burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Najväčšie klbko špagátu

Najväčšie klbko špagátu na svete je rekord uznávaný "Guinnessovou knihou rekordov", ktorý dnes od roku 1992 oficiálne drží JC Payne z mesta Valley View v Texase.
Existuje viacero nárokov na rekord najväčšieho klbka špagátu na svete, všetky v Spojených štátoch. Od roku 2014 sa klbko špagátu s najväčším obvodom nachádza v Cawker City v Kansase, s priemerom 2,46 m a výškou 3,3 m.
Najväčšie klbko zo sisalového špagátu vinuté viacerými ľuďmi.
V meste Cawker City v Kansase vytvoril Frank Stoeber klbko z 490 000 m špagátu s priemerom 3,4 m. Po jeho smrti v roku 1974 bol v Cawker City postavený nad Stoeberovým klbkom altánok pod holým nebom, kde sa každoročne v auguste koná oslava „Twine-a-thon“, kde sa na klbko pridáva viac špagátu. Do roku 2006 dosiahlo klbko špagátu 8 111 kg s obvodom 12 m a dĺžkou 2 377,978 km. V roku 2013 sa jeho hmotnosť odhadovala na 9 059,6 kg. V auguste 2014 malo klbko obvod 12,62 m, priemer 2,46 m a 3,3 m do výšky a každoročne stále rastie.
Najväčšie klbko zo sisalového špagátu vinuté jedným človekom.
Mesto Darwin v Minnesote je domovom klbka baliaceho povrazu, ktoré zmotal Francis A. Johnson. Má priemer 3,7 m a váži 7900 kg. Johnson začal špagát vinúť už v marci 1950, odkedy ho balil každý deň štyri hodiny po dobu 29 rokov. V súčasnosti sa nachádza v uzavretom altánku oproti mestskému parku na Main Street (), aby s ním nebolo manipulované. Mesto každoročne oslavuje „Deň špagátového klbka“ (Twine Ball Day) vždy druhú sobotu v auguste. Pri altánku sa nachádza aj dobrovoľnícke múzeum a obchod so suvenírmi s informáciami o histórii klbka. Johnsonovo klbko je dodnes najdlhšie držaný rekord „Najväčšieho špagátového klbka“ v "Guinnnessovej knihe rekordov", ktorý bol neporazený od roku 1979 až do roku 1994, dokonca sa o ňom spieva i v piesni "„The Biggest Ball of Twine in Minnesota“" od „Weird AI“ Yankovica.
Najťažšie špagátové klbko.
V meste Lake Nebagamon vo Wisconsine zmotal James Frank Kotera najťažšie klbko špagátu. Kotera, známy pod iniciálami „JFK“, začal na klbku pracovať v roku 1979 a pokračoval až do svojej smrti v januári 2023. Klbko váži 10 960 kg. Váha bola odhadnutá odvážením každého použitého vreca špagátu. Klbko bolo umiestnené na trávniku na Koterovom pozemku; od Koterovej smrti mesto vyzbieralo financie na jeho premiestnenie k radnici. Klbko má menšieho spoločníka, nazývaného „Junior“, ktorý je vinutý zo šnúrky.
Najväčšie klbko z nylonového špagátu.
V meste Branson v Missouri sa nachádza klbko z nylonového povrazu, ktoré zmotal J. C. Payne z mesta Valley View v Texase, a je vystavené v kuriozitnom múzeu "Ripley's Believe It or Not!". Klbko s obvodom 12,6 m bolo v roku 1993 certifikované "Guinnessovou knihou rekordov" ako najväčšie klbko na svete zo špagátu. Je to však najľahšie klbko zo štyroch uchádzačov, váži „len“ asi 5 400 kg.
Hlboký potok (prítok Vápenného potoka)

Hlboký potok je potok v geomorfologickom celku Volovské vrchy v geomorfologickom podcelku Hnilecké vrchy v regióne Spiš v Košickom kraji v okrese Gelnica. Je ľavostranným prítokom Vápenného potoka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v severnej časti extravilánu obce Mníšek nad Hnilcom v lese na južnom svahu lesa Na Holici v v okrese Gelnica v Košickom kraji.
Opis toku.
Od prameňa až do svojho ústia tečie územím obce Mníšek nad Hnilcom cez lesný extravilán južným smerom, ľavým brehom obmýva úpätie vrchu Čierny vrch, preteká cez les Leví vrch, mení smer na juhozápad, v ústi do Vápenného potoka ako jeho ľavostranný prítok. Vápenný potok je ďalej prítokom Hnilca. Pramení, preteká a ústi na území obce Mníšek nad Hnilcom v okrese Gelnica. Nemá prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku". Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024).
Pamätný odznak vojvodu Joachima Ernsta

Pamätný odznak vojvodu Joachima Ernsta (nemecky: "Herzog Joachim Ernst Erinnerungszeichen") je ocenenie, ktoré 11. januára 2021 vytvoril Eduard Princ von Anhalt pri príležitosti narodenín svojho otca Joachima Ernsta, vojvodu z Anhaltu (11. januára 1901 – 18. februára 1947), posledného vládcu Anhaltského vojvodstva, ktorého historické územie je dnes je súčasťou spolkovej krajiny Sasko-Anhaltsko. Vojvoda Eduard si takto v roku 2021 pripomenul 120. výročie narodenia svojho otca. 
Pamätný odznak, môžu získať tie osobnosti, ktoré nejakým spôsobom prispeli k zachovaniu pamiatky vojvodu Joachima Ernsta. Vzhľadom na malý počet udelených odznakov ide o vzácne ocenenie Anhaltského vojvodského domu.
Vzhľad.
Pamätný odznak má podobu 16 milimetrov vysokého oválu vyrazeného z obyčajného kovu. Na averze sú do ozdobného monogramu spojené písmená „J“ a „E“ obklopené vinutým vavrínovým vencom . Na reverze sú dátumy 1901, 11. január a 2021. Odznaky vytvoril klenotník podľa historických predlôh a zvykov bývalého vojvodského domu. Ku každému Pamätnému odznaku je vydaný dekrét podpísaný Jeho Výsosťou Eduardom Princom von Anhalt, Hlavou bývalého bývalého panovníckeho Askánskeho vojvodského domu. 
Takéto a podobné pamätné odznaky boli a sú venované výročiam vlád a svadieb v kniežacích či kráľovských domoch, ako aj pri príležitostiach mimoriadnych ocenení vernosti a v neposlednom rade sú razené k narodeninám príslušníkov kráľovských, kniežacích resp. veľkovojvodských rodín. V súčasnosti sa vydávajú zriedkavo a len vo výnimočných prípadoch.
Anton Janitor

Ing. Anton Janitor, PhD. (* 29. september 1937, Malá Ida† 9. júl 2019, Bratislava) bol popredný slovenský mykológ, fytopatológ, ilustrátor a autor mykologických publikácií.
Životopis.
Po absolvovaní gymnázia v Košiciach v roku 1955, promoval v roku 1960 v odbore ochrana rastlín na Českej zemědělskej univerzite v Prahe. V roku 1965 obhájil vedeckú ašpirantúru na Biologickom ústave Slovenskej akadémie vied s prácou na tému "Štúdium možnosti pestovania obligátneho parazita Erysiphe graminis DC. v podmienkach in vitro". V roku 1975 ukončil postgraduálnu prípravu expertov OSN a UNESCO pre frankofónne časti sveta.
Svoje pracovné pôsobenie v oblasti fytopatológie začínal v Čiernej nad Tisou. Od roku 1975 pôsobil ako člen Botanického ústavu SAV, od roku 1990 ako vedúci vedecký pracovník Ústavu experimentálnej biológie a ekológie SAV a následne opäť v Botanickom ústave SAV. Medzi rokmi 1999 a 2003 bol na poste riaditeľa Ústavu experimentálnej fytopatológie a entomológie SAV a od roku 2003 na pozícii vedúceho vedeckého pracovníka Ústavu krajinnej ekológie SAV v Bratislave. Bol podpredsedom Slovenskej spoločnosti pre poľnohospodárske, lesnícke, potravinárske a veterinárske vedy pri Slovenskej akadémii vied, od roku 1983 čestným členom Francúzskej fytopatologickej spoločnosti, ako aj členom Federácie európskych spoločností rastlinnej fyziológie, Medzinárodnej asociácie pre krajinnú ekológiu, Českej vedeckej spoločnosti pre mykológiu pri Českej akadémii vied a Českej mykologickej spoločnosti. Externe tiež prednášal na Technickej univerzite vo Zvolene, Slovenskej poľnohospodárskej univerzite v Nitre a Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Aktívne sa venoval prednáškam a vedecko-popularizačným aktivitám v médiách.
Pôsobil tiež na na Univerzite Laval v kanadskom Quebecu, Ústave fytopatológie a fytofarmácie (INRA) vo francúzskom Versailles, vykonával štúdie v Severnej Kórei, v Biologickom ústave Kubánskej akadémie vied, na pracoviskách Poľskej akadémie vied, ako aj na pracoviskách Akadémie vied ZSSR.
Od 60. rokov 20. storočia bol Anton Janitor organizátorom mykológie na Slovensku. Medzi jeho aktivity patril mykofloristický prieskum, najmä v oblasti hrdzí, múčnatiek a iných fytopatogénnych húb, ale aj na poli vyšších húb. Spolu s Igorom Fábrym a Aurelom Dermekom vybudovali základy slovenského názvoslovia húb – činnosť po nich prevzal Ladislav Hagara a neskôr Názvoslovná komisia pri SAV. Spolu s Igorom Fábrym zriadil a prevádzkoval stálu hubársku poradňu v Bratislave, vykonával kontrolu trhového predaja húb, a pod. Viac než 25 rokov viedol Komisiu pre jedlé a jedovaté huby pri Krajskej hygienicko-epidemiologickej stanici v Bratislave. Bol iniciátorom založenia Slovenskej mykologickej spoločnosti pri Slovenskej akadémii vied, v rokoch 20002003 jej prvým predsedom a neskôr jej podpredsedom.
Publikácie.
Anton Janitor napísal 189 vedeckých a odborných publikácií, z toho 7 monografií a 1 vysokoškolskú učebnicu. Medzi verejnosti najznámejšie patria:
Štefan Peciar

Štefan Peciar (* 15. október 1912, Nedanovce – † 24. január 1989, Bratislava) bol slovenský jazykovedec. Venoval sa najmä fonetike a fonológii, lexikológii a lexikografii, preslávil sa hlavne jeho 6-zväzkovou prácou na "Slovníku Slovenského jazyka", ktorý vznikol pod jeho vedením. Taktiež treba pripomenúť aj jeho práce v oblastiach štylistiky a kultúry slovenského jazyka. Ďalšie významné dielo vypracované pod jeho vedením z oblasti pravopisu boli aj "Pravidlá slovenského pravopisu" – od pôvodnej verzie z roku 1953 viedol aj ďalších 10 vydaní v rokoch 1954 – 1971. Na konci kariéry sa taktiež venoval stavbe spisovnej slovenčiny a problematike jazykových vzťahov, najmä vzťahu češtiny a slovenčiny.
Životopis.
Štefan Peciar sa narodil 15.októbra 1912 v Nedanovciach (vtedy okres Topoľčany, dnes okres Partizánske). Študoval v rokoch 19321937 na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe na odboroch slavistika, germanistika a fonetika. V roku 1938 získal titul PhDr. a v roku 1964 titul CSc. Vo svojich skorých rokoch pracovného života pôsobil ako pedagóg na viacerých školách v Prahe. V rokoch 19381939 pôsobil na gymnáziu v Prahe ako profesor, a ďalej v rokoch 19391940 na Obchodnej škole v Prahe. V roku 1941 sa stal riaditeľom redakcie vedeckých časopisov Slovenskej učenej spoločnosti v Bratislave až do roku 1943. V rokoch 19431947 bol vedeckým redaktorom Slovenskej akadémie vied a umení už od jej založenia, odkiaľ sa dostal do pozície vedúceho Prezídia Slovenskej akadémie vied a umení v Bratislave. V rokoch 19471949 pôsobil na Kráľovskej univerzite v Lunde ako lektor českého a slovenského jazyka. Od roku 1949 sa stal jedným z pracovníkov Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej Akadémie Vied, kde pôsobil ako vedecký pracovník, neskôr ako samostatný vedecký pracovník, vedúci vedecký pracovník a konzultant. V rokoch 19501965 sa stal riaditeľom ústavu a zároveň predsedom Pravopisnej komisie. Prvých 5 rokov riaditeľstva bol tiež predseda Ortoepickej komisie. V rokoch 19661974 sa stal členom Vedeckého kolégia jazykovedy SAV. V rokoch 19751982 sa stal členom Vedeckého kolégia SAV pre jazykovedu a vedy o literatúre a umení. Od roku 1971 bol predsedom Transliteračnej komisie pri Československom komitéte slavistov. Od roku 1973 bol predseda Lexikologicko-lexikografickej komisie pri Medzinárodnom komitéte slavistov a v rokoch 19761980 predseda Slovenskej jazykovednej spoločnosti.
K jazykovej ideológií bol Štefan Peciar známy tým, že sa značne prikláňal k podobnosti slovenského a českého jazyka, za čo bol často aj kritizovaný.
Ocenenia.
"Tento zoznam nie je kompletný."
Helsinská univerzita

Helsinská univerzita (fín. "Helsingin yliopisto") je najväčšia a najstaršia univerzita vo Fínsku. Pôvodne sídlila v meste Turku, no v roku 1828 bola presunutá do Helsiniek. Je to verejná škola s 11 fakultami a takmer 31 tisíc študentmi.
História.
Univerzita bola založená počas švédskej nadvlády v roku 1640 ako "Kráľovská akadémia" (švéd. "Kungliga Akademien i Åbo" alebo "Åbo Kungliga Akademi;" fín. "Turun akatemia") vo vtedajšom hlavnom meste Turku. Bola to jediná univerzita vo Fínsku a tiež jediná fínska univerzita založená počas nadvlády Švédov.
Keď sa Fínsko stalo súčasťou Ruského impéria v roku 1809 bola univerzita premenovaná na "Cársku akadémiu Turku". Po veľkom požiari v meste bola univerzita v roku 1828 presunutá do nového hlavného mesta Helsinki. Súčasný názov získala univerzita v roku 1917, po tom, čo Fínsko nadobudlo nezávislosť.
Súčasnosť.
V roku 2022 na univerzite študovalo dokopy 30 996 študentov, z toho 7% bolo zahraničných. Na univerzite študuje viac žien ako mužov. Počet zamestnancov bol 8 381. Univerzita je v 1% top univerzít sveta. V roku 2022 sa umiestnila na popredných priečkach viacerých hodnotení. Škola má štyri kampusy: City Centre, Kumpula, Meilahti a Viikki.
Univerzita má v súčasnosti 11 fakúlt:
Jen (rozlišovacia stránka)

Jen je:
Jablonský

Jablonský alebo Jablonski môže byť:
Veronika rozprestretá

Veronika rozprestretá () je trváca a trsnatá bylina z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Jej prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po Sibír.
Opis.
Veronika rozprestretá je trváca trsnatá bylina s vláknitým podzemkom a početnými adventívnymi koreňmi. Husto chlpaté a na báze drevnatejúce stonky sú rozložené do kruhu. Kvitnúce sú vystúpavé, ostatné sú plazivé, dlhé 10 až 30 cm.
Protistojné listy sú krátko stopkaté alebo klinovitou bázou až sediace. Čepele sú úzko elipsovité, vrúbkovane pílkovité až takmer celistvookrajové, tupo končisté, na okraji často podvinuté a na oboch stranách krátko chlpaté. 
Štvorpočetné kvety sú usporiadané v protistojných strapcoch dlhých 3 až 5 cm, ktoré vyrastajú z pazúch horných listov. Koruny s priemerom 5 – 10 mm sú svetlomodré, zriedka ružové alebo biele a tmavšie žilkované. Kvetné lupienky sú na vrchole končisté. Nitky oboch tyčiniek sú kratšie ako koruna. Čnelka s pologuľovitou bliznou je dlhá do 5 mm. Stopky kvetov sú kratšie alebo rovnako dlhé ako kopijovité listene, ktoré sú tupo končisté. Listene aj stopky sú husto chlpaté. 
Široko oválne až obrátene srdcovité tobolky sú zboku stlačené, na vrchole veľmi plytko vykrojené, holé a s výraznou žilnatinou. Ploché, žltohnedé a lesklé semená sú veľké do 1 mm. 
Rozšírenie a výskyt.
Prirodzený areál veroniky rozprestretej sa tiahne od Európy, okrem Britských ostrovov a južnej časti Pyrenejského polostrova, cez Kaukaz až po západnú Sibír. Zavlečená je vo východnom Rusku a v Buriatsku. Na Slovensku je hojná v panónskej oblasti a v západnej časti Liptovskej kotliny. Vzácna je vo Veľkej Fatre, Chočských vrchoch, Nízkych Tatrách, Turčianskej a Hornádskej kotline a v severnej časti Bielych Karpát. Najvyššie zaznamenaný výskyt bol vo výške okolo 760 m n. m.
Veronika rozprestretá je teplomilný a svetlomilný druh, ktorý sa vyskytuje od nížin po pahorkatiny, miestami vystupuje aj do podhorského stupňa. Rastie na slnečných, trávnatých i kamenitých stráňach, lúkach a pasienkoch. Obľubuje minerálne bohaté, stredne humózne, zásadité až neutrálne, piesočnaté i kamenité pôdy. Kvitne od apríla do júna.
Pálenica (vrch v Spišsko-šarišskom medzihorí)

Pálenica () je vrch v Spišsko-šarišskom medzihorí, krajinnom celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Vislanka, približne juhovýchodne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hromovec. Vrch leží v Prešovskom kraji, na pomedzí okresov Sabinov a Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obcí Oľšov a Vislanka. Najbližším sídlom je severovýchodne situovaná Vislanka, východne sa nachádza Pusté Pole, južne Oľšov, Šarišské Dravce a Krásna Lúka, západne Bajerovce a severne Plaveč. 
Opis.
Pálenica leží v strednej časti podcelku Hromovec, v rázsoche vybiehajúcej severným smerom z Kňazovej (). Severne sa nachádza Skalka (), Kurčínska Magura (), Orlovská Magura () a Grapa (), západne Suchý vrch (), Hromovec (), Lysá (), Lazčík (), Kopa () a plytkým sedlom oddelená Gordoška (), južne Čierna kopa (), Čierna hora (), Homôlka () a Kňazová () a východne Demianka (), Hrádok (), Lysá hora (), Minčol (), Minčolík (), Hriňová hora () a Murianik (). Oblasť patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo západných a severných častí odvádza Ľubotínka a z južných a východných jej prítok Vislanka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných miest je možné vidieť okolité vrcholy Spišsko-šarišského medzihoria, Levočské vrchy, Čergov a Ľubovniansku vrchovinu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z obce Vislanka.
Lazčík

Lazčík môže byť:
Astarot

Astarot je v démonológii známy ako veľký vojvodca pekla v prvej hierarchii s Belzebubom a Luciferom; je súčasťou trojice zla. Je známy ako mužská postava, pravdepodobne pomenovaná podľa blízkovýchodnej bohyne Astarte.
Pozadie.
Meno "Astarot" bolo odvodené od mena fenickej bohyne Astarte (z 2. tisícročia pred n. l.), ktorá bola ekvivalentom babylonskej Ištar a staršej sumerskej Inanny. V Hebrejskej Biblii sa spomína v tvaroch "Aštoreth" (jednotné číslo) a "Aštaroth" (množné číslo, v súvislosti s viacerými jej sochami). Táto druhá forma bola priamo prekladaná v raných gréckych a latinských verziách Biblie, kedy nebolo zrejmé, že v hebrejčine išlo o množné číslo ženského rodu.
Výskyt v literatúre.
Ako mužský démon sa prvýkrát objavuje v Knihe "Abramelin", údajne napísanej v hebrejčine okolo roku 1458, a opakuje sa vo väčšine okultistických príručiek nasledujúcich storočí. Vystupuje ako "archdémon" spojený s "qlippoth" (nepriaznivými silami) aj podľa neskorších kabalských textov.
Holandský démonológ Johann Weyer vo svojom diele "Pseudomonarchia Daemonum" (1577) opísal Astarota ako: "Astarot je veľký a silný vojvodca, ktorý vychádza v podobe ohavného anjela, sedí na pekelnom drakovi a na ľavej ruke nesie zmiju". Tiež tvrdil, že vládne 40 légiám. Podobne sa o ňom hovorí aj v diele "Šalamúnov kľúč" zo 17. storočia. Objavuje sa aj v povestnom "Grimorium Verum" (Pravdivý grimoár) ako pekelné knieža, ktoré vládne Amerike.
Podľa niektorých démonológov zo 16. storočia sú útoky tohto démona na človeka najsilnejšie počas augusta. 
Podľa Sebastiena Michaelisa ide o démona Prvej Hierarchie, ktorý zvádza lenivosťou, pochybovaním o sebe a racionálnosťou filozofií. Jeho protivníkom je sv. Bartolomej, ktorý sa pred ním dokáže chrániť, pretože odolal "pokušeniam". 
Ostatných učí matematickým vedám a remeslám, dokáže ľudí zneviditeľniť a priviesť ich k skrytým pokladom, odpovie na každú otázku. Hovorilo sa tiež, že dáva smrteľným bytostiam moc nad hadmi.
Bol spomenutý ako spoluúčastník diabolského paktu s Urbanom Grandierom.
Podľa Francisa Barretta (asi 1801) je Astarot knieža žalobcov a inkvizítorov. V umení, v "Dictionnaire Infernal" (1818), je Astarot zobrazený ako nahý muž s operenými krídlami, s korunou na hlave, v jednej ruke drží hada a jazdí na zvierati s dračími krídlami a hadím chvostom.
Astarot spomína aj P. O. Hviezdoslav v svojom diele "Krvavé sonety", čím však myslí ženskú bohyňu starovekých semitských národov.
Výskyt vo filme.
Astarot je jedným z troch démonov, ktorých Faust vyvolal, aby zaútočili na Benvolia v "Doktorovi Faustovi".
"Astorotská hviezda" sa objavuje vo filme Disney "Kouzelná slečna Priceová (po česky)" z roku 1971, kde má podobu magického medailónu.
Astarot je menovaný v horore "Diablova dcéra" z roku 1976.
V nemom horore "Jak Golem na svět přišel (po česky)" z roku 1920 rabín Loew a jeho asistent privolajú Astarota, aby oživil Golema, čo má smrteľné a ničivé následky.
Astaroth sa objavuje ako úhlavný nepriateľ vo filme "R.I.P.D.: Útvar Rozhodne Neživých Agentov 2" (2022).
Vylok

Vylok (, , ) je sídlo mestského typu v Berehovskom rajóne v Zakarpatskej oblasti na Ukrajine. Leží na rieke Tisa na hranici s Maďarskom, približne 17 km juhozápadne od mesta Vynohradiv a 21 km juhovýchodne od Berehova. Je tu cestný hraničný priechod Vylok-Tiszabecs; hraničný priechod nie je určený po nákladnú dopravu. 
V roku 2018 mala obec 3227 obyvateľov, pritom ešte v roku 2001 mala 4100 obyvateľov.
Dejiny.
V minulosti Vylok patril k Rakúsko-Uhorsku, od jeho rozpadu po prvej svetovej vojne v roku 1918 až do roku 1938 bol súčasťou Československa. Za prvej československej republiky tu bol obecný notariát, žandárska stanica a poštový úrad, ktorý v rokoch 1920 až 1929 niesol názov Vulok a v rokoch 1929 až 1938 názov Výlok. V roku 1944 bol Vylok s celou oblasťou pripojený k Ukrajinskej SSR, oficiálne až v roku 1946.
Hlboký potok (prítok Harmanca)

Hlboký potok je potok na pomedzí geomorfologického celku Veľká Fatra v geomorfologickom podcelku Bralná Fatra a geomorfologického celku Kremnické vrchy v geomorfologickom podcelku Flochovský chrbát v regióne Horehronie v Banskobystrickom kraji v okrese Banská Bystrica. Je pravostranným prítokom Harmanca. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v západnom úseku centrálnej časti extravilánu obce Dolný Harmanec v v lese na juhovýchodnom svahu vrchu Priečny vrch s v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie územím obce Dolný Harmanec cez lesný extravilán východným smerom, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, mení smer na juhovýchod. V priberá bezmenný pravostranný prítok, v podteká cestu Banská Bystrica – Turčianske Teplice a sleduje ju až do svojho ústia, mení smer na východ. V na pokraji samoty Horný Harmanec v obci Dolný Harmanec ústi do Harmanca ako jeho pravostranný prítok. Harmanec je ďalej prítokom Bystrice. Pramení, preteká a ústi na území obce Dolný Harmanec v okrese Banská Bystrica. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku", ktoré môže súvisieť s charakterom terénu pretekaného vodným tokom (úzka, hlboká dolina, v ktorej leží Dolný Harmanec). Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1976. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024), patrí v slovenskej hydronymii medzi názvy s najvyššou frekvenciou výskytu (33 vodných tokov so štandardizovaným názvom Hlboký potok).
Valentín (film z 2001)

Valentín () je americký a austrálsky hororový film, ktorý bol natočený v roku 2001 podľa rovnomennej knižnej predlohy, od spisovateľa Toma Savageho. Film režíroval Jamie Blanks a premiéru mal 2. februára 2001. Film získal tri nominácie na cenu Teen Choice Awards.
Kostol vzkriesenia Pána v Dolnom Kubíne

Kostol vzkriesenia Pána v Dolnom Kubíne je neogotická stavba postavená v rokoch 1893 a 1894 na súčasnom námestí P. O. Hviezdoslava v Dolnom Kubíne. 
Tento evanjelický a. v. kostol vlastní Cirkevný zbor ECAV na Slovensku Dolný Kubín. V dôsledku statických porúch hrozilo stavbe uzavretie. V rokoch 2017 a 2018 bola stavba kostola zachránená rozsiahlou sanáciou základových pomerov, vystuženia popraskaného muriva a doplnenia konštrukcií krovu. Zároveň bola realizovaná celková rekonštrukcia a reštaurovanie malieb v interiéri a dreveného mobiliára. Vnútorné florálne motívy malieb navrhol Jan Antonín Hála. Veža kostola je staršia a bola postavená v roku 1842.
Oravské Hámre

Oravské Hámre (na starých mapách Hámry alebo Lutschny Hamry) je zaniknutá obec v dnešnom okrese Tvrdošín. 
Obec sa nachádzala na sútoku potoka Jelešňa a Čiernej Oravy. V súčasnosti sa katastrálne územie nachádza asi 4 km severne od Ústia nad Priehradou (miestna časť Trstenej) a 3,5 km východne od obce Bobrov.
Prvá zmienka sa datuje do roku 1614, kedy tu vznikol železný hámor, neskôr aj mlyn. V 17. storočí bola spustnutá a žilo tu len niekoľko málo obyvateľov. Začiatkom 20. storočia sa tu nachádzalo asi 30 domov.
Zanikla v dôsledky výstavby Oravskej priehrady po druhej svetovej vojne. Nad hladinou priehrady sa zachovali iba zvyšky miestneho cintorína.
Tom Blyth

Tom Keir Blyth (* 2. február 1995, Birmingham, Spojené kráľovstvo) je anglický herec. O herectvo sa zaujímal už v mladosti, študoval herectvo na Television Workshop v Nottinghame a na Juilliard School v New Yorku.
Svoju prvú hlavnú úlohu si zahral vo filme "Scott a Sid" (2018), neskôr hral Glena Byama Shawa vo filme "Benediction" (2021) a Coriolana Snowa vo filme (2023). Takisto od roku 2022 hrá hlavnú úlohu v seriáli Billy the Kid z produkcie MGM+.
Čas nádejí

Čas nádeji je slovenský rodinný dobový seriál RTVS. Seriál sa začne vysielať od 7. januára 2024.
Obliehanie Cambrai

Obliehanie Cambrai môže označovať:
Tlačenie (tvárnenie)

Tlačenie (iné názvy: kovotlačenie, kovotlač) je tvárnenie rotujúceho polotovaru do priestorovej uzatvorenej plochy . Patrí medzi technológie tvárnenia a rozdeľuje sa na ďalšie charakteristické operácie. Výsledný výrobok tlačenia - výtvarok sa nazýva "výtlačok".
Operácie tlačenia.
Tlačenie sa podľa STN 22 6001 rozdeľuje na nasledovné operácie:
Eliška Misáková

 
Eliška Misáková (* 12. október 1925, Kojetice, Česko-Slovensko – † 14. august 1948, Londýn, Spojené kráľovstvo) bola česká športová gymnastka, členka zlatého česko-slovenského družstva na olympijských hrách v Londýne v roku 1948.
Životopis.
Misáková vyrastala vo Vyškove kde v rokoch 1936 až 1944 navštevovala reálne gymnázium. Cvičila v miestnom Sokole, po vojne bola poverená tréningom dorasteniek. Od roku 1947 žila v Prahe.
Obaja rodičia sestier Misákových boli už v roku 1948 po smrti. Eliška mala okrem sestry Miloslavy ešte sestru Marie. Bol to práve Máriin manžel, pilot, ktorý športovkyne prepravil po olympiáde z Londýna do Česko-Slovenska.
Olympijské hry.
Vedúcimi tohto družstva boli Marie Provazníková a Vlasta Děkanová. Zostavu s Eliškou Misákovou ďalej tvorila jej sestra Miloslava Misáková, Zdeňka Honsová, Věra Růžičková (pôvodne náhradníčka), Božena Srncová, Milena Müllerová, Zdeňka Veřmiřovská, Olga Šilhánová a Marie Kovářová.
Eliška Misáková síce odcestovala do dejiska olympijských hier, ale do bojov o medailu za ňu nastúpila náhradníčka Věra Růžičková. Už cestou do Londýna sa Misákovej objavili zdravotné problémy a vyšetrenia ukázali, že ide o detskú obrnu, ktorá bola v tej dobe neliečiteľná. Misáková zomrela v londýnskej nemocnici v Uxbridgei v sobotu o 7:30 londýnskeho času, len niekoľko hodín po tom čo jej tímové kolegyne získali zlato. V Británii bolo jej telo aj spopolnené.
Pri slávnostnom vyhlásení víťazov bola česko-slovenská vlajka olemovaná čiernou stuhou. O úspechu gymnastiek sa podľa slov Věry Růžičkovej neskôr veľmi nehovorilo a nepísalo aj preto, že ich vedúca Marie Provazníková hneď po olympiáde emigrovala a pre komunistov tak bola zradkyňa.
Medzinárodný olympijský výbor jej ako jedinému športovcovi v histórii udelil zlatú medailu in memoriam.
Pochovaná bola 4. septembra 1948 na cintoríne vo Vyškove.
Médiá.
O tejto tragickej udalosti, o prípravách a samotnom priebehu gymnastickej súťaže žien na londýnskej olympiáde natočil režisér Miroslav Kačor v roku 2012 dokumentárny film "Zlato pro Elišku".
Na vlnách Jadranu

Na vlnách Jadranu je koprodukčný česko-slovenský rodinný krimi seriál, ktorý sa vysiela od 10. januára 2024 na TV Prima a TV JOJ. Premiérovo bol seriál uvedený od 18. októbra 2023 na platforme Prima+, prvý diel takisto na JOJ Play. I﻿de o voľné pokračovanie českého seriálu "Pod hladinou". Hlavné postavy stvárňujú Natalia Germani a Matěj Hádek, ktorý si zopakoval rolu Jana Zacha.
Blixa Bargeld

Blixa Bargeld, vlastným menom Hans Christian Emmerich (* 12. január, 1959, Západný Berlín, Západné Nemecko) je nemecký hudobník, textár, multiinštrumentalista a herec, ktorý sa preslávil ako frontman nemeckej industriálnej kapely Einstürzende Neubauten ("Padajúce nové budovy") a ako zakladajúci člen rockovej kapely Nick Cave and the Bad Seeds, kde pôsobil ako gitarista. 
Bol priekopníkom industriálneho rocku a hlavným predstaviteľom západonemeckej hudobnej avantgardy. Jeho hlavnými hudobnými vzormi boli kapely Pink Floyd, Can, Kraftwerk a Neu!. 
Svoje umelecké meno vytvoril kombináciou názvu pera (Blixa) a podľa zakladajúceho člena hnutia dadaizmu - Johannesa Theodora Baargelda.
Johannes Theodor Baargeld

Johannes Theodor Baargeld, vlastným menom Alfred Emanuel Ferdinand Grünwald, známy aj pod umeleckým menom Zentrodada (* 9. október, 1892, Štetín, Prusko† 18. august, 1927, Chamonix-Mont-Blanc, Francúzsko) bol nemecký avantgardný básnik a maliar, člen umeleckého hnutia dadaizmu.
Spolu s významným nemeckým maliarom Maxom Ernstom založil vetvu dadaistického hnutia v Kolíne nad Rýnom. Zároveň bol editorom umeleckého periodika "Der Ventilator", kde publikoval svoju literárnu a výtvarnú tvorbu.
Život a dielo.
O živote Baargelda sa vie iba veľmi málo. Podľa všetkého študoval právnu vedu a ekonomiku v Bonne a na Oxforde, a tri roky bojoval v Prvej svetovej vojne (19141917).
Po návrate z frontu sa od roku 1917 stal prispievateľom do politicko-umeleckého ľavicového časopisu "Die Aktion" (ktorý prezentoval najmä diela hnutia expresionizmu) a vstúpil do Nezávislej sociálno demokratickej strany Nemecka (USPD). V náväznosti na jeho politickú angažovanosť, začal od roku 1919 svoju tvorbu vydávať aj v rámci ďalšieho ľavicového umeleckého periodika "Die Ventilator". Časopis vydávali významní maliari Max Ernst a Hans Arp. Práve s Ernstom okolo roku 1920 zakladá vetvu hnutia dadaizmu v Kolíne nad Rýnom.
V rámci svojej tvorby vytvoril sériu grafických a básnických diel v duchu estetiky dadaizmu ("Červený kráľ", "Chrobáky", "Továreň"). Priamo spolupracoval aj na projektoch Maxa Ernsta. Bol pravidelným prispievateľom v rôznych dadaistických bulletinoch ako "Bulletin D" a "Dada W/3".
S umeleckou tvorbou skončil už v roku 1921 a umrel v roku 1927, keď ho v Alpách zasypala lavína.
Na počesť Baargelda si neskôr zvolil svoje umelecké meno nemecký hudobník Blixa Bargeld.
Veronika perzská

Veronika perzská () je jednoročná alebo dvojročná bylina z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Jej pôvodným areálom je Kaukaz až severný Irán. Na Slovensku je to zdomácnený druh, ktorý sa vyskytuje na narušených stanovištiach. 
Opis.
Veronika perzská je jednoročná alebo dvojročná bylina. Chlpatá byľ je na báze rozkonárená na početné poliehavé, koncom vystúpavé stonky, dlhé 10 až 50 cm. Stonky bývajú často červenkasté a príležitostne na uzloch zakoreňujú. 
Dolné listy sú protistojné, horné striedavé, krátko stopkaté, široko vajcovité až obličkovité, hrubo ostro pílkovité, na vrchole tupo končisté. Na oboch stranách čepele sú riedko chlpaté. 
Štvorpočetné kvety vyrastajú jednotlivo v pazuchách listeňov. Kvetné stopky sú dvakrát také dlhé ako listeň a štyrikrát dlhšie ako kalich. Sú pravidelne pokryté krátkymi chlpmi, bez žliazok. Koruna s priemerom 8 až 15 mm je svetlomodrá, s tmavomodrými žilkami, v ústi korunnej rúrky je žltkastá. Spodný lupienok je niekedy biely alebo belavý. Štyri kališné zuby sú vajcovito kopijovité, s tromi výraznými žilami a riedko chlpaté. Dve tyčinky s modrými peľnicami sú pripojené pred bázou korunnej rúrky. Čnelka je dlhá 2 až 3 mm a výrazne prevyšuje výkroj tobolky. 
Obličkovité tobolky sú zboku výrazne stlačené, na báze zaoblené, na vrchole široko vykrojené a roztrúsene žliazkato chlpaté. Semená sú v obryse elipsovité, dlhé do 2 mm a jemne vráskavé. 
Rozšírenie.
Veronika perzská je pôvodný druh v Iráne a na severnom Kaukaze.
Do Európy bola zavlečená začiatkom 19. storočia, kde rýchlo zdomácnela. V súčasnosti je to už kozmopolitne rozšírený a zdomácnený druh, vyskytujúci sa takmer vo všetkých miernych klimatických oblastiach. Okrem Európy sa vyskytuje v Ázii, južnej Afrike, Austrálii, na Novom Zélande, Južnej a Severnej Amerike, Mexiku a na Jamajke. Na Slovensku je veronika perzská nepôvodný ale naturalizovaný druh, s vlastnosťami buriny.
Ekológia.
Veronika perzská rastie v spoločenstvách burín obilných polí, na rumoviskách, medziach a popri cestách. Obľubuje výživné, zásadité až neutrálne, hlinitopiesočnaté pôdy. Vyskytuje sa od rovinného po podhorský stupeň. Na Slovensku bol najvyššie zaznamenaný výskyt vo výške 1 273 m n. m. v oblasti vrchu Chyžky, vo Veľkej Fatre. Kvitne od marca do októbra. Semená sa rozširujú vetrom a klíčia od jari do jesene.
Lazčík (vrch v Spišsko-šarišskom medzihorí)

Lazčík () je vrch v Spišsko-šarišskom medzihorí, krajinnom celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Bajerovce, približne juhovýchodne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hromovec. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obcí Bajerovce a Krásna Lúka. Najbližším sídlom sú západne situované Bajerovce, južne sa nachádza Krásna Lúka, severovýchodne Vislanka a severne Plaveč a Kozelec (Hromoš). 
Opis.
Lazčík leží v strednej časti podcelku Hromovec, v rázsoche vybiehajúcej severovýchodným smerom z Čiernej kopy () v susedných Levočských vrchoch. Od susedných častí Spišsko-šarišského medzihoria je oddelený hlbokými údoliami Ľubotínky a Lazčíka. Východne sa nachádza Kňazová (), Holý hrb (), Gordoška (), Pálenica (), Minčol () a Murianik (), severne Kurčínska Magura (), Orlovská Magura (), Grapa () a Široká (), západne Suchý vrch (), Lysá (), Hromovec () a Kopa () a južne Čierna kopa (), Beskyd (), Čierna hora () a Homôlka (). Oblasť patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu odvádza Ľubotínka a jej prítoky. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných miest je však možné vidieť okolité vrcholy Spišsko-šarišského medzihoria, Levočské vrchy, Branisko, Čergov a Ľubovniansku vrchovinu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z obcí Vislanka, Bajerovce alebo Krásna Lúka.
Hlboký potok (prítok Lúžňanky)

Hlboký potok je potok v geomorfologickom celku Nízke Tatry v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry v regióne Liptov v Žilinskom kraji v okrese Ružomberok. Je pravostranným prítokom Lúžňanky v povodí Revúca. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v centrálnej časti územia obce Liptovská Lúžna v na hranici medzi lesným a poľnohospodárskym extravilánom na juhozápadnom svahu vrchu Tlstá () v okrese Ružomberok v Žilinskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie územím obce Liptovská Lúžna cez zmiešaný lesný a poľnohospodársky extravilán južným smerom, vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, pravým brehom obmýva pole Pri Potkanovi, vteká do horného (východného) konca intravilánu Liptovskej Lúžnej, v ústi do Lúžňanky ako jej pravostranný prítok. Lúžňanka je ďalej prítokom Revúcej. Pramení, preteká a ústi na území obce Liptovská Lúžna v okrese Ružomberok. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku", ktoré môže súvisieť s charakterom terénu pretekaného vodným tokom (úzka, hlboká dolina s názvom Hlboká dolina neďaleko od pramennej oblasti Hlbokého potoka). Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1989. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024), patrí v slovenskej hydronymii medzi názvy s najvyššou frekvenciou výskytu (33 vodných tokov so štandardizovaným názvom Hlboký potok).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2025

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2025 sú v poradí 49. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Turnaj Top divízie sa hrá v Ottawe v Kanade od 26. decembra 2024 do 5. januára 2025.
Základné skupiny.
"Všetky dátumy a časy sú z časového pásma UTC+1."
Play-off.
Prvé štyri tímy z každej základnej skupiny budú hrať play-off. Tímy, ktoré postúpia do semifinále, budú znovanasadené podľa umiestnenia v tabuľke skupinovej fázy.
Kritériá:
Poradie:
Štatistiky turnaja.
Kanadské bodovanie.
"Poradie podľa počtu bodov"
Hetrik
"Hráči, ktorí skórovali aspoň trikrát v jednom zápase (dali tri góly za zápas)."
Najlepší brankári.
Shut-out
"Brankári, ktorí vychytali zápas s nulou (t. j. nedostali v zápase ani jeden gól)."
Nižšie divízie.
Súčasťou MS 2025 je aj šesť turnajov nižších divízií, na ktorých hrá ďalších 34 reprezentačných tímov.
Monika Kandráčová

Monika Kandráčová, rodená "Kaňuščáková" (* 26. január 1956, Ďačov) je slovenská speváčka a folkloristka.
Životopis.
Základnú školu navštevovala vo svojom rodisku. Strednú ekonomickú školu absolvovala v Sabinove. Po zmaturovaní sa zamestnala v školskej jedálni v obci Šarišské Dravce. Jej manžel bol akordeonista, hráč na gajdici, spevák a učiteľ PaedDr. Milan Kandráč. Je matkou dvoch synov, Ondreja a Milana.
Svoje prvé spevácke vystúpenia mala už na základnej škole. Prvé ocenenie získala ako dvanásťročná na celoslovenskej súťaži detského folklóru v Prešove. Ako stredoškoláčka reprezentovala šarišský regionálny folklór v Petrohrade a Moskve. Zúčastnila sa mnohých folklórnych festivalov nielen na Slovensku ale aj v zahraničí. Je častou interpretkou v televíznych a rozhlasových programoch Slovenskej televízie a televízie Lux. Najviac si cení vystúpenie s jej rodinu, pri privítaní Sv. Otca, pápeža Jána Pavla II. v Prešove v roku 1995 s piesňou „Boža Mati, čista Ďivo, Marije slavna“.
Diskografia.
Jej najznámejšie audiokazety a CD nosiče vyšli pod názvom:
Nauč ma milovať

Nauč ma milovať () je turecký romantický seriál, v ktorom stvárňujú hlavné postavy herec Kerem Bürsin a herečka Hafsanur Sancaktutan. Na Slovensku vysiela seriál TV Doma od 1. januára 2024 každý pracovný deň o 19:00 v dvoch častiach za sebou. Seriál je rovnako dostupný v predstihu na platenej platforme Voyo.
Dej.
Seriál Nauč ma milovať sleduje príbeh podvodníčky Leyly ("Hafsanur Sancaktutan") a bohatého podnikateľa Ateşa ("Kerem Bürsin"), dvoch mladých ľudí, ktorých sužujú rozdielne problémy. Leyla je húževnatá sirota so silnou povahou, ktorá sa pridala k tímu podvodníkov, aby získala peniaze na hľadanie svojich dávno stratených rodičov. Keď sa prvýkrát stretne s Ateşom, cynickým potomkom bohatej rodiny Arcalıovcov, ktorý bol po matkinej smrti poslaný do internátnej školy a domov sa už nikdy nevrátil, veci sa nevyvíjajú dobre. Leylu odradí Ateşovo arogantné správanie a začne ho považovať za ďalšieho namysleného snoba. Osud ich však opäť spojí dokopy, pričom je to práve Leylina osobnosť, ktorá postupne prelomí jeho obranný štít a Ateş v sebe objaví novú, zrelšiu stránku...
Hana Slivková

Hana Slivková (rod. Mihalová; * 21. august 1923, Rajec – † 3. január 1984, Bratislava) bola slovenská filmová, televízna a divadelná herečka.
Život.
S kariérou herečky začala v roku 1942 v Slovenskom ľudovom divadle v Nitre, kde pôsobila do roku 1946. Odtiaľ prešla do Divadla Jonáša Záborského v Prešove, kde s krátkou prestávkou (angažmá v Komickej spevohre v Prahe (1947 – 1948)) pôsobila do roku 1958. Následne v roku 1958 nastúpila do Tatra revue v Bratislave, kde počas 6 rokov účinkovala v takmer 20 programoch. Stala sa herečkou v slobodnom povolaní a popri herectvu pracovala od roku 1972 v bratislavskom obvodnom kultúrnom a spoločenskom stredisku. 
Začínala epizódnymi úlohami v operete, no svoj komediálny talent uplatnila v činohre, kde vedela stvárniť široké spektrum charakterov. Z množstva filmových úloh sú najznámejšie jej postavy v oscarovom filme "Obchod na korze", v komediálnej trilógii "Sváko Ragan", či filmoch "Muž ktorý sa nevrátil", "Dom na rázcestí", "Tri dcéry", "Génius" či "Slávnosť v botanickej záhrade". V 70. a 80. rokoch stvárnila množstvo komediálnych postáv dedinských žien v inscenáciách a filmoch. Zomrela v Bratislave v roku 1984.
Čierne na bielom koni

Čierne na bielom koni je slovenská romantická komédia z roku 2022, ktorú režíroval Rasťo Boroš. V hlavných úlohách si zahrali Milan Ondrík, Rebeka Poláková, Attila Mokos, Tomáš Mischura a Jana Kovalčíková. Film mal na Slovensku premiéru 13. októbra 2022.
Dej.
Slovenská gangsterka s prvkami romantiky odohrávajúca sa na juhu Slovenska.
Saint-Denis (Mons)

Saint-Denis (valónsky: Sint-Dnis) je mestská časť mesta Mons vo Valónsku a okrese Mons, ktorý sa nachádza v provincii Hennegavsko v Belgicku.
Do zjednotenia belgických samospráv v roku 1977, Saint-Denis bola samosprávna obec.
Dejiny.
14. a 15. augusta roku 1678, tu prebehla posledná bitka francúzsko-holandskej vojny.
Zrážka lietadiel na letisku Haneda v roku 2024

Zrážka lietadiel na letisku Haneda v roku 2024 sa odohrala 2. januára na vzletovej a pristávacej dráhe, kde sa zrazil Airbus A350 na lete Japan Airlines 516 (JAL516) s lietadlom de Havilland Canada Dash 8 v službách Japonskej pobrežnej stráže. Pri kolízii začali obe lietadlá horieť. Piati zo šiestich členov posádky na palube lietadla Dash 8 pri zrážke zahynuli, prežil len kapitán. Všetci na palube A350 prežili.
Let Japan Airlines 516 bol pravidelný let z Nového letiska Čitose neďaleko japonského mesta Sapporo na letisko Haneda v Tokiu a lietadlo pobrežnej stráže bolo na záchrannej misii v reakcii na zemetrasenie na polostrove Noto, ku ktorému došlo deň predtým. Pri zrážke vznikli požiare, ktoré zničili obe lietadlá. Bola to prvá vážna nehoda spoločnosti Japan Airlines od letu 123 v roku 1985 a zároveň prvá nehoda typu Airbus A350, pri ktorej bol zničený celý trup lietadla.
Lietadlá.
Lietadlo spoločnosti Japan Airlines, ktoré bolo účastníkom nehody, bol Airbus A350-941, výrobné číslo 538, registrovaný ako JA13XJ. V čase zrážky malo niečo vyše dvoch rokov, prvýkrát vzlietlo 20. septembra 2021 a Japan Airlines bolo dodané 10. novembra.
Lietadlom Japonskej pobrežnej stráže bol typ de Havilland Canada DHC-8-315Q MPA, výrobné číslo 656, prezývané "Mizunagi-1" a registrované ako JA722A. Lietadlo malo približne 16 rokov, prvýkrát vzlietlo v novembri 2007 a pobrežná stráž ho získala v marci 2009. Počas zemetrasenia a cunami v Tóhoku v roku 2011 bolo poškodené, keď bolo zaparkované na letisku Sendai, a bolo jediným lietadlom, ktoré tam bolo poškodené a následne opravené. Dash 8 bol vybavený odpovedačom podporujúcim režim S, ale údajne nebol vybavený systémom ADS-B; to znamenalo, že polohu a rýchlosť lietadla nehlásilo samotné lietadlo a namiesto toho sa spoliehalo na multilateráciu pozemnými prijímačmi.
Veľká čínska nížina

Veľká čínska nížina (zjednodušená čínš.: 华北平原; tradičná čínš.: 華北平原; pinyin: "Huáběi Píngyuán)" je veľká aluviálna rovina nachádzajúca sa v severovýchodnej Číne, pričom pod ňu spadajú planiny Žltej rieky (pinyin: "Huáng Hé"), a riek "Huai He" a "Hai He". Jej východnú hranicu tvoria Pochajský záliv a Žlté more. Na západnej, severnej a južnej strane ležia pohoria "Tchaj-chang", "Jan-šan" a "Ta-pie-šan".
V nížine sa nachádza hlavné mesto Peking, rovnako ako aj mesto "Tchien-ťin;" provincie "Che-pej", "Šan-tung, Che-nan", a časť provincií "An-chuej" a "Ťiang-su". Celková rozloha je približne 320 000 km². Hoci táto oblasť tvorí len 3,3% celkovej rozlohy Číny, je najdôležitejším regiónom z hľadiska politiky, hospodárstva a kultúry. Jej populácia predstavuje 35% z celkovej populácie krajiny.
Veľká čínska nížina je hlavnou poľnohospodárskou oblasťou Číny. Orná pôda tvorí rozlohu okolo 180 000 km². Pestuje sa tu pšenica, kukurica, cirok, proso, arašidy, sezam, bavlna a rôzne druhy zeleniny. Je to hlavná oblasť produkcie ciroku, prosa, kukurice a bavlny v Číne. Vo východnej časti roviny sa nachádza ropné pole "Šeng-li" v provincii "Šan-tung", ktoré slúži ako dôležitá ropná základňa.
Dopady klimatických zmien na poľnohospodárstvo VČN.
VČN je hlavnou potravinovou obilninovou základňou v Číne, pričom produkcia pšenice predstavuje v tomto regióne 71% produkcie pšenice v celej krajine. Keďže VČN zohráva kľúčovú úlohu pri zaisťovaní potravinovej bezpečnosti Číny, zmeny v klíme majú zásadný význam. VČN čelí výzvam z hľadiska ekologickej a sociálno-ekonomickej udržateľnosti (napr. nedostatok vody, znečistenie životného prostredia a nízke zisky z rastlinnej výroby). 
Rastúce teploty spôsobené klimatickými zmenami zvyšujú tepelnú záťaž ako v už horúcich tak vlhkých oblastiach. Na VČN sa nachádzajú rozsiahle zavlažovacie systémy, ktoré k zvýšenej vlhkosti vzduchu ešte viac prispievajú. Bez agresívnych opatrení v oblasti klímy by najťažšie vlny horúčav mohli viesť k hromadnej úmrtnosti poľnohospodárskych robotníkov pracujúcich na vonkajších pôdach. V prípade najextrémnejšieho scenára by oteplenie spôsobené klimatickými zmenami dosiahnuté do roku 2100 stačilo na to, aby sa takéto vlny horúčav vyskytli na VČN približne raz za desaťročie.
Erik Tomáš

Erik Tomáš (* 15. jún 1975, Humenné) je slovenský politik a moderátor, poslanec NR SR, od roku 2023 minister práce, sociálnych vecí a rodiny v štvrtej vláde Roberta Fica.
Kariéra.
V roku 1998 ukončil učiteľské štúdium biológie a geografie na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Do roku 2006 pôsobil ako redaktor a moderátor v Rádiu Regina a v TV Markíza. Známym sa stal vďaka viacerým reportážam, napr. z policajného zásahu v Mečiarovej vile Elektra v Trenčianskych Tepliciach, z lietadla ktorým eskortovali bývalého riaditeľa SIS Ivana Lexu z Juhoafrickej republiky späť na Slovensko, zrealizoval tiež nekritický rozhovor s odsúdeným mafiánskym bosom Mikulášom Černákom.
V rokoch 2006 až 2010 viedol odbor komunikácie na ministerstve vnútra, pôsobil teda ako hovorca ministra Roberta Kaliňáka. Potom bol do roku 2012 riaditeľom tlačového odboru a hovorcom strany SMER-SD. V rokoch 20122016 pôsobil ako riaditeľ tlačového a informačného odboru Úradu vlády SR. V roku 2013 bol adeptom na udelenie hovorcovskej anticeny „Malina“ za to, že „metódy jeho práce vo vzťahu k médiám boli spojené s nátlakom, zastrašovaním, aroganciou“, tesne pred odovzdávaním však organizátori túto kategóriu zrušili.
Vo voľbách v roku 2016 bol zvolený za poslanca Národnej rady za SMER-SD. V marci 2016 nastúpil do funkcie štátneho tajomníka na Ministerstve školstva, vedy, výskumu a športu SR. V auguste toho istého roku rezignoval, potom sa stal mediálnym poradcom premiéra Roberta Fica.
V roku 2018 formálne vstúpil do strany SMER. Po voľbách v roku 2020 obhájil svoj poslanecký mandát na ďalšie obdobie. V júni toho roku vystúpil zo strany SMER spolu so skupinou priaznivcov Petra Pellegriniho. S Pellegrinim potom spoluzakladal novú stranu s názvom HLAS – sociálna demokracia, za ktorú bol vo voľbách v roku 2023 opäť zvolený do NR SR.
V októbri 2023 nastúpil na post ministra práce, sociálnych vecí a rodiny v štvrtej vláde Roberta Fica.
Osobný život.
Od roku 2002 je ženatý so stomatologičkou Henrietou Tomášovou, rod. Malíkovou s ktorou majú dcéru a syna.