Alica Sasko-cobursko-gothajská

Alica Sasko-cobursko-gothajská (Alice Maud Mary, * 25. apríl 1843 - † 14. december 1878) bola rodom britská princezná a sobášom hesenská veľkovojvodkyňa od 13. júna 1877 až do svojej smrti v roku 1878 ako manželka veľkovojvodu Ľudovíta IV. Hesenského. 
Bola tretím dieťaťom a druhou dcérou kráľovnej Viktórie a princa Alberta. Alica bolo prvé dieťa kráľovnej Viktórie, ktoré zomrelo a jedným z troch, ktoré zomrelo pred matkou, ktorá zomrela v roku 1901. Jej život bol zahalený do tragédie od smrti jej otca v roku 1861.
Rané detstvo strávila v spoločnosti svojich rodičov a súrodencov a cestovaním medzi britskými kráľovskými sídlami. Jej vzdelanie navrhol blízky priateľ a poradca princa Alberta Christian Friedrich, barón Stockmar a zahŕňalo praktické činnosti ako vyšívanie, práca s drevom a jazyky ako francúzština a nemčina. Keď jej otec Albert decembri 1861 vážne ochorel, opatrovala ho až do jeho smrti. Kráľovná Viktória po jeho smrti vstúpila do obdobia intenzívneho smútku a Alica strávila nasledujúcich šesť mesiacov ako neoficiálna sekretárka svojej matky. 1. júla 1862, keď na dvore ešte prevládal smútok sa vydala za nemeckého princa Ľudovíta Hesenského. Obrad, ktorý sa uskutočnil súkromne a za nerušeného šera v Osborne House, kráľovná opísala ako „viac pohreb ako svadbu“. Alicin život v Darmstadte bol nešťastný v dôsledku schudobnenia, rodinných tragédii a zhoršujúcich sa vzťahov s manželom a matkou.
Alica prejavila záujem o ošetrovateľstvo, najmä o prácu Florence Nightingalovej, Keď sa Hesensko zapojilo do rakúsko-pruskej vojny, Darmstadt sa zaplnil zranenými a tehotná Alica vtedy venovala veľa času vedeniu poľných nemocníc. Jedna z jej organizácii, "Princess Alice Women's Guild", prevzala veľkú časť každodenného chodu štátnych vojenských nemocníc. V dôsledku tejto činnosti sa kráľovná Viktória začala znepokojovať nad Alicinou priamočiarosťou v medicínskych a najmä v gynekologických záležitostiach. V roku 1871 napísala Alicinej mladšej sestre princeznej Lujze: „Nedovoľte Alici, aby vás napumpovala“. V roku 1877 sa po nástupe svojho manžela stala veľkovojvodkyňou, pričom jej zvýšené povinnosti ešte viac zaťažili jej zdravie. Koncom roku 1878 záškrt infikoval Alicinu rodinu. Alica opatrovala svoju rodinu viac ako mesiac dokým neochorela a neskôr v tom roku zomrela.
Bola sestrou britského kráľa Eduarda VII. a nemeckej cisárovnej Viktórie (manželky Fridricha III.), matkou ruskej cárovnej Alexandry Fiodorovny (manželky Mikuláša II.) a starou matkou švédskej kráľovnej Lujzy (druhej manželky kráľa Gustáva VI. Adolfa) a Louisa Mountbattena, 1. grófa Mountbattena z Barmy (posledného miestokráľa Indie). Jej ďalšia dcéra Alžbeta, ktorá sa vydala za ruské veľkoknieža Sergeja Alexandroviča, bola rovnako ako Alexandra a jej rodina zabitá boľševikmi v roku 1918.
Skorý život.
Alica sa narodila 25. apríla 1843 v Buckinghamskom paláci v Londýne. Arcibiskup canterburský Wiliam Howley ju 2. júna 1843 pokrstil ako „Alice Maud Mary“ v súkromnej kaplnke Buckinghamského paláca, Verejnosť privítala jej narodenie so zmiešanými pocitmi a dokonca aj tajná rada poslala správu Albertovi vyjadrujúcu „blahoželanie a sústrasť“. Jej krstnými rodičmi boli: hannoverský kráľ (jej prastrýko, ktorého zastupoval vojvoda z Cambridge), Feodora z Leiningenu (jej teta, ktorú zastupovala vojvodkyňa z Kentu), dedičný princ Sasko-cobursko-gothajský (ktorého zastupoval Frederik Viliam Meklenbursko-Strelický) a princezná Žofia z Gloucesteru (jej sesternica).
Alicino narodenie podnietilo jej rodičov, aby si našli väčší rodinný dom. Buckinghamský palác nebol vybavený súkromnými bytmi, ktoré Viktóriina rozrastajúca sa rodina potrebovala. Preto v roku 1844 kúpili Viktória a Albert Osborne House na ostrove Wight ako rodinný dovolenkový dom. Alicino vzdelanie vymyslel jej otec a jeho blízky priateľ barón Stockmar. V Osborne sa Alica a jej súrodenci učili praktické zručnosti, ako je upratovanie, varenie, záhradníctvo a tesárstvo ako aj každodenné hodiny angličtiny, francúzštiny a nemčiny.
Viktória a Albert uprednostňovali monarchiu založenú na rodinných hodnotách. Alica a jej súrodenci, ktorí denne nosili oblečenie strednej triedy, spali v málo zariadených izbách s malým kúrením. Alica bola fascinovaná svetom mimo kráľovskej domácnosti. Na Balmoral Castle, kde sa cítila najšťastnejšia, navštívila nájomníkov žijúcich a pracujúcich na panstve. Pri jednej príležitosti utiekla od svojej guvernantky v kaplnke na Windsor Castle a posadila sa do verejnej lavice, aby mohla lepšie pochopiť ľudí, ktorí neboli prísnymi prívržencami kráľovského protokolu. V roku 1854, počas krymskej vojny, jedenásťročná Alica so svojou matkou a najstaršou sestrou navštevovala po londýnskych nemocniciach pre zranených vojakov. Bola emociálne najcitlivejšia zo svojich súrodencov a mala súcit s bremenami iných ľudí. Mala bystrý jazyk a ľahko vznetlivý temperament.
Alica bola považovaná za jednu z najkrajších dcér kráľovnej Viktórie. Keď mala rok, jej otec na ňu spomínal ako na „krásavicu rodiny“. Zatiaľ čo jej sestra Vicky bola presvedčená, že Alica je kráska, ale Alica na jeseň roku 1864 poslala svojej matke fotku ich dvoch s bábätkami s komentárom: „Škaredá sestra a pekná (1. samozrejme ja). Viktóriin svokor uprednostňoval Alicu pre jej krásu a ako povedala jej sestra, že nikdy nebol k nej „tak priateľsky naklonený“, ako keď bola nablízku jej krajšia sestra. V detstve si Alica vytvorila blízky vzťah so svojím bratom princom z Walesu a najstaršou sestrou Viktóriou. Sobáš Viktórie s princom Fridrichom Pruským v roku 1858 ju veľmi rozrušil.
Rodinná opatrovateľka.
Alicin súcit s utrpením iných ľudí ustanovil jej rolu opatrovateľky v roku 1861. Jej stará matka Viktória, vojvodkyňa z Kentu zomrela vo Frogmore House 16. marca 1861. Alica strávila veľa času po boku svojej starej matky krátko pred jej smrťou. Často hrávala na klavíri a ošetrovala ju. Po smrti svojej matky sa kráľovná zrútila od žiaľu a veľmi sa spoliehala na Alicu, ktorej dal Albert pokyn: „Choď a uteš mamu“. Kráľovná napísala svojmu strýkovi belgickému kráľovi Leopoldovi I., že „drahá Alica bola pre mňa plná intenzívnej nežnosti, náklonnosti a úzkosti“.
Len o niekoľko mesiacov neskôr, 14. decembra 1861, princ Albert zomrel na Windsor Castle. Počas jeho choroby zostala Alica pri jeho lôžku. Alica poslala princovi z Walesu telegram, bez vedomia kráľovnej, ktorá mu to odmietla oznámiť, pretože ho obvinila z Albertovej smrti. Kráľovná bola zo smrti svojho manžela veľmi rozrušená a kráľovský dvor vstúpil do obdobia intenzívneho smútku. Alica sa stala neoficiálnou sekretárkou svojej matky a na ďalších šesť mesiacov zastupovala svoju matku na verejných vystúpeniach. Prostredníctvom nej sa odovzdávali kráľovnine úradné dokumenty ministrom vlády a od nich, zatiaľ čo sa kráľovná izolovala od všetkého verejného života. Alici v tejto úlohe pomáhala jej mladšia sestra Lujza. Helena, Lujzina staršia sestra by za normálnych okolností bola vybratá na pomoc, ale pre jej neschopnosť vydržať dlho bez plaču nebola vybratá.
Manželstvo.
Nápadníci.
Alicine manželské plány už začala jej matka. Kráľovná Viktória vyjadrila svoje želanie, aby sa jej deti vydali z lásky, ale to neznamenalo, že by sa výber nápadníkov nutne rozšíril na kohokoľvek mimo kráľovských rodín Európy. Povýšenie britského poddaného na kráľovskú hodnosť, akékoľvek bolo jeho postavenie, bolo politicky nežiadúce a tiež premrhalo akúkoľvek príležitosť na užitočnú zahraničnú alianciu. Kráľovná poverila svoju dcéru Viktóriu, nedávno vydatú princa Fridricha Pruského, aby vytvorila zoznam oprávnených princov v Európe. Jej hľadanie prinieslo iba dvoch vhodných princov: Viliama Oranžského a princa Alberta Pruského, bratranec Viktóriinho manžela Fridricha. Viliam Oranžský bol čoskoro odmietnutý. Cestoval na Windsor Castle, aby si ho kráľovná Viktória mohla osobne prezrieť, ale Alici sa zdal nechutný. Aj Viliam prejavil o Alicu malý záujem, napriek silnému tlaku jeho pro-britskej matky, holandskej kráľovnej Žofie. Princ Albert Pruský bol tiež odmietnutý, pričom princ Fridrich poznamenal, že jeho bratranec by neurobil pre „toho, kto si zaslúži to najlepšie“.
Keďže obaja kandidáti na manžela pre Alicu boli odmietnutí, princezná Viktória navrhla Ľudovíta Hesenského, synovca hesenského veľkovojvodu Ľudovíta III. Princezná Viktória išla na dvor v Hesensku skontrolovať Ľudovítovu sestru, princeznú Annu, ako potenciálnu nevestu pre jej brata princa z Walesu. Hoci na ňu princezná Anna nijako nezapôsobila, zapôsobili na ňu Ľudovít a jeho brat Henrich. Obaja boli pozvaní na Windsor Castle v roku 1860, aby mohli zdanlivo sledovať preteky Ascot v spoločnosti kráľovskej rodiny, ale v skutočnosti bola pre kráľovnú šancou na prehliadku jej potenciálneho zaťa. Kráľovná obdivovala Ľudovíta aj Henricha, ale všimla si, ako dobre vychádzajú Ľudovít a Alica. Keď rodina Hesenských odišla, Ľudovít si vyžiadal Alicinu fotografiu a Alica dala najavo, že ju priťahuje.
Zásnuby a svadba.
Alica bola zasnúbená s princom Ľudovítom Hesenským 30. apríla 1861 po súhlase kráľovnej. Kráľovná presvedčila premiéra Lorda Palmerstona, aby zabezpečil súhlas parlamentu, aby Alica dostala veno 30 000 libier. Hoci táto suma sa v tom čase považovala za veľkorysú, princ Albert poznamenal, že v malom Hesensku s ňou „nedokáže veľké veci“ v porovnaní s bohatstvom, ktoré zdedí jej sestra Viktória ako budúca pruská kráľovná a nemecká cisárovná. Okrem toho dom páru v Darmstadte, sídle veľkovojvodu bol neistý. Hoci kráľovná Viktória očakávala, že bude postavený nový palác ale ľudia s Darmstadtu nechceli zaplatiť tieto náklady a výsledná kontroverzia tam vyvolala nevôľu. To znamená, že Alica bola v Darmstadte nepopulárna ešte predtým ako tam prišla.
Medzi zásnubami a svadbou zomrel 14. decembra 1861 Alicin otec princ Albert. Napriek smútku kráľovnej nariadila, aby svadba pokračovala podľa plánu. 1. júla 1862 sa Alice a Louis súkromne zosobášili v jedálni Osborne House, ktorá bola premenená na dočasnú kaplnku. Kráľovnú uviedli jej štyria synovia a kráľovná si sadla do kresla pred oltárom. Alicu viedol k oltáru jej strýko, Albertov brat Ernest II. Sasko-cobursko-gothajský, a po jej boku boli štyri družičky: jej mladšie sestry, princezné Helena, Lujza a Beatrix, ako aj Ľudovítova sestra princezná Anna. Na obrad mala Alice na sebe jednoduché biele šaty so závojom z čipky Honiton a vencom z kvetov pomarančovníka a myrty, ale pred obradom a po ňom si musela obliecť čierne smútočné šaty. Kráľovná sediaca v kresle sa snažila zadržať slzy. Aj princ z Walesu a Alfréd, druhý syn kráľovnej počas bohoslužby plakali. Počasie v Osborne bolo pochmúrne, vietor fúkal z Lamanšského kanála. Kráľovná napísala svojej najstaršej dcére Viktórii, že obrad bol „skôr pohreb než svadba“ a poznamenala Alfredovi, lordovi Tennysonovi, že to bol „najsmutnejší deň, aký si pamätám“. Ceremónia – ktorú Gerard Noel opísal ako „najsmutnejšiu kráľovskú svadbu v modernej dobe“  – sa skončila o 16:00 a pár sa vydal na svadobnú cestu do St Claire v Ryde, dom, ktorý im požičala rodina Vernon Harcourt. Alicin sprievod tvorili lady Churchill, generál Seymour a barón Westerweller (hesenský dvoran). Alice si po sobáši dávala pozor, aby sa kráľovnej znepáčila. Keď kráľovná navštívila pár v St Claire, Alice sa snažila nevyzerať „príliš šťastne“. Napriek tomu Alicine prejavy romantickej blaženosti spôsobili, že kráľovná žiarlila na šťastie svojej dcéry.
Život v Darmstadte.
Usadenie sa v Darmstadte.
Alice a Louis dorazili do Bingenu 12. júla 1862 a privítali ich jasajúce davy zhromaždené napriek lejaku. Po predstavení mestským úradníkom odišli vlakom do Mainzu, kde sa naraňajkovali, a potom parníkom po Rýne do Gustavsburgu. Odtiaľ išli vlakom do Darmstadtu, kde ich privítali s veľkým nadšením. Alice odpísala svojej matke, že „verím, že ľudia nikdy nikoho neprijali tak srdečne“, kým jej sestra Helena napísala, že „nič nemohlo byť tak nadšené, ako jej vstup do Darmstadtu.“ Alice sa okamžite neprispôsobila novému prostrediu a nemohla uveriť, že keď bola tak ďaleko od Anglicka, jej otec ešte nežije a utešuje jej matku:Už takmer štrnásť dní odvtedy, čo naša drahá Alica odišla, je zvláštne povedať – tak ako bola pre mňa drahou a vzácnou ako útechou a pomocou, takmer vôbec mi nechýba, ani som necítila, že odchádza. Všetko prešlo bez povšimnutia!Otázka bydliska Alice sa stala problémom po jej príchode, pričom veľkovojvoda nebol ochotný financovať rezidenciu, ktorá by patrila dcére kráľovnej Viktórie, s nízkymi hesenskými finančnými prostriedkami. Dvojica dostala dom v „starej štvrti“ Darmstadtu s výhľadom na ulicu. Cez tenké steny domu bolo ľahko počuť hrkotajúce vozy. Zdalo sa však, že to Alici dobre vyhovuje a v Hesensku strávila čo najviac času, aby sa zoznámila s novým prostredím. Výtvarné hodiny brala u dvorného maliara Paula Webera.
V roku 1863 odcestovala do Anglicka na svadbu svojho brata, princa z Walesu a Alexandry Dánskej. Alice 5. apríla 1863 porodila svoje prvé dieťa, Viktóriu na Windsor Castle. Pôrod prebiehal v prítomnosti kráľovnej. Darmstadtský dvorný kaplán bol povolaný do Anglicka špeciálne na krst malej Viktórie. Vzťah Alice s matkou sa stal veľmi zlým. Tento vzťah bude pokračovať až do jej smrti. Po návrate do Darmstadtu v máji dostali Alice a Ľudovít novú rezidenciu vo štvrti Kranichstein severovýchodne od Darmstadtu. Alica 1. novembra 1864 porodila svoju druhú dcéru Alžbetu, prezývanú „Ella“. Alicino rozhodnutie dojčiť svoju novonarodenú dcérku rozrušilo jej matku, ktorá bola proti dojčeniu. Kráľovnú ešte viac rozrušilo zistenie, že Alice, ktorá našla skutočné šťastie, bude Anglicko navštevovať čoraz menej.
Rakúsko-pruská vojna.
V roku 1866 Rakúsko vyzvalo Prusko, aby odovzdalo správu Šlezvicka-Holštajnska, ktoré dovtedy spravovali obe mocnosti spoločne, vojvodovi z Augustenbergu. Prusko to odmietlo a Otto von Bismarck poslal vojakov do rakúskeho Holštajnska. To vyvolalo vojnu medzi Rakúskom a Pruskom, pričom Hesensko sa postavilo na stranu Rakúšanov, čím sa Alica a jej sestra Viktória technicky znepriatelili.
Alica bola v čase vojny tehotná so svojím tretím dieťaťom. Ľudovít odchádza veliť hesenskej kavalérii proti Prusom a poslala svoje deti, aby zostali s kráľovnou Viktóriou v Anglicku. Napriek tehotenstvu vykonávala kráľovské povinnosti, ktoré sa očakávali od jej postavenia, vyrábala obväzy pre vojakov a pripravovala nemocnice. 11. júla porodila princeznú Irenu. Pruské jednotky boli na pokraji vstupu do Darmstadtu, prosila veľkovojvodu, aby sa vzdal za podmienok Pruska. To vyvolalo zúrivosť zúrivo protipruského princa Alexandra, ale Alica si uvedomila, že dobyté nemecké štáty pravdepodobne vytvoria úniu, ktorú ona, rovnako ako jej sestra Viktória, podporovala.
Alica a Ľudovít počas vojny intenzívne komunikovali, pričom Alice naliehala na Ľudovíta, aby príliš neriskoval, a Ľudovít na ňu, aby sa netrápila. V Darmstadte vypukla panika, mládežnícke zbory utiekli zo svojich stanovísk a na obranu mesta zostali len palácové stráže. Nakoniec bolo uzavreté prímerie medzi Pruskom a Hesenskom a Ľudovít napísal, že sú teraz „v bezpečí“. S Alicou sa opäť stretol po tom, čo sa obaja nečakane stretli na ulici a spoločne navštívili zranených. Prusi vstúpili do Darmstadtu a Alice venovala veľa času chorým a raneným. Bola priateľkou Florence Nightingalovej, ktorá dokázala vyberať a posielať peniaze z Anglicka, a Alice využila jej rady ohľadom čistoty a vetrania v nemocniciach.
Napriek tomu, že sa jej uľavilo, že vojna skončila, Alica bola zhrozená správaním pruských jednotiek v Hesensku, Berlín prevzal železnice a telegrafné systémy veľkovojvodstva a odškodnil Hesensko za tri milióny florínov. Alice napísala svojej matke, ktorá obratom napísala princeznej Viktórii, ktorá odpovedala, že nemôže urobiť nič, aby uľavila z „bolestnej a úzkostnej pozície, v ktorej sa miláčik Alica nachádzala“, pretože to bol „jeden z nevyhnutných dôsledkov tejto hroznej vojny“. Pomoc prišla od ruského cára Alexandra II., ktorý naliehal na pruského kráľa Viliama I., aby umožnil veľkovojvodovi ponechať si trón. Skutočnosť, že cárovná Mária Alexandrovna bola Ľudovítova teta a Alicina sestra bola tiež pruskou korunnou princeznou, pravdepodobne ovplyvnili štedrosť Pruska. Alicu však nahnevala netaktná návšteva princeznej Viktórie v dobytom regióne Homburg, pôvodne časti Hesenska, krátko po tom, čo sa stalo územím Pruska.
Náboženská viera.
Alica si nadviazala priateľstvo s teológom Davidom Straussom. V tom čase bol kontroverznou postavou. V roku 1835 publikoval knihu "Život Ježiša", v ktorom tvrdil, že Ježišove zázraky sú mýty, ktoré nie sú faktické a že Biblia nemožno doslovne interpretovať ako Božie slovo čo je v ortodoxných kruhoch považované za herézu. Alicin pohľad bol veľmi podobný Straussovmu a verila, že súčasná viktoriánska spoločnosť predstavuje Boha spôsobom, ktorý by bol pre raných kresťanov „nerozpoznateľný“. Strauss ponúkal Alici tiež intelektuálnu spoločnosť, na ktorú jej manžel nebol pripravený a pravidelne ho pozývali do ich paláca, aby Alici súkromne čítal. Priateľstvo prekvitalo a Strauss bol predstavený Alicinej sestre Viktórii a jej manželovi Fridrichovi a pozvali ho do Berlína. V roku 1870 chcel Strauss svoje novú knihu "Prednášky o Voltairovi" venovať Alici, no bál sa jej to povedať. Alica ho ušetrila potreby opýtať sa jej, tým že ho o to požiadala, aby jej ju venoval. Alicin vzťah so Straussom však rozhneval cisárovnú Augustu, ktorá Alicu označila ako za „úplnú ateistku“ po tom, čo počula o jeho povýšení.
Neskorší život.
29. mája 1873 postihla Alicinu rodinu tragédia, keď jej najmladší a obľúbený syn Fridrich prezývaný „Frittie“ zomrel pri páde z okna z výšky približne 6 metrov. Fridrich bohužiaľ trpel hemofíliou a hoci sa prebral z bezvedomia ale vnútorné krvácanie sa nepodarilo zastaviť. Alica sa nikdy z Frittieho smrti nespamätala a o dva mesiace napísala svojej matke: „Som rada, že máš malý farebný obrázok môjho miláčika. Cítim sa horšie a smutnejšie ako kedykoľvek predtým a tak veľmi mi chýba.“ Kráľovnina pozornosť sa však viac sústredila na svadbu svojho druhého syna princa Alfréda s ruskou veľkovojvodkyňou Máriou Alexandrovnou, jedinou žijúcou dcérou ruského cára Alexandra II. a jeho prvej manželky Márie Alexandrovny. Cár odmietol poslať svoju dcéru na predmanželskú prehliadku do Anglicka a namiesto toho pozval kráľovnú na stretnutie s rodinou v Nemecku. Alica v ten istý deň podporila tento návrh a ešte v ten deň napísala kráľovnej o tom, ako jej chýba Frittie. Kráľovná na to odpísala štipľavými slovami: „Celkom ste sa postavili na ruskú stranu a nemyslím si "," milé dieťa, že mala by "si mi" povedať ... čo mám robiť.“
Po Frittieho smrti sa Alica ešte viac pripútala k svojmu jedinému synovi Ernestovi Ľudovítovi a jej novonarodenej dcérke Márii. V roku 1875 sa opäť ujala svojich verejných povinností, vrátane získavania finančných prostriedkov, lekárskej a sociálnej práce, ktoré ju vždy zaujímali. Udržiavala rozsiahlu korešpondenciu so sociálnou reformátorkou Octaviou Hillovou. V týchto rokoch sa však jej vzťahy s manželom zhoršili. Koncom roka 1876 odcestovala do Anglicka na liečenie kvôli interným problémom spôsobených spätným zakrivením maternice a zostala na Balmoral Castle, kým sa nezotavila. Z Balmoralu napísala svojmu manželovi, ktorí kritizoval detinskosť jej listov: „Keby mi moje deti písali takéto detinské listy – iba krátke správy – o tom, kde a čo jedli alebo kde boli atď., a žiadne názory , postrehy a poznámky, nechám sa prekvapiť – a o čo viac, keď takto píšeš!“ 3. októbra 1876 napísala Ľudovítovi ďalší zúfalý list:Túžila som po skutočnej spoločnosti, pretože okrem toho mi život v Darmstadte nemal čo ponúknuť... Takže prirodzene som zo seba trpko sklamaná, keď sa obzriem späť a vidím, že napriek veľkým ambíciám, dobrým úmyslom a skutočnej námahe, moje nádeje však úplne stroskotali...Hovoríš, miláčik, že by si mi nikdy "úmyselne" nespôsobil ťažkosti... Len ma mrzí nedostatok akéhokoľvek úmyslu alebo túžby – alebo skôr pozornosti – byť ku mne viac, a to neznamená tráviť všetok svoj čas so mnou bez toho, aby ste sa chceli so mnou o čokoľvek podeliť. Ale mýlim sa, keď hovorím o týchto veciach. Vaše listy sú také milé a láskavé – ale také prázdne a holé – cítim sa v nich sám sebou, že vám mám menej čo povedať ako ktorýkoľvek iný človek. Dážď – pekné počasie – veci, ktoré sa udiali – to je všetko, o čom vám kedy musím povedať – takže moje "skutočné ja", môj najvnútornejší život, je úplne odrezané od vášho... Znova a znova som sa pokúšal s vami hovoriť o vážnejšie veci, keď som cítil potrebu to urobiť – ale nikdy sa nestretneme – vyvinuli sme sa oddelene...a preto mám pocit, že skutočné spoločenstvo je pre nás nemožné – pretože naše myšlienky sa nikdy nestretnú... Aj ja ťa tak veľmi ľúbim, môj drahý manžel, a preto je tak smutné cítiť, že náš život je predsa taký neúplný... Ale nikdy za to nemôžeš úmyselne – nikdy si to nemyslím, nikdy...Nasledujúci deň Alica napísala Ľudovítovi oveľa kratší list, v ktorom sa tešila na ich stretnutie a dúfala, že „môj list ťa neznepokojuje - ale je lepšie byť celkom úprimný o všetkých svojich pocitoch“. Napriek manželským problémom zostala Alica silnou podporovateľkou svojho manžela a bola veľmi kritická, keď jeho schopnosti a talent neboli pne uznané. 20. marca 1877 zomrel Alicin svokor, princ Karol, čím sa Ľudovít stal dedičom svojho uja Ľudovíta III., ktorý zomrel 13. júna toho istého roku čím sa Ľudovít stal veľkovojvodom a Alica veľkovojvodkyňou z Hesenska. V Darmstadte bola Alica stále nepopulárna spolu s matkou, ktorá ju nechcela vidieť v Anglicku, spôsobila napätie a ona a jej deti strávili júl a august v Houlgate v Normandii, kde ich Ľudovít často navštevoval. Alicu zranila jej povesť v Darmstadte a bola voči nej čoraz zatrpkejšia. Ľudovít v auguste 1877 napísal, že vyjadril nádej, že „horkosť slanej vody zaženie horkosť, ktorú stále cítiš voči Darmstadtu. Prosím, miláčik, nehovor o tom tak tvrdo, keď sa k vám prídem pridať – dosť by to pokazilo moje šťastie, že ťa opäť vidím.“ Alica si vzala Ľudovítov list k srdcu a odpovedala: „Určite ti nepoviem nič o Darmstadte, keď prídeš...Nemám v úmysle povedať nič nepríjemné, už vôbec nie "tebe" . Všetko nepríjemné zo seba trias sa ako pudlík z vody, keď príde na more – povahy ako tá vaša sú najšťastnejšie samy o "sebe" , ale nie sú stvorené na to, aby pomáhali, utešovali a radili druhým, ani aby sa "s" ostatnými delili o teplo poludňajšieho dňa alebo chlad. večer s prehľadom, pochopením a sympatiou.“ Ľudovít na tento list poslal odpoveď, na ktorú sa Alica rozplakala. Väčšina listov po tomto liste boli povzbudzujúcejšie a Ľudovíta uisťovali ho o jeho schopnosti rozhodovať sám.
Návrat Alice a Ľudovíta do Darmstadtu sa stretol s oslavou, ktorú Alica nečakala. Zistila však, že jej povinnosti boli zdrvujúce a napísala svojej matke, že sa „všetkého bojí.“ Alica využila svoju novú rolu na reformu sociálnych pomerov v Darmstadte. No zodpovednosť za to že je "Landesmutter" (matka svojho ľudu) bola namáhavá. V ďalšom liste matke napísala, že jej povinnosti sú „viac, ako by mohla z dlhodobého hľadiska vydržať.“ Alicu však znepokojila fáma, že bola kedysi neláskavá k Ľudovítovej tete, bývalej veľkovojvodkyni Matilde Karolíne Bavorskej a zranil ju neláskavý list od kráľovnej Viktórie. Alica sa Ľudovítovi posťažoval, že ten list ju „rozplakal hnevom... Priala by som si, aby som bol mŕtva a pravdepodobne nepotrvá príliš dlho, kým dám mame to potešenie.“ Nikde sa však nespomína čo vyvolalo jej výbuch hnevu.
Zatiaľ čo sa snažila zapojiť do umenia a vedy a dištancovať sa od protokolov spoločnosti, naďalej pociťovala bremeno povinností. Vianoce v roku 1877 poskytli Alici oddych, keď sa celá jej rodina opäť zišla a zblížila sa zo svojimi najmladšími dcérami Alix a Máriou. Bola príliš vyčerpaná na to, aby sa v januári 1878 zúčastnila svadby svojej netere, Šarloty Pruskej v Berlíne. Na jeseň roku 1878 kráľovná Viktória zaplatila Alicinej rodine dovolenku v Eastbourne, kde bývali v dome na Grand Parade. Alica počas tejto dovolenky navštívila svoju matku v Osborne House predtým ako koncom roku 1878 vrátila do Darmstadtu.
Posledná choroba a smrť.
V novembri 1878 Alicina domácnosť ochorela na záškrt. Ako prvá ochorela Alicina dcéra Viktória, ktorá sa večer 5. novembra sťažovala na stuhnutý krk. Záškrt bol diagnostikovaný nasledujúce ráno a čoskoro sa nakazili aj ďalšie Alicine deti: Alix, Mária, Irena a Ernest. Krátko na to sa nakazil aj jej manžel Ľudovít. Alžbeta bola jediným dieťaťom, ktoré neochorelo, keď ju Alica poslala preč ku Alžbete Pruskej, Alicinej svokre.
Mária vážne ochorela 15. novembra a Alicu zavolali k jej lôžku, ale kým prišla Mária sa zadusila. Rozrušená Alica, že bolesť „bolesť sa nedá slovami.“ Alica niekoľko týždňov tajila správu o Máriinej smrti pred svojimi deťmi, no Ernestovi to napokon oznámila až začiatkom decembra. Jeho reakcia bola horšia než čakala. Najprv tomu odmietal uveriť. Keď sa s plačom posadil, Alica porušila pravidlo o fyzickom kontakte s chorým a dala mu pusu. Alica však spočiatku neochorela. Svoju sestru Viktóriu stretla, keď prechádzala cez Darmstadt na ceste do Anglicka a v ten istý deň napísala Alica svojej matke list, v ktorom je náznak obnovenej veselosti. V sobotu 14. decembra, v deň výročia smrti svojho otca vážne ochorela na záškrt, ktorý dostala od svojho syna. Jej posledné slová boli Jej posledné slová boli „milý otec“ a o 2:30 upadla do bezvedomia. Hneď po 8:30 ráno zomrela. Alicu pochovali 18. decembra 1878 v mauzóleu v Rosenhöhe pri Darmstadte s vlajkou Spojeného kráľovstva prevesenou cez jej rakvu. Joseph Boehm tam dal postaviť špeciálny pomník pre Alicu a Máriu.
Bola prvým dieťaťom kráľovnej Viktórie, ktoré zomrelo, pričom kráľovná ju prežila o viac ako 20 rokov. Kráľovná Viktória poznamenala zhodu dátumov smrti Alberta a Alice ako „takmer neuveriteľnú a najzáhadnejšiu“. Kráľovná si do svojho denníku odkázala v deň Alicinej smrti: „Tento strašný deň sa znova vracia!“ Šokovaná zármutkom napísala svojej dcére Viktórii: „Moje vzácne dieťa, ktoré pred sedemnástimi rokmi stálo pri mne a podporovalo ma v ten istý deň a kvôli takej hroznej a hroznej chorobe... Otcova povaha a veľká časť jeho obetavého charakteru a nebojácna a úplná oddanosť povinnosti!“ Zdalo sa, že nevraživosť, ktorú mala kráľovná Viktória voči Alici už nebola prítomná. Princezná Viktória vyjadrila svoj smútok svojej matke v 39-stranovom texte a hlboko smútila za Alicou, sestrou ku ktorej mala najbližšie. Nemecký cisár Viliam I., ktorý sa obával o ich bezpečnosť, im zakázal účasť na pohrebe.
Alicinu smrť pocítili v Británii aj v Hesensku. The Times napísali: „Najskromnejší ľudia cítili, že majú prirodzenú príbuznosť s princeznou, ktorá bola vzorom rodinných cností ako dcéra, sestra, manželka a matka... Jej hojné sympatie hľadali predmety pomoci. vo veľkom neznámom plytvaní ľudského urpenia.“ The Ilustrated London News napísal, že „lekcia zo života zosnulej princeznej je taká ušľachtilá, ako sa zdá. Morálna hodnota je oveľa dôležitejšia ako vysoké postavenie.“ Smrť pocítila aj kráľovská rodina, najmä Alicin brat a švagriná, princ a princezná z Walesu. Princezná z Walesu, keď sa v roku 1901 stala kráľovnou povedala: „Priala by som si, aby som zomrela ja namiesto nej.“ Princ medzitým napísal Granvillovi Leveson-Gowerovi, že Alica „bola moja obľúbená sestra. Tak dobrá, taká milá, taká šikovná! Prežili sme toho spolu toľko...“
Dedičstvo.
Alica založila v roku 1869 nemocnicu Alice-Hospital, aby liečila chorých a ranených v meste. Nemocnica prekvitala ešte dlho po Alicinej smrti a v roku 1953 jej vnuk Louis Mounbatten, gróf z Barmy prednášal o nemocnici. O Alici sa vyjadril veľmi pochvalne, keď povedal: „Pre ňu východiskovým bodom vždy zostávala ľudská bytosť, ktorá bola chorá a potrebovala pomoc, a jej potreby vo vojne a mieri. Po jeho boku stála osoba ochotná poskytnúť pomoc, ktorá si želala zlepšiť situáciu. svoje potreby a na tento účel mohol využiť organizáciu, ktorá sa stávala čoraz efektívnejšou.“ Medzi Alicine ďalšie organizácie patrili Alice Society for Women's Training and Industry, za účelom vzdelávania žien, a Princess Alice Women's Guild, organizácia venujúca sa školeniu zdravotných sestier. Tieto organizácie boli obzvlášť aktívne a dôležité počas rakúsko-pruskej vojny no čas, ktorý im Alica venovala, znervózňoval jej manžela, ktorý tie organizácie vnímal tak, že spotrebúvajú čas jeho manželky a jeho úkor.
Jej pamätníky sa nachádzajú v Darmstadte, Whippinghame na ostrove Wight, v kráľovskom mauzóleu vo Frogmore vo Windsore. V roku 1879 kráľovná Viktória postavila Alici pamätník v tvare keltského kríža v areáli Balmoral Castle. je na ňom napísané: „Jej meno bude žiť, hoci teraz už nie je“.
Potomkovia.
Jej štvrtá dcéra Alix (Alexandra Fiodorovna) sa vydala za ruského cára Mikuláša II., čím odovzdala gén hemofílie svojmu jedinému synovi, cárovičovi Alexejovi. Alix a jej rodina bola zavraždená v Jekaterinburgu v lete 1918, 16 mesiacov po tom, čo februárová revolúcia donútila Mikuláša abdikovať. Alicina druhá dcéra Alžbeta, ktorá sa vydala za ruského veľkovojvodu Sergeja Alexandroviča, ktorého zavraždili v roku 1905 a Alžbeta sa po jeho smrti stala mníškou. Stihol ju veľmi podobný osud, keď ju boľševici deň po smrti bývalého cára zavraždili. Louis Mountbatten, syn Alicinej najstaršej dcéry Viktórie bol posledným vicekráľom Indie. V roku 1979 ho zavraždila Írska republikánska armáda. Princ Philip, vojvoda z Edinburghu, jej pravnuk prostredníctvom Alicinej vnučky Alici z Battenbergu sa oženil s Alžbetou II.