burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Henryk Czyż (hudobný skladateľ)

Henryk Czyż výslovnosť: [čiž] (*16. jún 1923, Grudziądz, Poľsko†16. január, 2003, Varšava, Poľsko) bol poľský dirigent, spisovateľ a hudobný skladateľ.
Život.
Narodil sa v roku 1923 v poľskom Grudziądzi. V rokoch 1946 až 1948 študoval právo a filozofiu na Univerzite Mikuláša Koperníka v Toruni. V roku 1952 absolvoval štúdium skladby a dirigovania na Vysokej hudobnej škole v Poznani. V rokoch 1953 až 1957 pôsobil ako dirigent Veľkého symfonického orchestra poľského rozhlasu v Katoviciach. Následne v rokoch 1957 až 1961 pôsobil ako umelecký vedúci Symfonického orchestra mesta Lodž a v rokoch 19621967 v Krakove. V rokoch 1961 až 1963 zároveň dirigoval opery vo Varšave. Do Lodže sa ako vedúci orchestra vrátil v rokoch 1972 až 1980. V rokoch 19721974 pôsobil ako hudobný riaditeľ v Dűsseldorfe. Od 1980 profesor Hudobnej akadémie vo Varšave.
Koncertoval takmer vo všetkých európskych krajinách, v Južnej Amerike a Spojených štátoch, dirigoval orchestre v mestách ako Leningrad (dnes Petrohrad), Berlín, Štokholm a Madrid, či v Los Angeles.
Bol ocenený Zlatým záslužným krížom (1953), Radom Polonia Restituta (1958), poľskou Cenou ministra kultúry a umenia I. triedy (1975) či poľskou Štátnou cenou I. triedy za celú svoju umeleckú činnosť ( 1978).
Zomrel v roku 2003 vo Varšave.
Dielo.
Venoval sa oratóriám, klasicizmu i súčasnej hudbe. Do poľských operných a koncertných sál uviedol mnohé diela Igora Stravinského, Arthura Honeggera, Clauda Debussyho. Dirigoval premiéry skladieb Krzysztofa Pendereckého ("Diabli z Loudunu", "Dies irae", "Pašie" a i ). Tvoril symfonické diela a filmovú hudbu. Vytvoril tiež operu "Bielovlasá" ("Białowłosa", 1962). 
Napísal niekoľko popularizačných kníh o hudbe, vrátane
Zaujímavosť.
Heslo o Henrykovi Czyżovi je posledným heslom druhého zväzku slovenskej encyklopédie Beliana.
Henryk Czyż

Henryk Czyż môže byť:
Valdemaras Rupšys

Generál Valdemaras Rupšys (* 2. máj 1967, Šiauliai) je litovský generál, súčasný veliteľ Ozbrojených síl Litvy.
Vzdelanie.
Rupšys študoval na Vojenskej akadémii generála Jonasa Žemaitisa, Baltic Defence College (Estónsko) and U.S. Army War College (Spojené štáty). Po jeho vymenovaní do najvyššej funkcie v Ozbrojených silách sa zistilo, že prezident republiky Gitanas Nausėda nevedel o tom, že Rupšys v rokoch 1985 až 1989 študoval na vojenskej škole v Sovietskom zväze. Minister obrany Arvydas Anušauskas uviedol, že že ľudia, čo vystavali Ozbrojené sily Litvy by nemali byť kritizovaní tými, čo nechápu vtedajšie okolnosti.
Vojenské pôsobenie.
Svoju vojenskú kariéru začal 1. novembra 1990. Počas pôsobenia v ozbrojených silách bol veliteľom čaty, roty, práporu, brigády a Pozemných síl.
Do roku 2005 bol veliteľom práporu mechanizovanej pechoty. Od roku 2006 ako podplukovník pracoval na Vojenskej akadémii generála Jonasa Žemaitisa. Od roku 2008 pracoval pre Ministerstvo obrany. V roku 2011 sa ako plukovník stal veliteľom brigády „Železný vlk“. V roku 2013 opäť prešiel na Ministerstvo obrany. K 1. septembru 2014 sa stal vojenským asistentom veliteľ Ozbrojených síl Litvy. V hodnosti plukovníka sa v roku 2016 stal veliteľom Pozemných síl Litvy, neskôr bol povýšený na do hodnosti brigádny generál. V roku 2018 sa stal generálmajorom. 
Veliteľ Národných ozbrojených síl.
Veliteľom Ozbrojených síl Litvy sa stal 24. júla 2019. V tejto funkcii bol 18. novembra 2019 povýšený na generálporučíka. Do hodnosti generál bol povýšený 10. júla 2023. Hodnosť bola vytvorená len v tú jar, jej výhradným nositeľom je veliteľ Ozbrojených síl Litvy.
Turistická značkovaná trasa číslo 5105

 Turistická značkovaná trasa číslo 5105 je krátka zelená trasa v Malých Karpatoch, ktorá vedie z Plaveckého Mikuláša na rozcestník pod Jeleňou horou. Dĺžka trasy je 7,3 km.
Adolf (spišský prepošt)

Adolf (* 12. storočie† pred rokom 1230, asi Spišská Kapitula) bol prvý známy spišský prepošt.
Život.
Bližšie informácie o dátume alebo mieste jeho narodenia nie sú známe. Pravdepodobne pochádzal z významného rodu Andechs-Merano zo Svätej rímskej ríše. Do Uhorska sa dostal asi v sprievode Gertrúdy Meranskej, manželky uhorského kráľa Ondreja II. Roku 1209 prepošt Adolf a jeho sestra (neznáme meno), manželka comesa Rüdigera, získali za verné služby od kráľa Ondreja II. rozsiahle územia na Spiši ležiace v okolí rieky Poprad. Stalo sa tak na popud kráľovej manželky Gertrúdy a jej bratov kaločského arcibiskupa Bertolda a bamberského biskupa Ekberta.
Z manželstva jeho sestry s Rüdigerom Berzevicim vzišiel jeden z naj významnejších spišských rodovBerzeviciovci. O prepoštovi Adolfovi sa nezachovali žiadne ďalšie informácie. V 30. rokoch 13. storočia už nežil. Jeho pôsobenie v Spišskej Kapitule sa možno spája s výraznou prestavbou Katedrály svätého Martina v prvej tretine 13. storočia.
Adolf (rozlišovacia stránka)

Adolf môže byť:
Karel Řehka

Generálporučík Karel Řehka (* 1. február 1975, Brno) je český generál, súčasný náčelník Generálneho štábu Armády Českej republiky.
Vzdelanie.
Řehka v rokoch 1989 až 1993 študoval na Vojenskom gymnáziu Opava. V rokoch 1993 až 1997 študoval na Vysokej vojenskej škole pozemného vojska vo Vyškove. V roku 2001 tam ukončil aj magisterské štúdium.
Vojenské pôsobenie.
V roku 1997 sa stal veliteľom skupiny špeciálneho prieskumu 6. špeciálnej brigády GŠ AČR. V rokoch 1999 a 2000 bol veliteľom skupiny u 6. prieskumnej roty, KFOR, Kosovo. Neskôr bol od roku 2003 veliteľ strediska špeciálneho určenia 601. skupiny špeciálnych síl. Zároveň bol v roku 2004 zástupcom veliteľa českého kontingentu špeciálnych síl v operácii „Trvalá sloboda“. Od roku 2005 bol potom náčelník plánovacieho oddelenia štábu 601. skupiny špeciálnych síl. V rokoch 2006 až 2009 pôsobil v Nemecku a Afganistane. Od roku 2009 pôsobil na Riaditeľstve špeciálnych síl. V rokoch 2010 až 2014 velil 601. skupine špeciálnych síl. V rokoch 2014 až 2017 bol riaditeľom Riaditeľstva špeciálnych síl. K 28. októbru 2016 bol vymenovaný do hodnosti bridgádny generál.
V období 2017 až 2020 bol zástupca veliteľa Mnohonárodnej divízie severovýchod, v Poľsku. V rokoch 2020 až 2022 bol riaditeľom Národného úradu pre kybernetickú a informačnú bezpečnosť.
Náčelník Generálneho štábu Armády Českej republiky.
Vláda Řehku do funkcie náčelníka Generálneho štábu navrhla 1. júna 2022. Ministerka obrany Jana Černochová pri tom uviedla: „Mnohokrát prokázal své manažerské schopnosti, absolvoval i prestižní zahraniční důstojnické kurzy. Je to skvělý voják i bojovník a provede naši armádu tolik potřebnou modernizací.“ Predseda parlamentného výboru pre obranu Lubomír Metnar (ANO) poznamenal, že Řehkov prirýchly kariérny postup obišiel viacerých dobrých vojakov a generálov. Pred vymenovaním do funkcie ho prezident Miloš Zeman k 22. júnu 2022 povýšil na generálmajora. 8. mája 2023 ho do hodnosti generálporučík povýšil prezident Petr Pavel.
Sókles (hrnčiar)

Sókles alebo Sokles () bol grécky hrnčiar, činný v Aténach približne v polovici 6. storočia pred Kr.
Sókles je podpísaný ako hrnčiar ("ΣΟΚLΕΣΕΠΟΙΕΣΕΝ" – Sokles zhotovil, v tom období sa ešte v Aténach omikron používal pre oba typy "O" a epsilon pre oba typy "E", atická lambda sa podobala latinskému "L") na niekoľkých vázach a fragmentoch vystavených v piatich múzeách (v Malibu, Oxforde, Madride, Berlíne a Tarente) a na fragmente v súkromnej zbierke v Bazileji (ďalším je zrejme malý fragment zo súkromnej zbierky z Bernu s jeho neúplnou signatúrou "ΣΟΚLΕΣΕ[ΠΟΙΕΣΕΝ]"). Vzhľadom na veľkú produktivitu atických hrnčiarov nie je vylúčené, že sa v blízkej budúcnosti môžu objaviť aj ďalšie jeho signované vázy 
Medzi jeho diela patria najmä čiernofigúrové kylikes ako napr. atický kylix typu "Lip-kylix" z Malibu (J. Paul Getty Museum "86.AE.158"), zdobený Sóklovým maliarom, alebo atický čiernofigúrový "Band kylix" z Oxfordu (Ashmolean Museum 1929.498). Najreprezentatívnejším jeho dielom je ale nepochybne madridský kylix typu "Gordon", ktorý je vo veľkom vnútornom tonde zdobený čiernofigúrovou maľbou Herakla bojujúceho s nemejským levom.
Sebechlebská pahorkatina

Sebechlebská pahorkatina je geomorfologická časť Ipeľskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá zvlnené územie severovýchodne a juhovýchodne od Dudiniec.
Polohopis.
Pahorkatina sa nachádza na východnom okraji Podunajskej pahorkatiny a zaberá východný okraj podcelku Ipeľská pahorkatina. Severovýchodnú hranicu tvorí stredný tok rieky Štiavnica, na západe je to sčasti Trstiansky potok a juhozápadne opäť Štiavnica, južným smerom územie siaha po nivu Ipľa. Z významných vodných tokov ňou preteká Štiavnica, Veperec, Belujský potok, Klastavský potok a malou časťou aj Krupinica. Severný okraj vymedzujú Štiavnické vrchy s časťou Sitnianske predhorie, východne susedí Krupinská planina s podcelkom Bzovícka pahorkatina a južne nadväzuje Ipeľská niva. Západne pokračuje Ipeľská pahorkatina časťami Santovská pahorkatina a Brhlovské podhorie. 
Sebechlebská pahorkatina sa rozkladá na pomedzí Nitrianskeho a Banskobystrického kraja a zasahuje na územie okresov Levice a Krupina. Z významných sídiel tu ležia Dudince, Hontianske Nemce, Hontianske Trsťany, Horné Turovce, Sebechleby a Hontianske Moravce. Severnou časťou pahorkatiny prechádza cesta I/51 z Levíc do Banskej Štiavnice, ktorú v Hontianskych Nemciach križuje cesta I/66 zo Šiah do Krupiny. Južnou časťou prechádza aj cesta I/75 z Nových Zámkov do Lučenca. Údolím Štiavnice vedie zo Šiah do Krupiny železničná trať Zvolen – Čata. 
Chránené územia.
V strednej časti pahorkatiny sa nachádza prírodná pamiatka Dudinské travertíny, severný okraj lemuje hranica Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Turizmus.
Východná časť Ipeľskej pahorkatiny poskytuje možnosti na nenáročnú turistiku a cykloturistiku. Atraktívne je okolie Dudiniec, no i obce v severnej časti, odkiaľ vedú značené turistické chodníky do okolitých hôr. V okolí Sebechlieb je vybudovaný náučný chodník.
Turistická značkovaná trasa číslo 5141

 Turistická značkovaná trasa číslo 5141 je zelená trasa v Bielych Karpatoch a Považskom podolí, ktorá vedie z Trenčianskych Bohuslavíc do Novej Bošáce. Dĺžka trasy je 19,6 km. Turistická trasa je v správe Klubu slovenských turistov.
Acetamid

Acetamid, CH3CONH2, amid kyseliny octovej, je v čistej forme biela kryštalická látka. Pripravuje sa dehydrogenáciou octanu amónneho. Používa sa pri výrobe plastických hmôt a na syntézu ďalších organických zlúčenín. Jeho racionálny vzorec je CH3CONH2.
Acetamid je toxický pri požití, vdýchnutí, pri kontakte s pokožkou a očami spôsobuje začervenanie a bolesť. Horením vznikajú dráždivé splodiny.
Pokusy na laboratórnych zvieratách sa zistilo, že acetamid u nich spôsobuje rakovinu. Preto bol IARC zaradený do skupiny 2B „možný ľudský karcinogén“. Táto látka môže byť vytvorená za laboratórnych podmienok reakciou acetanhydridu (anhydridu kyseliny octovej) s amoniakom za vzniku acetamidu a kyseliny octovej. Ak je však dostatok amoniaku, prebehne reakcia amoniaku a kyseliny octovej za vzniku octanu ammonného (CH3COONH4). Reakcia potom prebieha podľa rovnice:
Anna Jurkovičová

Anna Jurkovičová môže byť
Anička Jurkovičová

Anička Jurkovičová môže byť:
Henri-Corentin Buysse

Henri-Corentin Buysee (* 18. marec, 1988, Amiens, Francúzsko) je bývalý francúzsky profesionálnay hokejový brankár. Preslávil sa najmä v drese francúzskej reprezentácie, v drese ktorej sa predtavil na troch Majstrovstvách sveta. Klubovú kariéru strávil v najvyššej francúzskej lige Ligue Magnus, v ktorej odohral 434 zápasov. V roku 2018 získal ocenenie pre najlepišeho brankára ligy a v roku 2008 cenu pre najlepšieho nováčika.
Profesionálnu hráčsku kariéru ukončil v roku 2023 a momentálne pôsobí ako tréner brankárov v tíme svojho rodného mesta Amiens.
Reprezentačná kariéra.
Buysee reprezentoval Francúzsko na dvoch Majstrovstvách sveta hráčov do 18 rokov v "Divízii I" (2005, 2006) a na jedných Majstrovstvách sveta hráčov do 20 rokov taktiež v "Divízii I" (2008).
V profesionálnej kariére reprezentoval svoju krajinu na troch seniorských Majstrovstvách sveta (2009, 2019, 2022). Jeho tím sa však najlepšie umiestnil na 12. mieste.
V roku 2022 sa zúčastnil aj kvalifikácie na Zimné olympijské hry, ale Francúzsko sa nekvalifikovalo.
Florian Hardy

Florian Hardy (* 8. február 1985, Nantes, Francúzsko) je bývalý francúzsky profesionálny hokejový brankár, ktorý sa preslávil najmä reprezentovaním Francúzska na medzinárodných turnajoch. V rámci svojej klubovej kariéry pôsobil mimo najvyššej francúzskej súťaže Ligue Magnus aj v najvyššej nemeckej súťaži Deutsche Eishockey Liga (EHC München) a vo vtedy najvyššej rakúskej lige Österreichische Eishockey-Liga (Dornbirner EC). Je dvojnásobným držiteľom ocenenia pre najlepšieho brankára francúzskej ligy a raz bol vyhlásený za najlepšieho hokejistu ligy.
Profesionálnu hráčsku kariéru ukončil v roku 2022 a aktuálne pôsobí ako tréner brankárov francúzskej juniorskej reprezentácie do 20 rokov.
Reprezentačná kariéra.
Hardy reprezentoval Francúzsko na deviatich seniorských Majstrovstvách sveta a to v rokoch: 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 a 2019. Najlepší výsledok s národným tímom dosiahol v roku 2014, keď sa prvý a jediný krát v histórii Francúzi kvalifikovali zo základnej skupiny do štvrťfinále turnaja, kde však podľahli výberu Ruska (0:3). V roku 2018 sa Hardy stal súčasťou najlepšej trojice hráčov tímu Francúzska. V roku 2017 bol v bránke pri senzácii, kedy Francúzi dokázali poraziť výber Fínska 5:1.
Hardy sa podieľal aj na pokusoch Francúzov kvalifikovať sa na Zimné olympijské hry (2013, 2017, 2022).
Aoraki

Aoraki môže byť:
Bo Dereková

Bo Dereková (rodným menom Mary Cathleen Collins, (* 20. november 1956, Long Beach, Kalifornia, USA) je americká herečka a modelka. Je považovaná za sexsymbol 80. rokov 20. storočia.
Detstvo a mladosť.
Dereková sa narodila ako Mary Cathleen Collinsová v Long Beach, v štáte Kalifornia, do rímskokatolíckej rodiny. Má dve sestry a jedného brata. Je írskeho, nemeckého, waleského a holandského pôvodu. V roku 1969 sa jej rodičia rozviedli a jej matka sa znovu vydala za kaskadéra a herca Bobbyho Bassa. Vyštudovala Narbonne High School.
Kariéra.
V roku 1973, počas štúdia na strednej škole, sa Dereková, vtedy ešte Collinsová sa zúčastnila konkurzu na hlavnú ženskú úlohu v nízkorozpočtovom romantickom dramatickom filme "Once Upon a Love", ktorý režíroval John Derek. Do filmu bola obsadená pod podmienkou, že si prefarbí vlasy na tmavšie. Film bol vydaný kvôli komplikáciám až v roku 1981.
Od svadby v roku 1975 s hercom Johnom Derekom, profesionálne používa meno Bo Derek. V roku 1976 jej bola ponúknutá rola Dwan, vo filme "King Kong", ktorú odmietla a nahradila ju Jessica Lange.
V roku 1979 účinkovala po boku hercov ako Dudley Moore a Julie Andrews v úspešnom filme "10". Za svoj herecký výkon vo filme získala nomináciu na ocenenie Zlatý glóbus v kategórii Ženský objav roka. O rok neskôr, hrala spoločne so Shirley MacLaine a Jackom Nicholsonom vo filme "A Change of Seasons".
Jej manžel, John Derek, ju v roku 1981 obsadil do filmu "Tarzan, opičí muž", v ktorom sa objavovala často nahá. Za film získala herecké ocenenie Zlatá malina, v kategórii Najhoršia herečka. Toto ocenenie získala aj v rokoch 1984, 1989 a 1990. V podobných kategóriách získala ešte tri nominácie a to v rokoch 1995, 1999 a 2002.
V roku 1985 bola zvažovaná do hlavnej ženskej role vo filme "James Bond: Vyhliadka na smrť", ale nakoniec rolu získala herečka Tanya Roberts.
Nasledujúce roky sa objavila prevažne v nízkorozpočtových filmoch. Hosťovala napríklad v televíznych seriáloch ako "Chuck" či "". 
Súkromný život.
Počas natáčania filmu "Once Upon a Love", sa Collinsová sexuálne zaplietla s Johnom Derekom, ktorý bol od nej o 30 rokov starší a ženatý s herečkou Lindou Evansovou. John Derek sa s Evansovou rozviedol a následne sa s Collinsovou presťahoval do Nemecka, kde by Derek nečelil trestnému stíhaniu podľa kalifornských zákonných zákonov o znásilnení, pretože Collinsová bola vtedy ešte pod zákonom. Z Nemecka sa vrátili až v roku 1976 a v rovnakom roku sa aj zosobášili. Ich manželstvo bolo bezdetné a vydržalo až do roku 1998, kedy zomrel jej manžel John Derek.
Od roku 2002 je jej partnerom John Corbett, za ktorého sa v decembri 2020 vydala.
Dereková je známa aktivistka za práva zvierat. Je členkou Kalifornskej jazdeckej športovej komisie a aktívne sa zapája do niekoľkých organizácií na ochranu zvierat.
Ronan Quemener

Ronan Quemener (* 13. február, Paríž, Francúzsko) je francúzsky profesionálny hokejový brankár aktuálne pôsobiaci v tíme Caen v najvyššej francúzskej súťaži Ligue Magnus. Francúzsko reprezentoval na šiestich Majstrovstvách sveta. Vo svojej kariére mimo Francúzska pôsobil aj v najvyššej dánskej súťaži "Metal Ligaen" (Aalborg Pirates), fínskej druhej najvyššej súťaži "Mestis" (Jukurit), v rakúskej najvyššej súťaži EBEL (Dornbirner EC a v švédskej druhej najvyššej súťaži Hockeyallsvenskan (Asplöven HC).
Reprezentačná kariéra.
Quemener reprezentoval Francúzsko na šiestich seniorských Majstrovstvách sveta a to v rokoch: 2011, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018. V roku 2014 bol súčasťou francúzskeho tímu, ktorý dosiahol ich historicky najlepší výsledok v medzinárodnom hokeji. Francúzi sa umiestnili na Majstrovstvách sveta na 8. mieste, keď postúpili zo základnej skupiny do štvrťfinále. Tam ale podľahli výberu Ruska 0:3.
Zúčastnil sa aj kvalifikácie na Zimné olympijské hry v roku 2017, ale Francúzi sa nekvalifikovali.
Hartland Covered Bridge

Hartland Covered Bridge je krytý, drevený cestný most v kanadskej provincii New Brunswick. S dĺžkou považovaný za najdlhší drevený krytý most na svete.
Poloha.
Hartland Covered Bridge premosťuje rieku Saint John River.
Dejiny.
V roku 1898 bola cena mosta s ôsmymi oceľovými oblúkmi odhadnutá na 70 až 80 tisíc dolárov. Albert Brewer podal protinávrh s cenou 27 945 dolárov. Výstavbu mosta zabezpečila firma Hartland Bridge Company, vytvorená občanmi z oboch strán rieky. Most bol pôvodne postavený ako nekrytý. Oficiálne otvorený bol 4. júla 1920. Prvé použitie sa však datuje na 13. mája keď mostom prešiel miestny lekár za súrnym prípadom.
V roku 1920 topiaci sa sneh vytlačil dve podpery. Most bol opravený a zakrytý v roku 1922. Ľudia nesúhlasili so zakrytím, proti plánu sa vyskytli aj kázne. Zakrytý most mal skaziť morálku mladých. Dôsledkom zakrytia bolo, že na mostovku musel byť dovážený sneh, aby mostom mohli prejsť sane.
V roku 1906 most odkúpila provinčná vláda. Osvetlenie bolo inštalované v roku 1924. V roku 1945 bol pridaný postranný chodník. V roku 1987 mostom prešiel olympijský oheň pred zimnou olympiádou 1988 v Calgary.
Parametre.
Most je postavený z priehradových nosníkov typu Howe a obsahuje kovové tyče pre spevnenie. Je považovaný za najdlhší krytý drevený most na svete.
Pamiatková ochrana.
Most je od 17. novembra 1977 zapísaný ako historická pamiatka na federálnej úrovni. Od 15. septembra 1999 je pamiatkovo chránený aj na provinčnej úrovni.
Brhlovské podhorie

Brhlovské podhorie je geomorfologická časť Ipeľskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá zvlnené územie východne od Levíc.
Polohopis.
Podhorie sa nachádza na východnom okraji Podunajskej pahorkatiny a zaberá zvlnenú, severnú oblasť podcelku Ipeľská pahorkatina. Severozápadný okraj tvorí údolie rieky Sikenica, ktorá na svojom strednom toku vytvára atraktívnu Horšiansku dolinu. Severnú časť územia odvodňuje Žemberovský potok, strednú potok Búr a východnú potok Veperec a jeho prítoky. Severovýchodný okraj vymedzujú Štiavnické vrchy s časťou Sitnianske predhorie, na zvyšku územia už nadväzujú časti Ipeľskej pahorkatiny: na severozápade Bátovská pahorkatina, na juhozápade Santovská pahorkatina a na juhovýchode Sebechlebská pahorkatina. 
Brhlovské podhorie sa rozkladá na území okresov Levice a Krupina v Nitrianskom a Banskobystrickom kraji. Z významných sídiel tu ležia Brhlovce, Horša, Žemberovce a Lišov. Severnou časťou pahorkatiny prechádza cesta I/51 z Levíc do Banskej Štiavnice, na ktorú sa pripájajú cesty, obsluhujúce tunajšie obce. 
Chránené územia.
Na západnom okraji pahorkatiny sa nachádza národná prírodná rezervácia Horšianska dolina a severný okraj lemuje Chránená krajinná oblasť Štiavnické vrchy.
Turizmus.
Táto časť Ipeľskej pahorkatiny poskytuje možnosti na nenáročnú turistiku a cykloturistiku. Atraktívne je okolie Brhloviec, ktoré sú pamiatkovou rezerváciou ľudovej architektúry a Horšianska dolina v údolí Sikenice, kde je vybudovaný náučný chodník. V oblasti nie sú značené turistické chodníky.
August Breithaupt

Johann Friedrich August Breithaupt (* 18. máj 1791, Probstzella, Durínsko † 22. september 1873, Freiberg) bol nemecký mineralóg a profesor na freiberskej Technickej univerzite Baníckej akadémii vo Freibergu.
Životopis.
Narodil sa v Probstzelle, v Rímsko-nemeckej ríši. Doktorár získal na Univerzite Jena a na univerzite v Marburgu. Študoval u Abrahama Gottloba Wernera na baníckej akadémii do Freibergu, kde bol v roku 1813 menovaný za učiteľa apo odchode Friedricha Mohsa v roku 1826 sa stal profesorom mineralógie. Túto funkciu zastával do roku 1866. 
V roku 1863 bol zvolený za člena akadémie Leopoldina a v roku sa stal čestným občanom mesta Zwickau.
Výskum.
Pripisuje sa mu objav 47 platných minerálnych druhov. Na jeho počesť bol pomenovaný minerál breithauptit. Jeho práca zahŕňala dôležité príspevky ku kryštalografii a fyzikálnym a chemickým vlastnostiam minerálov. Rozvinul koncepciu minerálnej paragenézy.
Tvorba.
Medzi jeho publikácie patria:
Ajax (Ontário)

Ajax je mesto v kanadskej provincii Ontário. V roku 2021 malo 126 666 obyvateľov. Nachádza sa na brehu Ontárijského jazera. Mesto je súčasťou Durham Region.
Dejiny.
Ľudia v oblasti bývajú približne 12 tisíc rokov. Dnešný Ajax sa nachádza na teritóriu pôvodných obyvateľov Huron-Wendat, Haudenosaunee a Mississauga. V čase príchodu európskych usadlíkov žili kmene Mississauga na severnom brehu Ontárijského jazera. Pickering Village bola osídlená v roku 1802. V roku 1923 federálna vláda s pôvodnými obyvateľmi uzavrela dohody zvané „Williams Treaties“ Od roku 1942 bola na mieste továreň na plnenie munície, Defence Industries Limited, ktorá bola najväčšia v Spoločenstve národov. Mesto získala názov po britskej lodi, "HMS Ajax", ktorá v roku 1939 vyhrala nad nemeckou "Graf Spee". Po vojne budovy DIL využívala pre študentov University of Toronto. V rokoch 1949 až 1953 priestory využíval tábor pre utečencov.
Ako „town“ mesto oficiálne vzniklo v roku 1955. Od októbra 1973 je súčasťou Regional Municipality of Durham. V januári 1974 sa k Ajaxu pripojila obec Pickering (založená v roku 1953) a časť Pickering Township.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 126 666 obyvateľov, v roku 2016 ich bolo 119 677. V roku 2021 cca 120 uviedlo ako etnický pôvod slovenský, cca 125 osôb český a 40 česko-slovenský. Ako rodný jazyk 81 910 uviedlo angličtinu, 1 410 francúzštinu, 595 oba, 35 210 ľudí neoficiálne jazyky z toho 5 jazyky pôvodných obyvateľov. Viacero rodných jazykov uviedlo 7 830 ľudí.
Doprava.
Centrom mesta prechádza železničná trať Canadian National Railway a Canadian Pacific Railway. Mestom prechádza Diaľnica 401. V Ajaxe premáva regionálny dopravný systém, Durham Regional Transit a GO Transit, ktorý v meste prevádzkuje stanicu Ajax GO station.
Ekonomika.
Ajax je centrom ľahkého priemyslu. Obyvatelia dochádzajú do Toronta.
Šport.
V Ajaxe sa počas Panamerických hier 2015 hrali softballové a bejzbalové zápasy.
Penica fúzatá

Penica fúzatá () je malý druh spevavca z čeľade penicovité ("Sylviidae"), hniezdi na Stredomorí. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov penica fúzatá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stúpajúca.
Výskyt a stav na Slovensku.
Penica fúzatá bola na území Slovenska prvý krát odchytená a okrúžkovaná 20. apríla v roku 2024 na krúžkovacej stanici stacionár Drienovec v Slovenskom krase, podrobnosti výskytu posudzuje Faunistická komisia SOS/BirdLife Slovensko.
Ochrana.
Je zákonom chránená (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
PPD (samopal)

PPD (, doslova "Samopal Degťariova") bol sovietsky samopal skonštruovaný Vasilijom Degťariovom. Jeho počiatky spadajú do roku 1934. Prvé skúšobné dodávky samopalov pre sovietske vojská sa uskutočnili v roku 1935, pričom išlo o niekoľko kusov. Do konca roku 1936 bolo vyrobených iba 67 exemplárov. Väčšia sériová výroba začala až roku 1937, do roku 1939 bolo vyrobených 4 100 kusov vzoru PPD-34/38. Roku 1940 sa rozbehla výroba zmodernizovaného typu PPD-40, ktorý bol vyrábaný do roku 1942 v počte asi 80 tisíc kusov.
Samopal Degťariov vzor 1934 má neuzamknutý záver, zakrivený zásobník na 25 nábojov, plášť hlavne je vybavený ventilačnými otvormi. Prepínač režimu streľby je umiestnený pred jazýčkom spúšte. Poistka na napínacej páke môže blokovať záver v prednej aj zadnej polohe. Sektorový cieľnik je nastaviteľný do 500 m. Modifikácia PPD-40 umožňuje použitie veľkokapacitného bubnového zásobníka na 71 nábojov.
Fabrice Lhenry

Fabrice Lhenry (* 29. jún, 1972, Lyon, Francúzsko) je bývalý francúzsky profesionálny hokejový brankár, ktorý sa preslávil najmä svojou robustnou reprezentačnou kariériou, keď sa zúčastnil až 12 turnajov Majstrovstiev sveta v "Elitnej divízii" a šiestich v "Divízii 1." V rámci svojej klubovej kariéry pôsobil najmä v najvyššej francúzskej súťazi Ligue Magnus, ale tri roky strávil aj v dánskej najvyššej súťaži Metal Ligae (EfB Ishockey a dva roky v najvyššej nemeckej súťaži Deutsche Eishockey Liga (Frankfurt Lions). Je rekordným držiteľom trofejí pre najlepšieho brankára Ligue Magnus. Trofej získal celkovo päťkrát. Profesionálnu hráčsku kariéru ukončil v roku 2015.
V roku 2010 založil vlastnú hokejovú školu a aktuálne pôsobí ako hlavný tréner tímu Rouen v Ligue Magnus V roku 2018 bol uvedený do "Siene slávy francúzskeho hokeja".
Reprezentačná kariéra.
Lhenry zažil robustnú reprezentačnú kariéru. Zúčastnil sa štyroch Zimných olympijských hier (1992, 1994, 1998, 2002) a štyroch olympíjskych kvalifikácií (2001, 2005, 2009, 2013).
Na turnaji Majstrovstiev sveta sa zúčastnil celkovo až 12-krát a to v rokoch: 1994, 1997, 1998, 2000, 2004, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 a 2013. Šesťkrát sa zúčastnil aj "Majstrovstiev sveta Divízie I" (2001, 2002, 2003, 2005, 2006, 2007), keď v roku 2000 a 2004 Francúzsko vypadlo z "Elitnej divízie".
V roku 1991 a 1992 sa zúčastnil juniorských Majstrovstiev sveta hráčov do 20 rokov v "B divízii".
Walter Block

Walter Edward Block (* 21. august 1941, New York, USA) je americký ekonóm patriaci do Rakúskej ekonomickej školy a teoretik anarchokapitalizmu. Je vedúcim katedry ekonómie na School of Business na Loyola University New Orleans, súkromnej univerzite v Louisiane a bol vedúcim členom libertariánskeho think-tanku Ludwig von Mises institute.
Osobný život a kariéra.
Walter Block sa narodil v New Yorku, v mestskej časti Brooklyn. Jeho otec Abraham Block bol účtovník a mama Ruth Block bola koncipientka. Navštevoval James Madison High School, štátnu strednú školu v Brooklyne, ktorú v tom čase navštevoval aj americký politik Bernie Sanders. V roku 1964 Block získal titul Bachelor of Arts (B.A.) z filozofie na Brooklyn College a v roku 1972 doktorát z ekonómie na Columbia University, kde obhájil svoju dizertačnú prácu o regulácii nájomného v USA pod vedením Garyho Beckera.
V minulosti učil na University of Central Arkansas, Holy Cross College, Baruch College a Rutgers University. V rokoch 1979 až 1991 bol Block hlavným ekonómom vo Fraser Institute. Dnes je vedúcim katedry ekonómie na School of Business na Loyola University New Orleans.
V rozhovore sa Block vyjadril, že „V päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch som bol iba ďalší socialista žijúci v Brooklyne“. Svoj posun k libertarianizmu pripisuje tomu, že sa zúčastnil na prednáške Ayn Rand, keď bol vysokoškolským študentom. Neskôr sa zúčastnil obeda s Ayn Rand, Nathanielom Brandenom a Leonardom Peikoffom, na ktorom Branden navrhol, aby si Block prečítal "Atlas Shrugged" od Ayn Rand a "Ekonómiu v jednej lekcii" od Henryho Hazlitta. Block hovorí, že posledný impulz k jeho konverzii prišiel so zoznámením sa s Rakúskou ekonomickou školou a anarchokapitalistickým teoretikom Murrayom ​​Rothbardom. Identifikuje sa ako „oddaný ateista“.
"Obhajoba neobhájiteľného".
Walter Block je autorom množstva kníh, avšak najviac sa preslávil knihou z roku 1976 s názvom "Obhajoba neobhájiteľného", v ktorej obhajuje jednanie, ktoré je nelegálne alebo vo všeobecnosti spoločnosťou odsudzované, ale argumentuje, že toto jednanie nemá obete a dokonca je spoločensky prospešné. Kniha bola preložená do desiatich svetových jazykov. Znalec z Fox Business Channel John Stossel napísal, že Blockova poučná kniha ho inšpirovala k tomu, aby zistil, že ekonómia „osvetľuje to, čo zdravý rozum prehliada“.
PPS (samopal)

PPS (, doslova "Samopal Sudajeva") je séria sovietskych automatických palných zbraní, samopal konštruktéra Alexeja Sudajeva. Bol určený najmä ako výzbroj výsadkových a tankových jednotiek, kde mal nahradiť menej skladný a ťažší samopal PPŠ-41. Vyrábal sa aj v rokoch po druhej svetovej vojne a bol používaný v mnohých krajinách sveta.
Samopaly Sudajeva predstavovali dva typy líšiace sa iba v detailoch. Jednalo sa o "7,62 mm samopal vzor 1942 systému Sudajeva" () (skr. PPS-42), ktorý predstavoval prvé sériové kusy a následne vylepšený PPS-43.
Vznik a vývoj.
Po zavedení typu PPŠ-41 do výzbroje Červenej armády v priebehu roku 1941 a 1942 bolo poukazované na niektoré nevýhody jeho konštrukcie, ktorú bolo možné zjednodušiť a odľahčiť. Do súťaže o nový samopal sa zapojili všetci významní konštruktéri ako V. A. Degťarev, G. S. Špagin, N. V. Rukavišnikov a S. A. Korovin. Samopal PPS bol navrhnutý na základe kompilácie projektu A. I. Sudajeva a projektu nadporučíka I. K. Bezručka-Vysockého (návrh záverového a návratového systému) v roku 1942. Bol vyrábaný v zbrojárskom závode Sestroretsk v obkľúčenom Leningrade, aj pre problémy so zásobovaním Leningradského frontu. Na výrobu zbrane bolo potrebných 2 krát menej kovu a 3 krát menej práce pri výrobe než pri samopale PPŠ-41. Kým do obliehaného mesta po ceste života prichádzali potraviny pre Leningradčanov, z mesta odchádzali do zvyšku krajiny aj nové samopaly.
Konštrukcia.
Takmer celý samopal Sudajev bol zhotovený z kovu. V porovnaní s predchádzajúcim samopalom PPŠ-41 Špagin je ľahší, kompaktnejší a lepšie ovládateľný. Spotreba materiálu bola oproti modelu PPŠ dvakrát menšia a trikrát sa znížil čas potrebný na výrobu jedného kusu. Vo veľkej miere je pri tomto type využitá technológia lisovania a zvárania. Vrchná časť tela, plášť hlavne a úsťová brzda boli vylisované z jedného plátu kovu. Do strednej časti bol vložený blok ocele, do ktorého bola zalisovaná hlaveň. Vývrt hlavne bol na predĺženie životnosti chrómovaný. Na prednej časti hlavne boli kruhové otvory chladenia hlavne. Sklopná ramenná opierka bola pripevnená na zadnej časti puzdra záveru. Pištoľová rukoväť bola vyrobená pri prvých kusoch z dreva, neskôr bola vyrábaná z čierneho plastu. Veľmi jednoduchý cieľnik z dvoch rôzne vysokých plátkov so zárezmi je určený pre streľbu na vzdialenosti do 100 m a do 200 m. Páčka poistky je umiestnená pred jazýčkom spúšte. Segmentový schránkový zásobník poňal 35 nábojov. Spúšťové ústrojenstvo umožňuje iba streľbu dávkou. Pomerne neveľká rýchlosť streľby – 500 – 600 rán/min (700 – 900 rán/min pri PPŠ-41) umožňovala po získaní cviku strieľať jednotlivými ranami.
PPD

PPD môže byť:
RPD (guľomet)

RPD (, doslova "Ľahký guľomet Degťariova") je ľahký guľomet kalibru 7,62 mm vyvinutý v ZSSR pod vedením Vasilija Degťariova pre náboj 7,62 × 39 mm M43 a ako náhrada za pôvodný ľahký guľomet DP, ktorý používal náboj 7,62 × 54 mm R. Zavádzanie RPD je teda prejavom vtedajšej tendencie sovietskych ozbrojených síl v zavádzaní nových samonabíjacích a samočinných zbraní kalibru 7.62 × 39mm M43. RPD je predchodcom väčšiny sovietskych ľahkých podporných zbraní. V sovietskej armáde bol neskôr nahradený typom RPK.
Skaliarik plavý

Skaliarik plavý () je druh spevavca z čeľade muchárovité ("Muscicapidae"), Obýva skalnaté a pieščité púštne oblasti Afriky a Ázie, v Európe hniezdi v Grécku, Bulharsku, Severnom Macedónsku, Rumunsku, na Ukrajine, v Gruzínsku a v Rusku.. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov skaliarik plavý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná.
Výskyt a stav na Slovensku.
Skaliarik plavý bol na území Slovenska prvý krát pozorovaný 28. apríla v roku 2024 pri Telgárte, podrobnosti výskytu posudzuje Faunistická komisia SOS/BirdLife Slovensko.
RPD

RPD môže byť:
NSV (guľomet)

NSV () je sovietsky ťažký guľomet kalibru 12,7 mm. Skratka znamená priezvisko troch konštruktérov: G. I. Nikitin, J. M. Sokolov a V. I. Volkov. Bol navrhnutý ako náhrada za guľomet DŠK a do služby v sovietskej armáde sa dostal v roku 1971. Mimo ZSSR sa vyrábal v licencii v Bulharsku, Indii, Juhoslávii a Poľsku.
Verzia NSVT je používaná v tankoch T-72, T-64 a T-80. Guľomet NSV bol nahradený guľometom Kord. Poľská armáda zbraň modernizovala na typ WKM-B na náboj 12,7 × 99 mm NATO.
NSV

NSV môže byť:
Sikenická mokraď

Sikenická mokraď je geomorfologická časť Hronskej nivy, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá rovinaté územie južne od Levíc.
Polohopis.
Mokraď sa nachádza vo východnej časti Podunajskej pahorkatiny a zaberá východnú polovicu strednej časti podcelku Hronská niva, približne medzi mestami Levice a Želiezovce. Rozkladá sa v okolí dolného toku rieky Podlužianka a Sikenica a vodného kanála Perec, všetko v povodí Hrona. Západným smerom pokračuje Hronská niva, východne nadväzuje Ipeľská pahorkatina s geomorfologickou časťou Santovská pahorkatina. 
Sikenická mokraď sa rozkladá na území okresu Levice v Nitrianskom kraji. Z významných sídiel tu ležia okrajovo Levice, no tiež Mýtne Ludany, Zbrojníky, Kukučínov a Sikenica. Strednou časťou nivy prechádza cesta I/75 z Tekovských Lužian do Demandíc, na ktorú sa pripájajú cesty, obsluhujúce tunajšie obce. 
Chránené územia.
V južnej polovici leží prírodná rezervácia Hlohyňa, v severnej chránený areál Levické rybníky.
Turizmus.
Táto časť Podunajskej pahorkatiny patrí k pokojnejším oblastiam, no poskytuje možnosti na nenáročnú turistiku a cykloturistiku. Atraktívne je najmä mesto Levice a jeho okolie. V oblasti nie sú značené turistické chodníky.
Claudio Gugerotti

Claudio Gugerotti (* 7. október 1955, Verona, Taliansko) je taliansky rímskokatolícky arcibiskup, kardinál katolíckej cirkvi, ktorý bol v novembri 2022 vymenovaný za prefekta Dikastéria pre východné cirkvi. Predtým pôsobil v diplomatických službách Svätej stolice a zastával funkciu nuncia v niekoľkých krajín východnej Európy v rokoch 2001 až 2020 a v Spojenom kráľovstve v rokoch 2020 až 2022. Do zamestnancov Dikastéria pre východné cirkvi nastúpil v roku 1985 a bol jeho podsekretárom v rokoch 1997 až 2001. Arcibiskupom je od roku 2001. Pápež František ho kreoval za kardinála 30. septembra 2023.
Životopis.
Claudio Gugerotti sa narodil vo Verone v Taliansku 7. októbra 1955 a za kňaza pre Veronskú diecézu bol vysvätený 29. mája 1982. Vyštudoval východné jazyky a literatúru a posvätnú liturgiu. V rokoch 1981 až 1984 vyučoval patristiku na Teologickom inštitúte San Zeno vo Verone a v rokoch 1982 až 1985 teológiu a východnú liturgiu na Inštitúte ekumenických štúdií vo Verone. V roku 1985 vstúpil do Rímskej kúrie, kde pôsobil v Kongregácii pre východné kostoly; sa stal jej podsekretárom 17. decembra 1997. Vyučoval aj patristiku a arménsky jazyk a literatúru na Pápežskom východnom inštitúte.
Claudio Gugerotti nemal školenie na Pápežskej cirkevnej akadémii, ako je to štandardnou praxou pre nunciov. Dňa 7. decembra 2001 ho pápež Ján Pavol II. vymenoval za apoštolského nuncia v Gruzínsku a Arménsku, ako aj za titulárneho arcibiskupa z Ravella. 13. decembra bol menovaný aj za apoštolského nuncia v Azerbajdžane. Biskupské vysvätenie prijal od Jána Pavla II. 6. januára 2002.
Pápež Benedikt XVI. ho 15. júla 2011 vymenoval za apoštolského nuncia v Bielorusku.
Pápež František ho 13. novembra 2015 vymenoval za apoštolského nuncia na Ukrajine.
Pápež František ho 4. júla 2020 vymenoval za apoštolského nuncia v Spojenom kráľovstve.
Pápež František ho 21. novembra 2022 vymenoval za prefekta Dikastéria pre východné cirkvi.
Dňa 9. júla 2023 pápež František oznámil, že ho plánuje urobiť kardinálom na konzistóriu naplánovanom na 30. septembra. V tomto konzistóriu bol vymenovaný za kardinála-diakona v Sant'Ambrogio della Massima.
PPS

PPS môže byť:
Hronská tabuľa

Hronská tabuľa je geomorfologická časť Hronskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá mierne zvlnené územie juhozápadne od Levíc.
Polohopis.
Tabuľa sa nachádza v centre východnej polovice Podunajskej pahorkatiny a zaberá východný okraj podcelku Hronská pahorkatina, západne a juhozápadne od Levíc a Želiezoviec. Rozkladá sa v širokom páse západne od rieky Hron, do ktorej smerujú všetky vodné toky z oblasti. Medzi najvýznamnejšie patrí Malianka, Lužianka, Vrbovec a Ketský potok. Severne susedia Štiavnické vrchy podcelkom Kozmálovské vŕšky, východne leží rovinatá Hronská niva a južne a západne pokračuje Hronská pahorkatina časťami Belianske kopce, Strekovské terasy a Bešianska pahorkatina. 
Hronská tabuľa sa rozkladá na území okresu Levice a Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Z významných sídiel tu ležia Želiezovce, Tekovské Lužany, Pohronský Ruskov, Bíňa. 
Doprava.
Severnou časťou prechádza cesta I/51 z Vrábieľ do Levíc, centrálnou časťou vedie cesta I/75 z Nových Zámkov do Demandíc a východným okrajom aj cesta I/76 z Tlmáč do Štúrova, stredom územia vedie i cesta II/580 z Kalnej nad Hronom na Podhájsku. Na tieto dopravné koridory sa pripájajú cesty, obsluhujúce tunajšie obce. Severnou polovicou prechádza významná železničná trať Nové Zámky – Zvolen a východnou časťou aj trať Levice – Štúrovo.
Chránené územia.
Vo východnej časti leží chránený areál Želiezovský park a prírodná rezervácia Bíňanský rybník, na južnom okraji národná prírodná rezervácia Kamenínske slanisko a prírodná rezervácia Čistiny.
Turizmus.
Táto rozľahlá časť Podunajskej pahorkatiny poskytuje možnosti na nenáročnú turistiku a cykloturistiku. Prevažne poľnohospodárska krajina ponúka skôr historické pamiatky a turistické značené trasy tu nie sú.
George Kay

George Kay (* 21. september 1891, Manchester, Anglicko† 18. apríl 1954, Liverpool, Anglicko) bol anglický futbalový hráč a tréner klubov Luton Town, Southampton a Liverpool.
Trénerom Liverpoolu bol 15 rokov (1936 – 1951) a v roku 1947 ich priviedol k titulu vo futbalovej lige, prvej povojnovej futbalovej sezóne, ako aj do finále FA Cupu v roku 1950. Pre klub to bolo prvé finále FA Cupu po 36 rokoch.
Hráčska kariéra.
Kay sa narodil v Manchestri a v roku 1911 sa pripojil k Bolton Wanderers. Po tom, čo sa mu nepodarilo dohodnúť na podmienkach opätovného predĺženia zmluvy, sa na začiatku sezóny 1911/1912 pripojil k belfastskému klubu Distillery. Kay sa stal sa prvým Angličanom, ktorý bol kapitánom tímu v Írskej futbalovej lige.
Počas prvej svetovej vojny slúžil u Royal Garrison Artillery a po vojne sa presťahoval späť do Anglicka a v júli 1919 sa pripojil k West Ham United, kde strávil nasledujúcich sedem sezón. Debutoval doma proti Barnsley v septembri 1919. Po prevzatí kapitánskej pásky v sezóne1922/23 viedol tím West Hamu, ktorý získal postup do prvej divízie a dostal sa do finále FA Cupu 1923 proti jeho bývalému klubu Bolton Wanderers.
Trénerská kariéra.
Liverpool.
V Southamptone vážne finančné problémy a neustály predaj najlepších hráčov klubu zabránili Kayovi naplno využiť jeho trénersky potenciál. Bol však skúsený, uznávaný a dobre informovaný a nebál sa skúšať nové nápady a kombinácia týchto vlastností ho priviedla do pozornosti Liverpoolu.
Kayova kariéra ako manažéra Liverpoolu začala zle, z prvých dvanástich zápasov zaznamenal iba tri víťazstvá a štyri remízy. V jeho debutovej sezóne sa Liverpool v tabuľke umiestnil na 18. mieste.
V pripravenosti na ďalšiu sezónu si Kay zaobstaral mladého obrancu Boba Paisleyho ako aj ďalšiu budúcu legendu Liverpoolu Billyho Liddella, no všetky ich kariéry prerušilo vypuknutie druhej svetovej vojny.
Po vojne sa klub rozhodol pre neobvyklé turné po Spojených štátoch a Kanade. Bola to Kayova teória, že klíma a strava v Severnej Amerike budú pre hráčov mimoriadne prospešné. Veľmi nabitý rozpis desiatich zápasov, ktoré odohrali za menej ako mesiac znamenal, že tím Liverpoolu začal prvú povojnovú sezónu v oveľa lepšej fyzickej kondícii ako mnohí z ich konkurentov.
Sezóna sa začala pomaly, v prvých siedmich zápasoch zaznamenali štyri víťazstvá a tri prehry. Medzi víťazstvá patril zápas 7:4 proti Chelsea, v ktorom Bob Paisley debutoval v lige za klub a Billy Liddell strelil svoj prvý ligový gól. Výsledky klubu sa ale zlepšili a medzi marcom a februárom klub vyhral sedem zápasov v rade. V poslednom kole sezóny 1946/47 bolo viacero klubov v boji o ligový titul, ale výhra 2:1 nad Wolverhampton Wanderers znamenala, že Liverpool vyhral historicky piaty ligový titul. Počas Kayovho pôsobenia sa klub už nedokázal priblížiť k ďalšiemu ligovému titulu a každú z nasledujúcich troch sezón skončil v spodnej časti hornej polovice tabuľky. V roku 1950 sa po 36 rokoch dostal Liverpool do finále FA Cupu, ale zápas vo Wembley skončil víťazstvom Arsenalu 2:0.
Úspechy.
Hráčske.
Lisburn Distillery
West Ham United
Trénerske.
Liverpool
Josef Michl

Josef Michl (* 12. marec 1939, Praha – † 13. máj 2024, Praha) bol český chemik. Bol to laureát Ceny Neuron za prínos svetovej vede za rok 2016 v chémii. Patril medzi najcitovanejších českých vedcov.
Život.
Michl študoval na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity a potom pôsobil na Československej akadémii vied. V roku 1965 dokončil doktorát pod vedením Rudolfa Zahradníka. V rokoch 19651970 študoval u R. S. Beckera na Univerzite v Houstone, u Michaela Dewara na Texaskej univerzite v Austine a u F. E. Harrisa na University of Utah. V roku 1968 sa odsťahoval do Československa, ale ešte v tom roku odcestoval do Nórska, odkiaľ sa po auguste 1968 už do vlasti nevrátil. Potom pôsobil v Dánsku, následne sa presunul na Univerzitu v Utahu sa stal profesorom v roku 1975. Od roku 1986 pôsobil vo funkcii člena Národnej akadémie vied USA a od roku 1988 potom ako člen Medzinárovnej akadémie kvantovo-molekulárnych vied. V rokoch 20122018 bol potom jej predsedom. V roku 1995 sa stal členom Učenej spoločnosti Českej republiky a v roku 1999 bol zvolený za člena Americkej akadémie umenia a vied. V období 19861990 pôsobil na Texaskej Univerzite v Austine a v roku 1991 prešiel na Coloradskú univerzitu v Boulderi, kde pôsobil ako profesor chémie.
V rokoch 20062024 viedol vlastnú výskumnú skupinu aj na Ústave organickej chémie a biochémie AV ČR. Sám daroval 100 000 dolárov Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity, čím podporil mladých vedcoch na UK. Napísal viac ako 600 vedeckých publikácií a niekoľko kníh. Za svoje dielo získal niekoľko ocenení.
Vojtov vrch

Vojtov vrch () je vrch v geomorfologickej časti Rakovská hornatina v severovýchodnej časti pohoria Javorníky.
Polohopis.
Vrchol leží na okraji katastrálneho územia mesta Čadca, približne južne od centra mesta a približne západne od Krásna nad Kysucou. Vojtov vrch leží v juhovýchodnej časti Rakovskej hornatiny a je súčasťou hrebeňa, ktorý od Chotárneho kopca smeruje severným až severovýchodným smerom medzi údoliami Kysuce a Rieky k centru Čadce. Kvôli nesúvislému lesnému porastu sú z vrcholu iba obmedzené výhľady. Lepšie výhľady (najmä na hrebeň Malej Fatry) sú možné z neďaleko ležiaceho nevýrazného "Vojtovského sedla", ktoré oddeľuje Vojtov vrch od Chotárneho kopca.
Prístup.
Cez vrch prechádza zeleno značená turistická trasa, ktorá vedie železničnej stanice v Čadci cez osadu "Kýčera" a pokračuje cez Chotárny kopec na juh do Nesluše. Ďalšie prístupy na vrchol sú možné po neznačených lesných cestách z osád Krásna nad Kysucou.
Imunotoxín

Imunotoxíny sú umelo vytvorené bielkoviny naviazané na toxín. Typicky sú to konjugáty (komplexy) monoklonálnych protilátok a cytotoxických zlúčenín (zlúčenín smrteľných pre bunku). Keď sa tieto bielkoviny viažu na bunku, vstupujú do nej prostredníctvom endocytózy, čím dochádza k usmrteniu bunky toxínom. 
Imunotoxíny sa testujú alebo používajú na liečbu niektorých druhov rakoviny a niekoľkých vírusových infekcií.
Dizajn.
Imunotoxíny sú chimérne proteíny, ktoré sa zvyčajne skladajú z modifikovanej protilátky alebo časti protilátky, ktorá je naviazaná na časť toxínu. Časť tohto komplexu, ktorá je zodpovedná za rozpoznanie cieľa, sa skladá za Fab časti protilátky, ktorá rozpoznáva konkrétny typ bunky. Toxínom je zvyčajne AB toxín, čo je cytotoxická bielkovina odvodená od bakteriálnej alebo rastlinnej bielkoviny, z ktorej bola odstránená pôvodná väzbová doména, aby Fv doména smerovala toxín priamo na antigén terčovej bunky. Toxickou časťou môžu byť i cytotoxické liečivá.
Niekedy sa rekombinantné fúzne proteíny obsahujúce toxín a rastový faktor takisto označujú ako rekombinantné imunotoxíny, aj keď neobsahujú žiadne časti protilátky. Konkrétnejšie meno pre tento druh bielkoviny je rekombinantný fúzny toxín.
Výroba.
Imunotoxíny sa pôvodne vyrábali naviazaním protilátky na toxín pomocou chemického „spojovníka“ (tzv. linkeru). Aktuálne sa vyrábajú pomocou rekombinantnej DNA pomocou baktérií, ako je "E. coli", a označujú sa ako rekombinantné imunotoxíny.
Klinické použitie.
Najväčším klinickým úspechom je použitie imunotoxínov pri liečbe pacientov s vlasatobunkovou leukémiou, ktorá odoláva iným druhom liečby. Títo pacienti boli liečení rekombinantným imunotoxínom, ktorý cielil na receptor CD22 na povrchu leukemických buniek. V dvoch klinických štúdiách bez kontroly došlo u asi polovice účastníkov štúdie k úplnému zániku rakoviny po liečbe pomocou BL22. Táto terapia bola neskôr nahradená HA22, ktorá predstavuje jej mierne modifikovanú verziu.
V nedávnej fáze I štúdie lieku Resimmune bolo pozorované zmenšenie alebo úplne vymiznutie rakoviny u 89 % prípadov v skupine deviatich pacientov s kožným T-bunkovým lymfómom.
Sókles (architekt)

Sókles () bol grécky architekt, činný v 4. storočí pred Kr.
Jeho meno sa nachádza na terakotovom fragmente s vytlačeným nápisom "ΣΩΚΛΗΣΑΡΧΙΤΕΚΤΩΝ" (Sókles architekt ), dnes uloženom v Národnom archeologickom múzeu v Aténach, objavenom v roku 1878 spolu s ďalšími terakotovými fragmentami (s rovnakou hrúbkou 0,035 m) počas archeologických vykopávok vo svätyni bohyne Héry (v Héraione) v Argose, a to priamo vo svätyni a v priľahlej oblasti. Predpokladá sa, že tieto fragmenty mohli byť v minulosti súčasťou krytiny budovy alebo slúžili na odvod vody (niektoré sú také malé, že bolo ťažké určiť či tu ide o krytinu). Nápis je podľa typu písma datovaný do 4. storočia pred Kr. Sókles bol zrejme dohliadajúcim architektom nejakej konkrétnej budovy (možno aj „mestským architektom“ dozerajúcim pri opravách svätyne)
Héraion v Argose ležal približne 10 km severne od mesta Argos, v staroveku bol jednou z najdôležitejších svätýň bohyne Héry v gréckom svete. Starší chrám vyhorel v roku 423 pred Kr. a v roku 420 pred Kr. bol nahradený novým chrámom (bol postavený neďaleko staršieho chrámu), ktorého architektom bol Eupolemos.