burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Bocian okuliarnatý

Bocian okuliarnatý ("Ciconia stormi") je druh brodivca z čeľade bocianovité (Ciconiidae). Prvýkrat druh opísal nemecký vedec August Wilhelm Heinrich Blasius roku 1896 ako "Melanopelargus episcopus stormi". Bocian okuliarnatý bol často považovaný za rovnaký druh ako bocian bielokrký ("Ciconia episcopus"), no v súčasnosti sú oba druhy považované za samostatné, pričom areály výskytu týchto druhov sa krížia. Bocian okuliarnatý sa vyskytuje v Indonézii na ostrove Borneo a na juhovýchodnej Sumatre, zriedka sa objavuje tiež na Malajskom polostrove alebo v Thajsku. Čo do počtu jedincov patrí bocian okuliarnatý medzi najviac ohrozené druhy bocianov na svete. Na Malajskom polostrove je populácia odhadovaná na 150 vtákov, na Kalimantane a Sumatre pod 250 jedincov. Celková veľkosť populácie bola odhadnutá na 400500 jedincov, z toho asi 260330 dospelcov. Trend celkovej populácie je klesajúci. Hlavným dôvodom tohto poklesu je strata prirodzeného prostredia. Len medzi rokmi 19851997 došlo k zničeniu jednej štvrtiny lesov na Kalimantane a od roku 1985 zmizlo takmer 30 % pôvodných lesov na Sumatre. Dôvodom je predovšetkým ťažba dreva a uvoľňovanie pôdy pre pestovanie paliem olejových ("Elaeis guineensis"). V menšej miere sa objavuje tiež lov. Ako chránený druh je bocian okuliarnatý hodnotený v Indonézii, Thajsku a v Sarawaku, ale skutočné vymáhanie ochrany alebo ochranné akcie nie sú realizované. Bocian okuliarnatý sa ale vyskytuje vo viac ako desiatich chránených areáloch. Medzinárodná únia na ochranu prírody a prírodných zdrojov (IUCN) druh hodnotí ako ohrozený.
Bocian okuliarnatý dosahuje výšku 7591 cm. Sfarbenie je na hrudníku, chrbte, krídlach a korune čierne, na krku, šiji a bruchu biele. Okolo očí sa rozprestierajú výrazné žlté kruhy. Zobák je červený, tiež končatiny majú matne červené sfarbenie. Neobjevuje sa výrazný sexuálny dimorfizmus, aj keď samce bývajú pravdepodobne o niečo väčší ako samice. Bocian okuliarnatý sa vyskytuje v pôvodných hustých močaristých alebo riečnych lesoch. Žije prevažne samotársky. O rozmnožovaní existuje dosiaľ len málo informácií. Prvé hniezdo tohto druhu bolo objavené v Thajsku 27. septembra 1986. Mláďatá sa vykľuli asi 21. až 24. októbra, ale 22. novembra bolo hniezdo zničené jedným dedinčanom. Druhé známe hniezdo bolo nájdené na juhu Sumatry v oblasti Sembilang 26. apríla 1989, pričom bolo získané jedno vajce bielej farby (ktoré sa dnes nachádza v Bogorskom muzeu). Rodičia mláďatá kŕmili niekoľkokrát denne rybami, žabami a červami. Očakáva sa, že mláďatá sú schopné lietať po asi 90 dňoch.
Zamrznutá obežná dráha

Zamrznutá obežná dráha (angl. Frozen orbit")" v orbitálnej mechanike je obežná dráha satelitu, ktorá minimalizuje prirodzený posun generovaný zemským tvarom prostredníctvom starostlivo zvolených orbitálnych parametrov. Zvyčajne sa jedná o obežnú dráhu, kde po dlhú dobu zostáva nadmorská výška v určitom bode na obežnej dráhe rovnaká . Zmeny sklonu obežnej dráhy, argumentu perigea a excentricity sa minimalizujú výberom počiatočných hodnôt tak, aby sa perturbácie navzájom rušili. To vytvára dlhodobo stabilnú obežnú dráhu so zníženými požiadavkami na palivo pre kompenzáciu porúch.
Jozef Ochaba

Jozef Ochaba (* 29. marec 1920, Štefanová† 22. január 2009, Pouillé, Francúzsko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár a exilový pracovník.
Životopis.
Narodil sa v Štefanovej a gymnázium navštevoval v Šaštíne a v Trnave. Saleziánsky noviciát si vykonal vo Svätom Benediku. Teologické štúdiá absolvoval na Saleziánskej teologickej vysokej škole vo Svätom Kríži nad Hronom (1946 – 1950).
Po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 bol internovaný a následne poslaný na preškolenie (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K).
V októbri 1950 sa mu podarilo ujsť zo Slovenska. Za kňaza bol vysvätený v Turíne (Taliansko) 1. februára 1951. Ako misionár pôsobil v Gabone, Belgicku a najmä vo Francúzsku, kde veľmi aktívne udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami.
Perturbácia (astronómia)

Perturbácia (odchýlka) v astronómii je komplexný pohyb masívneho telesa ovplyvnený inými silami ako je gravitačná príťažlivosť iného jedného masívneho telesa. Iné sily môžu zahŕňať tretie (štvrté, piate atď.) teleso, odpor napr. atmosféry a mimo-stredovú príťažlivosť sféroidu alebo inak nepravidelného telesa. 
Úvod.
Štúdium perturbácii začalo s prvými pokusmi predpovedať pohyby planét na oblohe, aj keď v staroveku príčiny zostávali mýtické. Keď Newton formuloval pohybové zákony a zákon všeobecnej gravitácie, aplikoval ich na prvú analýzu perturbácii, spoznal komplexnú zložitosť ich výpočtu. Mnoho iných veľkých matematikov odvtedy venovalo pozornosť súvisiacim problémom. V 18. a 19. storočí navigácia na mori vyžadovala presné tabuľky pozícii Mesiaca a planét . 
Komplexné pohyby gravitačných perturbací možno rozdeliť. Hypotetický pohyb daného telesa pod gravitačným vplyvom iba iného telesa je zvyčajne kužeľosečka a možno ju ľahko opísať metódami geometrie. Nazýva sa to problém dvoch telies. Rozdiely medzi týmto a skutočným pohybom telesá sú perturbácie spôsobené dodatočnými gravitačnými účinkami ďalšieho telesa alebo telies. Ak existuje iba jedno ďalšie dôležité teleso, potom je perturbačný (odchýlený) pohyb problém troch telies . Ak existuje viac iných telies, je to problém n telies. Analytické riešenia (matematické výrazy na predikciu pozícii a pohybov v   akomkoľvek budúcom čase) pre problém dvoch a troch telies existuje, ale zatiaľ nie sú známe pre problém "n" telies okrem niektorých špeciálnych prípadov. Dokonca aj problém dvoch telies sa stane neriešiteľným, ak má jedno z telies nepravidelný tvar. 
Väčšina systémov obsahujúcich viacnásobné gravitačné príťažlivosti prezentuje jedno primárne teleso, ktoré je dominantné vo svojich vplyvoch (napr. hviezda v prípade hviezdy a jej planéty, alebo planéta v prípade planéty a jej satelitu). Gravitačné vplyvy iných telies možno uvažovať ako perturbácie hypotetického nevychýleného pohybu planéty alebo satelitu okolo jeho primárneho telesa. 
Matematická analýza.
Všeobecné perturbácie.
V   metódach všeobecných perturbácii sa diferenciálne rovnice, buď pohybu alebo zmeny orbitálnych elementov, rieši analyticky zvyčajne použitím rozvojov radov. Výsledok je zvyčajne vyjadrený pomocou algebraických a trigonometrických funkcií dráhových elementov daného telesa a perturbujúcích telies. Tento postup možno všeobecne aplikovať na mnoho rôznych podmienok a nie je špecifický pre nejakú určitú zostavu gravitačných objektov. 
Periodická povaha.
V slnečnej sústave je veľa rušení jednej planéty druhou periodických, zložených z malých impulzov vznikajúcich zakaždým, keď sa planéty priblížia na svojich orbitách. To spôsobuje, že telesá konajú pohyby, ktoré sú periodické alebo kvaziperiodické, napr. Mesiac na svojej silne odchýlenej dráhe, ktorá je predmetom lunárnej teórie. Táto periodicita viedla k   objavu Neptúna v roku 1846 ako výsledok jeho perturbácii na dráhu Uránu.
Ján Nepomuk Bobula

Ján Nepomuk Bobula (* 15. marec 1844, Dovalovo - † 15. november 1903, Budapešť) bol stavebný veľkopodnikateľ v Budapešti, vydavateľ, spoluzakladateľ a vedúci politik Novej školy slovenskej.
Život.
Život staviteľa.
Pôvodne murár z Dovalova zložil maturitu a staviteľskú skúšku v Pešti r. 1863, r. 1867 bol absolventom techniky. S podporou bohatého svokra továrnika J . Pozdecha vybudoval veľkú stavebnú a projekčnú firmu a získaval významné objednávky v Pešti. Staviteľstvu a architektúre sa venoval aj ako odborný publicista a spisovateľ.
Život politika.
Výraznejšie sa politicky angažovať začal po rakúsko-uhorskom vyrovnaní r. 1867, keď sa orientácia slovenskej politicky na Viedeň ukázala ako iluzórna. V r. 1868 založil Slovenský národnodemokratický spolok Pesti Nemzeti Demokrata Tót Kört. Vydával i slovenské noviny a v r. 1872 neúspešne kandidoval do Uhorského snemu. V roku 1892 bol zvolený za poslanca Uhorskému snemu vo volebnom obvode Stará Ľubovňa na Liberálnu stranu. V duchu politickej orientácie Novej školy zastával stanovisko pozitívnej spolupráce s maďarskými politickými elitami na báze uhorského ústavného a zemského vlastenectva a štátnej lojality. Po r. 1875 sa vzdal účasti v slovenskom verejnom živote a budoval si novú politickú kariéru mimo slovenského politického kontextu 
Rozpor.
Časť slovenskej historiografie ho vidí ako predstaviteľa liberálnej politickej moderny, časť ako odpadlíka / maďaróna.
Centrálna evidencia predstaviteľov a exponentov pravice

Centrálna evidencia predstaviteľov a exponentov pravice bol zoznam exponentov a nositeľov pracovného oportunizmu, teda organizátorov protistraníckych, protisocialistických a protisovietskych kampaní a akcií zriadený roku 1971.
Cieľ vzniku Evidenie.
Išlo o exponentov pravice. Evidencia sa zriadila v kádrovej evidencii ÚV KSČ a mala slúžiť na získanie a sústavné udržiavanie prehľadu, kde sa sústreďujú predstavitelia pravice, na vytvorenie podmienok pre izolovanie ich pôsobenia na mysy, zabránenie ich návratu naspäť na exponované miesta v štátnych a hospodárskych orgánoch, v inštitúciach a zariadeniach politického a ideologického pôsobenia. Výber do Evidencie vykonávali osobitne zriadené komisie na čele s vedúcimi tajomník i okresných a krajských výborov KSČ.
Evidované osoby.
V evidencii sa ocitlo celkovo viac ako 6300 osôb, prevažne bývalých členov KSČ, ktorí sa politicky exponovali v tzv. demokratizačnom procese počas tzv. Pražskej jari v roku 1968. Tieto osoby boli v nasledujúcom období spravidla pracovne, sociálne i spoločensky degradované, mnohým sa však po odčinení politických omylov postupne podaril aspoň čiastočný kariérny návrat. V priebehu druhej polovice 70. rokov Evidencia stratila pôvodnú politickú silu a prestala byť relevantným informačným zdrojom.
Československá obec legionárska

Československá obec legionárska bola počas prvej Česko-slovenskej republiky významná štátotvorná sila, združenie bývalých príslušníkov česko-slovenského vojska v zahraničí a politická opora Tomáša Garrigua Masaryka, Edvarda Beneša a „hradnej“ politiky, ktorá vznikla v roku 1921 zlúčením menších legionárskych organizácií.
Činnosť Obce.
Obec disponovala veľkým vplyvom na Hrade, vo veliteľských zboroch ozbrojených zložiek štátu, v správnych radách časti bankového sektora a bola úzko prepojená so sokolskými organizáciami. Vykonávala rozsiahlu sociálnu činnosť v prospech členov, spravovala niekoľko podporných sociálych fondov pre legionárov, ich vdovy a siroty, ďalej iniciovala výstavbu sirotincov, ozdravovní a invalidných ústavov, vplývala na udeľovanie živnostenských oprávnení a štipendií. Iniciovala výstavbu a údržbu pamätníkov, preberala záštitu nad spoločenskými akciami a tvorila obligátnu súčasť štátnych ceremoniálov a rituálov.
Existencia Obce.
Po niekoľkých úspešných rokoch jej fungovania bola v Protektoráte Čechy a Morava rozpustená, mnohí jej funkcionári boli intervenovaní, prípadne popravení. Členovia Obce tvorili významnú súčasť domáceho odboja. Po krátkom povojnovom oživení existencie po Februári 1948 bola včlenená do štruktúry organizácií Národného frontu.
Obec dnes.
Po roku 1990 bola Obec obnovená ako občianske združenie členov rôznorodých odbojových zoskupení, ich potomkov, nostalgických sympatizantov a účastníkov zahraničných vojenských misií s organizáciami prevažne v Česku.
Československá obec sokolská

Československá obec sokolská bola česká telovýchovná a vlastenecká organizácia založená r. 1862, ktorá sa presadila aj na Slovensku. 
Predpoklady vzniku Obce.
Základným predpokladom vzniku Obce bola existencia českej telovýchovnej a vlastneckej organizácie Sokol. Ten sa sústreďoval na základnú telesnú výchovu, na brannú a vlasteneckú výchovu, organizoval pravidelné telovýchovné cvičenia. Od r. 1882 usporadúval masové "sokolské zlety", budoval vlastné telovýchovné zariadenia, najmä telocvične, tzv. sokolovne, jednoduché ihriská a plavárne, mal i vlastnú jazdu. Pri organizovaní 1. česko-slovenského zahraničného odboja počas prvej svetovej vojny tvorili "sokoli" vlastenecky najuvedomelejšie a fyzicky najlepšie pripravené súčasti zahraničného československého vojska. Ozbrojené sokolské oddiely v Októbri 1918 a po ňom preberali poriadkové funkcie rozpadnutej rakúskej polície, funkcionári a členovia Sokola vytvárali základný káder nového československého vojska, najmä v dobrovoľníckych plukoch Stráže slobody a spolu s légiami sa zúčastňovali na bojoch v česko-nemeckom pohraničí a pri oslobodzovaní Slovenska. 2. prápor II.pluku Stráže slobody v noci 14./15. augusta 1919 vojenskou akciou prekročil Dunaj a pripojil obec Ligetfalu/Engerau k ČSR a k Bratislave. 
Prvý česko-slovenský prezident Tomáš Garrigue Masaryk bol tiež aktívnym členom "Sokola"
Činnosť Obce a jej existencia.
Po vzniku prvej Československej republiky sa Sokol stal prostredníctvom masovej organizácie Československá obec sokolská jedným z garantov demokratickej československej štátnosti, politickou oporou jej zakladateľskej generácie (E. Beneš, T. G. Masaryk a i.) a politiky Hradu. Ako telovýchovná organizácia sa presadili aj na Slovensku, najmä prostredníctvom českých členov. Ku koncu prvej republiky mali cca 50.000 členov, vlastnili 48 sokolovní. Jeho konkurenciou bol telovýchovný spolok Orol blízky HSĽS. Na sklonku tzv. druhej republiky bola organizácia Slovenský Sokol v r. 1938 rozpustená a majetok prevedený na Hlinkovu gardu. Po obnovení ČSR v r. 1945 organizácia už nenadobudla pôvodný spoločenský význam.
RiverStone

RiverStone je slovenská pop-rocková hudobná skupina založená v Košiciach v roku 2006.
Kapela od svojho vzniku tvorí vlastné po slovensky spievané autorské skladby.
Okrem vlastných koncertov má za sebou účinkovanie aj na mnohých slovenských letných festivaloch, ako napr. Fun rádio Dohoda, Rock pod Kameňom, či sériu festivalov Music Summer na Domaši, Orave, Duchonke a Ružinej.
V roku 2017 začína kapela náhrávať a v roku 2018 vydáva debutový štúdiový album RiverStone s deviatimi autorskými skladbami.
Pieseň o rodnej zemi

Pieseň o rodnej zemi, často nazývaná aj Najkrajší kút v šírom svete je pieseň z operety Gejzu Dusíka, Hrnčiarsky bál. Skladba mala ako súčasť opery premiéru v roku 1956. Spopularizoval ju slovenský tenor Peter Dvorský, ktorý ju nahral ako singel na platni "Modrá ruža" z roku 1983. Hudbu piesne napísal Dusík, text jeho dvorný textár Pavol Braxatoris. Pieseň nadobudla počas rokov hymnický charakter, uvažovalo sa o nej aj ako o slovenskej hymne a pravidelne sa hráva na významných celospoločenských udalostiach.
Najvyšší čas

Najvyšší čas može byť:
Ján Ježovít

Ján Ježovít (* 6. september, 1909, Suchá nad Parnou† 15. apríl 1994, Bangkok, Thajsko) bol slovenský salezián, misionár, pedagóg, kníhtlačiar, väznený v japonskom koncentračnom tábore.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium absolvoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina. Remeslu kníhtlačiara sa vyučil v San Benigna Canavese v Taliansku (19231928). Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 19281929 v Cumiane (Taliansko).
V roku 1933 odišiel ako misionár koadjútor (saleziánsky brat) do Číny. Pôsobil ako učiteľ typografie na remeselníckej škole v Hongkongu, na remeselníckej škole v Šanghaji, a na remeselníckej škole v Macao.
Počas druhej svetovej vojny bol väznený v japonskom koncentračnom tábore (19411945), kde boli veľmi tvrdé životné podmienky. 
Po skončení druhej svetovej vojny až do roku 1960 pôsobil ako učiteľ typografie na remeselníckej škole v Hongkongu (19451960). V roku 1960 bol preložený do Macaa, kde viedol typografické oddelenie na saleziánskej technickej škole. V roku 1970 odišiel do Thajska do Bangkoku. Tam bol poverený riadením tlačiarne na saleziánskej remeselníckej škole Don Bosco (19701978). Pre zhoršujúce sa zdravotné ťažkosti v roku 1978 odišiel do dôchodku.
Za posledných 22 rokov svojho života bol v nemocnici hospitalizovaný na dlhší čas celkom 20-krát (nepočítame kratšie hospitalizácie), z toho 8-krát musel podstúpiť rôzne ťažké, komplikované operácie. Bol to dôsledok krutého a neľudského pobytu v japonskom koncentračnom tábore. Misionárom bol 61 rokov (Čína, 37 rokov; Thajsko, 24 rokov).
Ocenenie.
Od hongkongského ministerstva školstva dostal čestný titul „Qualiﬁed Teacher“.
Zobákorožec dvojrohý

Zobákorožec dvojrohý ("Buceros bicornis") je druh vtáka z radu dutinovce (Bucerotiformes), čeľade zobákorožcovité (Bucerotidae) a rodu zobákorožec ("Buceros"). Druh opísal Carl Linné pod stále platným menom "Buceros bicornis" roku 1758. Zobákorožec dvojrohý sa vyskytuje v lesoch južnej a juhovýchodnej Ázie, žije v Číne, Indii, Nepále, Bhutáne, Mjanmarsku, Thajsku, Laose, Vietname a Kambodži, ďalej v Indonézii a na Malajskom polostrove. Vyskytuje sa v nadmorskej výške 6002000 metrov. Najviac jedincov pravdepodobne žije v Indii, kde sa druh vyskytuje v podhorí Himalájí a vo vlhkých vždyzelených lesoch na západe krajiny, pričom obýva predovšetkým chránené oblasti; mimo chránených území je druh veľmi vzácny. Medzinárodná únia na ochranu prírody a prírodných zdrojov (IUCN) druh hodnotí ako takmer ohrozený, pričom trend celkovej populácie je klesajúci. Zobákorožec dvojrohý vyžaduje veľké plochy pôvodných pralesov, hlavným dôvodom tohto poklesu je teda strata prirodzeného prostredia následkom ťažby dreva a uvoľňovaním pôdy pre poľnohospodárstvo. Značnú hrozbu predstavuje tiež lov. Druh je lovený predovšetkým pre mäso, okrasné perie a zobáky, cenený je tiež tuk. V Indii a Thajsku sú mláďatá lovené pre obchod s klietkovými vtákmi. Celková veľkosť populácie bola odhadnutá na 13 00027 000 dospelých jedincov. Druh je zaradený na zoznam CITES v prvej prílohe.
Zobákorožec dvojrohý dosahuje dĺžku 95120 cm a hmotnosť asi 3 kg. Rozpätie krídel dosahuje 151178 cm. Telo, hlava a krídla majú čierne sfarbenie, cez krídla sa tiahne biely pruh a krk a hrdlo majú sfarbenie žlté. Brucho je biele, chvost je biely s čiernym pruhom. Nad zobákom vyrastá výrazná žltá dutá „prilba“ (u samcov s čiernym lemom), ktorá sa vyvíja len u dospelých jedincov. Vďaka týmto znakom je druh ľahko rozpoznateľný. Objavuje sa sexuálny dimorfizmus, samce sú väčšie ako samice a líšia sa tiež farbou dúhovky, ktorá je u samcov červená a u samíc biela až svetlo modrá.
Zobákorožce žijú v rodinných skupinách tvorených monogamným párom a ich potomkami. Konzumujú predovšetkým ovocie (hlavne figy), tiež malé stavovce a bezstavovce. Druh hniezdi medzi februárom a májom. Samica nakladie 13 vajcia do stromovej dutiny, pričom vchod zalepí zmesou hliny a trusu. Ponechá iba malý otvor, ktorým jej samec poskytuje potravu. Inkubácia trvá asi 1 mesiac. Po vyliahnutí zostáva samica s mláďatami asi päť týždňov, potom pomáha samcovi získavať potravu pre mláďatá. Nezávislé sa stávajú za ďalších desať týždňov. V zajatí sa môže zobákorožec dvojrohý dožiť až 50 rokov.
Október 1918

Október 1918 je metonymická skratka pre označenie kumulovaných revolučných udalostí na konci prvej svetovej vojny, počas ktorých vznikol česko-slovenský štát a vytvorila sa Česko-slovenská republika.
Október 1918 a súvisiace historické udalosti.
Dôsledkom udalostí Októbra 1918 sa vytvorila prvá Česko-slovenská republika ako samostatný a nezávislý štátny zväzok českého a slovenského národa na historickom území častí bývalej habsburskej monarchie.
Historickými ohniskami udalostí bola:
Malatya

Malatya (v minulosti aj: Melitene, v Osmanskej ríši: "Malatija"/iné prepisy: "Malatja"/"Malatia"/"Malatía"/"Melatja"/"Melatia", starogr. "Meliténé"/iný prepis: "Melitene", lat. "Melitene" alebo "Melitena" alebo "Melita" alebo "Melite", v stredoveku aj: "Malatia", arab. "Malatíja", staršie po slovensky: Meliténa alebo Melitény; ) môže byť:
Malatya môže byť aj:
Nová škola slovenská

Nová škola slovenská reprezentovala liberálny politický smer z prelomu 60. a 70. rokov 19. storočia, ktorý bol alternatívou ku Starej škole slovenskej. Bol sformovaný v r. 1868 príslušníkmi slovenskej podnikateľskej a intelektuálnej komunity v Pešti a Budíne.
Príslušníci Novej školy.
Novú školu slovenskú tvorili: 
Orientácia Novej školy.
Nová škola slovenská sa rozchádzala s politikou Starej školy slovenskej v základnej otázke národnej orientácie, v otázke národných politických cieľov i v otázkach politickej taktiky a stratégie. Do národnej politiky presadzovala dôraz na spoluprácu národov na báze uhorského ústavného a zemského vlastenectva, namiesto habsburského centralizmu podporovala rakúsko-uhorský dualizmus, namiesto tradičného "viedenského vektora" presadzovala "orientáciu na Pešť". Rámce reálneho slovenského politizovania videla v integrálnom Uhorsku, preto odmietala požiadavku slovenského Okolia obsiahnutú v Memorande národa slovenského z r. 1861. Postulovala praktickú politiku činov, najmä v oblasti jazykových práv a v školstve, ktoré by zlepšili existenciu jednotlivcov a tým i podmienky pre národnú existenciu. Čerpala z tradícií anglosaskej a francúzskej politickej filozofie, opierala sa o idey konštitucionalizmu a občianstva, chápala sa ako realistický protiklad romantického idealizmu „štúrovskej“ generácie a jej dedičov. O spoluprácu s maďarskými politickými stranami i s kruhmi tzv. slovenskej-hornouhorskej šľachty sa však usilovala neúspešne. Politicko-mediálnym nástrojom Novej školy slovenskej bolo vydavateľstvo Minerva s tlačovým orgánom Slovenské noviny a mesačníkom Der Slowak. Ich najsilnejším konzervatívnym oponentom býval J. M. Hurban. V r. 1872 sa Nová škola slovenská premenovala na Stranu vyrovnania a niektorí jej sympatizanti boli 2x úspešní vo voľbách do Uhorského snemu, v ktorom boli členmi poslaneckého klubu Deákovej strany. Po zatvorení Matice slovenskej a zatvorení 3 slovenských gymnázií sa Novej škole rozpadla programová základňa a v r. 1875 zanikla.
Rozkol.
Vznik Novej školy slovenskej vniesol prvý rozkol do slovenského politického života, jej existencia nepriniesla nijaké z očakávaných praktických výsledkov a jej najcennejším dedičstvom zostalo politologicko-publicistické dielo J. Mallého-Dusarova a J. Palárika. Na niektoré demokratické prvky v ideológii Novej školy však do určitej miery nadväzovalo politické myslenie generácie Hlasu (hlasisti).
Jozef Cehuľa

Jozef Cehuľa (uvádzaný aj ako Cehula bez mäkčeňa, pseudonymy: J. C. Pastorello, Pastierik, J. C. Speculator; * 3. marec 1898, Letanovce – † 5. jún 1986, Gelnica, časť Matilda Huta) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, spisovateľ, básnik, hudobný skladateľ a ľudový maliar.
Životopis.
Jozef Cehuľa, druhé dieťa z piatich súrodencov, pochádzal z rodiny tradičných spišských roľníkov, živiacich sa chovom dobytka a povozníctvom. Po cirkevnej ľudovej škole v Letanovciach navštevoval katolícke gymnázium v Levoči, maturitu získal na premonštrátskom gymnáziu v Rožňave. Počas vojenskej služby v Košiciach bol prevelený na front, v roku 1917 padol do dva roky trvajúceho talianskeho zajatia. Po návrate z Talianska začal študovať na Vysokej škole bohosloveckej (Spišská Kapitula) teológiu, v roku 1922 vysvätený, ako kňaz pôsobil v Kežmarku, Liptovskej Osade, Levoči, Harichovciach.
V roku 1950 sa bez štátneho súhlasu stal dekanom levočského dištriktu a tajným generálnym vikárom spišskej diecézy, a keďže sa pohyboval v blízkosti biskupa Jána Vojtaššáka, s ktorým sa začali procesy vo veciach zrady republiky, Jozef Cehuľa bol označený ako klérofašistický rozvratník, a v roku 1953 odsúdený na dvanásť rokov väzenia (velezrada, poburovanie, marenie dozoru štátu nad cirkvou a pod.). V roku 1960 získal amnestiu, bol však naďalej sledovaný ŠTB. Po prepustení žil Cehuľa istý čas u brata, a napokon do konca života pôsobil ako duchovný pri sestrách v Ľubovnianskych kúpeľoch, Kalinove a Matilde Hute, kde zomrel. Životom Jozefa Cehuľu sa zaoberal historik Hadrián Radványi, ktorý o ňom spísal v roku 1994 brožúru (v rukopise) pod názvom Slúžil cirkvi a národu. Jozef Cehuľa 18961986: Životopisný náčrt s bibliografiou literárnej tvorby.
Literárna tvorba.
Jozef Cehuľa prispieval svojimi prekladmi, i vlastnými článkami a textami do rôznych katolíckych časopisov (Tatranský Orol, Svätá rodina, Kráľovná sv. Ruženca, Rozvoj, Slovák, Pútnik svätovojtešský, Kráľovná mája). Preklady sú zvyčajne mravoučnými biblickými príbehmi, Cehuľove vlastné časopisecké texty majú eticko-náboženský charakter. Tlačou vyšlo päť žánrovo rôznorodých Cehuľových samostatných kníh. V Štátnom archíve v Levoči je uložených množstvo rukopisných prác Pastorella, písal rozsiahle historické romány viažuce sa k spišskej oblasti (Ruža pod šibenicou, Marcelov hrad, Besy pod hradbami, atď.), kratšie novely a dramatické texty. Do niekoľkých zošitov spísal aj svoj vlastný životopis. Literárny historik a kritik Jozef Melicher vo svojej štúdii s názvom Próza katolíckej moderny zaradil Cehuľu k autorom s expresionistickými, lyrizačnými a ornamentálnymi tendenciami.
Jozef Babiak

Jozef Babiak (* 12. október, 1900, Suchá nad Parnou† 20. február 1980, Latina, Taliansko) bol rímskokatolícky kňaz, salezián, magister novicov, riaditeľ súkromného saleziánskeho Slovenského gymnázia v Ríme.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium absolvoval v Taliansku v obci Genzano. Saleziánsky noviciát si vykonal v Genzane v r. 19221923. Teologické štúdia absolvoval na Gregoriánskej univerzite v Ríme v r. 19281932. Kňazskú vysviacku prijal v Ríme. Na Slovensku pôsobil v Šaštíne a v Svätom Benediku. V r. 1936 bol vymenovaný za magistra saleziánskych novicov pre Československo (19361950). Bol prvým slovenským saleziánskym magistrom novicov. 
Po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 bol internovaný do kláštora v Podolínci (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K). V internačných kláštoroch boli všeobecne veľmi tvrdé životné podmienky.
V r. 1951 sa mu podarilo utiecť z internačného kláštora z Podolínca a následne i zo Slovenska. Pôsobil v Rakúsku a v Taliansku. V r. 1966 sa stal riaditeľom súkromného saleziánskeho Slovenského gymnázia, ktoré sa nachádzalo v budove Ústavu sv. Cyrila a Metoda v Ríme (19661970). Udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami v emigrácii. Pochovaný je na cintoríne v mestečku Latina (Taliansko).
Battalgazi

Battalgazi môže byť (všetko v dnešnom Turecku):
František Zaťko

František Zaťko (* 17. december 1896, Horné Orešany† 12. august 1984, Rosemead, USA) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár, pedagóg a národný pracovník.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium absolvoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v severnom Taliansku v obci Perosa Argentina a a vo Foglizze Canavese (19211925). Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1925 – 1926 v Chieri (Taliansko). Teologické štúdiá absolvoval v Santa Tecle v Salvádore a v USA vo Watsonville (19341936). Za kňaza bol vysvätený vo Watsonville v roku 1936.
Ako misionár pôsobil v USA: vo Watsonville na Škole sv. Františka, ktorá bola určená pre ťažko vychovávateľných chlapcov; v Bellﬂower na Škole sv. Jána Bosca (St. John Bosco School); duchovný vo Farnosti sv. Patrika v Los Angeles; na technickej škole v South San Gabriel a na Technickom inštitúte dona Bosca (Don Bosco Technical Institute) v Rosemead. 
Veľmi aktívne udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami a organizáciami po celom USA. Počas pôsobenia v Los Angeles viedol i jazykové kurzy slovenčiny pre potomkov slovenských vysťahovalcov. Pochovaný je v Rosemeade.
Miroslav Schlesinger

PhDr. Miroslav Schlesinger (* 1971, Piešťany) je slovenský spisovateľ, biznis kouč, mentor, odborník v oblasti prevencie kriminality , čestný riaditeľ a zakladateľ občianskeho združenia.
Životopis.
Narodil sa v roku 1971 v Piešťanoch. Vyštudoval na Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave a tiež Trnavskej univerzite v Bratislave. Následne sa venoval štúdiu gestaltpedagogiky, mentoringu a koučingu. Veľkú časť svojho profesionálneho, ale aj osobného života venuje psychológii, liečebnej pedagogike, diagnostike kresby, analýze rukopisu, motivácii a programom na rozvoj osobnosti. Pri svojej práci a prednášaní používa poznatky z gestaltpedagogiky, dramaterapie, arteterapie.
Miroslav Schlesinger je tiež trénerom bojových umení a odborníkom v oblasti prevencie kriminality. Jeho projekty boli už štyrikrát zaradené medzi najlepšie v Európskej únii (2007 Portugalsko, 2009 Švédsko, 2012 Cyprus, 2018 Rakúsko) a zaradené medzi 20 najúspešnejších v EÚ. Za tieto a ďalšie aktivity v oblasti sociálnej a charitatívnej, získal viacero ocenení na národnej i medzinárodnej úrovni. Pochvalne sa k jeho práci v roku 2003 vyjadril v osobnom liste aj prezident Slovenska Rudolf Schuster, v ktorom ocenil jeho aktivity v oblasti prevencie kriminality ako aj publikačnú činnosť.
Publikoval v rôznych odborných periodikách a je autorom viac než dvadsiatich publikácií. V počiatkoch svojej literárnej tvorby sa zameriaval najmä na písanie krátkych poučných príbehov a myšlienok na zamyslenie. Neskôr vydal súkromnú zbierku básní a dve odborné publikácie zamerané na prevenciu kriminality. V úspešnom historickom románe s príznačným názvom „"Začni žiť odznova"“, prejavil svoju náklonnosť k východnej kultúre a zameraniu na oblasť motivácie. Po vydaní štyroch publikácií so zameraním na prevenciu kriminality a bezpečie pre rodiny, prišla v jeho doterajšej tvorbe významná zmena. Tou bola rozprávková kniha "Rozprávky o hľadaní dobra". Jej najnovšie dvojdielne spracovanie malo oproti pôvodnej verzii veľkú výhodu v tom, že má rozsiahlejšie využitie. Najmä v oblastiach ako psychoterapia, liečebná pedagogika a pod. Autor v nej zúročil svoje viac než dvadsaťpäťročné skúsenosti s prácou s deťmi, mládežou i dospelými. Tieto rozprávky svojim štýlom pripomínajú svetoznámu knihu Malý princ.
Pracoval ako hovorca mesta Bánovce nad Bebravou a súčasne ako koordinátor prevencie kriminality. V tejto pozícii vytvoril spoluprácu s Kynologických záchranným zborom SR a lektorsky jeho členom zabezpečil odborné školenie. . Pôsobil ako člen Krajskej komisie pre prevenciu protispoločenskej činnosti v Trnave a Komisie pre ochranu verejného poriadku v Malackách. Spolupracoval na viacerých lokálnych, národných i medzinárodných projektoch a prednášal na Lekárskej fakulte UK v Bratislave, Katolíckej univerzite v Ružomberku, aj na Trnavskej univerzite v Trnave. Pôsobí ako konzultant pre prípady s prvkami násilia pracoval v pozícii koordinátora na regionálnej úrovni Bratislava v krajskej Informačnej kancelárii pre obete trestných činov, ktorú zastrešuje Odbor prevencie kriminality kancelárie ministra vnútra SR (OPK KMV SR). Pracuje ako odborný poradca komisára pre deti
Alojz Hudek

Alojz Hudek (* 8. október 1887, Svätý Jur† 5. máj 1961, Lima, Peru) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár, pedagóg, náboženský rozhlasový redaktor.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Saleziánsky noviciát si vykonal v Taliansku v mestečku Lombriasco (19061907). Začiatkom roka 1908 odišiel do Južnej Ameriky. Teologické štúdiá absolvoval v Arequipa a La Paz. Za kňaza bol vysvätený 12. augusta 1917 v Lime (Peru). 
Ako vychovávateľ mládeže pôsobil na internátnych školách v mestách Piura (Peru) a La Paz (Bolívia). Pre jeho organizačné schopnosti bol v roku 1932 vymenovaný najprv za riaditeľa saleziánskeho domu v hlavnom meste Bolívie do Sucre (19321938), a potom do druhého najväčšieho mesta Peru do Arequipa (19381943). Ako direktor saleziánskeho diela v Arequipa zodpovedal za správu kostola a troch škôl – základnej, poľnohospodárskej a remeselníckej. 
Od r. 1943 až do svojej smrti v roku 1961 pôsobil v rozličných funkciách už len v hlavnom meste Peru v Lime. Najprv v úlohe výpomocného duchovného vo farnosti Maria Auxiliadora a súbežne i ako náboženský rozhlasový redaktor Peruánskeho národného rádia (Radio Nacional del Perú). Ako náboženský redaktor mal na starosti vysielanie nedeľných bohoslužieb (19431955). Potom pôsobil v úlohe farára vo Farnosti Magdalena del Mar (19551959). V r. 1959 zo zdravotných dôvodov odišiel na odpočinok. O dva roky nato zomrel po ťažkej chorobe leukémii. Pochovaný je v Lime. Misionárom bol 53 rokov (Bolívia, 17 rokov; Peru, 36 rokov).
Anton Figura

Anton Figura (* 6. máj 1909, Šenkvice† 16. december 1996, Pétion-Ville, Haiti) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár a charitatívny pracovník.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina a v Šaštíne. Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1928 – 1929 v Radne (Slovinsko). Teologické štúdiá absolvoval v Havane na Kube a v Santa Tecle v Salvádore (1936 – 1938). Za kňaza bol vysvätený 24. septembra 1938 v Santa Tecle v Salvádore.
Ako misionár pôsobil na Kube, Haiti a v Dominikánskej republike. V saleziánskej spoločnosti zastával rozličné funkcie. Úlohu ekonóma zastával na remeselníckej saleziánskej škole v rokoch 19441947 a 19571961 v Ciudad Trujillo (Dominikánska republika), v Moca v Dominikánskej republike (19511953) a na remeselníckej saleziánskej škole v hlavnom meste Dominikánskej republiky v Santo Domingo (19611962). Úlohe direktora plnil v rokoch 19621966 v Santo Domingo. Ako direktor bol zodpovedný za farskú školu a zdravotné stredisko, ktoré sa nachádzali v tomto saleziánskom komplexe. V roku 1966 bol vymenovaný za provinciálneho vikára (19661972). 
V roku 1973 odišiel do štátu Haiti, do saleziánskeho domu v Pétion-Ville, kde saleziáni spravovali základnú a strednú školu pre najchudobnejších. Tam pôsobil až do svojej smrti (19731996). Najprv v úlohe direktora (19741977), potom v úlohe ekonóma ((19771996).
Vďaka finančnej pomoci amerických Slovákov opravil viacero kostolov a saleziánskych budov, vrátajúc i školy. Sociálne slabším študentom poskytoval zadarmo stravovanie v saleziánskych zariadeniach. Bol mladším bratom saleziánskeho misionára Jozefa Figuru, ktorý pôsobil v Japonsku. Misionárom bol 64 rokov.
El Salvador

El Salvador môže byť:
Jozef Figura

Jozef Figura (* 21. apríl 1906, Šenkvice† 31. august 2001, Beppu-Soencho, Japonsko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina a v Šaštíne (19241926). Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 19261927 v Radne (Slovinsko). Teologické štúdiá absolvoval v Turíne v Taliansku (19321935). Za kňaza bol vysvätený 7. júla 1935. 
Ako misionár pôsobil v Japonsku v Mijazaki, Mijakonodžó, Oita, Kawasaki, Kitsuki, Tokio a Beppu-Soencho. V úlohe direktora saleziánskych diel pôsobil v Mijazaki v rokoch 19321935, v Tokiu-Suginami v rokoch 19541959, v Tokiu-Kokubunji v rokoch 19601964 a v Kawasaki v rokoch 19641966.
Počas druhej svetovej vojny bol určitý čas i väznený. Bol i publikačne činný a prispieval do viacerých exilových slovenských časopisov. Vďaka finančnej pomoci amerických Slovákov postavil a opravil viacero kostolov, škôl a saleziánskych budov (opísal to vo svojej autobiografii, ktorá vyšla pod názvom "Spod Tatier pod Fudžijamu"). Bol starším bratom saleziánskeho misionára Antona Figuru, ktorý pôsobil na Kube, Haiti a v Dominikánskej republike. Misionárom bol 65 rokov.
Michal Čahoj

Michal Čahoj (* 19. november 1911, Ruskovce† 1. júl 1994, Šilaung, India) bol slovenský salezián a misionár.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Vyučil sa remeslu kováča. Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1933 – 1934 vo Svätom Benediku. 31. júla 1934 zložil prvé sľuby ako koadjútor. Ako misionár pôsobil v Indii v mestách Šilaung, Kurseong, Sonada, Tezpur a Tura . Vďaka finančnej pomoci amerických Slovákov opravil viacero kostolov, škôl a saleziánskych budov.
Zebra (rozlišovacia stránka)

Zebra môže byť:
Randal Club

Randal Club (celým názvom Randal Club - live&amp;wild rock'n'roll music club) je legendárny rockový bar a klub s koncertnou halou v rámci budovy YMCA, ktorá sa nachádza v Bratislave na Karpatskej ulici číslo 2. Hrávajú tu skupiny punkové, rockové, grindové, metalové, trashmetalové, deathmetalové a ďalších žánrov tvrdej hudby, pričom po živých koncertoch spravidla nasleduje tzv. „metalová diskotéka”.
V letných mesiacoch Randal Club ponúka aj posedenie na terase. Drobnou nevýhodou Randal Clubu je, že fajčenie je všade povolené a že absentuje klimatizácia, aj keď počas koncertov je fajčenie aspoň v koncertnej časti zakázané. V tomto klube sa už stihli predstaviť rôzne svetové hviezdy tvrdej hudby a dáva sa priestor aj lokálnym a slovenským skupinám.
Výčap je vychýrený, Lojzo (ex bubeník kapely Konflikt, teraz aktívny v revivalovej bande Mötherhööd) a ďalší certifikovaní výčapníci priamo sú zárukou dobrého piva.
Priestory klubu boli použité v 4. epizóde 2. série televízneho seriálu "Výnimočná Nikol".
Zoznam ulíc v Svätom Jure

Toto je zoznam ulíc v Svätom Jure a v jeho miestnych častiach Neštich, Jurský Park, Zuby a Žabky.
Martin Križan

Martin Križan (* 26. november 1912, Veľké Zálužie† 6. september 1990, Šurianky) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, jazykovedec, misionár
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium absolvoval v Taliansku v Bagnolo in Piano (1930 – 1934). Saleziánsky noviciát si vykonal v meste Cuenca v Ekvádore. Teologické štúdiá absolvoval v Quite v Ekvádore. Za kňaza bol vysvätený 8. septembra 1944. Ako misionár pôsobil v Ekvádore, medzi Indiánmi z kmeňa Kivarov. Prežil tam 37 rokov. V roku 1972 sa vrátil na Slovensko a ako kňaz pôsobil vo farnosti v Šuriankach. Pochovaný je na cintoríne vo Veľkom Záluží.
Priekopník kivarskej abecedy.
Zaslúžil sa o zapísanie hlások a zvukov tohto indiánskeho kmeňa a vytvorenie písmen kivarskej abecedy.
Hrdina socialistickej práce (ČSSR)

Hrdina socialistickej práce bol čestný titul udeľovaný v Československu v období komunistickej vlády. Bol zriadený po vzore Sovietskeho zväzu, kde bol udeľovaný rovnomenný titul Hrdina socialistickej práce od r. 1938
Titul bol zriadený v období komunistickej totality za vlády Viliama Širokého vládnym nariadením z roku 1959. Titulom sa vyznamenávali a odmeňovali sa ním osobitne príčinliví pracovníci a funkcionári z rozličných odvetví národného hospodárstva vrátane výskumu, ktorí svojimi výkonmi prejavili „výnimočné zásluhy o víťazstvo socializmu“, čím prispeli „k zveľadeniu národného hospodárstva, kultúry alebo vedy alebo k poslineniu obrannej schopnosti vlasti“. Podmienkou udelenia titulu bolo predchádzajúce splnenie „kádrových predpokladov“. Nositeľ a držiteľ titulu bol súčasne nositeľom štátneho vyznamenania Zlatá hviezda hrdinu socialistickej práce, držiteľom príslušného diplomu a požívateľom rozličných výhod a preferencií. Nositeľmi a držiteľmi titulu, často viacnásobnými boli aj všetci príslušníci najvyšších stupňov komunistickej „nomenklatúry“. Titul bol zrušený v priebehu československej demokratickej revolúcie v novembri 1989.
Kána

Kána (iné názvy: Kána Galilejská, Galilejská Kána ; po grécky Κανὰ τῆς Γαλιλαίας - Kana tés Galilaias, po arabsky قانا الجليل - "Káná al-Džalíl" resp. podľa regionálnej výslovnosti "Kenet el-Džalil") je mesto niekoľkokrát zmieňované v novozákonnom Jánovom evanjeliu, najznámejší úryvok je o svadbe v Káne. Biblické mesto v Galilei býva stotožňované s rôznymi miestami, najčastejšie s dnešným izraelským mestom Kafr Kanna.
Svadba v Káne.
Medzi kresťanmi a bádateľmi Nového zákona je Kána známym miestom, kde podľa Jánovho evanjelia Ježiš vykonal svoj prvý zázrak - premenu veľkého množstva vody na víno počas svadobnej hostiny, keď sa minulo víno zabezpečené ženíchom. Žiadne zo synoptických evanjelií túto udalosť nespomína, ale v Jánovom evanjeliu má značnú symbolickú dôležitosť: je prvým zo siedmich zázrakov, znamení, ktorými je potvrdzované Ježišovo božstvo, a okolo ktorých je evanjelium vystavané.
Ďalšie zmienky o Káne.
Ďalšia zmienka o Káne v Jánovom evanjeliu sa vzťahuje na Ježišovu návštevu tohto mesta, kde ho vyhľadal kráľovský úradník z blízkeho mesta Kafarnaum, ktorého syn bol ťažko chorý a umieral. Ďalej je v tom istom evanjeliu uvedené, že apoštol Natanael (zvyčajne stotožňovaný s Bartolomejom zo zoznamu apoštolov v synoptických evanjeliách) pochádzal z Kány. Kána Galilejská sa nespomína v žiadnej inej knihe Biblie, ani v inom zdroji z tých čias.
Geografické umiestnenie Kány.
Je veľa teórií o umiestnení biblickej Kány. V Jánovom evanjeliu sa nedočítate o žiadnom bližšom určení miesta svadby. Veľa súčasných kresťanov pripisuje príbehu o svadbe v Káne skôr teologický ako historický alebo geografický význam. Moderní biblickí bádatelia sa však zhodujú v tom, že Jánovo evanjelium bolo určené spoločenstvu židovských kresťanov pravdepodobne žijúcich v Judei, čo znamená, že by evanjelista pravdepodobne nepísal o neexistujúcom mieste.
V Galilei existujú štyri dediny, ktoré mohli byť biblickou Kánou:
Podľa Catholic Encyclopedia z roku 1913 sa podľa tradície siahajúcej do 8. storočia považuje za biblickú Kanu dnešný Kafr Kanna v Izraeli, ležiaci približne 7 km severovýchodne od Nazaretu. Mnohí súčasní bádatelia však uvádzajú aj iné možnosti, napríklad zaniknutú dedinu Chorbat Kana, ležiacu 9 km severnejšie, alebo Ajn Káná bližšie k Nazaretu a lepšie zodpovedajúcu etymologickému základu. Dedina Káná v južnom Libanone je málo pravdepodobným kandidátom na biblickú Kánu, hoci mnohí libanonskí kresťania sú presvedčení, že práve ona je tou pravou.
Gabriela Rochallyi

Mgr. Gabriela Rochallyi (* 9. september 1984, Košice) je slovenská maliarka a spisovateľka.
Životopis.
Narodila sa v Košiciach. Základné vzdelanie získala vo Svite. Strednú školu študovala na "Prvom slovenskom literárnom gymnáziu" v Revúcej. Následne študovala slavistiku so zameraním na polonistiku na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity (FF PU) v Prešove. V roku 20052006 študovala na Varšavskej univerzite. Žije v Saint Julian’s na Malte.
Maľba.
V roku 1994, ako desaťročná, bola ocenená striebornou medailou v projekte "Shankar’s International Childrens Competition", v kategórií maľba. Jej maľby boli vystavené v rôznych galériách ako "Still Point Gallery" (USA) a publikované v umeleckých časopisoch.
Písanie.
Bola ocenená v celoslovenskej súťaži "Literárna Revúca" (2000 a 2002). Publikovala aj v kultúrno-literárnom časopise "Rak" (2007). Výberom z tvorby debutovala v prvej knižnej zbierke "Arété" (2018), ktorá bola vydaná v Spolku slovenských spisovateľov. Vo svojej druhej zbierke "Zuby času" (2019) nadväzuje na svoj debut. Publikovala v Antológii slovenskej poézie o Dunaji. Podľa J. Baláža je poézia Gabriely Rochallyi charakteristická vyzretosťou a hravým striedaním poetických foriem. Publikuje aj časopisecky.
Jablonovský potok (prítok Močiarky)

Jablonovský potok je prirodzený vodný tok na Záhorí, v okrese Malacky, vo Vojenskom obvode Záhorie (k.ú. Turecký vrch a Bažantica) a v katastri obce Jablonové. Ide o horsko-nížinný typ potoka V. rádu, s dĺžkou 8,769 km a s rozlohou povodia 9,892 km². Pramení v nadmorskej výške a ústi do Močiarky, vo výške 
Prameň.
Potok pramení v mladom listnatom lese, na západnom svahu vrchu Konské hlavy (), na území VVP Záhorie, v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, v časti Homoľské Karpaty, v nadmorskej výške 
Opis toku.
Po prameni potok pokračuje juhozápadojužným smerom a následne sa mierne stáča na západoseverozápad. Tečie rúbaniskami a trávnatým porastom, neskôr sa presmeruje na severozápadný smer a ďalej už preteká pomedzi rôzne druhy listnatých lesov, popri tom sa mierne vlní. Tok sa potom oblúkom stočí na juhozápad a takto pokračuje až po vojenskú základňu, kde sa opäť stáča severozápadným smerom a priberá svoj najväčší prítok, zľava potok spod Banského () Týmto smerom tečie až po intravilán obce Jablonové. Priberá dva krátke ľavostranné prítoky z úpätia vrchu Na vŕškoch (), pričom prvý je umelý a druhý prirodzený. Vteká do umelého, vydláždeného koryta a pokračuje západným smerom. Prijíma sprava ďalší potok, ktorý je z veľkej časti povrchovo prekrytý, podteká cestu II/501 a za rímskokatolíckym kostolom sa stáča opäť na severozápad. Tečie stále umelým korytom, opúšťa spomínanú obec, podteká železničnú trať Zohor - Plavecký Mikuláš a tu už pokračuje korytom s prírodnejším charakterom. Križuje sa s elektrickými drôtmi vysokého napätia, tečie poľnohospodársky využívanou krajinou, po pravom brehu míňa výrobné haly a vteká do listnatého lesa. Tesne pred ústim ešte vstupuje na územie VVP Záhorie, k.ú. Bažantica a napokon sa zľava vlieva do Močiarky, v nadmorskej výške
Partizánska cesta (Banská Bystrica)

Partizánska cesta je ulica v Banskej Bystrice.
Poloha.
Partizánska cesta zasahuje do mestských častí Banská Bystrica a Senica. Ulica je od západu prepojená s ulicami Československej armády, Hornou a Cestou k nemocnici. Z juhu sa pripája Ulica 29. augusta, Jegorovova cesta a Stavebná. Zo severu ulicu ohraničuje železničná trať do Vrútok a severný obchvat (R1) na ktorý sa ulica pripája na východnom konci.
Majestic Music Club

Majestic Music Club (skrátene MMC) je koncertná hala a klub na poschodí budovy YMCA, ktorá sa nachádza v Bratislave na Karpatskej ulici číslo 2. Je to najväčší koncertný klub v Bratislave a predstavujú sa tu interpreti rockoví, metaloví, punkoví až po džezových, big beatových a rapových.
Ide o priestor bývalého Kina YMCA. Nachádza sa tu veľké pódium a možnosť státia alebo horná terasa zvyčajne pre špeciálnych hostí. Pod terasou sa nachádza bar.
Kána (rozlišovacia stránka)

Kána môže byť (v Biblii):
Nachal Kana

Nachal Kana môže byť vádí v Izraeli:
Jozef Forgáč

Jozef Forgáč (* 19. február 1904, Bánovce nad Bebravou† 14. september 1966, Buenos Aires, Argentína) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár, pedagóg, provinciál.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina. Saleziánsky noviciát si vykonal v meste Foglizze Canavese (Taliansko) v rokoch 19231924. Prvé rehoľné sľuby skladal 4. októbra 1924. Po skončení noviciátu odišiel na misie (1924). Jeho prvým misijným pôsobiskom sa stalo prístavné mesto Punta Arenas v Čile. Za kňaza bol vysvätený 25. januára 1931. Po kňazskej vysviacke ešte rok zostal v Čile, potom odišiel do Argentíny. 
V Argentíne pôsobil v Río Gallegos ako vychovávateľ mládeže na základnej škole a saleziánskom mládežníckom stredisku (19321936), a vychovávateľ mládeže na internáte v Puerto Deseado (19371942). Úlohu saleziánskeho provinciála zastával v rokoch 19421946. Po skončený úlohy provinciála zastával ešte v troch saleziánskych domoch úlohu direktora: v Puerto San Julián, Puerto Deseado a Ushuaia. Posledné tri roky života strávil v Río Grande (19631966) ako učiteľ náboženstva (katechéta). 
Veľmi aktívne udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami a organizáciami. Po jeho kňazskej vysviacke ho jeho rehoľný nadriadený poveril i duchovnou starostlivosťou o slovenských vysťahovalcov v Argentíne. Rozvíjal priateľstvo zo saleziánom Gorazdom Zvonickým, básnikom katolíckej moderny, ktorý pôsobil v Argentíne v rokoch 19511963. Misionárom bol 42 rokov.
Obroda

Obroda (úplný názov Klub za socialistickú prestavbu Obroda) bola opozičná iniciatíva v Česko-Slovensku, ktorá vyvíjala činnosť v rokoch od roku 1989. V Česku jej aktivity prakticky skončili v roku 1990, na Slovensku v roku 1992.
Tvorili ju v najmä vylúčení členovia KSČ, ktorá sa počas normalizácie zbavovala „vnútorných nepriateľov“. Existencia iniciatívy bola ohlásená vo februári 1989 a jej čelným predstaviteľmi boli historici Antonín Benčík, Miloš Hájek, Václav Kural a Vojtěch Mencl, ďalej Josef Domanský, Miluše Fischerová, Vladimír Kabrna, Josef Stehlík, Zdeněk Přikryl. Na činnosti Obrody sa tiež podieľali Čestmír Císař, Jiří Dienstbier a ďalší. Klub sa hlásil k odkazu Pražskej jari (ktorej vrcholný predstaviteľ Alexander Dubček sa k iniciatíve tiež hlásil) a ku Gorbačovovej perestrojke.
Na Slovensku klubu predsedal historik Ivan Laluha. "Klub Obroda Slovenska bolo spoločensko-záujmové zoskupenie bývalých členov strany po r. 1970 z nej vylúčených, ktoré sa usilovalo o odstránenie krívd z čias normalizácie a po roku 1992 zaniklo." Laluha bol predseda Klubu Obroda Slovenska od roku 1990 do roku 1992. 
Na kandidátke VPN sa do poslaneckých lavíc vo voľbách v júni 1990 dostali Obrodári Ivan Laluha, Augustín Marián Húska, Rudolf Filkus, Hvezdoň Kočtúch, Robert Harenčár a ďalší. Vladimír Mečiar sa stal premiérom slovenskej vlády. 
Po novembri 1989 sa predstavitelia Obrody pokúšali presadiť v Občianskom fóre, mnohí z nich potom zamierili do radov sociálnych demokratov. Členovia Obrody obsadili posty námestníkov ministra vnútra Richarda Sachera. Ovládli aj Bezpečnostnú komisiu hnutia OF. Tzv. Obrodári obsadili svojimi nominantami aj Branno-bezpečnostný výbor Federálneho zhromaždenia (viedol ho Ladislav Lis, stúpenec demokratické obrody socializmu), aj novú tajnú službu – Úrad pre ochranu ústavy a demokracie.
Iniciatíva vydávala v Prahe časopis "Dialóg," ktorý vychádzal aj v brnianskej regionálnej mutácii.