Edmond de Goncourt

Edmond Louis Antoine Huot de Goncourt (* 26. máj 1822, Nancy, Francúzsko† 16. júl 1896, Draveil, Francúzsko) bol francúzsky spisovateľ, literárny a výtvarný kritik, vydavateľ kníh a zakladateľ Goncourtovej akadémie, ktorá každoročne oceňuje beletristických spisovateľov prestížnou Goncourtovou cenou. Spolu s bratom patrili k pionierom naturalistickej prózy.
Životopis.
Edmond Goncourt sa narodil 26. mája 1822 v Nancy. Jeho rodičia, menší aristokrati, boli Marc-Pierre Huot de Goncourt, bývalý dôstojník jazdectva v armáde Napoleona Bonaparta, a Annette-Cécile de Goncourt (rodená Guérin). Obaja rodičia zomreli, keď Edmond a jeho brat Jules boli ešte mladiství. Goncourt navštevoval školské zariadenie Goubax, Lýceum Henricha IV. a Lýceum Condorcet, kde študoval v rokoch 1840 až 1842 rétoriku a filozofiu, potom tam do roku 1844 študoval právo.
Po matkinej smrti v roku 1848 bratia zdedili príjem, ktorý im umožnil žiť samostatne a venovať sa ich umeleckým záujmom. Edmond mal tak možnosť opustiť svoje miesto správcu pokladnice, pre ktoré sa cítil tak nešťastný, že uvažoval o samovražde. Väčšinu svojho života spolupracoval s bratom Julesom, spolu sa podieľali na umeleckej kritike a tvorili ich denník reflektujúci vtedajšiu francúzsku kultúrnu spoločnosť. Patrili medzi výnimočnú dvojicu v literárnej histórií, prakticky všetky literárne diela napísali spoločne a až po bratovu smrť trávili všetok čas spoločne. Ich najvýznamnejším románom je "Germinie Lacerteux" z roku 1865, inšpirovaný činmi ich gazdinej Rose, ktorá bratov okrádala, aby financovala svoj dvojitý život plný orgií a rôznych sexuálnych úletov. Dielo je považované za jedno z prvých diel francúzskeho realizmu, ktoré sa zaoberá robotníckou triedou.
V roku 1852 boli bratia obvinení z „pobúrenia verejnej morálky“ po tom, čo v článku citovali erotickú renesančnú poéziu. Nakoniec však boli oslobodení.
Edmond bol známy fascináciou rokokom a japonským umením, a tiež tým, že zbieral vzácne knihy. Dom bratov Goncourtovcov v Auteuil, ktorý kúpili v roku 1868, bol výkladnou skriňou ich zbierky francúzskeho a ďalekovýchodného umenia 18. storočia. Goncourt zdokumentoval tento dom a jeho interiér vo svojej knihe "La Maison d’un Artiste" (Dom umelca) z roku 1881. V rokoch 1856 až 1875 bratia publikovali eseje o umení 18. storočia v súbornej sérii s názvom "L’Art du XVIIIe siècle" (Umenie 18. storočia) ktorá oživila a upevnila uznanie rokoka.
Po smrti brata Julesa v roku 1870 pokračoval Edmond Goncourt v písaní románov sám. Pokračoval aj v písaní denníku "Journal des Goncourt", ktorý spolu s Julesom začali písať ešte v roku 1851. Posledný záznam v denníku je z doby 12 dní pred jeho smrťou v roku 1896. Sfinalizoval nedokončené diela zo spolupráce s bratom, vrátane monografie o Paulovi Gavarnim (1873) a knihy s názvom "L’Amour au XVIIIe Siècle" (Láska v 18. storočí, 1875). V rokoch 1878 až 1879 revidoval, zväčšil a znovu vydal "Les Maîtresses de Louis XV" (Milenky Ľudovíta XV., 1860) v troch zväzkoch: "La du Barry", "Madame de Pompadour" a "La Duchesse de Châteauroux et ses soeurs" (Vojvodkyňa Châteauroux a jej sestry). Jeho posledný román "Chérie" (Miláčik, 1884) o mladej žene, ktorá svoje umelecké cítenie prejavuje v móde, možno rozumieť ako prieskum impresionistického umenia. V roku 1885 zozbieral listy svojho zosnulého brata a v rokoch 1887 až 1896 vydal deväť zväzkov "Journalu". Edmond začal čoraz viac žiarliť na úspešnejších spisovateľov ako napríklad Guy de Maupassant a Émile Zola, čo sa odráža v kritických záznamoch v časopise "Journal". V roku 1893 o Maupassantovi napísal: „"jeho úspech v spoločnosti neviazaných žien je znakom ich vulgárnosti, pretože nikdy som nevidel muža na svete s takou červenou tvárou, takými obyčajnými črtami či takou roľníckou postavou"“.
Edmond de Goncourt zomrel v Champrosay v roku 1896 a bol pochovaný na Cimetière de Montmartre v Paríži. Odkázal celý svoj majetok založeniu a zachovaniu Académie Goncourt. Každý december od roku 1903 udeľuje Akadémia na počesť Julesa de Goncourta Goncourtovu cenu, najprestížnejšiu cenu vo francúzskej literatúre, ktorá je udeľovaná „najlepšiemu prozaickému dielu roka“.