Kostol svätého Mederika

Kostol svätého Mederika ( aj Église Saint-Merri) je farský kostol v Paríži, ktorý sa nachádza v blízkosti Centre Pompidou pozdĺž rue Saint-Martin, v 4. obvode na Rive Droite (pravý breh). Je zasvätený opátovi z Autunského opátstva zo 8. storočia, svätému Mederikovi, ktorý prišiel do Paríža na púť a neskôr tam v roku 700 zomrel. V roku 884 bol Mederik vyhlásený za patróna Pravého brehu.
Dejiny.
Na vtedajšej čistinke stála malá kaplnka s názvom Saint-Pierre-des-Bois. Okolo roku 700. Tam bol pochovaný svätý Mederik. Mederik, budúci svätý Mederik, sa narodil v Autune v Burgundsku a predpokladá sa, že žil v tamojšom benediktínskom opátstve. Neskôr odišiel do púšte ako pustovník. Po návrate sa presťahoval do Paríža, pretože si prial bývať v blízkosti hrobky svätého Symforiana, zakladateľa opátstva Autun, ktorá sa nachádzala v kostole Saint-Germain-des-Pres v Paríži. V roku 884 bol zvolený za patróna Pravého brehu Paríža. Okolo roku 890 dal parížsky biskup Gozlin exhumovať jeho pozostatky a vytvoril pre neho obzvlášť bohatý relikviár, kostol bol postavený, aby ho obsahoval. Postupne sa stal známym jednoducho ako Saint Merri.
Keď sa štvrť rozrástla na dôležitú obchodnú štvrť, kostol sa stal príliš malým. Asi v roku 1200 bol na tom istom mieste postavený nový kostol, ktorý sa však čoskoro stal príliš malým. Súčasný kostol sa začal za kráľa Františka I. okolo roku 1520 a dokončený bol okolo roku 1560. Hoci bol postavený uprostred renesancie, bol postavený v štýle plamienkovej gotiky alebo neskorogotickom štýle.
V 18. storočí bol kostol postupne upravovaný prvkami klasicistického slohu. Jubé alebo letner medzi loďou a chórom bola odstránená a gotické piliere boli obnovené mramorom alebo štukou. Sýto farebné vitráže v horných oknách lode a chóru nahradilo číre sklo. Kazateľnica je od P. A. Slodtza a bola vyrobená v roku 1753. Zvonica obsahuje jeden z najstarších zvonov v Paríži, odliaty v roku 1331, ktorý prežil francúzsku revolúciu.
Od 11. storočia bolo Saint-Merry úzko spojené s Notre Dame de Paris. Všetkých sedem kanonikov cirkvi pochádzalo z katedrály. Spolu s ďalšími tromi kostolmi sa stala známou ako „dcéra“ Notre Dame a ako jediná má tento štatút dodnes.
Kostol bol vážne poškodený počas Francúzskej revolúcie. Kapitula bola zrušená a z budovy sa na čas stala továreň na pušný prach. V roku 1795 bol vrátený cirkvi a istý čas slúžil ako „Chrám obchodu“. V roku 1832 to bolo opäť uprostred barikádových bojov počas republikánskeho povstania proti júlovej monarchii.
Organ zrekonštruoval v roku 1781 François-Henri Clicquot, slávny organár. Hral na ňom Camille Saint-Saëns, ktorý bol organistom kostola v rokoch 1853 až 1857.
Kostol je teraz domovom pastoračného centra Halles-Beaubourg. Je tiež základňou Académie vocale de Paris, ktorá v kostole každú sobotu po celý rok koncertuje.
Exteriér.
Hoci kostol bol postavený uprostred baroka, jeho architektúra je prevažne plamienková alebo neskorogotická, s množstvom kvetinovej a rastlinnej vyrezávanej výzdoby, ako aj sochami fantastických tvorov, najmä na dverách a okenných rámoch. Kostol je tlačený veľkými budovami, ktoré takmer skrývajú tri strany; na pravej strane kostola je pričlenený dom z toho istého obdobia; to bolo bývalé sídlo cirkevných kanonikov. Jeho severná strana sa však otvára na terasu a sochársku záhradu Centra Pompidou.
Pôvodná zvonica štvorhranná na južnej strane bola postavená dvojposchodová. V roku 1612 dostala tretie poschodie, ale po požiari v roku 1871 bola znížená na pôvodnú výšku. Na ľavej strane je štíhlejšia zvonica, s ozdobnými oblúkmi. Obsahuje jeden z najstarších kostolných zvonov v Paríži z roku 1331.
Tri portály na západnom priečelí sú kryté veľkým špicatým rizalitom a ohraničené dvoma veľkými oporami. Socha na západnom priečelí je takmer celá z čias kráľa Ľudovíta Filipa z prvej polovice 19. storočia. Sochy v oblúku dverí na západnom priečelí sú kópiami tých v južnej fasáde transeptu Notre-Dame-de-Paris. Na horných poschodiach bolo pridaných niekoľko moderných sôch, vrátane veselých obrázkov králika a psa na vrchole rímsy a sortimentu chrličov.
Interiér.
Interiér kostola, rovnako ako exteriér, ukazuje gotickú architektúru šikovne zmiešanú s renesančnými prvkami a výzdobou. Štíhle gotické stĺpy lode a chóru, ktoré podopierajú klenby, sa zmenili na renesančné arkády s mohutnými klasicistickými stĺpami a bohatou výzdobou. Steny a stĺpy sú pokryté sochárskymi listami, zvieratami a podlhovastými sochami biblických postáv vrátane svätého Petra, Mojžiša, a svätého Frodulfa ktorý drží desať prikázaní, a samotného svätého Mederika.
Asi v roku 1753 bola väčšina vitráží z horných okien odstránená a nahradená bielym sklom, čím interiér získal výnimočný jas. Pôvodná kazateľnica bola v rokoch 1753 až 1761 nahradená oveľa zdobenejšou verziou, ktorú podopierali dve vytvarované palmy. Vyrobil ho Pierre-Alexis Hemon podľa návrhov bratov Slodtzovcov, ktorých práce sa nachádzajú v mnohých parížskych kostoloch toho obdobia.
Chór a oltár.
Chór, časť kostola vyhradená pre duchovenstvo, zaberá asi polovicu celkového interiéru. Prešiel dôkladnou prestavbou do barokového štýlu podľa návrhov bratov Slodtzovcov. Najviditeľnejšie je to na arkádach so zaoblenými oblúkmi a na stĺpoch pokrytých mramorovými a štukovými doskami v rôznych farbách. Podlaha chóru bola tiež vymenená za mramorovú dlažbu.
Najimpozantnejším prvkom chóru je mramorový oltár, ktorému dominuje týčiaci sa „Gloire“ alebo „Glory“ (1753), sochárske dielo podľa návrhu bratov Slodtzovcov, vyrobené z pozláteného dreva a zdobené vytesanými hlavami cherubínov. Tomu v 18. storočí dodali ďalšiu výzdobu veľkými maľovanými tabuľami za oltárom od Henriho Lehmanna (18141882), ktoré zobrazujú apoštolov a hlavy anjelov, predstavujúce Radosť a Smútok.
Umenie a dekorácie.
Veľká časť umenia a výzdoby sa nachádza v kaplnkách, ktoré obklopujú loď a chór, v preliezke za oltárom a v transepte. Niektoré pochádzajú zo 17. storočia, zatiaľ čo veľká časť pochádza z 20. storočia a nahradila umenie zničené počas revolúcie.
Chapelle de la Communion.
Chapelle de la Communion postavil v roku 1743 Pierre-Louis Richard podľa plánov Gabriela-Germaina Boffranda. Pôvodne bola oddelená od kostola, ale v roku 1760 bola spojená so zvyškom budovy. Zaberá tri štvorcové traverzy na pravej strane kostola. Jej spodná úroveň symbolizuje pozemskú existenciu, pričom časti sú oddelené korintskými stĺpmi, zatiaľ čo výzdobu hornej úrovne tvoria tri kupole s oknami, ktoré predstavujú nebeské klenby. Stredobodom kaplnky je veľký obraz "Les Disciples d'Emmaüs" od Charlesa Antoine Coypela (16941752). Obraz sa javí ako scéna v divadle, ktorá spája architektúru a umenie, doplnená maľovanými závesmi. V strede obrazu je postava Krista, zaliata nebeským svetlom z maľovanej kupole.
Transept.
Na priečnej lodi sú dva veľké obrazy v klasických rámoch novozákonných scén: "Jésus et la Samaritaine" od Noëla Coypela (16281707) a "La Prédication de saint Pierre" od Josepha-Marie Viena (17161809).
Obraz "Svätá Filoména s anjelom" od umelca Eugèna Emmanuela Amaury-Duvala (18081885), "Svätá Filoména" sa nachádza v transepte. Bol žiakom Jean-Auguste-Dominique Ingres, ktorého štýl výrazne ovplyvnil jeho tvorbu.
Kaplnka Márie Egyptskej.
V kaplnke svätej Márie Egyptskej za oltárom sa nachádza freska od Théodora Chassériaua (18191856), ktorá bola jeho prvým veľkým dielom. Bol žiakom Ingresa a po Ingresovi sa jeho práca vyznačuje dokonalosťou znakov postáv a rafinovanosťou farieb.
Vitráže.
V kostole je rozsiahla zbierka vitráží zo 17. storočia a z 19. storočia. Veľká časť raných vitráží, najmä vo vysokých oknách, bola odstránená a nahradená bielym sklom, aby prinieslo viac svetla a aby bolo pre farníkov jednoduchšie vidieť ich texty na čítanie. Väčšina okien bola vytvorená rôznymi technikami s použitím strieborného moridla a iných prostriedkov maľovania na sklo smaltovými farbami, ktoré sa potom vypaľovali a niekedy škrabali, aby sa vytvorili tieňovacie efekty. To umožnilo viac trojrozmerného umenia a väčší realizmus a priblížilo umenie vitráže k maľbám ako predchádzajúce vitráže. Napriek tomu však stratili niektoré z mystických kvalít sýto farebného svetla prichádzajúceho cez hrubšie gotické okná.
Mnohé z pôvodných okien boli zničené počas revolúcie a v 19. storočí boli nahradené novými oknami v renesančnom štýle, ktoré často používali výplne z dochovaných renesančných okien zo 17. storočia. Prerobené okná majú často v hornej časti dátum prerobenia.