Dejiny Osmanskej ríše

Osmanská ríša bola založená Osmanom I. ako malý bejlik na severozápade Malej Ázie južne od Konštantínopolu, hlavného mesta Byzantskej ríše. Osmani prvýkrát vkročili do Európy v roku 1352, v roku 1354 získali hrad Çimpe v Dardanelách a v roku 1369 presťahovali svoje hlavné mesto do Edirne (Adrianopol). Početné malé turkické štáty v Malej Ázii boli zároveň dobytím alebo vyhlásením o vernosti asimilované do začínajúceho osmanského sultanátu.
Po dobytí Konštantínopolu (dnes Istanbul) sultánom Mehmedom II. v roku 1453 štát prerástol do mocnej ríše, expandoval hlboko do Európy, severnej Afriky a na Blízky východ. Keďže väčšina Balkánu bola pod osmanskou nadvládou do polovice 16. storočia, osmanské územie sa exponenciálne zväčšilo za vlády sultána Selima I., ktorý v roku 1517 prevzal kalifát, keď sa Osmani obrátili na východ a okrem iných území dobyli aj západnú Arábiu, Egypt, Mezopotámiu a Levantu. V priebehu niekoľkých nasledujúcich desaťročí sa veľká časť severoafrického pobrežia (okrem Maroka) stala súčasťou osmanskej ríše.
Ríša dosiahla vrchol pod vládou Süleymana I. v 16. storočí, kedy sa rozprestierala od Perzského zálivu na východe k Alžírsku na západe a od Jemenu na juhu k Maďarsku a časti Ukrajiny na severe. Süleymanova vláda bola vrcholom osmanského klasického obdobia, počas ktorého prekvitala osmanská kultúra, umenie a politický vplyv, hoci ríša dosiahla svoj maximálny územný rozsah až v roku 1683, v predvečer bitky o Viedeň.
Od roku 1699 začala Osmanská ríša v priebehu nasledujúcich dvoch storočí prichádzať o územie v dôsledku vnútornej stagnácie, nákladných obranných vojen, európskeho kolonializmu a nacionalistických povstaní medzi svojimi mnohonárodnostnými subjektmi. Začiatkom 19. storočia sa uskutočnili početné administratívne reformy, ktoré sa snažili zabrániť úpadku ríše s rôznou mierou úspechu. 
Ríša zanikla po porážke Spojencov v prvej svetovej vojne. Bola oficiálne zrušená vládou Veľkého národného zhromaždenia Turecka v Ankare v novembri 1922 po tureckej vojne za nezávislosť (1919–1923). Počas svojich viac ako 600 rokov existencie zanechala Osmanská ríša na Strednom východe a v juhovýchodnej Európe hlboké dedičstvo, čo je zrejmé zo zvykov, kultúry a kuchyne rôznych krajín, ktoré boli kedysi súčasťou jej ríše.
Vznik Osmanskej ríše (1299–1453).
Založenie a vzostup Osmanskej ríše je obdobím histórie, ktoré sa začalo vznikom Osmanského kniežatstva v roku cca 1299 a skončilo sa okolo roku 1453. Toto obdobie bolo svedkom založenia politickej entity, ktorej vládla Osmanská dynastia v severozápadnej anatólskej oblasti Bitýnia, a jej transformácie z malého kniežatstva na byzantskej hranici na ríšu zahŕňajúcu Balkán, Anatóliu a severnú Afriku. Po väčšinu tohto obdobia boli Osmani iba jedným z mnohých konkurenčných štátov v regióne a pri udržiavaní kontroly nad ich ríšou sa spoliehali na podporu miestnych vojnových veliteľov a vazalov. V polovici pätnásteho storočia sa osmanským sultánom podarilo nazhromaždiť dostatok osobnej sily a autority na vytvorenie centralizovaného ríšskeho štátu, ktorý uskutočnil sultán Mehmed II. (vládol 1451 - 1481). Dobytie Konštantínopola v roku 1453 sa považuje za symbolický okamih, kedy sa vznikajúci osmanský štát zmenil z číreho kniežatstva na ríšu, čo predstavuje hlavný bod obratu v jeho histórii.
Príčinu osmanského úspechu nemožno pripísať nijakému jedinému faktoru, ktorý sa počas obdobia menil, keď sa Osmani neustále prispôsobovali meniacim sa okolnostiam.
Skoršia časť tohto obdobia, štrnáste storočie, je pre historikov obzvlášť ťažké študovať kvôli nedostatku zdrojov. Z vlády Osmana I. neprežil ani jeden písomný dokument a zo zvyšku storočia len veľmi málo. Osmani navyše začali zaznamenávať svoju vlastnú históriu až v pätnástom storočí, viac ako sto rokov po mnohých udalostiach, ktoré popisujú. Pre historikov je teda veľkou výzvou rozlišovať medzi skutočnosťou a mýtom pri analýze príbehov obsiahnutých v týchto neskorších kronikách, a to až tak, že jeden historik to dokonca vyhlásil za nemožné a najskoršie obdobie osmanských dejín označil za „čiernu dieru“. Počas svojej vlády sultán Osman I. rozšíril hranice tureckého osídlenia na okraj Byzantskej ríše. 
V tomto období bola vytvorená formálna osmanská vláda, ktorej inštitúcie sa počas života ríše drasticky zmenili.
V storočí po smrti Osmana I. sa osmanská vláda začala rozširovať nad východné Stredomorie a Balkán. Osmanov syn Orhan dobyl mesto Bursa v roku 1326 a spravil z neho nové hlavné mesto osmanského štátu. Pád Bursy znamenal stratu byzantskej kontroly nad severozápadnou Anatóliou. Dôležité mesto Solún bolo dobyté Benátčanmi v roku 1387. Víťazstvo Osmanov v Kosove v roku 1389 skutočne znamenalo koniec srbskej moci v regióne a pripravilo tak cestu pre osmanskú expanziu do Európy. Bitka pri Nikopolise v roku 1396, všeobecne považovaná za poslednú rozsiahlu stredovekú križiacku výpravu, nezastavila postup víťazných osmanských Turkov. S rozšírením tureckého panstva na Balkáne sa stalo strategické dobytie Konštantínopolu hlavným cieľom Osmanov. Ríša ovládla takmer všetky bývalé byzantské krajiny obklopujúce mesto, avšak Byzantíncom sa dočasne uľavilo, keď Timur v roku 1402 vpadol do Anatólie v bitke pri Ankare. Ako zajatca si vzal sultána Bayezida I. Zajatie Bayezida I. uvrhlo Turkov do neporiadku. Štát upadol do občianskej vojny, ktorá trvala od roku 1402 do roku 1413, pretože Bayezidovi synovia bojovali o nástupníctvo. Vojna skončila, keď sa Mehmed I. stal sultánom a obnovil osmanskú moc, čím ukončil Interregnum.
Časť osmanských území na Balkáne (napríklad Solún, Macedónsko a Kosovo) bola dočasne stratená po roku 1402, neskôr ich však Murad II. znovu získal medzi 30. a 50. rokmi 15 storočia. 10. novembra 1444 Murad II. porazil maďarskú, poľskú a valašskú armádu pod vedením poľského kráľa Vladislava III. (tiež uhorského kráľa) a Jána Huňadyho v bitke pri Varne, ktorá bola poslednou bitkou v križiackej výprave vo Varne. O štyri roky neskôr pripravil Ján Huňady ďalšiu armádu (maďarských a valašských síl) na útok na Turkov, v druhej bitke o Kosovo v roku 1448 bol však opäť porazený Muradom II.
Syn Murada II., Mehmed II., zreorganizoval štát a armádu a svoje bojové schopnosti preukázal dobytím Konštantínopolu 29. mája 1453 vo veku 21 rokov.
Klasický vek (1453–1566).
Osmanské dobytie Konštantínopola v roku 1453 Mehmedom II. upevnilo postavenie ríše ako jednej z najvýznamnejších mocností v juhovýchodnej Európe a vo východnom Stredomorí. Po obsadení Konštantínopolu sa Mehmed stretol s pravoslávnym patriarchom Gennadiom a vypracoval dohodu, v ktorej pravoslávna cirkev výmenou za to, že si dokáže udržať svoju autonómiu a pôdu, prijala osmanskú moc. Kvôli zlým vzťahom medzi neskoršou Byzantskou ríšou a štátmi západnej Európy, ktoré stelesňuje slávna poznámka Loukasa Notarasa „Lepší sultánov turban ako kardinálsky klobúk“, väčšina pravoslávneho obyvateľstva prijala osmanskú vládu za lepšiu ako benátsku.
Keď sa v roku 1453 stal Konštantínopol (dnešný Istanbul) novým hlavným mestom Osmanskej ríše, prevzal Mehmed II. titul "Kayser-i Rûm" (doslova "Caesar Romanus", t. j. Rímsky cisár). S cieľom skonsolidovať toto tvrdenie chcel zahájiť kampaň na dobytie Ríma, západného hlavného mesta bývalej Rímskej ríše. Za týmto účelom strávil mnoho rokov zabezpečovaním pozícií v Jadranskom mori, napríklad v Benátskom Albánsku, a potom pokračoval v osmanskej invázii do Otranta a Apúlie 28. júla 1480. Turci zostali v Otrante a jeho priľahlých oblastiach takmer rok, ale po smrti Mehmeda II. dňa 3. mája 1481 boli plány na preniknutie hlbšie do Apeninského polostrova s novými posilami vzdané a zrušené a zostávajúce osmanské jednotky odplávali späť na východ od Jadranského mora. 
V tomto období v 15. a 16. storočí vstúpila Osmanská ríša do dlhého obdobia dobývania a rozširovania a rozširovala svoje hranice hlboko do Európy a severnej Afriky. Dobytia pevniny boli riadené disciplínou a inováciami osmanskej armády; a na mori Osmanské námorníctvo výrazne pomohlo tejto expanzii. Námorníctvo tiež napádalo a chránilo kľúčové námorné obchodné cesty v konkurencii talianskych mestských štátov v Čiernom, Egejskom a Stredozemnom mori a Portugalcov v Červenom mori a Indickom oceáne. 
Štát tiež prosperoval hospodársky vďaka svojej kontrole nad hlavnými pozemnými obchodnými cestami medzi Európou a Áziou.
Ríša prosperovala pod nadvládou radu angažovaných a efektívnych sultánov. Sultán Selim I. (1512–1520) dramaticky rozšíril východné a južné hranice ríše tým, že v bitke pri Čaldiráne porazil šáha Ismaila zo Safíjovskej Perzie. Selim I. ustanovil osmanskú vládu v Egypte a vytvoril námornú prítomnosť v Červenom mori. Po tejto osmanskej expanzii začala súťaž medzi Portugalskou ríšou a Osmanskou ríšou, aby sa stala dominantnou mocnosťou v regióne. 
Selimov nástupca Süleyman I. (1520–1566) ďalej pokračoval v Selimových výbojoch. Po dobytí Belehradu v roku 1521 dobyl Süleyman južnú a strednú časť Uhorského kráľovstva. (Západná, severná a severovýchodná časť zostali nezávislé.)
Po víťazstve v bitke pri Moháči v roku 1526 nastolil tureckú nadvládu na území dnešného Maďarska (okrem západnej časti) a na ďalších stredoeurópskych územiach (pozri tiež: Osmansko-uhorské vojny). V roku 1529 potom obliehal Viedeň, ale po nástupe zimy sa mu mesto nepodarilo dobyť a prinútila ho k ústupu.
V roku 1532 podnikol ďalší útok na Viedeň, bol však odrazený pri obliehaní Günsu, 97 kilometrov južne od mesta, v pevnosti Güns. V druhej verzii príbehu boli veliteľovi mesta Nikolovi Jurišićovi ponúknuté podmienky nominálnej kapitulácie. Süleyman sa však po príchode augustových dažďov stiahol a nepokračoval smerom na Viedeň, ako bolo pôvodne plánované, ale namiesto toho sa obrátil domov.
Po ďalšom postupe Turkov v roku 1543 habsburský panovník Ferdinand v roku 1547 oficiálne uznal osmanskú nadvládu v Uhorsku. Za vlády Süleymana sa Sedmohradsko, Valašsko a prerušovane aj Moldavsko stali vedľajšími kniežatstvami Osmanskej ríše. Na východe osmanskí Turci v roku 1535 dobyli Bagdad od Peržanov, čím získali kontrolu nad Mezopotámiou a námorný prístup do Perzského zálivu. Na konci Süleymanovej vlády predstavovala populácia impéria spolu asi 15 000 000 ľudí. 
Za vlády Selima a Süleymana I. sa ríša stala dominantnou námornou silou, ktorá ovládala veľkú časť Stredozemného mora. Využitie osmanského admirála Barbarossu Hayreddina Pašu, ktorý velil osmanskému námorníctvu za vlády Süleymana, viedli k množstvu vojenských víťazstiev nad kresťanskými námorníctvami. Medzi dôležité námorné víťazstvá Osmanskej ríše v tomto období patrí bitka pri Prevezi (1538); Bitka pri Ponze (1552); Bitka pri Djerbe (1560); dobytie Alžíru (v rokoch 1516 a 1529) a Tunisa (v rokoch 1534 a 1574) od Španielska; dobytie Rodosu (1522) a Tripolisu (1551) od rytierov svätého Jána; dobytie Nice (1543) od Svätej ríše rímskej; dobytie Korziky (1553) od Janovskej republiky; dobytie Baleárskych ostrovov (1558) od Španielska; dobytie Adenu (1548), Muskata (1552) a Aceha (1565–1567) od Portugalska počas výprav v Indickom oceáne.
K dobytiu Nice (1543) a Korziky (1553) došlo v mene Francúzska ako spoločného spojenca medzi vojskami francúzskeho kráľa Františka I. a osmanského sultána Süleymana I. a velili im osmanskí admiráli Barbarossa Hayreddin Paša a Turgut Reis. Mesiac pred obliehaním Nice podporovalo Francúzsko Osmanov delostreleckou jednotkou počas osmanského dobytia Ostrihomu v roku 1543. Francúzsko a Osmanská ríša, spojené vzájomnou opozíciou proti habsburskej nadvláde v južnej aj strednej Európe, sa v tomto období stali silnými spojencami. Aliancia bola ekonomická a vojenská, pretože sultáni poskytli Francúzsku obchodné právo v ríši bez vyberania daní. Od tejto doby bola Osmanská ríša významnou a akceptovanou súčasťou európskej politickej sféry. Vytvorilo vojenské spojenectvo s Francúzskom, Anglickým kráľovstvom a Holandskou republikou proti habsburskému Španielsku, Taliansku a habsburskému Rakúsku. 
Politika expanzie Süleymana I. po celom Stredomorí však bola na Malte v roku 1565 zastavená. Počas letného obliehania, ktoré malo byť neskôr známe ako obliehanie Malty, bojovali osmanské vojská v počte okolo 50 000 mužov s rytiermi svätého Jána a maltskou posádkou 6000 mužov. Tvrdohlavý odpor Malťanov viedol v septembri k ukončeniu obliehania. Neúspešné obliehanie (Turkom sa podarilo dobyť ostrov Gozo spolu s pevnosťou Sv. Elmo na hlavnom ostrove Malta, ale inde neuspeli a ustúpili) bola druhou a poslednou porážkou, ktorú zažil Süleyman I. po rovnako nepresvedčivom prvom osmanskom obliehaní Viedne v roku 1529. Süleyman I. zomrel prirodzenou smrťou vo svojom stane počas obliehania Szigetváru v roku 1566. Bitka pri Lepante v roku 1571 (ktorá bola vyvolaná osmanským dobytím Benátkami ovládaného Cypru v roku 1570) bola ďalším veľkým neúspechom nadvlády osmanského námorníctva v Stredozemnom mori napriek tomu, že v krátkom čase bola vybudovaná rovnako veľká osmanská flotila. V roku 1574 znovu získali Tunisko od Španielska.
Ako postupovalo 16. storočie, osmanskú námornú prevahu napádali rastúce námorné mocnosti západnej Európy, najmä Portugalsko, v Perzskom zálive, Indickom oceáne a na Molukoch. Osmanskí Turci blokovali námorné koridory na východ a juh a preto boli európske mocnosti nútené hľadať inú cestu k starodávnym hodvábnym a korenistým trasám, ktoré sú teraz pod osmanskou kontrolou. Na pevnine bolo impérium zaujaté vojenskými ťaženiami v Rakúsku a Perzii, dvoch široko oddelených vojnových častiach. Preťaženie týchto konfliktov na zdroje impéria a logistika udržiavania zásobovacích a komunikačných liniek na také veľké vzdialenosti nakoniec spôsobili, že jeho námorné úsilie bolo neudržateľné a neúspešné. Prevažujúca vojenská potreba obrany na západných a východných hraniciach ríše nakoniec znemožnila efektívne dlhodobé angažovanie sa v globálnom meradle.
Transformácia Osmanskej ríše (1566–1700).
Európske štáty v tejto chvíli iniciovali úsilie o potlačenie osmanskej kontroly nad tradičnými pozemnými obchodnými cestami medzi východnou Áziou a západnou Európou, ktoré sa začali Hodvábnou cestou. Štáty západnej Európy sa začali vyhýbať osmanskému obchodnému monopolu vytváraním vlastných námorných trás do Ázie prostredníctvom nových objavov na mori. Portugalský objav Mysu dobrej nádeje v roku 1488 inicioval sériu osmansko-portugalských námorných vojen v Indickom oceáne počas 16. storočia. Ekonomicky spôsobila cenová revolúcia prudkú infláciu v Európe aj na Blízkom východe. To malo vážne negatívne dôsledky na všetkých úrovniach osmanskej spoločnosti.
Expanzia Ruského cárstva za vlády Ivana IV. (1533–1584) do oblasti Volgy a Kaspického mora na úkor tatárskych chanátov narušila severné pútnické a obchodné cesty. Vysoko ambiciózny plán, ako tomuto čeliť, ktorý vytvoril veľkovezír Sokollu Mehmed Paša počas vlády Selima II. v podobe prieplavu Don-Volga (začal sa v júni 1569), kombinovaný s útokom na Astrachan, zlyhal a kanál bol s nástupom zimy opustený. Odvtedy sa ríša vrátila k svojej existujúcej stratégii využívania Krymského chanátu ako svojej ochrany proti Rusku. V roku 1571 vypálil Krymský chán Devlet I. Giray podporovaný Osmanmi Moskvu. Nasledujúci rok sa invázia opakovala, ale odrazila sa v bitke pri Molodi. Krymský chanát pokračoval v invázii do východnej Európy v sérii nájazdov otrokov a zostal významnou mocnosťou vo východnej Európe a predstavoval hrozbu najmä pre Ruské cárstvo až do konca 17. storočia.
V južnej Európe vytvorila koalícia katolíckych mocností vedená španielskym kráľom Filipom II. spojenectvo s cieľom napadnúť osmanské námorné sily v Stredozemnom mori. Ich víťazstvo nad osmanskou flotilou v bitke pri Lepante (1571) bolo prekvapivou ranou pre obraz osmanskej neporaziteľnosti. Historici však dnes zdôrazňujú symbolický a nie striktne vojenský význam bitky, pretože do šiestich mesiacov od porážky bola postavená nová osmanská flotila s 250 plachtami vrátane ôsmich moderných galérií, pričom lodenice v Istanbule predviedli novú loď každý deň vo výške stavby. V rozhovoroch s benátskym ministrom osmanský veľkovezír poznamenal: „Pri dobytí Cypru od vás sme vám odrezali jednu z paží; pri porážke našej flotily ste si iba oholili bradu.“ Osmanské námorné zotavenie presvedčilo Benátky, aby v roku 1573 podpísali mierovú zmluvu, a Osmani boli schopní rozšíriť a upevniť svoje postavenie v severnej Afrike. Čo sa však nedalo nahradiť, boli skúsení námorní dôstojníci a námorníci. Bitka pri Lepante bola pre osmanské námorníctvo oveľa škodlivejšia v tom, že zabila skúsenú pracovnú silu ako straty lodí, ktoré boli rýchlo nahradené. 
Naproti tomu sa habsburské hranice usadili na primerane stálych hraniciach, poznačených iba relatívne malými bojmi zameranými na držanie jednotlivých pevností. Patová situácia bola spôsobená stuhnutím habsburskej obrany a odzrkadľovala jednoduché geografické limity: vo veku pred mechanizáciou znamenala Viedeň najvzdialenejší bod, po ktorý mohla osmanská armáda pochodovať z Istanbulu v období sezóny skoro na jar až do neskorej jesene. Odzrkadľovalo to tiež ťažkosti, ktoré ríši vniesla potreba podpory dvoch samostatných frontov: jedného proti Rakúšanom (pozri: Osmanské vojny v Európe) a druhého proti súperiacemu islamskému štátu, perzským Safíjovcom (pozri: Osmanské vojny na Blízkom východe).
Zmeny európskych vojenských taktík a výzbroje vo vojenskej revolúcii spôsobili, že sipahská jazda stratila vojenský význam. Dlhá vojna proti Rakúsku (1593 - 1606) vyvolala potrebu väčšieho počtu pechoty vybavenej strelnými zbraňami. To malo za následok uvoľnenie náborovej politiky a výrazný nárast počtu janičiarskych zborov. Z rovnakých dôvodov boli prijímaní aj nepravidelní ostrostrelci (Sekbani), ktorí sa pri demobilizácii obrátili k brigáde v Celalských vzburách (1595–1610), ktoré na konci 16. a na začiatku 17. storočia spôsobili v Anatólii rozsiahlu anarchiu. Keď populácia ríše dosiahla do roku 1600 30 000 000 ľudí, nedostatok pôdy spôsobil ďalší tlak na vládu.
17. storočie však nebolo érou stagnácie a úpadku, ale kľúčovým obdobím, v ktorom sa osmanský štát a jeho štruktúry začali prispôsobovať novým tlakom a novým skutočnostiam, vnútorným i vonkajším. Sultanát žien (1648–1656) bol obdobím, v ktorom bol dominantný politický vplyv sultánovho harému, pretože matky mladých sultánov uplatňovali moc v mene svojich synov. Nebolo to úplne bezprecedentné; Hürrem Sultan, ktorá sa na začiatku 30. rokov 16. storočia presadila ako nástupkyňa Nurbanu, prvej Valide Sultán, označil benátsky bailo Andrea Giritti za „ženu s najvyššou dobrotou, odvahou a múdrosťou“. Avšak nespoľahlivosť Ibrahima I. (1640–1648) a nástup na trón mladého Mehmeda IV. v roku 1648 vytvorili významnú krízu vlády, ktorú dominantné ženy sultánovho harému zastupovali. Najvýznamnejšími ženami tohto obdobia boli Kösem Sultán a jej nevesta Turhan Hatice, ktorých politické súperenie vyvrcholilo vraždou Kösem v roku 1651.
Toto obdobie ustúpilo veľmi významnej ére Köprülüovcov (1656–1703), počas ktorej bola účinná kontrola nad ríšou vykonávaná sledom veľkovezírov z rodu Köprülü. 15. septembra 1656 osemdesiatnik Köprülü Mehmed Paša prijal pečate úradu, keď dostal záruky od Valide Turhan Hatice o bezprecedentnej autorite a slobode zasahovania. Divoký konzervatívny disciplinár, ktorý úspešne potvrdil ústrednú moc a vojenský popud ríše. Toto pokračovalo za jeho syna a nástupcu Köprülü Fazıla Ahmeda (veľkovezír v rokoch 1661–1676). Vezírstvo Köprülüovcov zaznamenalo obnovený vojenský úspech obnovením moci v Sedmohradsku, dobytím Kréty v roku 1669 a expanziou na poľskú južnú Ukrajinu. Pevnosti Chotyn a Kamianec-Podiľskyj a územie Podolia v roku 1676 padli pod osmanskú kontrolu.
Toto obdobie obnovenej asertivity sa skončilo katastrofálnym koncom, kedy veľkovezír Kara Mustafa Paša v máji 1683 viedol obrovskú armádu k pokusu o druhé osmanské obliehanie Viedne vo Veľkej tureckej vojne v rokoch 1683–1699. Pri poslednom útoku, ktorý sa fatálne oneskoril, boli osmanské vojská porazené spojencami Habsburgovcov, nemecký a poľskými vojskami v čele s poľským kráľom Jánom v bitke pri Viedni. 
Spojenectvo Svätej ligy pomohlo pri porážke pri Viedni, a tak pätnásť rokov trvajúca vojna vrcholila v epochálnej Karlovskej zmluve (26. januára 1699), ktorá ukončila Veľkú tureckú vojnu. Po prvýkrát sa Osmanská ríša vzdala kontroly nad významnými európskymi územiami (mnohými natrvalo) vrátane Osmanského Uhorska. Ríša skončila na konci svojej schopnosti účinne uskutočňovať asertívnu, expanzívnu politiku voči svojim európskym rivalom a od tohto okamihu mala byť prinútená prijať v tomto divadle v podstate obrannú stratégiu. 
Iba dvaja sultáni v tomto období osobne vykonávali silnú politickú a vojenskú kontrolu nad ríšou: rázny Murad IV. (1612–1640) znovu získal Jerevan (1635) a Bagdad (1639) od Safíjovcov a znovu získal ústrednú moc, hoci vládol krátko. Mustafa II. (1695–1703) viedol osmanský protiútok v rokov 1695–1696 proti Habsburgovcom v Uhorsku, bol však porazený katastrofálnou porážkou pri Zente (11. septembra 1697).
Stagnácia a reforma (1700 - 1827).
V tomto období predstavovali hrozby pre Osmanskú ríšu tradične Rakúske cisárstvo, a aj nový nepriateľ, vzmáhajúca sa Ruská ríša. Niektoré oblasti ríše, ako napríklad Egypt a Alžírsko, sa stali nezávislými vo všetkom, až na meno, a neskôr sa dostali pod vplyv Británie a Francúzska. Neskôr, v 18. storočí, centralizovaná moc v Osmanskej ríši ustúpila rôznym stupňom provinčnej autonómie, ktoré požívali miestni guvernéri a vodcovia. 
Ruská expanzia však predstavovala veľkú a rastúcu hrozbu. Vďaka toho bol švédsky kráľ Karol XII. vítaný ako spojenec Osmanskej ríši po jeho porážke Rusmi v bitke pri Poltave v roku 1709 (súčasť Veľkej severnej vojny v rokoch 1700–1721). Karol XII. presvedčil osmanského sultána Ahmeda III., aby vyhlásil vojnu Rusku, čo viedlo k osmanskému víťazstvu pri kampani rieky Puth v rokoch 1710–1711. Následná Požarevecká zmluva podpísaná 21. júla 1718 priniesla medzi vojnami obdobie mieru. Zmluva však tiež odhalila, že Osmanská ríša bola v defenzíve a je nepravdepodobné, že by v Európe predstavovala ďalšiu agresiu. 
Počas obdobia tulipánov (1718–1730), ktoré bolo pomenované pre lásku sultána Ahmeda III. k tulipánovému kvetu a jeho použitie ako symbol jeho mierumilovnej vlády, prešla politika ríše voči Európe posunom. Ríša začala vylepšovať opevnenie svojich miest na Balkánskom polostrove, aby fungovala ako obrana proti európskej rozpínavosti. Kultúrne diela, výtvarné umenie a architektúra prekvitali a prepracovanejšie štýly ovplyvňovali barokové a rokokové hnutia v Európe. Klasickým príkladom je fontána Ahmeda III. pred palácom Topkapı. Slávny flámsko-francúzsky maliar Jean-Baptiste van Mour navštívil počas obdobia tulipánov Osmanskú ríšu a vytvoril niektoré z najuznávanejších umeleckých diel zobrazujúcich scény z každodenného života v osmanskej spoločnosti a na sultánovom dvore.
Po smrti Petra Veľkého v roku 1725, nastúpila Petrova manželka Katarína na Petrov trón ako cárovná Katarína I. Spolu s Rakúskom sa Rusko za cisárovnej Anny, neterky Kataríny I., zúčastňovalo od roku 1735 do roku 1739 vojny proti Osmanskej ríši. Belehradská zmluva podpísaná 18. septembra 1739 ukončila túto vojnu a vyústila do osmanského získania Belehradu a ďalších území z Rakúska, ale stratou azovského prístavu v prospech Ruska. Po podpísaní Belehradskej zmluvy si však Osmanská ríša mohla na dlhšiu dobu vydýchnuť, pretože Rakúsko a Rusko boli nútené vyrovnať sa s nástupom Prusov za vlády kráľa Fridricha Veľkého. 
Toto dlhé obdobie osmanského mieru a skutočnej stagnácie je historikmi typicky charakterizované ako éra neúspešných reforiem. V druhej polovici tohto obdobia došlo k vzdelávacím a technologickým reformám vrátane zriadenia inštitúcií vysokoškolského vzdelávania, ako je Istanbulská technická univerzita. Osmanská veda a technika boli v stredoveku veľmi uznávané, a to ako výsledok syntézy osmanských učencov v oblasti klasického učenia s islamskou filozofiou a matematikou a poznatkov o technologickom pokroku Číňanov ako strelný prach a magnetický kompas. V tomto období sa však vplyvy stali regresívnymi a konzervatívnymi. V roku 1734, keď bola s francúzskymi učiteľmi zriadená delostrelecká škola s cieľom rozširovať delostrelecké metódy v západnom štýle, islamské duchovenstvo úspešne namietlo na základe teodícei. Až v roku 1754 bola delostrelecká škola znovu otvorená na polotajnej báze. Cechy spisovateľov predtým odsúdili tlačiarenský stroj ako „diablov vynález“ a boli zodpovedné za 53-ročné oneskorenie medzi vynálezom Johannesa Gutenberga v Európe v roku cca 1440 a jej predstavenie osmanskej spoločnosti prvou Gutenbergovou tlačou v Istanbule, ktorú založili sefardskí Židia v Španielsku v roku 1493 (ktorí o rok skôr migrovali do Osmanskej ríše a unikli pred španielskou inkvizíciou z roku 1492). Tlačiarenský lis však až do 18. storočia používali iba nemoslimovia v Osmanskej ríši. V roku 1726 Ibrahim Muteferrika presvedčil veľkovezíra Nevşehirliho Damat İbrahima Pašu, veľkého Muftiho a duchovenstvo o efektívnosti kníhtlače a neskôr predložil žiadosť sultánovi Ahmedovi III., ktorý Muteferrike udelil povolenie na vydávanie kníh bez náboženského vyznania (napriek odporu niektorých kaligrafov a náboženských vodcov). Muteferrikova tlač vydala svoju prvú knihu v roku 1729 a do roku 1743 vydala 17 diel v 23 zväzkoch (každé v náklade 500 až 1 000 výtlačkov). 
Uzavreté boli aj ďalšie predbežné reformy: znížili sa dane, došlo k pokusom o zlepšenie imidžu osmanského štátu a došlo k prvým prípadom súkromných investícií a podnikania. 
Po období mieru, ktoré trvalo od roku 1739, začalo Rusko v roku 1768 opäť presadzovať svoje expanzívne želania. Pod zámienkou prenasledovania poľských revolucionárov pricestovali ruské jednotky do Balty, mesta ovládaného Osmanmi na hranici Besarábie, vyvraždili jeho obyvateľov a mesto vypálili do tla. Táto akcia vyprovokovala Osmanskú ríšu k prvej rusko-tureckej vojne v rokoch 1768–1774. Zmluva Küçüka Kaynarca z roku 1774 ukončila prvú rusko-tureckú vojnu a umožňovala kresťanským občanom osmanskou vládou kontrolovaných rumunských provincií Valašsko a Moldavsko slobodu uctievania. Rusko sa stalo garantom ich práva na kresťanské bohoslužby.
Od 18. do 19. storočia sa viedli série vojen medzi ruskou a osmanskou ríšou. Na konci 18. storočia niekoľko porážok vo viacerých vojnách s Ruskom viedlo niektorých ľudí v Osmanskej ríši k záveru, že reformy Petra Veľkého poskytli Rusom náskok, a preto museli Osmani držať krok so západnou technológiou, aby sa predišlo ďalším porážkam. 
Osmanské vojenské reformné snahy začínajú Selimom III. (1789–1807), ktorý uskutočnil prvé veľké pokusy o modernizáciu armády podľa európskych línií. Tieto snahy však brzdili reakčné hnutia, čiastočne od náboženského vedenia, ale predovšetkým od janičiarskeho zboru, ktorý sa stal anarchickým a neúčinným. Žiarlili na svoje privilégiá a boli pevne proti zmenám. Vytvorili janičiarsku vzburu. Selimovo úsilie ho stálo trón a život, ale veľkolepým a krvavým spôsobom ho vyriešil jeho nástupca, dynamický Mahmud II., ktorý v roku 1826 zrušil janičiarsky zbor.
Srbská revolúcia (1804 - 1815) znamenala začiatok éry národného prebudenia na Balkáne počas východnej otázky. Zvrchovanosť Srbska ako dedičnej monarchie pod vlastnou dynastiou bola uznaná "de jure" roku 1830. V roku 1821 vyhlásili Gréci sultánovi vojnu. Po povstaní, ktoré vzniklo na Moldavsku ako odklon, nasledovala hlavná revolúcia na Peloponéze, ktorá sa spolu so severnou časťou Korintského zálivu stala prvou časťou osmanskej ríše, ktorá dosiahla nezávislosť (v roku 1829). Do polovice 19. storočia bola Osmanská ríša Európanmi označovaná ako „chorý muž“. Štáty vrchnosti - Srbské kniežatstvo, Valašsko, Moldavsko a Čierna Hora - sa v 60. a 70. rokoch 19. storočia posunuli smerom k nezávislosti.
Úpadok a modernizácia (1828–1908).
Počas tohto obdobia ríša čelila výzvam v obrane proti cudzej invázii a okupácii. Ríša prestala sama vstupovať do konfliktov a začala vytvárať spojenectvá s európskymi krajinami, ako sú Francúzsko, Holandsko, Británia a Rusko. Napríklad v krymskej vojne v roku 1853 sa Osmani spojili s Britániou, Francúzskom a Sardínskym kráľovstvom proti Rusku. 
Modernizácia.
Počas obdobia Tanzimatu (z arabčiny تنظيم tanẓīm, čo znamená „organizácia“) (1839–1876) viedla séria vládnych ústavných reforiem k pomerne modernej armáde brancov, reformám bankového systému, dekriminalizácii homosexuality, nahradeniu náboženského práva so sekulárnym právom a cechom s modernými továrňami. V roku 1856 "Hatt-ı Hümayun" sľúbilo rovnosť pre všetkých osmanských občanov bez ohľadu na ich etnickú príslušnosť a náboženské vyznanie; ktorý tak rozšíril pôsobnosť "Hatt-ı Şerifa" z Gülhane z roku 1839. 
Celkovo mali reformy Tanzimatu ďalekosiahle účinky. Medzi tých, ktorí sa vzdelávali na školách zriadených počas obdobia Tanzimatu, patrili Mustafa Kemal Atatürk a ďalší pokrokoví vodcovia a myslitelia Tureckej republiky a mnohých ďalších bývalých osmanských štátov na Balkáne, na Blízkom východe a v severnej Afrike. Tieto reformy obsahovali záruky na zabezpečenie úplnej bezpečnosti osmanských poddaných pre ich životy, česť a majetok; zavedenie prvých osmanských papierových bankoviek (1840) a otvorenie prvých pôšt (1840); reorganizácia finančného systému podľa francúzskeho modelu (1840); reorganizácia občianskeho a trestného zákona podľa francúzskeho vzoru (1840); založenie "Meclis-i Maarif-i Umumiye" (1841), ktoré bolo prototypom prvého osmanského parlamentu (1876); reorganizácia armády a pravidelný nábor, vyberanie armády a stanovenie dĺžky vojenskej služby (1843–1844); prijatie osmanskej štátnej hymny a osmanskej štátnej vlajky (1844); prvé celoštátne osmanské sčítanie ľudu v roku 1844 (počítali sa iba občania mužov); prvé národné preukazy totožnosti (oficiálne pomenované identifikačné doklady "Mecidiye" alebo neformálne dokumenty "kafa kağıdı" (hlavná časť papiera), 1844); ustanovenie Rady pre verejné poučenie (1845) a ministerstva školstva ("Mekatib-i Umumiye Nezareti", 1847, z ktorého sa neskôr stal "Maarif Nezareti", 1857); zrušenie otroctva a obchodu s otrokmi (1847); založenie prvých moderných univerzít ("darülfünun", 1848), akadémií (1848) a učiteľských škôl ("darülmuallimin", 1848); založenie ministerstva zdravotníctva ("Tıbbiye Nezareti", 1850); Obchodný a obchodný zákonník (1850); založenie Akadémie vied ("Encümen-i Daniş", 1851); založenie spoločnosti "Şirket-i Hayriye", ktorá prevádzkovala prvé prímestské trajekty poháňané parou (1851); prvé súdy v európskom štýle ("Meclis-i Ahkam-ı Adliye", 1853) a najvyššia súdna rada ("Meclis-i Ali-yi Tanzimat", 1853); založenie modernej Istanbulskej samosprávy ("Şehremaneti", 1854) a Rady pre plánovanie miest ("İntizam-ı Şehir Komisyonu", 1855); zrušenie kapitačnej ("Jizya") dane pre nemoslimov pravidelnou metódou stanovovania a výberu daní (1856); nemoslimom bolo dovolené stať sa vojakmi (1856); rôzne ustanovenia pre lepšiu správu verejných služieb a rozvoj obchodu; zriadenie prvých telegrafných sietí (1847–1855) a železníc (1856); nahradenie cechov továrňami; založenie Osmanskej centrálnej banky (pôvodne založená ako "Bank-ı Osmanî" v roku 1856, neskôr reorganizovaná ako "Bank-ı Osmanî-i Şahane" v roku 1863) a Osmanská burza cenných papierov ("Dersaadet Tahvilat Borsası", založená v roku 1866); zákon o pôde ("Arazi Kanunnamesi", 1857); povolenie pre vydavateľov v súkromnom sektore a tlačiarenské spoločnosti v "Serbesti-i Kürşad Nizamnames"i (1857); založenie Školy ekonomických a politických vied ("Mekteb-i Mülkiye", 1859); kódex regulácie tlače a publicistiky ("Matbuat Nizamnamesi", 1864). 
Osmanské ministerstvo pôšt bolo ustanovené v Istanbule 23. októbra 1840. Prvou pošta bola "Postahane-i Amire" neďaleko nádvoria Novej mešity. V roku 1876 bola založená prvá medzinárodná poštová sieť medzi Istanbulom a krajinami mimo rozsiahlej Osmanskej ríše. V roku 1901 sa uskutočnili prvé prevody peňazí cez pošty a začala fungovať prvá nákladná doprava. 
Samuel Morse získal svoj vôbec prvý patent na telegraf v roku 1847 v starom paláci Beylerbeyi (súčasný palác Beylerbeyi bol postavený v rokoch 1861–1865 na rovnakom mieste) v Istanbule, ktorý vydal sultán Abdülmecid, ktorý nový vynález osobne testoval. Po tomto úspešnom teste sa 9. augusta 1847 začali inštalačné práce na prvej telegrafnej linke (Istanbul-Adrianopol–Şumnu). V roku 1855 začala fungovať osmanská telegrafná sieť a bola zriadená Telegrafická správa. V roku 1871 sa zlúčili ministerstvo pošty a telegrafná správa a stalo sa ministerstvom pošty a telegrafu. V júli 1881 bol zriadený prvý telefónny okruh v Istanbule medzi ministerstvom pôšt a telegrafov vo štvrti Soğukçeşme a mestom Postahane-i Amire vo štvrti Yenicami. 23. mája 1909 bola v Büyük Postane (Veľká pošta) v Sirkeci uvedená do prevádzky prvá manuálna telefónna ústredňa s kapacitou 50 liniek. 
Reformné obdobie vyvrcholilo ústavou nazvanou "Kanûn-u Esâsî" (ktorá v osmanskej turečtine znamená „základný zákon“), ktorú napísali členovia Mladých Osmanov a ktorá bola vyhlásená 23. novembra 1876. Ustanovila slobodu viery a rovnosť všetkých občanov pred zákonom. Prvá ústavná éra ríše trvala krátko. Avšak myšlienka osmanizmu sa ukázala ako vplyvná. Skupina reformátorov známych ako Mladí Osmania, vzdelaní predovšetkým na západných univerzitách, verila, že ústavná monarchia dá odpoveď na narastajúce sociálne nepokoje ríše. Vojenským prevratom v roku 1876 prinútili sultána Abdülaziza (1861–1876), aby abdikoval v prospech Murada V. Murad V. však bol duševne chorý a v priebehu niekoľkých mesiacov bol zvrhnutý. Jeho zrejmý dedič Abdülhamid II. (1876–1909) bol vyzvaný k prevzatiu moci pod podmienkou, že vyhlási konštitučnú monarchiu, čo urobil 23. novembra 1876. Parlament prežil iba dva roky, kým ho sultán pozastavil. Keď bol nútený znovu ho zvolať, namiesto toho zrušil zastupiteľský orgán. Týmto sa skončila účinnosť "Kanûn-ı Esâsî".
Kresťanské proso získalo výsady, napríklad v arménskej národnej ústave z roku 1863. Táto forma kódexu predpisov, ktorú schválil Divan, pozostávala zo 150 článkov vypracovaných arménskou inteligenciou. Ďalšou inštitúciou bolo novovzniknuté Arménske národné zhromaždenie. Kresťanské obyvateľstvo ríše vďaka vyššej vzdelanostnej úrovni začalo predbiehať moslimskú väčšinu, čo viedlo k veľkej nevôli na strane druhej. V roku 1861 existovalo 571 základných a 94 stredných škôl pre osmanských kresťanov s celkovým počtom 140 000 žiakov, čo výrazne prevyšovalo počet moslimských detí v škole súčasne, ktorým ešte viac prekážalo množstvo času stráveného učením sa arabčiny a islamskej teológie. Vyššia úroveň vzdelania kresťanov im zase umožnila hrať veľkú úlohu v ekonomike. V roku 1911 zo 654 veľkoobchodných spoločností v Istanbule vlastnilo 528 etnických Grékov. 
Krymská vojna.
Krymská vojna (1853–1856) bola súčasťou dlhodobého boja medzi hlavnými európskymi mocnosťami o vplyv na územia upadajúcej Osmanskej ríše. Británia a Francúzsko úspešne bránili Osmanskú ríšu proti Rusku. 
Väčšina bojov sa odohrala, keď spojenci pristáli na ruskom Krymskom polostrove, aby získali kontrolu nad Čiernym morom. Menšie kampane sa uskutočňovali v západnej Anatólii, na Kaukaze, v Baltskom mori, Tichom oceáne a Bielom mori. Bola to jedna z prvých „moderných“ vojen, pretože zaviedla nové technológie boja, napríklad prvé taktické použitie železníc a telegraf. Následná Parížska zmluva (1856) zabezpečila osmanskú kontrolu nad Balkánskym polostrovom a povodím Čierneho mora. To trvalo až do porážky v rusko-tureckej vojne v rokoch 1877–1878. 
Osmanská ríša si prvé zahraničné pôžičky vzala 4. augusta 1854, krátko po začiatku krymskej vojny. 
Vojna spôsobila odchod krymských Tatárov. Z celkového počtu 300 000 tatarských obyvateľov v provincii Tavride sa v pokračujúcich vlnách emigrácie presunulo do Osmanskej ríše asi 200 000 krymských Tatárov. Ku koncu kaukazských vojen bolo 90% Adygov vyhostených z ich domovských krajín na Kaukaze a usadili sa v Osmanskej ríši. Od 19. storočia mal na formovanie základných čŕt krajiny veľký vplyv odchod veľkej časti moslimských národov z Balkánu, Kaukazu, Krymu a Kréty do dnešného Turecka. Títo ľudia sa podľa všeobecnej definície volali "Muhacirovia". V čase, keď sa Osmanská ríša v roku 1922 skončila, polovica mestského obyvateľstva Turecka pochádzala z moslimských utečencov z Ruska. Krymskí tatárski utečenci na konci 19. storočia zohrávali obzvlášť významnú úlohu v snahe o modernizáciu tureckého vzdelávania. 
Etnický nacionalizmus.
V priebehu 19. storočia sa v mnohých krajinách prehnal vzostup nacionalizmu, ktorý ovplyvnil územia v rámci Osmanskej ríše. Narastajúce národné povedomie spolu s rastúcim pocitom etnického nacionalizmu spôsobili, že nacionalistické myslenie bolo jednou z najvýznamnejších západných myšlienok importovaných do Osmanskej ríše. Bola nútená vyrovnať sa s nacionalizmom v rámci i za hranicami. Počet revolučných politických strán dramaticky vzrástol. Povstania na osmanskom území mali v priebehu 19. storočia mnoho ďalekosiahlych dôsledkov a určovali veľkú časť osmanskej politiky na začiatku 20. storočia. Mnoho osmanských Turkov si položilo otázku, či za to môže politika štátu: niektorí mali pocit, že zdroje etnického konfliktu boli vonkajšie a nesúviseli s otázkami riadenia. Aj keď táto éra nebola bez určitých úspechov, schopnosť osmanského štátu mať akýkoľvek vplyv na etnické povstania bola vážne spochybnená.
V roku 1804 vypukla na Balkáne srbská revolúcia proti osmanskej nadvláde, ktorá prebiehala paralelne s napoleonskou inváziou. Do roku 1817, keď sa revolúcia skončila, bolo Srbsko pod menovitou osmanskou nadvládou povýšené na status samosprávnej monarchie. V roku 1821 sa prvá helénska republika stala prvou balkánskou krajinou, ktorá dosiahla svoju nezávislosť od Osmanskej ríše. Oficiálne ho uznala Porta v roku 1829, po skončení gréckej vojny za nezávislosť. 
Balkán.
Tanzimatské reformy nezastavili nárast nacionalizmu v Podunajských kniežatstvách a Srbskom kniežactve, ktoré boli takmer šesť desaťročí čiastočne nezávislé. V roku 1875 jednostranne vyhlásili svoje kniežatstvá Srbska a Čiernej Hory a Zjednotené kniežatstvá Valašsko a Moldavsko svoju nezávislosť od ríše. Po rusko-tureckej vojne v rokoch 1877–1878 ríša udelila nezávislosť všetkým trom bojovným národom. Bulharsko tiež dosiahlo nezávislosť (ako Bulharské kniežatstvo); jeho dobrovoľníci sa zúčastnili rusko-tureckej vojny na strane rebelujúcich národov.
Berlinský kongres.
Berlínsky kongres (13. jún - 13. júl 1878) bol stretnutím popredných štátnikov európskych veľmocí a Osmanskej ríše. V dôsledku rusko-tureckej vojny (1877–1878), ktorá sa skončila rozhodujúcim víťazstvom Ruska a jeho pravoslávnych kresťanských spojencov (pred vojnou subjekty Osmanskej ríše) na Balkáne, bolo nevyhnutne potrebné stabilizovať a reorganizovať Balkán a zakladať nové národy. Nemecký kancelár Otto von Bismarck, ktorý viedol Kongres, sa zaviazal upraviť hranice tak, aby sa minimalizovalo riziko veľkej vojny, pričom uznal zníženú moc Osmanov a vyvážil odlišné záujmy veľkých mocností.
Výsledkom bolo, že osmanské držby v Európe prudko poklesli; Bulharsko bolo založené ako samostatné kniežatstvo vo vnútri Osmanskej ríše, ale nesmelo si ponechať celé svoje predchádzajúce územie. Bulharsko stratilo východnú Ruméliu, ktorá bola vrátená Turkom pod osobitnou správou; a Macedónsko sa priamo vrátilo Turkom, ktorí sľúbili reformu. Rumunsko dosiahlo úplnú nezávislosť, muselo však časť Besarábie odovzdať Rusku. Srbsko a Čierna Hora nakoniec získali úplnú samostatnosť, ale s menšími územiami.
V roku 1878 Rakúsko-Uhorsko jednostranne obsadilo osmanské provincie Bosna a Hercegovina a Novi Pazar, avšak osmanská vláda tento krok spochybnila a udržala svoje jednotky v oboch provinciách. Patová situácia trvala 30 rokov (rakúske a osmanské vojská existovali v Bosne a Novom Pazare tri desaťročia) až do roku 1908, kedy Rakúšania využili politické nepokoje v Osmanskej ríši, ktoré vyplynuli z revolúcie mladých Turkov a anektovali Bosnu a Hercegovinu, avšak vytiahli svoje jednotky z Nového Pazaru, aby dosiahli kompromis a vyhli sa vojne s Turkami. 
Na oplátku za obhajobu britského premiéra Benjamina Disraeliho za obnovu osmanských území na Balkánskom polostrove počas Berlínskeho kongresu sa Británia ujala správy Cypru v roku 1878 a neskôr v roku 1882 vyslala do Egypta vojakov pod zámienkou pomoci osmanskej vláde v Urabskom povstaní; efektívne získanie kontroly nad oboma územiami (Británia 5. novembra 1914 formálne anektovala ešte stále nominálne osmanské územia na Cypre a v Egypte, ako odpoveď na rozhodnutie Osmanskej ríše vstúpiť do prvej svetovej vojny na strane ústredných veľmocí.) Francúzsko na jeho strane , obsadil v roku 1881 Tunisko. 
Výsledky boli najskôr vítané ako veľký úspech v oblasti mieru a stabilizácie. Väčšina účastníkov však nebola úplne spokojná a sťažnosti týkajúce sa výsledkov mizli, až kým v roku 1914 nevybuchli do svetovej vojny. Srbsko, Bulharsko a Grécko dosiahli zisky, ale oveľa menšie, ako si mysleli, že si zaslúžia. Osmanská ríša, ktorá sa v tom čase nazývala „chorým mužom Európy“, bola ponížená a výrazne oslabená, čo spôsobilo, že bola náchylnejšia na domáce nepokoje a zraniteľnejšia voči útokom. Napriek tomu, že Rusko zvíťazilo vo vojne, ktorá bola príčinou konferencie, bolo v Berlíne ponížené a bolo s ním odporné zaobchádzané. Rakúsko získalo veľké územie, čo nahnevalo južných Slovanov, a viedlo k desaťročiam napätia v Bosne a Hercegovine. Bismarck sa stal terčom nenávisti voči ruským nacionalistom a panslavistom a zistil, že na Balkáne príliš úzko zväzuje Nemecko s Rakúskom.
Z dlhodobého hľadiska sa napätie medzi Ruskom a Rakúsko-Uhorskom zintenzívnilo, rovnako ako otázka národnosti na Balkáne. Kongresu sa podarilo udržať Istanbul v osmanských rukách. Účinne sa dištancovalo od víťazstva Ruska. Berlínsky kongres sa vrátil k územiam Osmanskej ríše, ktoré predchádzajúca zmluva dala Bulharskému kniežatstvu, predovšetkým Macedónsku, a tak vytvoril v Bulharsku silnú revanšistickú požiadavku, ktorá v roku 1912 viedla k prvej balkánskej vojne, v ktorej boli Turci porazení a stratili takmer celú Európu. Keď sa Osmanská ríša postupne zmenšovala vo veľkosti, vojenskej moci a bohatstve, mnoho balkánskych moslimov migrovalo na zostávajúce územie ríše na Balkáne alebo do srdca v Anatólii. Moslimovia boli väčšinou v niektorých častiach Osmanskej ríše, ako je Krym, Balkán a Kaukaz, ako aj v južnom Rusku a tiež v niektorých častiach Rumunska. Väčšinu z týchto krajín stratila Osmanská ríša časom medzi 19. a 20. storočím. Do roku 1923 zostala moslimskou pôdou iba Anatólia a východná Trácia.
Egypt.
Po získaní určitej miery autonómie na začiatku 19. storočia vstúpil Egypt do 80. rokov 19. storočia do obdobia politických nepokojov. V apríli 1882 sa v Alexandrii objavili britské a francúzske vojnové lode, ktoré podporovali chediva a zabránili krajine dostať sa do rúk protieurópskych štátnych príslušníkov. V auguste 1882 vtrhli britské vojská a obsadili Egypt pod zámienkou nastolenia poriadku. Briti podporovali chediva Tewfiqa a obnovili stabilitu, čo bolo obzvlášť výhodné pre britské a francúzske finančné záujmy. Egypt a Sudán zostali ako osmanské provincie "de jure" až do roku 1914, kedy sa Osmanská ríša pripojila k ústredným veľmociam prvej svetovej vojny. Veľká Británia v reakcii na to oficiálne pripojila tieto dve provincie a Cyprus. Ostatné osmanské provincie v severnej Afrike boli stratené v rokoch 1830 až 1912, počnúc Alžírskom (okupovaným Francúzskom v roku 1830), Tuniskom (okupovaným Francúzskom v roku 1881) a Líbyou (okupovanou Talianskom v roku 1912).
Arménsko.
Arméni sa síce pokúsili Tanzimatskými reformami zabezpečiť vlastnú ústavu a národné zhromaždenie, avšak pokúsili sa od osmanskej vlády požadovať implementáciu článku 61, ako bolo dohodnuté na berlínskom kongrese v roku 1878. Po nátlaku európskych mocností a Arménov sultán Abdülhamid II. v reakcii na to pridelil pluky Hamidiye do východnej Anatólie (Osmanské Arménsko). Boli tvorené väčšinou nepravidelnými jazdeckými jednotkami verbovaných Kurdov. V rokoch 1894 až 1896 bolo pri takzvaných hamidiánskych masakroch zabitých 100 000 až 300 000 Arménov žijúcich v celej ríši. Arménski militanti sa v roku 1896 zmocnili ústredia Osmanskej banky v Istanbule, aby upriamili pozornosť Európy na masakry, nepodarilo sa im však získať nijakú pomoc. 
Porážka a rozpustenie (1908–1922).
Osmanská ríša bola dlho „chorým mužom Európy“ a po sérii balkánskych vojen v roku 1914 bola vytlačená z takmer celej Európy a severnej Afriky. Stále ovládala 28 miliónov ľudí, z ktorých 17 miliónov bolo v modernom Turecku, 3 milióny v Sýrii, Libanone a Palestíne a 2,5 milióna v Iraku. Ďalších 5,5 milióna ľudí bolo pod nominálnou osmanskou vládou na Arabskom polostrove.
Druhá ústavná doba sa začala po Mladotureckej revolúcií (3. júla 1908) oznámením sultána o obnove ústavy z roku 1876 a o znovuzvolení osmanského parlamentu. Znamenalo to začiatok rozpadu Osmanskej ríše. V tejto ére dominuje politika Výboru pre odbor a pokrok (CUP) a hnutia, ktoré by sa stalo známe ako Mladí Turci. Hoci začala ako zjednocujúca pokroková strana, CUP sa v roku 1911 rozpadol založením opozičnej strany Sloboda a dohoda (Liberálna únia alebo dohoda), ktorá miešala mnohých liberálnejších poslancov z CUP. Zvyšní členovia CUP, ktorí teraz čelili nepriateľstvu balkánskych vojen dominantnejšie nacionalistickým tónom, bojovali proti Slobode a dohode v sérii zvratov moci, čo nakoniec viedlo k vytvoreniu CUP (konkrétne k jeho vedeniu, „Trom pašom“). „) chopenie sa moci v rámci Slobody a dohody v Osmanskej vzbure z roku 1913 a vytvorenie úplnej dominancie nad osmanskou politikou do konca prvej svetovej vojny. 
Rakúsko-Uhorsko, ktoré profitovalo z občianskych sporov, oficiálne pripojilo Bosnu a Hercegovinu v roku 1908, ale aby sa vyhlo vojne, stiahlo svoje jednotky zo Sanjaku v Novom Pazare, ďalšom spornom regióne medzi Rakúšanmi a Osmanmi. Počas taliansko-tureckej vojny (1911–12), v ktorej Osmanská ríša stratila Líbyu, vyhlásila Balkánska liga vojnu proti Osmanskej ríši. Ríša prehrala balkánske vojny (1912–1913). Počas vojny stratila svoje balkánske územia okrem Východnej Trácie a historického osmanského hlavného mesta Adrianopol. Asi 400 000 moslimov zo strachu pred gréckymi, srbskými alebo bulharskými zverstvami odišlo s ustupujúcou osmanskou armádou. Bagdadská železnica pod nemeckou kontrolou bola návrhom na vybudovanie železničných tratí do Iraku. Železnica nebola v skutočnosti postavená v tomto čase, ale jej vyhliadky znepokojovali Britov, kým sa táto otázka nevyriešila v roku 1914. Železnica nehrala v začiatkoch prvej svetovej vojny úlohu.
Prvá svetová vojna (1914–1918).
Mladoturecká vláda podpísala s Nemeckom tajnú zmluvu a v auguste 1914 založila Osmansko-nemeckú alianciu zameranú proti spoločnému ruskému nepriateľovi, ale zameranú proti ríši s nemeckou stranou. Osmanská ríša vstúpila do prvej svetovej vojny po incidente v "Goebene" a "Vratislavi", pri ktorom poskytla bezpečný prístav dvom nemeckým lodiam, ktoré utiekli z britských lodí. Tieto lode potom - potom, čo boli oficiálne prevedené do Osmanského námorníctva, ale skutočne ešte pod nemeckou kontrolou - zaútočili na ruský prístav Sevastopoľ, čím vtiahli ríšu do vojny na strane ústredných veľmocí, v ktorej sa zúčastnili na Blízkovýchodnom fronte. V prvých rokoch vojny došlo k niekoľkým dôležitým osmanským víťazstvám, napríklad k bitke o Gallipoli a k obliehaniu Kutu, došlo však aj k neúspechom, ako napríklad katastrofálna kaukazská kampaň proti Rusom. USA nikdy nevyhlásili vojnu proti Osmanskej ríši.
V roku 1915, keď ruská kaukazská armáda pokračovala v postupe na východe Anatólie pomocou arménskych dobrovoľníckych jednotiek z kaukazského regiónu Ruská ríša, sa osmanská vláda s pomocou niektorých osmanských Arménov rozhodla vydať teheránsky zákon, ktorým sa začali deportácie etnických Arménov, najmä z provincií blízko osmansko-ruského frontu, čo malo za následok tzv. arménsku genocídu. Arméni žijúci vo východnej Anatólii boli násilnými pochodmi a potýčkami gangov vyhostení zo svojich rodných domovov a poslaní na juh do osmanských provincií v Sýrii a Mezopotámii. Odhady sa líšia podľa toho, koľko Arménov zahynulo, ale vedci uvádzajú čísla v rozmedzí od 300 000 (za moderný turecký štát), 600 000 (za prvé odhady západných výskumníkov) až po 1,5 milióna (za moderných západných a arménskych učencov). 
Arabské povstanie, ktoré sa začalo v roku 1916, zvrátilo príliv proti Osmanom na fronte na Strednom východe, kde sa zdalo, že mali počas prvých dvoch rokov vojny prevahu. Keď bolo 30. októbra 1918 podpísané prímerie Mudros, jediné časti Arabského polostrova, ktoré boli stále pod osmanskou kontrolou, boli Jemen, Asir, mesto Medina, časti severnej Sýrie a časti severného Iraku. Tieto územia boli odovzdané britským vojskám 23. januára 1919. Osmani boli tiež nútení evakuovať časti bývalej ruskej ríše na Kaukaze (v dnešnom Gruzínsku, Arménsku a Azerbajdžane), ktoré získali na konci prvej svetovej vojny po ústupe Ruska z vojny s ruskou revolúciou v roku 1917.
Podľa podmienok Sèvreskej zmluvy sa rozdelenie Osmanskej ríše upevnilo. Počet nových krajín vytvorených z bývalých území Osmanskej ríše je v súčasnosti 39.
Turecká vojna za nezávislosť (1919–1923).
Okupácia Konštantínopolu spolu s okupáciou İzmiru zmobilizovala založenie tureckého národného hnutia, ktoré zvíťazilo v tureckej vojne za nezávislosť (1919–23) pod vedením Mustafu Kemala Pašu. Sultanát bol zrušený 1. novembra 1922 a posledný sultán Mehmed VI. Vahdettin (vládol v rokoch 1918–22) opustil krajinu 17. novembra 1922. Nové nezávislé Veľké národné zhromaždenie Turecka (GNA) bolo medzinárodne uznané Lausanskou zmluvou 24. júla 1923. GNA oficiálne vyhlásila Tureckú republiku 29. októbra 1923. Kalifát bol ústavne zrušený o niekoľko mesiacov neskôr, 3. marca 1924. Sultán a jeho rodina boli vyhlásení za nevítaných ľudí Turecka a boli vyhostení.
Osmanská dynastia po rozpustení.
V roku 1974 bolo potomkom dynastie Veľkým národným zhromaždením Turecka udelené právo na získanie občianstva a bolo im oznámené, že sa môžu oň uchádzať. Mehmed Orhan, syn princa Mehmeda Abdula Kadira z Osmanskej ríše, zomrel v roku 1994 a vnuk osmanského sultána Abdülhamida II., Ertuğrul Osman, zostal najstarším žijúcim členom zvrhnutej dynastie. Osman dlhé roky odmietal nosiť turecký pas a označoval sa za občana Osmanskej ríše. Napriek tomuto postoju položil otázku osmanskej obnovy za nie, keď anketárovi odpovedal „nie“ na otázku, či si želá obnovenie Osmanskej ríše. Citovali ho slová, že „demokracia v Turecku funguje dobre“. Do Turecka sa vrátil v roku 1992 prvýkrát od exilu, v roku 2002 sa stal tureckým občanom s tureckým pasom. 
Osman 23. septembra 2009 zomrel vo veku 97 rokov v Istanbule a jeho smrťou bol zomrel posledný z rodu narodený v Osmanskej ríši. V Turecku bol Osman známy ako „posledný Osman“.
Bayezid Osman, druhý syn mladšieho vnuka sultána Abdülmecida I., Yavuz Selim Özgür, je v súčasnosti najstarším žijúcim členom bývalej vládnucej dynastie, ktorý žije v austrálskom Melbourne.
Pád ríše.
Okolnosti pádu Osmanskej ríše boli v mnohých ohľadoch výsledkom napätia medzi rôznymi etnickými skupinami ríše a neschopnosti rôznych vlád tieto napätia zvládnuť. Zavedenie väčších kultúrnych práv, občianskych slobôd a parlamentného systému počas tanzimatu sa ukázalo príliš neskoro na to, aby zvrátilo nacionalistické a secesionistické trendy, ktoré sa už začali pohybovať od začiatku 19. storočia.