Celestín Anton Radványi

Celestín Anton Radványi (pseudonymy: ERCÉ, ale aj E. Lorad, Anton Koltin, r.olec atď; * 20. marec 1911, Levice† 24. august 1978, Trenčín) bol slovenský spisovateľ, novinár, dramatik, libretista, prekladateľ, publicista, ilustrátor a jeden zo zakladateľov slovenskej životopisnej lexikografie.
Životopis.
Celestín Anton Radványi navštevoval ľudovú školu v Spišskom Podhradí, potom v Spišskej Novej Vsi, kde začal aj gymnaziálne štúdiá. Pokračoval v nich v Levoči a v Nových Zámkoch a v roku 1932 tu aj maturoval na Štátnom reálnom gymnáziu. V rovnakom roku začal štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave až do roku 1936, avšak štúdium nedokončil. Celý svoj život, okrem krátkeho obdobia po maturite, keď pôsobil ako učiteľ v Bánovskej Kese (1932), zasvätil novinárskej práci. Roku 1933 sa stal zodpovedným redaktorom regionálneho týždenníka "Slovenský juh" v Nových Zámkoch (1933), neskôr denníka "Slovenská pravda" v Bratislave (1936). V roku 1937 pôsobil ako korešpondent "Slovenskej Pravdy" a "Slováka" vo Varšave, kde sa venoval aj štúdiu novinárstva. V roku 1939 bol krátko redaktorom "Gardistu". Počas tzv. Homolovho puču (9.3.1939) bol zatknutý a uväznený v Brne na Špilberku. V máji 1941 nastúpil do redakcie "Slováka" a v auguste až novembri toho istého roka pôsobil ako korešpondent na východnom fronte.
Prvé literárne i kresliarske práce mu zverejnili už ako jedenásťročnému v brnianskom týždenníku "Nový Život." Od gymnaziálnych štúdií publikoval historické články v "Slovenskom juhu", neskôr v slovenských a českých časopisoch a novinách: "Rozvoj", "Svojeť", "Studentský časopis" (Praha), "Nástup", "Opera" (Brno), "Týždeň rozhlasu" (Praha), "Hvězda", "Vesna", "Plameň", "Kultúra", "Slovák", "Svoradov", "Nový svet", "Slovenská pravda", "Katolícke noviny" a i.
Knižne debutoval v roku 1932 zbierkou noviel "Bieda". Popularitu u čitateľov si získal knižkou "Mám sa výborne" (1935) s úsmevnými poviedkami zo študentského života, ktoré si aj sám ilustroval. Ich pokračovanie pod názvom "Z náhod a nehôd  Maťa Babráka" sa neskôr pravidelne objavovalo v časopise Plameň, vydávaného pre mládež Spolkom sv. Vojtecha v Trnave.
V roku 1936 mu vyšli historické romány z čias protitureckých bojov "V tôni polmesiaca" a "Mračná nad Novými Zámkami". V tom istom roku publikoval na pokračovanie v časopise "Plameň" aj historickú povesť zo 16. storočia "Pomsta". Ďalší román na pokračovanie s názvom "V tajných službách" bol uverejnený v "Slovenskej Pravde" v roku 1937. V roku 1938 - 1939  vychádza román na pokračovanie "Ondráš zbojník", opäť časopise "Plameň", ktorého bol v rokoch 1936 -1939 aj členom redakčnej rady.
Radványi sa už od detstva intenzívne zaujímal o históriu, k čomu mu poslúžila aj jeho znalosť cudzích jazykov. Jeho dlhoročné novinárske pátranie po slávnych stopách minulosti plus hlboké národné presvedčenie nakoniec vyústilo do zostavenia biografickej encyklopédie o živote a dielach významných slovenských rodákov "Slovenská krv", ktorá vyšla v marci roku 1943 aj keď v knihe je uvedený rok 1942. "Slovenská krv" sa stala nielen prvým, ale na dlhé desaťročia aj jediným nadčasovo použiteľným špeciálnym životopisným slovenským lexikónom. Bola to prvá práca svojho druhu u nás, pričom treba zdôrazniť, že išlo o ojedinelý priekopnícky projekt jednotlivca a ďalšiu takúto prácu, ktorá vyšla až po 44 rokoch v podobe prvého zväzku "Slovenského biografického slovníka", zostavoval veľký kolektív autorov. Motto "Slovenskej krvi" znelo: „Kto chce ozaj milovať svoj národ, musí veľa vedieť o ňom, i o jeho synoch!“ "Slovenská krv" bola po februári 1948 zakázaná a pripravené nové, doplnené vydanie nikdy nevyšlo.
Celo Radványi sa venoval aj dramatickej tvorbe a okrem niekoľkých jednoaktoviek bol autorom libreta populárnej operety Gejzu Dusíka "Pod cudzou vlajkou" (1940) či divadelnej hry "Prievan" (1940).
Bol vydavateľom a zodpovedným redaktorom prvého slovenského obrázkového týždenníka pre ženy, "Úsmev slovenských žien a dievčat" (1940-1941) a redigoval edíciu populárnych zošitových "Moderných románov" (1940-1944), ktoré vychádzali v týždennej periodicite.
Krátko po skončení II. svetovej vojny ho zatkli a z väznice Krajského súdu v Bratislave ho prepustili až v júli 1946. Hoci ho ľudový súd nakoniec oslobodil, musel sa aj s rodinou vysťahovať z Bratislavy a po krátkej zastávke v Trnave býval v Trnovci nad Váhom a v Bátovciach až do roku 1953, keď sa presťahoval znova do Trnavy. Medzičasom pracoval ako korektor v tlačiarni "Pravdy" vo Zvolene (1947), stal sa výkonným redaktorom a grafikom časopisu "Obchod a práca" v Nitre (1947-1948) a keďže nesmel publikovať pod vlastným menom, písal pod rozličnými pseudonymami a živil sa aj prekladmi. Na prelome rokov 1949 a 1950 bol krátko redaktorom "Katolíckych novín" v Bratislave, kam sa v roku 1953 opäť vrátil. Medzitým bol nezamestnaný a externe tvoril podnikové kroniky, inzerciu, reklamy a inú grafickú tvorbu najmä pre "Slovenskú spoločnosť pre racionálnu výživu". V rokoch 1962 - 1968 pôsobil ako vedúci oddelenia propagácie a redaktor závodného časopisu "Naše zrkadlo" v národnom podniku "Merina" v Trenčíne"." Neskôr, v roku 1968 sa znovu vrátil do redakcie "Katolíckych novín", s ktorými spolupracoval aj po odchode do dôchodku v roku 1976. Zomrel na následky tragickej nehody v Trenčíne dňa 24. augusta 1978. Pochovaný je v Trnave na Novom cintoríne.
Preklady.
Knižné.
Podľa bibliografie literárnej tvorby Cela Radványiho, ktorú k nedožitej sedemdesiatke v marci roka 1981 zostavili a napísali M. Hradný a P. Radványi, doplnili v roku 1988, súpis knižných, časopiseckých a redigovaných prác Celestína Radványiho má viac ako 4000 položiek. Okrem toho, že si väčšinu svojich kníh a novinárskych príspevkov aj sám ilustroval, jeho kresby uverejnili mnohé noviny, časopisy a kalendáre. Napríklad je autorom obálky, kresieb hlavičiek a celej grafickej úpravy kalendára Pútnik svätovojtešský na rok 1970, i na rok 1971. Presný počet uverejnených kresieb, ilustrácií, kreslených žartov a pod. sa už nedá zistiť ale je to určite štvorciferné číslo.
Spisovateľ a novinár C. A. Radványi, ktorý za minulého režimu patril k tým, čo mali byť zabudnutí a úplne vymazaní z našej histórie, bol znova objavený a rehabilitovaný až v deväťdesiatych rokoch a spoločenského uznania sa mu dostalo roku 1998, keď mu symbolicky udelili čestné občianstvo mesta Trnavy in memoriam.