Nekronomikon

Nekronomikon alebo Necronomicon je fiktívny grimoár, ktorý figuruje v niektorých dielach spisovateľa hororového žánru H. P. Lovecrafta a ním inšpirovaných neskorších autorov. Prvýkrát sa spomína v Lovecraftovej krátkej poviedke "The Hound" z roku 1922, vydanej v roku 1924, hoci zmienka o údajnom autorovi „šialenom Arabovi“ Abdulovi Alhazredovi sa nachádza už v diele "The Nameless City", ktoré vyšlo o rok skôr. Okrem iného by kniha mala obsahovať opis Prastarých (), ich príbeh a zmysel uctievania.
Iní autori, napr. August Derleth a Clark Ashton Smith, tiež citujú Nekronomikon. Takéto zmienky napomáhajú Lovecraftovej fikcii, pretože vytvárajú "„pozadie pravdepodobnosti zla.“" Veľa čitateľov verilo v jeho autenticitu, o čom hovoril aj dopyt po ňom u kníhkupcov a knihovníkov. Niektorí vtipkári ho vkladali do zoznamov vzácnych kníh, ba dokonca sa dostala jeho evidenčná karta do katalógu knižnice Yaleovej univerzity.
Pôvod.
Nie je jasné, ako Lovecraft prišiel na názov „Nekronomikon“. Sám tvrdil, že sa mu objavil vo sne. Niektorí sa domnievajú, že bol ovplyvnený hlavne zbierkou krátkych poviedok od Roberta Williama Chambersa "The King in Yellow", v ktorej Chambers v úryvkoch predstavuje tajomnú a znepokojujúcu fiktívnu hru, vydanú údajne v knižnej podobe. Predpokladá sa, že Lovecraft nečítal toto dielo skôr ako v roku 1927. Donald R. Burleson tvrdí, že myšlienka knihy pochádza od Nathaniela Hawthornea. Sám Lovecraf pokladal „splesnivený tajný rukopis“ za jednen z obvyklých predmetov v gotickej literatúre.
Podľa Lovecrafta názov z gréčtiny v preklade znamená „obraz zákona mŕtvych“: , a . Iný možný preklad je „súvisiaci s mŕtvym“.
Lovecrafta sa často pýtali na autenticitu Nekronomikonu. Jeho odpoveďou bolo vždy tvrdenie o vlastnej invencii. V liste Willisovi Conoverovi rozviedol túto odpoveď ďalej: "„Teraz o ‚hrozných a zakázaných knihách‘ – musím povedať, že väčšina z nich bol čistý výmysel. Nikdy neexistoval žiadny Abdul Alhazred alebo Nekronomikon, tieto mená som si vymyslel. Robert Bloch prišiel na nápad Ludviga Prinna a jeho De Vermis Mysteriis, Book of Eibon je vynálezom Clarka Ashtona Smitha. Robert E. Howard je zodpovený za Friedricha von Junzt a jeho Unaussprechlichen Kulten. … Ako všetky vážne napísané knižky s tmavou, okultnou a nadprirodzenou tematikou, aj tieto neobsahujú mnoho pravdy. Preto je zábavnejšie vytvárať mýtické diela ako Nekronomikon alebo Book of Eibon.“"
Za fiktívnosť knihy hovorí aj meno údajného autora – Abdula Alhazreda, čo nie je gramaticky korektné arabské meno. Meno „Abdul“, , znamená jednoducho „vyznávač“, príp. „služobník“ alebo „otrok“. Ak stojí samostatne, ako v tomto prípade, nedáva zmysel. Rovnako aj meno „Alhazred“, ktoré nie je priezviskom vo význame západných mien, ale odkazom na miesto narodenia jeho nositeľa.
Fiktívna história.
V roku 1927 Lovecraft napísal krátku pseudohistóriu Nekronomikonu, ktorá bola publikovaná až v roku 1938 po jeho smrti pod názvom "A History of The Necronomicon". Tento text dal ďalším spisovateľom fantastiky bližšiu predstavu o koncepte Nekronomikonu. Podľa neho sa kniha pôvodne nazývala "Al Azif", čo je údajne arabské slovo pre "„nočný zvuk [vydávaný hmyzom], ktorý bol pokladaný za kvílenie démonov“". Wehrov arabsko-anglický slovník prekladá slovo "’azīf" ako "„hvízdanie (vetra)“", resp. "„zvláštny zvuk alebo hluk“". Text ďalej o Alhazredovi hovorí ako o "„pološialenom Arabovi“", ktorý je vyznávačom kultov (lovecraftovských entít) Yog-Sothoth a Cthulhu. Alhazred údajne pochádzal zo Sanáy v Jemene a navštívil ruiny Babylonu, "„podzemné tajomstvá“" Memfidy a púštnu oblasť zvanú Prázdnu štvrť na Arabskom polostrove, kde našiel pod troskami strateného Iremu "„Bezmenné mesto“". V posledných rokoch svojho života žil v Damasku a tam aj pred náhlou a záhadnou smrťou v roku 738 napísal knihu "Al Azif".
Neskôr Lovecraft ešte dodal, že Azif sa "„stal známym aj vďaka tomu, že sa potajomky šíril medzi filozofmi svojho obdobia.“" V roku 950 bol preložený do gréčtiny a tento preklad dostal od fiktívneho konštantínopolského učenca Theodora Philata meno "Nekronomikon" (latiniz. "Necronomicon"). Ešte pred tým, než bola táto verzia roku 1050 zabavená a spálená na fiktívny príkaz historickej osobnosti patriarchu Michaela I. Kerularia, "„dohnala niektorých experimentátorov k hrozným pokusom“". Po tomto zákroku sa o diele "„rozprávalo len potajomky“", pokiaľ nebol urobený preklad do latinčiny Olausom Wormiom. Lovecraft kladie vydanie do roku 1228, no historický dánsky učenec Olaus Wormius žil až v období rokov 1588–1624. Oba texty, grécky aj latinský, o ktorých sa zmieňuje história Nekronomikonu, boli zakázané pápežom Gregorom IX. v roku 1232. Latinský text bol aj napriek zákazu opäť vydaný v 15. storočí v Nemecku a v 17. storočí v Španielsku. Grécky text bol vydaný v prvej polovici 16. storočia v Taliansku. Anglický mág John Dee údajne preložil knihu do angličtiny, k čomu Lovecraft dodáva, že táto verzia nebola nikdy vytlačená a zachovali sa len zlomky. Tento fiktívny kontakt legendárneho anglického mága s Nekronomikonom navrhol Lovecraftov priateľ Frank Belknap Long.
Lovecraft aj napriek tomu, že sa arabská verzia "Al Azif" časom stratila a grécka bola zakázaná a zničená roku 1050, spomína "„hmlistý opis tajnej kópie, ktorý sa objavil v tomto storočí v San Franciscu“" a ktorý "„neskôr skončil v ohni.“" Ďalej píše, že o gréckej verzii nebolo počuť až kým nebola spálená knižnica jedného Salemčana v roku 1692. Tu si Lovecraft vypomáha nepriamou narážkou na známy historický inkvizičný proces s čarodejnicami zo Salemu. V príbehu "The Diary of Alonzo Typer" postava Alonza Typera nájde grécku kópiu textu.
Forma a obsah.
O Nekronomikone sa zmieňuje niekoľko kratších Lovecrafovych poviedok a novely "At the Mountains of Madness" a "The Case of Charles Dexter Ward", no aj tak je Lovecraft veľmi skúpy na detaily týkajúcich sa jeho formy a obsahu. Raz sa vyjadril, že "„ak sa niekto pokúsi napísať Nekronomikon, sklame všetkých tých, čo sa chvejú pri tajomnej zmienke o ňom.“"
V diele "The Nameless City" z roku 1921 sa objavuje rýmované dvojveršie na dvoch miestach príbehu, ktorý rozpráva o Abdulovi Alhazredovi:
Rovnaké dvojveršie sa vyskytuje aj v diele "The Call of Cthulhu" z roku 1928, ktoré je v ňom zmieňované ako citát z Nekronomikonu. Toto "„najviac diskutované“" dvojveršie, ako ho Lovecraft volá v príbehu, je citované aj v dielach iných autorov, napr. "The Burrowers Beneath" Briana Lumleya.
Nekronomikon by mal byť nepochybne dôležitým textom a jeho význam opisuje Lovecraft v diele "The Dunwich Horror" z roku 1929. V príbehu postava Wilbura Whateleya navštívi knižnicu Miskatonickej univerzity s úmyslom vyhľadať "„neskrátenú“" verziu Nekronomikonu. Chce porovnať určitú magickú formulu, ktorá sa nachádza na 751. strane jeho vlastnej skrátenej a poškodenej verzie Deeovho prekladu.
Forma a rozmery Nekronomikonu nie sú v Lovecraftových dielach jasne uvedené. Okrem bežného vydania s čiernou tlačou je kniha obyčajne opisovaná s väzbou v rôznych druhoch kože a kovovými zámkami. Niekedy je maskovaný iným názvom na väzbe. Napr. v diele "The Case of Charles Dexter Ward" postava Johna Merrita vyberá z knižnice knihu s názvom "„Qanoon-e-Islam“" a so znepokojením zisťuje, že je to v skutočnosti Nekronomikon.
Vo filmovej sérii "Evil Dead" je podobná kniha opisovaná ako kniha "„viazaná v ľudskej koži a písaná krvou, ktorá obsahuje čudesné pohrebné rituály a pasáže na vyvolanie démona. Nikdy nebola určená pre svet živých.“" Veľa komerčne prístupných verzií Nekronomikonu neobsahuje žiadnu z častí, ktoré spomína Lovecraft. Vyčíta sa to aj Nekronomikonu v Simonovej redakcii.
Umiestnenie.
Kópie pôvodného Nekronomikonu sú podľa Lovecraftovho diela "History of the Necronomicon" umiestnené len v piatich inštitúciach na svete:
Posledná inštitúcia vlastní latinský preklad Olausa Wormia, ktorý bol vytlačený v Španielsku v 17. storočí.
Ďalšie kópie, ako píše Lovecraft, vlastnia súkromné osoby. Joseph Curwen vlastní jednu kópiu podľa diela "The Case of Charles Dexter Ward" z roku 1941. Jedna verzia sa nachádza v Kingsporte podľa diela "The Festival" z roku 1925. Pôvod inej kópie, ktorú číta rozprávač v diele "The Nameless City" nie je známy. Ďalšiu verziu číta predstaviteľ v diele "The Hound".
Verzie a údajné preklady.
Aj keď Lovecraft trval na tom, že kniha je jeho čistým výmyslom, existuje skupina ľudí, ktorá dodnes verí v jej skutočnú existenciu. Lovecraft niekedy dostával listy od fanúšikov, ktorí skúmali autenticitu Nekronomikonu. Vtipkári občas uvádzali Nekronomikon v zoznamoch kníhkupectiev medzi knihami na predaj, alebo vkladali falošné záznamy o knihe do katalógov knižníc, napr. pod referenciou „A. Alhazred“, ako pod menom autora, tak aj pod menom pôvodného majiteľa knihy. Widenerova knižnica Harvardovej univerzity, kde sa má nachádzať podľa Lovecrafta jeden z textov gréckej verzie, má katalógový záznam knihy, v ktorom odkazuje čitateľa na knižničný personál ("„opýtajte sa pri pulte“"). A keďže Nekronomikon obklopujú reči o jeho údajnej obrovskej sile a nebezpečnosti, môže sa zdať takéto opatrenie adekvátne jeho dôležitosti a sile, rovnako ako snaha o zamedzenie krádeži vzácneho exempláru.
Podobne Univerzitná knižnica v nórskom Tromsø má vo svojom katalógu záznam o knihe Nekronomikon, ktorej autorom má byť Petrus de Dacia s rokom vydania 1994. Bohužiaľ exemplár je "„neprístupný“".
V roku 1973 Owlswick Press vydal Nekronomikon, ktorý vyšiel v nerozlúštiteľnom, pravdepodobne vymyslenom jazyku zvanom "„duriačtina“" (). Bolo to limitované vydanie 348 kusov, ktoré obsahovalo krátky úvod od Lyona Spraguea de Camp.
Hranica medzi skutočnosťou a fikciou sa ešte viac rozostrila, keď bola koncom 70. rokov 20. storočia vydaná verzia, ktorá o sebe tvrdila, že je prekladom „skutočného Nekronomikonu“. Vyšla v redakcii editora s pseudonymom Simon. Dielo má len málo spoločného s pôvodnými fiktívnymi lovecraftovskými mýtmi a je postavené na starej sumerskej mytológii. Dnes sa nazýva "Simonov Nekronomikon". Od začiatku 80. rokov je stále v tlači a do roku 2006 sa predalo okolo 800 000 výtlačkov. Napriek obsahu sa marketingová prezentácia knihy zameriava na zdôraznenie prepojenia s Lovecraftovym konceptom a rozpráva o svojej senzačnej magickej sile. Na záložke stojí, že je to "„potenciálne najnebezpečnejšia čierna kniha, ktorú Západný svet pozná.“" Dodnes boli publikované tri ďalšie diely: "The Necronomicon Spellbook" s evokačnými návodmi a zoznamom päťdesiatych Mardukovych mien, "Dead Names: The Dark History of the Necronomicon" s históriou knihy a newyorskej okultnej scény 70. rokov a "The Gates Of The Necronomicon" obsahujúci úvod do práce so Simonovym Nekronomikonom.
Ďalšia verzia Nekronomikonu, ktorú redigoval George Hay, vyšla v roku 1978 a obsahuje úvod odborníka na paranormálne javy a spisovateľa Colina Wilsona. David Langford opisuje, ako sa publikácia pripravovala z počítačových analýz objaveného "„šifrovaného textu“" Johna Dee. Výsledný "„preklad“" bol v skutočnosti napísaný okultistom Robertom Turnerom a okrem včlenených citácií z Lovecraftových diel nesie väčšie množstvo ďalších spoločných prvkov s pôvodnou lovecraftovskou verziou Nekronomikonu ako už spomínaná Simonova verzia. Wilson napísal aj poviedku "The Return of the Lloigor", v ktorom sa jeden z rukopisov ukáže ako kópia Nekronomikonu.
Úspech Simonovho Nekronomikonu rozprúdil diskusiu až do tej miery, že v roku 1998 vyšla práca "The Necronomicon Files" s ďalšími faktami, ktoré mali raz a navždy dokázať, že Nekronomikon je čistá fikcia. Práca rozoberá najznámejšie verzie, medzi ktorými nechýba Simonova a ďalšie menej známe a obskurnejšie verzie. Reprint bol vydaný v roku 2003.
V roku 2004 vydal kanadský okultista Donald Tyson prácu s názvom "Necronomicon: The Wanderings of Alhazred". Tysonov Nekronomikon je pravdepodobne bližší Lovecraftovej pôvodnej verzii než všetky ostatné doteraz známe publikované texty. Aj keď Tyson v knihe jasne prezentuje názor, že Nekronomikon je fikcia, nepodarilo sa mu úplne vyhnúť sa určitým sporným momentom, pretože kniha je v podstate literárne spracovaný životopis fiktívneho autora Nekronomikonu Alhazreda.
Historické „Knihy mŕtvych“, ako napr. "Egyptská kniha mŕtvych" alebo "Bardo Thödol", sú niekedy označované ako „skutočné Nekronomikony“. Nemali by sa však zamieňať s Lovecraftovým Nekronomikonom, pretože ich obsah bol určený skôr na čítanie a zapamätanie pre mŕtvych a nie na používanie živými k volaniu mŕtvych. Je možné, že Lovecraft bol inšpirovaný aj týmito knihami.
Astrálny Nekronomikon.
Kenneth Grant, britský okultista, žiak Aleistera Crowleyho a hlavný predstaviteľ Tyfónskeho Ordo Templi Orientis tvrdí vo svojej knižke "The Magical Revival" z roku 1972, že existovalo podvedomé myšlienkové prepojenie medzi Crowleym a Lovencraftom, ktorí sa nachádzali na rovnakej hladine tých istých okultných síl – Crowley pomocou svojej mágie a Lovecraft cez svoje sny, ktoré inšpirovali príbehy a Nekronomikon. Grant tvrdí, že Nekronomikon jestvoval odpradávna ako astrálna kniha zaznamenaná v ákáši a bolo možné sa k nej dostať pomocou magických rituálov alebo snov. Grantové názory si podrobnejšie všíma úvod k Simonovej verzii Nekronomikonu a rovnako aj kanadský okultista Donald Tyson vo svojich prácach, aj keď samotnému Lovecrafotovi, striktnému materialistovi, by sa určite nepozdávali. Grantove názory, tak ako podobné iné, ktoré sa zakladajú na „nadprirodzených“ tvrdeniach a dôkazoch, nie sú empiricky dokázateľné alebo vyvrátiteľné a pridávajú tak ďalší zmätok do problematiky.