Brandenburské koncerty

Brandenburské koncerty sú skupina šiestich koncertov (BWV 1046-1051) Johanna Sebastiana Bacha. Patria k najvýznamnejším dielam barokovej hudby. 
Dejiny.
Tento cyklus nazvaný pôvodne "Six Concerts avec plusieurs instruments" ("Šesť koncertov pre viac nástrojov") Bach zložil zrejme v rokoch 1718 - 1721 v Köthene. V roku 1721 ho venoval braniborskému markgrófovi Christianovi Ludwigovi, ktorý Bachovu prácu počas krátkeho stretnutia v Berlíne (1718/1719) inicioval. 
Názov Brandenburské koncerty použil prvýkrát v 70. rokoch 19. storočia známy Bachov životopisec a bádateľ Philipp Spitta.
Interpretácia.
Brandenburské koncerty sú, najmä pre náročnosť koncertantných partov, považované za jeden z vrcholov interpretačného umenia a sú dnes prestížnou súčasťou repertoáru významných hudobných telies na celom svete.
Do polovice 20. storočia sa však ich súborné prevedenia objavovali len ojedinele, najmä zásluhou dirigentov, ktorí do tradičného repertoáru sústavnejšie zaraďovali aj predklasické diela (napr. Alfred Cortot, Adolf Busch, Hermann Scherchen, Otto Klemperer). Zlom nastal v nasledujúcich dvoch desaťročiach, kedy nebývalý záujem o starú hudbu priniesol so sebou aj hľadanie ciest k jej historicky poučenej interpretácii. Prirodzeným východiskom sa stal návrat k pôvodnému notovému textu a štúdium historických prameňov o dobovej interpretačnej praxi. Stále sa však používali prevažne moderné nástroje, predovšetkým preto, že úroveň poznatkov o stavbe historických replík a o autentickej technike hry neumožňovala dosiahnuť esteticky uspokojivé riešenie. Napriek tomu najmä interpretácia šesťdesiatych rokov 20. storočia významne prispela k objaveniu Bachovho diela v jeho historickom kontexte a zásadným spôsobom v tomto zmysle ovplyvnila aj hudobnú verejnosť.
Každé naštudovanie Brandenburských koncertov bolo vtedy spojené s radom otázok, o ktorých sa čiastočne diskutuje dodnes (napr. veľkosť ansámblu, tempa, dynamika, realizácia partov ai.). Stále zreteľnejšie sa tak prejavovali rozdiely medzi „tradicionalistami“ (napr. nahrávka Herberta von Karajana) a novou generáciou, ale aj vo vnútri jej samotnej (Nicolas Harnoncourt, Gustav Leonhardt, Karl Richter, Karl Ristenpart a ďalší).
Štruktúra a inštrumentácia.
Každý z brandenburských koncertov má svoju špecifickú štruktúru a inštrumentáciu. Sú tu nielen prvky consortov (3. a 6. koncert), concerta grosso (oi. 2. koncert) a sólového concerta talianskeho typu (4. a 5. koncert), ale aj suity a fúgy.
Koncert č. 2 F dur je súčasťou Sounds of Earth, hudby, ktorá putuje ako posolstvo ľudstva vesmírom.
Brandenburský koncert č. 1 F Dur.
Pre 2 rohy, 3 hoboje, fagot, husle, sláčiky a continuo.
Vety: (Allegro) - Adagio - Allegro - Menuett (Trio I - Polacco - Trio II)
Brandenburský koncert č. 2 F dur.
Pre trúbku in F, husle (Quartgeige), zobcovú flautu, hoboj, sláčiky a continuo.
Vety: (bez označenia) - Andante - Allegro assai
Brandenburský koncert č. 3 G-Dur.
Pre 3 husle, 3 violy, 3 violončelá a continuo.
Vety: (bez označenia - Adagio) - Allegro
Brandenburský koncert č. 4 G-Dur.
Pre husle, 2 zobcové flauty, sláčiky a continuo.
Vety: Allegro- Andante - Presto
Brandenburský koncert č. 5 D dur.
Pre koncertantné čembalo, priečnu flautu, husle a sláčiky.
Vety: Allegro - Affetuoso - Allegro
Brandenburský koncert č. 6 B dur.
Pre 2 violy da braccio, violončelo, 3 violy da gamba a continuo.
Vety: (bez označenia) - Adagio ma non tanto - Allegro
Významné nahrávky (výber).
HIP od 70. rokov do súčasnosti.
Najviac nahrávok (vrátane videozáznamov a DVD) uskutočnil zrejme Nikolaus Harnoncourt so súborom "Concentus Musicus Wien".