burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Dejiny Moskvy

Moskva prvotné hlavné mesto Ruska sa prvýkrát spomína v roku 1147, keď sem Juraj Dlhoruký pozval Sviatoslava Olegoviča. Začiatky osídlenia tejto oblasti však siahajú pravdepodobne do 9. storočia, čo dokumentujú archeologické nálezy kruhových stavieb na mieste dnešného Kremľa a nájdenie arabských mincí z tohto storočia pri Chráme Krista Spasiteľa.
Vznik najstaršej usadlosti sa datuje do obdobia, kedy sa tu prvýkrát začalo obchodovať medzi severnými a južnými oblasťami východoeurópskej nížiny. Mesto ležalo na križovatke ciest smerujúcich z Pobaltia od riek Dvina a Nemunas a od Dnepra k bulharskej Volge a Donu. Priama cesta z Pobaltia k Volge viedla cez doliny riek Moskva a Kľazma. Práve tu - pri priesmyku rieky Moskva do Kľazmy - sa pri rieke Schodňa a Jauza založila prvá osada budúcej Moskvy. Prvotný zámer zakladateľa Moskvy bol založiť mesto pri rieke Schodňa, pretože sa tam nachádzali početné pamiatky pôvodného obyvateľstva - tzv. kurgany.
Keď v oblasti mesta Suzdaľ knieža Andrej I. Bogoľubskij zakladal kniežatstvo, Moskva už bola mestom (1156), ktoré malo silné drevené hradby. Jej obyvateľmi boli družiny kniežaťa, ktoré bránili mesto pred útokmi nepriateľov zo západu. Stala sa tak predmestím Vladimíra - hlavného mesta Rostovsko-suzdaľského kniežatstva. Mesto postupne bohatlo a získavalo väčší význam. Preto o 50 rokov od jeho založenia sa moskovské kniežatá snažili založiť v meste osobitné kniežatstvo.
Po smrti Jaroslava III. Vsevolodiča v roku 1246 si územia Moskovského veľkokniežatstva rozdeli jeho synovia. V Moskve vládol Michal Jaroslavič Chrabrý. Kto vládol v meste po jeho smrti v roku 1249, nie je známe. Pravdepodobne ostala v kompetencii veľkokniežaťa a v roku 1252prešla pod správu Alexandra Nevského.
Po roku 1327 začali v Moskve vládnuť iba kniežatá moskovského kniežatstva. Prvým z nich bol Ivana I. Kalita (1328 - 1340).
Bitka pri Moskve

Bitka pri Moskve môže byť:
Mana (mytológia)

Mana je u melanézskych a polynézskych národov (nadprirodzená) nekontrolovateľná sila, ktorá je paradoxne zároveň všeobecným zdrojom aj konkrétnym prejavom zvláštnych (nadprirodzených) schopností alebo úspechu nejakého človeka, predmetu, zvieraťa alebo božstva. 
Ako prvý o koncepte "mana" referoval misionár Robert Henry Codrington. Popisuje ju (ako sa ukázalo, trochu skreslene) ako silu „v pravom zmysle slova [...], to, čo spôsobuje, že sieť dobre chytá ryby, dom pevne stojí a loďka sa hladko kĺže po vode: na poliach je to plodnosť, v lekárstve je to buď zdravie, alebo smrť.“ 
Na základe Codringtonových správ sa v religionistike rozvinula tzv. dynamistická teória, ktorá sa snažila nájsť pôvod všetkých náboženských predstáv v koncepte nejakej nadprirodzenej sily - mana alebo jej obdôb v iných kultúrnych oblastiach ("wakan", "manitou" apod.) Túto teóriu zastával napr. aj fenomenológ náboženstva Gerardus van der Leeuw.
Etnológovia (napr. Friedrich Rudolf Lehmann) však poukázali na to, že mana je u národov Oceánie vždy naviazaná na konkrétny predmet alebo osobu/božstvo a nemôže nikdy existovať sama osebe. Rovnako nie je možné túto predstavu automaticky stotožniť s podobnými predstavami o nadprirodzených silách v iných kultúrnych oblastiach.
Vladimir Jevgrafovič Tatlin

Vladimir Tatlin (* 28. december 1885, Charkov, Ukrajina - † 31. máj 1953, Moskva, Rusko) bol ruský architekt a maliar.
Štúdium.
Narodil sa na Ukrajine, ako syn železničného inžiniera a poetky. Začal pracovať ako námorník, čo znamenalo, že trávil veľa času v zahraničí. Študoval na Moskovskej škole umenia sochárstvo a architektúru na škole v Penze. Svoje umelecké schopnosti zdokonaľoval maľovaním ikon v Moskve. 
Práca.
Zatiaľ čo pracoval v Moskve ako maliar, navrhol najvýznamnejšie dielo svojej kariéry: Masívny Monument tretej internacionály, alebo ako je dodnes známe, Tatlinovej veže, ktorá nemala byť iba stavbou, ale aj symbolom socialistickej Moskvy. Pamätník mal byť výškou 400 m najvyššou stavbou sveta. Obvod by bol z dvojitého závitnicového plášťa, v jednom smere nakloneného, vnútri mali byť tri otáčajúce sa sklenené hmoty sál a úradov. Spodná hmota by mala tvar kocky, slúžila by zákonodarnému zhromaždeniu a otočila by sa raz za rok. V strede by bol ihlan, ten by slúžil výkonným orgánom, a otočil by sa raz za mesiac. Horné teleso malo byť valec, malo sa otočiť okolo svojej osi raz za deň. Projekt to bol technicky nedoriešený a i na dnešnú dobu fantastický.
Čo sa týkalo umenia, boli Tatlinove myšlienky jedinečné a rozmanité. Vzbúril sa proti tradičnému obrazu „visiacemu“ na stene a konštruoval diela, ktoré sa inštalovali do rohov miestností. Tvorbou týchto diel z dreva a železa, založil Tatlin ruský konštruktivizmus a onedlho mal na svojej strane umelcov ako Naum Gabo, László Moholy-Nagy a Antoine Pevsner pokúšajúcich sa prispieť svojou rukou ku konštruktivizmu.
Ku koncu svojho života sa venoval štúdiu všetkých objektov a subjektov a bola to táto bádavá povaha, ktorá ho viedla k skúmaniu ako uskutočniť dávny ľudský sen: let.
Vladimir Tatlin zomrel 31 mája 1953 a pochovaný je na Novodievčom cintoríne v Moskve.
Africké ríše

Africké ríše alebo staré africké ríše je súhrnné označenie pre štátne útvary v Afrike na územiach južne od Sahary, ktoré vznikli pred príchodom európskych kolonizátorov alebo nezávisle od nich.
Zohrali významnú úlohu v dejinách čierneho kontinentu. Najvýznamnejšie africké ríše sa konštituovali v spoločensky a kultúrne najrozvinutejšej oblasti Afriky – v oblasti medzi Saharou a časťou pralesov, kde sa v 8. – 12. stor. šíril islam. 
Príklady afrických ríš sú:
VM Houses

VM Houses sú stavba v meste Kodaň v Dánsku.
PLOT = JDS + BIG
"“Budovy sú ako 3 dimenzionálny tetris z obytných jednotiek.”"
Julien De Smedt
VM Houses, tvarované ako písmená V a M sú prvým rezidenčným projektom vybudovaným v Orestaden; novej štvrti Kodane. Vzrastajúca štvrť je prepojená s centrom novým systémom metra.
V House.
Spracovávaný obvod bloku je jasne ohraničený vo svojich štyroch rohoch ale je otvorený vo vnútri a na stranách. Pohľad k susedovi je eliminovaný pomocou posunutia dosky do stredu, čo zaručuje aj široký rozhľad po okolí. Orientácia budovy poskytuje optimálne svetelné podmienky, ako aj výhľad pre všetky byty. Balkóny na južnej strane vyčnievajú ako rady zubov žraloka.
Všetky byty majú na severnej strane dvojitú výšku a široký panoramatický výhľad na juh. Prístup k apartmánom je zaistený z chodníka napojeného na jedno z troch schodíšť a výťahových veží, umiestnených na každom konci a v strede V, vyúsťujúcich na strešné terasy.
M House.
V tomto projekte bola použitá a vylepšená typológia Le Corbusierovho "unite d’habitation": Centrálne komunikácie, spájajúce všetky chodby a byty sú krátke a sú osvetlené z koncov – ako diery po guľkách, ktoré prenikajú budovou.
Terasy jednotlivých bytov sú orientované na južnej fasáde a strešná terasa je prístupná z centrálnych komunikácií. 
Keďže sa jednalo o prvý rezidenčný objekt v oblasti bolo dôležité, aby architekti vytvorili príťažlivé prostredie. Aby bol ponechaný priestor okolo budovy bol V Dom zdvyhnutý na 5 metrov vysoké stĺpy, čo otvára nádvorie k parku na južnej strane a na fasáde boli vytvorené výklenky vytvárajúce miesta na neformálne stretnutia.
Exteriér domu je tvorený plášťom pohyblivých panelov z anodizovaného hliníku.
Každá bytová jednotka je na rozdiel od obvyklých bytových domov iná čo do šírky a dĺžky, čo umožňuje obyvateľov prispôsobiť si vlastný byt svojim individuálnym potrebám .
"„Žijeme vo svete, v ktorom má individualizmus stále väčší vplyv ako kedykoľvek predtým. Rozličnosť je dobre znášaná, dokonca vyžadovaná. Ľudia žijúci v bytových komplexoch by mali mať rovnaký prístup k individualite.”"
Julien De Smedt
VM Dom dostal tvar z najjednoduchšieho zoskupenia pre pozemok štvorcového tvaru, hraničiaceho s dvoma kanálmi so štvorcovým nádvorím v strede.
Aby boli apartmány orientované do krajiny a taktiež bolo využité ranné a večerné slnko opierajúce sa do nádvoria zalomili architekti prvú budovu, čo zaručovalo rozdielny tvar druhej budovy pri nej.
Kvôli rozdielnym výškovým požiadavkám sa V dom zvažuje a M dom vystupuje smerom nahor.
Ocenenia.
VM Houses boli ocenené cenou časopisu Forum vo februári 2006. Cena je udeľovaná pre najlepšie budovy alebo interiér v Severských krajinách.
Emmendingen (krajinský okres)

Emmendingen () je krajinský okres na západe spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí (zo severu v smere hodinových ručičiek) s okresmi Ortenau, Schwarzwald-Baar, Breisgau-Hochschwarzwald, nezávislým mestským okresom mestom Freiburg a na západe s francúzskym departementom Bas-Rhin.
Geografia.
Západná časť okresu Emmendingen leží v údolí rieky horný Rýn, kde sa nachádza aj malé sopečné pohorie Kaiserstuhl. Okolie tohto vyhasnutého vulkánu je jedno z podnebne najlepších regiónov v Nemecku, na jeho slnečných svahoch sa pestuje vinič. Východnú časť okresu zaberá pohorie Schwarzwald.
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Emmendingen od roku 1973:
Enz (krajinský okres)

Enz () je krajinský okres na severozápade spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí (zo západu v smere hodinových ručičiek) s okresmi Karlsruhe, Heilbronn, Ludwigsburg, Böblingen a Calw. Na juhu je okresom takmer úplne obklopený nezávislý mestský okres mesto Pforzheim.
Geografia.
Južnú časť okresu Enz pokrýva severná časť pohoria Schwarzwald. Na severozápade okresu je oblasť "Kraichgau", a je tam hlavne poľnohospodárska pôda. Hlavnou riekou okresu je Enz, ktorá sa vlieva do rieky Neckar.
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Enz od roku 1973:
Architektonický sloh

Architektonický sloh je súhrn určitých spoločných zameraní v architektúre. Ide o väzbu určitých spoločných znakov, typickým budovaním určitých stavebných druhov, budovaním určitých priestorov alebo charakteristickým zlučovaním hmôt, tvarovaním a väzbou tvarov, využitím stavebnej hmoty a konštrukcie, vytvorením jednotného vyhradeného prúdu, ktorý je charakteristický pre určité obdobie vývoja architektúry a ktorý nastáva v podmienečnosti radom rôznych okolností a v mnohonásobnej viazanosti miestnej a časovej, kde význačnú úlohu hrá vývojový stupeň výroby, vývoj spoločnosti, celý spôsob života a osobitým psychickým cítením, 3 rôznymi zvyklosťami, názorov a ideológií. 
Architektonický sloh sa stal výrazom určitého miesta, určitej doby a tým aj určitej spoločnosti. Preto sa dá celé architektonické dedičstvo rozdeliť do skupín, z ktorých sa každá po architektonickej stránke prejavuje výraznými znakmi víz architektonických slohov.
Základné delenie.
Sú odrazom vývoja spoločnosti a nimi je v určitom zmysle odrazená celá architektonická tvorba jednotlivých období. 
Zhruba možno architektonické slohy rozdeliť podľa tzv. kultúr,
Esslingen (krajinský okres)

Esslingen () je krajinský okres v centre spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí (zo severu v smere hodinových ručičiek) s okresmi Rems-Murr, Göppingen, Reutlingen, Böblingen a nezávislým mestským okresom mestom Stuttgart.
Geografia.
Okres Esslingen rozdeľuje na dve polovice rieka Neckar. Západnú časť tvorí rovina "Filder", zatiaľ čo východnú časť tvorí pohorie Švábska Jura ("Schwäbische Alb").
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Esslingen od roku 1973:
Freudenstadt (krajinský okres)

Freudenstadt () je krajinský okres uprostred spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí (zo severu v smere hodinových ručičiek) s okresmi Rastatt, Calw, Tübingen, Zollernalb, Rottweil a Ortenau. 
Geografia.
Okres Freudenstadt sa nachádza uprostred pohoria Schwarzwald. Juhovýchodnou oblasťou okresu preteká rieka Neckar.
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Freudenstadt od roku 1973:
Göppingen (krajinský okres)

Göppingen () je krajinský okres uprostred spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí s okresmi Rems-Murr, Ostalb, Heidenheim, Alb-Donau, Reutlingen a Esslingen. 
Geografia.
Okres Göppingen sa nachádza v severných podhoriach Švábskej Jury ("Schwäbische Alb"). Cez okres preteká rieka Fils, ktorá pri meste Plochingen (okres Esslingen) ústi ako pravý prítok do rieky Neckar.
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Göppingen od roku 1973:
Ernesto Teodoro Moneta

Ernesto Teodoro Moneta (* 20. september 1833, Miláno, Taliansko – † 10. február 1918, Miláno) bol taliansky žurnalista a medzinárodný mierový aktivista (okrem miest, kde si talianske záujmy vyžadujú vojnu). V roku 1907 získal (spolu s Louisom Renaultom) Nobelovu cenu za mier.
V 15 rokoch sa zúčastnil vzbury v Miláne (1848) proti Rakúskej nadvláde. V rokoch 1859–60 bojoval pod Giuseppem Garibaldim vo víťaznej vojne za nezávislosť. V roku 1861 vstúpil do talianskej armády a bojoval v Bitke o Custozu v roku 1866. Po odstúpení z armády sa stal redaktorom v demokratických novinách "Il Secolo" vydávaných v Miláne.
Utrpenie, ktorého bol Moneta svedkom počas svojej vojenskej kariéry ho donútilo hľadať spôsob ako vojnu odstrániť. V roku 1887 založil "Società Internazionale per la Pace: Unione Lombarda" ("Medzinárodná spoločnosť pre mier: Lombardská liga") aby propagovala odzbrojovanie a vytvárala medzinárodnú arbitráž. V roku 1898 založil pacifistické periodikum Vita internazionale ("Medzinárodný život").
Jeho predsedníctvo na Medzinárodnej mierovej konferencii v Miláne viedlo k získaniu Nobelovej ceny za mier. Napriek tomu v roku 1911 podporoval taliansku inváziu do Turecka, z dôvodov talianskej civilizačnej misie v Líbyi a v roku 1915 obhajoval taliansky vstup do prvej svetovej vojny, pre boj proti imperialistickým návrhom Ústredných veľmocí.
Bukureštská mierová zmluva

Bukureštská mierová zmluva môže byť:
Tiokarboxylová kyselina

Tiokarboxylová kyselina je karboxylová kyselina, ktorá obsahuje atóm síry. Jej všeobecný vzorec je R-CO-S-R.
Ghanská ríša

Ghanská ríša (iné názvy: Ghana, Gana ) bola jedna zo starých afrických ríš. 
Bola to prvá z veľkých stredovekých afrických ríš. Miestni obyvatelia ju nazývali Wagadu, neskorší názov Ghana bol prísne vzaté titul jej vládcov. Ríša nie je identická s dnešnou Ghanou a súčasný názov Ghanskej republiky je len symbolický a nemá s Ghanskou ríšou nič do činenia. 
Ghanská ríša bola založená možno už v 1. storočí alebo až okolo roku 750 Soninkami na území západného Sudánu (západne od Timbuktu) v dnešnej Mauritánii a Mali. 
Jej najväčší rozkvet sa datuje do 9. - 11. storočia, kedy siahala od rieky Niger po Atlantický oceán. O veľkom bohatstve ríše zanechali pomerne presné správy arabskí dejepisci. V druhej polovici 11. storočia podnikli berberskí vládcovia Maroka, Alžírska a moslimských častí Španielska z rodu Almoravidovcov na Ghanskú ríšu niekoľko útokov. Roku 1076 dobyli jej hlavnú obchodnú metropolu Kumbi Saleh na juhu dnešnej Mauritánie. Útoky zo severu spôsobili postupný úpadok ríše, ktorá sa v prvej polovici 13. storočia stala súčasťou ríše Mali.
Považská galéria umenia

Považská galéria umenia je galéria v Žiline na Námestí A. Hlinku. 
Vznikla v roku 1976 osamostatnením sa od Považského múzea. Výstavy sú obsahovo zamerané na súčasné umenie. Na budove je pamätná tabuľa, ktorá pripomína konanie výstavy maliarov v roku 1903. V roku 2008 budova prešla rekonštrukciou, ktorá riešila dispozíciu podkrovia, strechy a úpravu vonkajšej fasády.
Malijská ríša

Malijská ríša alebo Mali bola stará africká ríša v západnej Afrike na hornom toku rieky Niger približne od konca 1. tisícročia do roku 1610.
Založili ju koncom 1. tisícročia Mandingovia, do 11. storočia podliehala Ghanskej ríši, potom ríši Susu (Soso). Po víťazstve vládcu Sunáatu Keita nad vládcom Susu v roku 1235 sa Malijská ríša stala vládcom západného Sudánu. Jej vládcovia prijali islam a nadviazali styky s arabským svetom. Ríša Mali sa najviac rozšírila v prvej polovici 14. stor. za vlády kráľa Kanakana Musu. Rozprestierala sa od rieky Niger až k k Senegalu. Najdôležitejším centrom sa stalo mesto Timbuktu, významná obchodná a kultúrna metropola v západnej Afrike. Na sklonku 14. stor. oslabovali ríšu Mali vnútorné rozpory aj útoky Tuaregov zo severu. Roku 1435 Tuaregovia dobyli Timbuktu a ríša Mali sa rozpadla.
Mali (rozlišovacia stránka)

Mali môže byť:
Selenokarboxylová kyselina

Selenokarboxylová kyselina je karboxylová kyselina, ktorá obsahuje atóm selénu. Jej všeobecný vzorec je R-CO-Se-R.
Zaha Hadidová

Zaha Hadidová (celým menom: 
Zaha Mohammad Hadid, CBE; * 31. október 1950, Bagdad, Irak – † 31. marec 2016, Miami, Florida, USA) bola iracko-britská dekonštruktivistická architektka.
Životopis.
Narodila sa v rodine ekonóma a podnikateľa. Chodila do cirkevnej dievčenskej školy vo Švajčiarsku. Vyštudovala matematiku na Americkej univerzite v Bejrúte a následne v rokoch 19721977 architektúru na "Architectural Association School of Architecture" v Londýne. Pôsobila v "Office for Metropolitan Architecture", svoj ateliér si založila v Londýne v roku 1979. Vyučovala na mnohých prestížnych školách, venovala sa interiéru, nábytku, designu a scénografii (v roku 1999 vytvorila scénu pre turné skupiny Pet Shop Boys). V roku 2004 získala Pritzkerovu cenu a v 2010 a 2011 získala prestížnu Stirlingovu cenu.
Navrhla aj projekt Sky Park v Bratislave.
Projekty.
Jej prvé projekty, športový klub v Hongkongu či opera v Cardiffe zostali len na papieri. Vychádzala z dekonštruktivizmu, jej návrhy sa vyhýbali pravým uhlom a mali ostré hrany.
Songhajská ríša

Songhajská ríša (iné názvy: Songhaj, Songojská ríša, Gao) bol štát v severozápadnej Afrike od 6./7./10. storočia do začiatku 17. storočia, resp. čiastočne až do roku 1901 . Niekedy sa o Songhajskej ríši v užšom zmysle (s dôrazom na slovo ríša) hovorí len vo vzťahu k obdobiu, keď tento štát dosiahol svoj vrchol, čo je zhruba obdobie v rokoch 1460 - 1591 . 
Začiatky Songhajskej ríše siahajú až do 6. stor. po Kr., keď v oblasti severného oblúka rieky Niger príslušníci černošského kmeňa Songhajcov (=Songojov) ovládli dôležité spojenia vedúce cez Saharskú púšť a založili obchodné centrá Timbuktu a Gao. V 10. stor. štát prechodne dobyla susedná ríša Ghana. V roku 1009/10 songhajský kráľ konvertoval na islam; niekedy v tomto období sa tiež hlavným mestom stalo mesto Gao. V 13. a 14. stor. bolo songhajské územie s prestávkami niekoľkokrát buď pod nadvládou ríše Mali alebo jej priamou súčasťou. Okolo roku 1400 už nadvláda Mali definitívne skončila a následne songhajský vládca Ali Ber Soni (=sonni Ali Bér, Sonni Alí; 1463/1464/1468 - 1492/1493) , využijúc úpadok Mali, získal pre svoj kmeň veľkú časť územia ríše Mali a Songhajská ríša začala expandovať. Vrcholným obdobím Songhajskej ríše bolo panovanie Mohameda Turého (=Muhammada Turého) nazývaného aj Veľký (1493 - 1528), ktorý územie štátu rozšíril na východ k pohoriu Air a k Čadskému jazeru, čiže ovládol takmer celú západnú Saharu. Songhajská ríša kontrolovala všetky obchodné spojenia vedúce od Guinejského zálivu cez saharské oázy do oblasti Stredozemného mora. Mohamed Turé vytvoril dobre organizovaný centralistický štát, ktorý držalo pohromade stále vojsko. Príjmy štátu zabezpečoval obchod so slonovinou, zlatom, soľou (zo Sahary) a otrokmi, pestovala sa ryža a proso, choval sa dobytok. Kráľ podporoval umenie, remeslá, vedu, kultúru a najmä školstvo - za jeho vlády patrila vyššia škola v Timbuktu k najlepším v celom islamskom svete. 
Obdobie prosperity ríše netrvalo dlho, pretože v roku 1591 sa mesta Timbuktu zmocnili Maročania; Maročania porazili Songhajskú ríšu, pretože bojovali s mušketami, čo boli moderné zbrane, ktorými songhajské vojsko nedisponovalo. V marockých službách bojovali aj španielski conquistadori (dobyli mestá Gao a Timbuktu), ale hlavný cieľ - zlatonosné bane na juhu sa im nepodarilo dobyť. Songhajskí králi sa po porážke stiahli do regiónu Dendi na juhu a odtiaľ ďalej vládli, pričom ale v historiografii sa tento malý južný štát vzniknutý v roku 1591 zvykne skôr uvádzať pod názvom Kráľovstvo Dendi. Toto Kráľovstvo Dendi (teda neskorá Songhajská ríša) síce existovalo až do dobytia Francúzmi v roku 1901, ale fakticky od polovice 17. storočia išlo už len o rozlične rozhádaný a rozpadajúci sa útvar. Na severe Maročania po čase o dobyté územie stratili záujem a (primárne okolo roku 1670) odišli; na nimi opustenom území vzniklo viacero viacero štátov.
Skokanský mostík Bergisel

Skokanský mostík Bergisel () je veľký skokanský mostík na vrchu Bergisel v Innsbrucku. Každoročne sa tu koná tretie podujatie turné štyroch mostíkov.
V decembri 1999 kancelária Zaha Hadid vyhrala medzinárodnú súťaž na nový skokansky mostík na vrchu Bergisel v Innsbrucku. Je súčasťou väčšieho projektu modernizácie pre olympijskú oblasť a nahrádza starý skokanský mostík, ktorý už ďalej nevyhovuje medzinárodným normám.'
Konštrukcia.
Budova je hybridom medzi vysoko špecializovaným športovým zariadením a verejným priestorom ako kaviareň a vyhliadková terasa. Tieto rozdielne prevádzky sú vložené do jednoduchého nového tvaru ktorý zvýrazní topografiu stúpania do oblohy. Pri dĺžke asi 90 m a výške takmer 50 m je táto budova kombináciou veže a mostu. Štrukturálne je rozdelený do vertikálnej betónovej veže a priestorovej zelenej štruktúry, ktorá zlučuje rampu a kaviareň.
Dva výťahy vozia návštevníkov do kaviarne 40 m nad špičku vrchu Bergisel. Odtiaľ sa môžu kochať okolitou alpskou krajinou ako aj sledovať atlétov nižšie lietať ponad horizont Innsbrucku.
Časti zjazd a skok
Adresa sídla mostíka.
Michael-Gaismair-Straße 10 
6020 Innsbruck
Less is more

Less is more, (doslovný preklad "menej je viac"), je názor neznámeho pôvodu pochádzajúci z 19. storočia. Z jazykovedného hľadiska ide o oxymoron.
Často je spojovaný s architektom a nábytkovým dizajnérom Ludwigom Miesom van der Rohe. Less is more znamená, že jednoduchosť a jasnosť vedú k dobrému dizajnu. Názor sa významne prejavil a stal sa jedným z najvýznamnejších architektonických štýlov 20. storočia. Ovplyvnil aj avantgardy a interiérový dizajn.
Jeho cieľom je dôsledná štylizácia a snaha o objektívnosť. Less is more sa netýka obmedzení a zmenšení na minimum, ale priznania základného a hlavného. V čase svojho vzniku vyvolal tento smer množstvo diskusií.
BKU

BKU môže byť:
Gustav Peichl

Gustav Peichl (* 18. marec 1928, Viedeň, Rakúsko† 17. november 2019, tamže) bol rakúsky architekt a karikaturista. Patrí do skupiny medzinárodne známych rakúskych architektov, "„ktorí pomohli tvarovať rakúsku sebestačnosť“" (Friedrich Achleitner).
Život.
Ako architekt sa stal známym vďaka stavbe šiestich budov štúdia ORF, ktoré sú postavené na rovnakom princípe. V Nemecku sú známe jeho stavby spolkového domu umenia v Bonne a družiny pri Ríšskom sneme v Berlíne. V Taliansku je oceňované centrum Palazzo Tergesteo v Terste. V poslednej dobe sa zviditeľnil druhou najvyššou budovou Rakúska Millenium Tower s výškou 202 metrov. Vlastní architektonické štúdio Peichl &amp; Partner ZT (od roku 2002 v súčasnom zložení).
Ako politický karikaturista sa objavil pod menom "Ironimus" prvýkrát v roku 1954 v týždenníku "Die Presse". Neskôr kreslil aj pre Süddeutsche Zeitung a ORF. Mával pravidelnú výstavu spolu s Manfredom Deixom v Múzeu karikatúr v Kremse.
Býval v rodinnom dome na Himmelstrasse č. 19 vo Viedni, ktorý si sám navrhol.
Je ženatý, má 3 deti: 
Charakteristika tvorby.
Názory Gustava Peichla na architektúru sa nachádzajú niekde medzi tradičným a avantgardným. Jeho tvorba reprezentuje hi-tech svojej doby s duchom klasickej moderny. Peichl nikdy neprepadol módnym trendom postmoderny ani dekonštruktivizmu. Neznamená to ale, že prvky týchto avantgardných štýlov sa neobjavili v jeho architektúre. Jeho tvorba je ťažko kategorizovateľná, vždy si išiel svojimi vlastnými estetickými princípmi.
Architektúru opisuje ako „ výsledok funkcie, materiálu, farby, svetla, priestoru a objemu“. Peichl vnáša do svojich diel aj zmysel pre humor a záľubu v karikatúrach.
Charakteristický prvok, ktorý sa opakuje na viacerých jeho budovách je ihlanovitý alebo kužeľovitý svetlík. Fasády budov sú čisté, väčšinou z jedného druhu materiálu ako napr. pohľadový betón.
Zdroj.
Caryl Ch. a kol.: "Gustav Peichl : neue Projekte". Birkhäuser, Basel, 1995, ISBN 3-7643-5351-1
Nemecký veslársky klub

Nemecký veslársky klub je budova na Viedenskej ceste v Bratislave od architekta Josefa Konrada. V rámci slovenskej modernej architektúry má Nemecky veslársky klub výnimočné postavenie. Je jedným z dvoch predstaviteľov klubovej architektúry, ako typu a súčasne jedným zachovaným v pôvodnom stave. Patrí medzi niekoľko málo objektov modernej architektúry na Slovensku ktoré sú rovnocennými súčasníkmi špičkových stavieb európskej moderny.
Poloha v meste.
Nemecký veslársky klub Donau stojí na nábreží rieky Dunaj na viedenskej ceste od architekta Josefa Konrada (1899–?). Dnes v ošarpanom stave ale vo svojej pôvodnej podobe. Svojou formou sa pripája k módnemu programu lodnej estetiky s prelomom dvadsiatych a tridsiatych rokov, príznačnému pre európsky funkcionalizmus.
Hmotovo-priestorové riešenie.
Vo vysokej zeleni pridunajských lužných lesov je osadená biela elegantná hmota veslárskeho klubu. S budovou veslárskeho klubu tvorí zaujímavý komplex funkcionalistickej architektúry. Súčasne urbanisticky dotvára promenádu na pravom brehu Dunaja. Celková hmotová stavba skladba objektu pripomína výstavbu parníka. Zasklený hranol schodiskového priestoru je jadrom vertikálnej komunikácie. Od neho sa do troch strán odvíjajú jednotlivé podlažia. Štvorpodlažný objekt v poslednom podlaží vrcholí akýmsi mostíkom so štíhlou vlajkoslávou. Každé podlažie vymedzuje v priestore elegantná horizontála kovového zábradlia. Horizontalitu podporujú aj dva rady nad sebou umiestnených pásových okien, ktoré sú najmä v zaoblených nárožiach veľmi pôsobivým a slohovo čistým detailom. 
Funkčné riešenie.
Hlavné krídlo prízemia objektu zaberá lodenica, priestor na uskladnenie a opravu lodí. V menších krídlach sú prezliekarne a priestor pre správcov objektu. Na prvom poschodí sú znova umiestnené šatne a klubové priestory, ktoré po obvode dopĺňa široká terasa. Druhé a minimalizované tretie podlažie tiež slúžili interným klubovým aktivitám, pričom väčšinou ich pôdorysnej plochy tvoria rozsiahle terasy.
Technicko-konštrukčné riešenie.
Jednoduchý skelet umožňuje veľkorysé pôdorysné riešenie, vysoko racionálne a veľmi pôsobivé. 
Tvaroslovie a architektúra.
V celkovom výraze objektu dominuje horizontalita podporená vrstvením hmôt a jednotlivých prvkov architektonickej kompozície. Primerané moderné napätie zabezpečuje pozitívny kontrast hladkých bielych plôch a súvislých zasklení. Charakteristickými pre tento objekt sú prvky lodnej estetiky, ako horizontálne trubkové zábradlie, pásové a okrúhle kajutové okná. Napriek tomu že ide o veľmi populárne funkcionalistické motívy, v slovenskej architektúre sa vyskytujú len ojedinele.
The Architect’s Collaborative

The Architect’s Collaborative (TAC) bola americká architektonická firma založená Walterom Gropiusom a siedmimi mladými architektmi v roku 1945 v Cambridge (Massachusetts). Tými ďalšími partnermi boli Norman C. Fletcher, Jean B. Fletcher, John C. Harkness, Sarah P. Harkness, Robert S. McMillen, Louis A. McMillen a Benjamin C. Thompson. Vytvorili mnoho úspešných projektov. Jednou zo špecialít TAC bolo navrhovanie verejných školských budov.
Spôsob práce.
Z väčšej časti firma fungovala ako tím, viac ako na individuálnych základoch, čo sa považovalo za jedinečnú metódu architektonickej paxe. Odzrkadľovalo to Gropiusovu filozofiu spolupráce s inými. Základom bola idea "spolupráce". Každý projekt prechádzal diskusiami v tíme a tak mal každý jeden člen vlastný prínos na projekte. Po architektonickej stránke pokračujú v duchu funkcionalizmu, avšak za plného prihliadnutia k daným okolnostiam zástavby, mentalite a finančným možnostiam.
Rozpad.
Finančné problémy čiastočne spôsobené politickým nepokojom na strednom východe spôsobili TAC bankrot. V dôsledku toho bolo v roku 1988 riaditeľstvo TAC predané a oficiálne bola firma zatvorená v apríli 1995. Mnoho archívov a architektonických knižníc pracovalo na obnovení záznamov a kresieb z TAC. Podstatná časť z nich je dnes uložená v Knižnici Rotch v Massachusettskom inštitúte technológie.
Prínos.
TAC bol dôležitým medzníkom v dejinách povojnovej moderny. V osemdesiatych rokoch boli známymi pre navrhovanie environmentálnych budov. Dvaja z pôvodných zakladateľov, Norman Fletcher a John C. Harkness zostali v TAC po celú jeho 50-ročnú existenciu. TAC ovplyvnili mnoho ďalších architektov.
Purizmus (výtvarné umenie a architektúra)

Purizmus je smer 20. storočia vychádzajúci z kubizmu, ktorý bol vyvinutý Le Corbusierom (vlastným menom Edouard Jeanneret) roku 1918. Le Corbusier spolu s Amédée Ozenfantom definovali purizmus manifestom "Après le Cubisme" (Po Kubizme).
V purizme sa mali zobrazovať objekty, podobne ako v kubizme, nezvyčajným spôsobom. Na rozdiel od kubizmu, ktorý ich fragmentizoval, tak purizmus zdôrazňoval vlastnosti ich objemu. Z pohľadu Le Corbusiera Kubizmus sa stal časom dekorovaný, čo purizmus naopak, je tvorený výraznými základnými formami bez komplikovaného detailu, vyznačujúc sa jednoduchosťou. Le Corbusier v architektúre plne uplatňoval zákonitosti purizmu kde vytváral estetiku v priestore roztiahnutými bielymi formami. Zrušil tradičný vzťah fasády a konštrukcie a súčasne konštrukcie dovoľovali budovám vznášať sa nad povrchom. Le Corbusier argumentoval svoju definíciu architektúry ako „dokonalú a veľkolepú hru objemov a svetla". Definoval nové použité prvky ako horizontálne okenné otvory, strešné záhrady, ktoré vytvárali nové vzťahy. Le Corbusier zdieľal presvedčenie racionalizmu. Priemyselná výroba mala zjednodušiť objekty až na základné tvary, a tak by sa vytvorili kľúčové zložky architektonického navrhovania.
Stavby.
V tejto Vile Le Corbusier uplatnil svoju myšlienku dom ako „stroj na bývanie“ a ďalšie. Jasne definované prvky vily, pásové okná, charakteristické stĺpy a voľne plynúci priestor dáva vile puristický estetický výraz.
Silne ovplyvnený Le Corbusierovym purizmom navrhol takto charakteristickú stavbu s dvojitou rampou v pavilóne. Tento výrazný obraz britského modernizmu zahrňuje aj ducha ruského konštruktivizmu.
Am286

Am286 je označenie procesorovej rady podľa štandardu x86, ktorú od roku 1982 začala vyrábať spoločnosť AMD.
Začiatkom 80. rokov spoločnosť IBM vo svojom zámere preraziť so štandardom osobného počítača považovala za dobré zmluvne sa poistiť, aby dodávateľské firmy na procesory, ktoré používala, boli minimálne dve. Primárny dodávateľ, spoločnosť Intel, musel zadať AMD licenciu na výrobu čipov podľa ich návrhov, aby vyhoveli požiadavkám svojho odberateľa. To bol pre AMD začiatok skúsenosti s x86-kompatibilnými procesormi a prvý procesor dostal označenie Am286.
Procesor bol úplne podľa návrhu Intelu, kompatibilný bol aj rozvod pinov a pätice, vnútro bolo založené na mikrokóde podľa Intelu.
V roku 1989, keď bol uvedený procesor 80386, význam Am286 rýchlo opadol. AMD sa však paralelne s tým snažila Am286 predávať aj ako embedovaný procesor.
Am9080

Am9080 bol procesor vyrábaný firmou AMD. Vyrábal sa pôvodne bez licencie ako klon procesora Intel 8080. Neskôr bola dosiahnutá s Intelom dohoda o jeho výrobe. Prvá verzia bola k dispozícii v apríli 1974. Pracoval na frekvencii 2 MHz.
Am2900

Am2900 je rodina 42 integrovaných obvodov, vyvinutých v roku 1975 spoločnosťou AMD. Boli skonštruované s bipolárnymi zariadeniami, v topológii bit slicing a navrhnuté ako modulárne súčasti, z ktorých každá mala reprezentovať iný aspekt počítačovej kontrolnej jednotky (Computer control unit - CCU). 
Vďaka technike bit slicing boli obvody rady 2900 schopné implementovať riadiace jednotky s dátami, adresami a inštrukciami, ktorých bitová šírka mohla byť akýkoľvek násobok 4 bitov kaskádovaním týchto obvodov. Jedným hlavným problémom s touto modulárnou technikou bol väčší požadovaný počet obvodov, ktorý by inak zastal jeden procesor. Základným obvodom tejto série bola aritmeticko-logická jednotka Am2901. Mohla počítať s použitím 4 bitov a vykonávať binárne operácie a bitové posuny.
Am29000

Am29000 (niekedy aj 29k) bola populárna rodina 32-bitových mikroprocesorov a mikroradičov založených na architektúre RISC od spoločnosti AMD.
Svojho času boli najobľúbenejšie RISCové čipy na trhu, široko používajú napríklad v laserových tlačiarňach mnohých výrobcov. Výroba bola zastavená ku koncu roku 1995, kedy sa spoločnosť viac zamerala na čisto počítačové čipy. Zvyšok produkcie tejto série bol konformovaný embedovanými sériami derivátov rady 80186. Väčšina zdrojov AMD bola sústredená na dosahovanie vysokého výkonu, desktopové klony typu x86, a s využitím mnohých nápadov a individuálnych časti posledných čipov série 29k nakoniec viedlo k ich AMD K5.
Séria 29000 sa vyvinula z návrhu Berkeley RISC, ktorý tiež viedol k čipom Sun SPARC a Intel i960. Prvý čip bol vydaný v roku 1988, obsahoval jednotku riadenia pamäte (MMU), ale bol ochudobnený o kalkuláciu s číslami s plávajúcou desatinnou čiarkou v prospech koprocesora 29027. Typ 29005 bol odľahčenou verziou. Séria bola neskôr vylepšená čipmi 29030 a 29035, ktoré obsahovali 8 a 4 kB vyrovnávacej pamäte pre inštrukcie. Ďalšie vylepšenie obsahovalo koprocesor v samotnej vrstve a ďalšie 4 kB vyrovnávacej pamäte pre dáta, ktorú priniesol 29040. Čip 29050 na všeobecné použitie mal superskalárnu architektúru, ktorý dokázal paralelne spracúvať 4 inštrukcie za jeden takt a obsahoval omnoho rýchlejší matematický koprocesor a jednotku na predpovedanie skokov v programe.
Niektoré rysy 29050 boli použité ako základ série K5, ktoré boli kompatibilné s x86. Koprocesor bol prenesený bez zmeny, ale zvyšok návrhu jadra bol použitý s komplexným mikrokódom na preklad inštrukcií x86 podľa potrieb série 29000.
Internáty Mlynská Dolina

Internáty Mlynská Dolina sú komplex internátov v Bratislave. Zrealizované boli v rokoch 1969 – 1977. Kapacita je 6600 lôžok.
Urbanistické a architektonické riešenie.
Vysokoškolské centrum Mlynská dolina je najväčšie na Slovensku, a zároveň z urbanistického a mestotvorného hľadiska je prvkom rozvoja Bratislavy. Nachádzajú sa tu štyri internáty viacerých autorov (Finta, Roth – Internát Ľ. Štúra, Kančev- Mladosť a Manželské internáty, Dedeček – Átriové domy) vzájomne prepojené do jedného urbanistického celku.
Výstavba internátneho mestečka a vysokoškolského areálu v Mlynskej doline prebiehala v štyroch etapách pričom projekt Vladimíra Dedečka, dnešných Átriových domov, pôvodne internátu Družba, je výsledkom druhej etapy výstavby, tvoriace oproti Výškovým blokom internátu Ľudovíta Štúra kontrast, výškový aj hmotovo - priestorový. 
Objekt pozostáva z osemnástich hmotovo rovnakých objektov citlivo zasadených do terénu. Tieto pôsobia terasovitým usporiadaním, aj vďaka ustúpenému štvrtému podlažiu. Medzi objektmi vznikli átriá -priestory na oddych.
Z prevádzkového hľadiska tu nachádzame všetky funkcie nevyhnutné pre chod internátov: vstupné priestory, správa a dozor, ubytovanie, spoločenský úsek a úsek služieb, hospodársky a stravovací vzájomne vhodne pospájané a nadväzujúce.
Ubytovacie úseky tvorené štvorpodlažnými objektmi majú izby orientované na východ, západ a juh. Izby pôvodne jedno a dvojlôžkové s umývadlom v malej predsienke sa zmenili z dôvodu nepostačujúcich kapacít na dvoj a trojlôžkové. Sanitárne vybavenie ako aj sklad bielizne, práčovňa a kuchynka v spoločnom priestore s dennou miestnosťou sú umiestnené v centre objektu a jednotlivých podlaží. 
Izby majú pavlačové balkóny, ktoré sú z užívateľského hľadiska hodnotené ako nedostatok, no naopak z požiarneho a architektonického sú významným prvkom.
Areál VŠP

Areál VŠP je komplex, ktorý navrhol Vladimír Dedeček a Rudolf Miňovský (zomrel počas projekcie) pre vtedajšiu Vysokú školu poľnohospodársku, dnešnú Slovenskú poľnohospodársku univerzitu. Realizácia bola uskutočnená v rokoch 19611966.
Areál Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre, ktorého koncept v roku 1960 pripravili architekti Vladimír Dedeček a Rudolf Miňovský, patrí k najvyššie hodnoteným architektúram Slovenska 20. storočia, za ktorý získali prestížne ocenenie – Cenu Dušana Jurkoviča.
Urbanistické a architektonické riešenie.
Urbanistický koncept univerzity Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre ovplyvnil výraz celého mesta. Na pravom – historickom brehu rieky Nitry je pri mlyne situovaný internát a na voľných plochách na druhej strane rieky je riešená hlavná časť areálu ako voľná skladba špecializovaných laboratórií, pracovísk aj športových zariadení nadväzujúcich na rozsiahlu botanickú záhradu. 
Z urbanistického konceptu sú jasne definované základné dispozičné celky. Napríklad veľké posluchárne vytvárajú skladbu optimálne prístupných a v pokojnom prostredí situovaných výtvarne umocnených článkov. Aula maxima, s priemerom 36 metrov a kapacitou 600 miest je prístupná aj širšej verejnosti ako reprezentačný priestor, vytvára hlavný nástup do areálu. V najvyššej deväťpodlažnej budove sídli rektorát a teoretické katedry, samostatne stojace je chemický pavilón a pavilón rádioizotopov. 
Účinné je spolupôsobenie architektonických detailov vytvorených novodobými technologickými ale aj technickými prostriedkami umocnenými farbou, konkrétne . Sú to napríklad balkóny, situované ako unikátne výtvarné prvky na čelách vyšších fakultných objektov. Okrem všeobecne známych architektonických a urbanistických hodnôt budova vyniká aj svojím novátorským poňatím v porovnaní s architektonickým myslením v päťdesiatych rokoch, kedy podobná úloha vyžadovala symetrické, monoblokové palácové riešenie.
Vysoká škola poľnohospodárska je príkladom novej dynamickej štruktúry – zavedenie systému organicky zviazaných, významovo diferencovaných celkov ako kvalitatívne vyšší urbanistický systém vývoja osídlenia, do istej miery podobný mestu Brasília, ktoré v tom istom období vytvorili Oscar Niemeyer a Lucio Costa. Je výrazom snahy architektov pochopiť potreby súčasnej spoločnosti a vystihnúť svoju dobu s jej atribútmi spoločenského, technologického a kultúrneho vývoja. 
V spoločnosti sa objavili nové kvality, progres, ukazovateľ do budúcna, teda aj príklad poučenia pre nasledovníkov, ktorí postavili toto dielo do popredia záujmu. Výstavba Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre je dokumentom rozvoja stavby miest v šesťdesiatych rokoch.
Bezozdobnosť

Bezozdobnosť je v architektúre vlastnosť byť bez ornamentu, strohosť, jednoduchosť, vlastnosť byť bez dekorácie. 
Pomenúva určitý postoj v architektúre, ktorý odporuje prílišnému používaniu ornamentu. Objavuje sa hlavne v architektúre a dizajne. Začal sa používať na začiatku 20. storočia po napísaní eseje "„Ornament a zločin“", ktorú sformuloval v roku 1908 rodák z Brna pôsobiaci vo Viedni Adolf Loos. Tu presadzuje architektúru zbavenú zbytočnej dekorácie.
Úryvok z eseje Ornament a zločin: 
“/ …/ potreba, ktorú pociťuje primitívny človek, aby pokrýva ornamentom svoju tvár a všetky predmety, ktoré používa, je vlastným pôvodom umenie, začiatočné ‘koktanie‘ maľby. Je to potreba pôvodu zmyselného- tá istá s ktorej vytryskujú Bethovenové symfónie. /.../ Avšak základ umenia zostáva rovnaký, mení sa výraz priebehom storočí a dnešný človek cítiaci potrebu maľovať po stenách je zločinec alebo zvrhlík. Takáto potreba je normálna u dieťaťa, ktoré začína uspokojovať svoj umelecký inštinkt, čmárajúc erotické symboly. U človeka moderného a dospelého je to príznak choroby. Vyslovujem a vyhlasujem tento zákon: Takou mierou akou sa rozvíja kultúra, ornament mizne z úžitkových predmetov.“
S týmto pojmom sa môžeme častejšie stretnúť najmä v purizme. V tomto období sa dospelo k čistým geometrickým formám. Jednoduchá forma symbolizovala jednoduchosť novej architektúry, ktorá sa zbavila dekoratérskych fasád a svojím vonkajší usporiadaním priamo sprostredkúvala prehľadný a racionálny vnútorný obsah.
Benjamin Thompson

Benjamin Thompson (* 3. júl 1918, Saint Paul, Minnesota, USA† 21. august 2002, New Jersey) bol americký architekt.
Život.
Benjamin Thompson sa narodil v roku 1918 v meste St. Paul v štáte Minnesota. V roku 1941 ukončil štúdium na univerzite v Yale s titulom bakalára v odbore "Veda o umení". Po štvorročnej službe v námorníctve Spojených štátov amerických počas 2. svetovej vojny sa pripojil spolu so svojimi 6 spolužiakmi z univerzity k Walterovi Gropiusovi s plánom ako formovať architektúru. Gropius to prijal a tak sa vlastne sformovala skupina "TAC – The Architect’s Collaborative".
Počas obdobia keď Thompson pôsobil so skupinou TAC začal tiež podnikať v obore „Design Research“ (dizajn skúmania, bádania), ktorý sa špecializoval v navrhovaní doplnkových predmetov. Jeho úspech bol zvýšený budovou, ktorú navrhol pre administratívu. Vystupuje ako jedna z najlepších príkladov komerčnej architektúry 20. storočia.
Thompson opustil skupinu TAC v roku 1966, ale jeho práca ostala verná jej spôsobom. Thompson zastával silné presvedčenie v silu architektúry. Usiloval sa vytvoriť budovy tak aby zvýšili kvalitu života.
V roku 1987 American Institute of Architects – AIA ("Americký inštitút architektov") vyhlásil Thompsona a jeho firmu za firmu roka. V roku 1992 mu AIA udelila najväčšie vyznamenanie pre amerických architektov, Zlatú medailu AIA. Táto cena bola udelená iba 50 architektom od začiatku jej udeľovania v roku 1907, medzi ktorými sú mena ako Frank Lloyd Wright, Louis Kahn a Ieoh Ming Pei.
Tvorba.
Thompson navrhoval tak, že jeho návrhy spočívali na charakteristickom vnímaní jednoduchej elegancie a konečnej štruktúry. Často zakladá svoje budovy v lesoch Nového Anglicka, presycuje svoje budovy duchom miesta skrz umiestnenia a výberom materiálu.
Používaním praktického a ľudského ako vedúcich princípov, Thompson tvoril jednoduché, poctivé stavby ktoré sa rozchádzali z teóriami väčšiny post-modernistov.
Počas pôsobenia v TAC, Thompson zodpovedal za návrh "Williams College’s Greylock Quadrangle" ako aj "Brandeis Universtiy Quadrangle" a akademickej budovy pre "Andover Academy". Thompson bol taktiež predsedom Úradu architektov na Harvadskej škole dizajnu v období od roku 1963 do roku 1967.
Nie dlho potom ako dokončil projekt "Williams College’s Greylock Quadrangle" si Thompson založil vlastnú firmu – Benjamin Thompson and Associates (BTA). Tvoril veľa návrhov pre školy a univerzity v Novom Anglicku vrátane vedeckého centra "Williams College's Bronfman".
Ďalších 30 rokov si Thompsonová BTA získala silný vplyv v architektúre. Thompson pracoval na prístave v Baltimore, na železničnej stanici vo Washingtone, na Kráľovských viktoriných prístavoch v Londýne a mnohých iných vrátane opravy "Boston's Faneuil Hall" (trhovisko).
Rez (zobrazenie)

Rez je zobrazenie predmetu pretnutého myslenou (obvykle rovinnou) plochou rezu premietaného na priemetňu rovnobežnú s plochou rezu. Pri pravouhlom premietaní na niekoľko priemetní sú v obraze rezu zobrazené iba časti predmetu ležiaceho v myslenej ploche rezu a za ňou alebo pod ňou.
V stavebníctve.
Rez sa používa na zobrazenie vnútorných priestorov objektu na stavebnom výkrese. Objekt sa otvára mysleným rezom tak, aby vznikol pohľad do vnútorných priestorov. Aby sa zachytila priestorová členitosť objektu a priestorové usporiadanie konštrukcií v objekte, musí sa budova otvárať tak vodorovnými, ako aj zvislými myslenými rezmi. Názov rezu sa odvodí od jeho polohy k hlavným priemetňam.
Vodorovné rezy.
Pri vodorovnom reze je myslená plocha rezu rovnobežná s vodorovnou priemetňou. Na výkresoch v stavebníctve sa pre vodorovný rez stavebným ojbektom obvykle používa názov pôdorys. V tomto vodorovnom reze je možné zobrazovať aj prvky (konštrukcie) nad myslenou plochou rezu. Vodorovné rezy zachytávajú pôdorysné členenie, tvar a nadväznosti priestorov, konštrukcií vo vodorovnom smere. 
Zvislé rezy.
Pri zvislom reze je myslená plocha rezu kolmá k vodorovnej priemetni (k pôdorysni). Podľa polohy myslenej plochy rezu k pôdorysným rozmerom zobrazeného premetu spravdila rozlišujeme:
Zvislé rezy objasňujú výškové pomery, tvar a nadväznosti konštrukcií po výške objektu. 
Vedenie rezov.
Hladiny vodorovných rezov sa podľa STN 01 3420, čl. 35 vedú:
Rovina vodorovného rezu sa zalamuje spravidla len v prípadoch, keď sa podlažie objektu zobrazuje jedným pôdorysom a rovina vodorovného rezu sa spravidla vedie v 1/3 výšky zobrazovaného podlažia. V ostatných prípadoch, keď sa podlažie zobrazuje viacerými pôdorysmi (napr. pri objektoch bez podlaží a pod.), potom sa vodorovné rezy v jednotlivých úrovniach vedú prísne vo vodorovnej rovine celým zobrazovaným pôdorysom objektu bez zalomenia.
Označovanie rezov.
Jednotlivé úrovne sa v pôdorysoch označujú výškovou kótou. Pôdorysy jednotlivých podlaží možno označiť aj popisom (napr. 1. nadzemné podlažie) a pôdorysy jednotlivých úrovní v rámci jedného podlažia sa označia popisom (napr. pôdorys na kóte +5,600). Poloha (priebeh) myslenej roviny rezu sa zakresľuje hrubými úsečkami, nakreslenými z vonkajšej strany obrazu, prípadne aj vnútri obrazu. Úsečky nesmú pretínať vonkajší obrys alebo hrany obrazu. Zalomenie roviny myslenéhou rezu sa vnútri obrazu zakreslí hrubými zalomenými úsečkami.
Na označovanie rezov sa používajú písmená veľkej abecedy alebo arabské číslice, prípadne ich kombinácie (napr. A1, A2, B1, B2, ...). Pri označovaní písmenami veľkej abecedy sa nesmú používať písmena I, O, Q, R, X. Celkové zvislé rezy objektom označujeme priebežne pre celý objekt – napr. A-A, B-B, C-C ...
LINPACK

LINPACK je súbor knižíc používaných na testovanie výpočtovej sily počítačov. Špeciálne sa používa na testovanie výkonu superpocítačov vo výpočtoch lineárnej algebry. Vznikol v sedemdesiatych rokoch. Autoromi boli Jack Dongarra, Jim Bunch, Cleve Moler a Pete Stewart. Použitý bol programovací jazyk Fortran.
LINPACK Benchmarks sú založné na súbore knižníc LINPACK a používajú sa na stanovenie výkonu superpočítačov v operáciách s číslami s pohyblivou desatinnou čiarkou. Výsledkom je výkon stanovený v jednotkách FLOPS alebo ich SI násobkoch(v dnešnej dobe sú relevantné GIGA, TERA, PETA a EXA).
Canon EF-S 17-85mm

Canon EF-S 17-85mm f/4.0-5.6 IS USM je širokorozsahový zoom objektív určený pre digitálne zrkadlovky Canon so snímačom veľkosti APS-C (Canon 300D, Canon 350D, Canon 400D, Canon 20D, Canon 30D, Canon 40D). Na trh bol uvedený v roku 2004 spolu s poloprofesionálnou DSLR Canon 20D pre ktorú bol určený ako setový objektív. EF-S 17-85mm je vybavený optickým stabilizátorom obrazu (IS) pomocou ktorého je možné z ruky udržať cca o 3EV dlhší expozičný čas a ultrazvukovým ostriacim motorom (USM) ktorý okrem tichšieho a rýchlejšieho chodu umožňuje ručne doostrovať pri automatickom ostrení.
Rezopohľad

Rezopohľad je zákres časti objektu v reze ktorého súčasťou je aj pohľad na daný objekt v rovine rezu objektom prechádzajucej. Rezopohľad teda spolu s rezom znázorňuje aj konštrukcie nachádzajúce sa za rovinou rezu v pohľade.