burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Anton Suňog

Gróf Anton Suňog z Jasenice a Budatína (* ? - † po 1746) bol členom magnátskeho rodu Suňogovcov z Budatína.
Bol synom grófa Jána Juraja Suňoga zo sliezskej vetvy rodu a jeho manželky Anny Barbory Wichterovej. Anton zastával funkciu kráľovského komorníka a v roku 1746 sa stal hlavným županom Oravskej stolice. Oženil sa s Amáliou Painovou, s ktorou mal syna Jána Nepomuka (* 30. 4. 1724 - † 1798) a niekoľko dcér - Johanu Nepomucenu Jozefu (*31.3.1734), Johanu Nepomucenu Antóniu (*10.9.1737) a Johanu Nepomucenu Máriu (*13.5.1742). Smrťou Ladislava Suňoga v roku 1727 vymrela po meči uhorská vetva rodu a jej majetky získal Anton Suňog. Ladislavova vdova Terézia Šimoničová-Horvátová a jeho dcéra Eva sa s Antonom niekoľko rokov sporili o suňogovské dedičstvo, napokon v roku 1732 Kráľovská tabuľa rozhodla, že im Anton musí vyplatiť ako náhradu 60 000 zlatých.
Antonovým synom Jánom Nepomukom vymrela aj sliezska vetva rodu. Dedičkou budatínskeho panstva sa stala jeho dcéra Jozefa, ktorá sa vydala za Antona II. Čákiho a budatínske panstvo prešlo do vlastníctva Čákiovcov.
Gašpar III. Suňog

Gróf Gašpar III. Suňog z Jasenice a Budatína (* ? – † 1727) bol člen magnátskeho rodu Suňogovcov z Budatína.
Bol synom Ondreja Suňoga a jeho prvej manželky Márie Ňáriovej. V roku 1659 sa po svojom strýkovi Žigmundovi Ňárim stal tútorom svojich súrodencov Adama, Barbory a Evy. Prvýkrát sa oženil so Zuzanou Ujfalušiovou z Diviackej Novej Vsi, druhýkrát s Katarínou Jakušičovou. Na druhé manželstvo musel získať súhlas cisára Leopolda I., keďže Katarína bola po matke Kataríne Suňogovej jeho príbuznou.
Pôsobil dlhé roky ako úradník Uhorskej kráľovskej komory. Po vypuknutí Tököliho povstania osvedčil panovníkovi svoju vernosť. V nepokojných časoch bolo budatínske panstvo spustošené.
Často sa zdržiaval v kaštieli v Radoli, ktorý dal prestavať a rozšíriť. V kaštieli žil, vydával listiny, súdil a mal tu aj vlastnú kaplnku. Na konci 17. storočia mal bližšie neurčený spor so svojou manželkou, ktorá sa v roku 1695 spomína ako uväznená. V roku 1712 bol spolu so synom Ladislavom povýšený do grófskeho stavu. Obaja v roku 1727 zomreli, čím po meči vymrela uhorská vetva rodu. Jej majetky prešli na Antona Suňoga zo sliezskej vetvy.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2006

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2006 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 2006, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 20. mája3. júla 2005 a zúčastnilo sa jej 19 družstiev. Tie súťažili o 5 postupových miest na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Japonsku. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS bolo až 8 družstiev: , , , , , , a . 
Kvalifikácia pozostávala z 2 kvalifikačných kôl a play-off. Prvé 2 družstvá zo skupín 1. kola postúpili do druhého kola. Víťazi skupín 2. kola a 2 najlepšie družstvá z play-off sa kvalifikovali na MS. Priamu účasť na MS si ako ich organizátor zabezpečilo .
Výsledky.
1. kolo.
Skupina A.
 Dubaj 
Skupina B.
 Ratchaburi 
Skupina C.
 Cebu 
2. kolo.
Skupina D.
 Alma-Ata 
Skupina E.
 Čennaj 
Skupina F.
 Teherán 
Play-off.
 Čennaj
Suňogovci

Suňogovci (základný tvar "Suňog", historické slovenské písanie "Suneg, Sunek," po maďarsky "Szunyogh") bol uhorský šľachtický rod. Delil sa na vetvu budatínsku, ktorej členovia sa zaradili do magnátskeho stavu a získali tituly barón a neskôr gróf, a vetvu jasenickú, ktorej členovia patrili k zemanom.
Suňogovci pochádzali z Abova. Abovský podžupan Mikuláš Suňog získal v roku 1394 za 50 mariek považskú obec Jasenica. Jeho syn Matej bol v roku 1458 zapísaný ako kráľovský človek hradu Bystrica, v roku 1462 Košece, v roku 1472 sa uvádza ako sused obce Ladce. Matej mal synov Gašpara a Bartolomeja, ktorí v roku 1487 získali od kráľa Mateja Visolaje a Sverepec. 
Magnátska vetva.
Matejov syn Gašpar založil magnátsku vetvu rodu. Sobášom s vdovou po Rafaelovi z Hatnej získal časť budatínskeho panstva. Hlavným sídlom tejto vetvy sa stal Budatínsky hrad, neskôr si postavili aj kaštieľ v Radoli. Gašparovi vnuci Ján a Juraj boli v roku 1588 povýšení na barónov. Obe vetvy neskôr získali aj povýšenie do grófskeho stavu, no Jurajova vetva vymrela už v roku 1727. Posledným mužským potomkom bol Ján Nepomuk z Jánovej vetvy, ktorý v roku 1798 zomrel a zanechal len jednu dcéru Jozefu. Jej manželom sa stal Anton Čáki a budatínske panstvo týmto sobášom prešlo do majetku Čákiovcov.
Zemianska vetva.
Bartolomej (syn Mateja a brat Gašpara) založil zemiansku vetvu, ktorej sídlom bol kaštieľ v Jasenici a kaštieľ v Divinke. Táto zemianska vetva žila v Divinke a v Jasenici ešte v prvej tretine 19.storočia, neskôr sa Suňogovci z oboch obcí odsťahovali.
Bartolomejov syn Juraj mal synov Mikuláša a Daniela (spomína sa aj Juraj, ale bez ďalších údajov), čim sa zemiansky rod Suňogovcov rozdelil na dve vetvy. Daniel Suňog dal v roku 1618 postaviť v Jasenici renesančný kaštieľ, ktorý sa stal sídlom rodu. Podľa jeho vzoru vznikol aj kaštieľ v Divinke, prestavaný v roku 1723 Danielovým pravnukom Mikulášom. V jasenickom kaštieli ďalej býval Mikulášov syn Štefan a jeho potomkovia, v Divinke sa usadil ďalší Mikulášov syn František.
Príslušníci zemianskej vetvy Suňogovcov patrili k stredne bohatým šľachticom a často zastávali rôzne funkcie v Trenčianskej stolici – napr. Václav sa v roku 1520 spomína ako slúžny, Juraj v roku 1580 ako prísažný, Daniel bol v rokoch 16141623 trenčianskym slúžnym, v rovnakej funkcii sa v roku 1783 spomína Michal. Mikuláš Suňog je na nápisovej tabuli kaštieľa v Divinke označený ako „prísediaci najsvätejšieho cisárskeho a kráľovského veličenstva a sedmipanskej stolice“. Jeho dcéra Kristína sa vydala za Mikuláša Jankoviča, ich vnuk Mikuláš Jankovič (Miklós Jankovich) bol známym uhorským zberateľom a historikom. Mikulášov syn Pavol sa v roku 1746 spomína ako vojak, iný Pavol bol v roku 1693 farárom v obci Trstice v Bratislavskej stolici.
Zaujímavosťou je, že Michal Suňog, ktorý zomrel v roku 1813 v Budatíne, bol pochovaný v rodinnej hrobke grófskej vetvy Suňogovcov v Kysuckom Novom Meste.
Sojuz T-2

Sojuz T-2 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Predchádzajúce lety lodí nového typu Sojuz T boli nepilotované. So Sojuzom T-2 vyštartovali 5. júna 1980 z kozmodrómu Bajkonur ku kozmickej stanici Saľut 6 kozmonauti Jurij Malyšev a Vladimir Aksionov. Podľa katalógu COSPAR dostal Sojuz T-2 označenie 1980-45A. Išlo o 72. registrovaný let kozmickej lode s ľuďmi na palube zo Zeme. Jej volacím znakom bol „Jupiter“.
Priebeh letu.
Štart.
Kozmická loď vyštartovala 5. júna 1980 o 14:19:30 svetového času z kozmodrómu Bajkonur pomocou nosnej rakety Sojuz-U. Štart sa vydaril, loď sa dostala na obežnú dráhu vo výške 191269 km, bez problémov fungoval aj zapnutý systém automatického približovania. Pretože sa však zdalo posádke približovanie lode k stanici pomalé, poslednú fázu manévru prevzal Aksionov a úspešne loď 6. júna 1980 o 15:58 UTC pripojil.
Práca na stanici.
Počas pomerne krátkeho pobytu obaja kozmonauti pomáhali štvrtej stálej posádke Leonid Popov – Valerij Riumin s množstvom práce, experimentov aj televíznym prenosom. Avšak hlavným poslaním obidvoch bolo vyskúšať nový druh lode.
Odlet domov.
Obaja kozmonauti nastúpili 9. júna 1980 do svojej kozmickej lode, po niekoľkých hodinách sa od stanice odpojili a zahájili zostupný manéver. Orbitálna časť lode sa nad Kamčatkou oddelila od zvyšku lode s vrátane 130 kg odpadu a zanikla v atmosfére až za 92 dní. Oddelila sa aj kabína s kozmonautmi a pomocou padákového systému aj motorov pristála toho istého dňa, teda 9. júna 1980 o 12:38:30 UTC, asi 200 km od Džezkazganu na území Kazachstanu.
Stanica Saľut 6 zostala na obežnej dráhe Zeme aj so svojou stálou posádkou.
Konštrukcia Sojuzu.
Oproti predchádzajúcemu typu Sojuzu bol nový síce vonkajšími rozmermi i tvarom rovnaký, ale vnútro bolo zmenené. Vďaka vývoju mikroelektroniky boli nainštalované nové typy počítačov i obrazoviek, zmodernizované boli aj ich programy (orientácia, stabilizácia, manévrovacie schopnosti). Bol dodaný nový typ ľahších nádrží pre pohonné hmoty. Zníženie hmotnosti potom umožnilo namontovať tretie kreslo pre kozmonauta. Boli nainštalované aj slnečné batérie. Hmotnosť lode bola 6 850 kg. Dĺžka lode bola 6,98 m, priemer 2,72 m. Pozostávala z troch častí: SA – návratový modul, BO – obytná sekcia a PAO – prístrojová sekcia.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2010

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2010 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 2010, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 28. januára30. augusta 2009 a zúčastnilo sa jej 21 družstiev. Tie súťažili o 4 postupové miesta na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Taliansku. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS boli družstvá: , , a . Pred samotnou kvalifikáciou sa z nej odhlásili a .
Kvalifikácia pozostávala z 3 kvalifikačných kôl. 6 družstiev z 1. kola postúpilo do druhého kola. Z 3 skupín 2. kola postúpili 4 družstvá do tretieho kola. To bolo tvorené 2 skupinami, v ktorých prvé 2 družstvá sa kvalifikovali na MS. 
Výsledky.
1. kolo.
Skupina A (Oceánska zóna).
 Porirua 
Skupina B (Centrálnoázijská zóna).
 Islamabad 
Skupina C (Západoázijská zóna).
 Maskat 
2. kolo.
Skupina D.
 Irán 
Skupina E.
 Nakhon Pathom 
Skupina F.
 Tchaj-pej 
3. kolo.
Skupina G.
 Čcheng-tu 
Skupina H.
 Komaki
Šura-Kopijivska

Šura-Kopijivska () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1233 obyvateľov.
Ledovaja arena Šajba

Ledovaja arena „Šajba“ () je hokejový štadión v ruskom meste Soči. Pôvodne bol postavený pre potreby Zimných olympijských hier 2014 pre súťaže v ľadovom hokeji a tiež Zimných paralympijských hier 2014, počas ktorých v ňom prebiehal turnaj v sledge hokeji.
Charakteristika.
Štadión má kapacitu 7.000 divákov. Na rozdiel od hlavného hokejového štadióna Olympiády v Soči (Boľšoj), tento má rozoberateľnú konštrukciu, aby ho bolo možné po skončení podujatí bez väčších problémov demontovať a premiestniť na iné miesto. Podľa zverejnených plánov by mala byť aréna s najväčšou pravdepodobnosťou presťahovaná do iného mesta - hovorilo sa najmä o mestách Vladikavkaz alebo Nižnij Novgorod.
Kovová konštrukcia štadióna s výškou je vyplnená trojvrstvovými sedvičovým panelmi s vrstvou nehorľavej minerálnej izolácie, na ktorej je plášť z pozinkovaného plechu na ploche . Na tomto plášti je umiestnená obvodová dekoratívna fasáda arény z dvojfarebných hliníkových profilov namontovaných na špeciálnych nosných konzolách vo vzdialenosti od stien budovy. Šikmo umiestnené dvojfarebné profily na fasáde vytvárajú dojem, akoby celá budova predstavovala letiaci hokejový puk. Moderný výzor dotvárajú železobetónové rampy, ktoré sa dvíhajú zo zeme, obopínajú štadión a vedú priamo k vchodom, pri ktorých splývajú s ozdobnou fasádou. 
Ďalší estetický rozmer budova získava v noci, kedy vďaka dômyselnému osvetleniu fasáda vytvára akoby nebeskú oblohu so svietiacimi hviezdami a kométami so svetelnými chvostami, ktoré krúžia po celom obvode budovy. 
Štadión je kompletne bezbariérový a prispôsobený potrebám osôb so zdravotným postihnutím. Pre týchto divákov je zo 7 000 miest vyhradených 400, pre divákov na vozíčkoch 130 miest. 
Názov.
Názov štadióna v sebe nesie jednoznačný odkaz na šport, ktorý sa v ňom hrá. Slovo šajba () znamená v ruštine hokejový puk, pre hokej nevyhnutnú a veľmi špecifickú športovú pomôcku. 
Ruskí fanúšikovia sú navyše celosvetovo známi svojím pokrikom „Šajbu!“ () [vo význame „Do toho!“], ktorým povzbudzujú svoje hokejové tímy. Pomenovanie štadióna má teda aj zdôrazniť ruský aspekt olympijských hier.
Dejiny.
Výstavba štadióna sa začala koncom septembra 2009.
Financovala ju ruská spoločnosť „Uraľskaja gorno-metallurgičeskaja kompanija“ () s celkovými nákladmi 3 miliardy RUB (približne 100 mil. USD). Vo februári 2013 ju bezodplatne previedla do majetku štátnej spoločnosti „Gosudarstvennaja korporacija Olimpstroj“ (), ktorá vlastní viaceré objekty vybudované v Soči pre potreby Zimných olympijských hier 2014.
Prvé testovacie podujatie v dokončenom štadióne prebehlo v marci 2013. Boli ním Majstrovstvá Ruska v sledge hokeji.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1986

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1986 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 1986, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 5.7. októbra 1985 formou jediného turnaja v austrálskom Sydney a zúčastnili sa jej 4 družstvá. Tie súťažili o jediné postupové miesto na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili vo Francúzsku. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS boli všetky 4 zúčastnené družstvá. 
Už predtým si účasť na MS na základe umiestnenia z predchádzajúcich MS zabezpečili a . 
Výsledky.
 Sydney 
&lt;br&gt;
Pozn: Austrália, Bahrajn a Nový Zéland sa kvalifikovali na MS B kategórie 1986 v Grécku.
Zoznam rekordov slovenského národného futbalového mužstva

 Zoznam rekordov slovenského národného futbalového mužstva je prehľad historických štatistických údajov a zaujímavostí futbalovej reprezentácie Slovenska. V prehľade sú zahrnuté aj údaje z obdobia rokov 1939-1944, kedy bol Slovenský futbalový zväz oficiálnym členom FIFA a reprezentácia Slovenska odohrala šestnásť medzištátnych zápasov. Medzníkom novodobej histórie bol rok 1994, v ktorom sa po 50 rokoch vrátilo reprezentačné mužstvo Slovenska na medzinárodnú scénu.
Zdeňka Vávrová

Zdeňka Vávrová (* 1945) je česká astronómka. Venuje sa pozorovaniu malých planét v Slnečnej sústave.
V rokoch 1975 - 1995 pracovala v observatóriu v Kleti pri Českom Krumlove ako asistentka Antonína Mrkosa. V rokoch 1978 - 1991 objavila 115 asteroidov. 
Je po nej pomenovaný asteroid 3364 Zdenka.
Železničná stanica Leopoldov

Železničná stanica Leopoldov je železničná stanica tvoriaca významný železničný uzol na západnom Slovensku.
História.
Stanica vznikla na trati Trnava - Nové Mesto nad Váhom, na ktorej bola prevádzka otvorená 2. júna 1876. V tom čase však bol Leopoldov len stanicou na šírej trati. Odbočnou sa stala až 20. júla 1885, keď sem bola predĺžená trať zo Serede. Poslednou traťou zaústenou do stanice sa stala trať z Lužianok, ktorá bola sprevádzkovaná 31. marca 1898.
Patmos

Patmos (, ) je malý grécky ostrov v Egejskom mori. Je jedným z najsevernejších Dodekanézskych ostrovov. Má 3 044 obyvateľov a rozkladá sa na ploche 34.05 km2. Historické centrum (Chorá) s monastierom sv. Jána a jaskyne Apokalypsy sú od roku 1999 zapísané na zozname lokalít Svetového dedičstva UNESCO. Zomrel tu apoštol Ján približne okolo roku 85 po Kr.
Nestervarka

Nestervarka () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 2479 obyvateľov.
Menemachos

Menemachos () môže byť:
Nélo

Nélo alebo Néló () je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.
Nélo bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa, o ktoré sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Nélo za manžela vybrali Menemacha, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.
Menemachos (syn Aigypta)

Menemachos ("Menemachos") je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho fenickej manželky.
Menemachos bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s týmto rozhodnutím nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Menemachovi potom za manželku vybrali Nélo, dcéru Danaa a jeho manželky z Aithiopie. Danaos, ktorý sa s tým ešte stále nevedel zmieriť, svojim dcéram následne prikázal, aby manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz otca splnili všetky a po smrti si v podsvetí vyslúžili od bohov večný trest nalievať do deravého džbána vodu.
Ferrari FF

Ferrari FF (FF znamená "Ferrari Four", teda štyri sedadlá a pohon štyroch kolies) je grand tourer, ktorý od roku 2011 vyrába talianska automobilka Ferrari. Automobilka ho predviedla dňa 1. marca 2011 na Ženevskom autosalóne. Je to prvý model Ferrari, ktorý má pohon všetkých štyroch kolies. Typ karosérie je označovaný ako Shooting Brake, čo je vlastne 2-dverové kombi. Model FF nahradil model 612 Scaglietti. Ferrari FF dosahuje maximálnu rýchlosť 335 km/h a zrýchlenie z 0 na 100 km/h zvládne za 3,7 sekundy. Automobilka Ferrari tvrdí, že model FF je najrýchlejším štvorsedadlovým automobilom na svete.
Špecifikácie.
Motor.
Ferrari FF disponuje 6,3-litrovým atmosférickým vidlicovým dvanásťvalcovým motorom, ktorého výkon je 485 kW/660 koní pri 8000 ot/min a krútiaci moment 660 Nm pri 6000 ot/min.
Prevodovka.
Ferrari FF je vybavený 7-rýchlostnou dvojspojkovou poloautomoatickou prevodovkou, s možnosťou radenia pádlami pod volantom podobne ako v modeloch California, 458 Italia a F12 Berlinetta.
Systém pohonu všetkých kolies.
Nový pohon všetkých štyroch kolies, ktorý vyvinula a patentovala automobilka Ferrari, nesie názov 4RM. Je približne o polovicu ľahší ako konvenčný systém a inteligentne rozdeľuje výkon každému kolesu. Obidve predné kolesá sú s prevodovkou spojené prostredníctvom nezávislých spojok typu haldex, bez použitia diferenciálu.
Tiochinox

Tiochinox je chemická zlúčenina zo skupiny ditiokarbamátov a derivátov chinoxylínu, ktorá bola zavedená firmou Bayer v roku 1957. Používa sa ako akaricíd, okrem toho má mierne fungicídne účinky.
Účinná látka tiochinox nie je na zozname účinných látok v pesticídoch v EÚ. Tiochinox už nie je povolené používať v Nemecku, Rakúsku ani Švajčiarsku.
Železničná zastávka Leopoldov zastávka

Železničná zastávka Leopoldov zastávka sa nachádza na trati 141. Je umiestnená na severovýchodnom okraji Leopoldova, neďaleko od Väznice Leopoldov, do ktorej od Leopoldova spred zastávky odbočuje vlečková koľaj. Zastávku tvorí prostý betónový perón a tabuľa s názvom zastávky. Na zastávke zastavujú len osobné vlaky, všetky na znamenie.
Honorius I.

Honorius I. (* 585, Kampánia, Taliansko - † 12. október 638, Rím) bol 70. pápež. Pápežský úrad zastával od 27. októbra 625 do svojej smrti.
Tretí carihradský koncil (7. november 680 - 28. február 681) ho odsúdil ako kacíra. Jeho kacírstvo je argumentom odporcov dogmy o pápežskej neomylnosti. Podľa nich ide o dôkaz, že učenie o pápežskej neomylnosti je novotou, ktorú prvotná cirkev nezastávala a ktorou Západ ku svojej škode poškodil vierouku. Pápež Lev II. potvrdil závery koncilu, keď odsúdil Honoria ako niekoho, kto "profane proditione immaculatam fidem subvertere conatus est" .
Lev II. (pápež)

Lev II. (* ? - † 3. júl 683, Rím, Taliansko) bol 80. pápež a svätec. Pápežský úrad zastával od 17. augusta 682 do svojej smrti.
Jeho voľba za pápeža bola potvrdená byzantským cisárom Konštantínom IV. až potom, čo Lev II. odsúhlasil závery Tretieho carihradského koncilu. Akceptoval odsúdenie svojho predchodcu Honoria I. (625 - 638), pretože mu kládol za vinu, že sa previnil proti čistote viery. Voľbou Leva II. a spomínanými rozhodnutiami bol znovu nastolený zmier medzi kresťanským Východom a Západom. Za svojho krátkeho pontifikátu dal podnet k oprave baziliky sv. Sabiny postavenej v roku 422 na rímskom Aventine.
Ústav rómskych štúdií Prešovskej univerzity v Prešove

Ústav rómskych štúdii Prešovskej univerzity je pracovisko s celouniverzitnou pôsobnosťou. Patrí k jedným z najmladších na PU – oficiálne vzniklo 1. januára 2011. Riaditeľom ústavu je prof. RNDr. Ivan Bernasovský, DrSc. Skladá sa z dvoch oddelení kultúrnej antropológie a biomedicionálneho výskumu. Pracovníci URŠ aktívne participujú na vedeckých a akademických podujatiach domácich aj zahraničných – konferencie, worshopy, prednášková činnosť, výskumy a pod. Za svoju krátku existenciu sa Ústav rómskych štúdii prezentoval niekoľkými úspešnými aktivitami viď http://unipo.sk/pracoviska/urs/aktivity a od svojho počiatku pracovisko kontinuálne realizuje monitoring médií a vytvára archív dokumentov, ktoré majú vzťah k rómskej problematike a pod.
História vzniku.
História vzniku pracoviska siaha do 90. rokov, kedy na pôde PU vznikol Ústav národnostných štúdií a cudzích jazykov (riaditeľ prof. Ivan Bernasovský a neskôr prof. Š. Šutaj), ktorý sa neskôr transformoval na Výskumné centrum (riaditeľka prof. Jarmila Bernasovská). 
Výskum a vzdelávanie.
Výskum rómskej problematiky v prešovskom vysokoškolskom prostredí siaha podstatne hlbšie. Ide hlavne o antropologické výskumy prof. Ivana Bernasovkého a jeho tímu, andragogické práce už nebohej Dr. Márie Dubayovej, pedagogické výskumy kolektívu Pedagogickej fakulty PU na čele s prof. Milanom Portíkom, kultúrnoantropologické práce PhD. Alexandra Mušinku, geografická práca prof. René Matloviča, rómskym témam sa venujú aj pracovníci z katedry sociálnej práce, z katedry histórie, či z Fakulty zdravotníckych odborov PU, resp. z Fakulty športu PU a pod.
Cieľom pracoviska je zabezpečiť a koordinovať vedecký výskum (a to nielen na pôde Prešovskej univerzity), orientujúci sa na širokú škálu multidisciplinárnych vedeckých a odborných tém spojených s rómskym etnikom. Tematicky ide o výskum zameraný na otázky antropológie, dejín, geografie, jazyka, kultúry, politológie, sociálnych otázok a pod. tohto etnika. Teritoriálne sa v prvom rade orientuje na výskum Rómov na (východnom) Slovensku avšak v širšom (stredo)európskom kontexte.
Súčasťou pracoviska je aj pedagogická činnosť, ktorá sa v najbližšom období orientuje na zabezpečovanie výučby romistických a antropologických predmetov pre už akreditované študijné odbory na Prešovskej univerzite.
ÚRŠ kontinuálne realizuje terénne výskumy v rómskych komunitách takmer po celom Slovensku, čo vyústilo do skutočnosti, že sa aktívne podieľa na ich mapovaní. V súčasnej dobe pracovníci URŠ koordinovali realizáciu jedného z najrozsiahlejších výskumov na Slovensku, ktorým je aktualizácia Atlasu rómskych komunít Slovenska, ktorý realizuje v rokoch 2012-2013 UNDP.
Spolupráca.
ÚRŠ aktívne spolupracuje s Univerzitou Komenského v Bratislave, Univerzitou Konštantína Filozofa v Nitre, Karlovou univerzitou v Prahe, Masarykovou Univerzitou v Brne, Západočeskou univerzitou v Plzni, Thompson Rivers University v Kamloops (Kanada) a i.
Kráľ Artuš

Kráľ Artuš môže byť:
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1978

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1978 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 1978, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 16.21. novembra 1976 formou jediného turnaja v Hongkongu a zúčastnili sa jej 4 družstvá. Tie súťažili o dve postupové miesto na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Taliansku. Turnaj zároveň slúžil ako ázijská kvalifikácia na Svetový pohár 1977, na ktorý sa rovnako kvalifikovali 2 najlepšie družstvá. 
Už predtým si účasť na MS na základe umiestnenia z predchádzajúcich MS zabezpečilo . 
Výsledky.
 Hongkong 
&lt;br&gt;
Master of Puppets (skladba)

„Master of Puppets“ je skladba americkej thrash metalovej skupiny Metallica, ktorá bola vydaná ako jediný singel z albumu "Master of Puppets". Autormi skladby sú James Hetfield, Lars Ulrich, Cliff Burton a Kirk Hammett. Kvôli tomu, že patrí medzi najpopulárnejšie skladby skupiny Metallica a aj preto, že bola najčastejšie hranou skladbou na koncertoch, môže byť považované za signature song skupiny Metallica. Skladba sa objavila aj vo videohre ". Televízna stanica VH1 označila skladbu za tretiu najlepšiu heavy metalovú skladbu vôbec.
Koncertné vystúpenia.
Skladba „Master of Puppets“ je najhranejšou skladbou skupiny Metallica, pričom prvýkrát bola hraná dňa 1. januára 1986 v San Franciscu a do 8. decembra 2013 bola hraná 1439-krát.
Elitefilm

Elitefilm bola požičovňa filmov pôsobiaca na území Slovenska v rokoch 1927 - 1940. Spočiatku išlo o zastúpenie nemeckej spoločnosti "UFA". 
Dejiny.
Od roku 1932 sa stal majiteľom Elitefilmu Josef Čeřovský. V roku 1939 mala požičovňa mesačný obrat 450 celovečerných filmov, navyše na základe ríšsko-nemeckej dodávky zásobovala pätnástimi filmovými programami nemecké posádky od Bratislavy po Žilinu. Elitefilm predstavoval v roku 1939 kapitál 3 milióny korún.
K pozitívnym impulzom Čeřovského aktivity patrí podľa svedectva Tibora Špánika aj finančná podpora časopisu "Slovenský filmový kuriér", ktorý vychádzal v období 1940-1944. Jeho zakladateľom bol Rudolf Lieskovský. 
Najdôležitejší prínos majiteľa Elitefilmu do dejín slovenskej kinematografie súvisí s jeho ambíciou rozšíriť pole pôsobnosti aj na filmovú výrobu. V roku 1938 vyšlo celoštátne nariadenie o tom, že aj zahraničné žurnály musia obsahovať aspoň 20% materiálu z Česko-Slovenska. Žurnál firmy UFA a ani ostatných sa nemohol premietať bez šotov z tuzemska. Už chýbal iba krok k tomu, aby namiesto slovenskej mutácie zahraničného žurnálu začal majiteľ požičovne sprostredkúvajúcej na slovenskom filmovom trhu produkciu veľkej nemeckej firmy vydávať samostatný týždenník na báze „UFA-žurnálu“. Čeřovský určite bral do úvahy aj fakt rastúcej národnej hrdosti na Slovensku a očakával, že o jeho týždenník bude medzi kinomajiteľmi dostatočný záujem. Z týchto zdrojov sa zrodilo vydávanie týždenníka so slovenským komentárom a vždy aj s niekoľkými šotmi z Česko-Slovenska. Podľa svedectva Júliusa Kovačeviča výrobu „Elite-žurnálu“ spolufinancovala UFA, finančný vklad Čeřovského teda nebol osamotený. Kovačevič spolupracoval so žurnálom v začiatkoch jeho výroby. Nedá sa jednoznačne rozhodnúť či, ako sám tvrdí, pre „Elite-žurnál“ aj nakrúcal, aj strihal, aj nahovoril komentár.
Prvé číslo „Elite-žurnálu“ uviedli do kín vo februári 1938. Premietli ho aj na schôdzi Zväzu majiteľov biografov na Slovensku v dňoch 28. februára - 1. marca 1938 v Bratislave. „Elite-žurnál“ (Prvý slovenský hovorený zvukový týždenník) vychádzal od februára 1938 do júna 1939. Potom sa zmenil na „Slovenský zvukový týždenník UFA“, ktorý vychádzal až do roku 1940.
Zdroj.
Václav Macek, Jelena Paštéková: "Dejiny slovenskej kinematografie", Osveta, 1997, ISBN 9788021704008
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1986

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1986 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale žien na MS 1986, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 6.8. novembra 1985 formou jediného turnaja v austrálskom Sydney a zúčastnili sa jej 4 družstvá. Tie súťažili o jediné postupové miesto na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili vo Česko-Slovensku. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS boli 2 družstvá: a . 
Už predtým si účasť na MS na základe umiestnenia z predchádzajúcich MS zabezpečili , a . 
Výsledky.
 Sydney 
&lt;br&gt;
Pozn: Taiwan, Austrália a Nový Zéland sa kvalifikovali na MS B kategórie 1986 v Taliansku.
Frasier Crane

Frasier Winslow Crane, M.D., Ph.D., Ed.D., A.P.A. je fiktívny americký psychiater, postava amerických televíznych sitkomov "Na zdravie" a "Frasier", ktorú stvárnil americký herec Kelsey Grammer. Grammer za stvárnenie Frasiera vyhral päť cien Emmy, pričom ako prvý televízny herec získal viacero nominácií na cenu Emmy za stvárnenie tej istej postavy v troch rôznych seriáloch (2x za účinkovanie v "Na zdravie", raz ako hosť v sitkome "Wings" (1992) a deväťkrát za účinkovanie v sitkome "Frasier").
Na zdravie.
Postava sa prvý raz predstavila v epizóde seriálu "Na zdravie" v roku 1984, vystupoval tu ako objekt citov "Diane Chambersovej", čím tak zamotal vzťah medzi Diane a Samom Malonom. Pôvodne sa Frasierovo vystúpenie malo obmedziť len na niekoľko epizód, vďaka Grammerovým hereckým výkonom, ktorého chválili producenti, sa z Frasiera stala postupne jedna z hlavných postáv a stály zákazník baru "Cheers". Neskôr sa v sitkome "Na zdravie" oženil s psychiatričkou Lilith Sterninovou (Bebe Neuwirthová) a zanedlho sa im narodí syn Frederick Crane. Sitkom "Na zdravie" sa odohrával v Bostone, kde Frasier aj s rodinou býval. Po skončení seriálu "Na zdravie" sa postava Frasiera stala hlavným protagonistom spin-off seriálu "Frasier", vďaka čomu sa postava Frasiera Crana objavovala na obrazovkách dokopy 20 rokov.
Frasier.
V spin-offe sa Frasier po rozvode s Lilith presťahuje do svojho rodiska, ktorým je americký Seattle, pričom Frederick je zverený do opatery jeho exmanželke. Tu sa zvíta so svojou rodinou (bola vytvorená pre sitkom "Frasier", v seriály "Na zdravie" Frasier vravel, že je jedináčik a obaja rodičia mu zomreli): s otcom Martinom (policajt na dôchodku), s ktorým sa odcudzil, a so svojím puntičkárskym a upätým mladším bratom Nilesom, pod ktorého vplyvom sa z Frasiera stáva snob. Sitkom Frasier bol vysielaný v rokoch 1993 – 2004.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1994

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1994 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale žien na MS 1994, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 28.30. októbra 1993 formou dvoch turnajov a zúčastnilo sa jej 5 družstiev. Tie súťažili o 2 postupové miesta na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Číne. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS boli 2 družstvá: a . 
Priamu účasť na MS si ako ich organizátor zabezpečila Čína.
Výsledky.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
 Tchaj-pej 
&lt;br&gt;
Hannopiľ (Tuľčynský rajón)

Hannopiľ () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1420 obyvateľov.
Eduard Grečner

Eduard Grečner (* 21. september 1931, Kopčany) je slovenský filmový scenárista a režisér. Je aj vysokoškolský pedagóg, esejista, básnik a bloger.
Štúdium.
Vyštudoval gymnázium v Skalici. Už počas štúdia na gymnáziu sa začal zaujímať o umenie, konkrétne o literatúru a divadlo. Publikoval svoje básne v rôznych časopisoch a režíroval aj miestne školské divadlo.
Na pražskej FAMU sa najprv rozhodol študovať réžiu v ročníku Václava Wassermana. Onedlho však ochorel na tuberkulózu. Po návrate z liečenia mu lekári odporučili prestúpiť z réžie na odbor dramaturgia a scenáristka. Grečner radu lekárov poslúchol a v rokoch 1950 - 1954 študoval v ročníku M. V. Kratochvíla. Ročník absolvoval, ale bez formálneho ukončenia. Počas štúdia pokračoval na svojej predchádzajúcej literárnej tvorbe a písal recenzie pre Československý rozhlas (1950 - 1953).
Kariéra.
Ďalej pokračoval na svojej predchádzajúcej literárnej tvorbe. Následne začal pracovať ako dramaturg, scenárista a režisér v bratislavských ateliéroch Štúdia hraných filmov na Kolibe. Jeho prvý kontakt s filmovou réžiou mimo školy bol, keď sa stal asistentom réžie dokumentu Štefana Uhra. Nasledovala práca pomocného režiséra na ďalších dvoch Uhrových filmoch - "My z deviatej A" (1961) a "Slnko v sieti" (1962). Tiež spolupracoval s Andrejom Lettrichom na jeho stredometrážnom hranom filme "Strieborný Favorit" (1960). Grečner bol aktívny aj ako scenárista. Pracoval na viacerých televíznych filmoch Vida Horňáka, ako napríklad "Mlčanie mora" (1963) a "Kolíska" (1964). Scenáristicky zastrešil aj dokumentárny film Eugena Šinka "Etuda" (1964).
Eduard Grečner ukázal aj svoje herecké umenie. Účinkoval v dvoch filmoch Petra Solana "Boxer a smrť" (1962) a "Prípad Barnabáš Kos" (1964). Popri vyťaženej práci režiséra a scenáristu pokračoval v recenzovaní činnosti z oblasti umenia v publikáciách "Mladá tvorba" a "Kultúrny život". 
Natáčal mnoho televíznych filmov, medzi iným aj snímku "Čarodejnica" (1971. V danom čase bol zároveň bol odvolaný z natáčania televízneho filmu "Šampanské" z dôvodu ním publikovanej výzvy k pasívnej rezistencii k udalostiam augusta 1968.
Eduard Grečner bol tak do roku 1991 odsunutý do sekcie dabingu. Mimo ňu natočil len dva televízne filmy "Mŕtve oči" a "Príbelská vzbura Janka Kráľa", oba z roku 1978. Na konci osemdesiatych rokov ako prvý predsedal Slovenskému filmovému zväzu. V druhej polovici deväťdesiatych rokov bol predsedom filmovej komisie Štátneho fondu kultúry Pro Slovakia. Prednášal na Univerzite Cyrila a Metoda v Trnave a tiež na Fakulte dramatických umení v Banskej Bystrici. V deväťdesiatych rokoch sa na krátko vrátil k filmovej réžii a natočil dve snímky. Po roku 2000 sa venuje už len dabingu.
V roku 2018 vyšla o ňom monografia českého filmového vedca Milana Cyroňa, na ktorej s ním spolupracoval a sám aj knihu pokrstil. Ide o prvú ponovembrovú českú monografiu venovanú výlučne tvorbe slovenského filmára.
Železničná stanica Liesek

Liesek je zrušená železničná stanica na zrušenom úseku trate 181 z Trstenej do Suchej Hory. Nachádzala sa medzi stanicami Trstená a Suchá Hora v kilometri 61,230 (od Kraľovian), v nadmorskej výške .
História.
Prevádzka bola otvorená 21. decembra 1899. V období druhej republiky, po zábere Suchej Hory Poľskom, bola pohraničnou prechodovou stanicou. Osobná doprava bola zastavená 23. mája 1971, pravidelná nákladná doprava 15. októbra 1971. Trať bola oficiálne zrušená 1. januára 1975.
Súčasnosť.
Výpravná budova je v súčasnosti upravená na privátne účely, sídli tu meteorologická stanica SHMÚ. Stanica má jedného stáleho zamestnanca. Budova je rovnakého typu ako výpravná budova v Trstenej.
Sborník Muzeálnej slovenskej spoločnosti

Sborník Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS) bol vedecký časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti. Mal odborno-vzdelávaciu a kultúrno osvetovú funkciu. MSS sa prostredníctvom neho snažila rozšíriť kultúrne povedomie a záujem o prírodu, národnú vedu a dejiny Slovenska širším vrstvám obyvateľstva. 
Zborník začal vychádzať v roku 1896 a jeho vydávanie pokračovalo až do roku 1951, kedy zanikol. V tomto čase bol Sborník MSS jediným vlastivedným vedecko-organizačným periodikom na Slovensku. Obsah jednotlivých čísel bol v súlade so zameraním MSS, ktorej činnosť bola zameraná najmä na národopis a archeológiu.
V redakcii a medzi autormi boli najvýznamnejšie osobnosti vtedajšej slovenskej vedy.
Vydávanie Zborníka MSS bolo opäť obnovené v roku 1997.
Anna Favellová

Anna Favellová (; * 21. september 1983, Rím, Taliansko) je talianska televízna a filmová herečka. Je známa predovšetkým stvárnením úlohy Eleny Marsili v televíznom seriáli "Terra ribelle".
Ondrej Kondáš

Prof. PhDr. Ondrej Kondáš, DrSc. (* 27. september 1930, Nižná Kamenica - † 9. máj 2002) bol slovenský psychológ. 
Životopis.
V rokoch 1955 - 1966 pracoval ako klinický psychológ v psychiatrickej liečebni vo Veľkých Levároch. V rokoch 1966 - 1995 bol odborným asistentom, docentom a profesorom na Katedre psychológie Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Bol vedúcim Katedry psychológie FFUK v rokoch 1971 - 1985. Napísal niekoľko kníh pre psychológov a študentov ("Klinická psychológia"). Zaoberal sa najmä klinickou kognitívno-behaviorálnou psychoterapiou. Zaviedol pre tieto metódy termín discentná psychoterapia. Na Univerzite sv. Cyrila a Metoda v Trnave vyučoval od r. 1997 do r. 2002.
Bol členom domácich i zahraničných redakčných rád odborných časopisov ("Protialkoholický obzor", "Child and Family Behavior Therapy", "Journal of Behavior Therapy and Experimental Psychiatry", "Behavioural Analysis and Modification").
Máša a medveď

Máša a medveď () je ruský animovaný seriál pre deti. Pojednáva o príhodách nezbedného dievčatka Maši a medveďa Mišu, bývalého cirkusového artistu.
Seriál je pripravovaný za pomoci 3D grafiky. Jeho producentmi sú Andrej Dobrunov, Oleg Kuzovkov a Dmitrij Lovejko. Po prvýkrát bol vysielaný 7. januára 2009 na ruskom kanáli Rossija 1. Vydavateľmi je zverejňovaný aj na portáli YouTube. V súčasnosti (2022) má seriál 103 epizód. Dĺžka väčšiny z nich sa pohybuje okolo 7 minút.
Postavy.
Máša (Alina Kukuškinová).
Miluje lízanky, cukríky, pohyb, huncútstva, hranie sa s medveďovými trofejami, s loptou a otázky, veľa otázok.
Medveď (Boris Kutnevič).
Bývalý populárny cirkusový medveď, ktorý v lese hľadá zaslúžený odpočinok. Táto postava nerozpráva. S Mašou komunikuje gestami.
Vedľajšie postavy.
Medvedica, králik, vlci, veverička, ježko, panda, tiger, tučniak, Dedo Mráz, a rôzne zvieratá z dvora (sliepky, kohút, koza).
Vysielanie na Slovensku.
Seriál vysiela Slovenská televízia (RTVS) ako večerníček na Jednotke a Dvojke. Seriál sa vysiela aj na kanáli MINIMAX.
Politický systém Nového Zélandu

Nový Zéland je konštitučná monarchia s parlamentnou formou vlády. Nový Zéland je súčasťou personálnej únie Commonwealth Realm, hlava štátu je teda totožná s hlavou štátu Spojeného kráľovstva, ktorú zastupuje generálny guvernér Nového Zélandu. Nový Zéland spolu s Cookovymi ostrovmi, Niue, Tokelau a Rossovej kolónie tvorí Novozélandské kráľovstvo. Základ politického systému je založený na Westminsterskom systéme, hoci boli vykonané mnohé významné modifikácie. 
Novozélandský parlament je jednokomorový, má zvyčajne 120 členov, niekedy viac kvôli tzv. presahujúcim mandátom, volených na trojročné funkčné obdobie. Od parlamentných volieb z roku 1996 sa používa personalizovaný pomerný volebný systém (MMP), ktorý nahradil systém relatívnej väčšiny (FPTP). Každý volič disponuje pri voľbe dvoma hlasmi, ktorými oddelene hlasuje pre individuálneho kandidáta v rámci svojho jednomandátového volebného obvodu a stranícku kandidátku v jednom celoštátnom obvode. Nový Zéland bol prvým štátom, ktorý zaviedol volebné právo žien (1893). 
Ústredným a hlavným rozhodovacím telesom systému vládnutia je kabinet, ktorý zodpovedá tomu, čo sa v európskom kontinentálnom prostredí bežne označuje ako vláda.
Ústava Nového Zélandu je nepísaná. 
Nový Zéland je členom vojenského paktu ANZUS. Po potopení lode Rainbow Warrior Nový Zéland začal zavádzať legislatívu, ktorá vyústila do zákazu prítomnosti jadrových zbraní a jadrovej energetiky.
Ferrari F355

Ferrari F355 (Typ F129) je športový automobil, ktorý od mája 1994 do roku 1999 vyrábala talianska automobilka Ferrari. Je evolúciou modelu Ferrari 348 a nahradený bol modelom Ferrari 360. Je to automobil s motorom V8 pred zadnou nápravou a zadným náhonom, pričom sa vyrábal v karosárskych variantoch kupé, targa alebo kabriolet.
Špecifikácie.
Odhliadnuc od zväčšenia objemu z 3,4 na 3,5 litra, hlavnou zmenou medzi motorom V8 v modeli 348 a F355 je použitie 5-ventilovej hlavy valcov. Tento nový dizajn hlavy valcov umožnil lepšie nasávanie vzduchu do motora, čo malo za následok zvýšenie výkonu na 279 kW/380 koní. Kompresný pomer motora je 11:1 a riadenie motora zaobstarávala v roku 1995 riadiaca jednotka Bosch Motronic M2.7, ktorá bola neskôr v roku 1996 nahradená verziou M5.2.
Rám je oceľový monokok so zadným pomocným trubkovým rámom a s nezávislým predným a zadným odpružením s rozdielne dlhými priečnymi trojuholníkovými ramenami a s teleskopickými plynovými tlmičmi a vinutými pružinami. Pruženie je nastaviteľné v dvoch stupňoch: "Comfort" a "Sport". automobilka Ferrari vybavila všetky sériové F355 pneumatikami Pirelli, s rozmermi 225/40ZR 18 vpredu a 265/40 ZR 18 vzadu.
Aerodynamický dizajn modelu F355 sa testoval v aerodynamickom tuneli viac ako 1300 hodín. Pri uvedení boli k dispozícii dve verzie: kupé Berlinetta a targa GTS. Verzia Spider (kabriolet) bola uvedená v roku 1995. V roku 1997 bola na modeli F355 F1 uvedená elektrohydraulická manuálna prevodovka s radením pádlami pod volantom.
Celkovo sa vyrobilo 11 273 automobilov Ferrari F355.
Provisorium (album)

Dežo Ursiny / Provisorium je plný názov debutového štúdiového albumu slovenského artrockového skladateľa a speváka Deža Ursinyho z roku 1973. Zostava hudobníkov, ktorou je (okrem Deža Ursiniho a Jara Filipa) v skutočnosti česká kapela Flamengo, nahrala album pod názvom Provisorium.
Zoznam skladieb.
Autorom hudby je Dežo Ursini, autorom textov Juraj Lihosit
Železničná stanica Nitrianske Pravno

Železničná stanica Nitrianske Pravno je železničná stanica v Nitrianskom Pravne v okrese Prievidza. Nachádza sa na južnom okraji obce v blízkosti priemyselnej zóny a je koncovou stanicou trate z Prievidze.
Dejiny.
Trať nadväzuje na železnicu zo Šurian do Prievidze a pri jej plánovaní sa uvažovalo s predĺžením do Kláštora pod Znievom a napojenie na turčiansku trať Vrútky – Zvolen. Objavili sa úvahy aj o prepojení s Rajeckou železnicou, no pre vysoké náklady a náročný terén sa od tohto variantu upustilo. Pre rozvoj automobilovej dopravy napokon oba drahé projekty stroskotali a železnica zostala ukončená v tejto priemyselnej obci.
Vysočanská (stanica pražského metra)

Vysočanská (skratka VS) je stanica metra v Prahe na linke B, úseku IV. Nachádza sa v štvrti Vysočany pri križovatke ulíc Sokolovská, Freyova a Kolbenova a náměstí Organizace spojených národů, neďaleko sídla Dopravného podniku. S výstavbou stanice sa začalo začiatkom 90. rokov a do prevádzky bola uvedená 8. novembra 1998.
Charakteristika stanice.
Vysočanská je razená trojloďová stanica pražského typu so skrátenou dĺžkou strednej lode. Nástupište je 31 m hlboko. Má dva výstupy; prvý je východný, vedený po eskalátorovom tuneli s trojramennými eskalátormi do podpovrchového plytko založeného vestibulu s výstupom k autobusovým stanovištiam. Druhý je západný, vychádza z druhého konca strednej lode a po niekoľkých metroch sa lomí - pripojený eskalátorový tunel vedie kolmo k osi stanice a ústi v povrchovom vestibule pri Sokolovskej ulici a sídle DP, kde nadväzuje na električkovú dopravu. Tento druhý výstup bol otvorený dodatočne (28. júna 2000), vzhľadom na to, že na celú stavbu IV. B nebolo dostatok finančných prostriedkov.
Obklad stanice tvoria bledomodré, biele a modré dosky, podlahu na nástupišti a steny vo vestibuloch tvorí žula.
Provisorium

Provisorium môže byť:
Múzejná dokumentácia

Múzejná dokumentácia patrí k základným odborným činnostiam vykonávaným v múzeu. Zbierkové predmety ako nositelia muzeality sú dokladmi o vývine prírody a spoločnosti. Mali by predstavovať originálne, autentické dokumenty a mali by byť doplnené o náležité vedecké zdokumentovanie.
Pod týmto pojmom rozumieme nepretržité, obsiahle a systematické spracovanie a uloženie dokumentov a údajov, týkajúcich sa predmetu dokumentácie a jeho minulých a terajších vzťahov. Na to, aby sa stal plnohodnotným vedeckým dokumentom, musí byť predmet doplnený o sprievodné dáta a údaje o jeho pôvode. Múzejná dokumentácia zbierok zahŕňa písomné, obrazové, zvukové a elektronické podklady o jednotlivých zbierkových predmetoch. 
Proces nadobúdania a spracovania zbierkových predmetov vyjadruje akvizícia, ktorá prebieha plánovite a cieľavedome a každý krok tohto procesu je náležite zdokumentovaný.
Rôzne členenia dokumentácie v múzejnej práci.
Podľa Friedricha Waidachera sa muzeálna dokumentácia uskutočňuje v dvoch stupňoch: 
Zbyněk Zbyslav Stránský rozlišuje nasledovné úrovne zbierkotvornej dokumentácie:
Štefan Mruškovič uvádza takéto členenie: 
Odborná evidencia zbierkových predmetov podľa zákona č. 206/2009 Z.z. o múzeách a o galériách a o ochrane predmetov kultúrnej hodnoty:
Múzejná dokumentácia podľa Friedricha Waidachera.
Friedrich Waidacher vo svojej knihe Príručka všeobecnej muzeológie rozčleňuje muzeálnu dokumentáciu do dvoch stupňov, a to:
a) nálezová dokumentácia (situácia zahŕňajúca „originálny existenčný kontext“ a vzťahová situácia),
b) základná dokumentácia („"morfologický popis predmetu podľa pravidiel príslušnej pramennej vednej disciplíny"“),
c) vysvetľujúca dokumentácia = systémové zaradenie predmetu (podľa „"pravidiel príslušnej vednej disciplíny a muzeologických zásad triedenia príslušného zbierkového kontextu"“).
Primárna dokumentácia umožňuje spojenie s celkovým informačným obsahom zbierkového fondu a jej spracovanie vyžaduje jednotnú terminológiu.
Významnú úlohu pri dokumentácii zohráva systematické usporiadanie jednotlivých dokumentov (klasifikácia; tezaurus).
Múzejná dokumentácia podľa Z. Z. Stránského.
Zbyněk Stránský vo svojej teórii selekcie popisuje viaceré úrovne zbierkotvornej dokumentácie, a to:
Waterford Crystal

Waterford Crystal je írsky výrobca krištáľového skla, pomenovaný podľa mesta Waterford, v ktorom sídli. Vo svojej novej prevádzke (2010) taví ca 750 ton krištáľového skla ročne. Spoločnosť vyrába produkty aj v zahraničí, v Slovinsku, Česku a v Nemecku.
Zdeněk Chára

Zdeněk Chára (* 18. august 1951, Strakonice) je bývalý český zápasník a tréner od roku 1970 pôsobiaci na Slovensku, otec hokejistu Zdena Cháru.
Bol členom armádneho klubu "Dukla Hodonín", ktorý sa 12. mája 1970 presťahoval do Trenčína. Na MS v Madride a na ME 1974 v Katowiciach obsadil 4. miesto. Zúčastňoval sa tiež majstrovstiev sveta v kategórii veteránov, kde vybojoval niekoľko medailí.
V roku 1997 mal pozitívny dopingový test na anabolický steroid metandienon a dostal zákaz činnosti na deväť mesiacov. Na OH 2004 bol trénerom slovenskej reprezentácie.
Ako 58-ročný sa stal inštruktorom výcviku trenčianskych policajných jednotiek rýchleho nasadenia (kukláčov). Neskôr vyšlo najavo, že jeho magisterský diplom o vzdelaní z Univerzity Komenského bol sfalšovaný. Tento diplom predložil už v roku 2001, keď pracoval pre rezort obrany. Niekoľko rokov tak neoprávnene poberal plat ako vysokoškolský zamestnanec, dopustil sa trestného činu pozmeňovania verejnej listiny a podvodu. 1. októbra 2012 začal pracovať ako vrátnik vo Vojenských skladoch v Nemšovej.
Napriek nepriaznivým prognózam sa systematicky venoval rozvoju hokejových zručností svojho syna.
Uttarpradéš

Uttarpradéš () je indický štát nachádzajúci sa na severe krajiny. S počtom obyvateľov viac ako 190 miliónov je najľudnatejší štát v Indii a rozlohou 5. najväčší. Ak by bol Uttarpradéš samostatný štát, bol by 6. najväčší podľa počtu obyvateľov.
Geograficky sa nachádza na úrodnej Indogangskej nížine. Na severe má spoločnú medzinárodnú hranicu s Nepálom a indickým štátom Uttarákhand, na severozápade hraničí so štátmi Himáčalpradéš, na západe s Radžastanom, hlavným mestom Dillí a štátom Harijána, Madhjapradéš na juhu, Čhattísgarh a Džhárkhand na juhovýchode a s Bihárom na východe. 
Administratívne a legislatívne centrum štátu je Lakhnaú, priemyselné a finančné centrum tvorí mesto Kanpur. Medzi ďalšie významné mestá patrí Iláhábád, Váránasí a Ágra.
Vrtbovská záhrada

Vrtbovská záhrada sa nachádza v Prahe na Malej Strane so vstupom medzi ulicou Tržiště a Karmelínskou ulicou. Záhrada je zdobená kvetmi, sochami, jazierkom a je celoročne ošetrovaná. Poskytuje okamžitú premenu medzi rušnou ulicou a terasovito členenou záhradou. Táto baroková záhrada sa nachádza v areáli Vrtbovského paláca a bola vybudovaná v rokoch 1715 – 1720.
Patrí medzi pamiatky a je súčasťou Svetového dedičstva UNESCO, keď bola zapísaná spolu s ďalšími pražskými pamiatkami pod spoločným názvom "Historické centrum Prahy".
My Generation (album)

My Generation (v Amerike vydaný ako The Who Sings My Generation) je názov debutového albumu britskej rockovej kapely The Who označovaný ako jedna z najlepších rockových nahrávok. Na albume sa okrem vlastnej tvorby kapely, ktorých autorom je prevažne Pete Townshend objavili aj covery R&amp;B skladieb napríklad od Jamesa Browna.
V roku 2003 bol tento album časopisom "Rolling Stone" zaradený na 236. miesto zoznamu najlepších albumov všetkých čias.
Zoznam skladieb.
Autorom všetkých skladieb je Pete Townshend okrem uvedených výnimiek.