Teória dvoch mečov

Teória dvoch mečov alebo náuka o dvoch mociach bola stredoveká právno-politická teória rozdelenia moci nad svetom všeobecne uznávaná v západnom, t. j. latinskom (katolíckom) svete. 
Historicky vychádzala z línie vymedzovania sa svetskej a duchovnej moci a bojov o mocenskú prevahu medzi pápežom a svetskými panovníkmi (najprv byzantskými cisármi a neskôr cisármi Svätej ríše rímskej). Myšlienkovo vychádzala z učenia viacerých filozofov a teológov ako svätý Augustín (náuka o dvoch obciach), či Damazus I. Jedným z prvých zakladateľov teórie o dvoch mocenských centrách bol pápež Gelasius I., ktorý v roku 494 napísal list cisárovi Anastasiovi, známy ako "Formula Gelasiana" alebo podľa jeho prvých dvoch slov ako "Duo sunt". 
Gelasius v liste rozoznáva dve moci - "auctoritas sacrata pontificum" (svätá moc biskupov) a "regalis potestas" (kráľovská moc). Tieto moci mali byť nezávislé a pracovať v harmónii pre blaho kresťanskej spoločnosti. Duchovná moc však má mať podla Gelasia čestnú prednosť, pretože: "„...klerici budú musieť na Božom súde vydať účty i za pozemských kráľov"." Pápež cisára vo svojej epištole cisára oslovuje ako syna, avšak význam tohto slova je možné chápať aj v zmysle, zdôraznenia postavenia hlavy Cirkvi, ktorá vlastní "auctoritas", moc prevyšujúcu všetky ostatné moci ("potestas"). Rozdiel medzi týmito termínmi sa objavil už v starovekom Ríme u cisára Augusta. 
Gelasiova teória bola neskôr v pozmenenej podobe transformovaná aj do druhej časti kánonickej zbierky "Decretum Gratiani" (Graciánov dekrét) a rozvíjala sa v priebehu celého stredoveku (napr. pápeži Gregor I., Mikuláš I., Gregor VII., či Bonifác VIII.). Svojimi následkami ovplyvňovala dianie v západnom svete až do novodobej histórie (boj o investitúru, protestantizmus, sekularizácia).
Samotná teória dvoch mečov vychádzala z predstavy existencie dvoch mečovsvetského (reprezentovaného cisárom) a duchovného cirkevného (reprezentovaného pápežom). Stredovekí právnici avšak túto teóriu interpretovali rôzne podľa toho, koho záujmy chceli obhajovať a podľa toho prisudzovali buď oba meče pápežovi alebo cisárovi Svätej ríše rímskej. Podľa výkladu preferujúceho cirkev pápež pomyselný meč (t. j. moc) odovzdal cisárovi, aby ochraňoval cirkev a jej veriacich, či rozširoval vieru a potláčal bludy. Cisársky úrad tak podľa tohto výkladu bol cirkevným úradom a podriadeným pápežovi. Zástancami tejto teórie v stredoveku boli najmä „silní pápeži“, ako napríklad zakladateľ svetovládnych snáh pápežstva Gregor VII. (myšlienky priamej duchovnej moci pápeža "potestas directa" v "Dictatus papae" z 1075) či Bonifác VIII., ktorý v roku 1302 vydal vrcholné dielo tejto teóriebulu "Unam Sanctam". 
Opačné názory zase pápežovi priznávali moc len v rovine náboženskej a teda mystickej, ale nie svetskej. Takýmto prípadom bol napríklad východný (byzantský) cézaropapizmus presadzovaný cisárom Justiniánom I. v Novelách "Corpus Iuris Civilis".
Názov teórie je pravdepodobne inšpirovaný slovami Nového Zákona: "„On im povedal: ‚Ale teraz, kto má mešec, nech si ho vezme, takisto aj kapsu, a kto nemá, nech predá šaty a kúpi si meč. Lebo hovorím vám: Musí sa na mne splniť, čo je napísané: Započítali ho medzi zločincov. Lebo sa spĺňa o mne všetko.‘ Oni hovorili: ‚Pane, pozri, tu sú dva meče.‘ On im povedal: ‚Stačí.‘“" (Lukáš 22, 3638)
Iným náznakom zárodku existencie teórie dvoch mocí v Biblii je citát: "„Oni mu podali denár. Spýtal sa ich: ‚Čí je tento obraz a nápis?‘ Odpovedali mu: ‚Cisárov.‘ Tu im povedal: ‚Dávajte teda, čo je cisárovo, cisárovi, a čo je Božie, Bohu‘...“" (Mt 22, 1521)