burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Michael Polanyi

Michael Polanyi () (* 12. marec 1891, Budapešť – † 22. február 1976, Oxford) bol anglický filozof a vedec, jeden zo zakladateľov postpozitivizmu. Od roku 1933 profesor Manchesterskej univerzity.
V 40. rokoch 20. stor. vystúpil s kritikou základných princípov logického pozitivizmu. V 50. rokoch rozpracoval koncepciu nevysloveného ("tacit") alebo skrytého poznania. Toto skryté poznanie sa osvojuje v praktickej činnosti, v spoločnej vedeckej práci. Vyslovené poznanie vo vede vystupuje v podobe interpersonálneho poznania (ako pojmy a teórie), zatiaľ čo nevyslovené poznanie - ako osobné poznanie ("personal knowledge").
Pietro Pomponazzi

Pietro Pomponazzi (Pomponatius, Petrus) (* 16. september 1462, Mantova, Taliansko† 18. máj 1525, Bologna) bol taliansky filozof, predstaviteľ renesančných alexandristov.
Nadväzoval na Aristotelovu filozofiu, ktorú sa snažil rozvíjať v materialistickom a antischolastickom duchu. Vyzdvihoval prvky senzualizmu v Aristotelovej filozofii. O duši tvrdil, že je formou tela a že je smrteľná. Cieľom činnosti človeka je podľa Pomponazziho pozemský, nie nadpozemský svet. Pomponazzi zastával učenie o dvojakej pravde.
Proklos (filozof)

Proklos (, ; * 8. február 412, Konštantínopol† 17. apríl 487, Atény) bol grécky filozof, vedúci Akadémie v Aténach. Systematizoval a rozšíril novoplatónske učenie o emanácii.
Filozofia sa môže k najvyššiemu princípu približovať iba via negationis, pretože ono najvyššie sa nedá postihnúť nijakým tradičným určením, ako jednota, príčina, dobro, bytie atď. Z najvyššieho princípu emanuje (vyžaruje) ostatná skutočnosť vo forme henád. Z prabytia vznikajú henády ako božstvá, ktoré sú spájajúcimi ohnivkami medzi prajednom a ďalej sa vytvárajúcimi vecami, z henád emanujú duchovné entity, dostupné len rozumovému poznaniu, z nich súcna zmyslové a nakoniec bytosti prostredné, dostupné rozumu i zmyslom. Každý z týchto emanačných stupňov má ešte ďalšie stupne v hierarchii čiastkových emanácií. Všetko, čo vyplýva z týchto emanácií, je dobré, dobrá je aj hmota, ale zdrojom zla je nerozoznanie toho, čo je božské v hmote. Preto sa celá etika obmedzuje na schopnosť jasného spoznávania božského činiteľa vo svete i v ľudskom živote a na schopnosť návratu do zjednotenia sa s prabytím. Toto zjednotenie sa má uskutočniť cez lásku, poznávanie pravdy, pripútanie sa ku kráse, vnikanie do podstaty bytia a ničím neskalené vízie toho, čo nemožno dosiahnuť diskurzívnym poznaním, ale len bezprostredným nazeraním v extáze.
Dielo.
Hlavnými dielami sú:
Prótagoras (filozof)

Prótagoras (iné mená: Prótagorás, Protagoras; ; * okolo 480, Abdéra – † 410 pred Kr.) bol starogrécky filozof, najvýznamnejší sofista; v oblasti teórie poznania stúpencom Herakleita; v otázkach náboženstva liberálny, bol obvinený z ateizmu.
Základom Protagorovej filozofie je tvrdenie, že človek je mierou všetkých vecí; pri tých, ktoré sú, je mierou ich bytia, pri tých, ktoré nie sú, mierou ich nebytia. To znamená, že človek určuje, čo jestvuje a čo nejestvuje. Poznanie a bytie nie je teda objektívne, lež subjektívne. Obmedzujú nás nedostatočné poznávacie schopnosti. Protagoras poukazuje predovšetkým na klamlivosť zmyslového vnímania. Človek sa tu chápe ako indivíduum, pre ktoré niet žiadnej všeobecnej a všeobecne platnej pravdy. Podľa tohto gnozeologického relativizmu jestvujú o každej veci dve navzájom protikladné výpovede.
Podľa zlomkovitého podania (Sextos Empeirikos) sa snažil dokázať tri tvrdenia:
Tieto tézy smerujú proti inteligibilite bytia ako ho poznal Parmenides.
Podľa kresťanského apologéta Lactantia bol prvým ateistom resp. agnostikom, tvrdiac, že mu vôbec nie je jasné, či bohovia existujú alebo nie.
Samuel Freiherr von Pufendorf

Samuel Freiherr von Pufendorf (* 8. január 1632, Dorfchemnitz – † 26. október 1694, Berlín) bol nemecký právnik a historik, dôsledný systematik školy prirodzenoprávnej, ostro kritizoval ústavu Svätej ríše rímskej národa nemeckého, hlásal úplné odlúčenie práva od teológie.
Pufendorf ako prvý použil slovo „kultúra“ bez spojenia s genitívom a kultúru chápal v protiklade k prirodzenému stavu človeka.
Pufendorfov prínos spočíva v kultúrnofilozofickom sprostredkovaní medzi Hobbesovou mechanizáciou duchovného a Grotiovou spiritualizáciou prírody. Pufendorf vidí v človeku kultúrnu bytosť od prírody: poznanie noriem uskutočňované prostredníctvom vôle povznáša konanie človeka nad prírodné dianie.
Hilary Putnam

Hilary Putnam (* 31. júl 1926, Chicago, Illinois, USA – † 13. marec 2016, Arlington, Massachusetts, USA) bol americký matematik, informatik a filozof, predstaviteľ analytickej filozofie a postmodernej filozofie, profesor na Harvardovej univerzite.
Pyrrhón z Élidy

Pyrrhón z Élidy alebo Pyrrhon z Elidy (* asi 360 pred Kr., † asi 270 pred Kr.) bol starogrécky filozof, zakladateľ antického skepticizmu (staršieho skepticizmu).
Pyrrhonovo učenie sa stalo známym z prác jeho žiaka Timona. V centre Pyrrhonovej pozornosti je etika, otázka šťastia a jeho dosiahnutia. Šťastie chápe ako nevznetlivosť ("ataraxia") a neprítomnosť utrpenia ("apatia"). Prostriedkom k dosiahnutiu šťastia je skepticizmus. Podľa Pyrrhonovho učenia nemôžeme o veciach nič vedieť, preto je lepšie zdržiavať sa ("epoché") akýchkoľvek úsudkov o nich.
Pytagoras zo Samosu

Pytagoras zo Samosu alebo Pýthagorás zo Samosu alebo Pythagoras zo Samosu (staršie sa písalo namiesto "Samosu" slovo "Samu"; asi 580 pred Kr. - asi 572 pred Kr. až 496 pred Kr.) bol starogrécky filozof, nábožensko-morálny reformátor, matematik, astronóm, akustik. 
Pytagoras sa narodil okolo roku 570 pred Kr. na ostrove Samos v rodine obchodníka. Ako malý chlapec často sprevádzal svojho otca na cestách za obchodom, prevažne do Itálie. Už v mladom veku vynikal prirodzeným darom reči a charizmou, ktorou si získaval sympatie svojho okolia a tak poľahky dokázal spraviť dojem aj na starešinu – úplne prvých mudrcov, mysliteľov a filozofov v starovekom Grécku. Jedným z nich bol aj astronóm a matematik Thales, ktorý okamžite rozpoznal v mladom Pytagorovi talent a zobral si ho do učenia. Thales presvedčil Pytagora aby odišiel do Egypta. 
Keď sa Pytagoras po 20 rokoch vrátil na Samos, málokto si ho pamätal. Usporiadal pár prednášok, seminárov, kde odprezentoval všetku to, čo sa naučil. Nakoniec ale zistil, že sa nenašiel nikto koho by nejakým spôsobom výraznejšie zaujal. V tom čase na Samose totiž úradoval a vládol tyran Polykrates, a jeho spôsob vládnutia vôbec nedával priestor takýmto voľnomyšlienkárom. A tak netrvalo dlho a Pytagoras sa presťahoval do Krotónu, v Itálii. 
Po svojom príchode do Krotónu, rýchlo dosiahol rozsiahly vplyv a veľa ľudí ho začalo nasledovať. 
Jeho stúpenci založili spolok Pytagorejská škola. Bola to však skôr sekta, uzatvorená spoločnosť s prísnymi pravidlami, ktorá dodržiavala najrôznejšie rituály. Od adeptov, ktorí sa túžili stať jeho žiakmi vyžadoval prísnu sebadisciplínu – päťročné obdobie úplného mlčania, niekoľkonásobné dlhodobé pôsty (21 a viac dňové) a očakával, že sa jeho stúpenci budú vzdelávať v matematike, astronómii a geometrii.
Podstatou všetkého je podľa Pytagora číslo. Číslo je princíp, ktorý dáva veciam určitosť, jasnosť, poznateľnosť. Čísla sú aj symbolom etických hodnôt a vzťahu medzi ľuďmi.
V spolku, ktorý Pytagoras založil, ho považovali za veľkú autoritu a výrok 'Pytagoras to povedal' sa vraj používal ako argument pri uplatňovaní nejakého názoru.
Pytagorova práca.
- Obsah štvorca zostrojeného nad preponou (najdlhšou stranou) pravouhlého trojuholníka je rovný súčtu obsahov štvorcov zostrojených nad jeho odvesnami: formula_1.
2. Zistil tiež, že pohyb planét a hviezd nie je spontánny, ale určený istými matematickými rovnicami. Trajektóriu planét a iných vesmírnych telies je teda možné vypočítať. Spojením týchto dvoch zistení vznikla jeho teória. Predstavoval si planéty a iné vesmírne objekty ako noty, ktoré spolu tvoria jednu veľkú symfóniu – vesmír.
Podľa Pytagorových predstáv Zem, Slnko a všetky planéty obiehajú okolo centrálnej ohnivej gule.
3. Traduje sa, že keď prechádzal okolo kováčskej dielne, zaujalo ho, ako kladivá, ktorými otroci búšili do nákov, vydávajú zvonivý, harmonický súzvuk. Pátral po príčine a ukázalo sa, že hmotnosti kladív sú v pomere 6: 8: 9: 12. Pri súčasnom dopade kladív tak zneli harmonické akordy oktávy, kvinty a kvarty. Pytagoras potom experimentoval i so strunami a píšťalami rôznych dĺžok a stal sa vlastne zakladateľom hudobnej harmónie
Niels Henrik Abel

Niels Henrik Abel (* 5. august 1802, Finnøy, Nórsko – † 6. apríl 1829, Froland, Nórsko) bol nórsky matematik.
Životopis.
Narodil sa v meste Finnøy. V roku 1815 nastúpil na katedrálnu školu v Christianii (terajšie Oslo). Už po troch rokoch dal najavo svojho matematického génia brilantnými riešeniami originálnych problémov od Bernta Holmboea. Zhruba v tom čase jeho otec, chudobný protestantský duchovný, zomrel a jeho rodina sa ocitla v ťažkých finančných pomeroch. Napriek tomu malý dôchodok od štátu dovolil Abelovi nastúpiť na Chistianskú univerzitu v roku 1821.
Abelova prvá pozoruhodná práca bol dôkaz, že nie je možné vyriešiť všeobecné algebrické rovnice piateho a vyššieho stupňa len pomocou odmocnín (pozri aj Abelovu-Ruffiniho vetu). Tento objav bol po prvýkrát uverejnený v roku 1824 nezrozumiteľnou a ťažkou formou a neskôr (1826) v hlbších detailoch v prvom zväzku "Crelleho žurnálu". Nasledujúce štátne štipendium mu umožnilo v roku 1825 navštíviť Nemecko a Francúzsko, kde sa stretol s astronómom Schumacherom (1780 – 1850) v Altone neďaleko Hamburgu. Strávil šesť mesiacov v Berlíne, kde sa dobre spoznal s Crellom, ktorý pripravoval vydanie svojho matematického žurnálu. Tento projekt bol Abelom vrelo podporovaný, a v nemalej miere sám prispel k jeho úspechu. Z Berlína odišiel do Freibergu, kde sa venoval výskumu teórii funkcií; eliptické, hypereliptické a nová trieda teraz známa ako abelovské funkcie sa intenzívne študujú.
V roku 1826 sa presťahoval do Paríža, kde sa počas svojho desaťmesačného pobytu stretol s vedúcimi francúzskymi matematikmi. Bol však nedocenený, pretože jeho práca nebola veľmi známa a jeho skromnosť mu nedovoľovala sa príliš chváliť svojimi objavmi. Finančné problémy, ktoré ho nikdy neopustili, ho nakoniec donútili prestať cestovať a po návrate späť do Nórska chvíľu vyučoval v Chistianii. Začiatkom apríla 1829 mu Crelle poslal z Berlína list s ponukou (priznaná docentúra), ale ten dorazil do Nórska až dva dni po Abelovej smrti na zápal pľúc vo Frolande pri Arendale.
Prínos.
O Abelovi Adrien-Marie Legendre povedal: „Quelle tête celle du jeune Norvegien!“ („Akú má len ten mladý Nór hlavu!“). Tento nórsky matematik výrazne posunul znalosti v oblasti matematickej analýzy, začal výskum nových smerov a štúdium funkcií na úrovni, ktorá poskytla ďalším matematikom mnoho záverov, na ktorých sa dalo ďalej stavať. 
&lt;br&gt;Spoluzakladateľ teórie grúp, teórie eliptických funkcií (za čo obdržal cenu Francúzskej akadémie in memoriam v roku 1830), zakladateľ teórie algebrických funkcií. Významne sa podieľal na rozvoji teórie nekonečných radov.
&lt;br&gt;Jeho práce, ktoré sa z väčšej časti objavili v "Crelleho žurnáli", boli upravené Holmboeom a zverejnené v roku 1839 švédskou vládou. Kompletnejšia edícia od Ludwiga Sylowa a Sophusa Lieho bola vydaná v roku 1881. Prídavné meno „abelovský“, odvodené z jeho mena, sa stalo v matematike veľmi rozšírené (napr. abelovská grupa, abelovská kategória, abelovská varieta).
Na jeho počesť bola v roku 2002 založená Abelova cena.
Stefan Banach

Stefan Banach (* 30. marec 1892, Krakov, Poľsko – † 31. august 1945, Ľvov, Ukrajina) bol poľský matematik, jeden z patrónov ľvovskej školy matematiky v predvojnovom Poľsku. Banach založil modernú funkčnú analýzu a významne prispel k teórii topologických vektorových priestorov. 
Väčšinu matematických poznatkov sa naučil sám. Jeho génia objavil náhodou Hugo Steinhaus. Keď sa začala druhá svetová vojna pôsobil ako prezident Poľskej akadémie vied a zároveň ako profesor na plný úväzok na Ľvovskej univerzite. Bol aj korešpondenčným členom Ukrajinskej akadémie vied. Vďaka dobrým vzťahom so sovietskymi matematikmi mohol miesto predsedu zastávať aj počas sovietskej okupácie Ľvovu. Nemecká okupácia mesta v roku 1941 vyústila v masové vraždenie poľských akademikov. Banach prežil, avšak jediný spôsob, ako si mohol zarábať na živobytie, bolo kŕmenie vší svojou vlastnou krvou na inštitúte profesora Rudolfa Weigla, kde prebiehal výskum brušného týfusu. Banachovo zdravie sa počas okupácie rapídne zhoršilo a dostal rakovinu pľúc. Zomrel ešte predtým, ako sa mohol vrátiť po vojne do vlasti z Ľvovu, ktorý bol začlenený pod Sovietsky zväz.
"Théorie des opérations linéaires" ("Teoria operacji liniowych", 1932) 
sa považuje za Banachovu najvýznamnejšiu prácu. Takisto inicioval a bol redaktorom série "Studia Mathematica".
Stanislaw Marcin Ulam, ďalší z Ľvovskej školy matematiky, vo svojej autobiografii hovorí v súvislosti s Banachom toto: „Dobrí matematici vidia analógie. Vynikajúci matematici vidia analógie medzi analógiami.“
Banach založil funkcionálnu analýzu, taktiež učinil množstvo významných príspevkov k teórii vektorových priestorov, teórii miery, teórii množín a iným disciplínam matematiky.
Georg Ferdinand Cantor

Georg Ferdinand Ludwig Philipp Cantor (* 3. marec 1845, Petrohrad, Rusko – † 6. január 1918, Halle, Nemecko) bol nemecký matematik, známy ako tvorca modernej teórie množín. Medzi matematikmi je známy rozšírením teórie množín o koncept transifinitných čísel, vrátane triedy kardinálnych a ordinálnych čísel. Cantor je takisto známy prácou na jedinečnej reprezentácii funkcií pomocou trigonometrických radov (zovšeobecnená verzia Fourierovych radov).
Životopis.
Narodil sa v Petrohrade ako syn dánskeho obchodníka Georga Waldemara Cantora a ruskej hudobníčky Márie Anny Böhmovej. V roku 1856 sa rodina presťahovala do Nemecka, kde mladý George pokračoval v štúdiách, ktoré ukončil doktorátom na Univerzite v Berlíne v roku 1867.
Cantor rozpoznal, že nekonečné množiny majú rôzne veľkosti, rozlišoval medzi spočítateľnými a nespočítateľnými množinami a dokázal, že množina všetkých racionálnych čísel formula_1 je spočítateľná, kým množina všetkých reálnych čísel formula_2 je nespočítateľná, a teda v istom zmysle väčšia. Pôvodný dôkaz, ktorý vymyslel v decembri 1873 a zverejnil začiatkom roka 1874, bol postavený na trocha komplikovanejšom dôkaze sporom. Neskôr v roku 1891 použil v dôkaze známu Cantorovu diagonálnu metódu. V neskorších rokoch sa márne pokúšal dokázať hypotézu kontinua. Do roku 1897 objavil niekoľko paradoxov v elementárnej teórii množín.
Cantor tiež po prvýkrát použil symbol označujúci všetky reálne čísla.
Počas druhej polovice svojho života Cantor trpel záchvatmi depresie, ktoré vážne ovplyvnili jeho pracovné schopnosti a viedli k jeho opakovaným hospitalizáciám. Vracajúca sa despresia by dnes mohla byť pravdepodobne diagnostikovaná ako bipolárna porucha. Túto degeneráciu môžeme jasne vidieť v jeho publikácii o overení Goldbachovej domnienky pre všetky celé čísla menšie ako 1000 (overenia pre čísla do 10000 boli publikované desaťročia pred tým). Začal vydávať práce o literatúre, kde sa pokúšal dokázať, že Francis Bacon bol skutočným autorom Shakespeareových diel. Písal aj náboženské práce, v ktorých spracoval svoj koncept absolútneho nekonečna, ktoré prirovnal k Bohu. Počas prvej svetovej vojny prišiel o všetko a zomrel v liečebni pre duševne chorých v Halle.
Cantorove inovatívne metódy v matematike odolávali veľkému odporu, hlavne Leopolda Kroneckera, Hermanna Weyla, L.E.J Brouwera, Henriho Poincarého a Ludwiga Wittgensteina. Drvivá väčšina matematikov však prijala Cantorove práce o transifinitných množinách ako paradigmu nesmierneho významu.
Cantor dal matematike základ, na ktorom dodnes stavajú všetky jej disciplíny.
Peter Gustav Lejeune Dirichlet

Johann Peter Gustav Lejeune Dirichlet (* 13. február 1805 Düren – † 5. máj 1859 Göttingen) bol nemecký matematik, ktorému sa pripisujú moderné formálne definície funkcie.
Jeho rodina pochádzala z mestečka Richelet v Belgicku, z ktorého bolo odvodené jeho priezvisko Lejeune Dirichlet ("le jeune de Richelet" = "mladý chlapík z Richeletu").
Dirichlet sa narodil v Dürene, kde jeho otec robil vedúceho pošty. Do školy chodil v Nemecku, neskôr vo Francúzsku, kde ho učilo mnoho dnes vychýrených matematikov. Jeho prvá práca bola o Veľkej Fermatovej vete. Táto slávna domnienka (dnes už dokázaná veta) hovorí, že pre "n" &gt; 2 rovnica "x""n" + "y""n" = "z""n" nemá okrem triviálnych prípadov, kde "x", "y", alebo "z" je nula, žiadne korene ("x", "y", "z" sú prirodzené čísla). Dirichlet urobil čiastočný dôkaz pre prípad "n" = 5, ktorý neskôr dokončil Adrien-Marie Legendre. Takmer v rovnakom čase si ho Dirichlet dokončil aj sám, neskôr dokázal aj prípad "n" = 14.
Oženil sa Rebeccou Mendelssohnovou pochádzajúcou z významnej židovskej rodiny, bola vnučkou filozofa Mosesa Mendelssohna a sestra skladateľa Felixa Mendelssohna.
Po jeho smrti boli Dirichletove prednášky a iné výsledky z teórie čísel zozbierané, upravené a vydané jeho priateľom a matematikom Richardom Dedekindom pod názvom "Vorlesungen über Zahlentheorie" ("Prednášky z teórie čísel").
Pytagoreizmus

Pytagoreizmus (iné názvy: pytagorovstvo, pytagorovci, pytagorejci ) je učenie príslušníkov školy Pytagora zo Samosu. Uznávali bezvýhradne autoritu svojho učiteľa (AUTOS EFÁ = "On sám to povedal"). Popri filozofii pestovali matematiku. 
Podľa pytagoreizmu je princípom svetového diania číslo; nebeské telesá krúžia okolo stredosvetového ohňa a vyludzujú pritom nebeskú hudbu. Duša je podľa pytagorejcov uväznená v tele a po smrti sa sťahuje. Pytagorejci založili etiku: najdôležitejšou cnosťou je spravodlivosť. 
Učenie Pytagorejcov.
Pytagorejci považujú filozofiu za hľadanie múdrosti a zároveň morálnu výchovu: filozofia má predovšetkým zdokonaľovať človeka, učiť ho sebaovládaniu a poskytovať mu vedomosti. Sebaovládanie, podporované rozumom, vedie totiž
človeka k múdrosti. Vedenie zasa vedie človeka k poznaniu.
Múdrosť spočíva v dôkladnej znalosti čísla a poznanie spočíva v pochopení harmónie.
Číslo je modelom, na základe ktorého sa tvoria veci. Číslo-model spočíva vo veci a každá vec má svoj vlastný model. V takomto chápaní je číslo čímsi reálne existujúcim a je vzorom každej veci i celého sveta. Vec i svet majú vlastné číslo a sú poznateľné len vďaka nemu. Číslo určujúce skutočný obsah veci je jeho formálnym vyjadrením a jeho najvšeobecnejším určením.
Harmónia je jednota spájajúca mnohosť a celkové zosúladenie toho, čo je nesúladné. Prejavom harmónie týchto nesúladov čiže protikladov je číslo, vďaka čomu každá vec vo svojom číselnom vyjadrení predstavuje nejakú harmóniu. Základným protikladom vo veciach je nekonečnosť a konečnosť, čomu zodpovedajú párne a nepárne čísla, a ich harmóniou je aritmetická jednota. Dvojice
protikladov uzatvára číslo 10 ako prejav dokonalosti harmónie (1+2+3+4=10). Číslo je všeobecný pojem a je zároveň prejavom boja protikladov vo veciach modelovaných podľa princípu rozličných matematických proporcií.
Genéza sveta je zavŕšené ohraničenie nekonečného priestoru pripomínajúceho chaos. Reálnou jednotou sveta je oheň, ktorý spôsobuje "vsatie" vzduchu z priestoru mimo seba, čím vznika prázdno, kde sa potom uskutočňuje rozlišovanie vecí. Svet sa vyvíja cyklicky. Fyzický poriadok vzniku, zániku a znovuzrodenia všetkého súcna závisí od ohňa chápaného ako centrum, z ktorého sa odvodzuje a okolo ktorého sa formuje harmónia nebeských sfér. Ony spolu vydávajú kozmickú hudbu. Harmónia je dušou sveta, dušou každej veci i ľudského bytia. Smrť je narušením tejto harmónie.
Morálka je poriadok a súlad (harmónia) medzi človekom a tým, čo je v ňom i vo svete božské a čo spočíva vo vernom nasledovaní boha.
Leibniz

Leibniz môže byť:
Viedenský krúžok

Viedenský krúžok (po nem. "Wiener Kreis") bola novopozitivistická skupina, ktorá sa utvorila na základe seminára založeného M. Schlickom pri katedre filozofie induktívnych vied na Viedenskej univerzite roku 1922. Za najvýznamnejšieho predstaviteľa Viedenského krúžku sa zvykne považovať Rudolf Carnap. 
Viedenský krúžok si získal meno tým, že hľadal nové cesty skúmania základov vedy a usiloval sa nanovo a čisto vedecko-logickým spôsobom sformulovať kánon celého vedenia a poznania vo filozofii. Za hlavnú úlohu filozofie pokladal filozoficky exaktne pochopiť tie problémy, ktoré sa vyskytujú v špeciálnych vedách, a to pomocou prísne formalizovaného jazyka. 
Účastníci.
Krúžok sa stretával každé dva týždne v miestnosti na prízemí pavilónu matematických a fyzikálnych inštitútov na Boltzmanngasse. Významní členovia a účastníci seminárov krúžku boli:
Aj keď neboli členmi krúžku, o jeho činnosť sa zaujímali aj osobnosti ako Ludwig Wittgenstein, Karl Raimund Popper, Heinrich Gompertz.
Deizmus

Deizmus je učenie, názor pripušťajúci existenciu neživého boha, alebo nejakého princípu, ktorý je prapríčinou sveta (vesmír iba stvoril), no po vzniku sveta už do jeho vývinu ďalej nezasahuje: svet sa vyvíja podľa svojich vlastných zákonov. Pôvodcom deizmu je anglický filozof Herbert zo Cherbury. Deizmus sa rozšíril v období osvietenstva.
Foucault

Foucault môže byť:
Leonardo Pisano Fibonacci

Leonardo Pisano alebo Leonardo z Pisy (* cca 1175, Pisa – † 1250) bol taliansky matematik známy pod svojou posmrtnou prezývkou Fibonacci.
Leonardovho otca Giulielma (Viliama) prezývali "Bonacci(o)" ("dobrák") a Leonardo po ňom dostal prezývku "Fibonacci" (lat. "filius Bonacci", Bonacciho syn). Sám používal tiež prezývku "Bigollo", "Bigollone", "Bigolius" (po toskánsky "cestovateľ, vandrák)"
Dielo.
Leonardo z Pisy je známy hlavne tým, že je po ňom pomenovaná tzv. Fibonacciho postupnosť čísel, aj keď ju pravdepodobne objavili už predtým indickí matematici. Tiež pomohol do Európy zaviesť modernú pozičnú desiatkovú sústavu. Fibonacci sa oboznámil s arabskou číselnou sústavou, keď ako mladý chlapec cestoval so svojím otcom obchodníkom do Alžírska. Fibonacci spozoroval, že arabská číselná sústava je lepšia ako rímska. Do roku 1200 cestoval krajinami okolo Stredozemného mora a študoval s významnými arabskými matematikmi. V roku 1202, keď mal 27 rokov, spísal svoje poznatky v knihe "Liber Abaci" ("Liber Abbaci"), „Kniha výpočtov“. V tejto knihe demonštroval praktické použitie novej číselnej sústavy v účtovníctve, prevody jednotiek hmotnosti a dĺžky, výpočet úrokov a iné aplikácie. Text knihy začína nasledovne:
Kniha mala dobrý ohlas medzi európskymi učencami, aj keď desiatková sústava sa nerozšírila až do vynálezu tlače o tri storočia neskôr.
Diskrétna matematika

Diskrétna matematika je pomerne nový odbor matematiky, ktorý sa zaoberá diskrétnymi matematickými štruktúrami, teda takými, ktoré môžu byť charakterizované celými číslami a sú teda „počítateľné“. Je to „opak“ matematiky, ktorá sa zaoberá spojitými štruktúrami charakterizovanými reálnymi číslami, kam patrí hlavne matematická analýza. Rozvoj diskrétnej matematiky podmienil predovšetkým rozvoj informatiky. V skutočnosti sa často diskrétna matematika chápe ako časť informatiky. Niektorí matematici zaraďujú do diskrétnej matematiky len nové matematické disciplíny, ktoré vznikli v súvislosti s rozvojom výpočtovej techniky (S. V. Jablonskij).
Sarvépalli Rádhákrišnan

Sarvépalli Rádhákrišnan (* 5. september 1888, Tiruttani, India – † 17. apríl 1975, Madrás) bol indický štátnik, diplomat, prekladateľ, profesor a filozof spájajúci prvky západnej filozofie s novovédantizmom.
V rokoch 1936 až 1952 bol profesorom východných náboženstiev a etiky na University of Oxford.
Po vzniku nezávislej Indie bol v rokoch 1952 - 1962 prvým viceprezidentom a druhým prezidentom od roku 1962 do 1967.
Jeho narodeniny sa v Indii slávia ako deň učiteľov. V roku 1975 obdržal (krátko pred smrťou) Templetonovu cenu, ktorú venoval University of Oxford. 
Do angličtiny preložil zo sanskrtu niektoré filozofické diela.
Rámánudža

Šrí Rámánudža Achária (* 1017, † 1137) bol indický filozof, zakladateľ višištádvaity. Rámánudža pretvoril monizmus teistickým smerom: duša a boh nie sú totožné, ale iba podobné; boh a svet sa správajú ako duša a telo.
Augustín Riška

Augustín Riška (* 29. apríl 1935, Brodské) slovenský a americký filozof a metodológ; pôsobil na Katedre logiky FF UK v Bratislave, v súčasnosti je profesorom St. John's University, New York.
Rámakrišna

Srí Rámakrišna Paramahamsa (bengálsky: রামকৃষ্ণ পরমহংস "Ramkrishno Pôromôhongsho"), vlastným menom Gadádhar Čattópádhjáj (bengálsky: গদাধর চট্টোপাধ্যায় "Gôdadhor Chôţţopaddhae") (* 18. február 1836, Kamarpukur, India† 16. august 1886, Kalkata) bol indický filozof, hinduistický mystik, ctiteľ ("bhakta") Veľkej Matky a zároveň preniknutý vierou v jednotu všetkých náboženstiev (založenou na mystickej skúsenosti), reformátor hinduizmu a verejný činiteľ.
Hlásal jednotné náboženstvo, ktorého filozofické východiská prevzal z védánty a šaktitantry. Jeho zvesť je teda v zásade védántska a je stredom medzinárodného hnutia Ramakrishna Mission, ktoré začal Vivekánanda v Parlamente náboženstva v Chicagu r. 1893.
Hlavnou myšlienkou Rámakrišnovho učenia je, že všetky náboženstvá sveta sú správne, pretože cieľom všetkých je cesta k Bohu. Ten je len jeden, ale ciest k nemu je mnoho – koľko rozumov, toľko ciest. Cestou, ktorá najlepšie vyhovuje indickej mentalite, je hinduizmus a v jeho rámci bhaktický smer, oddanosť a bezvýhradná láska k Bohu, ktorú treba prejavovať nielen modlitbami, spevom a meditáciou, ale aj celým životom a praktickými skutkami pomoci druhým.
Anatol Rapoport

Anatol Rapoport (* 22. máj 1911, Losovaja, Ukrajina – † 20. január 2007, Toronto, Kanada) bol americký matematik, psychológ, sociológ a filozof, pôvodom z Ruska, ktorý sa usiluje integrovať vedenie (myslenie) a konanie na základe jeho operacionálnej koncepcie.
Pravda, podľa Rapoporta, je predpovedný obsah výpovede. Rapoportovi ide o spojenie filozofie prírodných vied a pragmatizmu, a to tak v zmysle Deweyho ako aj Marxa, keďže obaja posledne menovaní filozofi zastávali názor, že vedomie, a tým aj vedenie, vyrastá z konania. Rapoport aplikuje pri pojednávaní o spoločenských otázkach metódu analytickej filozofie, od čoho si sľubuje vytvorenie mocnej zbrane v boji proti ideologickému fanatizmu a mysticizmu.
John Rawls

John Rawls (* 21. február 1921, Baltimore, Maryland, Spojené štáty – † 24. november 2002, Lexington, Massachusetts,) bol americký sociálny filozof, filozof politiky, filozof morálky a filozof kultúry.
Sústreďoval sa na normatívnu praktickú filozofiu a rozpracúvanie teórie spravodlivosti, ktorú koncipoval ako alternatívu k utilitarizmu. V protiklade k utilitarizmu Rawls zastával prednosť spravodlivosti pred (utilitaristickým) dobrom, to znamená pred perspektivou konsekvencionalistickej sumy úžitku. Najvyššiu normatívnu kvalitu preto majú deontologické zásady spravodlivosti, ktoré Rawls vykazuje pomocou fiktívneho prvotného stavu. Tieto zásady charakterizujú spravodlivosť ako "fairness" (slušnosť, čestnosť, poctivosť, spravodlivosť).
Fikciu prvotného stavu možno opísať takto: Vezmime určitý počet osôb, ktoré majú za úlohu spoločne stanoviť zásady spoločenského poriadku, v ktorom budú musieť potom sami žiť. Predpokladajme, že každá z tychto osôb je rozumná, ide jej o jej vlastný prospech a má určitý zmysel pre spravodlivosť. Ďalej predpokladajme, že žiadna z týchto osôb nevie, aký bude mať v tejto spoločnosti kultúrny kontext, ku ktorej triede alebo vrstve či generácii bude patriť, aké bude mať nadanie, pohlavie alebo zdravotný stav. Tieto osoby sa teda zaraďujú pod závoj nevedenia. Tento závoj spôsobuje, že subjektívne záujmy a preferencie sú bezpredmetné. Aké zásady si tieto osoby zvolia?
Spolu so závojom nevedenia definujú tieto podmienky zásady spravodlivosti ako zásady, na ktorych by sa zhodli rozumní, sebe rovní ľudia, ktorí sledujú svoje záujmy, ak nie je o nikom známe, že mu prírodné alebo spoločenské okolnosti dávajú väčšie alebo menšie výhody. Tieto osoby by sa nevyhnutne rozhodli pre dve zásady:
Zásada úspornosti, o ktorej je zmienka v princípe rozdielov, zohľadňuje záujmy budúcich generácií.
Na základe týchto hlavných deontologických zásad spravodlivosti, rozvíja Rawls dvojstupňovú teoriu dobra:
Dobrá spoločnosť je taká, kde sú nielen etablované zásady spravodlivosti, ale aj verejné vedomie je určované (mravným) zmyslom pre spravodlivosť.
Rawlsova teória spravodlivosti prijíma Aristotelovu teóriu cností.
Karl Leonard Reinhold

Karl Leonard Reinhold (* 26. október 1758, Viedeň, Rakúsko – † 10. apríl 1823, Kiel, Nemecko) bol nemecký filozof, ktorý sprvu zastával Kantov kriticizmus, neskôr krátko bol prívržencom Fichteho, potom sa priklonil k Bardilimu a napokon vypracoval svoj vlastný filozofický systém opierajúci sa o filozofiu jazyka.
Charles Bernard Renouvier

Charles Renouvier (* 1. január 1815, Montpellier, Francúzsko – † 1. september 1903, Prades) bol francúzsky filozof, zakladateľ francúzskeho novokantovstva. 
Odmietal možnosť metafyziky. Navrhol systém 9 resp. 36 kategórií a založil morálku na čistých umovych pojmoch. Jeho učenie vyústilo do etického personalizmu, spočívajúcom na Kantových troch praktickych postulátoch - slobode, Bohu a nesmrteľnosti.
Nicholas Rescher

Nicholas Rescher (* 15. júl 1928, Hagen, Nemecko† 5. január 2024, Pittsburgh, Pensylvánia, USA) bol americký filozof, logik a teoretik vedy.
Antonín Rezek

Prof. PhDr. Antonín Rezek (* 13. január 1853, Jindřichův Hradec – † 4. február 1909, Praha) bol český historik, profesor rakúskych dejín.
Spolu s Jaroslavom Gollom založili v roku 1895 "Český časopis historický".
Paul Ricœur

Paul Ricœur (* 27. február 1913, Valence, Francúzsko – † 20. máj 2005, Châtenay-Malabry) bol francúzsky filozof zo školy Gabriela Marcela, fenomenológ. Profesor na univerzite v Nanterre a v Chicagu. 
Svoju filozofickú dráhu začal až po druhej svetovej vojne trojzväzkovým skúmaním k filozofii vôle, pričom vychádza z faktu, že vôľové a mimovoľné sa neustále vzájomne podmieňujú; pri ich opise treba preto abstrahovať od otázky viny a transcendencie. Ricœur stojí blízko Husserla a najnovšieho vývinu fenomenológie. Pod vplyvom protestantskej teológie vykladá mýty ako symbolický jazyk svedomia a kritizuje existencializmus a francúzsky štrukturalizmus.
Alois Riegl

Alois Riegl (* 14. január 1858, Linz, Rakúsko – † 17. jún 1905, Viedeň) bol rakúsky historik umenia, profesor viedenskej univerzity a spoluzakladateľ viedenskej školy dejín umenia.
Vystúpil proti pozitivistickej metóde. Venoval sa štúdiu neskororímskeho umenia, holandskej maľbe 17. storočia a predovšetkým metodike pamiatkovej starostlivosti.
Alois Riehl

Alois Adolf Riehl (* 27. apríl 1844, Bolzano – † 21. november 1924, Berlín) bol rakúsky filozof, zástanca kriticizmu, pozitivizmu a filozofického monizmu.
Erich Rothacker

Erich Rothacker (* 12. marec 1888, Pforzheim – † 11. august 1965, Bonn) bol nemecký filozof a psychológ, od 1929 profesor na univerzite v Bonne.
V nadväznosti na historickú školu a Diltheya sa pokúšal objasniť pojem kultúry a pojem svetonázoru. Bol popredným predstaviteľom filozofickej antropológie.
Ján Rybár (súčasný filozof)

Doc. PhDr. Ján Rybár, PhD. (* 1949, Slovinky) je slovenský filozof, venuje sa epistemológii Jeana Piageta.
V roku 1976 absolvoval štúdium filozofie a psychológie na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobí ako vysokoškolský pedagóg v Centre pre kognitívnu vedu na Katedre aplikovanej informatiky Fakulty matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave, v minulosti bol aj vedúcim tejto katedry.
Ján Rybár (1911)

Ján Rybár (* 9. február 1911, Černík – † 2005, Pezinok) bol slovenský kresťanský filozof, katolícky kňaz a piarista.
Študoval v nitrianskom teologickom učilišti a za kňaza bol vysvätený v roku 1938. V rokoch 1940-1950 vyučoval ako stredoškolský učiteľ na piaristickom gymnáziu v Trenčíne. V roku 1943 získal doktorát z filozofie. V pastorácii pôsobil ako kaplán a správca fary v Marianke, Štefanovej a v rokoch 1973 - 1992 v Zborove. Od roku 1992 žil v Charitnom dome v Pezinku. 
Sústredil sa predovšetkým na skúmanie vzťahu duše a tela. Z povahy vzájomnej podmienenosti psychickej a fyzickej sféry v človeku mu vyplynulo, že duša je samostatná duchovná substancia. Duševný život človeka je síce viazaný na mozog, no nie celkom, presahuje túto viazanosť. Jeho činnosti sa nevyčerpávajú mozgovými procesmi a poukazujú na subsistujúci duchovný a personálny základ.
Gilbert Ryle

Gilbert Ryle (* 19. august 1900, Brighton, Spojené kráľovstvo – † 6. október 1976, Oxford) bol anglický filozof, predstaviteľ analytickej filozofie.
V roku 1919 začal študovať filozofiu, klasickú filológiu a grécke a rímske dejiny na Queen's College v Oxforde. Prednášať začal na Christ College v Oxforde už v roku 1924 a postupne sa začal orientovať na logickú problematiku a otázky teórie významu, hoci Oxford na rozdiel od Cambridge bol v tomto období ešte izolovaný od diania v európskej kontinentálnej filozofii.
Počas vojny pracoval v spravodajskej službe.
V povojnovom období sa stal najvplyvnejšou postavou filozofie prirodzeného jazyka v Oxforde.
Bertrand Russell

Bertrand Russell (* 18. máj 1872, Trellech, Spojené kráľovstvo – † 2. február 1970, Penrhyndeudraeth) bol anglický filozof, logik, matematik, sociológ, od roku 1908 člen Londýnskej kráľovskej spoločnosti, verejný činiteľ, známy pacifista (za čo bol v období 1. svetovej vojny pol roka vo väzení), jeden zo zakladateľov analytickej filozofie. Russell zastával spočiatku stanoviská neorealizmu. Bol učiteľom a osobným priateľom L. Wittgensteina, aj pod jeho vplyvom prešiel k novopozitivizmu. V roku 1950 mu bola udelená Nobelova cena za literatúru.
Russell sa venoval širokej palete filozofických problémov: svoju koncepciu reality označoval ako logický atomizmus, podľa ktorého zmyslové údaje (=atomárne fakty) tvoria skutočnosť. Atomárne fakty sú vyjadrované atomárnymi výrokmi, ktoré sú spojením elementárneho mena s elementárnym predikátom. Spojením atomárnych výrokov vznikajú zložitejšie výroky, ktorých pravdivosť alebo nepravdivosť závisí od pravdivosti alebo nepravdivosti atomárnych výrokov, ktoré majú výpovedný obsah a môžeme ich overiť skúsenosťou.
Šabtaj ben Akiva Horovic

Šabtaj ben Akiva Horovic zvaný Šeftel (* okolo 1565 – † 1619) bol pražský kabalista a lekár, žiak Maharala. V kabale videl základ chápania človeka, z ktorého možno potom vychádzať aj pri chápaní sveta v jeho jednote. Čerpal z učenia Moše Cordovera.
Ernst R. Sandvoss

Ernst R. Sandvoss (* 1929) je nemecký filozof, profesor dejín filozofie na univerzite v Saarbrückene.
Sarasvatí

Sarasvatí (v sanskrte सरस्वती, Sarasvatī) je hinduistická bohyňa, manželka boha-stvoriteľa Brahmu. Jej meno znamená doslova "plynúca". Je spájaná s múdrosťou, učenosťou, výrečnosťou a umeniami; vďaka nej vraj vznikol aj sanskrt a písmo dévanágarí. Ako jazdné zviera jej slúži labuť, poprípade páv či papagáj. Meno Sarasvatí nesie aj posvätná rieka známa z Véd, ktorá sa podľa tradície steká v podzemí s Gangou a Jamunou v Prajágu, dnešnom Iláhábáde.
Edward Sapir

Edward Sapir (* 26. január 1884, Lębork, Poľsko† 4. február 1939, New Haven, Connecticut, USA) bol americký jazykovedec a antropológ, zakladateľ amerického štrukturalizmu, žiak F. Boasa. Zaoberal sa všeobecnou jazykovedou, porovnávacou gramatikou indiánskych jazykov.
Jean-Paul Sartre

Jean-Paul Sartre (* 21. jún 1905, Paríž, Francúzsko – † 15. apríl 1980, Paríž) bol francúzsky filozof a spisovateľ, hlavný predstaviteľ existencializmu, ktorý dokázal prepojiť filozofiu a beletriu. Hlásal, že literatúra má byť angažovaná a slobodná – má byť pre ľudstvo pozitívnym ideálom.
Detstvo a vzdelanie.
Narodil sa v Paríži, kde ho od narodenia ovplyvňovalo meštianske prostredie intelektuálov. Ako dvojročný prišiel o otca a vyrastal u starého otca. Vzdelanie získal na lýceu Henricha IV., kde sa zoznámil s Paulom Nizanom, v rokoch 1922 – 1924 chodil do prípravnej triedy na lýceu Louis-le-Grand, aby ho neskôr prijali na École normale supérieure. Tu sa zoznámil s Raymondom Aronom, s ktorým sa priatelil po zvyšok života, a taktiež tu stretol svoju celoživotnú družku Simone de Beauvoir. 
Začína verejne prejavovať svoje filozofické myslenie, ktoré je založené na kritike buržoázie, jej istôt, práv a povinností. Na druhý pokus sa dostáva na vysokú školu v Paríži, kde študuje filozofiu. V 30. rokoch študoval filozofiu v Nemecku, kde ho ovplyvnili najmä Hegel, Karl Marx, Friedrich Nietzsche, Edmund Husserl, a René Descartes, ale taktiež francúzski moralisti.
Myslenie a tvorba.
Pôsobil ako stredoškolský profesor a od roku 1945 sa stal spisovateľom na voľnej nohe. Už v mladosti písal fantastické poviedky a po drobnejších spisoch o predstavivosti a citoch, nasledovalo prvé z jeho ťažiskových diel „Bytie a ničota“. Počas 2. svetovej vojny bol zajatý a držaný vo väzení, v roku 1941 sa pripojil k hnutiu odporu. 
Po vojne založil revue „Temps modernes“ a usiloval sa existencializmus zmieriť s marxizmom. Sartre zohral významnú úlohu vo filozofickom a literárnom živote povojnového Francúzska. Zastával ľavicové, nekomunistické postoje a vyznával nekompromisnú intelektuálnu angažovanosť. Od roku 1957 charakterizuje jeho postoj isté kolísanie v praxi i filozofických dielach, a v mnohých otázkach reviduje svoje názory.
V roku 1945 vstupuje do komunistickej strany, z ktorej však v roku 1956 vystupuje, na protest proti zásahu Sovietskeho zväzu v Maďarsku. Vo svojich politických vystúpeniach sa angažoval v podstate vo všetkých vtedajších problémoch (vojna vo Vietname, študentské hnutie v roku 1968 a pod.). Ku koncu života sa potom jeho postoje prikláňali k maoizmu a radikálnej ľavici.
Súkromný život.
Napriek tomu, že celý život prežil so Simone, nikdy sa s ňou neoženil. Počas 51-ročného vzťahu si filozofi sľúbili, že v rámci spĺňania ich verzie voľnej, oslobodzujúcej lásky nebudú nič skrývať. Vplyv tohto prístupu na iných milencov bol niekedy zničujúci, čo dokonca aj oni príležitostne uznali. Ľútosť, hnev a smútok. Najmä to boli podoby vzťahu Sartra a Simone de Beauvoirovej. 
Taktiež nikdy neprijal Nobelovu cenu za literatúru, ktorú mu udelili v roku 1964, pretože celý život vystupoval a písal proti podobným organizáciám a cenám.
Dielo.
Dráma.
Možno o nej povedať, že Sartra preslávila najviac. Bol ovplyvnený tak antickou drámou, ako aj francúzskym klasicizmom (17. storočie). Jeho hry sa odohrávajú v minulosti (antika, nemecká reformácia), alebo v prítomnosti (2. svetová vojna). Na historickej realite mu nezáležalo, išlo mu o modelové hry.
Ferdinand de Saussure

Ferdinand de Saussure (* 26. november 1857, Ženeva, Švajčiarsko – † 22. február 1913, Ženeva) bol švajčiarsky jazykovedec indoeuropeista, profesor na univerzite v Ženeve. Jeho teórie o znakovosti jazyka a systémovej povahy jazyka sa stali základom lingvistického štrukturalizmu, sémiológie a ďalších smerov jazykovedy 20. storočia a mali inšpiratívny význam pre filozofický štrukturalizmus.
Životopis.
Narodil sa v Ženeve. Založil nadáciu, ktorá vytvorila mnoho nových trendov na poli lingvistiky v 20. storočí. Pozdvihol lingvistiku na vedný odbor a opísal ju ako vedu o znakoch a nazval ju "semiológia" (teraz známa skôr ako semiotika).
Jeho práca "Cours de linguistique générale" (Kurz všeobecnej lingvistiky) bola publikovaná posmrtne v roku 1916 Charlesom Ballym a Albertom Sechehayeom na základe poznámok z jeho prednášok. Toto dielo sa stalo jedným zo základných lingvistických diel 20. storočia.
Hlavná myšlienka diela je, že jazyk môže byť analyzovaný ako formálny systém organizovanej rozdielnosti, nezávisle od komplikovanej dialektiky produkcie a chápania v reálnom čase. Okrem toho vo veľmi mladom veku publikoval dôležitú prácu o indoeurópskej filológii, ktorá vytvorila teóriu, ktorá je dnes známa ako laryngálna teória. Niektorí ľudia zastávajú názor, že Saussurovu verziu štrukturalizmu stimulovali práve problémy s vysvetlením, ako on sám bol schopný vytvoriť systematické prediktívne hypotézy zo známych lingvistických údajov na neznáme lingvistické údaje. 
Jeho dielo bolo prijaté dvoma spôsobmi. V Amerike sa vyvinulo na distribucionalizmus Leonarda Bloomfielda a je odvtedy postulované všetkým lingvistickými vednými odvetviami. Saussurov vplyv však odmieta Noam Chomsky a niektorí iní autori. V dnešných vývojových trendoch Saussurovu teóriu najviac rozvinul Michael Silverstein, ktorý skombinoval túto teóriu s teóriami príznakovosti a dištinktívnych znakov, ktoré pražská škola (najdôležitejší členovia boli Nikolaj Sergejevič Trubeckoj a Roman Jakobson) vyvinula pre analýzu fonológie, Sapirovou-Whorfovou hypotézou gramatickej kategórie, a transformačnou analýzou s cieľom analyzovať vlastnú Saussurovú teóriu. V Európe pod vplyvom týchto teórií napísali dôležité odborné práce hlavne Émile Benveniste, Antoine Meillet a iní. Na štrukturalizmus však čoskoro nadviazali osoby študujúce ostatné nelingvistické hľadiská kultúry, napríklad Roland Barthes, Jacques Lacan a Claude Lévi-Strauss. Ich široké interpretácie Saussurových teórií a ich aplikovanie na nelingvistické smery štúdií viedli k teoretickým ťažkostiam, ktoré nakoniec spôsobili, že bol štrukturalizmus v týchto disciplínach vyhlásený za „mŕtvy“.
John Rogers Searle

John Rogers Searle (* 31. júl 1932, Denver, Colorado) je americký filozof, predstaviteľ analytickej filozofie, filozofie jazyka a lingvista. Z jeho prác vychádza teória rečových aktov. Analýzu rečových aktov Searle stotožňuje so sémantickou analýzou jazyka, pričom rečový akt sa mu javí ako kľúč k jazykovému významu.
Michel Serres

Michel Serres (* 1. september 1930, Agen, Francúzsko† 1. jún 2019) bol francúzsky filozof, predstaviteľ postmodernej filozofie.
Od roku 1990 bol členom Francúzskej akadémie.
Wilhelm Schapp

Wilhelm Schapp (* 1884 – † 1965) bol nemecký právnik, fenomenológ, Husserlov göttingenský žiak.
Bol zakladateľom naratívnej fenomenológie alebo filozofie príbehov, filozofie príhod (Philosophie der Geschichten, Geschichtenphilosophie), ktorá sa pokúša o syntézu Husserlovej koncepcie času a životného sveta s motívmi Heideggerovej a Wittgensteinovej filozofie. Schappova filozofia sa snaží uvoľniť pohľad na fenomény každodenného života, pohľad zastretý vedami a filozofiou, v dôsledku čoho je každodenný život podrobený skresľujúcej optike. Schappovi ide o vedome antisystematické opisovanie fenoménov, vždy znovu a znovu sa overujúce v každom jednotlivom skúmaní a kriticky zvažujúce za a proti tej či onej zvolenej perspektívy: nie fenomenológ diriguje skúmanie, ale naopak, necháva sa tým, čo chce skúmať, dobrovoľne viesť. Precíznosť opisov spočíva práve v tom, že to, čo sa dá iba ťažko určiť, sa zachytáva v jeho prechodnosti a možných obmenách.
Podľa Schappa byť človekom znamená byť zapletený do príbehov (Menschsein heisst In-Geschichten-verstrikt-sein). Ja a príbehy, Ja a svet tvoria nedeliteľnú jednotu. Subjekt sa hrúži do príbehov a rozpúšťa sa v nich. Príhody/príbehy sú apriori otvorené útvary. Ja a My majú rovnakú pôvodnosť, pričom ich však nemožno nivelizovať, pretože každý je do toho istého príbehu zapletený ináč. Moju zapletenosť do príbehov nemôže za mňa nikto prevziať. Môj životný príbeh môžem realizovať, prežiť iba ja sám. Človek a jeho situácia sú prístupné jedine cez príbehy a ich vyrozprávanie (naráciu).
Dielo.
Graumann" Wiesbaden 1976 (2. vyd.)
Max Scheler

Max Scheler (* 22. august 1874, Mníchov, Nemecko – † 19. máj 1928, Frankfurt nad Mohanom, Nemecko) bol nemecký filozof, jeden zo zakladateľov filozofickej antropológie, fenomenologickej axiológie a sociológie poznania. Jeho filozofia je pokusom o syntézu novokantovstva a filozofie života na základe Husserlovej fenomenologickej metódy.
Filozofia.
Podľa Schelera ľudská usilovnosť má byť nie vždy jasné poznanie – cieľ. V každom cieli je určitá hodnota. Človek sa vždy usiluje o hodnoty. Hodnoty sú absolútne, sebestačné a nemenné podstaty. Mení sa jedine naše poznanie hodnôt a náš vzťah k nim. Etiku budovať je možné len na plných a konkrétnych hodnotách. Scheler odporuje kantovskému formalizmu, ktorá chce princíp etiky hľadať vo forme všeobecne platného zákona. Hodnoty tvoria ríšu podstatných súvislostí. Existujú pozitívne a negatívne hodnoty. Existujú hodnoty vyššie a nižšie. Schelerova hierarchia hodnôt: najnižšie hodnoty sú zmyslového cítenia, hodnoty príjemného a nepríjemného, nad nimi hodnoty vitálneho cítenia, hodnoty ušľachtilého a nízkeho a vyššie stoja duchovné hodnoty poznania, spravodlivosť a jej protiklady a najvyššie sú náboženské hodnoty svätosti. Podľa Schelera sú dôležité hodnoty osobnosti. Pojem osoba má u Schelera hlavné postavenie. Ďalšou dôležitou hodnotou u Schelera je teória lásky. Láska nie je spoločenský cit a nie je to ani súcit. Láska vôbec nie je cit, čistá láska sa vždy obracia k osobe. Súčet všetkých hodnôt milovanej osoby nikdy nevysvetlí lásku. Vždy tu ostane navyše niečo nevysvetliteľného, totiž konkrétna milovaná osoba, pravý objekt lásky, Najvyššia forma lásky je láska božia a láska k Bohu. Scientistická filozofia /línia/- lat.
Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling

Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling (* 27. január 1775, Leonberg – † 20. august 1854, Bad Ragaz) bol filozof, predstaviteľ nemeckého klasického idealizmu a jeho spojenia s romantikou. 
Učil v Jene, Würzburgu, Erlangene, Mníchove a Berlíne. Vzhľadom na neustále menenie jeho filozofie ho nazývali "Proteus filozofie". 
V nadväznosti na Immanuela Kanta a Gottlieba Fichteho rozpracoval Schelling špekulatívnu filozofiu prírody - koncepciu hierarchie prírodných síl (potencií), ktorá napokon vyústila do filozofie identity. Protiklady subjektu a objektu, reálneho a ideálneho, prírody a ducha sa rozpúšťajú v absolútne ako identite ideálneho a reálneho. Toto absolútno možno bezprostredne postihnúť intelektuálnym nazeraním a v umení, ktoré stojí rovnoprávne vedľa filozofie či dokonca nad ňou a zjednocuje všetko, čo sa oddeľuje. V predmetoch empirickej skutočnosti je podľa toho či oného stupňa primerane zastúpená príroda alebo duch. V dôsledku toho tvorí ríša prírody i ríša ducha (dejiny) (vývinový) rad, ktorého jednotlivé stupne označuje Schelling ako potencie. Spríbuznené sú tieto potencie len prostredníctvom ich spoločného prazákladu – absolútna. Preto jeden stupeň nevzniká z druhého, ale absolútno ho necháva zo seba vzísť, aby tak dospelo k svojmu úplnému rozvinutiu.
Od roku 1807 sa Schelling zameriaval na problém slobody človeka a na jeho vzťah k Bohu založený v jeho vôli. Potom Schelling rozpracoval vo svojej metafyzike dejín náboženstva základy neskoršej vedy o náboženstve. Posledné štádium jeho filozofie predstavuje hlbokomyseľná, ťažko prístupná mystika.
Georgi Schischkoff

Georgi Schischkoff (; * 5. jún 1912, Nova Zagora, Bulharsko – 27. apríl 1991, Wasserburg am Inn, Nemecko) bol nemecký filozof a matematik bulharského pôvodu.
August Wilhelm Schlegel

August Wilhelm Schlegel (* 8. september 1767, Hannover, Nemecko – † 12. máj 1845, Bonn) bol nemecký filozof, teoretik nemeckého romantizmu.
Karl Wilhelm Friedrich von Schlegel

Karl Wilhelm Friedrich von Schlegel (* 10. marec 1772 Hanover – † 11. január 1829 Drážďany) bol nemecký filozof kultúry, literárny kritik, literárny historik, prekladateľ, klasický filológ, indológ a básnik. Je považovaný za spoluzakladateľa romantizmu v nemeckej literatúre. Viac ako jeho literárne diela sa dočkali slávy jeho teoretické osnovy. 
Spoločne so svojím bratom Augustom Wilhelmom vydával časopis "Athenäum". Ďalej prispieval do časopisu Deutschland a Concordia. V časopise Deutschland vyšli jeho recenzie Schillerových prác. Schlegel Schillera úplne strhal - rozkol medzi oboma filozofmi. Napísal kritiku i na Herderove Listy o humanite. Herderov nehodnotiaci postoj bol pre neho absolútne neprijateľný. Napáda jeho historicizmus, formálne – metodologickú stránku listu, fragmentárnosť.
Vrcholom všetkých umení je podľa neho poézia - a vrcholom gréckej poézie je tragédia. Najvýznamnejším predstaviteľom gréckej tragédie je Sofokles.