Venedikt Vasilievič Jerofejev

Venedikt Vasilievič Jerofejev (; * 24. október 1938, Kirovsk, Rusko - † 11. máj 1990, Moskva, Rusko) bol ruský prozaik, dramatik, esejista; jedna z najvýznamnejších postáv ruského undergroundu – predchodca ruskej postmoderny. 
Životopis.
Venedikt Vasilievič Jerofejev sa narodil 24. októbra 1938 v meste Kirovsk (Murmanská oblasť) v mnohodetnej rodine, ako najmladší z piatich súrodencov. Rodičia pochádzali z Ulianovskej oblasti. Otec pracoval pri železnici, matka bola v domácnocnosti. Lásku k čítaniu, ktorá sa u neho snúbila so skvelou pamäťou, získal od matky. V roku 1946 (alebo 1939) zatkli otca a odsúdili do pracovného tábora, následne sa mama (ako žena „nepriateľa ľudu“) nemohla zamestnať. Rozhodla sa preto odísť od rodiny, aby sa štát postaral o deti. V. Jerofejev následne strávil 3 roky v detskom domove. Po otcovom prepustení (rok 1954 alebo 1955) sa rodina znova zišla.
V sedemnástich rokoch (po ukončení desaťročnej školskej dochádzky s vyznamenaním) začal študovať Filozofickú fakultu Moskovskej štátnej univerzity (odbor ruský jazyk a literatúra). Štúdium ukončilo jeho vylúčenie kvôli nekonformnému správaniu. Potom študoval na Kolomenskom a Vladimirskom pedagogickom inštitúte, ale štúdium nedokončil. Následne putoval po Sovietskom zväze a vystriedal mnoho zamestnaní (závozník, kurič, pomocný robotník), dokonca aj ako hazardný hráč (karty). Stále veľa čítal. Napriek tomu, že väčšina povolaní, ktorým sa venoval mali od intelektuálnej práce ďaleko, poskytovali mu dostatok materiálu na jeho tvorbu. Dlhé obdobie žil bez dokladov a trvalého bydliska, čo bolo vo vtedajšom Sovietskom zväze dosť problematické.
Od roku 1975 býval v Moskve spoločne so svojou druhou manželkou (v dome, v ktorom predtým býval známy hudobný skladateľ Sergej Sergejevič Prokofiev). V tomto období sa Jerofejevova materiálna existencia o niečo zlepšila. V roku 1985 ochorel na rakovinu hrdla, ktorej 11. mája 1990 podľahol. Jeho život bol poznamenaný záľubou v alkohole.
Dielo.
Jerofejev nevytvoril rozsahom veľké dielo. Hoci jeho diela vznikali mimo bližší kontakt s oficiálnymi alebo disidentskými literárnymi kruhmi, je dôležitou súčasťou ruskej literatúry svojho obdobia. Prvé pokusy sa viažu k študentským rokom: "Zapiski psichopata" (Записки психопата) z rokov 1956-1958, boli považované za stratené, neskôr sa našli a bоli publikované posmrtne v roku 2000; podobne nedokončený rukopis románu "Dmitrij Šostakovič" (1972). Antológia s názvom "Antalogija stichov rabočego obščežitija" (Аналоги стихов рабочего общежития) je stratená. Z roku 1970 (alebo 1968-1969) pochádza jeho najvýznamnejšie dielo: román-poéma "Moskva – Petušky" (Москва — Петушки); priekopnícke dielo ruskej postmoderny.
Ďalej napísal eseje "Vasilij Rozanov očami excentrika" (Василий Розанов глазами эксцентрика, 1973), "Saša Čornyj i drugije" (1982), "Moja maleňkaja leniniana" (Моя маленькая лениниана, 1988). "Vasilij Rozanov očami excentrika" 
Na jar 1985 dokončil tragikomédiu s piatimi dejstvami "Valpurgijeva noč, ili Šagi Komandora" (Вальпургиева ночь, или Шаги командора), ktorá mala byť druhá časť triptichu s názvom "Drei Nächte". Prvú päťdejstvovú tragédiu, resp. časť s názvom "Noč na Ioanna Kynala, ili Disidenti" (Ноч на Иоанна Кунала, или Диссидентьи) Jerofejev nedokončil a tretiu "Noč pered Roždestvom" (Ноц перед Рождеством) nerozpísal. Dej prvej hry sa mal odohrávať vo výkupni fliaš, druhá sa odohráva na 31. oddelení psychiatrickej liečebne, tretia sa mala odohrávať v pravoslávnom kostole - v priestore od vchodu po refektár.
Chronologicky:
zachované diela:
nezachované diela
Význam, hodnotenie.
Jerofejev sa pokúsil zachytiť „život ľudí na okraji spoločnosti, využíval prvky postmoderny, surrealizmu a groteskného spojenia reálneho s nereálnym“. Jeho „próza sa stala „evanjeliom“ generácie intelektuálov brežnevovského obdobia“.
„Na celom jeho diele je vidieť zložitý názorový proces, ktorým sa autor obtiažne dopracovával pravdy o živote, ďalej veľká sčítanosť a znalosť hlavných filozofických a umeleckých textov, ale zároveň schopnosť vnímať realitu v jej rozpornosti a hľadať nejaké východisko. Toto hľadanie nebolo ukončené, Jerofejev ani v náznakoch nedochádza k nijakému poučeniu, jeho občasný obrat náboženským smerom je skoro prekrytý opisom surového života s patričným nadhľadom a svojráznym „smutným“ humorom. Jeho Venička akoby nás presvedčoval, že všetko je veľká sranda, keby to nebolo tak smutné.“