Sargis Pitsak

Sargis Pitsak alebo Sargis Pidzak (; * začiatok 14. storočia† po roku 1353) bol stredoveký arménsky iluminátor, pisár a kňaz, ktorý pôsobil v Arménskom kráľovstve v Kilikii, najmä v kláštore Drazark. Posledný predstaviteľ kilikijskej maliarskej školy. Radí sa k najlepším arménskym miniaturistom 14. storočia, ktorých tvorba sa vyznačuje hrubšími formami než ich predchodcov z 12. a 13. storočia. 
Ilustroval a kopíroval rukopisy na žiadosť kráľa Levona V. V tvorbe uplatňoval geometrické plochy, symetrické kompozície, jasné farby doplnené o dekór. Niektoré dekorované okraje jeho miniatúr boli použité ako príklady pri navrhovaní prvých tlačených kníh v Arménsku. Pravdepodobne bol oboznámený s prácou Torosa Roslina, keďže niektoré miniatúry odrážajú jeho vplyv. Jeho tvorba je v súčasnosti zastúpená vo viac ako tridsiatich dielach v knižniciach v Jerevane, Benátkach, Jeruzaleme, Tübingene a New Yorku.
Život.
Bližšie informácie o mieste a dátume Pitsakovho narodenia alebo úmrtia nie sú známe. Pravdepodobne pochádzal z niektorej lokality v Kilíkii. Umelecké vzdelanie získal od svojho otca Grigora, ktorý bol talentovaným miniaturistom a kňazom. Existujú dve písomné zmienky, v ktorých sa spomína Sargisovo meno. Prvá je kolofón v rukopise z roku 1301, v ktorom mu jeho otec želá dlhý život. Druhá je žiadosť z roku 1312/1313 (manuskript č. 8623; dnes Matenadaran, Jerevan), v ktorej žiada otec Sargisa, aby na neho pamätal. Podľa arménskeho básnika, historika, prekladateľa Levona Ališana sa jeho matka volala Heghine. Archívne materiály poskytujú aj mená jeho príbuzných, sestry Chojand Chatown a manželky Zaltu.
Sargis Pitsak pôsobil na rôznych miestach v Kilíkii, najmä v hlavnom meste Sis (dnešný Kozan), kláštoroch Skevra alebo Drazark. V roku 1320 vytvoril tzv. "Evanjeliár ôsmych maliarov" (manuskript č. 7651; dnes Matenadaran, Jerevan), ktorého objednávateľom bol biskup Stephan zo Sebaste. Biskup neskôr Sargisa poveril dokončením miniatúr v inom jeho rukopise, ktorý získal Stephan na základe práva prístupu do palácovej knižnice od arménskeho kráľa Ošina. Okrem evanjeliárov pravdepodobne vyzdobil žaltár, spevník i synaxár z roku 1348 alebo neskorší arménsky preklad rukopisu tzv. "Zasadnutí v Antiochii" ("Assises d'Antioche") z roku 1311 (manuskript č. 107; dnes Biblioteca Marciana, Benátky). Svoje diela tvoril pre rôznych objednávateľov, vrátane arménskeho kráľa Levona V. Počas svojej umeleckej kariéry namaľoval tri autoportréty v troch rôznych obdobiach života. Jeho posledný rukopis vznikol v roku 1353 a z kolofónu je zrejmé, že v tomto období už bol starcom. Zomrel pravdepodobne niekedy po roku 1353.
Legenda.
Podľa najznámejšej legendy získal Sargis prezývku Pitsak (v preklade: včela alebo čmeľ), keď počas toho, ako tvoril ilumináciu kvetov, vletela do miestnosti cez okno včela. Prítomní sa snažili včelu z kvetov odohnať, až kým si neuvedomili, že ju namaľoval Sargis. Legenda bola pravdepodobne vytvorená na zdôraznenie jeho osobitého umeleckého talentu.
Dielo.
Sargis Pitsak patrí k posledným predstaviteľom kilikijskej maliarskej školy, keď v roku 1292 po vyplienení rezidencie katolika Arménskej apoštolskej cirkvi mamlúkmi v Hromkle (dnešné Rum Kalesi) nastal praktický úpadok kilikíjskeho umenia, ale aj samotného Arménskeho kráľovstva v Kilikii. To spôsobilo zánik obdobia tzv. honosného palácového štýlu kilíkijských rukopisov. Tvorba Sargisa Pitsaka sa spája s jednoduchším a schematickejším smerom kilíkijskej miniatúry, a do určitej miery predstavuje návrat k starším vzorom. Vo svojej tvorbe sa orientoval na všetky typy náboženských motívov. Postavy sú menšie a málo výrazne. Naopak farby sú svetlé, ale chýba im rafinovaná kresba a výraz postav. Sargis využíval rôzne formy, ornamenty, farby alebo spôsoby zobrazovania, ktoré sa naučil pravdepodobne od svojho otca. Jeho diela majú osobité čaro a originalitu s charakteristickým plochou až geometrickou kompozíciou so svetlými a jasnými farbami.Medzi rokmi 13191353 vytvoril niekoľko desiatok rukopisov, pričom vo väčšine z nich je uvedené miesto a dátum vzniku. Objednávateľmi bol okrem biskupa Stephana zo Sebaste aj jeromonach (mních kňaz) Andreas. Významný rukopis zvaný aj ako "Kráľovský evanjeliár" (manuskript č. 5786; dnes Matedadaran, Jerevan) z roku 1336 v provincii Ararat sa považuje za dielo Sargisa Pitsaka, ktorý na ňom spolupracoval s neznámym arménskym miniaturistom. Iluminácie evanjelistov z taronského evanjeliára (dnes kláštor San Lazzaro degli Armeni, Benátky) dopĺňa nápis: „"Kiež Kristus Boh zachová bezúhonné správanie kňaza Sargisa na tomto svete, a ozdobí nevädnúcou krásou evanjeliá..".“ Ďalším dielom je tzv. "Biblia z Jerevanu" z roku 1338 (manuskript č. 2627; dnes Matenadaran, Jerevan), ktorej objednávateľom bol katolikos Hakob II. Prípadne evanjeliár z roku 1335 (manuskript č. 6504; dnes Matenadaran, Jerevan) pre kňaza Martirosa.
Jeho objednávateľmi okrem duchovenstva bola aj vysoko postavená šľachta. Jedným z nich bol arménsky kráľ Levon IV., pre ktorého vytvoril tzv. "Antiochijský kódex" (dnes kláštor San Lazzaro degli Armeni, Benátky). Ďalším donátorom bola kráľovná Mária, manželka arménskeho kráľa Konštantína V., ktorá nechala vyhotoviť tzv. "Evanjeliár kráľovnej Márie" z roku 1346 (manuskript č. 1973; dnes Arménsky patriarchát Jeruzalemu, Jeruzalem). Evanjeliár má tradičnú ikonografickú schému, ale kompozícia scén vykazuje autorov osobitý štýl. Sargis vo väčšine miniatúr zahrnul aj postavu korunovanej kráľovnej, ktorá je niekedy aktívne zapojená do vyobrazenej scény. Motív Snímania z kríža je rozdelený do dvoch farebne odlišných častí, Jozef z Arimatie drží Kristovo telo, zatiaľ čo kráľovná Mária je oddelená od zvyšku scény. V jednej časti miniatúry tohto evanjeliára Sargis napísal svoje meno. Posledný rukopis, ktorý sa spája s menom Sargisa Pitsaka je z tzv. "Evanjeliár uzdravenia" z roku 1353 (manuskript č. 6796; dnes Matenadaran, Jerevan). Evanjelium vzniklo počas epidémie týfusu a bolo určené na liečenie chorých.
Sargis Pitsak zrejme nepracoval sám, pretože inak by bolo zložité vysvetliť veľké množstvo rukopisov s jeho menom. Pravdepodobne si založil dielňu, kde na miniatúrach a ilumináciách pracovali aj jeho žiaci. Sargisova tvorba mala neskôr dopad aj na miniaturistov vaspurankanskej školy v priebehu 15. a 16. storočia. Diela Sargisa Pitsaka a Torosa Roslina sa neskôr stali inšpiračným zdrojom pre moderných arménskych maliarov ako Arshile Gorky alebo Minas Avetisjan.