burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Žytomyr

Žytomyr (; ; ; ) je historické mesto ležiace na severozápade Ukrajiny na rieke Teteriv, zhruba západne od Kyjeva; je strediskom Žytomyrskej oblasti a najväčším mestom aj kultúrnym a hospodárskym centrom regiónu Volyň. V roku 2006 tu žilo vyše 275 000 obyvateľov.
Dejiny.
Žytomyr patrí k najstarším mestám na Ukrajine a býval jedným z dôležitých stredísk Kyjevskej Rusi. Prvé zmienky pochádzajú už z roku 884. Roku 1320 sa stal súčasťou Litvy, roku 1569 potom zjednoteného Poľsko-litovského štátu. V tom čase tu vznikla tiež početná židovská komunita.
Roku 1648 bolo mesto obliehané Bohdanom Chmelnickým. Pod ruskú správu prešlo po delení Poľska roku 1793 a skoro nato sa stalo sídlom Volyňskej gubernie. Koncom 19. storočia tvorili Židia tretinu zo 70 000 obyvateľov; fungoval tu rabínsky seminár a vyrastali tu mnohé osobnosti židovskej kultúry, m. i. Chajim Nachman Bialik. V júli 1941 bol obsadený nacistickými vojskami. Oslobodený Červenou armádou 31. decembra 1943. Židovská komunita bola najväčšou obeťou nacistickej okupácie v rokoch 19411944. Od roku 1937 je Žytomyr sídlom Žytomyrskej oblasti (do roku 1991 Ukrajinskej SSR, dnes nezávislej Ukrajiny).
Kultúra.
V Žytomyri funguje vedľa literárneho múzea a ďalších inštitúcií tiež Konzervatórium Viktora Kosenka. Z mesta pochádza mnoho hudobníkov a skladateľov. Je tu 10 vysokých škôl prevažne technického zamerania.
Koroľovovo múzeum.
Najslávnejšieho zo svojich rodákov si mesto uctilo založením "Múzea kozmonautiky Sergeja Pavloviča Koroľova". Múzeum má dve časti, prvá je venovaná Ukrajine, druhá expozícia má názov "Človek a vesmír". V múzeu je mnoho originálnych exponátov z dejín kozmonautiky, napr. návratový modul Sojuzu 27 či skafander československého kozmonauta Vladimíra Remka. Je tu aj mnoho rôznych makiet, napr. lodi Sojuz alebo Lunochodu 2. Je tu dokumentované tiež zapojenie bývalého prezidenta Ukrajiny Leonida Kučmu, ktorý bol dlhoročným riaditeľom závodu Južnoje, kde sa v utajení vyrábali komponenty kozmických rakiet.
Hospodárstvo.
V meste je zastúpený predovšetkým sklársky, strojársky, chemický a obuvnícky priemysel, vyrábajú sa tkaniny, autodiely a obrábacie stroje.
Doprava.
Žytomyr je pomerne významným dopravným uzlom. Leží na križovatke hlavnej cesty spájajúcej Kyjev so západnou Ukrajinou (súčasť európskeho ťahu E40) a trasy vedúcej z Bieloruska na Vinnycju a do Moldavska. Funguje tu medzinárodné letisko.
V Žytomyri sa zbieha päť železničných tratí, ktoré sú však všeobecne jednokoľajové a nepatria medzi hlavné ťahy. Mesto má denné spojenie s Kyjevom, Moskvou, Charkovom, Petrohradom, Kišiňovom a Odesou, cieľom regionálnych spojov je potom Korosteň, Korostyšiv, Fastiv, Berdyčiv a Novohrad-Volynskyj.
Ako v jednom z prvých ukrajinských miest tu bola roku 1899 električková doprava. Po doplnení trolejbusmi roku 1962 prešla útlmom; jedna z hlavných liniek však prežila aj hospodársku krízu z konca 20. storočia a funguje dodnes. Trolejbusových liniek je v prevádzke 18.
Galéria.
 &lt;/div align="center"&gt;
Sakovia

Sakovia alebo Šakovia boli iránske, prevažne kočovné, kmene doložené najmä zhruba od 6. storočia pred Kr. do 3. storočia po Kr. na území od Čierneho mora po severozápadnú Indiu (Skýtia a okolie). Boli identickí so Skýtmi v širšom zmysle, boli to teda ázijské kmene s rovnakými spôsobom života a zrejme aj príbuzné so Skýtmi v užšom zmysle (čiže európskymi Skýtmi); staroperzské texty aj priamo označovali názvom Sakovia všetkých Skýtov (v širšom zmysle) a európskych Skýtov v ich rámci označovali ako Zámorskí Sakovia. 
Pred 6. storočím obývali územie medzi Čiernym morom a západnou Čínou, od 6. storočia boli podrobení Achajmenovcami, v polovici 3. storočia pred Kr. časť prenikla do Partie, neskôr do dnešného Sístánu v Iráne. Iná časť prenikla v 2. stor. pre Kr. do Baktrie a severozápadnej Indie. V Indii potom v 1. stor. pred Kr. a 1. stor. po Kr. existovali aj lokálne indicko-sakské dynastie. Poslední ľudia hovoriaci sakčinou boli asimilovaní vo východnom Turkestane v 10. storočí po Kr.
Divadelné spoločenstvo Rafael

Divadelné spoločenstvo Rafael pri Kolpingovej rodine v Bošanoch je katolícke amatérske divadlo na Slovensku.
História.
Vzniklo v roku 1998 z iniciatívy kňazov Petra Holbičku, Zdenka Pupíka a Igora Hanku s cieľom rozvíjania voľnočasových aktivít mládeže a evanielizácie mládeže formou dramatického umenia.
Inscenácie.
Divadelné spoločenstvo Rafael zinscenovalo dva pôvodné slovenské muzikály autorov Igora Pargáča (libreto) a Petra Vlčku (hudba):
Režijne sa na oboch projektoch podieľala významná slovenská herečka a pedagogička Adela Gáborová. Inscenácie sa reprízovali takmer 130-krát v rôznych mestách Slovenska (Nitra, Bratislava, Banská Bystrica, Žilina, Košice, Prešov a i.) a získali ocenenia na divadelných súťažiach dramatického zamerania Gorazdov Močenok, Scénická žatva.
Rozširujúca karta

Rozširujúca karta (; iné názvy: karta, počítačová karta, rozširujúca doska, adaptér, adaptérová karta, karta príslušenstva) je v počítačovej technike doska s plošnými spojmi, ktorú možno umiestniť do rozširujúceho slotu matičnej dosky počítača na zvýšenie funkcionality počítačového systému. Jedna strana rozširujúcej karty je vybavená lištou, ktorá kartu drží, a pomocou ktorej je možné jej umiestnenie a prichytenie do šasi počítačovej skrinky. Na spodnej strane karty sú umiestnené kontakty, ktoré umožňujú elektrický kontakt medzi rozširujúcou kartou a konektorom zbernice matičnej dosky.
Matičná doska má obvykle viacero typov konektorov. Záleží od štandardu, pre ktorý je matičná doska určená, od jej typu (form factor), a celkového technického riešenia matičnej dosky. Umiestnenie karty je teda závislé od typu použitého konektoru – zbernice, od rozmerov karty – jej dĺžka a výška (je to dané skrinkou počítača) a tiež od prídavného priestoru, ktorý karta vyžaduje (prídavné chladenie, predpísaný priestor okolo karty, prídavné konektory pre pripojenie externých vodičov a pod.)
Karty sa vyrábajú v rôznych profiloch. Profil určuje, aká je karta vysoká. Tomuto profilu – výške – sa prispôsobuje aj upevňovacia lišta. Plná výška karty je 120 / 18 mm, existujú karty polovičnej výšky a tzv. trištvrťkové karty.
Dejiny rozširujúcich kariet.
Prvý počítač s koncepciou rozširujúcich kariet bol Altair, ktorý vzikol v roku 1975. Používali sa rôzne typy zberníc v závislosti od výrobcu počítača. Prvou skutočne štandardizovanou zbernicou bola PC bus v počítači XT firmy IBM v roku 1981. Tým vznikom prvý počítač štandardu PC, ktorý poznáme až dodnes. Zbernica bola tvorená 8 bitovými ISA slotmi. Neskôr sa táto zbernica rozšírila o 16 bit ISA sloty, a tak vznikol PC typu AT (1984). Potom vznikli rôzne odrody ISA – napr. MCA, EISA, VESA Local BUS ..., ktoré však už nenašli širšie uplatnenie. Skutočným prielomom bol rok 1991, kedy prišla firma Intel so zbernicou PCI. Táto zbernica prišla s mikroprocesorom Pentium. Zbernica úplne vytlačila staršiu ISU, a aj dnes je základnou zbernicou počítača typu AT. S potrebou akcelerácie grafiky a potreby prenosu väčšieho objemu údajov sa z PCI odčlenil špecializovaný grafický port, ktorý však umožňuje pripojenie len jednej karty. Zo začiatku to bol AGP (1997), neskôr PCIE (2005).
Tieto zbernice sa používajú v počítačoch štandardu IBM PC. Mnohí iní výrobcovia počítačov používajú vlastné typy zberníc, aby sa mohli používať len nimi vyrábané rozširujúce karty.
Štandardy rozširujúcich slotov.
nie PC sloty
Yorke (polostrov)

Yorke () je polostrov v Austrálii v štáte Južná Austrália.
Polostrov sa nachádza na západ až severozápad od mesta Adelaide, medzi zálivom Spencer na západe a zálivom Saint Vincent na východe (34°21′ j.š., 137°37′ v.d.).
Pred osídlením prisťahovalcami okolo roku 1840 bol polostrov Yorke domovom ľudu Narungga. Dnes tento ľud žije v Narungga Aboriginal Progress Association (Narunggská aborigénska rezervácia) v Maitlande, a časť komunity v Point Pearce neďaleko severného konca zálivu Saint Vincent.
Jamagumo (torpédoborec)

Jamagumo (jap.:山雲) bol šiesta jednotka torpédoborcov triedy Asašio japonského imperiálneho loďstva. Mala deväť sesterských lodí: Asashio, Mičišio, Óšio, Arašio, Nacugumo, Minegumo, Asagumo, Arare a Kasumi. 
Bojové nasadenie.
25. októbra 1944 počas sprevádzania Južnej skupiny Admirála Nishimura Shojiho (na nastávajúcu bitku v prielive Surigao) bola jednotka Jamagumo torpédovaná americkým torpédoborcom McDermut (DD-677). Po zásahu vybuchol a potopil sa spolu s celou posádkou (10° 25′ s.š., 125° 23′ v.d.).
Zo stavu Japonského cisárskeho loďstva bola odpísaná 15. januára 1945.
Kiwi Linux

Kiwi Linux je operačný systém založený na Ubuntu a lokalizovaný do rumunského a maďarského jazyka.
Henkka Seppälä

Henri Samuli Seppälä (2. júl, 1980), známejší skôr ako Henkka T. Blacksmith, je basgitaristom fínskej hudobnej skupiny Children of Bodom. Je zodpovedný aj za vokály v pozadí.
Henkka je často používaná prezývka pre Henri a "seppä" znamená v angličtine "blacksmith" (kováč). "T." v strede mena odvodil zo svojej prezývky "Torso".
Biografia.
Henkka je najmladším členom metalovej kapely Children of Bodom, narodil sa v meste Espoo vo Fínsku. Na gitare začal hrať v jedenástich. O heavy metal sa začal zaujímať prostredníctvom svojho brata, ktorý počúval kapely ako Slayer a Pantera. Predtým počúval kapely Guns N’ Roses alebo Poison. Po čase sa priklonil k tvrdším kapelám a na začiatku deväťdesiatych rokov objavil black metal a death metal, ktorý hrali kapely Burzum, Dissection a Cannibal Corpse.
Vo svojej prvej kapele hral v trinástich. Táto kapela sa volala "Aivokasvain" (doslovne „Nádor na mozgu“). Pôsobil tu dva roky. Odišiel, keď začal hrať na basgitare.
Keď Samuli Miettinen v 1996 opustil "Inearthed" (pôvodný názov pre Children of Bodom), Henkka sa na požiadanie hlavného gitaristu a speváka Alexi Laiha pripojil k zostave a presedlal na päťstrunovú basu.
Okrem rodnej fínčiny ovláda Henkka aj angličtinu, švédčinu a sčasti aj francúzštinu. Celkovo je najvzdelanejší z kapely. Študuje politológiu a politickú históriu na "University of Helsinki".
Taktiež ho baví šport, najmä futbal, rád si však ide aj zaplávať.
Henkka je úplne oddaný Children of Bodom a nemá žiadne vedľajšie projekty. Najdôležitejšie sú pre neho dve veci: jeho rodina a kapela.
Diskografia.
S IneartheD.
Demo
S Children of Bodom.
Albumy
Single &amp; EP
Die Mitte

Die Mitte (slov. "Stred") je nemecký film, ktorý sa zaoberá hľadaním stredu Európy, režíroval ho Stanislaw Mucha.
Volgogradský metrotram

Volgogradský metrotram (Волгоградский метротрам) je systém ľahkej železnice v ruskom meste Volgograd. Má jednu linku s 18 stanicami pozdĺž rieky Volga zo severných predmestí do centra s celkovou dĺžkou 13,5 km. Väčšina linky je zdieľaná s povrchovou električkovou traťou s dĺžkou 10,2 km, zvyšok trate s dĺžkou 3,3 km je vedený pod zemou, pričom má dizajn a parametre klasického ruského metra. 
Na trati premávajú klasické električky typu Tatra T3, dodané v rokoch 1980-1987, premávajú v dvojvozových súpravách, podobné ako napríklad v Bratislave. No v nasledujúcich rokoch bolo nutné nakúpiť aj modernejšie a obojsmerné vozidlá. Medzi tieto sa radí najmä KT8D5 z Česka, domáce KTM-11, špeciálne vyvinuté vozne pre Volgograd z Usť-Katavského električkového závodu a LVS-8-1-93. No v súčasnej dobe iba električky KT8D5 z týchto troch druhov zostali v premávke.
Systém bol spustený 5. novembra 1984 a v súčasnosti prepraví ročne 50 miliónov ľudí.
Vratiplachta

Vratiplachta alebo gaflová plachta je štvoruholníková podĺžna plachta na plachetnici. Jej predný lem je upevnený na sťažeň, spodný lem na vratipeň a horný lem na vratirahno.
Bermudská plachta

Bermudská plachta alebo Marconiho plachta je trojuholníková podĺžna plachta na plachetnici. Jej predný lem je upevnený na sťažeň a spodný lem na vratipeň.
Reformovaná cirkev

Reformovaná cirkev môže byť:
Vanguard (trieda)

Trieda Vanguard bola trieda bojových lodí Royal Navy Spojeného kráľovstva. Bola poslednou triedou bojových lodí postavenou v Spojenom kráľovstve a vôbec vo svete. V Spojenom kráľovstve sa jednalo o vôbec najväčšiu triedu bojovej lode v histórii.
Trieda Vanguard mala plánované dve jednotky, no postavená bola len jediná jednotka: HMS Vanguard. 
Britská Admiralita, na ktorú ohromným spôsobom zapôsobilo jediné vystúpenie bojovej lode Bismarck sa rozhodla postaviť loď, ktorá by prekonala najnovšie bojové lode nacistickej Tretej ríše. Aj keď Bismarck bol potopený, hrozbou stále ostávala jeho sesterská loď kotviaca v nórskych fjordoch Tirpitz. 
So skúsenosťami nadobudnutými s poslednou postavenou triedou bojových lodí King George V konštruktéri pod vedením Johna Browna navrhli dokonalejší trup a zdokonalili pancierovanie, zvýšili provu a boky, a naprojektovali stabilnejší trup. O skutočnej brilantnosti návrhu a jednotky samotnej svedčí aj to, že počas povojnového cvičenia s bojovou loďou USA, USS Iowa sa počas búrky Vanguard nakláňal pod uhlom 13°, kým Iowa až 23°.
Externé odkazy.
Stránka o bojovej lodi Vanguard - po česky
Ťažký krížnik

Ťažký krížnik je trieda krížnikov. Tento pojem vznikol umelo medzi svetovými vojnami ako súčasť Washingtonskej Námornej Dohody z roku 1921.
Opis.
Ťažký krížnik sa zadefinoval ako:
Najčastejší kaliber hlavnej výzbroje ťažkých krížnikov býval 203 mm, zvyčajne po 68 kusov a výtlak býval na hranici 10 000 ton. Zaújmavosťou bolo, že ľahké krížniky tej doby mali rovnaký výtlak, líšili sa len hlavnou výzbrojou, ktorá bola kalibrom pod 155 mm, bola však nepomerne početnejšia (12 až 16 kusov).
Operačné nasadenie.
Všeobecne možno povedať, že ťažké krížniky sa neosvedčili. Vzhľadom na obmedzenie hmotnosti a pomalé delá, ktoré neboli natoľko silnejšie ako pri "ľahkých krížnikoch" aby vyvážili pomalšiu streľbu, utrpeli tieto najmä v druhej svetovej vojne ťažké straty, takže boli postupne nahradené lepšími ľahkými krížnikmi. Už pred druhou svetovou vojnou bolo jasné, že pri daných obmedzeniach výtlaku nie je možné vytvoriť dobrý ťažký krížnik a počas vojny navrhované ťažké krížniky (napr. USN trieda ťažkých krížnikov Baltimore) dosahovali napokon výtlak až 20 000 ton.
Lugová plachta

Lugová plachta je štvoruholníková podĺžna plachta na plachetnici. Jej horný lem je upevnený na asymetrické rahno, ktoré je otočné okolo sťažňa, takže je to technicky vratirahno.
Lugová plachta vznikla z klasickej rahnovej a latinskej plachty. Moderné lugové plachty bývajú upevnené aj pozdĺž spodného lemu na vratipeň. V takomto usporiadaní je veľmi podobná vratiplachte.
Plachetnica vybavená lugovým oplachtením sa nazýva luger.
Latinská plachta

Latinská plachta je trojuholníková podĺžna plachta na plachetnici. Jej horný lem je upevnený na dlhé asymetrické rahno, ktoré siaha až na provu.
Názov.
Podľa ľudovej etymológie plachtu nazvali podľa toho, že ju ako prví používali "latinskí" (t. j. talianski, resp. stredomorskí) námorníci. V skutočnosti však je názov skomolením názvu „"vela alla trina"“, teda „trojuholníková plachta“, ktorá sa líšila od dovtedy používanej—„"vela alla quadra"“—„štvoruholníkovej plachty“.
História.
Latinská plachta sa používala na Blízkom východe a v Stredozemnom mori ju používalu Byzantínci a Arabi od 6. storočia. Od 8. storočia ju používali v Indickom oceáne a až v pozdnom stredoveku sa vďaka Arabom dostala do Európy.
Až do 14. storočia sa používala len v Indickom oceáne a v Stredozemnom mori, kým v Atlantiku a Baltickom mori sa naďalej používali klasické rahnové plachty. Až pokrok v konštrukcii lodí umožnil karavelám s viacerými latinskými plachtami plávať medzi Stredozemným morom a Atlantikom.
V 16. storočí, keď bolo Holandsko pod španielskou nadvládou, dostali sa latinské plachty ďalej do severnej Európy. Holandskí stavitelia lodí vynechali pôvodný sťažeň a upevnili dlhé latinské rahno priamo do trupu lode. Z rahna tak vznikol extrémne naklonený sťažeň, na ktorý sa priamo pripevňovali trojuholníkové plachty.
V priebehu 17. storočia sa z tejto konfigurácie na Bermudách vyvinuli moderné bermudské plachty.
Spritová plachta

Spritová plachta je štvoruholníková podĺžna plachta na plachetnici. Jej predný lem je upevnený na sťažeň a zadný horný roh je vzopretý pomocou dlhého vratirahna upevneného pri prednom dolnom rohu plachty.
Spritová plachta sa pokladá za predchodcu vratiplachty, ktorá vznikla v Holandsku v 16. storočí. Jej usporiadanie pripomína vratiplachtu s vrcholovou plachtou, avšak so spojenými plachtami a bez vratipňa.
Prerušovaná súlož

Prerušovaná súlož () je antikoncepčná metóda, ktorá je založená na vytiahnutí penisu z pošvy tesne pred ejakuláciou.
Spoľahlivosť metódy je pomerne nízka (Pearlov index 418), je silne závislá od skúseností a zohratosti sexuálnych partnerov. Neochraňuje pred pohlavne prenosnými chorobami. V istom slova zmysle je neprirodzená a pre niektorých milencov môže byť frustrujúca.
Tromf

Tromf alebo tromfová farba alebo tromfy alebo adut je v niektorých kartových hrách privilegovaná farba, ktorej aj hierarchicky najnižšia karta má vyššiu hodnotu, ako najvyššia karta ľubovoľnej inej farby.
V niektorých kartových hrách sú tromfy dopredu pevne stanovené (napríklad spades, taroky), v iných sa určujú na základe licitácie (napríklad bridž, mariáš).
Výraz tromf sa používa aj v prenesenom slova zmysle mimo kontextu kartových hier, ako opis nejakej výhody v politike, športe, obchode...
Pohlavne prenosná choroba

Pohlavne prenosná choroba alebo pohlavne prenosná infekcia (do roku 1990 sa tiež nazývala pohlavná choroba alebo venerická choroba) je choroba, ktorá sa obvykle prenáša pohlavným stykom. Pohlavne prenosnými chorobami sa zaoberá venerológia. V širšom slova zmysle sú pohlavne prenosnými chorobami všetky choroby, ktoré sa môžu preniesť pri pohlavnom styku.
Skrátený názov "pohlavná choroba" nie je úplne presný, pretože by mohlo ísť aj o chorobu sexuálneho ústrojenstva (pohlavia), ktorá sa pohlavným stykom nemôže preniesť.
Typy pohlavných chorôb a organizmy, ktoré ich spôsobujú.
Všetky choroby z tohto zoznamu môžu byť prenášané sexuálne. Niektoré z chorôb na zozname sú obvykle prenášané aj iným spôsobom, napr. HIV i AIDS sú tiež prenášané infikovanými ihlami u narkomanov a kandidóza, i keď môže byť prenesená sexuálne, často so sexuálnou aktivitou nesúvisí.
Billingsova metóda

Billingsova metóda je antikoncepčná a súčasne prokoncepčná metóda pomenovaná podľa jej autora.
Metóda je založená len na sledovaní a vyhodnocovaní zmien hlienu maternicového krčku a na vyhodnocovaní pocitov vnímaných v oblasti poševného vchodu. Metóda môže byť spoľahlivá, pokiaľ má žena overené, že k nástupu prvých pocitov vlhka alebo inej formy hlienového príznaku dochádza najmenej 6 dní pred prvým dňom vzostupu bazálnej telesnej teploty (BTT). Metóda sa zdá byť dostačujúca u manželov, ktorí už získali určité skúsenosti s charakterom zmien hlienového príznaku. Na druhej strane ani tieto skúsenosti nepodchytia možnú nespoľahlivosť metódy v prípade predĺžených cyklov s viacerými vrcholmi hlienu, ktoré sú viac dní od seba.
Ako a kedy sa robí denné pozorovanie a vyhodnotenie 
Žena musí byť niekoľko hodín vo vzpriamenej polohe, aby začala pociťovať prítomnosť hlienu krčka maternice na vonkajších rodidlách, čo vníma cez deň počas bežnej činnosti, zrakom ho zisťuje pred a po močení na toaletnom papieri. Večer pred spaním pozorovanie vyhodnocuje a zapisuje. 
Hlien na začiatku plodnej fázy sa však môže začať vytvárať aj v noci, hromadí sa v hornej časti pošvy a nedá sa počas ležania zistiť, preto v predovulačnom a ovulačnom období nie je vhodné pohlavné spojenie ráno, ak chcú manželia oddialiť počatie.
Takýto postup je však dôležitý, aj keď chcú počatie dosiahnuť, aby dokázali správne určiť nástup plodnosti a mať intímny styk čo najbližšie k ovulácii.
Onanovanie

Onanovanie môže byť:
Iser Harel

Iser Harel pôvodným menom "Iser Halperin" (* 1912, Vitebsk, cárske Rusko, dnes Bielorusko – † 18. február 2003, Tel Aviv, Izrael) bol riaditeľ izraelskej spravodajskej služby Mosad v rokoch 19521963.
Život.
Iser Harel sa narodil v roku 1912 vo Vitebsku v bývalom cárskom Rusku. Keď dovŕšil vek osemnásť rokov, emigroval do Palestíny, kde začal pôsobiť v spravodajskej službe.
Predseda vlády Ben-Gurion absolútne dôveroval Harelovi. Aj napriek tomu sa v roku 1963 rozhodol Harel rezignovať kvôli rozporom medzi ním a predsedom vlády v otázke nemeckých vedcov zúčastnených na vývoji egyptských rakiet. 
Harel osobne velil niekoľkým dôležitým operáciám vrátane únosu nacistického vojnového zločinca Adolfa Eichmanna z Argentíny. Počas jeho pôsobenia v kresle šéfa Mosadu formoval túto inštitúciu tak, aby bola schopná prispôsobiť sa realite a novým cieľom. Pretransformoval Mosad z organizácie slúžiacej štátu na oficiálnu štátnu inštitúciu. 
Harel bol neústupný a absolútne lojálny k zvolenej vláde.
Po ukončení pôsobenia v Mosade začal podnikať a na jedno volebné obdobie sa stal poslancom Knesetu (1969 – 1973).
Zomrel 18. februára 2003 v Tel Avive.
Onan

Onan (iné slovenské tvary: Onán, Ónán, Ónan; v hebrejčine: אוֹנָן - prepis podľa tiberiadskej výslovnosti: 'Ónán; v starogréčtine: Αὐνάν - prepis: Aunan) je biblická postava, druhý syn Júdu, syna praotca Jakuba (Izraela). 
Podľa Onana je pomenovaná onánia (sebaukájanie). Ide o nesprávnu asociáciu s biblickým textom (Gn 38, 1-10). Onan v skutočnosti vykonával prerušovanú súlož, pretože odmietal splodiť Tamare (vdove po svojom bratovi Herovi) potomstvo ako vyžadoval tzv. levirátny zákon.
Tlakomer

Tlakomer alebo manometer je zariadenie slúžiace na meranie tlaku, čiže ľubovolné meradlo tlaku v plyne alebo v kvapaline. Špeciálne druhy tlakomerov môžu mať svoje vlastné názvy, napr. barometer, barograf, aneroid. Ako barometer sa označuje meradlo atmosférického (barometrického) tlaku. Ako manometer sa niekedy označuje len tlakomer na meranie tlaku v uzavretom priestore (napr. pneumatike, parnom kotli).
Tlakomery v praxi.
V technickej praxi sa najčastejšie merajú tlaky v rozpätí od 10-12 po 1012 Pa. Žiadny tlakomer nemôže merať tlak v celom tomto rozsahu.
Tlakomery podľa meranej veličiny.
V závislosti od meranej veličiny rozlišujeme tlakomery na
Kondenzačná slučka.
Ak je tlakomer určený na meranie tlaku vodnej pary, na prívod sa používa kondenzačná slučka. Je to jednoduchá špirála, alebo tzv. slimák na ochladenie pary, v ktorej sa kondenzuje para na vodu. Kondenzovaná voda zostane v najnižšom bode špirály a oddelí tlakomer od pary a tým zabráni, aby teplota pary ovplyvňovala meranie.
Kryvyj Rih

Kryvyj Rih (; ) je banské mesto na Ukrajine v Dnepropetrovskej oblasti. Je druhým najväčším mestom Dnepropetrovskej oblasti. Má rozlohu 430 km² a žije tu okolo 630-tisíc obyvateľov (2018).
Poloha a administratívne členenie.
Mesto sa nachádza na križovatke železničných tratí v smere Znamenka, Piatychatky, Záporožie, Dnipro. Leží na sútoku riek Inhulec a Saksahaň. 
Mesto sa delí na 7 miestnych častí: 
Obyvateľstvo.
V roku 2008 malo mesto 684 693 obyvateľov, čo z neho robí 8 najväčšie na Ukrajine. Celkový počet obyvateľov narastá. V roku 1972 malo mesto 600 000, v roku 1959410 000 a v roku 1939192 000 obyvateľov. Mesto tvorí s okolitými menšími obcami a predmestiami rozsiahlu Kryvyjrižskú aglomeráciu, v ktorej v roku 2010 žilo 1 010 000 ľudí.
Priemysel.
Kryvyj Rih je centrom tzv. Kryvbasu (krivojrožskej železnorudnej panvy), je jedným z najvýznamnejších banských a železiarskych centier vo Východnej Európe. Za čias sovietskej éry sa železiarne nazývali Krivojrožský metalurgický závod V.I. Lenina, neskôr po páde socializmu sa volali KGGMK Krivojrožstaľ, dnes vlastní železiarne nadnárodný podnik ArcelorMittal, a. s. V meste patrí tomuto koncernu 5 podnikov na spracovanie železnej rudy: Južný (JuGOK), Severný (SevGOK), Centrálny (CGOK), Novokryvyjrižský (NGOK) a Inhulecký (InGOK). Celkový podiel mesta na HDP Ukrajiny je takmer 6,4 %, výroba a ťažba v meste sa podieľa na celkovom exportnom potenciáli krajiny 7 %.
Kultúra a vzdelanie.
Mesto je významným kultúrnym a vzdelávacím centrom. Nachádza sa tu rad vysokých škôl (Kryvyjrižská technická univerzita, Kryvyjrižský ekonomický ústav Kijevskej ekonickej univerzity a iné). V meste sa tiež nachádza dramatické a muzikálne divadlo a bábkové divadlo, stály cirkus, múzeum a ďalšie kultúrne a vzdelávacie inštitúcie.
Doprava a turizmus.
Kryvyj Rih je prevažne banské mesto a nemá rozvinuté služby pre turistov. Rozvinutá je hlavne železničná nákladná doprava, ktorá sa sústredí na transport rudy a surovín pre železiarsky priemysel. V meste premávajú maršrutky, autobusy, trolejbusy, nadzemné električky ako aj tzv. rýchla električka, ktorej časť dráhy prebieha pod zemou a funguje podobne ako metro s 11 zastávkami. Mesto je pomerne rozľahlé, keďže sa nachádza medzi jednotlivými banskými závodmi. Zo severovýchodu na juhozápad dosahuje mestská električková trať dĺžku vyše 100 km. Neďaleko od mesta pri obci Lozuvatka sa nachádza aj letisko, od roku 2007 poskytuje priestor pre chartrové a súkromné lety, hlavne do Kyjeva.
Rýchla električka v Kryvom Rihu

Rýchla električka v Kryvom Rihu (po ukrajinsky: Криворізький швидкісний трамвай – Kryvorizkyj švidkisnyj tramvaj) je čiastočne podpovrchový systém ľahkej železnice v ukrajinskom meste Kryvyj Rih.
Systém sa skladá z dvoch liniek, ktoré sú v prevádzke na jednej trati s jednou odbočkou, väčšina trasy liniek je spoločná. Prevádzkovateľom systému je mesto. Z celkovej dĺžky tratí je so štyrmi stanicami založených v tuneli.
Vozňový park tvoria električkové vozidlá českej výroby typu Tatra T3 a sovietskej typu KTM-11/11T. Trať má rozchod , v budúcnosti sa plánuje zaobstaranie vlakov bežných v rýchlodrážnych prevádzkach.
Jozef Rydlo

Jozef Rydlo (* 20. september 1948, Ružomberok ) je slovenský politik.
Od roku 1968 žil v exile v Taliansku a vo Švajčiarsku. V roku 2006 bol zvolený za poslanca NR SR za Slovenskú národnú stranu. Patrí medzi kritikov Ahtisaariho plánu ohľadom budúcnosti Kosova. Na jeseň 2007 priniesol švajčiarsky denník Berner Zeitung informáciu, že spolu so svojím poslaneckým platom (vyše 100 000 Sk) poberá tiež dôchodok vo Švajčiarsku (okolo 30 000 Sk) kvôli schizofrénii s paranoidnými rysmi. Na otázky, ako sa to zlučuje s poberaním poslaneckého platu, ho Rydlo nazval len „náhradou za poslaneckú činnosť“. Podľa Berner Zeitung Rydlo v rokoch 1985/86 kradol knihy z Národnej knižnice v Berne, čo sa však premlčalo. V médiách sa objavili aj informácie, že neoprávnene používa titul profesor, ktorý si sám udelil (podľa niektorých svojich vyhlásení mal pôsobiť na viac ako 15 svetových univerzitách) a jeho bývalá manželka Michèle Rydlová-Ponciková ho obvinila z pokusu o jej vraždu a o vraždu ich spoločných detí.
10. novembra 2007 uverejnil denník Pravda informáciu, že mu švajčiarska sociálna poisťovňa vyplácanie dôchodku pozastavila a bude preverovať, či naň mal nárok. Rydlo sa vyjadril, že je pripravený spolupracovať so švajčiarskymi úradmi, a svoje konanie obhajoval neznalosťou tamojších zákonov. 11. apríla 2008 bolo v denníku SME uverejnené rozhodnutie švajčiarskych úradov o Rydlovom odobratí jeho nároku na dôchodok. V prípade prehratia súdu mu navyše hrozí povinnosť vrátiť celú sumu dôchodku späť. 
Predseda SNS Ján Slota uviedol, že pre postoj strany bude rozhodujúce, aké vysvetlenie podá ku kauze samotný Rydlo. 
Jozef Rydlo patrí medzi výrazných obdivovateľov prezidenta slovenského štátu Jozefa Tisa. 
Rydlo nechal na internetovej stránke prop.sk uverejniť komuniké, v ktorom uviedol, že zverejnené informácie sú jeho účelovou diskreditáciou vzhľadom na jeho príslušnosť k SNS a kresťanskému svetonázoru. Pod komuniké bol pridaný jeho (ním napísaný) životopis.
Eugenius Warming

Johannes Eugenius Bülow Warming (* 3. november 1841, Mandö – † 2. apríl 1924, Kodaň) bol dánsky botanik a univerzitný profesor.
Životopis.
Eugenius Warming študoval od roku 1859 prírodné vedy na univerzite v Kodani. Od roku 1863 do roku 1866 bol sekretár dánskeho zoológa Petra Wilhelma Lunda v Lagoa Santa (Brazília) a precestoval s ním tropické savany Brazílie. V 1867 začal študovať botaniku na mníchovskej univerzite a od 1871 študoval mikroskopické metódy u Johannesa von Hansteina na univerzite v Bonne. Tam v roku 1871 zložil promóciu ako doktor filozofie. V roku 1875 obdržal Warming mimoriadnu profesúru na Kodaňskej univerzite a v roku 1882 prevzal katedru botaniky na Štokholmskej univerzite (Švédsko). V roku 1884 bol členom "Fylla-expedície" do západného Grónska. Neskôr podnikol viacero prieskumných ciest. V rokoch 1886-1911 bol Warming riadnym profesorom botaniky a riaditeľom botanickej záhrady v Kodani.
Dielo.
Jeho v dánskom jazyku vytvorené dielo "Plantesamfund" (1895) bolo v 1896 preložené do nemčiny a 1909 do angličtiny ako "Oecology of plants. An introduction to the study of plant communities". Úlohou ekologickej geografie rastlín podľa Warminga je „"preskúmať v prírode sa vyskytujúce spoločenstvá, ktoré väčšinou zahŕňajú veľa druhov s mimoriadne rôznymi formami života."“
Šekel

Šekel môže byť:
HMS Vanguard (23)

Vanguard bola jediná bojová loď triedy Vanguard Royal Navy Spojeného kráľovstva.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 14. marca 1941. Kýl lode Vanguard bol položený v lodenici John Brown and Company v Clydebanku 2. októbra 1941 a slávnostne spustená na vodu bola 30. novembra 1944. Štandardný výtlak bol však 44 300 t, pričom plne vybavená loď mala až 51 400 ton. Kompletizácia a dokončenie trvalo až do 9. augusta 1946, kedy bola jednotka oficiálne prijatá do výzbroje Royal Navy.
Pohon a pancierovanie.
Pohonná jednotka pozostávala z ôsmich kotlov a štyroch vysokotlakových turbín, ktoré dodávali lodi výkon až 130 000 hp čo je 96 940 kW. Zásoba 4 423 ton paliva postačovala, pri ekonomickej rýchlosti 12 uzlov preplávať 9 000 námorných míľ (). Loď mohla dosiahnuť najvyššiu (dlhodobú) rýchlosť 30 uzlov. Skrutky boli štyri, dve päťlisté vonkajšie a dve trojlisté vnútorné. Pancierovanie najohrozenejších častí lode dosahovalo hrúbku , veliteľská veža a barbety . Menej exponované časti trupu . Paluba malo dvojvrstvové pancierovanie s hrúbkou 63,5 a .
Výzbroj.
Hlavná výzbroj lode pozostávala zo štyroch dvojhlavňových veží, s osadenými delami BL 15 in /42 (/42 cal.). Boli to zastarané delá používané na bojových lodiach ešte počas I.sv. vojny (nové delá kalibru boli plánované až pre nasledujúcu triedu). Sekundárna výzbroj určená hlavne na boj s ľahšími hladinovými loďami ako sú torpédoborce, ľahké krížniky a pod. ale použiteľných aj proti letectvu pozostávala z ôsmich dvojhlavňových veží kalibru a protileteckú výzbroj zastupovalo 71 kanónov kalibru , ďalšie dva v prevedení STAAG a 14 0,303 palcových guľometov BREN. Neboli nainštalované torpédometne komplety, takisto nebol postavený hangár pre lietadlá, ani sa neuvažovalo o umiestnení lietadiel.
Služba.
Po prevzatí námorníctvom sa stala vlajkovou loďou Royal Navy. V roku 1947 sa stala „Royal Yacht“ (kráľovskou jachtou), keď prevážala rodinu Juraja VI. do Južnej Afriky. Vzhľadom na ukončenie II. sv. vojny a zmenám postoja k využitiu bojových lodí, zmene taktiky ich použitia boli odstránené protiletecké kanóny osadené samostatne a dvojča STAAG. V rokoch 1947 a 1948 bola jednotka prezbrojená a od roku 1949 slúžila ako tréningová loď.
HSM Vanguard vyradili v roku 1954 z činnej služby, a stala sa pohyblivým veliteľstvom NATO. V roku 1959 bola vyradená zo stavu námorníctva a v roku 1960 predaná do šrotu.
Veporské vrchy

Veporské vrchy sú geomorfologický celok Slovenského rudohoria. Ich najvyšším vrchom je Fabova hoľa (), najvýraznejším zasa Klenovský Vepor ().
Polohopis.
Na severe územie vymedzuje Horehronské podolie, na juhovýchode Spišsko-gemerský kras a južným smerom nadväzujú Stolické vrchy a Revúcka vrchovina. Juhozápadným smerom sa nachádza pohorie Ostrôžky, západným potom Zvolenská kotlina a Poľana.
Delenie na podcelky.
Z geomorfologického hľadiska sa členia na podcelky:
Sedlá.
Najdôležitejšími sedlami v geomorfologickom celku sú:
Turistika.
K turisticky atraktívnym miestam patrí mesto Brezno a blízky Čierny Balog, kde má svoju základňu úzkorozchodná Čiernohronská železnica. Pre agroturistiku a cykloturistiku sú vhodné podmienky v okolí sedla Zbojská a osád na Sihlianskej planine. V severozápadnej časti pohoria sa nachádza Národné biatlonové centrum Osrblie.
Věstonická venuša

Věstonická venuša je venuša vyrobená z pálenej hliny, pochádzajúca z obdobia mladého paleolitu, datovaná do obdobia rokov 29 00025 000 pred Kristom.
Objav sošky.
Soška bola nájdená 13. júla, 1925 v popolišti v hornej časti pravekého náleziska medzi Dolnými Věstonicami a Pavlovom tímom známeho speleologického a archeologického bádateľa profesora Karla Absolona. Hoci sa profesor Absolon väčšinou označuje ako objaviteľ Věstonickej venuše, v čase objavu nebol v lokalite nálezu prítomný. Soška ležala v zvyškoch pravekého ohniska rozlomená na dva kusy, ktoré spočiatku ani nevyzerali, že patria k sebe. Až po očistení sa ukázalo, že celok pripomína tvar ženskej postavy.
Opis.
Soška venuše je 11,5 cm vysoká a v najširšej časti, v bokoch, má šírku 4,3 cm. Materiál, ktorý bol na jej výrobu použitý, je pravdepodobne zmesou hliny a vápenca, obdobné drobné plastiky boli pritom väčšinou zhotovované z kameňa alebo kostí. Zo zaujímavostí uveďme malý detail tváre bez krku, rozmery poprsia (ľavý prsník je väčší) a bokov. Na zadnej strane sú viditeľné ryhy, ktoré pravdepodobne predstavujú tukové záhyby.
Materiál.
V lete 2004 bola soška preskúmaná na tomografe. Cieľom skúmania bolo po 80 rokoch už po štvrtýkrát modernou technológiou zistiť zloženie materiálu, z ktorého bola Venuša vyrobená. Výsledky potvrdili, že materiálom je jemná hlina s prímesou malých bielych čiastočiek, ktoré môžu byť kúskami vápenca, alebo úlomkami kostí. Na jednom boku sošky sa zachoval odtlačok prsta asi desaťročného dieťaťa.
Muzeálny exponát.
V súčasnosti je soška Věstonickej venuše majetkom "Moravského zemského múzea" v Brne. Jej hodnota je nevyčísliteľná, americkí starožitníci ju stanovili na 40 miliónov dolárov.
Landecká venuša

Landecká venuša alebo Petřkovická venuša je venuša vyrobená z krveľu (hematitu), ktorú objavil archeológ Bohuslav Klíma 14. júla 1953 v lokalite mladšieho gravettienu na ostravskom vrchu Landek.
Opis.
Táto 4,6 centimetra vysoká soška je torzo (t. j. nemá hlavu). Výnimočnosťou tohto nálezu sú jej netypické, štíhle proporcie, pripomínajúce sošku vytvorenú v štýle kubizmu a aj to, že táto soška bola vytvorená bez hlavy zámerne. 
Miesto nálezu.
Soška bola nájdená pod mamuťou stoličkou na mieste sídliska lovcov mamutov. V jej blízkosti sa nachádzalo množstvo kamenných artefaktov a kostrových úlomkov. Vek sošky sa odhaduje na 23 000 rokov.
Muzeálny exponát.
Hoci táto soška pochádza z Ostravska, trvalo je umiestnená v Archeologickom ústave AV ČR v Brne. Prvýkrát bola v Ostrave vystavená až na výstave, ktorá sa konala na Černej louke 15. novembra 2002. Vystavená bola len jeden deň, počas ktorého sa na ňu prišlo pozrieť okolo 4 000 návštevníkov. Aj keď magistrát mesta usiluje o navrátenie vzácnej pamiatky do svojho vlastníctva, brniansky Archeologický ústav to odmieta a po jednaniach iba súhlasil s tým, aby sa soška požičiavala Ostrave častejšie.
Bakerov ostrov

Bakerov ostrov je neobývaný atol (koralový ostrov) neďaleko rovníka uprostred Tichého oceána, asi 3 100 km juhozápadne od Honolulu. Leží na zhruba v polovici cesty z Austrálie na Havajské ostrovy. Jeho najbližším susedom je Howlandov ostrov, ktorý leží asi 70 km na sever. Relatívne neďaleko (niekoľko sto kilometrov na juhovýchod, juh a juhozápad) sa tiež nachádza súostrovie Kiribati.
Rozloha ostrova je 1,64 km². Počas II. svetovej vojny tu bola vybudovaná základňa s 1 665 metrovou dráhou.
Pre štatistické účely sa ostrov niekedy radí pod Menšie odľahlé ostrovy USA. V minulosti sa tiež volal New Nantucket alebo Phoebe Island.
Celý ostrov patrí spolu s okolitými 123 km² morského dna pod prírodnú rezerváciu Baker Island National Wildlife Refuge, spravovanú U.S. Fish and Wildlife Service pod americkým ministerstvom vnútra. 
Obranu ostrova majú na starosti Spojené štáty. Aj keď je neobývaný, každoročne ostrov navštevují zamestnanci U.S. Fish and Wildlife Service.
Dejiny.
V roku 1832 ostrov zbadal americký námorník, kapitán Michael Baker, ktorého meno dnes ostrov nesie.
Spojené štáty sa prihlásili k vlastníctvu ostrova v roku 1857 na základe Guano Islands Actu prijatého 1856. Medzi rokmi 1886 a 1934 bol Bakerov ostrov britským zámorským územím. Jeho zásoby guana dolovali americké a britské firmy v druhej polovici 19. storočia. V roku 1935 došlo ku krátkemu pokusu o kolonizáciu Bakerovho a susedného Howlandovho ostrova. Bola založená osada Meyerton so štyrmi americkými obyvateľmi. Tí boli evakuovaní v roku 1942 po japonských vzdušných a námorných útokoch. Počas Druhej svetovej vojny bol ostrov obsadený americkou armádou.
Po vojne zostal ostrov neobývaný. Vstup na neho je dovolený len na zvláštne povolenie amerického úradu pre ryby a zver, ktoré sa obvykle vydáva len vedcom a výskumníkom.
Geografia.
Bakerov ostrov leží neďaleko od rovníka, má rozlohu 1,64 km² (405 akrov) a dĺžku pobrežia 4,8 km. Klíma je rovníkové, s málo zrážkami, stálym vetrom a páliacim slnkom. Terén je nízky a piesčitý: korálový ostrov obklopený úzkym zriaseným útesom, so zníženou centrálnou oblasťou. Najvyšší bod leží 8 m nad hladinou mora.
Na ostrove nie sú prirodzené zdroje pitnej vody. Nerastú tu stromy, sporá vegetácia pozostáva z trávy a plazivých krov. Sú tu roztrúsené zrúcaniny, cintorín a zvyšky stavieb z niekdajšej osady sa nachádzajú neďaleko západného pobrežia. Ostrov je hniezdiskom morských vtákov a vodného živočíšstva.
Spojené štáty si nárokujú exkluzívnu ekonomickú zónu 200 námorných míľ (370 km) a teritoriálne vody 12 námorných míľ (22 km).
Doprava.
Na ostrove niesu prístavy, musí sa kotviť ďalej od pobrežia. Na západnom pobreží môžu pristávať člny. Opustená pristávacia dráha z vojny, 1 665 m dlhá, je pokrytá vegetáciou a nepoužiteľná.
Minegumo (torpédoborec)

Minegumo (jap.:峯雲) bol siedma jednotka torpédoborcov triedy Asašio japonského imperiálneho loďstva. Mala deväť sesterských lodí: Asašio, Óšio, Mičišio, Arašio, Nacugumo, Jamagumo, Asagumo, Arare a Kasumi. 
Bojové nasadenie.
Jednotka sa potopila 6. marca 1943 v bitke v prielive Blackett. Väčšina posádky sa zachránila.
Externé odkazy.
Asashio class - anglicky
Povodie Váhu

Povodie Váhu je povodie na Slovensku, ktoré čiastočne zasahuje na územie Česka a veľmi malou časťou aj na územie Poľska. Je to súčasť povodia Dunaja.
Charakteristika.
Je to územie, odkiaľ voda steká do rieky Váh. Ohraničenie v horskej časti je hrebeňovou a údolnou rozvodnicou, na juhu v Podunajskej nížine väčšinou nížinnou rozvodnicou. Na Slovensku je so svojimi najväčším povodím. V jeho povodí sídlia 2/5 obyvateľov Slovenska (2,2 milióna). Za rok odvedie z tohto územia rieka Váh až 5,4 mld. m³ vody a riečna sieť má dĺžku takmer 16 000 km.
Do povodia Váhu spadajú aj čiastkové povodia: povodie Oravy, povodie Turca, povodie Kysuce, povodie Dudváhu a povodie Nitry. Rozprestiera sa na celom severozápade a západe Slovenska s výnimkou Záhoria a Žitného ostrova.
Povodie Váhu a Nitry patrí k najviac znečisteným povodiam na Slovensku.
Vymedzenie.
Povodie Váhu zasahuje na územie siedmich krajov a štyridsiatich okresov Slovenska. Úplne odvodňuje celý Žilinský kraj, prevažnú väčšinu Trenčianskeho kraja (s výnimkou západnej časti okresu Myjava a malej juhovýchodnej časti okresu Prievidza – územia južne od mesta Handlová), centrálnu časť Trnavského kraja (cca 2/3 územia, okrem Záhoria a najjužnejších oblastí), takmer celú západnú polovicu Nitrianskeho kraja (bez územia na juhozápade) a tiež východnú časť Bratislavského kraja. Prostredníctvom svojich zdrojníc, Bieleho a Čierneho Váhu, rieka odvodňuje aj malú, najzápadnejšiu časť Prešovského kraja (západná časť okresu Poprad). Na územie Banskobystrického kraja zasahuje len veľmi malou časťou, kde z najsevernejšej časti územia okresu Žiar nad Hronom (severozápadne od mesta Kremnica) odvádza vody rieka Turiec na sever a z malého severného výbežku okresu Banská Bystrica (územie obce Donovaly) rieka Revúca prostredníctvom Korytnice taktiež na sever.
Geomorfologické celky.
Z hľadiska geomorfologických celkov zasahuje toto povodie úplne alebo čiastočne do 39 geomorfologických celkov, z ktorých 23 je riekou Váh odvodňovaných úplne:
Ostatných 16 geomorfologických celkov zasahuje do povodia iba čiastočne:
Susedné povodia.
Na území Slovenska hraničí povodie Váhu so šiestimi povodiami: 
Mimo územia Slovenska susedí ešte s týmito povodiami:
Povodie Nitry je konvenčne považované za samostatné povodie aj napriek tomu, že rieka Nitra je prítokom Váhu a s (vlastným) povodím Váhu susedí na severe a západe.
Thomas Albelin

Tommy Albelin (* 21. máj 1964, Štokholm) je bývalý švédsky hokejista, naposledy hráč klubu NHL New Jersey Devils. Bol draftovaný v roku 1985 v ôsmom kole klubom Quebec Nordiques. Hrával aj za klub Calgary Flames.
25. júla 2007 sa stal asistentom trénera v klube New Jersey Devils.
Lee Stempniak

Lee Stempniak (* 4. február 1983, West Seneca, New York, USA) je bývalý americký hokejový útočník. Počas svojej profesionálnej kariéry hrával v NHL za St. Louis Blues, Toronto Maple Leafs, Phoenix Coyotes, Calgary Flames, Pittsburgh Penguins, New York Rangers, Winnipeg Jets, New Jersey Devils, Boston Bruins a Carolina Hurricanes. Reprezentoval Spojené štáty na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji 2007, 2008 a 2009.
Arare (torpédoborec)

Arare () bol deviata jednotka torpédoborcov triedy Asašio japonského imperiálneho loďstva. Mala deväť sesterských lodí: Asašio, Óšio, Mičišio, Arašio, Nacugumo, Jamagumo, Minegumo, Asagumo a Kasumi.
Bojové nasadenie.
5. júla 1942 bola jednotka Arare a ďalšie dva torpédoborce torpédované ponorkou USS Growler asi sedem míľ východne od prístavu Kiska (52° 0′ s.š, 177° 40′ v.d.). Z posádky sa zachránilo 42 námorníkov, ktorých z mora vytiahol poškodený torpédoborec Shiranuhi.
Zo stavu Japonského cisárskeho loďstva bola odpísaná 31. júla 1942.
SoHo

SoHo, alebo inak povedané South of Houston Street, je štvrť na Manhattane v New Yorku. Nachádza medzi Droome Street a West Houston Street a z východu Broadway a zo západu je ohraničená Avenue of the Americas. Je to štvrť obrazov a maliarov.
Monumentalizmus

Monumentalizmus je umelecký smer, ktorého hlavné znaky sú jeho fyzický rozsah, šírka námetov a hlavne snaha mať trvalý význam. Hlavne počas renesancie bohatí páni a mocnári podporovali monumentálne umenie, ktoré sa prenieslo aj do obdobia baroka. 
Hlavnými predstaviteľmi boli:
Keby sme mali k pojmu monumentalizmus priradiť pojmy, ktoré ho najlepšie charakterizujú, boli by to pojmy ako: majestátnosť, olympská veľkoleposť, politické ambície či intelektuálna syntéza.
V rokoch 1503 až 1513 sedel na pápežskom tróne pápež Július II. Výbojný pápež a mecenáš umenia rozšíril v 15. storočí hranice Vatikánu tak, že sa rozkladali na väčšine územia stredného Talianska. 
Bol to on, kto začal podporovať tento smer vrcholnej renesancie, keď si objednal u architekta Bramanteho prestavbu Chrámu sv. Petra v Ríme. Moc cirkvi chcel demonštrovať bazilikou, ktorá by vzbudzovala bázeň i rešpekt.
Július, ktorý mal teda aj politické ambície, Bramanteho požiadal, aby mu navrhol a aj zrealizoval niečo, čo by prevýšilo všetky doposiaľ postavené monumentálne stavby na svete. Chcel pretromfnúť stavby ako aténsky Partenón alebo baziliku Konštantína. Donato Bramante sa inšpiroval chrámom vo Florencii i antickým Partenónom. 
Hlavná loď mala mať tvar gréckeho kríža s obrovskou kupolou a štyrmi menšími po bokoch. Navrhol teda prestavať Chrám sv. Petra do celkovej symetrie stelesnenej v štyroch identických priečeliach.
Bramante ale v roku 1514 zomrel a vďaka tomu sa roku 1546 do práce zapojil Michelangelo. Bazilika svätého Petra ešte nebola dokončená, keď roku 1564 aj on zomrel.
Chrám dokončili podľa jeho návrhu až roku 1590.
Ďalším, tak trochu nepriamym znakom monumentalizmu by mohol byť časový horizont realizácie stavieb tohto typu, ktorý často obsiahne aj niekoľko generácii.
Financial District

Financial District, je ohraničený zo západu West Street, z juhu končí pri Hudson River a Battery Park z východu Broadway a zo severu Vesey Street. Nachádzalo sa tam Svetové obchodné Centrum (, "WTC"). Teraz sa namiesto WTC nachádza Ground Zero. Ľudia z celého sveta, teraz prúdia do kostola St. Paul´s Chapel, kde zadarmo dostanú materiál o stave obnovy Ground Zero. Na južnom cípe Manhattnu, Battery Parku, sídli colná správa, cez ktorú za čias osídlovania Spojených štátov, až do roku 1892, keď bol daný do prevádzky Ellis Island, prešlo takmer sedem miliónov ľudí. Taktiež je najväčším obchodným centrom New Yorku.
Georgij Maximilianovič Malenkov

Georgij Maximilianovič Malenkov (* 8. január 1902, Orenburg – † 14. január 1988, Moskva) bol sovietsky politik, blízky spolupracovník Josifa Vissarionoviča Stalina a jeho dezignovaný nástupca. Člen najužšieho vedenia Komunistickej strany Sovietskeho zväzu v rokoch 1939 – 1957 (tajomník Ústredného výboru, člen politbyra - prezídia ÚV).
Život.
Bojoval v ruskej občianskej vojne. Po vstupe do komunistickej strany v roku 1920 pôsobil ako politruk jazdeckej eskadry a pluku. Po vojne vyštudoval na Moskovskej štátnej technickej univerzite N.E. Baumana elektrotechniku a bol jedným z mála vtedajších najvyšších predstaviteľov ZSSR, ktorí mali vyššie (univerzitné) vzdelanie.
Podieľal sa na predvojnových čistkách v komunistickej strane. Počas druhej svetovej vojny bol členom štátneho výboru obrany. V roku 1943 získal hodnosť generálporučíka. Bol zodpovedný za hospodársku obnovu oslobodených území.
Ako blízky Stalinov spolupracovník sa podieľal na viacerých povojnových politických procesoch, vrátane činnosti namierenej proti Ždanovovi, Leningradského prípadu a prípadu židovskej antifašistickej komisie.
Podieľal sa na odstránení Beriju z vedúcich funkcií v krajine po Stalinovej smrti. V tomto období bol krátku dobu "de facto" najvyšším predstaviteľom krajiny. Zaviedol vydávanie občianskych preukazov pre obyvateľov vidieka. Uskutočnil reformy daňového systému a výkupných cien, ktoré zlepšili situáciu, predtým výrazne obmedzovaného vidieckeho obyvateľstva. Inicioval prepustenie nespravodlivo zadržiavaných osôb, ktoré boli zadržiavané v dôsledku stalinských represií. Na vnútrostraníckej úrovni kritizoval členov strany za korupciu, hovoril i o zločinoch Stalinovej éry. Ako zrejme prvý zo sovietskych politikov na zasadaní výboru strany hovoril o mierovom spolužití s kapitalistickými krajinami. Politicky aktívnejším Chruščovom bol však postupne odsunutý z riadiacich funkcií.
V roku 1955 bol vystavený kritike za revizionizmus a pozbavený funkcie predsedu rady ministrov. Stal sa ministrom energetiky, zotrval i vo funkcii člena prezídia ústredného výboru Strany. V roku 1957 bol zbavený všetkých vysokých štátnych funkcií spolu s Bulganinom, Molotovom a Kaganovičom ako člen tzv. protistraníckej skupiny, ktorá sa pokúšala o odstránenie Chruščova z najvyšších funkcií. Následne bol poverený vedením Usť-Kamenogorskej hydroelektrárne v Ekibastuze v Kazachstane. V roku 1961 bol vylúčený aj z vedenia strany. Bol prvým vysokým predstaviteľom, ktorý zároveň so stratou svojich funkcií neprišiel o život. Na sklonku života pôsobil ako cirkevný lektor a bolo mu umožnené vrátiť sa do Moskvy, kde aj zomrel.
Čeleň

Čeleň je vodorovný alebo skoro vodorovný sťažeň na prove lode. Slúži na uchytenie predných stehov, na ktoré sa vyťahujú predné stehové plachty.
Zittau

Zittau (čes. "Žitava", poľsky "Żytawa", lužickosrbsky "Žitawa") je mesto v Nemecku, v saskej časti Horná Lužica. 
Poloha a charakter mesta.
Zittau leží severozápadne od česko-nemecko-poľského trojmedzia. Taktiež leží blízko sútoku Mandavy a Lužickej Nisy. Mesto malo k 31. decembru 2005 29 835 obyvateľov. Je sídlom zemského okresu Löbau-Zittau. Na poľskom brehu Lužickej Nisy leží bývalá časť Zittau – "Großporitsch" (Porajów).
Dejiny.
Krátko po prvej písomnej zmienke v roku 1238 roku 1255 Přemysl Otakar II. navštívil mesto a dal mu mestské práva.
Na začiatku 20. storočia bolo mesto železničnou križovatkou. Ležalo na dráhe Drážďany-Liberec, trate viedli aj do Zgorzelca, Varnsdorfu, Frýdlantu v Čechách a Oybina/Jonsdorfu (k plánovanému predĺženiu trate až do Mimoňa nedošlo). 
Zittau zažila značný úbytok obyvateľstva, v roku 1950 tu žilo skoro 47 tisíc obyvateľov, potom však poklesol až na dnešných 25 tisíc. Na začiatku 21. storočia počet obyvateľov stagnuje.
Na mieste niekdajších hradieb je dnes Zelený okruh ("Grüner Ring"), umelecké urbanistické dielo, vybudované na prelome 19. a 20. storočia. Tvoria ho parky, občianska výstavba, vily a pamätníky. Zittauská úzkorozchodná dráha v smere do Frýdlantu bola síce v celej dĺžke zrušená, do Lužických hôr však aj naďalej turistov dopravujú vlaky ťahané parnými lokomotívami.
Školstvo.
V meste sú dve vysoké školy, Hochschule Zittau/Görlitz a Internationales Hochschulinstitut a jedena medzinárodná akademická sieť, Neisse University. Na oboch vysokých školách študuje cez 4 000 študentov.
Milan Mičenec

Milan Mičenec (* 6. január 1975) je bývalý futbalový reprezentant Slovenska vo všetkých mládežníckych kategóriach vrátane dvadsiatky.