burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Palau

Palau, dlhý tvar Palauská republika, je štát v Austrálii a Oceánii. Je to nezávislý štát, ale zároveň pridružený štát USA.
Hlavné mesto je Ngerulmud.
Geografia.
Palau je skupinou 26 ostrovov a asi 300 ostrovčekov, z ktorých všetky okrem 6 ležia vnútri rozsiahlej lagúny uzatvorenej bariérovým útesom. Sú najzápadnejšie zo 6 hlavných ostrovných skupín, ktoré tvoria súostrovie Karolíny. Z celej skupiny je obývaných iba 11 ostrovov, z ktorých najväčší je Babelthuap. K ďalším dôležitým ostrovom patria Angaur, Koror, na ktorom žijú dve tretiny obyvateľstva, a Peleliu. Severne od Babelthuapu leží koralový atol Kayangel. Juhozápadne od ostrova Kororu sa v rovnomennom štáte rozkladá skupina asi 300 neobývaných ostrovčekov Rock Islands. Asi 600 km južne od ostrova Angaur sa rozkladá izolovaná skupina Juhozápadných ostrovov, ktoré sú tiež súčasťou republiky Palau.
Dejiny.
V koloniálnom období boli ostrovy spolu s Mariánami, Karolínami a Marshallovymi ostrovmi súčasťou tzv. Španielskej Východnej Indie. V roku 1889 ich získalo Nemecko a neskôr Japonsko, ktoré vytlačilo vojsko USA. V roku 1979 odmietlo Palau vstup do Federatívneho štátu Mikronézie. V roku 1994 si zvolilo samostatnosť (s 50 ročnou vojenskou ochranou USA)
Hospodárstvo.
Obyvatelia sa tradične živia samozásobiteľským poľnohospodárstvom a rybolovom. Pestujú najmä sladké hľuzy a chovajú ošípané a hydinu. Pre výživu je dôležitý aj rybolov. Palau predáva zahraničným rybárom aj licencie na lov tuniaka vo výsostných vodách. Štát je enormne závislý od finančnej podpory zo strany USA. Spoločná dohoda zahrňuje aj stálu prítomnosť amerických vojsk v krajine.
Cestovný ruch.
Na ostrovoch sa pomerne darí rozvíjať cestovný ruch - napomáha tomu blízkosť Ázie, letecké spojenie s čoraz väčším počtom krajín a zahraničné investície do infraštruktúry a služieb. V Palau pribúda v poslednom období aj zahraničných pracovníkov, napr. z Filipín, Indonézie či Taiwanu. Na väčších ostrovoch je cestná sieť s pevným povrchom. Medzi ostrovmi je pravidelná lodná a letecká doprava. Medzinárodné letisko sa nachádza na ostrove Babelthuap.
Spolkové štáty.
Palau sa skladá zo 16 miniatúrnych spolkových štátov:
Koror

Koror je jedným z ostrovov súostrovia Palau. Na ostrove sa nachádza rovnomenné mesto Koror (11 200 obyvateľov), ktoré bolo hlavným mestom republiky Palau až do 7. októbra 2006. Dnes je hlavným mestom Ngerulmud.
Ostrov Koror spolu s okolitými ostrovčekami tvorí rovnomenný spolkový štát Koror (14 000 obyvateľov), ktorý je jedným zo 16 spolkových štátov tvoriacich federatívnu republiku Palau.
Slovakia

Slovakia môže byť:
Prešporok

Prešporok alebo Prešporek môže byť starší názov:
Prešporok môže byť aj hudobná skupina, pozri Prešporok (skupina)
Veľká Británia (ostrov)

Veľká Británia (anglicky: "Great Britain", pôvodne v staroveku Británia) je ostrov v severnom Atlantickom oceáne pri severozápadnom pobreží kontinentálnej Európy, ktorý tvoria Anglicko, Škótsko a Wales. S rozlohou je najväčším z Britských ostrovov, najväčším európskym ostrovom a deviatym najväčším ostrovom na svete. Prevláda tu prímorské podnebie s malými teplotnými rozdielmi medzi jednotlivými ročnými obdobiami. Na západe sa nachádza ostrov Írsko s rozlohou 40 % rozlohy Veľkej Británie - tieto ostrovy spolu s viac ako 1 000 menšími okolitými ostrovmi a pomenovanými významnými útesmi tvoria súostrovie Britské ostrovy.
Veľká Británia, ktorá bola ešte pred 9 000 rokmi spojená s kontinentálnou Európou pevninským mostom, dnes známym ako Doggerland, je obývaná dnešnými ľuďmi už približne 30 000 rokov. V roku 2011 mala približne 61 miliónov obyvateľov, čo z nej robí tretí najľudnatejší ostrov na svete po Jáve v Indonézii a Honšú v Japonsku a najľudnatejší ostrov mimo Ázie.
Termín "Veľká Británia" sa môže vzťahovať aj na politické územie Anglicka, Škótska a Walesu, ktoré zahŕňa aj ich pobrežné ostrovy. Toto územie a Severné Írsko tvoria Spojené kráľovstvo. Jednotné kráľovstvo Veľkej Británie vzniklo v roku 1707 na základe Zákonov o únii medzi kráľovstvami Anglicko (ktoré v tom čase zahŕňalo aj Wales) a Škótsko.
Írsko (ostrov)

Írsko "(", , ulst. šk. "Airlann") je tretí najväčší ostrov v Európe a dvadsiaty najväčší na svete. Na jeho území sa nachádza štát Írsko a časť Spojeného kráľovstva, nazývaná Severné Írsko.
Ostrov sa nachádza v severozápadnej časti Európy, v tesnom susedstve ostrova Veľká Británia. Oddeľuje ho od nej Severný prieliv, Írske more a prieliv svätého Juraja.
Ostrov je zväčša zvlnený a nížinatý, vyššie pohoria sú najmä na okrajoch. Najvyšším vrcholom je Carrauntoohil (). Naopak najnižšie položené miesto () sa nachádza v špeciálnej chránenej oblasti North Slob (ekvivalent chránenenej krajinnej oblasti na Slovensku) v grófstve Wexford.
Územie ostrova je administratívne rozdelené na 4 základné provincie - Leinster, Ulster, Munster a Connacht. Provincia Ulster patrí do Severného Írska a tvorí približne jednu šestinu celkovej rozlohy ostrova. 
Podnebie ostrova je mierne, s letnými teplotami len výnimočne presahujúcimi 30°C a zimnými, ktoré zriedkavo klesajú pod bod mrazu. Celoročné priemerné teploty sa pohybujú medzi 220°C, pričom medzi jednotlivými regiónmi ostrova sú len veľmi malé rozdiely.
Priemerný počet hodín slnečného svitu je 56 hodín v letných mesiacoch a 1-2 hodiny v zimných, celoročný priemer sa pohybuje medzi 3¼ až 3¾ hodiny. 
Zrážok býva pomerne dosť, celoplošný priemer sa pohybuje od , vo vyšších polohách to býva až do za rok. Sneh sa vyskytuje len výnimočne, najčastejšie len vo vyšších horských oblastiach. Prudké búrky s bleskami sa nevyskytujú takmer vôbec, preto na budovách v Írsku nebývajú ani bleskozvody.
Írsko je v rámci Európy najväčším poducentom zinku. V menšej miere sa tu ešte ťaží sadrovec, kalcit, mastenec, dolomit, vápenec, piesok a štrk. 
Od roku 1971 bolo objavených niekoľko ložísk plynu a ropy. V marci 2012 bol uvedený do prevádzky prvý komerčný ropný vrt približne od Corku s produkciou 3500 barelov denne.
Ostrov je bohatý na náleziská rašeliny, ktorá sa ako palivo ťaží a používa už stáročia, ale s príchodom lepších palív a v snahe zachovať prírodu sa v súčasnosti od toho postupne ustupuje.
Emir Kusturica

Emir Kusturica (* 24. november 1954, Sarajevo) je srbský filmový režisér.
Narodil sa v Sarajeve ako bosniansky Srb. Aj keď jeho otec z neho chcel mať komunistu, Emir, ktorý patril k sarajevskej zlatej mládeži, sa rozhodol, že bude filmárom. Vyštudoval pražskú FAMU (1978). Absolventská "Guernica" (1978) a televízne filmy "Nevjeste dolaze" (Nevesty prichádzajú) a "Bufet Titanic" (1979) dali tušiť, že Kusturica je veľký talent.
Danis Tanović

Danis Tanović (* 20. február 1969, Zenica, Bosna a Hercegovina) je bosniansko-belgický filmový režisér, scenárista a hudobný skladateľ.
Študoval intermediárnu réžiu na Akadémii dramatických umení v Sarajeve (1989 - 1993) a v prvých dvoch rokoch občianskej vojny viedol archív dokumentárnych filmov. V rokoch 1995 - 1997 sa vzdelával v štúdiu réžie na INSASe v Bruseli. Natočil veľa dokumentárnych filmov. Za svoj debut "Zem nikoho" získal mnoho cien, aj Oscara a Zlatý glóbus za najlepší cudzojazyčný film). 
V roku 1998 dostal belgické štátne občianstvo. Žije a pracuje v Paríži.
Thodoros Angelopulos

Thodoros Angelopulos (iný prepis: ...Angelopoulos; gréckym písmom Θόδωρος Αγγελόπουλος – Thodoros Angelopulos) (* 27. apríl 1935, Atény – † 24. január 2012, Pireus) bol grécky filmový režisér, scenárista a producent.
Lukas Moodysson

Lukas Moodysson (* 17. január 1969, Malmö, Švédsko) je švédsky spisovateľ, filmový režisér a scenárista.
Preslavil sa svojim prvým filmom "Láska je láska" ("Fucking Åmål") z roku 1998. Pojednával o lesbickom vzťahu a získal za cenu pre homosexuálne filmy "Teddy Award" udeľovanú na Berlínskom medzinárodnom filmovom festivale. 
Je silne veriacim protestantom a ľavicovým a feministickým aktivistom. Jeho manželkaa Coco Moodyssonová je autorka komiksov.
Bernardo Bertolucci

Bernardo Bertolucci (* 16. marec 1941, Parma, Taliansko† 26. november 2018, Rím) bol taliansky filmový režisér. Jeho snímky sa vyznačujú farebnou vizuálnou stránkou.
V roku 1961 pracoval ako asistent réžie na Pasoliniho filme "Acatone", v roku 1962 natočil vlastný film "Smrť kmotrička" ("La commare secca"). Druhou snímkou "Prima della rivoluzione" ("Pred revolúciou", 1964) sa zapísal ako režisér, ktorý aktualizoval literárnu klasiku a obohacoval ju o politické prehlásenia. Bol nominovaný na Oscara za réžiu filmu "Posledné tango v Paríži" ("Ultimo tango a Parigi", 1972) a za réžiu a scenár k filmu "Posledný cisár" ("The Last Empator", 1987).
Jiří Menzel

Jiří Menzel (* 23. február 1938, Praha – † 5. september 2020) bol významný český režisér, herec a spisovateľ. Syn spisovateľa a scenáristu Josefa Menzela. 
Život.
V roku 1962 ukončil štúdium réžie na FAMU v Prahe. V 60. rokoch 20. storočia bol spoluzakladateľom filmovej novej českej vlny. Menzelov prvý celovečerný film "Ostře sledované vlaky" z roku 1966 získal Oscara za najlepší zahraničný film. Ďalší jeho film "Vesničko má středisková" bol na Oscara nominovaný v roku 1985. Námety k svojim vrcholným filmom čerpal z diel Vladislava Vančuru ("Rozmarné léto", "Konec starých časů") a Bohumila Hrabala (poviedka "Smrt pana Baltazara" z Perliček na dně, "Ostře sledované vlaky", "Skřivánci na niti", "Postřižiny", "Slavnosti sněženek"). Originalita jeho filmov je založená na spojení rôzných umeleckých polôh (poetické videnie skutočnosti, nadsádzka, osudová dramatičnosť, žánrová bizarnost i humor, groteska a satira). Od sedemdesiatych rokov sa Jiří Menzel venoval aj divadelnej réžii. Spolupracoval s pražskými divadlami (Činoherní klub, Vinohradské divadlo). Bol ženatý s novinárkou Olgou Kelymanovou. Zomrel 5. septembra 2020 vo veku 82 rokov. 
Filmografia.
Herec.
//www.filmklub.sk/t/person.php?id=84317 Jiří Menzel na filmklub.sk]
Jean-Luc Godard

Jean-Luc Godard (* 3. december, 1930, Paríž, Francúzsko – † 13. september 2022, Rolle VD, Švajčiarsko) bol francúzsky filmový režisér, scenárista a producent. Jeden z najvplyvnejších členov "Nouvelle Vague" alebo „Francúzskej novej vlny“.
Jean-Jacques Annaud

Jean-Jacques Annaud (* 1. október 1943, Draveil, Francúzsko) je francúzsky filmový režisér.
Gaspar Noé

Gaspar Noé (* 27. december 1963, Buenos Aires, Argentína) je francúzsky režisér, scenárista a producent.
Jean Renoir

Jean Renoir (* 15. september 1894, Paríž – † 11. február 1979, Beverly Hills, Kalifornia) bol francúzsky filmový režisér. Bol synom francúzskeho impresionistického maliara Pierre-Auguste Renoira. Jeho tvorba patrí k filmovému smeru poetický realizmus.
Lars von Trier

Lars von Trier (* 30. apríl 1956, Kodaň, Dánsko ako Lars Trier) je dánsky filmový režisér . Patrí k autorom manifestu hnutia Dogma 95, presadzujúceho minimalizmus vo filme. Napriek tomu vo svojich filmoch využíva aj rôzne iné prístupy.
Takeši Kitano

Takeši Kitano (po japonsky: 北野 武 Kitano Takeshi), pseudonym Beat Takeši (ビートたけし), (* 18. január 1947, Adači, Tokio) je japonský komediant, herec, spisovateľ, básnik, maliar a filmový režisér. Uznávajú ho nielen v Japonsku, ale aj v zahraničí pre jeho charakteristické kinematografické dielo.
Svoj pseudonym používa pri všetkých svojich aktivitách s výnimkou funkcie režiséra.
Pedro Almodóvar

Pedro Almodóvar, vlastným menom Pedro Almodóvar Caballero, (* 25. september 1949, Calzada de Calatrava, Španielsko) je španielsky filmový režisér.
Biografia.
Ako sedemnásťročný (v roku 1966) odišiel do Madridu, kde nemal absolútne žiadne zázemie. Pracoval v "Španielskej národnej telefónnej spoločnosti" a po práci kreslil komiksy, písal články pre undergroundové časopisy, hrával divadlo a spieval s vlastnou punkovou skupinou "Almodóvar and McNamara". Začiatkom 70-tych rokov odišiel do Barcelony a začal nakrúcať krátkometrážne filmy na 8-milimetrový film. Úspešný bol už jeho debut "Pepi , Luci, Bom a ďalšie dievčatá z partie" o priateľských ale aj intímnych vzťahoch (často lesbických) členiek jednej ženskej rockovej skupiny. Film sa rýchlo stal kultovou záležitosťou medzi nonkonformnými mladými ľuďmi a v madridskom divadle "Alphavill" sa premietal niekoľko rokov. Almodóvar sa nikdy netajil svojimi ateistickými názormi a nonkonformným spôsobom života. Bol tiež výrazným kritikom fašizoidného režimu diktátora Franca. Film "Ženy na pokraji nervového zrútenia" (1988) mu priniesol filmovú cenu "Félix '88" pre najlepšieho mladého režiséra a film bol nominovaný aj na cenu "Americkej filmovej akadémie" v kategórii najlepší cudzojazyčný film. Napokon "Oscara" v kategórii najlepší neanglický film získal za film "Všetko o mojej matke" (1999).
Vo svojich filmoch Almodóvar venuje pozornosť najmä analýze medziľudských vzťahov (napr. "Čo som komu urobila, že sa mi to stalo"; "Rozorvané objatia"), zobrazeniu ľudskej (homo)sexuality a rôznych podôb lásky (napr. "Spútaj ma!", "Na dno vášne", "Hovor s ňou"), skúmaniu vzťahu medzi rodičmi a deťmi (napr. vo filmoch "Všetko o mojej matke", "Volver"), zneužívaniu detí ("Zlá výchova"), prípadne sa zamýšľa nad zneužívaním moderných technológií (film "Koža, v ktorej žijem"). 
V jeho filmoch sa obvykle mieša naraz niekoľko žánrov, od komédie po tragédiu, od sociálnej drámy po melodrámu, od thrilleru až po soft-porno. Almodóvarove filmy sú zvyčajne nakrúcané v španielskych exteriéroch a filmová kamera pracuje so starostlivo aranžovanými obrazmi (či už krajiny alebo interiérov, ktoré sú až „barokne“ rafinované). Aj scenáristicky patria Almodóvarove filmy (scenáre si často píše sám) k novátorským, často prekvapujú úsmevnými (niekedy nečakanými) zápletkami a dômyselnou pointou. Je možné povedať, že nad odbornou kritikou jeho niektorých (najmä raných) filmov výrazne prevažuje všeobecné uznanie jeho scenáristicko-režisérskych kvalít, ktorú potvrdzuje hlavne stále väčšia divácka popularita jeho filmov.
Pedro Almodóvar úzko spolupracuje s bratom Augustínom, s ktorým založil v roku 1987 produkčnú spoločnosť "El Deseo" (v preklade: Túžba), ktorá od toho času produkovala takmer všetky Almodóvarove filmy. Pedro Almodóvar patrí od polovice 80-tych rokov 20. storočia k najpopulárnejším španielskym režisérom. Najväčší kasový úspech mali jeho filmy z 90-tych rokov, ako napr. „Spútaj ma!“ (1991), „Na dno vášne“ (1997) „Všetko o mojej matke“ (1999) alebo „Hovor s ňou“ (2002). V jeho filmoch často vystupovali Almodóvarovi „dvorní“ herci ako Carmen Maura, Victoria Abril, Antonio Banderas, alebo Penélope Cruz.
Zobrazenie

Zobrazenie môže byť:
Manufaktúra (história)

Manufaktúra (z lat. "manus" = ruka + "factura" = robenie) bol (najmä v ranom novoveku) veľký podnik (dielňa), v ktorom sa tovar vyrábal do veľkej miery ručne, ale s intenzívnou špecializáciou (a príslušnou zložitou koooperáciou) a deľbou práce. Manufaktúra je aj označenie príslušnej formy (veľko)výroby.
V manufaktúrach pracovali schudobnení remeselníci a roľníci strácajúci pôdu na vidieku. Prvé manufaktúry vznikali v 14. storočí vo Flámsku a Florencii. Vyrábalo sa v nich prevažne súkno. V 19. storočí boli manufaktúry nahradené továrňami, ktoré sa od manufaktúr odlišujú tým, že sa v nich nevyrába prevažne ručne, ale pomocou strojov.
Známa bola manufaktúra v Šaštíne, ktorú v roku 1736 založil František Lotrinský, manžel Márie Terézie. Táto v svojej dobe najväčšia textilná manufaktúra na Slovensku zamestnávala viac ako 1 000 ľudí.
Buržoázia

Buržoázia (z fr. "bourgeoisie" = meštianstvo, meštiactvo, buržoázia) je pojem, ktorý má dva základné významy.
Vznikol v 16. storočí vo Francúzsku ako označenie zámožných mešťanov, najmä majiteľov podnikateľského majetku a finančného kapitálu (obchodníci, bankári, majitelia manufaktúr, neskôr tovární a pod.). Od čias Francúzskej revolúcie (začala r. 1789) je buržoázia chápaná ako opak citoyena, t. j. politicky uvedomelého občana. V priebehu Francúzskej revolúcie sa buržoázia ako vrchná vrstva tzv. tretieho stavu (strednej vrstvy, fr. tiers état), t. j. opaku šľachty, stala vedúcou spoločenskou silou vo Francúzsku. V nasledujúcom období sa jej - najmä priemyselným a obchodným podnikateľom - podarilo presadiť svoje záujmy (najmä zavedením volebného práva, odstupňovaného podľa daní odvádzaných poplatníkmi). Ako označenie podobnej vrstvy sa výraz používa aj pre iné krajiny.
V chápaní Karla Marxa má buržoázia trochu iný význam. Ide o vedúcu triedu kapitalistickej spoločnosti, zjednodušene o všetkých podnikateľov. Buržoázia vykorisťuje proletariát a je niečo ako jeho protikladom, čo vedie k revolúcii a vzniku beztriednej spoločnosti. Keďže je vlastníkom výrobných prostriedkov, určuje výrobné pomery a ich ideologickú nadstavbu (pozri aj marxizmus, historický materializmus). V tomto zmysle bol výraz buržoázia v časoch socializmu často používaný a v niektorých obdobiach sa stal skoro až negatívnym označením pre každého zámožného, príp. nemanuálne pracujúceho človeka.
Ohradzovanie

Ohradzovanie je proces zaberania a ohradzovania veľkých celkov pôdy vlastnenej pôvodne občinami a roľníkmi v Anglicku v 15.-19. storočí, najmä v 16.stor. a potom v 18. stor.. Je predmetom mnohých ekonomických, sociologických a historických analýz. Výrazne prispel k modernizácii anglickej spoločnosti na začiatku kapitalizmu.
Vykonávali ho spočiatku jednotliví šlachtici, neskôr štát. V rokoch 1730 - 1780 tento spôsob zaberania pôdy predpísalo vyše 5000 zákonov britského parlamentu. Ohradzovanie sprevádzalo násilné vyháňanie roľníkov z pôdy a ničenie ich usadlostí. 
Motívom bolo v 15. - 16. storočí získať pastviny na rožširovanie chovu oviec (pretože bol nízky dopyt po anglickej vlne) a od 18. stor. zvýšenie obilnej produkcie (pretože došlo k populačnej explózii a priemyselnej revolúcii). 
Cielom bolo vytvoriť na ohradených pozemkoch individuálne pozemkové vlastníctvo jediného vlastníka a nahradiť tak starý systém otvorených polí (openfield), ktorý bol spätý s kolektívnymi povinnosťami (spoločné určovanie časového postupu prác, spoločné využívanie obecných pozemkov a pod.). Individuálne vlastníctvo podporovalo obchodovanie s pôdou. Tento systém znamenal aj odstránenie úhorového hospodárstva a zavedenie striedavého hospodárstva (striedanie obilia a kŕmnych plodín).
1415

Udalosti.
Bitka pri Azincourte medzi Francúzmi a Angličanmi.
Sáva (rieka)

Sáva je dlhá balkánska rieka, prameniaca v Slovinsku, v Júlskych Alpách. Je pravým a najvodnatejším prítokom Dunaja, do ktorého ústi v Belehrade. Povodie rieky ma rozlohu a rieka odvodňuje časť územia Slovinska, Chorvátska, Bosny a Hercegoviny a Srbska.
Priebeh toku.
Rieka vzniká sútokom zdrojníc Sava Dolinka a Sava Bohinjka v Júlskych Alpách v Slovinsku. Až po Záhreb tečie v horách úzkym údolím, stredný a dolný tok vedie južným okrajom Stredodunajskej roviny. Tu rieka meandruje a jej tok zovieraju hrádze, zabraňujúce povodniam. Šírka koryta je v Záhrebe 100 a v ústí . "Sáva" vytvára na dlhom úseku prirodzenú hranicu medzi "Chorvátskom" a "Bosnou a Hercegovinou".
Vodný režim.
Sáva je s priemerným prietokom /s najvodnatejším prítokom Dunaja. Maximálne prietoky okolo /s rieka dosahuje koncom zimy a na jar. Splavná je pre osobné lode po mesto "Šabac", pre nákladnú dopravu po Sisak. 
Osídlenie.
Povodie rieky je husto osídlené a na Sáve sa nachádzajú tri hlavné mestá: Ľubľana (Slovinsko), Záhreb (Chorvátsko) a na sútoku s Dunajom Belehrad (Srbsko).
Egejské more

Egejské more (neodborne nazývané aj archipelagos) je polouzatvorené okrajové more v Atlantickom oceáne, patriace k Stredozemnému moru. Nachádza sa medzi Balkánskym polostrovom, Malou Áziou a Krétou. Patrí medzi najčistejšie moria.
Jeho bazén je široký asi zo severu na juh a z východu na západ. V mori sa nachádza veľké množstvo ostrovov, z ktorých je najväčšia Kréta. Patria k nemu súostrovia Kyklady, Východoegejské ostrovy, Eubója, Severné Sporady, Argosarónske ostrovy a Dodekanézy. Na severovýchode je more cez Dardanely, Marmarské more a Bospor prepojené s Čiernym morom.
Geológia.
Oblasť sa vyznačuje stenčenou kontinentálnou kôrou, vysokým tepelným tokom (a s tým spojenou vulkanickou činnosťou) a vysokou seizmicitou. Zemetrasenia majú plytké až stredne hlboké hypocentrá, ktoré sledujú beniofovu-zónu ponárajúcej sa platne. Spôsobuje ich na sever smerujúca subdukcia Africkej pod Eurázijskú platňu. Kréta sa nachádza nad helénskou subdukčnou zónou v pozícií ostrovného oblúka. Do severnej časti Egejského mora zasahuje severoanatólsky zlom. Celá oblasť poklesáva približne od neogénu.
Marmarské more

Marmarské more (turecky: "Marmara Denizi", grécky: "Μαρμαρα̃ Θάλασσα" or "Προποντίδα") je vnútrozemské more, ktoré je Bosporom oddelené od Čierneho a Dardanelami (resp. polostrovom Gelibolu) od Egejského mora. Zároveň oddeľuje ázijskú časť Turecka od jeho európskej časti. Jeho plocha je 11 350 km², maximálna hĺbka 1 355 m.
V mori sa nachádzajú dve väčšie súostrovia známe ako Princove a Marmarské ostrovy. Druhé sú bohaté na zdroje mramoru, ktoré dali meno celému moru (mramor - grécky "marmaros").
Starogrécky názov tohto mora bol "Propontis" ("Προποντίς", "-ίδος"). Meno bolo odvodené z "pro" (pred) a "pont-" (more): Gréci zvyčajne plávali cez Propontis do Čierneho mora.
Geológia.
Marmarské more je pull-apart panva, ktorá vznikla začiatkom pliocénu činnosťou severoanatólskeho zlomu. Pozdĺž tohto zlomu, ktorý možno zaradiť ako smerný posun, dochádza k pohybu (tzv. tektonický únik) Anatólie na západ v dôsledku tlaku Arabskej platne. Severnú časť panvy Marmaského mora tvoria 3 depresie, alebo menšie panvy - Tekirdag, Stredomarmarská a Cinarcik.
Citoyen

Citoyen (fr. občan, vyslov pribl. [situajen]) je označenie:
V roku 1792 bol vo Francúzsku titul Citoyen (ženský rod: "Citoyenne") zavedený ako jediný povolený titul a ako demokratické oslovenie namiesto Monsieur (ženský rod: "Madame"), t. j. pán (pani). Po víťazstve cisárstva (1804) bol však titul znova zrušený. Krátkodobo bolo oslovenie Citoyen znova obnovené po francúzskej februárovej revolúcii z roku 1848.
Castries (Svätá Lucia)

Castries [kástriz] je hlavné mesto Svätej Lucie. Leží na severozápadnom pobreží ostrova. Bolo založené v roku 1650 ako "Carenage".
Kingston (Jamajka)

Kingston je hlavné a najväčšie mesto na Jamajke. Má približne 937 tisíc obyvateľov (2011). 
História.
Predchádzajúcim hlavným mestom Jamajky bolo mesto Port Royal, ktoré zničili viaceré prírodné katastrofy a v súčasnosti sú z neho už iba ruiny neďaleko kingstonského prístavu. Kingston založili utečenci z bývalého hlavného mesta, po jeho zničení.
Múzeá.
V Kingstone sa nachádza niekoľko múzeí. Medzi najvyhľadávanejšie patrí múzeum venované hudobníkovi Bobovi Marleyovi. Najznámejšie exponáty týkajúce sa jeho života a tvorby možno nájsť v dome kde spevák žil až do svojej smrti.
Nachádza sa tu aj Národné historické múzeum, ktoré dokumentuje históriu ostrovného štátu až po súčasnosť, s množstvom exponátov endemických rastlinných a živočíšnych druhov.
Graeme Revell

Graeme Revell (* 23. október 1955, Auckland, Nový Zéland) je novozélandský skladateľ filmovej hudby.
1929

Narodenia.
90. roky 20. storočia

Pre 90. roky 20. storočia (19901999) bol charakteristický rozvoj technológií, predovšetkým počítačov a internetu. Na začiatku dekády napadol Irak Kuvajt, čo viedlo k vojne v Zálive. V roku 1991 sa rozpadol Sovietsky zväz a skončila tak studená vojna.
Socialistické štáty strednej a východnej Európy v ekonomickej oblasti naštartovali prerod z centrálne riadených ekonomík k modelu voľného trhu, silnému postaveniu súkromného vlastníctva a kapitalistickým princípom riadenia, neexistujúce legislatíva a sprievodný chaos týchto procesov často vyústili v ekonomický prepad a na prelínanie ekonomickej moci s mocou politickouoligarchia.
Opäť bolo spojené Nemecko, Česká a Slovenská Federatívna Republika sa naopak rozdelila. Balkán poznamenali rozpad Juhoslávie a Vojna v Bosne a Hercegovine. Určité upokojenie izraelsko-palestínskeho konfliktu predstavovala Mierová dohoda z Osla z roku 1993 a došlo k ukončeniu Konfliktu v Severnom Írsku prostredníctvom tzv. Veľkopiatkovej dohody.
V oblasti kultúry sa opakovala akási eufória podobná rokom šesťdesiatym; film, hudba, literatúra a iné ťažili z globálneho politického uvoľnenia a z prílivu nových tvorivých trendov a vplyvov.
Informačné technológie.
Britský fyzik Tim Berners-Lee počas svojho pôsobenia v CERNu v roku 1990 vytvoril značkovací jazyk HTML a protokol HTTP, ktoré sa stali základom služby World Wide Web. Tá sa po niekoľkých rokoch stala dominujúcou službou na Internetu.
V roku 1991 fínsky študent Linus Torvalds zverejnil svoje jadro slobodného operačného systému, ktoré po ňom nesie názov "Linux". Na základe toho jadra boli vytvorené tzv. linuxové distribúcie, z ktorých najvýznamnejšie z tej doby sú Debian, Slackware a Mandriva.
V roku 1995 vydala firma Microsoft nový operačný systém Windows 95.
Deväťdesiate roky 20. storočia takisto sú érou masívneho nástupu mobilných telefónov.
Šport.
Olympijské hry.
V roku 1992 sa konali Letné olympijské hry v Barcelone a Zimné olympijské hry Albertville, v roku 1994 sa konali Zimné olympijské hry v Lillehammeri, v roku 1996 Letné olympijské hry v Atlante a v roku 1998 zimné olympijské hry v Nagane.
Futbal.
Majstrovstvá sveta sa konali trikrát: v roku 1990 v Taliansku uspelo , v roku 1994 v USA uspela a v roku 1998 zvíťazilo domáce . V Európe došlo k zmene súťaže pre najlepšie futbalové kluby, z Pohára majstrov európskych krajín sa stala Liga majstrov UEFA. V klubovom futbale došlo k nárastu súm za prestupy hráčov.
80. roky 20. storočia

80. roky 20. storočia sú spätne glorifikované. Štýl hudby, módy životného štýlu absolútne vystihujú 80s.
70. roky 20. storočia

Roky 1970 – 1979, súhrnne nazývané 70. roky 20. storočia, sú obdobím slobody a uvoľňovania istých zvyklostí a kultúr.
60. roky 20. storočia

Roky 19601969, súhrnne zvané 60. roky 20. storočia, sú obdobím určitého uvoľnenia v politike, umení aj v kultúre.
50. roky 20. storočia

Roky 19501959, súhrnne zvané 50. roky 20. storočia, sú obdobím charakterizovaným ako povojnové časy.
40. roky 20. storočia

Roky 19401949, súhrnne nazývané 40. roky 20. storočia, je obdobie, v ktorom sa odohrala druhá svetová vojna.
30. roky 20. storočia

Roky 19301939, súhrnne nazývané 30. roky 20. storočia, sú charakterizované predovšetkým všeobecnou hospodárskou krízou, nástupom autoritatívnych režimov v mnohých krajinách sveta a nakoniec vypuknutím druhej svetovej vojny.
20. roky 20. storočia

Roky 19201929, súhrnne zvané 20. roky 20. storočia, boli v celosvetovom meradle dobou relatívnej prosperity, spojené so zotavením po prvej svetovej vojne, avšak zároveň už hostili udalosti, ktoré boli predzvesťou druhej svetovej vojny.
10. roky 20. storočia

Roky 19101919, súhrnne zvané 10. roky 20. storočia, priniesli prvú svetovú vojnu a niekoľko zásadných politických zmien.
0. roky 20. storočia

Roky 19001909, súhrnne nazývané 0. roky 20. storočia, predstavujú (nadnesene povedané) prechod zo „storočia pary“ do „storočia elektriny“.
Udalosti.
Technika.
Orville a Wilbur Wright uskutočnili prvý zdokumentovaný let v motorizovanom lietadle ťažšom než vzduch.
Basil Poledouris

Basilis „Basil“ Konstantine Poledouris (* 21. august 1945, Kansas City, Missouri – † 8. november 2006, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol skladateľ filmovej hudby a otec Zoë Poledouris.
Prezentujúc silný štýl a takmer epický zvuk sa stal jedným z najvýznamnejších skladateľov vďaka svojej práci na soundtrackoch k filmom "Barbar Conan" (1982), "Ničiteľ Conan" (1984), "RoboCop" (1987) a "Hviezdna pechota" (1997). Najlegendarsiou sa stala jeho hudba z roku 1980 riders of doom k filmu Barbar Conan 1982
Zoë Poledouris

Zoë Poledouris (* 25. august 1973, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americká speváčka a hudobná skladateľka.
Narodila sa ako staršia z dvoch dcér skladateľa filmovej hudby Basila Poledourisa.
Bola speváčkou v dievčenskej punkovej kapele Table-Grade. Ďalšie skupiny v ktorých pôsobila ako speváčka alebo skladateľka sú Evelyn Oz, Doppler, Bombshell a Looner.
Trevor Jones

Trevor Jones celým menom Trevor Alfred Charles Jones (* 23. marec 1949, Kapské Mesto, Južná Afrika) je juhoafrický skladateľ filmovej hudby.
James Horner

James Roy Horner (* 14. august 1953, Los Angeles, Kalifornia, USA – † 22. jún 2015, Národný park Los Padres) bol americký hudobný skladateľ orchestrálnej a filmovej hudby. Bol známy spojením zborových a elektronických elementov v mnohých svojich prácach a častým používaním prvkov z keltskej hudby. Získal dvoch Oscarov za hudbu k filmu "Titanic" v roku 1997.
Alan Silvestri

Alan Silvestri (* 26. marec 1950, New York, New York, USA) je americký skladateľ filmovej hudby 80. a 90. rokov. Často spolupracuje s režisérom Robertom Zemeckisom, napríklad na filmoch ako "Forrest Gump", či séria "Návrat do budúcnosti", "Stroskotanec", "Romancing the Stone", a iných.
Quincy Jones

Quincy Jones (* 14. marec 1933, Chicago, Illinois† 3. november 2024, Los Angeles, California, USA) bol americký hudobník, dirigent, skladateľ, producent a hráč na trúbku.
James Newton Howard

James Newton Howard (* 9. jún 1951, Los Angeles) je americký skladateľ filmovej hudby, držiteľ Zlatého glóbusu a ceny Emmy. Medzi najznámejšie filmy, pre ktoré skomponoval hudbu patria "Utečenec, Šiesty zmysel, Znamenia, King Kong, Som legenda" a iné.
Howard Shore

Howard Shore (* 18. október 1946, Toronto, Kanada) je kanadský skladateľ filmovej hudby, držiteľ Oscara.
Životopis.
Študoval hudbu v "Berklee College of Music" v Bostone v USA.
Svoju hudobnú kariéru začal ako člen skupiny "Lighthouse" v ktorej hral na roh. Jeho prvé pokusy s hudbou v zábavnom priemysle sú spojené so skladaním hudby pre kanadské divadlo v ktorom spolupracoval so svojím priateľom z detstva Davidom Cronenbergom. 
V roku 1975 sa stal hudobným režisérom populárnej americkej show "Saturday Night Live". Prvá filmová zákazka prišla práve od Cronenberga, a bol to film "Rabid" 1978. Známym sa stal svojou schopnosťou tvorby hudby pre ťažké, svojim spôsobom kontroverzné filmy (napr. thrillery a horory). 
Filmy ako "Scanners" 1981, "Videodrome" 1983, "Mucha" 1986, "Príliš dokonalá podoba" 1988, "Nahý obed" 1990, "Mlčanie jahniat" 1991, "Philadelphia" 1993, "Sedem" 1995, "Cela" 2000, dominujú jeho filmografii, pričom sú niekedy striedané ľahšími vecami ako "Veľký" 1988, "Otec v sukni" 1993, "Ed Wood" 1994 a "Dogma" 1999. 
Za prelom v jeho kariére sa dá považovať ponuka od novozélandského režiséra Petera Jacksona na zhudobnenie trilógie "Pán prsteňov." Ich spolupráca vyústila do vydania hudby, ktorá sa smelo môže porovnávať s tým najlepším, čo bolo doteraz pre film napísané. "Spoločenstvo prsteňa" 2001, "Dve veže" 2002, a "Návrat kráľa" 2003 zabezpečili skladateľovi troch Oscarov, dva Zlaté glóbusy a mnoho iných ocenení. S Petrom Jacksonom spolupracoval aj na hudbe k filmovému remaku "King Konga".
Zložil hudbu do viac ako 50 filmov.
Henry Mancini

Henry Mancini, rodným menom Enrico Nicola Mancini (* 16. apríl 1924, Cleveland, Ohio, USA – † 14. jún 1994, Beverly Hills, Kalifornia) bol americký hudobný skladateľ, dirigent a aranžér, známy hlavne vďaka tvorbe filmovej hudby (napr. pre sériu filmov o Ružovom panterovi, alebo seriál "Vtáky v tŕní"). Bol silne ovplyvnený swingom a džezom. Je nositeľom niekoľkých cien Grammy a Oscar.
Michael Nyman

Michael Laurence Nyman (* 23. marec 1944, Londýn, Spojené kráľovstvo) je britský minimalistický hudobný skladateľ súdobej hudby. Je známy aj ako klavirista, muzikológ a autor soundtrackov k filmom Petra Greenawaya.
Leonard Bernstein

Leonard Bernstein (* 25. august 1918, Lawrence, Massachusetts, USA – † 14. október 1990, New York, New York) bol americký dirigent, klavirista, hudobný skladateľ a pedagóg, popularizátor hudby a známa televízna osobnosť.
Životopis.
Absolvoval Harvard University, potom Curtisov inštitút vo Philadelphii, kde bol najnadanejším žiakom Fritza Reinera. Roku 1942 sa presťahoval do New Yorku, kde sa mu príliš nedarilo. Počul ho hrať básnik Irving Caesar, Bernstein mu hrou pripomínal bývalého kolegu George Gershwina, preto mu Caesar našiel prácu, opisoval noty.
Počas dvoch rokov napísal balet "Fancy Free" (Nezamilovaný), na Broadwayi uspel s muzikálom "On the Town" (O meste) a v 25 rokoch debutoval ako dirigent v Newyorskej filharmónii v Carnegie Hall, keď zaskakoval za chorého kolegu.
Koncom 40. a začiatkom 50. rokov napísal muzikály "Candide", "Wonderful Town" (Nádherné mesto), "West Side Story", hudbu k filmu Elia Kazana "On The Waterfront" (V prístave) a balet "Age of Anxiety" (Vek úzkosti).
Od roku 1958 riadil Newyorskú filharmóniu, oživil a propagoval diela zabúdaného Gustava Mahlera a Carla Nielsena. Do repertoáru zaradil aj veľa súčasnej hudby. Roku 1969 odišiel z filharmónie, ale naďalej zostal jej častým hosťom. Udržoval styky s mnohými svetovými filharmóniami.
Účinkoval v mnohých hudobných programoch, ktoré si získali veľkú popularitu. Vážnu hudbu v nich prezentoval ako zábavnú a vzrušujúcu a vysvetľoval veľa skladieb. Vo svojej tvorbe často spájal prvky džezovej a populárnej hudby s tradičnými hudobnými formami.
Zomrel vo veku 72 rokov na zápal pľúc.
Michel Legrand

Michel Legrand (* 24. február 1932, Paríž, Francúzsko† 26. január 2019, tamže) bol francúzsky hudobný skladateľ, dirigent a klavirista.
Narodil sa v Paríži ako syn Raymonda Legranda, jedného z najpopulárnejších skladateľov/dirigentov Francúzska tých čias.
Najprv prispieval v oblasti džezu (spolupracoval s inovátormi ako boli Dizzy Gillespie, Miles Davis, John Coltrane), neskôr sa preslávil hudbou pre filmy.
Randy Newman

Randy Newman (* 28. november 1943, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americký skladateľ piesní, spevák a klavirista známy vďaka popovým a filmovým piesňam.
Medzi filmy, ku ktorým, napísal piesne patria Ragtime, The Natural ako aj prvé štyri filmy Disney-Pixar vrátane Toy Story, A Bug's Life a Monsters, Inc.
V roku 1989 získal cenu Premio Tenco a v roku 2013 bol uvedený do Rock and Roll Hall of Fame. Je tiež držiteľomm cien Grammy, "Annie" a Oscar.
Alfred Newman

Alfred Newman (* 17. marec 1900, New Haven, Connecticut, USA† 17. február 1970, Hollywood, Kalifornia) bol americký skladateľ filmovej hudby.
Clint Mansell

Clint Mansell (* 7. január 1963, Coventry, Spojené kráľovstvo) je britský hudobník a skladateľ filmovej hudby.
Bernard Herrmann

Bernard Herrmann (* 29. jún 1911, New York, New York, USA – † 24. december 1975, Los Angeles, Kalifornia) bol známy americký hudobný skladateľ. 
Často spolupracoval s režisérom Alfredom Hitchcockom, ako napr. na filmoch "Psycho", "Vertigo", a "Na sever severozápadnou dráhou". Tiež zložil hudbu pre mnohé iné filmy, medzi ktoré patrí "Občan Kane", "Taxikár", a "Mys hrôzy". 
Roku 1941 získal Oscara za hudbu k filmu "The Devil and Daniel Webster".
André Previn

André Previn, rodným menom Andreas Ludwig Priwin (* 6. apríl 1929, Berlín, Nemecko – † 28. február 2019, New York, New York, USA) bol americký klavirista, dirigent, aranžér a hudobný skladateľ, štvornásobný držiteľ ceny Americkej filmovej akadémie Oscar a desaťnásobný držiteľ ceny Grammy.
Životopis.
Pochádza zo židovskej rodiny z nemeckého hlavného mesta Berlín. V roku 1939 spoločne so svojou rodinou emigroval do USA, keď utekali pred Hitlerom a nemeckými nacistami. Americkým občanom sa stal v roku 1943, hudbu študoval do roku 1946 na vysokej škole v Beverly Hills pri Los Angeles. Ako skladateľ a dirigent sa dokázal presadiť v Hollywoode už v roku 1948, kedy začal písať a aranžovať filmovú hudbu aj riadiť miestne filmové orchestre. Potom, čo sa tu úspešne etabloval, riadil hudobné nahrávky pre slávne filmové muzikály ako napr. "Gigi" (1958), "Porgy a Bess" (1959) a "My Fair Lady" (1964), za ktorý dostal cenu Americkej filmovej akadémie Oscar.
V roku 1967 sa stal dirigentom Houstonského symfonického orchestra a ďalší rok aj Londýnskeho symfonického orchestra. V nasledujúcich rokoch pôsobil ako dirigent napr. u Pittsburského symfonického orchestra, Kráľovského filharmonického orchestra a u Losangeleskej filharmónie. Ďalej skladal filmovú hudbu, komponoval a aranžoval hudbu k muzikálom, skladal ale aj hudobné diela spadajúce do odboru vážnej hudby, ako bol napr. violončelový koncert, alebo koncert pre gitaru a orchester.
Od polovice päťdesiatych rokov 20. storočia tiež cestoval a hrával ako jazzový pianista. Vtedy spolupracoval so Shelly Manne, Leroy Vinnegarom a Benny Carterom. Spoločne s nimi nahral aj album, ktorý obsahoval upravené piesne pochádzajúce z muzikálu "My Fair Lady" (1956), tento album sa vo svojej dobe stal hudobným bestsellerom.
V neskorších rokoch sa sústredil na komponovanie klasickej hudby. Jeho prvou operou sa stala "Električka do stanice túžba", ktorá mala premiéru v sanfranciskej opere v roku 1998. Zložil aj mnoho ďalších diel z oblasti vážnej hudby, išlo o diela vokálne, komorné aj symfonické.
Pravidelne vystupoval s mnohými poprednými svetovými symfonickými telesami a filharmóniami.
Aaron Copland

Aaron Copland (* 14. november 1900, Brooklyn, New York – † 2. december 1990, New York) bol americký skladateľ, libretista, klavirista a dirigent. 
V roku 1925 debutoval ako skladateľ kompozíciou "Symfónia pre organ a orchester" a v tom istom roku dostal Gugenheimovo štipendium. V rokoch 19281931 organizoval spolu s Rogerom Sessionsom koncerty avantgardnej americkej hudby (Copland-Sessions Concerts). Copland sa považuje za najvýznamnejšieho amerického skladateľa z obdobia medzi dvoma svetovými vojnami. V niektorých dielach sa usiloval o syntézu francúzskeho neoklasicizmu a džezu ("Tanečná symfónia", 1925, "Koncert pre klavír a orchester", 1926, suita z baletu "Billy the Kid", 1938). V ďalšom období túto tendenciu opustil a vo veľkej miere sa venoval komponovaniu hudby pre scénické útvary (balet, opera, film). Okrem spomenutých k jeho najvýznamnejším dielam patria: "Fantázia pre klavír" (1957), "Lincolnov portrét pre recitáciu a orchester" (1942), "Kantáta o mieri" pre zbor a orchester (1956), opera "Ľúbezná krajina" (1954) a iné. Je autorom mnohých publikácií.
Hospodárska ulica

Hospodárska ulica je ulica:
Kollárova ulica

Kollárova ulica je ulica:
V Srbsku v troch mestách jestvuje Kollárova ulica: v Báčskom Petrovci, v Selenči a v Kulpíne.
Hlboká ulica

Hlboká ulica je ulica:
Bernolákova ulica (Hlohovec)

Bernolákova ulica v Hlohovci vedie smerom od ulice SNP, na ktorú sa napája pri mestskom cintoríne, až k železničnej trati a k mestskej časti Nová štvrť. Nachádzajú sa na nej najmä obytné a panelové domy, no v jej tesnej blízkosti sa nachádzajú aj dva najdôležitejšie podniky – Bekaert, a.s. a Zentiva, a.s.
Na tejto ulici, žije značná časť populácie Rómov v Hlohovci.
Nitrianska ulica (Hlohovec)

Nitrianska je ulica v Hlohovci pri východe z mesta smerom na Nitru.
Na Nitrianskej ulici sa tiež nachádza okresný úrad, mestský cintorín, benzínové čerpadlo a sídlisko Nitrianska.
Závodská cesta

Závodská cesta je ulica v Žiline. Závodská cesta sa nachádza v juhozápadnej časti od centra. Vychádza zo známej žilinskej kruhovej križovatky Rondel smerom do Závodia a končí pri rieke Rajčanke, kde je hranica s mestskou časťou Závodie. 
Za Rajčankou na ňu nadväzuje ulica Juraja Závodského. Po pravej strane z nej odbočuje ulica Dolné Rudiny a Priemyselná, po ľavej strane Škultétyho ulica a ulica Pri Rajčanke. Závodská cesta je významná komunikácia, ktorá spája centrum mesta nielen s okolitými obcami Hôrky, Brezany, Bitarová a Ovčiarsko, ale aj mestskými časťami Bánová a Závodie. V katastrálnom území Závodia sa nachádza aj štvrté žilinské sídlisko Hájik. Okrem toho táto cesta vedie aj k priemyselnej zóne a k DPMŽ. Po ulici premáva aj trolejbusová doprava. Prvý úsek medzi kruhovou križovatkou Rondel a Priemyselnou ulicou bol otvorený 17.11.1994 a druhý úsek od Priemyselnej ulice smerom do Závodia a na sídlisko Hájik bol otvorený 15.11.2002.
Na tejto ulici sa nachádza Ubytovňa SOMO, Kasárne 5. pluku špeciálneho určenia Jozefa Gabčíka a modlitebňa Kresťanské zbory v Žiline. Je tu aj ojedinelá, v Žiline najvýznamnejšia historická pamiatka, opevnený Kostol sv. Štefana Kráľa. 
Na Závodskej ceste sú postavené aj dva významné pamätníky. Jeden je Pamätník rtn. Jozefovi Gabčíkovi, kpt. in memoriam, veliteľovi skupiny Antropoid a účastníkovi atentátu na zastupujúceho ríšskeho protektora, generála SS Reinharda Heydricha. Pamätník odhalil primátor mesta Žilina Ing. Ján Slota 24.5.2002 pri vchode do Kasární 5. pluku špeciálneho určenia Jozefa Gabčíka. Autorom busty a pomníka je akademický sochár Štefan Pelikán.
Druhý pamätník Cesta bez návratu je venovaný obetiam holokaustu. Stojí na mieste, kde od marca do októbra roku 1942 počas 2. svetovej vojny zriadili najväčšie zberné stredisko pre deportáciu takmer 26 000 židov z celého Slovenska. Pamätník odhalil 4.7.2004 primátor Žiliny Ján Slota za účasti prezidenta SR Ivana Gašparoviča, žilinského občana Arieha Kleina a ďalších hostí. Pamätník venovalo Mesto Žilina a autormi sú Jacob Enyedi a Arieh Klein.
Okružná

Okružná môže byť:
Mostná ulica

Mostná ulica je ulica:
Komenského ulica (Hlohovec)

Komenského je ulica v Hlohovci.
Pomenovaná je podľa pedagóga, jazykovedca, prírodovedca, humanistu, filozofa a politika Jana Amosa Komenského.
Stavby.
V Hlohovci sa na tejto ulici nachádza Gymnázium Ivana Kupca (Komenského 13), kostol Všetkých svätých a Kláštor františkánov, ktorého časť je v súčasnosti využívaná ako múzeum.
Ulica vysokoškolákov

Ulica vysokoškolákov je ulica v Žiline.
Je to najdôležitejšia dopravná tepna na sídlisku Vlčince. Väčšiu časť tvorí štvorpruhová cesta s chodníkmi pre peších a na úseku od križovatky s Obchodnou ulicou po vysokoškolské internáty aj s chodníkom pre cyklistov.
Priebeh.
Ulica začína na križovatke ulíc Vojtecha Spanyola a Tajovského, pričom je plynulým pokračovaním Spanyolovej ulice, a končí na ulici Rosinská cesta. Vedie po západnom okraji sídliska Vlčince. Na ulici sa nachádzajú 3 kruhové objazdy, pričom sa uvažuje o výstavbe ďalších, keďže na ulici sa tvoria kolóny. Takisto existujú plány na plnohodnotné rozšírenie cesty na štvorpruhovú (keďže od budovy Europalace po križovatku s Rosinskou cestou má len dva pruhy).
Občianska vybavenosť.
Na ulici sa nachádzajú obchodné centrá Atrium Dubeň, Obi (bývalý Baumax) či Nay elektrodom. Sú tu aj supermarkety Lidl a Kaufland, Mestská krytá plaváreň Žilina z roku 1963, čerpacie stanice Shell, OMV a Slovnaft, neštátne zdravotnícke zariadenie ŽILPO, druhá najvyššia žilinská budova Europalace, v ktorej sídli pošta a klientské centrum Ministerstva vnútra SR a vysokoškolské internáty Žilinskej univerzity.
MHD.
Ulicou prechádzajú významné trolejbusové a autobusové linky MHD Žilina. Najväčšími zastávkami sú „Vysokoškolákov, plaváreň" pri Mestskej krytej plavárni (trolejbusové linky 1, 5 a 6 a autobusové linky č. 20 a 30) a „Fatranská" na dolnom konci ulice (trolejbusové linky č. 1, 4, 5, 7 a 14 a autobusové linky č. 20 a 30). Ďalšími zastávkami sú „Atrium Dubeň" pri obchodnom centre s rovnakým názvom (trolejbusová linka č. 6) a „Internátna" pri OC Dubeň (autobusová linka č. 30).
Nemocničná ulica (Žilina)

Nemocničná je ulica v Žiline a tvorí ju časť štvorpruhového prieťahu cesty I/18 mestom. 
Priebeh.
Je pokračovaním Mostnej ulice a začína na mimoúrovňovej križovatke s ulicou Vysokoškolákov a končí na križovatke pri HM Tesco, kde sa stretáva i Košická a ulica Na Horevaží. V úseku križuje mimoúrovňovo Hlbokú cestu, ktorá vedie zo sídliska Vlčince do centra. V tomto úseku je aj mimoúrovňové odbočenie do nemocnice. Asi v úseku jeden kilometer prechádza okolo nemocnice, a preto dostala názov Nemocničná. V tomto úseku sú od areálu nemocnice vybudované protihlukové, miestami zalesnené valy. Aj v ďalšom úseku po pravej strane sú od sídliska Vlčince IV. vybudované protihlukové valy. Pred križovatkou s Košickou vedie okolo areálu SAD Žilina a po pravej strane je vybudovaný ľahký priemysel. Pred križovatkou na pravej strane je čerpacia stanica pohonných hmôt. 
Nemocničná ulica je súčasťou mestského okruhu, ktorý v priemere asi dva kilometre obchádza centrálnu zónu. Táto štvorpruhová, miestami viacpruhová komunikácia mimoúrovňovo križuje mestské komunikácie a lávky pre peších s výnimkou križovatky Košická. Na ňu ústia cesty od Bratislavy (I/18), Prievidze (I/64), Popradu (I/18), Ostravy (I/11), Terchovej (II/583) a miestne komunikácie. Je jedinou mestskou okruhovou komunikáciou na Slovensku.
Košická ulica

Košická ulica je ulica:
Pomenovaná je podľa slovenského mesta Košice.
Obchodná ulica

Obchodná ulica je ulica:
Hollého ulica (Hlohovec)

Hollého je ulica v Hlohovci. Pomenovaná je podľa významného slovenského národovca Jána Hollého.
Hollého ulica sa nachádza v blízkosti ulíc Mateja Bela a Manckovičova. Nachádza sa tu najdlhšia budova v Hlohovci. Ide o sústavu panelových domov spojených do jedného celku, ktorý je pre svoju dĺžku medzi hlohovčanmi prezývaný „Čínsky múr“.
Dolná ulica

Dolná ulica je ulica:
Ulica sv. Cyrila a Metoda

Ulica sv. Cyrila a Metoda je ulica:
Ulica Matice slovenskej

Ulica Matice slovenskej je ulica:
Centrálna ulica (Žilina)

Centrálna je ulica v južnej časti Žiliny, kde oddeľuje sídliská Hliny VI a Solinky. 
S výstavbou ulice sa začalo spolu s výstavbou sídliska Solinky v rokoch 1981 – 1988. Je zabudovaná do zárezu, aby hlukom nerušila obytnú zónu. Ponad ulicu medzi sídliskami je postavená lávka pre peších. Na ulici bola vybudovaná a 4. marca 1998 otvorená trolejbusová trať, ktorá linkou č. 3 spája centrum mesta cez Ul. Alexandra Rudnaya a Bôrik so sídliskom Solinky. Na tejto trase boli po prvýkrát namiesto oceľových trakčných stožiarov zabudované železobetónové stĺpy, ktoré vhodne zapadli do uličného prostredia. Vybudovaním prepojenia na Vlčince sa zokruhovaním zefektívnila trolejbusová sieť.
Priebeh.
Na Centrálnu ulicu sa pripája z centra cez miestnu časť Bôrik ulica Alexandra Rudnaya. Na oboch koncoch ulice nadväzuje Obvodová ulica, ktorá obchádza oblúkom celé sídlisko Solinky. Týmito dvoma ulicami je celé sídlisko uzatvorené. Na západnej strane v rohu Centrálnej ulice s Obvodovou je čerpacia stanica pohonných hmôt.
Obvodová ulica

Obvodová je ulica v Žiline a vedie západným okrajom sídliska Hliny a následne obchádza sídlisko Solinky.
Priebeh.
S výstavbou ulice sa začalo spolu s výstavbou sídliska Solinky v rokoch 1981 – 1988 a začína na kruhovom objazde pri Váhostave ako pokračovanie Hlinskej ulice. Vedie súbežne s Rajeckou cestou a na okraji Soliniek sa pripája Centrálna ulica, ktorá ju spája s koncom ulice, čím uzatvára okruh okolo sídliska.
Dôležitou ulicou vedie trolejbusová linka, obsluhujúca od roku 1996 Solinky cez Bôrik a od 6. júla 2004 umožňuje tiež dobré spojenie so sídliskom Vlčince a dostupnosť obchodných centier na ulici Vysokoškolákov. Touto traťou získalo sídlisko tri nezávislé pripojenia na mestskú trolejbusovú sieť.
Po ľavej strane Obvodovej ulice od centra sa nachádza sídlisko Hliny VI s gymnáziom a strednými školami. Tu odbočuje aj Bajzova ulica s Domom nábytku GEKO a predajňou Lidl. Od roku 2012 sa medzi pripojenou ulicou Centrálna a Bajzova ulica pristavala prípojka ku obchodnému domu Tesco. Za križovatkou s Centrálnou ulicou je čerpacia stanica pohonných hmôt a po celej dĺžke sú už len obytné bloky sídliska Solinky. Z ulice sú vedené miestne komunikácie dovnútra sídliska.
Po pravej strane Obvodovej ulice od centra sa buduje diaľničný privádzač Lietavská Lúčka – Žilina s ktorým bude ulica prepojená mimoúrovňovou križovatkou na juhozápadnej strane sídliska. Po pravej strane sa nachádza veľkoobchod Metro s čerpacou stanicou pohonných hmôt, predajne a servis J.P.Car a Peugeot, dom nábytku a obchodný dom TPD. V tejto časti sa nachádza aj obytný súbor rodinných domov Solinky-Juh. Z východnej strany uzatvára komunikáciu nezastavaný priestor s blízkym lesoparkom Chrasť.
Rajecká cesta

Rajecká cesta je ulica:
Hlavná ulica

Hlavná ulica je ulica:
Námestie Ľ. Štúra (Žilina)

Námestie Ľudovíta Štúra (v minulosti "Leninovo námestie") bolo do roku 2017 námestie v Žiline. V súčasnosti je súčasťou Ulice Antona Bernoláka a jeho územie je prevažne zastavané a zabrané obchodným domom Aupark. 
Námestie Ľudovíta Štúra sa nachádzalo medzi historickým jadrom mesta a sídelným útvarom Hliny I – IV. Základný kameň námestia bol položený 29. augusta 1958 pri stavbe Domu odborov v Žiline (1958 – 1963), ktorý projektoval Ferdinad Čapka v spolupráci s Řepom. 
Námestie bolo pomenované ako Leninovo námestie so sochou V. I. Lenina, ktorá bola po roku 1989 odstránená. Neskoršie pribudla na východnej strane budova Slovenskej sporiteľne a ako posledná budova Sociálnej poisťovne. Na západnej strane ohraničuje námestie areál Cirkevnej základnej školy Romualda Zaymusa a hotel Slovakia. Hotel bol postavený v roku 1981 a za architektonické dielo získal autorský kolektív Stanislav Toman, Otto Sedlák, Gabriela Cimmermanová cenu Dušana Jurkoviča (1981). 
Začiatkom októbra 2002 odhalili na námestí sochu Ľudovíta Štúra, ktorej autorom je akademický sochár Ladislav Berák. V apríli 2006 bola socha prevezená do depozitu DPMŽ, aby sa nepoškodila počas výstavby objektu Aupark – Shopping center. Po ukončení stavebných prác bolo plánované jej osadenie na pôvodnom mieste, čo ale autor odmietal. Socha bola 26. októbra 2012 osadená v parku na Bôriku, ktorý bol súčasne premenovaný na Park Ľudovíta Štúra.