Paleolit

Paleolit (iné názvy: staršia kamenná doba, stará kamenná doba; lingvisticky nevhodne: staršia [alebo stará] doba kamenná), je obdobie v praveku, ktoré sa vyznačuje pôvodným vývojom kamenných nástrojov a ktoré predstavuje takmer celé obdobie ľudskej pravekej technológie. Rozprestiera sa od najstaršieho známeho používania kamenných nástrojov hominínmi, približne pred 3,3 miliónmi rokov, do konca pleistocénu, približne 11 650 rokov pred Kr. 
Paleolit v Európe predchádzal mezolitu, hoci dátum tohto prechodu sa v jednotlivých geografických oblastiach líši o niekoľko tisíc rokov. Počas paleolitu sa hominidi združovali do malých spoločenstiev, ako sú skupiny, a živili sa zberom rastlín, rybolovom a lovom alebo lovom divých zvierat. Paleolit je charakteristický používaním kamenných nástrojov, hoci v tom čase ľudia používali aj drevené a kostené nástroje. Na používanie ako nástroje boli prispôsobené aj iné organické komodity vrátane kože a rastlinných vlákien, ktoré sa však kvôli rýchlemu rozkladu vo väčšej miere nezachovali. 
Približne pred 50 000 rokmi došlo k výraznému nárastu rozmanitosti artefaktov. V Afrike sa v archeologických nálezoch objavujú kostené artefakty a prvé umenie. Zaznamenávajú sa aj prvé dôkazy o ľudskom rybolove, a to z artefaktov na miestach, ako je jaskyňa Blombos v Južnej Afrike. Archeológovia klasifikujú artefakty z posledných 50 000 rokov do mnohých rôznych kategórií, napríklad hroty projektilov, gravírovacie nástroje, ostré čepele nožov a vŕtacie a bodné nástroje.
Ľudstvo sa postupne vyvinulo z prvých príslušníkov rodu "Homo" - ako napríklad "Homo habilis", ktorí používali jednoduché kamenné nástroje - na anatomicky moderného človeka, ako aj na človeka s moderným správaním v mladšom paleolite. Na konci paleolitu, konkrétne v strednom alebo mladšom paleolite, začali ľudia vytvárať prvé umelecké diela a venovať sa náboženskému alebo duchovnému chovaniu, napríklad pochovávaniu a rituálom. Podmienky počas paleolitu prešli radom ľadových a medziľadových dôb, v ktorých klíma pravidelne kolísala medzi teplými a chladnými teplotami.
Približne medzi rokmi 50 000 - 40 000 rokov pred Kr. vkročili prví ľudia do Austrálie. Približne 45 000 rokov pred Kr. žili ľudia v Európe na 61° severnej zemepisnej šírky. Približne 30 000 pred Kr. sa dostali do Japonska a približne 27 000 pred Kr. sa ľudia vyskytovali na Sibíri za polárnym kruhom. Do konca mladšieho paleolitu ľudia prekročili Beringiu a rozšírili sa po celom americkom kontinente.
Etymológia.
Termín „paleolit“ zaviedol archeológ John Lubbock v roku 1865. Pochádza z gréčtiny: παλαιός, "palaios", „starý“; a λίθος, "lithos", „kameň“, čo znamená „starý vek kameňa“ alebo „stará doba kamenná“.
Paleogeografia a podnebie.
Paleolit sa prekrýva s geologickou epochou pleistocén. Obe sa skončili pred 12 000 rokmi, hoci pleistocén sa začal pred 2,6 miliónmi rokov, teda 700 000 rokov po začiatku paleolitu. V tejto epoche došlo k významným geografickým a klimatickým zmenám, ktoré ovplyvnili ľudské spoločnosti.
Počas predchádzajúceho pliocénu kontinenty pokračovali v drifte z miest vzdialených pravdepodobne až 250 km od ich súčasnej polohy do miest vzdialených len 70 km od ich súčasnej polohy. Južná Amerika sa spojila so Severnou Amerikou cez Panamskú šiju, čím sa takmer úplne skončila charakteristická fauna vačkovcov Južnej Ameriky. Vznik priesmyku mal veľké dôsledky na globálne teploty, pretože teplé rovníkové oceánske prúdy boli odrezané a studené arktické a antarktické vody znížili teplotu v teraz izolovanom Atlantickom oceáne.
Väčšina Strednej Ameriky sa sformovala počas pliocénu, kedy sa spojili kontinenty Severná a Južná Amerika, čo umožnilo živočíchom z týchto kontinentov opustiť svoje pôvodné biotopy a kolonizovať nové oblasti. Zrážkou Afriky s Áziou vzniklo Stredozemné more, ktoré odrezalo zvyšky oceánu Tethys. Počas pleistocénu boli kontinenty v podstate na svojich súčasných pozíciách; tektonické dosky, na ktorých ležia, sa od začiatku tohto obdobia od seba pravdepodobne posunuli najviac o 100 km.
V pliocéne sa podnebie zmenilo na chladnejšie, suchšie a sezónne, podobné súčasnému podnebiu. Na Antarktíde narástli ľadové kryhy. Vznik arktického ľadového príkrovu približne pred 3 miliónmi rokov signalizuje náhla zmena v pomere izotopov kyslíka a ľadom vytvorené kryhy v dnách severného Atlantiku a severného Tichého oceánu. Zaľadnenie stredných šírok sa pravdepodobne začalo pred koncom tejto epochy. Globálne ochladenie, ktoré nastalo počas pliocénu, mohlo podnietiť zánik lesov a rozšírenie trávnatých plôch a saván.
Pleistocénne podnebie sa vyznačovalo opakovanými glaciálnymi cyklami, počas ktorých sa kontinentálne ľadovce na niektorých miestach posunuli až k 40. rovnobežke. Boli identifikované štyri hlavné ľadovcové udalosti, ako aj mnoho menších medzihorských udalostí. Hlavnou udalosťou je všeobecný ľadovcový výkyv, označovaný ako „glaciál“. Glaciály sú oddelené „interglaciálmi“. Počas glaciálu zažíva ľadovec menšie prírastky a ústupy. Drobné výkyvy sú „štadiály“; obdobia medzi štadiálmi sú „interštadiály“. Každý ľadovcový postup viazal obrovské objemy vody v kontinentálnych ľadovcoch hlbokých 1 500 - 3 000 m, čo malo za následok dočasný pokles hladiny morí o 100 m a viac na celom povrchu Zeme. Počas medziľadových dôb boli bežné utopené pobrežia, ktoré boli zmiernené izostatickým alebo iným emergentným pohybom niektorých regiónov.
Účinky zaľadnenia boli globálne. Antarktída bola ľadom pokrytá počas celého pleistocénu a predchádzajúceho pliocénu. Andy boli na juhu pokryté patagónskym ľadovcom. Na Novom Zélande a v Tasmánii boli ľadovce. Rozpadajúce sa ľadovce na Keni, Kilimandžáre a pohorí Rwenzori vo východnej a strednej Afrike boli väčšie. Ľadovce existovali aj v etiópskych horách a na západe v pohorí Atlas. Na severnej pologuli sa mnohé ľadovce spojili do jedného. Kordillerský ľadovec pokrýval severozápad Severnej Ameriky, Laurentidský ľadovec pokrýval východ. Fennoskandinávsky ľadovec pokrýval severnú Európu vrátane Veľkej Británie; alpský ľadovec pokrýval Alpy. Roztrúsené dómy sa rozprestierali na Sibíri a arktickom šelfu. Severné moria boli zamrznuté. Počas neskorého vrchného paleolitu (posledný pleistocén) približne 18 000 pred Kr. bol pevninský most Beringia medzi Áziou a Severnou Amerikou zablokovaný ľadom, čo mohlo zabrániť raným paleoindiánom, ako napríklad kultúre Clovis, aby priamo prešli cez Beringiu a dostali sa do Ameriky.
Podľa Marka Lynasa (na základe zozbieraných údajov) by sa celková klíma pleistocénu dala charakterizovať ako nepretržitý El Niño s pasátmi v južnom Pacifiku, ktoré slabnú alebo smerujú na východ, teplým vzduchom stúpajúcim v blízkosti Peru, teplou vodou šíriacou sa zo západného Tichého oceánu a Indického oceánu do východného Tichého oceánu a ďalšími znakmi El Niña.
Paleolit sa často považuje za koniec doby ľadovej (koniec pleistocénu) a zemská klíma sa oteplila. To mohlo spôsobiť alebo prispieť k vyhynutiu pleistocénnej megafauny, hoci je tiež možné, že vyhynutie koncom pleistocénu bolo (aspoň čiastočne) spôsobené inými faktormi, ako sú choroby a nadmerný lov zo strany ľudí. Nový výskum naznačuje, že vyhynutie mamuta srstnatého mohlo byť spôsobené kombináciou klimatických zmien a ľudského lovu. Vedci predpokladajú, že klimatické zmeny na konci pleistocénu spôsobili zmenšenie životného prostredia mamutov, čo viedlo k poklesu ich populácie. Malé populácie potom vylovili paleolitickí ľudia. Globálne otepľovanie, ku ktorému došlo na konci pleistocénu a na začiatku holocénu, mohlo ľuďom uľahčiť prístup k biotopom mamutov, ktoré boli predtým zamrznuté a neprístupné. Malé populácie mamutov srstnatých prežívali na izolovaných arktických ostrovoch, na ostrove Svätého Pavla a Wrangelovom ostrove, až do roku 3700 pred Kr., resp. 1700 pred Kr. Populácia na Wrangelovom ostrove vyhynula približne v rovnakom čase, keď ostrov osídlili pravekí ľudia. Na ostrove Svätého Pavla nie sú žiadne dôkazy o prítomnosti pravekých ľudí (hoci na neďalekých Aleutských ostrovoch sa našli rané ľudské osídlenia datované až do roku 6500 pred Kr.).
Paleolitickí ľudia.
Takmer všetky naše poznatky o paleolitických ľuďoch a spôsobe života pochádzajú z archeológie a etnografických porovnaní s modernými kultúrami lovcov a zberačov, ako sú napríklad Kung San, ktorí žijú podobne ako ich paleolitickí predchodcovia. Ľudia lovili divé zvieratá na mäso a zbierali potraviny, drevo na oheň a materiály na výrobu nástrojov, odevov alebo prístreškov.
Hustota obyvateľstva bola veľmi nízka, len okolo 0,4 obyvateľa na kilometer štvorcový. Pravdepodobne to bolo spôsobené nízkym obsahom tuku v tele, infanticídou, vysokou úrovňou fyzickej aktivity žien, neskorým odstavením detí a kočovným spôsobom života. Okrem toho ani veľká plocha pôdy nemohla uživiť veľa ľudí bez toho, aby sa na nej aktívne hospodárilo - potraviny sa ťažko zháňali, a tak sa skupiny nemohli príliš rozrásť vzhľadom na množstvo potravín, ktoré mohli nazbierať. Podobne ako súčasní lovci a zberači, aj paleolitickí ľudia mali dostatok voľného času, ktorý nemal obdobu v neolitických poľnohospodárskych spoločnostiach ani v moderných priemyselných spoločnostiach. Na konci paleolitu, konkrétne v strednom alebo mladšom paleolite, začali ľudia vytvárať umelecké diela, ako sú jaskynné maľby, skalné umenie a šperky, a začali sa venovať náboženskému konaniu, napríklad pochovávaniu a rituálom.
Homo erectus (človek vzpriamený).
Na začiatku paleolitu sa hominini vyskytovali najmä vo východnej Afrike, východne od Východoafrickej priekopovej prepadliny. Väčšina známych fosílií hominínov pochádzajúcich spred jedného milióna rokov pred Kristom sa nachádza v tejto oblasti, najmä v Keni, Tanzánii a Etiópii.
Približne 2 000 000 - 1 500 000 rokov pred Kr. začali skupiny hominínov opúšťať Afriku a osídľovať južnú Európu a Áziu. Južný Kaukaz bol osídlený približne 1 700 000 rokov pred Kr. a severnú Čínu osídlili približne 1 660 000 rokov pred Kr. Na konci mladšieho paleolitu žili príslušníci hominínov na území dnešnej Číny, západnej Indonézie a v Európe v okolí Stredozemného mora až po Anglicko, Francúzsko, južné Nemecko a Bulharsko. Ich ďalšie rozširovanie na sever mohlo byť obmedzené nedostatočnou kontrolou ohňa: štúdie jaskynných sídlisk v Európe nenaznačujú žiadne pravidelné používanie ohňa pred cca 400 000 - cca 300 000 rokov pred Kr.
Východoázijské fosílie z tohto obdobia sa zvyčajne zaraďujú do rodu "Homo erectus". Zo známych lokalít mladšieho paleolitu v Európe je k dispozícii len veľmi málo fosílnych dôkazov, ale predpokladá sa, že hominini, ktorí tieto lokality obývali, boli rovnako "Homo erectus". V Amerike, Austrálii ani takmer nikde v Oceánii nie sú v tomto období žiadne dôkazy o výskyte hominínov.
Osudy týchto prvých usadlíkov a ich vzťahy s modernými ľuďmi sú stále predmetom diskusií. Podľa súčasných archeologických a genetických modelov došlo po osídlení Eurázie približne 2 000 000 - 1 500 000 rokov pred Kr. k minimálne dvom významným expanzným udalostiam. Okolo 500 000 rokov pred Kr. prišla do Európy z Afriky skupina prvých ľudí, často nazývaná "Homo heidelbergensis", z ktorej sa nakoniec vyvinul "Homo neanderthalensis" (neandertálci). V strednom paleolite sa neandertálci vyskytovali v oblasti, ktorú dnes zaberá Poľsko.
"Homo erectus" aj "Homo neanderthalensis" vyhynuli na začiatku mladšieho paleolitu. Potomok "Homo sapiens", anatomicky moderný "Homo sapiens sapiens", sa objavil vo východnej Afrike približne 300 000 rokov pred Kr., opustil Afriku okolo 50 000 rokov pred Kr. a rozšíril sa po celej planéte. Na určitých miestach istý čas koexistovali viaceré skupiny hominidov. "Homo neanderthalensis" sa v niektorých častiach Eurázie vyskytoval ešte cca 40 000 rokov pred Kr. a v neznámej miere sa krížil s "Homo sapiens sapiens". Štúdie DNA tiež naznačujú neznámu mieru kríženia medzi "Homo sapiens sapiens" a "Homo sapiens denisova".
Fosílie hominínov, ktoré nepatria ani k druhu "Homo neanderthalensis", ani k druhu "Homo sapiens", nájdené v pohorí Altaj a v Indonézii, boli rádiokarbónovo datované do obdobia približne 30 000 - približne 40 000 rokov pred Kr. a približne 17 000 rokov pred Kr.
Počas celého paleolitu boli ľudské populácie na nízkom stupni, najmä mimo rovníkovej oblasti. Celá populácia Európy v období medzi 16 000 a 11 000 rokmi pred Kr. pravdepodobne predstavovala v priemere približne 30 000 jedincov a v období medzi 40 000 a 16 000 rokmi pred Kr. bola ešte nižšia - 4 000 až 6 000 jedincov. V Lapa do Picareiro, jaskyni v Portugalsku, sa však našli pozostatky tisícov zmasakrovaných zvierat a nástroje vyrobené paleolitickými ľuďmi, ktoré sa datujú do obdobia pred 41 000 až 38 000 rokmi.
Periodizácia.
Paleolit sa ďalej delí na niekoľko období, ktorých datácia sa v rôznych častiach sveta líši. 
Pretože sa v rámci paleolitu sčasti zaobchádza so státisícmi či dokonca miliónmi rokov, niekedy sa roky odpočítavajú systémom BP.
Datovanie obvykle používané pre Slovensko (údaje sú pred Kr. teda "BP mínus 1950"; cca 2,6 mil. pred Kr. je celosvetový začiatok paleolitu):
Poznámky k datovaniu: