Bratislavský poludník

Bratislavský poludník (iné názvy: Bratislavský meridián, Prešporský poludník, Prešporský meridián; v origináli ) bol poludník, ktorý ustanovil Samuel Mikovíni zrejme v roku 1733 ako nultý (počiatočný, bázický) poludník pre svoje kartografické diela, nakoľko v tom čase ešte neexistoval všeobecný konsenzus na univerzálnom nultom poludníku (dnes používaný greenwichský poludník bol za univerzálny ustanovený až v roku 1854) a rôzni kartografi používali vlastné nulté poludníky (parížsky, berlínsky, viedenský, petrohradský a i.). Východiskovým bodom A pre Bratislavský poludník bola severovýchodná veža Bratislavského hradu. Poludník prechádzal približne 17° 06′ východnej geografickej dĺžky.
Historický kontext.
Samuel Mikovíni sa vyučil medirytectvu u Johanna Georga Puschera v slobodnom ríšskom meste Norimbergu a následne študoval matematiku na Univerzite v Altforfe ("Universität Altdorf") v Norimbergu a geodéziu na Univerzite v Jene v Durínsku. 5. decembra 1726 sa oficiálne stal inžinierom, resp. geodetom Bratislavskej stolice ("Comitatis Posoniensis Mathematicus", resp. "Comitatis Posoniensis Geometrus"), pričom v Bratislave pôsobil do leta 1735.
Keď sa Matej Bel podujal na zostavenie rozsiahleho diela "Notitia Hungariae novae historico geographica" („Historicko-zemepisný poznatok o súvekom Uhorsku“), vybral si Mikovíniho, aby mu zhotovil potrebnú kartografickú dokumentáciu, keďže dovtedajšie mapy Uhorska pre svoju nepresnosť nevyhovovali osvietenskej kritike. Bel Mikovíniho poznal zrejme už pred jeho výučbou u Puschera, Puscher a Mikovíni ilustrovali Belovo dielo "Hungariae antiquae et novae prodromus" („Posol dávneho a súvekého Uhorska“, 1723) – Mikovíni podľa predlohy Juraja Buchholtza mladšieho vyryl pozdĺžny rez Demänovskou ľadovou jaskyňou ("Antra Deminfalvensia Admiranda"), pohľad na kúpele v Sklených Tepliciach ("Therma Sklenesis") a vo Vyhniach ("Therma Vihnensis"), panorámu hradu v Diósgyőri a kresbu ľuľkovca zlomocného ("Natragulya Bella Donna"). Nakoľko tvorba "Notitií" prebiehala pod záštitou samotného cisára Karola VI., na jeho príkaz Miestodržiteľská rada v Bratislave 12. novembra 1731 poslala generálnym kongregáciám všetkých stolíc výzvu, aby Mikovínimu vyšli všemožne v ústrety pri jeho geodetických a kartografických prácach.
Mikovíni sformuloval svoju metodiku pre tvorbu nových máp v diele "Epistola de Methodo Concinnandarum Mapparum Hungariae Topograficarum" („List o spôsobe zostavenia miestopisných máp Uhorska“), napísanom 13. januára 1732 v Bratislave a adresovanom Belovi, do štyroch základných metód, ktoré nazval základmi – astronomickým, geometrickým, magnetickým a hydrografickým základom, pričom najdôležitejšie boli práve prvé dva. Podľa astronomickej metódy vykonával astronomické pozorovania, na základe ktorých určoval geografickú šírku (latitúdu) a dĺžku (longitúdu) jednotlivých miest v teréne. Práve to ho viedlo k ustanoveniu nultého poludníka, keďže spoznal, že kartografická tvorba si vyžaduje vzťažnú sústavu – sieť geografických rovnobežiek a poludníkov (meridiánov) utvorených z – astronomickými meraniami určených – latitúd a longitúd určitých bodov mapovaného územia. Ani jeden z dovtedy používaných nultých poludníkov nepokladal za dostatočne svetový a preto sa rozhodol ustanoviť vlastný, hoci zároveň zdôraznil potrebu konsenzu vedcov na celom svete na ustanovení univerzálneho nultého poludníka, ktorý by viedol cez niektoré z významných observatórií. Ako uviedol v "De Mappis suis ad lectorem monitio" („Príhovor k čitateľovi o svojich mapách“), napísanom 15. apríla 1735 v Bratislave a vydanom v prvom zväzku "Notitií":
Uhlovú vzdialenosť od Bratislavského poludníka k iným vtedy používaným nultým poludníkom S. Mikovíni určil nasledovne:
Mikovíni v liste Theophilovi Siegfriedovi Bayerovi, členovi Petrohradskej akadémie vied (PAV), napísanom 10. marca 1732 navrhol "„začleniť astronomické pozorovania pod spoločný vedecký výskum viacerých spoločností“". O Mikovíniho návrhu sa zmieňuje aj M. Bel v liste Christianovi Goldbachovi, členovi PAV, taktiež datovanom 10. marca 1732. "„Domnieva sa totiž“," napísal Bel, "„že keby sa naraz a podľa rovnakých zásad pozorovali tie isté fázy planét a zatmenie Slnka i Mesiaca v Bratislave, Norimbergu, Paríži, Londýne a vo Vašej hvezdárni, dalo by sa vykonať mnoho znamenitého“". Výsledkom takejto medzinárodnej spolupráce mala byť zrejme aj dohoda o ustanovení univerzálneho nultého poludníka, ako to predpokladá Mikovíniho "Monitio". Možno tiež predpokladať, že Mikovíni svoj návrh adresoval aj ostatným európskym akadémiám vied.
Pomník.
V roku 1997 sa geodéti Milan Hájek, Ján Melicher a Július Bartaloš pokúsili v teréne vytýčiť Bratislavský poludník. Následne konzultovali výber vhodného miesta na nábreží Dunaja na osadenia pomníka s Mestským ústavom ochrany pamiatok v Bratislave. Začiatkom roka 2002 vyhotovili ideový návrh pamätníka a textu pamätnej tabule, ktorý bol po schválení vedením Stavebnej fakulty Slovenskej technickej univerzity v Bratislave (SF STU) doplnený Katedrou architektúry SF STU a následne realizovaný v spolupráci s magistrátom mesta. Pomník, ktorý umelecky stvárnil Andrej Baník, bol osadený vedľa chodníka na ľavej strane Dunaja, 300 m od Nového mosta, smerom k vtedajšiemu Parku kultúry a oddychu. Lišta z ušľachtilého kovu označuje pravdepodobný priebeh Bratislavského poludníka a pamätná tabuľa nesie nápis (lomka označuje zalomenie riadka):
Pomník bol slávnostne odhalený rektorom STU Ľudovítom Molnárom a primátorom mesta Jozefom Moravčíkom 12. septembra 2002, pri príležitosti 240. výročia založenia vysokého technického školstva na Slovensku a 65. výročia založenia STU.