Bájka

Bájka je epický žáner, v ktorom zvieratá, rastliny alebo neživé predmety konajú alebo hovoria ako ľudia (tento jav sa nazýva antropomorfizácia alebo personifikácia). Vždy z nej vyplýva nejaké ponaučenie. Prvé bájky ústne prednášal Ezop v 6. storočí pred Kr.
V bájke sa využívajú alegorické prvky, satira a irónia, cez ktoré autor humornou formou kritizuje správanie ľudí.
Jednotlivé zvieratá v bájke získavajú ľudské vlastnosti, ktoré sa pre nich postupne stávajú typické (napr. líška je prefíkaná). V reálnom svete zvieratá nemusia byť nositeľmi týchto vlastností, ale ľudia im ich z nejakého dôvodu (napr. vizuálneho) prisúdili.
Bájky boli pôvodne určené dospelým čitateľom (poslucháčom), v 19. a 20. storočí sa začali stále viac posúvať do detskej literatúry.
Zaujímavé je, že útvary podobné bájkam sa vyskytujú aj u juhoamerických Indiánov alebo afrických domorodcov. Tieto bájky neboli navzájom ovplyvnené, no napriek tomu majú spoločné znaky".
História.
Bájka je jednou z najtrvácnejších foriem ľudovej tvorby, ktorá sa rozšírila, ako sa zhodujú súčasní bádatelia, nie tak prostredníctvom literárnych antológií, ako skôr ústnym podaním. Bájky možno nájsť v literatúre takmer každej krajiny.
Ezopovské bájky.
Rozmanitý korpus označovaný ako "Ezopika" alebo "Ezopove bájky" zahŕňa väčšinu najznámejších západných bájok, ktoré sa pripisujú legendárnemu Ezopovi, údajne otrokovi v starovekom Grécku okolo roku 550 pred Kr. Keď Babrius veršovane zostavil bájky z Ezopiky pre helénskeho knieža "Alexandra", v záhlaví druhej knihy výslovne uviedol, že tento typ "mýtu", ktorý Ezop predstavil "synom Helénov", bol výmyslom "Sýrčanov" z čias "Ninosa" (pre Grékov zosobňujúceho Ninive) a Belosa ("vládcu"). Epicharmos z Kósu a Phormis sa uvádzajú ako jedni z prvých, ktorí vymysleli komické bájky. Medzi mnohé známe Ezopove bájky patria ""Vrana a džbán", "Korytnačka a zajac" a "Lev a myš"". V starovekom gréckom a rímskom školstve bola bájka prvým z "progymnasmatov" - cvičení na nácvik skladby prózy a verejného rečníctva -, v ktorých sa študenti mali naučiť bájky, rozvinúť ich, vymyslieť vlastné a nakoniec ich použiť ako presvedčivé príklady v dlhších súdnych alebo rokovacích prejavoch. Potreba vyučujúcich učiť a študentov naučiť sa širokú škálu bájok ako materiálu pre ich vyhlásenia viedla k ich zhromažďovaniu v zbierkach, ako sú Ezopove bájky.
Afrika.
Africká ústna kultúra má bohatú tradíciu rozprávania príbehov. Ľudia všetkých vekových kategórií v Afrike, tak ako po tisíce rokov, naďalej komunikujú s prírodou vrátane rastlín, zvierat a pozemských topologických štruktúr, ako sú rieky, pláne a hory. Starí rodičia sa v afrických spoločnostiach tešia obrovskej úcte a počas staroby plnia novú úlohu rozprávačov príbehov. Deti a do istej miery aj dospelí sú fascinovaní dobrými rozprávačmi.
Joel Chandler Harris písal afro-americké rozprávky v južanskom kontexte otroctva pod názvom Strýko Remus. Jeho príbehy zvieracích postáv "Brer Rabbit", "Brer Fox" a "Brer Bear" sú modernými príkladmi afro-amerického rozprávania. To by však nemalo prekonať kritiku a polemiky o tom, či bol strýko Remus rasista alebo apologét otroctva. Disneyho film "Pieseň o Juhu" predstavil mnohé z týchto príbehov verejnosti.
India.
India má bohatú tradíciu rozprávok, z ktorých mnohé vychádzajú z tradičných príbehov a súvisia s miestnymi prírodnými živlami. Indické bájky často učia určitému morálnemu ponaučeniu. V niektorých príbehoch majú bohovia zvieracie aspekty, zatiaľ čo v iných sú postavami archetypálne hovoriace zvieratá podobné tým, ktoré sa vyskytujú v iných kultúrach. V starovekej Indii vznikli v prvom tisícročí pred naším letopočtom stovky bájok, často ako príbehy v rámcových príbehoch. Indické bájky majú zmiešané obsadenie ľudí a zvierat. Dialógy sú často dlhšie ako v Ezopových bájkach a sú často komické, pretože zvieratá sa snažia prekabátiť jedno druhé pomocou úskokov a klamstiev. V indických bájkach nie je ľudstvo prezentované ako nadradené zvieratám. Hlavnými príkladmi indickej bájky sú "Pančatantra" a príbehy "Džataka". Patrili k nim "Pančatantra Višnu Sarmu", "Hitopadesha", "Vikram a upír" a "Syntipových Sedem múdrych majstrov", čo boli zbierky bájok, ktoré mali neskôr vplyv v celom Starom svete. Ben E. Perry (zostavovateľ "Perryho indexu" Ezopových bájok) kontroverzne tvrdil, že niektoré z budhistických bájok "Džataka" a niektoré z bájok v "Pančatantre" mohli byť ovplyvnené podobnými gréckymi a blízkovýchodnými bájkami. Staršie indické eposy, ako napríklad Vjásova "Mahábhárata" a Valmikiho "Rámájana", tiež obsahovali bájky v rámci hlavného príbehu, často ako vedľajšie príbehy alebo príbehy na pozadí. Najznámejšími ľudovými rozprávkami z Blízkeho východu boli "Tisíc a jedna noc", známe aj ako "Arabské noci".
"Pančatantra" je staroindický súbor bájok. Najstaršie zaznamenané dielo, pripisované Višnuovi Šarmovi, pochádza z obdobia okolo roku 300 pred Kristom. Rozprávky sú pravdepodobne oveľa staršie ako kompilácia, pretože sa odovzdávali ústne ešte pred zostavením knihy. Slovo ""Pančatantra" je zmesou slov "pancha"" (čo v sanskrite znamená "päť") a "tantra" (čo znamená "tkať"). Naznačuje spleť viacerých vlákien rozprávania a morálnych ponaučení, ktoré spolu tvoria knihu. 
Európa.
Bájky mali ďalšiu dlhú tradíciu v stredoveku a stali sa súčasťou európskej literatúry. V priebehu 17. storočia videl francúzsky bájkar Jean de La Fontaine (1621 - 1695) esenciu bájky v morálke - pravidle správania. Vychádzajúc z Ezopovho vzoru sa La Fontaine pustil do satiry dvora, cirkvi, vzmáhajúceho sa meštianstva, ba celej ľudskej scény svojej doby. La Fontainov vzor neskôr napodobnili anglický John Gay (1685 - 1732), poľský Ignacy Krasicki (1735 - 1801), srbský Dositej Obradović (1739-1811), španielsky Félix María de Samaniego (1745 - 1801), francúzsky Jean-Pierre Claris de Florian (1755 - 1794) a ruský Ivan Krylov (1769 - 1844).
Moderná éra.
V modernej dobe bola síce bájka v detských knihách banalizovaná, ale zároveň bola plne adaptovaná do modernej literatúry pre dospelých. "Bambi" Felixa Saltena (1923) je Bildungsroman - príbeh o dospievaní hlavného hrdinu - obsiahnutý vo forme bájky. James Thurber použil antický štýl bájky v knihách "Bájky pre našu dobu" (1940) a "Ďalšie bájky pre našu dobu" (1956) a v poviedkach "Princezná a plechová škatuľa" v knihe "Zviera vo mne a iné zvieratá" (1948) a "Posledné hodiny: Bájka pre taký čas, aký je, človečí" v knihe "Lampáše a kopije" (1961). V poviedke Władysława Reymonta "Vzbura" (1922), ktorá je metaforou boľševickej revolúcie z roku 1917, sa opisuje vzbura zvierat, ktoré sa zmocnia svojho statku, aby zaviedli "rovnosť". George Orwell vo svojej Farme zvierat (1945) podobne satirizoval najmä stalinský komunizmus a totalitarizmus vo všeobecnosti pod rúškom zvieracej bájky.
V 21. storočí je neapolský spisovateľ Sabatino Scia autorom viac ako dvesto bájok, ktoré označuje ako "západné protestné bájky". Postavami nie sú len zvieratá, ale aj veci, bytosti a prvky z prírody. Scia má rovnaký cieľ ako v tradičnej bájke, zohráva úlohu odhaľovateľa ľudskej spoločnosti. V Latinskej Amerike prispeli k oživeniu bájky bratia Juan a Victor Ataucuri Garciovci. Robia to však s novou myšlienkou: využiť bájku ako prostriedok šírenia tradičnej literatúry daného miesta. V knihe "Fábulas Peruanas", ktorá vyšla v roku 2003, zozbierali mýty, legendy a viery andského a amazonského Peru, aby ich napísali ako bájky. Výsledkom bolo výnimočné dielo bohaté na regionálne nuansy. Objavujeme tu vzťah človeka k jeho pôvodu, k prírode, k jeho histórii, jeho zvyky a viery sa potom stávajú normami a hodnotami.