Zuzana Mauréry

Zuzana Mauréry (* 23. september 1968, Bratislava) je slovenská filmová, televízna i divadelná herečka a speváčka muzikálového žánru. Šesťnásobná kandidátka na národné filmové ceny i dvojnásobná laureátka Slnka v sieti v hlavnej ženskej hereckej kategórii, je riadnym členom Slovenskej filmovej a televíznej akadémie. Žije v Bratislave, je rozvedená a bezdetná.
Život.
Rané roky.
Pochádza z muzikálnej rodiny. Jej otec Pavol Mauréry bol dlhoročným sólistom opery Slovenského národného divadla (SND), jej matka Darina Markovičová sopranistkou spevoherného súboru niekdajšej Novej scény (NS). Narodila sa krátko po vojenskom zásahu armád Varšavskej zmluvy v Československu ako ich jediné dieťa, vyrastala preto v rámci normalizácie. V generačnej štúdii reportérky denníka "SME" Iris Kopcsayovej svoje rané roky dokumentovala ako štyridsaťročná nasledovne: 
„Keď v roku 1968 prišli Rusi, moji rodičia bývali nad kaviarňou Štefánka. Mama mi spomínala, ako tie tanky sledovala spoza okna, bola so mnou v ôsmom mesiaci tehotenstva [...]. Mala som pocit, že žijeme v takej čudnej konzerve, ale neriešila som to. Myslela som si, že tak to skrátka na svete je. Jedni žijú tam a my tu, a to sa už nikdy nezmení [...]. Z udalostí v tom období som najviac zaregistrovala príchod Gorbačova, lebo sa zdalo, že by sa niečo mohlo konečne pohnúť. Nemám odpor k ničomu z toho obdobia. Obrazne povedané, keď neviete ako chutí banán, tak po ňom ani netúžite. Mala som detstvo dosť nabité krúžkami a nepociťovala som nijaké vážne obmedzenia.“
Vďaka profesnému zázemiu oboch rodičov dospievala zaopatrená. Podľa jej vlastných slov nepatrili „medzi tuzexových vyvolencov, ale divadelné zájazdy rodičov nás [celú rodinu] vždy vyfešákovali [...]. Chodili často na Západ, takže ja som bola vymódená celkovo dosť západne. Takzvané zipsové nohavice som mala prvá na škole.“ Popri základnej škole s vyučovacím jazykom nemeckým navštevovala tanečnú i hodiny klavíra. Muzikál ju svojou formou čoskoro fascinoval, samotný spev už pomenej. „Detstvo som prežila zatvorená v zadnej izbe, keď moji rodičia skúšali, čo bolo vlastne neustále, a túžila som sa stať letuškou, študovať jazyky. K nemčine som si preto pridala angličtinu“, uviedla neskôr v inom rozhovore, pre český "Deník". Na popud rodičov však jej ďalšie kroky smerovali na neďaleké matematicko-fyzikálne Gymnázium Jura Hronca v Bratislave so zameraním na informatiku.
Herecké výkony.
Filmografiu Mauréry zastupuje k roku 2022 dvadsaťjeden celovečerných filmov – devätnásť v distribúcii, ostatné vo fáze výroby alebo v postprodukcii. Na poli krátkometrážnej kinematografie boli jej príspevky zaznamenané v ôsmich prípadoch – štyri predstavujú hrané tituly, jeden hraný dokument, ďalšie dva spravodajské, kým pod zvyšným, kombinovaným, figuruje ako spoluautorka námetu. V rámci televízneho formátu bola bez ohľadu na metráž obsadená do štyridsiatichtroch snímok vrátane jedného dokumentárneho, piatich minisérií a dvadsiatichtroch seriálov. Na báze tzv. nových médií dostupných výhradne online sa podieľala na jednej cestopisnej reportáži. Divadelnú kariéru umelkyne mapuje vyše šesťdesiatka inscenácií, z toho štyridsaťjeden kvázi činoherných, devätnásť muzikálových, dve tanečné i jedna opera. Tri hudobné produkcie naštudovala pre javisko opakovane.
Vokálne výkony.
Mauréry nevydala vlastný profilový album, resp. singel. Jej diskografiu dokumentujú výhradne nahrávky z divadelných predstavení muzikálového žánru, prípadne jej dodatočné vokálne príspevky zaznamenané už na zvukových nosičoch iných interpretov.
Úspechy a ocenenia.
Mauréry je šesťnásobnou kandidátkou na cenu Slovenskej filmovej a televíznej akadémie (SFTA) — trikrát v hlavnej i vedľajšej hereckej kategórii samostatne — a trojnásobnou laureátkou ocenenia Igric, tohto už v zastúpení Slovenského filmového zväzu (SFZ), Únie slovenských televíznych tvorcov (ÚSTT) a Literárneho fondu (LF) zároveň.
Jej prvotná nominácia na Slnko v sieti sa vzťahuje k vedľajšej ženskej postave Gite z jej štvrtého celovečerného filmu "Návrat bocianov" (2007) režiséra Martina Repku. Víťaznú trofej vtedy získala „svokra“ Jany Oľhovej, respektíve tragikomédia Juraja Nvotu s názvom "Muzika". Držiteľkou národnej filmovej ceny sa Mauréry stala v roku 2014, kedy od SFTA obdržala dve súbežné nominácie. Zatiaľ čo odbornú porotu nakoniec oslovila svojím stvárnením matky v novej úprave dvojjazyčnej drámy Mátyása Priklera "Ďakujem, dobre" (2012), v podružnej ženskej kategórii kandidovala za rolu kápy Broderovej, a to v koprodukčnom vojnovom filme Milana Cieslara "Colette" (2013); za výkon v ostatnej ju Česká filmová a televizní akademie (ČFTA) navrhla v totožnej kategórii na tamojšieho Leva. Cena jej síce v oboch prípadoch unikla (na Slovensku opäť v prospech Oľhovej, v Česku v prospech Jaroslavy Pokornej), za obe roly vedno však získala tzv. národnú tvorivú cenu Igric za Najlepší ženský herecký výkon vo filmovom alebo TV diele.
Z televíznych počinov jej postava Ivany Jevanovej v seriáli "Zlomok sekundy" (2011) režisérky Ľuby Vančíkovej vyniesla v roku 2012 finančnú prémiu LF, a rola Evy Lustigovej z "Tajných životov" (2014), iný seriál RTVS a v réžii Jána Sebechlebského, druhú sošku Igric. V komerčnej oblasti zábavného priemyslu jej účasť v diváckej súťaži TV JOJ vyniesla titul „Kráľovná tanca“, respektíve "Showdance" (2010); súčasťou ocenenia bola i ozdobná koruna. Za javiskový prednes bola umelkyňa na báze kritickej platformy docenená v roku 2004 prostredníctvom jednej z každoročne udeľovaných výročných cien LF, menovite sťa Ronny v muzikáli Novej scény "Vlasy" (2003), ktorý naštudoval Dodo Gombár. 
V rámci dodatočných tvorivých aktivít je Mauréry spolu s absolventom pražskej FAMU Martinom Dudom spoluautorkou námetu kombinovaného, animovano-hraného filmu s názvom "Jsem větší a lepší" (2007). Tento krátkometrážny počin získal svojho času ohlas na niekoľkých súťažných prehliadkach vo svojom žánri vrátane medzinárodnej nominácie zo strany americkej Akadémie filmových umení a vied ako Najlepší zahraničný študentský film. Za iný krátky film, "Almost There" (2014) a pod taktovkou Zuzany Mariankovej, bola na 13. ročníku medzinárodného festivalu 24 Hour Film Race v americkom Brooklyne vyhlásená za Najlepší herecký ansámbel (presnejšie po boku Gregora Hološku, Petra Kadlečíka, Michala Jánoša, Anny Rakovskej, Juraja Šimku, Márie Breinerovej-Mačákovej a Viery Frajtovej).
Verejnoprospešná a dobročinná činnosť.
Od konca prvej dekády 21. storočia sa umelkyňa angažuje aj v prípadných otázkach sociálnej zodpovednosti či charitatívnej službe. Kým v problematike životného prostredia sa sústreďuje na svoje rodné mesto, v oblasti dobročinnej ju oslovujú benefičné aukcie zamerané najmä na pomoc deťom a seniorom. 
V januári 2010 sa na čele s ekológom Mikulášom Hubom, herečkou Zuzanou Kronerovou a poslancom mestskej časti bratislavského Starého Mesta Ivanom Bútorom pripojila k písomnej výzve predstaviteľov kultúrnej a vedeckej obce o zachovanie miestneho Parku kultúry a oddychu. O rok neskôr sa stala jednou zo šiestich ambasádoriek environmentálneho projektu hlavného mesta "Bratislavské visuté záhrady", ktorý v marci 2011 propagovala poskytnutím tematického rozhovoru regionálnej metropolitnej televízii TV Bratislava.
V období rokov 2009, 2010 a 2012 opakovane podporila neziskovú organizáciu Nadácia pre deti Slovenska, a to prostredníctvom ich verejnej charitatívnej zbierky "Hodina deťom" bez nároku na honorár. Na pomoc deťom a mladým ľuďom so zdravotným postihnutím sa v septembri 2010 zúčastnila obdobnej kampane s názvom "Konto bariéry", založeného iným mimovládnym združením, menovite Detským fondom Slovenskej republiky. Nedlho potom nadviazala spoluprácu s nadáciou SOCIA. Tejto pre propagačné účely kalendára „Staroba sa nás dotýka“ (2011), herečka prepožičala svoju tvár v kampani "Lienka pomoci" určenej pre seniorov. Pri príležitosti "Koncertu všetkých generácií", organizovaného rovnakou nadáciou o dva roky neskôr, vystúpila vokálne spolu s otcom.
V podobnom duchu sa svojho času objavila na XVII. reprezentačnom dobročinnom koncerte Slovenskej humanitnej rady "Benefícium" (2008), či na predvianočnom "Plameni nádeje" (2011), konaného pod záštitou fondu Hlavný stan nádeje. V roku 2010, Mauréry symbolicky podporila bezdomovcov v rámci krstu knihy jedného z bývalých predajcov pouličného časopisu "NotaBene", Júliusa.