burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ktésifón

Ktésifón alebo po slovensky aj Ktésifon (po arabsky Ták-i Kisrá) je názov starovekého mesta na ľavom brehu Tigridu, asi 32 km juhovýchodne od dnešného Bagdadu. V časoch Partov a Sásánovcov bol Ktésifon rezidenciou kráľov a administratívnym centrom Predného východu.
Dejiny.
Začiatky mesta sú nejasné. Väčšinou sa usudzuje, že ho založili Seleukovci niekedy v priebehu 3. storočia pred Kr., existujú však aj názory, že to bol pôvodne vojenský tábor Partov zriadený naproti staršej Seleukii nad Tigridom. Arsakovskí králi vraj nechceli provokovať Seleukijcov tým, že by sa usadili priamo v ich obci, a radšej si postavili sídlo na protiľahlom brehu Tigridu, kde mali dosť voľného miesta. Toto vysvetlenie aspoň podáva antický spisovateľ Strabón (64 pred Kr. – 19 po Kr.) v 16. knihe svojej "Geografie".
Koncom 2. storočia pred Kr. už dvojmestie Ktésifón-Seleukia v každom prípade existovalo a jeho ktésifónska zložka bola po mnoho rokov zrejme neopevnená - ešte Strabón ju totiž označuje za „veľkú dedinu“. Králi si oblasť obľúbili kvôli miernemu podnebiu, na leto však odchádzali buď do Ektaban v Médii, alebo do partského Hekatompylu, „mesta stých brán“.
Od druhej polovice 1. storočia pred Kr. hral Ktésifon v partskom štáte stále významnejšiu úlohu a čoskoro prestal byť len zimnou rezidenciou kráľov, ale stal sa skutočným hlavným mestom ríše. Kedy presne vzniklo tunajšie opevnenie, sa nedá na základe správ antických autorov rozhodnúť - zdá sa však, že to bolo najneskôr v 1. storočí po Kr. Ďalší vývoj Ktésifonu potom poznamenali partsko-rímske vojny v 2. storočí a s tým spojené katastrofy - roku 116 dobyl mesto cisár Traján, roku 165 Lucius Verus a roku 198 Septimius Severus. Králi na to reagovali výstavbou silnejšieho opevnenia.
Pád partskej ríše v dvadsiatych rokoch 3. storočí nič nezmenil na dovtedajšom štatúte Ktésifonu. Mesto zostalo centrom monarchie, aj keď prví Sásánovci sa zdržiavali veľmi často inde - Šápúr I. napríklad v novo založenom Gundéšápúre v Susiane. Zo stavieb sásánovskej epochy sa zachovali omnoho významnejšie pozostatky, než pri starších pamiatkach. Známy je predovšetkým Husravov palác zo 6. storočia, ktorého fasáda s mohutnými zapustenými stĺpmi sa v intaktnej podobe zachovala až do povodní v roku 1888. Klenba tamojšej trónnej sály bola zhruba 35 metrov vysoká a 50 metrov široká - bolo to jedno z najodvážnejších stavebných riešení tých čias.
Za sásánovských kráľov už Ktésifon toľko netrpel nepriateľskými vpádmi, ktoré ho pustošili. Rimania ho pri svojich výpravách dobyli len raz, v roku 283, a raz sa k nemu nebezpečne priblížil (Iulianus roku 363). Ani byzantskému cisárovi Hérakleiovi sa nepodarilo v 7. storočí korunovať svoje vojenské úspechy dobytím Ktésifonu.
V roku 637 - po prehratej bitke pri Kádisíje - opustil kráľ Jazdkart III. aj s dvorom a mešťanmi Ktésifon a do prázdneho mesta vtiahli Arabi. V nasledujúcich desaťročiach potom Ktésifon upadal a po založení nového hlavného mesta Bagdadu roku 762 sa zmenil na pole trosiek. Dnes v niekdajšej metropole na Tigride prebiehajú archeologické výskumy a reštauračné práce (najmä Husravovho paláca).
Dural

Dural (z angl. "durable aluminium") je zliatina hliníka s meďou a horčíkom (Al-Cu4-Mg). Obsah medi v zliatine je približne 4 %, obsah horčíka je menší ako 1 %. Pri zvýšenom podiele horčíka sa zliatina nazýva aj superdural (Al-Cu4-Mg1).
Dural patrí medzi zliatiny hliníka. Oproti čistému hliníku (hustota 2 700 kg.m-3) je dural len o trochu hustejší, ale až päťkrát pevnejší v ťahu a tvrdší. Pevnosť aj tvrdosť sa zvyšuje tepelným opracovaním a zušľachťovaním, podobne ako u ocelí - pozri tvárnené vytvrdzovanie. 
Dural bol prvýkrát vyrobený v roku 1906 Alfredom Wilmom v Nemecku (zloženie bolo 95% Al, 4% Cu, 0,5% Mg, 0,5% Mn) a používal sa hlavne v automobilovom a leteckom priemysle ako oveľa ľahšia náhrada železa a ocele.
Vlastnosti.
Dural sa ľahko obrába, dá sa spájať zváraním v ochrannej atmosfére, spájkovaním s pomocou špeciálnych tavív, nitovaním alebo lepením. Dural je chemicky odolný a dá sa veľmi dobre povrchovo upravovať a farbiť a chrániť pred oxidáciou - eloxovať. Nedostatkom duralových zliatin je malá schopnosť tlmiť otrasy a pohlcovať rázy, lebo majú malú anelasticitu. 
Dá sa dobre tvárniť za tepla pri 380 až 450 °C aj za studena. Vytvrdzujú sa obvykle za studena na medzu pevnosti 400 až 450 MPa (superdural). Duraly nemajú dostatočnú odolnosť proti korózii, preto sa často plátujú hliníkom alebo zliatinou hliníka s mangánom. 
Dural je pevný v ťahu s medzou pevnosti medzi 250 MPa až 500 MPa a je húževnatý. Niektoré typy duralu sa vlastnosťami okrem tvrdosti vyrovnajú oceli.
Hustota duralu je priemerne ρ=2 800 kg.m3.
Dural na rozdiel od čistého hliníka je možné deliť laserom.
Použitie.
Duraly sa používajú kvôli nízkej mernej hmotnosti najmä na stavbu lietadiel, a na výrobu hliníkových diskov kolies osobných automobilov.
Dural je náchylný na praskanie pri korózii a namáhaní a preto je stále častejšie v lietadlách nahradzovaný radom 7000. Ide o zliatiny legované (precipitačne vytvrdzované) zinkom (zliatiny AlZnMg). Najvyššiu pevnosť v ťahu (najpevnejšia hliníková zliatina) viac ako 700 MPa majú zliatiny 7034, 7075, 7068 využívané aj v kozmonautike. Pomer pevnosť/hmotnosť týchto zliatin prevyšuje dokonca najpevnejšie ocele. Väčšina zliatin radu 7000 obsahuje aj horčík a meď.
Veľkrab japonský

Veľkrab japonský ("Macrocheira kaempferi") je najväčší kôrovec a súčasne najväčší článkonožec na svete. V Japonsku sa považuje za pochúťku. Jeho telo meria v priemere a dlhé nohy sú v rozpätí od pazúra po pazúr až . Tento obrovský krab sa maskuje, podobne ako iné druhy, „záhradkou“ na svojom chrbte. Silnými klepetami odštipuje morské riasy a huby, rozžuje ich v ústach a priliepa na pancier a nohy, pokryté drobnými háčikmi. Cez deň krab nehybne oddychuje na morskom dne a je prakticky neviditeľný.
Skandium

Skandium ("scandium") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Sc a protónové číslo 21. Skandium je silne elektropozívny, strieborne biely, mäkký kov. Oxidačný stav skandia je vo väčšine zlúčenín +3. Priemyslové uplatnenie skandia je pomerne malé, hlavné využitie nachádza pri výrobe svetelných zdrojov.
História objavu.
Skandium patrí medzi prvky, ktorých existenciu predpovedal ruský chemik a tvorca periodickej tabuľky prvkov Dmitrij Ivanovič Mendelejev. V roku 1869 publikoval článok o predkladaných vlastnostiach dovtedy neobjaveného prvku, ktorý naznal "ekabor".
Objav skandia učinil švédsky chemik Lars Fredrick Nilson v roku 1879 pomocou spektrálnej analýzy, keď v spektre zmesi prvkov vzácnych zemín z minerálov euxtenitu a gadolinitu objavil dovtedy neznáme spektrálne línie. Rozkladom týchto minerálov a chemickým delením vzniknutej zmesi sa mu podarilo získať 2 g vysoko čistého oxidu skanditého Sc2O3.
Čisté kovové elementárne skandium bolo pripravené až v roku 1937 elektrolýzou taveniny zmesi draslíka, lítia a chloridu skanditého ScCl3 pri teplote 700800 °C na volfrámovej elektróde.
Základne fyzikálno-chemické vlastnosti.
Skandium je strieborne biely, mäkký a výrazne ľahký kovový prvok, podobný svojimi vlastnosťami hliníku, titánu a lantanoidom.
Chemicky je pomerne stály, na vzduchu sa pomaly pokrýva vrstvičkou nažltlého oxidu, ktorý ho chráni pred ďalšou koróziou. Je odolný voči pôsobeniu vlhkosti a vody, rovnako odoláva aj pôsobeniu oxidačných kyselín.
Výskyt v prírode.
Skandium sa vyskytuje v prírode v relatívne veľkom množstve. Jeho priemerný obsah v zemskej kôre sa pohybuje v rozmedzí 522 mg Sc/kg. V morskej vode je jeho obsah pomerne nízky, približne 0,000 04 mg/l. Vo vesmíre pripadá jeden atóm skandia na približne na 1 miliardu atómov vodíka.
Hoci neexistujú žiadne veľké ložiská rúd s vysokým obsahom skandia, značné množstvo sa získava pri spracovaní uránových rúd. Existuje len jeden nerast obsahujúci väčšie množstvo skandia – "tortveitit" Sc2Si2O7, ktorého najväčšie náleziská sa nachádzajú v Nórsku.
Výroba a použitie.
Vzhľadom na to, že skandium nemá žiadny veľký technický význam, vyrába sa iba v malom množstve. Z väčšej časti sa získava z odpadu pri spracovaní uránových rúd, ďalším zdrojom je "tortveitit", ktorý obsahuje 3540% oxidu skanditého.
Skandium sa používa pri výrobe vysoko intenzívnych zdrojov svetla, rádioaktívny izotop 46Sc sa používa pri rafinácii ropy. Najväčšie využitie nachádza v zliatinách s hliníkom, ktoré sa používajú v leteckom priemysle a pri výrobe športového vybavenia (bicykle, bejzbalové pálky, ...). Používa sa tiež ako konštrukčný kov v kozmonautike.
Izotopy.
Prírodné skandium obsahuje len jeden stabilný izotop 45Sc. Ďalej je známych dohromady 13 rádioizotopov, z ktorých najstabilnejším je 46Sc (polčas rozpadu je 83,79 dní). 47Sc má polčas rozpadu 3.3492 dní a 48Sc len 43,67 hodín. Ostatné izotopy majú polčas rozpadu kratší ako 4 hodiny a väčšina z nich dokonca menej ako 2 minúty. Tento prvok má tiež päť metastavov, z ktorých najpodstatnejší je 44mSc (polčas rozpadu 58,6 hod.).
Atómová hmotnosť izotopov skandia sa pohybuje od 39,978 amu (40Sc) do 53,963 amu (54Sc).
Kryptón

Kryptón (z Gréčtiny: "κρυπτός" "kryptos" "skrytý" alebo "tajomstvo") ("krypton") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Kr a protónové číslo 36. Je to vzácny plyn bez farby, chuti alebo zápachu, ktorý sa nachádza v atmosfére v stopových množstvách. Je získavaný frakčnou destiláciu skvapalneného vzduchu a často používaný spolu s ďalšími vzácnymi plynmi v žiarivkách.
Germánium

Germánium ("germanium") je chemický prvok v periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Ge a protónové číslo 32.
Arzén

Arzén ("arsenicum") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku As a protónové číslo 33. Je to pevný polokov.
Selén

Selén (lat. "selenium") je chemický prvok v periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Se a protónové číslo 34.
Ľudské telo.
Selén je nutrične významný prvok. Je súčasťou dvoch tuctov selenoproteínov, ktoré majú významnú úlohu pri rozmnožovaní, v metabolizme hormónov štítnej žľazy, syntéze DNA a ochrane pred oxidačným poškodením a infekciou. Najväčším zdrojom selénu sú para orechy, ryby, hovädzie a iné. Je súčasťou aminokyseliny selenocysteínu a niekedy sa vyskytuje v podobe selenometionínu.
MTX Tatra V8

MTX Tatra V8 je dvojmiestny športový automobil s motorom nad zadnou nápravou postavený na báze mechanických skupín automobilu Tatra 613 a vyrábaný v prevádzke firmy Metalex.
Automobil bol určený jednak pre športovo založených zámožnejších motoristov, ako aj pre perspektívne nasadenie na pretekárskych tratiach – svojimi parametrami zodpovedal triede superšportových prototypov skupiny C.
Prvé vozidlo bolo predstavené verejnosti koncom roku 1991 počas autosalónu v Prahe. Predtým však prototyp absolvoval jazdné skúšky na polygóne závodu Tatra v Kopřivnici, ako aj jazdy na letisku v Mošnove a na cestnom okruhu v Moste.
Autorom návrhu dynamicky pôsobiacej športovej karosérie bol známy český dizajnér Václav Král. Základom karosérie bol tuhý a ľahký priestorový rám zvarený z oceľových rúrok kruhového prierezu a kombinovaný s rúrkami a nitovanými profilmi z ľahkých zliatin, na ktorom boli upevnené veľkoplošné povrchové panely zo sklolaminátu s vlepenými sklami. Dvere sa otvárali smerom hore vpred. Svetlomety v prednej časti boli výklopné. Predný a zadný diel karosérie bolo možné samostatne odobrať.
Do vozidla sa montoval upravený vzduchom chladený motor z Tatry 613 so zvýšeným výkonom a označením T623, a to buď v karburátorovom prevedení, alebo so vstrekovaním paliva Bosch K-Jetronic.
V roku 1997 sa vozidlo MTX Tatra V8 úspešne zúčastnilo pokusu o vytvorenie nového českého rýchlostného rekordu. Vozidlo riadené automobilovým pretekárom Ing. Petrom Boldom dosiahlo na dni rekordov 8. mája na predpísanom meranom úseku 1/8 míle rýchlosť 210,895 km/h.
Celkovo boli z pôvodne plánovanej stokusovej série vyrobené iba 3ks tohto zaujímavého automobilu a štvrtý voz bol ako stavebnica dodaný záujemcovi do zahraničia. Niektoré pramene však udávajú počet vyrobených vozov 4+1.
Wulfila

Wulfila (meno je zdrobneninou gótskeho slova wulf (vlk))(* asi 311 na dolnom Dunaji – † 383 Carihrad) bol biskup východorímskej cirkvi, misionár u germánskych Gótov. 
Úspešne šíril východnú podobu kresťanského vyznania (tzv. arianizmus) medzi západnými Gótmi.
Z gréckych, latinských a runových znakov vytvoril písmo a preložil do gótčiny bibliu. Časť prekladu sa zachovala v skvostnom rukopise zo 6. storočia v takzvanom Codex argenteus. Vznikol v Taliansku, v rudolfínskej dobe ho prechovávali v Prahe, dnes je uložený v Uppsale. Je hlavným zdrojom znalostí o najstaršom štádiu germánskych jazykov. 
Po prvý raz bol vydaný v rokoch 1843-1846, vedecké vydanie zabezpečil Wilhelm Streitberg, Die gotische Bibel (5. vyd. 1965).
Linuxová distribúcia

Linuxová distribúcia alebo distribúcia Linuxu, prípadne iba "distribúcia", je označenie operačného systému zloženého z linuxového jadra a sady slobodného alebo aj komerčného softvéru. Obyčajne obsahuje sadu nástrojov GNU, X server, kompletné desktopové prostredie (napríklad KDE, Gnome alebo XFCE), kancelársky balík, (napr. OpenOffice.org alebo LibreOffice), internetový prehliadač (napr. Mozilla Firefox), komunikačné a iné nástroje. Dnes je súčasťou skoro vždy tiež preklad do niekoľkých jazykov.
Linuxové distribúcie boli spočiatku zložené iba zo slobodného softvéru, časom sa však objavili aj komerčné distribúcie, poskytujúce lepšiu podporu používateľom. Prevažná väčšina súčasných distribúcií je však aj naďalej slobodná. Odvodzovanie umožňuje licencia GNU GPL, podľa ktorej je možné použiť zdrojové balíčky rôznych distribúcií, upravovať ich a upravené verzie šíriť pri dodržaní podmienok.
Vznik nových distribúcií je najčastejšie odvodením od už existujúcej distribúcie. Častým vzorom pre nové distribúcie je napríklad Red Hat a od neho odvodené CentOS alebo Fedora.
Linuxové distrúcie sú prispôsobované svojou veľkosťou často na 1 CD alebo 1 DVD, väčšie projekty majú svoje ISO obrazy vytvárané pre viac rôznych počítačových architektúr a dajú sa stiahnuť alebo objednať z internetu. Pri sťahovaní linuxových distribúcií sa často používa BitTorrent.
Zoznam distribúcií Linuxu

Toto je zoznam najznámejších a najrozšírenejších distribúcií operačného systému Linux, prípadne iných unixových operačných systémov.
Čierna Hora (Nálepkovo)

Čierna Hora (označovaná aj ako Čierna Hora-kúpele) je malá osada, súčasť obce Nálepkovo.
Polohopis.
Čierna Hora sa nachádza 3 km západne od Nálepkova. Nachádza sa vo Volovských vrchoch, v podcelku Knola, v bočnej dolinke Železného potoka, na Čiernohorskom potoku, v nadmorskej výške . Osada leží 1 km od cesty II/549 medzi Nálepkovom a Hnilčíkom. Z osady vedie neznačkovaný turistický chodník na Pálenicu (1 114,8 m), kde sa napája na žlto-značkovaný turistický chodník z Hnilčíka do sedla Grajnár.
Dejiny.
V roku 1847 tu vznikli malé klimatické kúpele so zameraním na liečbu chorôb dýchacích ciest a nervových ochorení. Boli zaraďované do skupiny klimatických a slatinných kúpeľov s prvým vodoliečebným ústavom na Slovensku. Kúpele boli v prevádzke aj počas 1. ČSR. Bola tu detská ozdravovňa a mládežnícky tábor. Dnes budovy chátrajú.
Byšta-kúpele

Byšta-kúpele je miestna časť obce Byšta, v najjužnejšom výbežku Slanských vrchov. Osada sa rozkladá pri krátkom pravostrannom prítoku potoka Byšta (prítok riečky Roňava), 1 km juhovýchodne od obce.
V súčasnosti je strediskom letnej rekreácie. Je tu vybudované kúpalisko s plaveckým a detským bazénom. Neďaleko kúpaliska je na potoku Byšta vybudovaný rybník (plocha 4 ha) s možnosťou člnkovania, vodných športov a rybolovu.
Taktiež tu vznikli malé kúpele miestneho významu, ktoré sa viažu na vývery slano-zásaditých minerálnych prameňov využívaných na vaňové kúpele s liečbou chorôb žalúdočných, reumatických, cievnych a ischiasu.
Ubytovacie a stravovacie služby poskytujú dve ubytovne a verejné táborisko. Osadou prechádza červeno-značkovaný turistický chodník od jazera Izra do neďalekých obcí Kazimír a Michaľany a ďalej až do Tokajskej vinohradníckej oblast.
Súčasnosť.
Kúpele sú v súčasnosti nefunkčné, zatvorené a chátrajú. Jednotlivé objekty je možné nájsť na rôznych realitných portáloch.
Ľubovnianske kúpele

Ľubovnianske kúpele sú rekreačno-kúpeľnou osadou v Spišsko-šarišskom medzihorí, v podcelku Hromovec, v údolí potoka Ľubovnianka. Je miestnou časťou obce Nová Ľubovňa, 10 km juhovýchodne od nej (vzdušná vzdialenosť len 3,5 km).
V polovici 19. storočia tu vznikli pri štyroch železito-zemitých minerálnych prameňoch kúpele na liečbu chorôb zažívacieho traktu. Počas 2. svetovej vojny kúpele zanikli. Kúpeľné budovy sú v súčasnosti využité na rekreačné účely.
V osade je tiež lesopark s dendrologicky pozoruhodnými drevinami a voľne prístupné minerálne pramene. Minerálna voda sa plní do fliaš a predáva pod názvom Ľubovnianka. Za osadou je lyžiarsky areál s tromi lyžiarskymi vlekmi. 
Je tu zriadený náučný chodník so šiestimi zastávkami, vedúci časťou historického lesoparku. Na paneloch informuje o histórii kúpeľov, okolitej flóre a faune a o cenných drevinách (jediné štyri exempláre borovice pyrenejskej na Slovensku, pričom jedna z nich má až 11 kmeňov). V umelom jazierku sa vyskytuje mlok karpatský.
Samotné kúpele sú akoby ukryté v lone okolitých, nie veľmi vysokých kopcov. Za nimi sú položené malebné obce, z ktorých každá skrýva pre návštevníka niečo zaujímavé. Osada leží 2 km od hlavnej cesty I/68 Stará Ľubovňa - Prešov a je východiskom do obce Nová Ľubovňa (žltá turistická značka) a ďalej do Nižných Ružbách.
Údolie mládeže

Údolie mládeže je krátka dolina v Levočskej vrchovine (podcelok Levočských vrchov), odvodnená bočným prítokom rieky Poprad.
Leží južne od obce Hniezdne. V okolí sírneho minerálneho prameňa tu vznikli malé kúpele, ktoré zanikli už v roku 1928.
Údolím prechádza žlto-značkovaná turistická trasa od železničnej zastávky Forbasy na vrch Kotník (882, 6 m) a ďalej tiež do Ľubovnianskych kúpeľov (napojenie na červenú značku).
Nissan Terrano

Nissan Terrano je terénny model auta (SUV) od automobilky Nissan.
Auto bolo relatívne spoľahlivé, ale dosť trpelo koróziou. Pohon je part-time, čo znamená, že predný náhon si zapína sám vodič a keďže auto nemá medzinápravový diferenciál, môže sa zapínať len na nespevnených povrchoch. Samozrejmosťou je redukcia, prípadne samozverný diferenciál na zadnej náprave, ktorý mal suplovať absenciu uzávierky. 5 dv modely mali 5 alebo 7 miest. Keďže sa podvozok osvedčil, neskôr automobilka na ňom postavila modely Pathfinder a Pick-up (King-cab).
Novarupta

Novarupta je sopka ležiaca na polostrove Aljaška v oblasti Katmai, asi 460 km juhozápadne od Anchorage. Novarupta je najnižšou sopkou v danej oblasti, vznikla roku 1912 pri najsilnejšom sopečnom výbuchu 20. storočia. 
Erupcia v roku 1912.
Erupcia začala 6. júna 1912 a za 60 hodín vyprodukovala obrovskú masu sopečného popola a ryolitového prachu (objem 15 km3). Na konci vytvorila kalderu s rozmermi 3 × 4 km a menší, 65 m vysoký a 400 m široký lávový dóm. Pyroklastický prúd vytvoril Údolie desaťtísícov dymov. V oblasti Novarupty vznikla asi 2 km široká, nevýrazná plytká depresia. Okolie vulkánu je súčasťou Národného parku a rezervácie Katmai.
Kataster

Kataster môže byť:
Slovinský toliar

Slovinský toliar bol do 31. decembra 2006 menovou jednotkou Slovinska. Delil sa na 100 stotiniek. 
Na každej z mincí bolo vyobrazené živočíšstvo na Slovinsku, konkr.: 
Mince: 10, 20, 50 stotiniek, 1, 2, 5, 10, 20, 50 toliarov
Bankovky: 10, 20, 50, 100, 200, 500, 1 000, 5 000, 10 000 toliarov
Sústava súradníc

Sústava súradníc (systém súradníc) alebo súradnicová sústava (súradnicový systém) je vzájomne jednoznačné zobrazenie medzi množinou bodov n-rozmerného priestoru a usporiadanou n-ticou skalárov (veličín či čísiel; spravidla reálnych čísiel). Tieto skaláre (pri ktorých záleží na poradí v ktorom sú uvádzané) sa nazývajú súradnice alebo koordináty. 
Alternatívne sa (u niektorých typov sústav súradníc) ako sústava súradníc (systém súradníc, súradnicová sústava, súradnicový systém) zvykne nazývať súhrn nejakého základného vzťažného "objektu" (napr. začiatku karteziánskej sústavy súradníc) a n vektorov prislúchajúcich k vyššie uvedeným n súradniciam; tento súhrn sa správnejšie nazýva súradnicový repér.
Základné delenia.
Delenie 1:
Delenie 2:
Vlajka Slovinska

Vlajka Slovinska má tri rovnaké horizontálne pruhy - biely (hore), modrý a červený so slovinským znakom (štít s obrazom Triglavu, najvýšieho vrchu Slovinska, v bielej farbe v kontraste s modrým pozadím uprostred. V spodnej časti sú dve vlnité modré čiary znázorňujúce jazerá a rieky a v hornej časti sú tri šesťcípe hviezdy zdobiace prevrátený trojuholník, ktoré sú prebraté z brnenia šľachtického rodu Cejlskkovcov zo 14. a začiatku 15. storočia); znak je umiestnený v ľavej hornej časti zástavy a čiastočne prekrýva biely a modrý horizontálny pruh.
Predtým Slovinská socialistická republika v rámci Juhoslávie prijala podobne ako ostatné republiky národnú trikolóru doplnenú "juhoslovanskou" hviezdou z federálnej vlajky. V roku 1991 bola hviezda odstránená a vlajka bola doplnená znakom v hornom rohu.
Vlajka Slovinska bola oficiálne zavedená 27. júna 1991.
Štátny znak Slovinska

Štátny znak Slovinska vytvoril slovinský sochár Marko Pogačnik v roku 1991. Na modrý štít namaľoval striebornú kresbu najvyššej slovinskej hory Triglav a dvojitým zvlnením modrým prúžkom v spodnej časti znázornil more a rieku. Nad najvyšší vrchol hory umiestnil tri zlaté šesťcípe hviezdy, ktoré pochádzajú zo starého znaku Cejlskovcov.
Celý znak, ktorý je značne neheraldický, je červeno olemovaný. Znak tvorí súčasť štátnej vlajky Slovinska, na ktorej je umiestnený v ľavom hornom rohu.
Kormorán nelietavý

Kormorán nelietavý ("Phalacrocorax harrisi", predtým "Nannopterum harrisi") je vták z čeľade kormoránovité.
Má malé krídla s priemernou veľkosťou krídla tučniaka. Schopnosť lietať stratil ako dôsledok neprítomnosti suchozemských predátorov na Galapágoch (nemusel lietať). Kormorán nelietavý produkuje v nadchvostovej žľaze iba málo tuku. Jeho operenie, pripomínajúce viac srsť ako perie, udržiava bublinky vzduchu, ktoré zabraňujú premočeniu telesného pokryvu. Silný a dlhý zobák je účinnou pomôckou pri love rýb a hlavonožcov v blízkosti morského dna. Kormorán nelietavý hniezdi v malých kolóniách. O mláďatá sa stará samec, pričom ich kŕmi niekoľko mesiacov. Samica si medzitým nájde nového partnera.
Kursk

Kursk je mesto v Rusku, centrum Kurskej oblasti. V roku 1998 malo 445 500 obyvateľov. Známe je od roku 1032 ako pevnosť Kyjevskej Rusi. Nachádza sa na sútoku riečky Kur s riekou Tuskar.
Názov mesta.
Názov mesta sa odvodzuje buď od mena riečky Kur, na ktorej leží, alebo od ruského pomenovania jarabica (po rusky "kuropatka").
História.
V 14. storočí mesto ovládali Litovci. Od roku 1508 je súčasťou Ruska. Kursk je významným železničným uzlom. Nachádzajú sa v ňom podniky strojárenského, elektrotechnického, chemického, farmaceutického a potravinárského priemyslu.Bola tu aj najväčšia tanková bitka v histórii ľudstva. 
V meste sú 4 vysoké školy, 2 divadlá, obrazová galéria a dve múzeá. Jedno z nich sa venuje miestnej histórii, druhé je vojensko historické múzeum Kurskej bitky. Medzi architektonické pamiatky patria kostol Svätej trojice a paláce rodu Romodanovských.
Na počesť mesta Kursk, okolo ktorého sa cez druhú svetovú vojnu odohrávala rozsiahla pozemná bitka, bola pomenovaná aj ponorka Ruského námorníctva K-141 Kursk, ktorá sa potopila 12. augusta 2000. Mnoho členov jej posádky tvorili branci z Kurskej oblasti. 27. apríla 2007 bol Kursk vyhlásený za mesto vojenskej slávy.
Prírodné pomery.
Poloha.
Mesto leží v západnej časti Ruskej federácie, asi 120 až 150 km od hranice s Ukrajinou. Južne od mesta tečie rieka Seim, do ktorej sa vlieva Kur a Tuskar. Seim je najväčším prítokom Desny. 35 km západne od mesta leží mesto Kurčatov s atómovou elektrárňou. V kurskej oblasti sa nachádza aj významná kurská magnetická anomália.
Podnebie.
Kursk sa nachádza v oblasti s miernym kontinentálnym podnebím. Z geobotanického hľadiska leží mesto v oblasti lesostepi. Zimy sú stredne chladné, s občasnými otepleniami. Silné mrazy nebývajú časté. V lete býva nestabilné počasie striedajúceho sa horúceho a chladnejšieho počasia, s častými búrkami.
Muvatalliš

Muvatalliš (II.) alebo Muvatalli (II.) bol kráľ Chetitskej ríše (1295–1272 pred Kr.). Najstarší preživší syn Muršiliša II. je známy najmä ako vládca Chetitov, ktorý bojoval proti Ramzesovi II. v Bitke pri Kadeši (1274 pred Kr.). Po tom, ako sa stal kráľom, presťahoval hlavné mesto ríše do Tarhuntassy.
Zoznam trestov na Majstrovstvách sveta vo futbale 2006

Tresty na Majstrovstvách sveta vo futbale 2006 sa riadia podľa nasledujúcich pravidiel:
Červené karty.
Hráč, ktorý dostane červenú kartu je okamžite vylúčený zo zápasu a automaticky suspendovaný v ďalšom zápase. Iba vo vzácnych prípadoch (pri chybe rozhodcu) FIFA dovoľuje odvolanie sa proti červenej karte. Ak hráč dostane červenú kartu počas posledného stretnutia svojho mužstva, suspendácia sa prenáša na ďalší medzinárodný turnaj. Napríklad ak je hráč európskeho mužstva vylúčený v osemfinále, v ktorom jeho mužstvo prehrá, bude chýbať v prvom zápase svojho mužstva v kvalifikácii na Euro 2008.
Žlté karty.
Ak hráč dostane jednu žltú kartu v dvoch zápasoch v skupine alebo vo vyraďovacích bojoch, bude mužstvu chýbať v nasledujúcom zápase. Jedna žltá karta sa neprenáša z bojov v skupinách do vyraďovacích bojov. Ak však hráč dostane druhú žltú kartu v poslednom zápase v skupine, bude mužstvu chýbať v osemfinálovom zápase. Trest za dve žlté karty v dvoch zápasoch sa neprenáša do ďalších medzinárodných turnajov.
Dodatočné potrestanie.
Za vážnejšie previnenia môže disciplinárna komisia FIFA udeliť dodatočné tresty. Disciplinárna komisia môže potrestať aj zákroky, ktoré ušli pozornosti rozhodcu počas zápasu a udeliť administratívnu červenú kartu a suspendáciu. Keďže neexistuje odvolanie sa proti červenej karte udelenej priamo v zápase, ani komisia nemôže dodatočne zmeniť tresty udelené v zápase. Napríklad ak je hráč potrestaný za nedovolený zákrok žltou kartou, disciplinárna komisia nemôže dodatočne zmeniť kartu na červenú, ale ak zákrok hráča ostane nepotrestaný, môže disciplinárna komisia po zhliadnutí videa dodatočne udeliť hráčovi červenú kartu.
Majstrovstvá sveta vo futbale 2006 – Skupina H

Zápasy Skupiny H Majstrovstiev sveta vo futbale 2006 sa dohrali 23. júna. Do osemfinnále postúpili obe európske mužstva Šanielsko a Ukrajina, aj keď ich prvý zápas skončil rozdielom triedy 4-0 v prospech Španielska. Ukrajina si dvoma následnými víťazstvami zabezpečila postup z druhého miesta.
Digitálna pevnosť

Digitálna pevnosť (angl. "Digital Fortress") je názov dobrodružného románu amerického autora Dana Browna z roku 1998. V slovenčine kniha vyšla roku 2005.
Obsah.
V americkom Národnom bezpečnostnom úrade, pôsobí v rámci boja proti zločinu najvýkonnejší počítač na svete "TRANSLTR", ktorého úlohou je dešifrovať elektronickú poštu zločincov a podozrivých osôb. S touto predstavou nastúpi do úradu aj jeden z najlepších japonských expertov Ensein Tankado. Časom však zistí, že "TRANSLTR" dešifruje aj poštu nevinných ľudí. Vymyslí algoritmus, ktorým sa pokúsi nielen zneškodniť "TRANSLTR", ale preniknúť aj do informačných trezorov NBÚ. Hrozí prezradenie všetkých tajných informácii týkajúcich sa americkej vlády, tajných služieb, vývoja najnovších zbraní a priemyselných technológii…
Vedenie úradu na čele s veliteľom Strathmorom, hlavnou kryptologičkou Susan Fletcherovou a jej snúbencom Davidom Beckerom sa pustia zachraňovať informácie nedoziernej hodnoty. "(prevzaté z úvodu knihy)"
Viktor Kubal

Viktor Kubal (* 20. marec 1923, Svätý Jur – † 24. apríl 1997, Bratislava) bol slovenský výtvarník, karikaturista, scenárista a filmový režisér. Považuje sa za zakladateľa slovenského animovaného filmu.
Svojou tvorbou sa zaradil medzi významných predstaviteľov animovaného filmu od polovice 60. rokov 20. storočia. Viktor Kubal sa podieľal na vytvorení prvého slovenského animovaného filmu – Studňa lásky (1943) v rámci Ústavu pre tvorbu učebných pomôcok Školfilm. Film inšpirovaný legendou o Trenčianskom hrade je jedným z mnohých, pri ktorých sa Kubal inšpiroval slovenskými legendami, tradíciami alebo folklórom.
Jeho štýl je charakteristický skratkovitou kresbou, humorom a premyslenou dramatizáciou príbehov. Pri väčšine filmov bol nielen autorom výtvarných a animovaných návrhov, ale aj autorom námetu, scenáristom, režisérom, kameramanom či strihačom. Viaceré animované filmy získali početné zahraničné ocenenia. O vytvorenie kresleného filmu sa pokúšal už ako dvadsaťročný ("Tank ide cez prekážky", "Štart lietadla"), neskôr absolvoval celoročný denný kurz kinetickej fotografie a kinematografie na Škole umeleckých remesiel v Bratislave. Počas 50. a 60. rokov prispel k výtvarnému profilovaniu satirického časopisu "Roháč". V roku 1965 pracoval v štúdiu animovaného filmu v Bratislave, kde neskôr vytváral niekoľkominútové monotematické filmy, napríklad "Biely a čierny" (1965), "Zem" (1966). Vytváral animované seriály o Dite, o Petrovi, o Janovi, o Jankovi Hraškovi či o Deduškovi, ako aj animované celovečerné filmy – "Zbojník Jurko" (1976) a "Krvavá pani" (1980). Rozsiahla je jeho televízna tvorba, do ktorej patria napríklad cykly rozprávkových večerníčkov "Puf a Muf" (1971 – 73) a "Panák z križovatky" (1980 – 81). Bol známy ako ľudový rozprávač s charakteristickým láskavým typom humoru. Herecky sa uplatnil vo filme "Dávajte si pozor!".
Ako režisér vytvoril takmer 400 krátkometrážnych a viacero celovečerných animovaných filmov. Napísal viacero kníh pre deti a mládež.
Zomrel 24. apríla 1997 vo veku 74 rokov po dlhotrvajúcej chorobe v Bratislave. Pochovaný je v Bratislave na Martinskom cintoríne. V roku 2006 bola na Kremnických gagoch sprístupnená plastika Kubalovho nosa v uličke slávnych nosov, o ktorú sa zaslúžil svojou tvorbou. V marci 2023 Slovenská pošta vydala poštovú známku s jeho podobizňou.
Ukrajinské národné futbalové mužstvo

Ukrajinské národné futbalové mužstvo reprezentuje Ukrajinu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta alebo Európy.
Ukrajina sa predstavila na Majstrovstvách sveta 2006 kde sa dostali do štvrťfinále. Na Majstrovstvách Európy sa predstavili trikrát. V roku 2012 hostili šampionát spolu s Poľskom no na turnaji skončili v skupine. Ich najlepší výsledok je štvrťfinále na EURE 2020.
Syr

Syr je , ktorý obsahuje mliečnu bielkovinu, tuky a ostatné zložky mlieka.
Syr sa vyrába zrážaním mlieka syridlom alebo kyselinou mliečnou. Používa sa mlieko kravské, ovčie, kozie či mlieko iných cicavcov. 
Syr sa používa surový, varený, pečený, údený i vysmážaný, konzumuje sa samotný alebo s rôznymi prílohami. 
Spotreba.
Francúzsko, Island, Fínsko, Dánsko a Nemecko mali najvyššiu priemernú konzumáciu syrov v roku 2014, priemerne 25 kg na osobu. 
Druhy syra.
Medzi druhy syra patria napríklad brie, bryndza, balkánsky syr, čedar, eidam, ementál, parmezán, gouda, camembert, mozzarella, roquefort alebo balkánsky syr.
Balkánsky syr.
Balkánsky syr je druh mäkkého syra s typickou slanou chuťou a bielou farbou, ktorý sa využíva často pri výrobe zeleninových šalátov, ako je napr. šopský šalát. Je napodobeninou gréckeho syru feta a bulharskej sirene, ktoré sú vyrábané pôvodne z ovčieho, kozieho a kravského mlieka, ale súčasné typy balkánskeho syra predávané v strednej Európe sú vyrábané z kravského mlieka. Skladá sa zo 40 až 45 % tuku.
Tove Janssonová

Tove Marika Janssonová (* 9. august 1914, Helsinki, Fínsko – † 27. jún 2001, Helsinki) bola fínska spisovateľka píšuca švédsky, maliarka a ilustrátorka kníh pre deti, autorka populárnych príbehov o rodine trollov Muminovcoch.
Životopis.
Narodila sa v Helsinkách ako prvé dieťa detskej ilustrátorky Signe H. Janssonovej a sochára Viktora Janssona. Jej súrodenci boli taktiež umelci – jej brat Pier Olof bol fotografom a druhý brat Lars bol zas autorom komiksov. Detstvo prežila sčasti na letnom byte v Porvoo, vzdialenom asi 50 km od Helsínk. Toto mesto sa nachádzalo na ostrove vo Fínskom zálive, a väčšinu svojho dospelého života prežila na ostrove Klovharu, neďaleko mesta Porvoo. Vďaka tomu sa more stalo pre ňu bohatým zdrojom inšpirácie a jej celoživotnou láskou. 
Tove študovala v Helsinkách (Graphic School of the Finnish Art Academy 1933 - 1937), Štokholme (Stockholm Art School 1930 - 1933) a Paríži, no hlavne veľa cestovala po Európe. Svoju kariéru začala ako maliarka. Štýl jej maľby sa časom menil (prešla od klasického impresionizmu až po abstraktnú modernu) a hoci sa preslávila najmä ako spisovateľka, maľovala celý svoj život. Od 30. rokov až do roku 1953 pracovala ako karikaturista pre časopis "Garm". Počas 2. svetovej vojny venovala veľké úsilie a mnoho času politickej protifašistickej karikatúre. Tu sa zrodila aj prvá kresba Mumina – bol to akýsi charakteristický grafický prvok jej podpisu. Žila so svojou partnerkou, grafičkou Tuulikki Pietilä.
Tvorba.
Napriek tomu, že žila vo Fínsku, jej materinským jazykom bola švédčina, v ktorej aj písala svojej knihy. Jej prvá kniha o Muminovcoch s názvom "Potopa u Muminovcov" vyšla v roku 1945 a hneď zaznamenala výrazný úspech vo svete literatúry pre deti. Tieto knihy boli spracované aj ako kreslené seriály (v spolupráci s jej bratom Larsom Janssenom), v televíznej podobe, a taktiež ako opera. Prvý náčrtok Mumina vznikol už v jej mladosti a namaľovala ho ako svoju najškaredšiu predstavu (tento náčrtok sa nachádzal na ich WC). Pomenovanie tejto postavičky má na svedomí jej strýko zo Švédska, u ktorého bývala počas štúdií v Štokholme – ten sa snažil zastaviť jej krádeže jedla tým, že ju strašil – tvrdil jej, že v kuchynskej skrinke žije Mumin. 
Jej knižky o Muminovcoch vďačia za svoj vznik 2. svetovej vojne. Podľa autorkiných vyjadrení bola z vojny natoľko deprimovaná, že túžila vytvoriť niečo naivné a nevinné. Jej diela ju preslávili po celom svete a sú zaujímavé i tým, že si ich všetky aj ilustrovala.
Knihy o Muminovcoch boli preložené do 34 jazykov, vrátane thajčiny, waleštiny, japončiny, hebrejčiny a esperanta. Po "Kalevale" a knihách Mika Waltariho sa jej knihy stali najviac a najširšie prekladanými dielami vo fínskej literatúre.
Múzeum Muminovcov v Tampere zobrazuje väčšinu prác Tove Janssenovej o Muminovcoch. V Naantali sa tiež nachádza aj park tematicky zameraný na Muminovcov.
Príbehy trollov Muminovcov sa často prirovnávajú k Tolkienovému Hobbitovi a k Carollovej "Alenke v ríši divov", pričom Tove Janssenová obe diela taktiež ilustrovala.
Ocenenia.
Za svoje diela získala viacero domácich i zahraničných ocenení:
Grajnár (sedlo)

Grajnár () je sedlo medzi Malou Knolou a Javorom () vo Volovských vrchoch, v podcelku Knola.
Sedlom prechádza cestná spojnica Spišská Nová Ves - Rožňava, cesta II/533. Sedlo je tiež križovatkou turistických chodníkov, modro-značkovaný z Novoveskej Huty do osady Cechy, zeleno-značkovaný z Hnilčíka do Hnilca a žlto-značkovaný cez Pálenicu () tiež do obce Hnilčík. 
V sedle je nefunkčný motorest Javor, v okolí lyžiarske bežecké trate.
Štóske sedlo

Štóske sedlo () je sedlo v hrebeni Volovských vrchov, oddeľujúce geomorfologické podcelky Kojšovská hoľa na severe a Pipitka na juhu.
Sedlom prechádza spojnica Medzev – Smolník (cesta II/548) a zároveň oddeľuje historické regióny Spiš a Abov.
V sedle stojí pútnická kaplnka navštívenia Panny Márie z roku 1757, okolo nej prechádza červeno značkovaný turistický chodník z Osadníka () do osady Štós-kúpele, ako súčasť Cesty hrdinov SNP (E8).
Úhornianske sedlo

Úhornianske sedlo () je výrazné trávnaté, z juhu postupne drevinami zarastajúce sedlo vo Volovských vrchoch medzi Panským vrchom () a Malou Pipitkou (). Je súčasťou predelu medzi podcelkami Zlatý stôl na severe a Pipitka na juhu.
Sedlom vedie cestná spojnica Rožňava - Smolník - Mníšek nad Hnilcom (cesta II/549). Zároveň spája región Spiša s regiónom Gemera. Nachádza sa v Košickom kraji, na hranici okresov Gelnica a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obcí Úhorná a Pača.
Názov sedla je podľa obce Úhorná ležiacej východne pod sedlom.
Úhornianske sedlo je križovatkou turistických trás: červeno-značkovanej Cesty hrdinov SNP (E8) z Pipitky () do sedla Krivé () a zeleno-značkovanej z Úhornej do Krásnohorského Podhradia.
Súľová

Súľová () je sedlo v západnej časti Volovských vrchov. Oddeľuje podcelky Knola na západe a Zlatý stôl na východe. Znižuje sa medzi vrchmi Peklisko () a Smrečinka ().
Sedlom prechádza cestná spojnica medzi Spišom a Gemerom, spája Spišskú Novú Ves a dolinu Hnilca s Rožňavou a zároveň aj s dolinou Slanej. Cesta II/533 utvára asi dvadsiatku ostrých serpentín, sťažujúcich jej zjazdnosť. Nachádza sa v Košickom kraji, na hranici okresov Spišská Nová Ves a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obce Hnilec a Vlachovo. 
Sedlom vedie červeno-značkovaná trasa Cesty hrdinov SNP (E8) medzi masívom Súľová a sedlom Dobšinský vrch ().
Fyziológia rastlín

Fyziológia rastlín je vedný odbor v rámci Botaniky, ktorý študuje životné pochody rastlín. Snaží sa získať komplexný obraz látkovej premeny ("metabolizmu") rastlín, ktorý je dôležitý najmä z hľadiska premeny anorganických látok na organické látky v procese fotosyntézy. Študuje aj rast, vývin a reakcie rastlín na zmeny prostredia.
Dejiny fyziológie rastlín.
Prvé poznatky z fyziológie rastlín získala ľudská spoločnosť z pozorovania potrieb poľnohospodárskych plodín. Počas stáročí sa ľudia zdokonaľovali spôsoby ich pestovania, aby získali čo najväčšiu úrodu.
Prvý fyziologický experiment vykonal na začiatku 17. storočia belgický fyzik Jan van Helmont. Aby zistil z čoho žijú rastliny pestoval 200 kvetináčov s vrbou a polieval ich dažďovou vodou. Napriek tomu, že rastliny výrazne narástli, po odvážení zistil, že z pôdy v kvetináči takmer nič neubudlo (úbytok pôdy bol len okolo 57 gramov). Z toho usúdil, že rastliny rastú hlavne z vody. Tento prekvapujúci záver sa podarilo dať na pravú mieru až o storočie neskôr, keď Joseph Priesley, Jan Inenhous a Jean Senebier zistili, že rastliny prijímajú oxid uhličitý zo vzduchu a vylučujú kyslík. Na začiatku 19. storočia dokázal Július Sachs, že rastliny neprijímajú s pôdy iba vodu, ale aj celý rad ďalších látok ako napr. dusík, fosfor, draslík, síru a podobne. Tento poznatok sa stal základom pre pochopenie problematiky minerálnej výživy rastlín a začiatok používania umelých hnojív.
V 20, storočí začal obrovský rozvoj fyziológie rastlín, ktorý. Medzi najvýznamnejšie výsledky patrí objav rastlinných hormónov, ktoré regulujú rast a vývin rastlín. Do značných detailov sa objasnil metabolizmus (premena látok) rastlín. Mikroskopické techniky umožnili lokalizovať jednotlivé životné pochody v rámci tela rastliny a aj v rámci jednotlivých buniek.
Súčasný význam fyziológie rastlín.
Výsledky výskumu fyziológie rastlín nachádzajú svoje uplatnenie v poľnohospodárskych vedách, kde pomáhajú v šľachtení nových odrôd, ich ochrane proti chorobám a škodcom, ako aj vytváraniu geneticky modifikovaných organizmov. V spolupráci s taxonómiou a ekológiou, pomáha pochopiť životné potreby jednotlivých druhov rastlín a tak prispieva k ich ochrane.
Tradične (z historických dôvodov) sa do odboru fyziológie rastlín zahŕňa aj štúdium rôznych organizmov, ako napr. siníc alebo húb, aj keď tieto už v súčasnosti nie su považované za rastliny.
Vo svojom štúdiu využíva fyziológia rastlín najmä poznatky z morfológie rastlín, biochémie, analytickej chémie a najnovšie vo veľkej miere aj z molekulárnej biológie, ktorá pomáha pochopiť ako rastliny reagujú na vonkajšie podmety z prostredia a ako si regulujú svoje životné pochody. Uplatňuje sa taktiež napr. biofyzika, taxonómia, ekológia a podobne.
Besník

Besník () je horské sedlo v Spišsko-gemerskom krase. Leží približne východne od Telgártu. Sedlom vedie významná cestná spojnica Horehronia s Gemerom a Spišom, cesta I/66. Zároveň spája dolinu Hrona s dolinou Hnilca.
Poloha.
Nachádza sa v geomorfologickom podcelku Slovenský raj, v lokalite, kde úzky pás Spišsko-gemerského krasu oddeľuje západne situované Horehronské podolie, južne ležiace Stolické vrchy a severozápadne vystupujúce Nízke Tatry. Oddeľuje západne situovaný masív Gregovej (), východne ležiaci Rakytovec () a juhovýchodne vrch Kozovec (). Prismo na západnom svahu pramení rieka Hron, východnú časť odvodňuje Spišský potok do rieky Hnilec. 
Sedlom prechádza významná spojnica Horehronia (Červená Skala) so Spišom (Poprad) – cesta I/66. Železničná trať Červená Skala – Margecany vedie Besnickým tunelom popod sedlo. Ide o najvyššie položený železničný tunel na Slovensku, keďže lom nivelety trate v strede tunela je súčasne najvyššie položeným miestom na tratiach normálneho rozchodu ŽSR.
Sedlo leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Telgárt. Sedlo i jeho okolie pokrývajú pasienky a horské lúky a poskytuje tak nerušený výhľad na okolie.
Vernárske sedlo

Vernárske sedlo alebo aj Popová () je horské sedlo v Spišsko-gemerskom krase. Leží približne južne od Vernára. Sedlom vedie významná cestná spojnica Horehronia a Gemera so Spišom (cesta I/66). Zároveň spája dolinu Hnilca s dolinou Hornádu.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Oddeľuje západne situovanú Popovú () a východným smerom ležiacu Javorinu (). Severným smerom územie klesá do Vernárskej doliny, ktorou odteká voda Vernárskym potokom do Hornádu, južným smerom vedie údolie rieky Hnilec. Názov má podľa obce Vernár ležiacej severne a sedlo spája obec so železničnou stanicou pri osade Pusté Pole, ktorá je najodľahlejšou železničnou stanicou na Slovensku od rovnomennej obce (8 km).
Sedlo leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Vernár. Sedlo i jeho okolie pokrýva súvislý lesný porast.
Veľký Šturec

Veľký Šturec () je nevýrazné sedlo v hlavnom hrebeni Veľkej Fatry, medzi Krížnou () a Zvolenom (), na východnom úpätí vrchu Šturec.
Poloha.
Nachádza sa v juhovýchodnej časti Veľkej Fatry, na hranici geomorfologických podcelkov Zvolen na východe a Hôľna Fatra na západe. Vedie ním hranica medzi Žilinským a Banskobystrickým krajom a zároveň okresmi Banská Bystrica a Ružomberok. V sedle sa stretávajú katastrálne územia obcí Liptovské Revúce, Motyčky a Staré Hory.
Doprava.
Sedlom vedie horská cesta, spájajúca Liptov s Pohroním. Zároveň spája Revúcku dolinu (povodie Váhu) so Starohorskou dolinou (povodie Hrona). Do začiatku 60. rokov 20. storočia bola hlavnou cestnou spojnicou Liptova s Pohroním. Cesta mala nespevnený povrch a v zimnom období bola náročná na údržbu a ťažko zjazdná. S masívnym rozvojom cestnej dopravy a nevhodným smerovým a výškovým vedením cesta prestala kapacitne vyhovovať. Dnes je doprava odklonená cez horský priechod Donovaly. Cesta prekonáva mnohými ostrými serpentínami značný výškový rozdiel a spája obec Liptovské Revúce s Motyčkami. Prejazd cestou nie je pre motorové vozidlá zakázaný, no je spojený so značným rizikom a vozovka je v zime neudržiavaná.
Turizmus.
Cez sedlo prechádza značkovaná turistická a cyklistická trasa, súčasť Cesty hrdinov SNP (E8) medzi Zvolenom a Krížnou. Je pomerne ľahko prístupné, práve vďaka komunikácii, ktorá ním prechádza.
Amurru

Amurru môže byť:
Amurru (územie)

Amurru alebo Amurrum (po akkadsky "Amurru(m)", v egyptských nápisoch "Amar(a), Amor"; doslova „krajina Amoritov“) bolo historické územie v Levante.
Pôvodne to bolo (v egyptských nápisoch) zhruba územie východne od Fenície a severne od Palestíny, najmä dnešný (východný) Libanon. Neskôr územie ohraničené riekou Orontes na západe, Stredozemným morom na východe, Arwádom na severe a Tripolisom na juhu (Abdi-Aširta tu aj založil rovnomenné kráľovstvo); iné ohraničenie je územie na juh od Ugaritu a na sever od Byblosu. 
Neskôr (napríklad za vlády Nebukadnesara I.) sa do pojmu zahŕňala aj Fenícia a iné susedné oblasti, alebo to bolo jednoducho označenie pre celé územie na západ od Babylonie.
Amoriti

Amoriti alebo Amorejci (po akkadsky "Amurru(m)", v egyptských textoch "Amar(a)", "Amor", po sumersky "Martu") boli západosemitské kmene, ktoré sa v textoch vyskytujú v troch kontextoch, ktorých súvis či nesúvis nie je dodnes objasnený:
Elam

Elam (po akkadsky a v Starom zákone "Elam"; po elamsky "Chalamti") bolo územie a v rokoch asi 2700 pred Kr. až 539 pred Kr. štát v dnešnom západnom a juhozápadnom Iráne, čiže východne od južnej Mezopotámie. Existovala tu jedna z najstarších civilizácií známych podľa mena a najdlhšie existujúcich civilizácii. Centrom boli od 2. tisícročia Súsy.
Najneskôr v 3. tisícročí pred Kr. tu už sídlili Elamiti, hovoriaci izolovaným jazykom elamčina, ktorí najprv používali vlastné, tzv. protoelamské písmo, ale koncom 2. tisícročia pred Kr. prevzali klinové písmo. 
Známe vládnuce dynastie boli napríklad králi z Avanu (cca 2650 – 2200 pred Kr.), Erpatidovci (1850 – 1500 pred Kr.), Igechalkidovci (1330 – 1210 pred Kr.), Šutrukidovci (1200 – 1110 pred Kr.).
Najväčší rozmach štát Elam dosiahol v 22. až 21. storočí pred Kr., kedy si vládca Puzurinšušinak robil nároky na vládu v Mezopotámii, a keď kráľ Kudurnachundi po zvrhnutí sumerskej nadvlády okolo roku 1950 pred Kr. dobyl Ur a zbavil moci III. dynastiu z Uru. Druhý rozmach nastal v 13. až 12. storočí pred Kr.
V tzv. novoelamskom období II (cca 750 – 646 pred Kr.) došlo k početným vojnovým stretom s Asýrčanmi, Médmi a Peržanmi a ku konfliktom na kráľovskom dvore. Z porážky Asýrčanmi roku 646 pred Kr. sa štát ešte spamätal, ale v roku 539 pred Kr. sa stal satrapiou Staroperzskej ríše.
Nacionalizmus

Nacionalizmus môže byť:
Nacionalizmus ako politická ideológia.
Samotný pojem nacionalizmu je relatívne mladý a pravdepodobne ho prvýkrát použil v 18. storočí Johann Gottfried von Herder. Už od prvých historických zmienok môžeme sledovať nepretržitú snahu ľudí zoskupovať sa na rôznych úrovniach vývoja (rod, kmeň, národ) do spoločenstiev s rovnakými resp. príbuzným prvkami. Boli to predovšetkým spoločný jazyk, etnická príbuznosť, identický historický vývoj, tradícia, osobitný typ kultúry, kolektívne vedomie, či územie. Z toho vyplývalo aj politické a hospodárske pôsobenie národných spoločenstiev v určitom geografickom priestore. Nacionalizmus súčasne nemožno definovať iba z jedného dejinného príkladu – napr. vývoj západoeurópskych národov, v skutočnosti musíme sledovať osobitý vývoj nacionalizmu slovanských, germánskych resp. arabských národov a pod. Nacionalizmus sa objavuje v dejinách ľudstva v rôznych niekedy aj navzájom protirečivých formách (napr. konzervatívny, ľavicový). Jedna forma nacionalizmu ustúpi do úzadia a zrodí sa nová. V každom prípade nacionalizmus aj na začiatku 21. storočia patrí medzi hlavné ideológie dejinného pohybu. 
Západná Európa: Anglický národ sa objavil potom, ako anglosaský jazyk splynul s normansko-francúzskym a vznikol anglický jazyk. Na druhej strane, však pojem anglický národ nebol nikdy spájaný s vedomím spoločného jazyka a kultúry, ale príslušnosti k Anglickej korune. Podobne tomu bolo aj vo Francúzsku, kde tomu predchádzalo splynutie fransko-nemeckého a latinského jazyka do jazyka francúzskeho. V Európe ale aj inde vo svete malo na formovanie národnej identity vplyv aj náboženstvo (vzostup nacionálneho cítenia sa zhoduje, čo však nie je pravidlom, s nástupom reformácie, keď sa nadradenosť latinčiny v cirkevných obradoch narušila čoraz častejším nastupujúcim používaním miestnych jazykov). Jazyk ako určujúci znak národného povedomia je však iba jedným z celej rady definujúcich prvkov. Napr. dejiny írskeho národa, ktorý si aj napriek sedemstoročnej britskej nadvláde zachoval svoju existenciu a vybojoval v 20. storočí vlastný štát. Na druhej strane v dôsledku cudzej nadvlády len malá časť Írov v súčasnosti ovláda pôvodný írsky jazyk, ktorý má keltský pôvod.
Nacionalizmus vo svojej výbojnej podobe spôsobil množstvo vojnových konfliktov. V 20. storočí sa vyvinuli extrémne formy nacionalizmu ako nacizmus, fašizmus, frankizmus, a ďalšie, ktoré inšpirovali mnohé hnutia a politické smery vo svete. Na Slovensku to bola najmä Hlinková slovenská ľudová strana.
Mihai Eminescu

Mihai Eminescu (* 15. január 1850, Botoşani – † 15. jún 1889, Bukurešť) bol rumunský básnik, najvýznamnejší predstaviteľ tamojšieho romantizmu. Študoval filozofiu vo Viedni.