burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Poludnie proti Putinovi

Poludnie proti Putinovi () je pokojná protestná akcia plánovaná na posledný deň ruských prezidentských volieb v roku 2024, teda na 12. hodinu dňa 17. marca. Ruskí občania, ktorí nepodporujú Vladimíra Putina, sa počas nej majú dostaviť naraz do volebných miestností. Voliť môžu kohokoľvek okrem Putina, alebo pokiaľ v režimom riadených voľbách nevidia zmysel, volebný lístok znehodnotiť alebo nehlasovať vôbec.
Výzva k tejto akcii bola posledným politickým vyhlásením opozičného politika Alexeja Navaľného, než zomrel vo februári 2024 vo väzení. Denník Novaja Gazeta akciu označil za „politický testament Navaľného“.
Pozadie.
Autorom akcie "Poludnie proti Putinovi" je politik Maxim Reznik. Alexej Navaľnyj vo februári vyzval Rusov, aby sa tejto akcie zúčastnili. Podľa ekonóma Sergeja Gurijeva nebudú v prezidentských voľbách žiadni kandidáti, ktorí by boli lepší alebo horší, ale iba jeden veľmi zlý kandidát.
Akciu podporili okrem iného podnikateľ Michail Chodorkovskij, politik Dmitrij Gudkov, väznený politik Vladimir Vladimirovič Kara-Murza, ekonóm Sergej Gurijev, politik Leonid Gozman, politička a aktivistka Ljubov Sobolová, politologička Jekaterina Schulmannová, publicista Viktor Šenderovič, novinár Lev Ponomarjov.
Alexej Navaľnyj opísal akciu ako bezpečný a legálny spôsob, ako vyjadriť svoj protest. Neexistuje podľa neho spôsob, ako takúto akciu zastaviť. "„Bude to celonárodný protest proti Putinovi, blízko miesta, kde žijete. Môže naň prísť každý, kdekoľvek. Budú sa ho môcť zúčastniť milióny ľudí. A desiatky miliónov ľudí toho budú môcť byť svedkami,“" uviedol Navaľnyj. Účasť na poludnie je podľa neho tradične vysoká, takže je „jednoducho nemožné“ rozpoznať, kto prišiel hlasovať proti Putinovi.
Akcia s názvom "Poludnie proti Putinovi" má byť podľa Navaľného aj vyjadrením nesúhlasu s elektronickým hlasovaním, ktoré režimu umožní ľahšie falšovanie výsledkov.
"„Putin zariadi akýkoľvek výsledok, ktorý sa mu páči, aj 80 či 180 percent. My stále môžeme tieto takzvané voľby využiť proti nemu... Musíme využiť deň volieb na to, aby sme ukázali, že existujeme, že je nás veľa, že sme skutoční ľudia a sme proti Putinovi,"" povedela vdova Julija Navaľná.
Dňa 28. februára pripravil ľudskoprávny aktivista Lev Ponomarjov a jeho kolegovia manifest občianskeho hnutia „Mier. Pokrok. Ľudské práva“. Manifest okrem iného vyzýva k tomu, aby bola účasť na akcii "Poludnia proti Putinovi" naozaj vysoká: "Iba masová účasť dáva šancu ovplyvniť situáciu. Zabezpečme teda, aby celé Rusko stálo v rade pri volebných miestnostiach a celý svet to videl."
Pichliač bezbyľový

 
Pichliač bezbyľový () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Prirodzený areál jeho rozšírenia zahŕňa mierne oblasti Európy.
Opis.
Pichliač bezbyľový je trváca bylina bez byle alebo len s veľmi krátkou byľou, ktorá zvyčajne nesie iba jeden kvetný úbor.
Krátkostopkaté listy sú v bohatej prízemnej ružici, v obryse sú podlhovasto kopijovité a perovito strihané. Čepele sú na líci holé, na rube krátko chlpaté.
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka. Zákrov pozostáva z listeňov, ktoré sú pritlačené, tupé, holé, fialové, niekedy krátko ostníkaté. Úbory s priemerom do 5 cm sú v strede ružice sediace alebo na konci konárikov jednotlivé.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača bezbyľového zahŕňa Európu od Španielska cez Francúzsko, Nemecko až po Švédsko a Nórsko. Východná hranica areálu prechádza od Rumunska cez Slovensko, Poľsko a pobaltské štáty.
Na Slovensku sa vyskytuje roztrúsene od Bielych Karpát po Veľkú Fatru.
Ekológia.
Pichliač bezbyľový rastie na lúkach, pasienkoch, medziach, okrajoch lesov a na lesných čistinkách. Obľubuje výhrevné, vysychavé, často vápenaté, humózne, kamenité i hlinité pôdy. Kvitne od júla do septembra.
Poddruhy.
V rámci druhu sú akceptované tieto poddruhy:
Ceny Františka Filipovského

Ceny Františka Filipovského sú české dabingové ceny, ktoré sú každoročne udeľované v Přelouči, rodnom meste Františka Filipovského, najlepším tvorcom dabingu. Podľa usporiadateľov majú ceny zlepšiť kvalitu a prestíž českého dabingu a mali by byť stimulom pre prácu tých, ktorí sa na tejto umeleckej disciplíne podieľajú. Ceny sa udeľujú od roku 1994 každoročne tretiu septembrovú sobotu. V roku 2023 sa konal 30. ročník udeľovania cien.
Kategórie cien.
Celoživotné dielo.
Cena za celoživotné majstrovstvá v dabingu:
Mužský herecký výkon.
Cena za najlepší mužský herecký výkon:
Ženský herecký výkon.
Cena za najlepší ženský herecký výkon:
Celoživotná dabingová tvorba.
Cena za celoživotnú mimoriadnu dabingovú tvorbu:
Cena divákov.
Cena divákov za najlepší výkon alebo dielo v dabingu:
Čierťaž (vrch v Bukovských vrchoch)

Čierťaž (; ) je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží na slovensko-poľskej hranici nad obcou Nová Sedlica, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Južná slovenská časť hrebeňa leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Nová Sedlica, severná poľská zasahuje do Podkarpatského vojvodstva, powiatu Lesko a gminy Cisna. Najbližším sídlom je južne situovaná Nová Sedlica, juhozápadne sa nachádza Zboj a Ruský Potok, západne Runina, severne Wetlina a juhovýchodne Stužycja. Slovenská časť patrí do Národného parku Poloniny, poľská je súčasťou Bieščadského národného parku. Na vrchol zasahujú hranice prírodnej rezervácie Borsukov vrch a národnej prírodnej rezervácie Stužica.
Opis.
Čierťaž leží v hraničnom hrebeni na severovýchodnom okraji Bukovských vrchov, medzi Čelom () a Kamennou lúkou (). Západným smerom sa nachádza Paportna (), Jarabá skala (), Čelo (), Borsukov vrch () a Minčol (), južným Veľký Bukovec (), Kýčera (), Vyšná Brackaňa (), Kýčera (), Príkry () a Stinská (), východným Kalnica (), Kremenec (), Kamenná lúka (), Hrúbky (), Wielka Rawka () a Mala Rawka () a severným Dil Szelesisty (), Hnatowe Berdo (), Smerek (), Szipowaty () a Jawornik (). Voda z juhozápadných svahov odteká Zbojským potokom do Uličky v povodí Uhu, juhovýchodné odvodňuje rovnako do Uhu Stužická rieka a severné potok Beskidnik do rieky Wetlina v povodí Visly. Vrcholom vedie značená Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, blízke vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát a Vihorlatské vrchy.
Sedlo pod Ďurkovcom

 
Sedlo pod Ďurkovcom () je priesmyk v severnom hrebeni Bukovských vrchov, súčasť slovensko-poľskej štátnej hranice. 
Poloha.
Nachádza sa v geomorfologickom podcelku Bukovce, medzi vrchmi Ďurkovec () na východe a Pľaša () na severozápade. V južnej, slovenskej časti patrí do Národného parku Poloniny a národnej prírodnej rezervácie Pľaša s najvyšším 5. stupňom ochrany, v severnej, poľskej do Ciśniańsko-Wetlińskiego Parku Krajobrazowego.
Južné svahy ležia v Prešovskom kraji, okrese Snina a na katastrálnom území obce Runina, severovýchodné zasahujú do poľského Podkarpatského vojvodstva, powiatu Lesko a gminy Cisna. Najbližším sídlom je južne situovaná Runina.
Priesmykom vedie od Duklianskeho priesmyku Východokarpatská magistrála, kopírujúca pohraničný hrebeň cez Kruhliak (), Pľašu () a Jarabú skalu () na Kremenec (). Južne orientované svahy odvodňujú prítoky Uličky do rieky Uh, severné potok Chomów do Wetliny v povodí Visly.
Pastovník

Pastovník je potok v geomorfologickom celku Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je pravostranným prítokom vodného toku Sekčov v povodí Torysy. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v na severovýchodnom svahu vrchu Čergov s v geomorfologickom celku Čergov v lesnom extraviláne v juhozápadnom rohu územia obce Hertník v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný extravilán obce Hertník, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Úzka, v priberá bezmenný ľavostranný prítok v suchom období bez vody, v priberá ľavostranný prítok Košiar, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Črchľa. Pravým brehom obmýva les Soľnisko, v priberá ľavostranný prítok pritekajúci z lesa Ráztoky v suchom období bez vody, pravým brehom obmýva les Kútiky a les Barce. V vyteká z lesa do intravilánu Hertníka a zároveň mení smer na východ, preteká cez intravilán a opúšťa ho v , v extraviláne Hertníka pravým brehom obmýva pole Obišiare a ľavým brehom obmýva pole Pastovník, v poli Vyšný mlyn vteká do poľnohospodárskeho extravilánu obce Bartošovce. Mení smer na juhovýchod, ľavým brehom obmýva pole Stavenčík a pole Záhumnie, vteká do intravilánu Bartošoviec a v jeho strede ústi do vodného toku Sekčov ako jeho pravostranný prítok. Vodný tok Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení a preteká na území obce Hertník, ďalej preteká a ústi na území obce Bartošovce v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Má jeden dôležitejší prítok: Košiar.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve poľa "Pastovník" v obci Hertník, na obvode ktorého potok tečie. Názov poľa bol bez zmeny prenesený na pomenovanie potoka v podobe jednoslovného hydronyma "Pastovník" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov poľa "Pastovník" bol motivovaný svojou lokalizáciou v teréne, v ktorom bola v čase pomenovacieho procesu "pastva, pastviny (miesto, kde sa pásol dobytok, prípadne, kde boli ubytovaní pastieri)". Hydronymum Pastovník bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Pastovník je jedinečným názvom (marec 2024).
Ľuboš Machaj

Mgr. Ľuboš Machaj (* 29. apríl 1954, Bratislava) je slovenský rozhlasový a televízny dramaturg a manažér. Od augusta 2022 do júna 2024 pôsobil ako riaditeľ RTVS.
Životopis.
V roku 1978 absolvoval štúdium odboru estetická výchova – slovenský jazyk na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
V rokoch 19781990 pracoval v Československom rozhlase v Bratislave, najprv ako dramaturg v Hlavnej redakcii hier pre deti a mládež, neskôr ako redaktor a moderátor relácie "Pozor, zákruta!" a od roku 1984 znova ako dramaturg rozprávkových rozhlasových hier, ktorých dramatizoval viac než 100 a viaceré získali rôzne ocenenia.
V rokoch 19901993 pôsobil ako riaditeľ Medzinárodného domu umenia pre deti Bibiana. V roku 1993 sa stal spolumajiteľom Rádia Twist, v ktorom zároveň 10 rokov pôsobil ako programový riaditeľ (medzi akcionármi boli aj rodinné väzby, sestra Andreja Hryca Bohdana Machajová bola vtedajšia manželka Ľuboša Machaja).
V rokoch 20032006 bol dramaturgom a neskôr šéfdramaturgom druhého programu v Slovenskej televízii (STV) odkiaľ prešiel na pozíciu riaditeľa sekcie programu Slovenského rozhlasu (SRo). Po zlúčení STV a SRo do Rozhlasu a televízie Slovenska (RTVS) v januári 2011 bol do septembra riaditeľom sekcie programu v televíznej časti. Následne do roku 2013 opäť programovým riaditeľom v rozhlasovej časti. Od roku 2011 spolupracoval aj na príprave programov, napr. "Čo sa stalo" s Robertom Rothom, "Bola raz jedna povesť" alebo "SK Dejiny".
30. júna 2022 ho poslanci Národnej rady SR zvolili do funkcie generálneho riaditeľa RTVS s päťročným funkčným obdobím od 2. augusta 2022.
Po zmene z RTVS na STVR 1. júla 2024 bol odvolaný a dočasne ho nahradil Igor Slanina, ktorý bol za Jaroslava Rezníka obchodným riaditeľom RTVS.
Moja malá princezná

Moja malá princezná () je turecký dramatický seriál, v ktorom hlavné postavy stvárňujú herec Buğra Gülsoy a herečky Leyla Lydia Tuğutlu a Beren Gökyıldız. Na Slovensku seriál vysielala TV Doma od 7. januára 2020 do 26. marca 2020 od pondelka do štvrtka o 20:30 v dvoch častiach za sebou. Následne TV Doma seriál reprízovala od 1. augusta 2022 do 4. októbra 2022.
Dej.
Keď sa jedného dňa vráti malá Öykü ("Beren Gökyıldız") domov zo školy, dom nájde úplne prázdny. Jediné, čo v ňom zostalo, je taška s Öyküinými vecami a list na rozlúčku od jej tety Zeynep ("Elif Verit"), v ktorom spomenie Öyküinho otca Demira ("Buğra Gülsoy"), ktorého má vyhľadať. Malá Öykü nemá inú možnosť, a tak začne hľadať Demira Göktürka. Keď sa ich cesty skrížia, Demir neverí tomu, že má dcéru a Öykü nemôže uveriť tomu, že má za otca takého zlého človeka, ktorý je navyše zlodejom. Demir sa však čoskoro dostane do veľkých problémov a jediným riešením, aby sa nedostal do väzenia, je, že sa právoplatne stane Öyküiným otcom a zákonným zástupcom a bude sa musieť o ňu riadne starať. Medzitým sa Demir a Öykü stretávajú s mladou a krásnou veterinárkou Candan ("Leyla Lydia Tuğutlu"), ktorá Demirovi ihneď padne do oka a Öykü si ju taktiež veľmi obľúbi. Vyzerá to tak, že práve vďaka nej si Demir s Öykü k sebe konečne nájdu cestu...
Rebríček FIDE

Rebríček FIDE je poradie šachistov na základe ich ELO ratingu. Tento rebríček spravuje a každý mesiac aktualizuje Medzinárodná šachová federácia (FIDE).
Turistická značkovaná trasa číslo 8125

 Turistická značkovaná trasa číslo 8125 je žltá trasa v Bielych Karpatoch, ktorá vedie z Myjavy k Líščí boudě cez Kamenné vráta. Dĺžka trasy je 11,4 km. Turistická trasa je v správe Klubu slovenských turistov.
GMM Grammy

GMM Grammy () je thajský zábavný a mediálny konglomerát založený v roku 1983. Sídlo spoločnosti je v Bangkoku.
Petra Dubayová

 
Petra Dubayová (* 27. júl 1998, Sereď) je slovenská divadelná, televízna a filmová herečka, speváčka a poetka.
Životopis.
Narodila sa v roku 1998 v Seredi. Do roku 2013 navštevovala Základnú školu P. O. Hviezdoslava a Základnú umeleckú školu Jána Fischera Kvetoňa, kde absolvovala hudobnú teóriu a spev. Je absolventkou štúdia hudobno-dramatického umenia na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. Už počas štúdia, v roku 2014, prvýkrát účinkovala v televízii v druhej epizóde seriálu RTVS "Superhrdinovia". 
Dňa 6. decembra 2016 si zahrala hlavnú postavu vo svojej prvej divadelnej hre, muzikáli Jána Ďurovčíka "Šľahačková princezná", v Divadle Nová scéna. V roku 2017 sa začala venovať činohre pre mladých a dostala rolu Lilly Cahillovej v muzikáli "Punk Rock". 
Od roku 2019 študuje na Vysokej škole múzických umení. Účinkovala tiež v troch filmoch a hosťovala v Slovenskom národnom divadle v predstavení "Milada". 
Od roku 2023 hrá postavu predavačky a speváčky Evy v seriáli "Dunaj, k vašim službám". Tiež sa objavuje na koncertoch a predstaveniach pre deti so Spievankovom ako Píšťalka a účinkuje v divadelných dielňach "Nová scénička" v Štúdiu Olympia. Od marca 2024 je aj súťažiacou v 9. sérii relácie "Let's Dance". 
Poézia.
Dubayová nemá hudobnú skupinu ani vlastný repertoár. Kedysi však písala poéziu a niektoré básne sú tiež zhudobnené. 
Osobný život.
Má o šesť rokov mladšiu sestru Dominiku, ktorá je jej ľudským idolom. V období 2017 az 2024 tvorila pár so svojim hereckým kolegom Vladislavom Plevčíkom, následne začala tvoriť pár s Jakubom Jablonským. Dubayová je vegetariánka.
Pichliač bezbyľový pravý

 
Pichliač bezbyľový pravý () je takmer bezbyľová trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Prirodzený areál jeho rozšírenia zahŕňa mierne oblasti Európy.
Opis.
Pichliač bezbyľový pravý je trváca bylina s byľami vysokými len jeden až dvadsať centimetrov, ktoré nesú iba jeden, zriedka dva kvetné úbory.
Krátkostopkaté listy sú v bohatej prízemnej ružici, v obryse podlhovasto kopijovité, perovito strihané, diely sú sprehýbané, vajcovito, ostnato dvoj až päťzubé. Pokiaľ sú aj byľové listy, tak tie sú podobné ale menšie. Čepele sú na líci holé, na rube páperisté, ostne sú tenké, dlhé 2 až 5 mm.
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 3 až 4 mm. Vajcovitý zákrov pozostáva z listeňov, ktoré sú pritlačené, vnútorné sú čiarkovito kopijovité, končisté, vonkajšie s ostníkmi do 1 mm. Úbory sú v strede ružice sediace alebo na konci konárikov jednotlivé s priemerom do 5 cm, s jedným až tromi podpornými listami.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača bezbyľového pravého zahŕňa Európu od Španielska cez Francúzsko, Nemecko až po Švédsko a Nórsko. Východná hranica areálu prechádza od Rumunska cez Slovensko, Poľsko a pobaltské štáty.
Na Slovensku sa vyskytuje roztrúsene od Bielych Karpát po Veľkú Fatru.
Ekológia.
Pichliač bezbyľový pravý rastie na lúkach, pasienkoch, medziach, okrajoch lesov a na lesných čistinkách. Obľubuje výhrevné, vysychavé, často vápenaté, humózne, kamenité i hlinité pôdy. Kvitne od júla do septembra.
Hrúbky (vrch v Bukovských vrchoch)

Hrúbky (; ) sú vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží na slovensko-poľskej hranici nad obcou Nová Sedlica, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Južná slovenská časť hrebeňa leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Nová Sedlica, severná poľská zasahuje do Podkarpatského vojvodstva, powiatu Lesko a gminy Cisna. Najbližším sídlom je južne situovaná Nová Sedlica, juhozápadne sa nachádza Zboj a Ruský Potok, západne Runina, severne Wetlina a juhovýchodne Stužycja. Slovenská časť patrí do Národného parku Poloniny a národnej prírodnej rezervácie Stužica, poľská je súčasťou Bieščadského národného parku.
Opis.
Hrúbky ležia v hraničnom hrebeni na severovýchodnom okraji Bukovských vrchov, medzi Čierťažou () a Kamennou lúkou (). Západným smerom sa nachádza Jawornik (), Szipowaty (), Paportna (), Jarabá skala (), Čelo (), Borsukov vrch (), Kýčera (), Minčol () a Veľký Bukovec (), južným Vyšná Brackaňa (), Príkry (), Stinská () a Packova Kýčera (), východným Kalnica (), Kremenec (), Kamenná lúka (), Wielka Rawka () a Mala Rawka () a severným Dil Szelesisty (), Roh (), Hnatowe Berdo () a Smerek (). Voda z južných častí hrebeňa odteká Stužickou riekou do Uhu, severné svahy odvodňuje Górna Solinka do rieky Wetlina v povodí Visly. Vrcholom vedie značená Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, Vihorlatské a Slanské vrchy, blízke vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Playlist

Playlist, štylizované ako PLAYLI5T, je piaty sólový štúdiový album rapera Majka Spirita, ktorý vyšiel 5. mája 2023 iba v online forme na streamovacích platformách.
Na albume hosťujú mená ako Ben Cristovao, Ego, Radikal Chef, Matej Straka, Alan Murin, Kali, Ronie, Yael, Dominika Mirgová a mnohých ďalších, pričom podobne dlhý je aj zoznam producentov.
Album debutoval na 3. mieste v rebríčku SK - ALBUMS - TOP 100.
Sedlo pod Čierťažou

 
Sedlo pod Čierťažou () je priesmyk v hrebeni Bukovských vrchov, súčasť slovensko-poľskej štátnej hranice. 
Poloha.
Nachádza sa v geomorfologickom podcelku Bukovce, medzi vrchmi Čierťaž () na severovýchode a Borsukov vrch () na západe. Juhovýchodná slovenská časť patrí do Národného parku Poloniny a prírodnej rezervácie Borsukov vrch, severozápadná patrí do poľského Bieščadského národného parku.
Slovenská časť patrí do Prešovského kraja, okresu Snina a katastrálneho územia obce Nová Sedlica, severozápadné zasahujú do poľského Podkarpatského vojvodstva, powiatu Lesko a gminy Cisna. Najbližším sídlom je južne situovaná Nová Sedlica.
Priesmykom vedie od Duklianskeho priesmyku Východokarpatská magistrála, kopírujúca pohraničný hrebeň cez Kruhliak (), Pľašu () a Jarabú skalu () na Kremenec (). Juhovýchodné svahy odvodňujú prítoky Zbojského potoka do Uličky v povodí rieky Uh, vodu zo severných potok Beskidnik do Wetliny v povodí Visly.
Nie sú ľudia

Nie sú ľudia je názov štúdiového albumu, ktorý v roku 2022 vydala hudobná skupina Ventil SK v hudobnom vydavateľstve Musica s.r.o.
Tento album vznikol pod taktovkou producenta Dušana Giertla, pôvodného člena skupiny Ventil RG ako pocta autorovi hudby a pôvodnému spevákovi, gitaristovi Milanovi Tomčalovi a významnému slovenskému textárovi Danielovi Mikletičovi, dvornému textárovi skupiny Ventil RG.
Krstnými otcami albumu sa stali známi slovenskí hudobníci Jožo Ráž a Ján Baláž.
Výroba albumu.
hostia
Karol Kalchbrenner

Karol Kalchbrenner (, ) (* 5. máj 1807, Pöttelsdorf† 6. jún 1886, Spišské Vlachy) bol rakúsko-uhorský botanik, mykológ a evanjelický kňaz.
Životopis.
Stredoškolské štúdiá absolvoval v Győri, Pešti, Banskej Štiavnici, Bratislave a Šoproni. Po ukončení štúdia evanjelickej teológie v Šoproni a Halle, kde medzi jeho spolužiakov patril aj Oswald Heer, sa stal v roku 1931 pomocným kňazom u svojho otca v Pešti a následne od roku 1932 pôsobil ako evanjelický kňaz v obci Spišské Vlachy. Vo voľnom čase sa venoval štúdiu gréckych a rímskych autorov, ako aj žánrovej maľbe. V roku 1839 sa kvôli problémom so zrakom vzdáva maľovania. Namiesto neho sa začína zaujímať o záhradkárstvo, ktoré sa od roku 1847 mení na vášeň pre botaniku. V roku 1858 je zvolený za diakona a v roku 1870 za arcidiakona 13 spišských miest. V roku 1881 odchádza na dôchodok.
Vedecká činnosť.
V roku 1847 začína mapovať semenné rastliny spišskej župy. Na popud Fridricha Augusta Hazslinszkého následne prechádza od floristiky k mykológii. Zo samouka sa stal medzinárodne uznávaným mykológom; bol v styku s najväčšími menami svetovej mykológie, akými boli Švéd Elias Magnus Fries, Angličania Miles Joseph Berkeley a Mordecai Cubitt Cooke, Škót Andrew Murray, Francúz Casimir Roumeguère, Rakúšan Ludwig Heufler von Hohenbühel, Nemci Gottlob Ludwig Rabenhorst, Leopold Fuckel, Felix von Thümen a v Austrálii žijúci Ferdinand von Mueller, Talian Giacopo Bresàdola, Juhoafričania Leopold Richard Baur, John Medley Wood a Peter Mac Owen a ďalší.
Medzi jeho najvýznamnejšie počiny patrilo vydanie 60 článkov a opisov viac než 400 húb z Európy, Ázie, Austrálie a Južnej Ameriky. Bol autorom a ilustrátorom diela "Icones Selectae Hymenomycetum Hungariae", ktoré obsahovalo 1334 druhov mykoflóry. Kalchbrennerove opisy vyšli v Muellerovom diele "Fragmenta Phytographiae Australiae". Viaceré z jeho článkov, vrátane popisu nových druhov húb a opisu rodu Agaricus v západnej Austrálii, boli v rokoch 1882 a 1883 vydané v Zborníku Linného spoločnosti Nového Južného Walesu.
Bol prijatý za plnoprávneho člena Uhorskej akadémie vied a za dopisovateľa Linného spoločnosti Nového Južného Walesu. Bohužiaľ, väčšina jeho rozsiahlych zbierok bola zničená a iba zlomok sa zachoval dodnes v zbierkach Slovenského národného múzea.
Nové taxóny.
Bol autorom množstva prvých opisov nových druhov húb, pričom štandardnou autorskou skratkou, ktorá sa využíva pri citáciách botanických názvov vytvorených a publikovaných zo strany tohto autora, je "Kalchbr." Medzi najznámejšie patria:
Na jeho počesť bolo prívlastkom „kalchbrenneri“, resp. „kalchbrenneriana“ pomenovaných 39 druhov, 1 poddruh, 1 varieta a 1 forma húb. V roku 2002 bol po ňom pomenovaný novovytvorený rod húb "Kalchbrenneriella".
Milan Munclinger

Milan Munclinger (* 3. júl 1923, Košice – † 30. marec 1986, Praha) bol český flautista, dirigent, skladateľ, muzikológ a hudobný novinár.
Životopis.
Pochádzal z umeleckej rodiny. Jeho otec Jozef František Munclinger bol významným spevákom a režisérom opery, jeho matka bola zakladajúcim členom Slovenského národného divadla v Bratislave. Jeho strýko Tibor Honty bol známy český fotograf.
Milan Munclinger študoval na Pražskom konzervatóriu, následne na Akadémii muzických umení v Prahe flautu a potom hudobnú vedu, estetiku, filozofiu a orientalistiku na Karlovej univerzite. V rokoch 1946 až 1948 bol jedným z asistentov Václava Talicha v Českom komornom orchestri a taktiež spolupracoval z jeho komornými súbormi.
Umelecká, organizačná a vedecká činnosť.
V tej istej dobe začal študovať aj starú hudbu a jej interpretáciu. V roku 1951 založil spolu so svojou manželkou čembalistkou Viktóriou Švihlíkovou komorný súbor "Ars rediviva", ktorý zohral dôležitú úlohu v znovuobjavení barokovej hudby. Preložil Dolmetschovu knihu s názvom "The Interpretation of the Music of the 17th and 18th Centuries Revealed by Contemporary Evidence" a niektoré ďalšie pramene o historicky poučnej interpretácii, publikoval a predstavil niekoľko piesní z českých a nemeckých archívov (ako editor pracoval hlavne pre hudobné vydavateľstvá ako Supraphon, Bärenreiter Kassel a IMC New York).
Stal sa spoluzakladateľom českej "Společnosti pro starou hudbu", vystupoval na medzinárodných sympóziách v štátoch ako Česko-Slovensko, Nemecko, Rakúsko a Francúzsko. Tie boli venované editácii a interpretácii klasicistických skladieb. Bol porotcom interpretačných súťaží (napríklad "Concours de flûte" Jean-Pierre Rampal v Paríži, 1980 a 1983), ale aj lektorom interpretačných kurzov v Bayreuthe. Pravidelne vyučoval na "Académie Internationale d'Été Jean-Pierre Rampala" v Nice.
Venoval sa aj džezovej improvizácii, objavoval pre české publikum moderných autorov, napríklad francúzskeho skladateľa André Joliveta. Založil súbory "Munclingerovo dechové kvarteto" a "Aulos". Učil na Pražskom konzervatóriu, patril k zakladateľom neziskovej organizácie "Hudební mládež".
Spolupráca s Jean-Pierre Rampalom.
Ako dirigent spolupracoval s Orchestrom česko-slovenského rozhlasu, Pražským komorným orchestrom, Komorným orchestrom Bohuslava Martinů, ale aj s "Musici de Praga". Podielal sa na edícii "Musica Antiqua Bohemica", ocenenej cenou "Grand Prix du disque de l'Académie Charles Cros". Jeho realizácia a naštudovanie Bendovho a Richerovho flautového koncertu bola zároveň jednou z prvých nahrávok uskutočnených spoločne s francúzskym flautistom Jean-Pierre Rampalom (1955), s ktorým ho neskôr spájalo celoživotné priateľstvo, ktorému pripísal niektoré svoje práce (napríklad rekonštrukciu Bachových koncertov BWV 1055, 1056 a 1059, v roku 1983 nahrávka pre CBS Masterworks). Rampal píše o Munclingerovi v spomienkovej knihe s názvom "Musique, ma vie". Jeho pamiatke venoval svoje interpretáce hudby Carla Philippa Emanuela Bacha.
Pichliač lepkavý

 
Pichliač lepkavý () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa Európu od Španielska po Ukrajinu a Bielorusko.
Opis.
Pichliač lepkavý je trváca bylina so šikmým podzemkom, vysoká 60 až 120 cm. Byľ je priama, hore chudobne rozkonárená a lepkavo vlnatá. 
Dolné listy sú husté, od polovice stonky rýchlo sa zmenšujúce. Bylinné sú zúžené do krídlatej a uškatej stopky. Sú podlhovasto elipsovité, perovito strihané, ploché, páperisté, tmavozelené. Segmenty sú v 8 až 12 pároch, podlhovasté až elipsovité, laločnaté alebo zubaté, s ostňami do 2 mm. Horné sú sediace, objímavé a hlboko perovito laločnaté.
Svetložlté, zriedka červenkasté kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. 
Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 15 až 20 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 15 až 20 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 4 až 5 mm. 
Zákrov je v priemere do 30 mm a pozostáva z listeňov, ktoré sú kopijovité, žliazkaté, s ostnatým odstávajúcim vrcholom. Ovisnuté úbory sú na konci konárikov jednotlivé alebo zoskupené po 2 až 5, na báze s malými podpornými listami.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača lepkavého zahŕňa Európu od Španielska po Ukrajinu a Bielorusko. Zavlečený je vo Veľkej Británii.
Na Slovensku sa vyskytuje od stredného Považia a Babej hory celými vyššími časťami Karpát s výskytom až do výšok 2 000 m n. m. Ďalej na východ až po Bukovské vrchy a Vihorlat a tiež v Slovenskom krase a Slovenskom raji.
Ekológia.
Pichliač lepkavý obsadzuje vhodné stanovištia od od pahorkatín do subalpínskeho stupňa. Zvyčajne rastie na okrajoch lesov, zväčša na trávnatých a skalných svahoch a pozdĺž potokov. Obľubuje vlhké, výživné, vápenaté, humózne pôdy. Kvitne od júla do septembra.
Kalnica (vrch v Bukovských vrchoch)

Kalnica () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží na slovensko-ukrajinskej hranici nad obcou Nová Sedlica, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Severná a západná časť masívu patrí Slovensku a leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Nová Sedlica, juhovýchodná je súčasťou ukrajinskej Zakarpatskej oblasti, rajónu Užhorod a obce Stužycja. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaná Nová Sedlica a Zboj, západným smerom sa nachádza Ruský Potok a Runina, severne Brzegi Górne, východne Ustrzyki Górne a juhovýchodne Stužycja. Slovenská časť patrí do Národného parku Poloniny a národnej prírodnej rezervácie Stužica, ukrajinská je súčasťou Užanského národného parku.
Opis.
Kalnica leží v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom z Kremenca () na východnom okraji Bukovských vrchov. Vrcholom vedie hranica, ktorá od trojmedzia kopíruje hrebeň, no západne od vrcholu sa stáča na juh k masívu Stinskej (). Severne sa nachádza Kremenec (), Wielka Rawka (), Mala Rawka (), Kamenná lúka () a Hrúbky (), západne Čierťaž (), Borsukov vrch (), Kýčera () a Príkry (), južne Temný vŕšok (), Packova Kýčera (), Stinská () a Kičera () a východne Čeremcha (), Kańczowa () a Wielka Semenowa (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu odvádza južne tečúca Stužická rieka a jej prítoky - zo severných a západných svahov Kamenistý potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, no tiež vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a nakoľko ide o vonkajšiu Schengenskú hranicu, je v oblasti nežiadúci voľný pohyb. Severne a západne vedie červeno značená Východokarpatská magistrála z obce Nová Sedlica na trojmedzie Kremenec.
Turistická značkovaná trasa číslo 5117

 Turistická značkovaná trasa číslo 5117 je zelená trasa v Myjavskej pahorkatine a Bielych Karpatoch, ktorá vedie z Myjavy do Vrboviec. Dĺžka trasy je 11 km. Turistická trasa je v správe Klubu slovenských turistov.
101 (číslo)

Stojeden (101) je prirodzené číslo a prvočíslo predchádzajúce číslu 102 a nasledujúce po čísle 100.
V matematike.
101 je prvočíslo a palindróm.
Vo vede.
101 je atómové číslo mendelévia.
Vo vzdelávaní.
101 vo vzdelávaní je špecifické označenie kurzu pre začiatočníkov, ktorý obsahuje všetky základné princípy a koncepty konkrétnej oblasti, v americkom univerzitnom systéme.
Turistická značkovaná trasa číslo 8164

 Turistická značkovaná trasa číslo 8164 je krátka žltá trasa v Myjavskej pahorkatine, spájajúca obec Turá Lúka s Turistickou značkovanou trasou číslo 5117. Dĺžka trasy je 3,4 km.
Deutsche Schule Kiew

Deutsche Schule Kiew (DSK; ) je nemecká medzinárodná škola v Kyjeve na Ukrajine. Založená bola v roku 2008. DSK je certifikovaná Ministerstvom zahraničných vecí Nemecka ako aj ukrajinským školským úradom, je možné získať "Abitur" (maturitu) podľa spolkovej republiky Sasko.
Vzdelávanie.
Škola bola založená v roku 2008 s 28 študentmi. Súčasťou školy je "Grundschule" (základná škola) a "Gymnasium" (gymnázium). Druhý stupeň školy funguje od školského roku 2016/2017.
Pred ruskou inváziou na Ukrajinu na škole študovalo takmer 200 študentov, počas vojny počet klesol na 36. Škola mala zároveň 19 učiteľov, z toho 14 pracovalo na mieste a 5 online. Pivnica budovy je súčasne protileteckým krytom a študenti boli vyškolení pre núdzové opatrenia.
Deutsche Schule Kiew je členom asociácie nemeckých škôl v zahraničí, Weltverband Deutscher Auslandsschulen.
Claude Carliez

Claude Carliez, rodený Claude Michel Robert Carliez (* 10. január 1925, Nancy† 18. máj 2015, Saint-Mandé) bol francúzsky koordinátor kaskadérov, šermiar, kaskadér, technický poradca, herec a príležitostný režisér.
Medzi rokmi 19502000 koordinoval súboje a kaskadérske kúsky pre množstvo filmov, vrátane tých s Jeanom Maraisom, Jean-Paulom Belmondom, Louisom de Funèsom, Gérardom Depardieuom, Alainom Delonom či Pierrom Richardom. Na svojom konte má viac ako 600 produkcií a okolo 50 rokov skúseností.
V rokoch 1972 až 1984 bol prezidentom zväzu francúzskych kaskadérov (Syndicat des cascadeurs français) a v rokoch 1988 až 2012 prezidentom Francúzskej akadémie zbraní (Académie ďArmes de France).
Životopis.
Kariéra.
Bol synom tanečného odborníka Daniela Carlieza a Marie Desgrey. Vo veku 18 rokov vstúpil do autoritatívnej šermiarskej školy Joinville-le-Pont a absolvoval svoje magisterské štúdio vo veku 21 rokov.
Jeho kariéra sa začala v 50. rokoch 20. storočia keď sa venoval šermiarskemu umeniu vo filmoch, divadle či televízii. Vypracoval sa až v 60. rokoch po boku režiséra André Hunebella a po rokoch sa stal legendou medzi kaskadérmi. V 60., 70., 80. a 90. rokoch koordinoval boje a súboje vo filmoch s najväčšími terajšími francúzskymi filmovými legendami.
Ako koordinátor kaskadérov bol vo vyše ako 200 filmoch a robil k mnohým filmom aj samotného kaskadéra a aj drobné herecké úlohy. Väčšinou fungoval ako sprostredkovateľ kaskád a akčných scén medzi režisérom a hercami. Vyberal si kaskadérsky tím a choreografoval jednotlivé bitky, súboje a iné nebezpečné aktivity na žiadosť režiséra.
Ujal sa aj réžie filmu "Le Paria" (Vydedenec) z roku 1969 s Jeanom Maraisom. Je to francúzsko-španielsky dobrodružný krimi triler.
Jeho profesia ho doviedla aj k pár zahraničným filmom ako James Bond ("Moonraker" a "Vyhliadka na smrť"), "Lúpež po taliansky", "Marseillská zmluva", "Bez šance" alebo "Diabolský plán doktora Fu Manchu".
Iné aktivity.
Po roku 2000 sa venoval výuke šermovanie a bojov. Vo svojej práci aktívne inicioval rozvoj umeleckého šermu.
Vo svojom živote napísal aj jednu knihu "Souvenirs en cascades : a fleurets mouchetés" čo doslovne znamená (Suveníry vo vodopádoch: so škvrnitými fóliami). Kniha bola napísaná spoločne s jeho synom Michelom v roku 2015 a vydatá posmrtne v decembri roku 2016. Tematika knihy sa zameriava na kaskadérske výkony a autorovu históriu.
Osobné.
Claude Carliez zo svojou ženou Eliane Baudet.
Mali spolu syna Michela Carlieza (kaskadér, majster zbraní a herec) a dcéru Marie-Claude Carliez (filmová strihačka).
Zomrel 18. mája 2015 vo svojich 90 rokoch prirodzenou smrťou v Saint-Mandé.
Kaskadérsky tím.
Ako koordinátor za svoju kariéru spolupracoval s viacerými kaskadérmi.
Grécke číslice

Grécke číslice sú spôsob zápisu čísel pomocou písmen gréckej abecedy. Ide o príklad nepozičnej číselnej sústavy, podobne ako rímske číslice. Tj. hodnota čísla sa získa jednoduchým súčtom hodnôt použitých znakov, a preto je potrebné mať znaky nielen pre jednotky, ale aj desiatky, stovky a ďalšie rady.
V dnešnom Grécku sa používajú pri podobných príležitostiach ako rímske číslice na Slovensku, na bežné použitie sa používajú arabské číslice.
Popis.
Na rozdiel od rímskych číslic, grécke majú znak pre každú jednotku (19), desiatku (1090) a stovku (100900). Keďže má súčasná alfabeta len 24 písmen a pre prvé tri desiatkové rady je potrebných 27 rôznych symbolov, používajú sa aj tri historické písmená: digama (alebo stigma ) pre 6, koppa pre 90, a sampi pre 900. Pre tisícky sa používajú rovnaké symboly ako pre rád jednotiek, ale pred ne sa uvedie tzv. spodný znak pre grécke číslo, kód Unicode U+0375: . Hodnoty jednotlivých znakov sa potom jednoducho sčítajú a tým získame hodnotu celého čísla. Príklady: σμϝʹ = 246 ; ͵βιαʹ = 2011.
Aby sa odlíšili čísla od textu, používali sa rôzne metódy: symbol ʹ (znak pre grécke číslo, kód Unicode U+0374) na konci čísla alebo vodorovná čiara („pruh“) nad písmenami tvoriacimi číslo.
Tabuľka hodnôt znakov.
Dnes sa väčšinou používajú veľké písmená, napr. Filip II. zapíšu Gréci ako "Φίλιππος Βʹ" .
Karel Souček

Karel Souček môže byť:
Košiar (prítok Pastovníka)

Košiar je potok v geomorfologickom celku Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Pastovník v povodí Sekčova. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v vo vzdialenosti 220 m juhovýchodne od chaty Encián juhozápadne od Bukového vrchu s v geomorfologickom celku Čergov v lesnom extraviláne v južnom rohu územia obce Hertník v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodovýchodným smerom cez lesný extravilán obce Hertník, pravým brehom obmýva úpätie lesa aj chrbta Stredný hrebeň, ľavým brehom obmýva úpätie lesného chrbta Košiar, v ústi do vodného toku Pastovník ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Pastovník ďalej ústi do Sekčova. Pramení, preteká a ústi na území obce Hertník v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Nemá prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve lesa a chrbta "Košiar" v obci Hertník, na obvode ktorého potok tečie. Názov lesa a chrbta bol bez zmeny prenesený na pomenovanie potoka v podobe jednoslovného hydronyma "Košiar" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov lesa "Košiar" bol motivovaný svojou lokalizáciou v teréne, v ktorom bola v čase pomenovacieho procesu "ohrada na zatváranie oviec na pasienku na nočný odpočinok a na dojenie". Hydronymum Košiar bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Košiar je jedinečným názvom (marec 2024).
Pichliač močiarny

 
Pichliač močiarny () je vysoká dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po západnú Sibír.
Opis.
Pichliač močiarny je ostnitá dvojročná bylina s výhonkatým podzemkom, vysoká 50 až 200 cm.
Byľ je priama, tuhá, jednoduchá alebo chudobne rozkonárená, až po vrchol ostnato krídlatá.
Listy sú dlho zbiehavé, v obryse kopijovité. Dolné sú perovito zárezové, horné perovito laločnaté, laloky sú podlhovasté s tuhými, až do 10 mm dlhými ostňami. Čepele sú na líci tmavozelené, na rube bielo plstnaté.
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, päťpočetné, s rôzne dlhými korunnými cípmi. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 8 až 12 mm mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 3 až 4 mm. Vajcovitý zákrov s priemerom do 10 mm je zložený z listeňov, s mäkkými, do 2 mm odstávajúcimi ostníkmi. Vonkajšie a prostredné sú vajcovito kopijovité a tupé. Malé úbory sú sediace alebo krátko stopkaté, usporiadané vo vrcholíkoch po dva až osem.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača močiarneho sa rozprestiera od Európy po západnú Sibír. Zavlečený je v Kanade a Spojených Štátoch. Na Slovensku je na celom území hojný.
Ekológia.
Pichliač močiarny obsadzuje vhodné stanovištia od nížin až do horského stupňa. Hodne rastie pri močiaroch, na vlhkých lúkach, slatinách a na rašeliniskách. Vyhovujú mu vlhké až mokré, výživné, humózne i rašelinové, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od augusta do septembra (októbra).
Will Poulter

Will Poulter (vlastným menom "William Jack Poulter", * 28. január 1993, Londýn, Anglicko) je anglický herec, známy z filmov ako "Malý Rambo" (2008), "Narnia: Dobrodružstvá lode Ranný pútnik" (2010), "Divoký Bill" (2011), "My sme Millerovci" (2013), "Labyrint: Útek" (2014), " Dom hrôzy" (2018), "Slnovrat" (2019) a "Strážcovia galaxie 3" (2023).
Detstvo a mladosť.
Poulter sa narodil 28. januára 1993 v Londýne. Začal študovať drámu na Univerzite v Bristole v roku 2012 a po roku zanechal štúdium.
Kariéra.
Poulter započal svoju kariéru už ako detský herec. V roku 2007 účinkoval vo filme "Malý Rambo", ktorý mal premiéru v roku 2008. Za svoj herecký výkon, bol Poulter nominovaný na ocenenie BIFA. 
V roku 2010 stvárnil postavu Eustacea Scrubba vo filme "Narnia: Dobrodružstvá lode Ranný pútnik". O rok neskôr, si zahral v nezávislom britskom filme "Divoký Bill". 
V roku 2013 hral po boku Jennifer Aniston, Jasona Sudeikisa a Emmy Roberts, vo filme "My sme Millerovci". Za svoj herecký výkon, získal ocenenie BAFTA, v kategórii "Vychádzajúca hviezda". V roku 2014 si zahral po boku Toni Collette a Jacka Reynora v dráme "Glassland". O rok neskôr, si zahral jednu z vedľajších rolí vo filme "Revenant Zmŕtvychvstanie". 
Poulter bol pôvodne obsadený do role klauna Pennywise vo filmovej adaptácii románu "To" od Stephena Kinga. V júni 2016 však bolo oznámené, že Poultera nahradí Bill Skarsgård. 
V roku 2018 si zahral po boku Charlotte Rampling, Ruth Wilson a Domhnalla Gleesona vo filme "Dom hrôzy". 
V októbri 2021 bol Poulter obsadený do úlohy Adama Warlocka v tretej časti filmu "Strážcovia Galaxie". V rovnakom roku bol obsadený aj do miniseriálu "Why Didn't They Ask Evans?", ktorý režíroval Hugh Laurie.
William Ganz

William Ganz (* 7. január 1919, Košice – † 10. november 2009, Los Angeles) bol americký kardiológ slovenského pôvodu, ktorý spoločne s Jeremy Swanom v roku 1970 vymyslel katéter pľúcnej artérie, často označovaný ako "Swan-Ganzov katéter". Katéter sa používa na monitorovanie srdcových podmienok, najmä na jednotkách intenzívnej starostlivosti. Ganz bol tiež jedným z prvých kardiológov, ktorí používali enzýmy na otvorenie upchatých tepien, ktoré môžu viesť k infarktom.
Životopis.
Ganz sa narodil v Košiciach v roku 1919. V roku 1938 sa zapísal na Karlovu univerzitu v Prahe. Škola bola dočasne zatvorená v roku 1940 po začiatku okupácie Česko-Slovenska Nacistickým Nemeckom. Ganz, ktorý bol žid, bol počas druhej svetovej vojny poslaný do nacistického pracovného tábora v Maďarsku. V roku 1944 bolo naplánované jeho odvedenie do tábora Auschwitz-Birkenau, podarilo sa mu ale utiecť a ukrýval sa. Po druhej svetovej vojne absolvoval Ganz Karlovu univerzitu v roku 1947 a stal najlepším absolventom svojej triedy.
Ganz pracoval v Česko-Slovensku, ktoré bola v tom čase pod komunistickou vládou. V roku 1966 mal Ganz dovolené vziať si svoju manželku Magdu a ich dvoch synov na dovolenku do Talianska. Namiesto toho odišla rodina do Rakúska do Viedne, kde požiadali o vízum do Spojených štátov. V Los Angeles mal príbuzných, čo umožnilo jeho rodine rýchle presťahovanie do Spojených štátov. Ganz získal pozíciu v nemocnici "Cedars-Sinai Medical Center", kde pôsobil po zvyšok svojej kariéry. Pôsobil aj ako profesor medicíny na Kalifornskej univerzite v Los Angeles.
Ganz a doktor Jeremy Swan prvýkrát vyvinuli myšlienku katétra pľúcnej artérie v roku 1970. Balón sa umiestni na koniec flexibilného katétra, ktorý sa následne vkladá do pľúcnej artérie. Okrem toho zohrával Ganz úlohu pri vývoji trombolýzy, v ktorej enzýmy rozkladajú krvné zrazeniny.
Ganz zomrel na prirodzene dňa 11. novembra 2009, vo veku 90 rokov. Prežili ho jeho synovia, Dr. Peter Ganz, kardiológ na Californskej univerzite v San Francisco, a Dr. Tomas Ganz, pulmonológ v UCLA. Jeho manželka Magda Ganzová zomrela v roku 2005.
Josef Hrdlička (biskup)

Mons. Josef Hrdlička (* 19. január 1942, Velké Opatovice) je český rímskokatolícky biskup, básnik, prekladateľ a hudobný textár, thunudrumský titulárny biskup a v rokoch 19902017 olomoucký pomocný biskup.
Dňa 19. januára 2017 dosiahol 75 rokov a v súlade s kanonickým právom podal rezignáciu na svoj úrad, ktorú pápež František prijal k 1. februáru 2017. Od tohto dátumu je emeritným olomouckým pomocným biskupom. V rokoch 19902017 bol dekanom olomouckej metropolitnej kapituly.
Jeho biskupským heslom je "Vos dixi amicos" (Nazval som vás priateľmi).
Životopis.
Po vyštudovaní gymnázia v Jevíčku pracoval ako pomocný robotník (Moravské šamotoví a lupkové závody) vo Veľkých Opatoviciach, pretože kvôli svojmu náboženskému presvedčeniu nemohol nastúpiť na vysokú školu. Až do roku 1967 sa dostal na Cyrilometodskú bohosloveckú fakultu v Litoměriciach.
Na kňaza bol vysvätený v roku 1972 a nasledujúce roky pôsobil napr. Ostrave, Hoštejne, či Hynčine na Šumpersku. Dňa 7. apríla 1990 prijal biskupské svätenie. Výsledkom jeho spolupráce s hudobným skladateľom Zdeňkom Pololáníkom je niekoľko omšových piesní z roku 1986, na ktorých sa Hrdlička podieľal ako textár.
Erna Diez

Erna Diez (* 8. apríl 1913, Košice† 1. december 2001, Graz) bola rakúska historička umenia, archeologička a vysokoškolská učitelka. Vykonala významnú prácu v oblasti rímskeho umenia a archeológie provincií Noricum a Panónia.
Život.
Diez sa narodila v Košiciach v roku 1913. Študovala klasickú filológiu, archeológiu, dejiny umenia a históriu na Viedenskej univerzite a promovala na Universite v Graze. V roku 1937 získala doktorát, s tézou s názvom "„Quomodo Valerius Maximus res in factorum and dictorum memorabilium libris IX narratas exornaverit“".
Pri návšteve Talianska v roku 1939 študovala umenie. Od roku 1943 pracovala na "Archeologickom inštitúte University v Graze" a dohliadala na zbierku pamiatok rímskych kameňov v Štajersku. Od roku 1945 viedla inštitút klasickej archeológie na Universite v Grazy a prednášala tam. V roku 1967 sa stala docentkou klasickej archeológie a členkou "Historickej štátnej komisie pre Štajersko". V roku 1970 získala profesúru a v roku 1983 sa stala emeritnou profesorkou.
Jej hlavná práca bola o umení provincie Noricum. Jej prezentácia na 8. medzinárodnom archeologickom kongrese v Paríži v roku 1963 bola považovaná za priekopnícku. V roku 1978 bol pre ňu uverejnený "fetschrift". V roku 2008 po nej bola pomenovaná ulica v Graze v časti Strassgang. Každoročne je udelovaná "Cena Erny Diez" za prácu na dejinách umenia archeológie Noricum a Pannonie.
Stinská (vrch v Bukovských vrchoch)

Stinská (; ) je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží na slovensko-ukrajinskej hranici nad obcou Zboj, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Severozápadná časť masívu patrí Slovensku a leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Zboj, juhovýchodná je súčasťou ukrajinskej Zakarpatskej oblasti, rajónu Užhorod a obce Kňahyňa. Najbližším sídlom je severozápadne situovaná Nová Sedlica a Zboj, západne sa nachádza Uličské Krivé, juhozápadne Ulič, južne Kňahyňa a Domašyn a východne Žornava a Stužycja. Slovenská časť patrí do Národného parku Poloniny a národnej prírodnej rezervácie Stinská, ukrajinská je súčasťou Užanského národného parku a prírodnej rezervácie Stynka.
Opis.
Stinská leží v rovnomennom hrebeni, vedúcom západo-východným smerom slovensko-ukrajinským pohraničím na východnom okraji Bukovských vrchov. Strednou časťou hrebeňa a vrcholom tak vedie štátna hranica. Severným smerom sa nachádza Kičera (), Kremenec (), Packova Kýčera (), Kamenná lúka (), Príkry (), Čierťaž (), Sušice (), Borsukov vrch () a Čelo (), západným Veľký Bukovec (), Vyšná Brackaňa (), Jeseník (), Kýčera () a Prípor (), južným Rožok (), Knjahynycja () a Javirnyk () a východným Domašinský vrch (), Holanja (), Čeremcha () a Kańczowa (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo severných a západných svahov odvádza Bystriansky potok do Zbojského potoka a z východných prítoky potoka Domašyn. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, no tiež vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a nakoľko ide o vonkajšiu Schengenskú hranicu, je v oblasti nežiadúci voľný pohyb. Juhovýchodným úbočím na ukrajinskom území vedie modro značený chodník z obce Kňahyňa na rázc. Stinka vo východnej časti hrebeňa.