burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Marxizmus-leninizmus

Marxizmus-leninizmus je prúd v rámci ortodoxného marxizmu, ktorého základy položil ruský boľševický revolucionár Vladimir Iľjič Lenin v rokoch 19021923 (pozri leninizmus) a ktorý ďalej rozvinuli jeho pokračovatelia. V socialistických štátoch sovietskeho typu (ZSSR, východný blok) bol marxizmus-leninizmus povýšený na úroveň štátnej ideológie. Vyznačuje sa tým, že historicky a vedecky podmienené učenie marxizmu transformoval na prehľadný systém relatívne jednoduchých poučiek nerealisticky prispôsobených momentálnym politickým záujmom, čím sa oddialil od reality a v dôsledku toho značne dogmatizoval.
Termín marxizmus-leninizmus vstúpil do oficiálnej sovietskej terminológie až po smrti Josifa Vissarionoviča Stalina v roku 1953, hoci neoficiálne sa tento výraz používal prinajmenšom už od roku 1928. Rozumelo sa ním spojenie "marxizmu" a "leninizmu", ktorý bol považovaný za rozvinutie a aplikáciu marxizmu v ruských a sovietskych podmienkach. Termínom marxizmus-leninizmus-stalinizmus sa v rokoch 19451955 (t. j. vo vrcholnej fáze Stalinovho kultu osobnosti, do začiatku destalinizácie) označoval marxizmus v podobe, do akej ho rozvinul Lenin a Stalin; prakticky ide o synonymum marxizmu-leninizmu.
Ideologické jadro marxizmu-leninizmu tvorí viera v nevyhnutnosť zvrhnúť kapitalizmus cestou komunistickej revolúcie, nastolenie diktatúry proletariátu, a potrebu vedúcej strany podporovať toto úsilie.
Z pohľadu marxistov: Vo svojej celistvosti, zovretosti a dôslednosti vytvára súčasný materializmus a súčasný vedecký socializmus ako teóriu a program robotníckeho hnutia. Marxizmus-leninizmus je teoretickým základom praktickej činnosti revolučnej strany robotníckej triedy a slúži ako návod na konanie v triednom boji, v socialistickej revolúcii a pri budovaní socializmu a komunizmu.
Stúpenec marxizmu-leninizmu je marxista-leninista alebo marx-leninista.
Dejiny.
Lenin nikdy nepoužil termín leninizmus ani marxizmus-leninizmus. Niektoré Leninove myšlienky sa odchyľovali od klasického marxizmu. Boľševistickí komunisti považovali toto za pokrok marxizmu vytvorený Leninom. Po Leninovej smrti bola jeho ideológia pomenovaná leninizmus a neskôr marxizmus-leninizmus a zároveň sa stala oficiálnou ideológiou Sovietskeho zväzu, jeho spojencov a komunistických strán po celom svete.
Filozofia marxizmu-leninizmu.
Filozofia marxizmu-leninizmu je oficiálna filozofia počas vlády komunistických režimov; v bývalom
Česko-Slovensku v rokoch 1948-1989. Je to súčasť a teoretická základňa marxizmu-leninizmu. Považovala sa za jedinú správnu filozofiu, najmä v porovnaní s tým, čo označovala výrazom "buržoázna filozofia".
Marxisticko-leninská teória štátu a práva.
Marxisticko-leninská teória štátu a práva je skúmanie všeobecných zákonitostí vzniku a vývoja štátu a práva ako súčastí ideologickej nadstavby spoločnosti. Odhaľuje hlavné, typické črty, ktoré charakterizujú štát a právo z hľadiska ich účelu a fungovania za určitých historických typov výrobných vzťahov, skúma zákonitosti revolučného striedania jednotlivých historických typov štátu a práva a rozpracováva tézy, kategórie a pojmy spoločné pre jednotlivé čiastkové vedy o štáte a práve.
Francúzsky materializmus 18. storočia

Frencúzsky materializmus 18. storočia je filozofický smer – materialistická škola francúzskeho osvietenstva, ktorá chápala hmotu ako prírodné bytie vyznačujúce sa mechanickými vlastnosťami. Zároveň sa tu objavujú zárodky gnozeologického chápania hmoty.
Senzualizmus (filozofia)

Senzualizmus je filozofický smer - názor, že jediným prameňom poznania sú zmyslové javy, pocity a vnemy. Základom celého nášho poznania je zmyslové nazeranie (či už konceptualizované alebo nie). V zmyslovom nazeraní je aj pôvod aj overenie nášho poznania. Základný princíp senzualizmu vyjadril J. Locke v téze: Nič nie je v našom rozume, čo by predtým nebolo v našich zmysloch. Zástanca senzualizmu je senzualista.
Podľa senzualizmu je naše poznanie v podstate dané už v zmyslovom nazeraní a úloha rozumu spočíva len vo formálnom usporiadaní zmyslového materiálu.
Predchodcom novovovekého senzualizmu sa stal R. Bacon.
Kynizmus

Kynizmus alebo kynická škola alebo cynizmus je filozofický smer a jedna zo sokratovských škôl v antickom Grécku. Zakladateľom bol Antisténes, ktorý bol žiakom Sokrata v druhej polovici 5. storočia pred našim letopočtom. Najznámejším predstaviteľom kynizmu bol Diogenes zo Sinope, ktorý bol nasledovníkom Antisténa. Za základ šťastia a cnosti pokladala opovrhovanie spoločenskými normami, odmietnutie bohatstva, slávy, všetkých zmyslových pôžitkov, dosiahnutie nezávislosti a vnútornej slobody.
Hlavnými zásadami kynikov boli:
Sokratovské školy

Sokratovské školy boli školy antickej filozofie, ktorých predstaviteľov spájala Sokratova filozofia. Išlo o tieto školy:
Megarská škola

Megarská škola je sokratovská škola, ktorá dostala názov podľa mesta Megara, ležiaceho na korintskej šiji neďaleko Atén. Jej zakladateľom bol Eukleides z Megary, jeden z najoddanejších Sokratových žiakov, ktorý vytvoril syntézu eleatskej a sokratovskej filozofie. Obhajoval jednotnosť a nemennosť súcna a stotožňoval ho s dobrom, bohom a rozumom. Cnosť je podľa neho len jedna a spočíva v poznaní pravej povahy bytia. Podľa vzoru Zenóna z Eley Eukleides obhajoval svoje učenie pomocou nepriamych dôkazov.
Megarská škola mala značný vplyv na vývoj antickej logiky; jej členovia formulovali množstvo logických paradoxov (sofiziem).
Kyrénska škola

Kyrénska škola alebo kyrenaici bola starogrécka sokratovská filozofická škola v severnej Afrike, založená Aristippom z Kyrény; hlásala hedonizmus: stotožňovanie šťastia so zmyslovou rozkošou: Sokrates mal pravdu, keď hľadal zmysel života v blaženosti, avšak blúdi každý, kto túto blaženosť hľadá inde ako v ukájaní okamžitých zmyslovych potrieb, v jedle, pití a v
pohlavných rozkošiach. Nemyslime na budúcnosť, pretože tá nám nepatrí; iba prítomnosť je dôležitá.
Cnosť spočíva vo vyhľadávaní pôžitkov. Sloboda spočíva v ukájaní žíadostí. Kyrenaici odmietajú zákony a spoločenské konvencie.
Diogenes zo Sinópy

Diogenes (alebo Diogenés) zo Sinópy/Sinopy/Sinópé/Sinope (Διογένης ὁ Σινωπεύς, "Diogenēs ho Sinōpeus"), tiež známy ako Diogenes Cynik (Διογένης ὁ Κυνικός, "Diogenēs ho Kunikos"), * 412/404 pred Kr., Sinop - † 323 pred Kr., Korint) bol grécky filozof, jeden zo zakladateľov a najradikálnejší predstaviteľ kynizmu. 
Životopis.
Diogénov otec Hikesios bol odsúdený za peňazokazectvo a s ním aj jeho syn, ktorý bol vyhostený zo Sinópé. Nie je celkom isté, či sa na falšovaní peňazí skutočne podieľal. Ak áno, je možné, že svoj neskorší život chápal aspoň spočiatku ako určitú formu pokánia.
Opustil rodinu, stal sa dobrovoľným žobrákom a ľudovým učiteľom. Po vyhostení sa presunul do Atén, kde začal napádať kultúrne konvencie. Štylizoval sa do postavy Herkules. Veril, že cnosť sa lepšie prejaví v praxi ako v teórii. Svoj jednoduchý životný štýl a správanie využíval na kritiku spoločenských hodnôt a inštitúcií, ktoré v jeho očiach predstavovali formy skorumpovanej spoločnosti. Vyhlasoval sa za kozmopolitu. 
&lt;br&gt;V Aténach sa zoznámil s učením Antisténa, domyslel jeho zásady do krajných dôsledkov a prakticky ich uskutočňoval. Existuje množstvo príbehov o tom, ako ho Diogenes sprevádzal na každom kroku, nie je však vôbec isté, že sa skutočne niekedy stretli. Diogenes vytvoril z chudoby cnosť. Žobral na živobytie a spal v sude na trhovisku. Stal sa notoricky známy svojimi filozofickými kúskami, ako napr. nosením lampáša počas dňa, vyhlasujúc, že hľadá skutočne úprimného človeka. Privádzal do rozpakov Platóna spochybňovaním jeho interpretácie Sokrata a sabotoval jeho lekcie. Diogenovi sa tiež podarilo verejne legendárne zosmiešniť Alexandra Veľkého. 
Potom ako bol zajatý pirátmi a predaný do otroctva, sa Diogenes nakoniec usadil v Korinte. Tam predal svoju filozofiu kynizmu Krátovi, ktorý do nej zasvätil Zénóna z Kitia, ktorý ju sformoval do školy stoicizmu, jednej z najtrvácnejších škôl gréckej filozofie.
Žiadna z Diogenových početných písomností sa nezachovala. Podrobnosti z jeho života sa uchovali vo forme anekdot ("chreia"), najmä v knihe Diogéna Laertia "Životopisy slávnych filozofov". Existuje množstvo anekdot týkajúcich sa jeho života a aforizmov, ktoré sú mu pripisované, izolovaných v niekoľkých klasických zdrojoch, no žiadny z nich s určitosťou potvrdený.
Diogenes a Alexander.
K údajnému stretnutiu Diogena s Alexandrom Veľkým malo prísť v Korinte (podľa Plutarcha a Cicera), kde pri svojej návšteve túžil Alexander spoznať aj slávneho filozofa Diogena. Keď k nemu Alexandra priviedli, spýtal sa opaľujúceho sa Diogena, či má nejaké želanie, ktoré by mu mohol vyplniť. Diogenes mu na to odpovedal: "„Ustúp mi zo slnka“. Alexander sa následne vyjadril, že ak by nebol Alexandrom, potom by si určite prial byť Diogenom.
Antisthenes z Atén

Antisthenes z Atén (iné názvy: Antisthenés/Antistenes/Antistenés/Antisténes z Atén; * 455/444 pred Kr. – † 368/360 pred Kr.) bol starogrécky filozof, Sokratov žiak, zakladateľ kynickej školy. Prednášal v aténskom gymnasione Kynosarges, určenom pre neplnoprávnych občanov. Sofistickú antitézu zákon-príroda použil ako teoretický základ kritiky vtedajšej civilizácie. Ako senzualista odmietal Platónovo učenie o ideách.
Nicola Abbagnano

Nicola Abbagnano (* 15. júl 1901, Salerno† 9. september 1990, Miláno) bol taliansky filozof, predstaviteľ pozitívneho existencializmu, prvý a zároveň popredný predstaviteľom talianskeho existencionalizmu.
Od roku 1936 pôsobil ako profesor dejín filozofie na univerzite v Turíne. Existenciu definoval ako „hľadanie bytia, v ktorom sa človek bezprostredne angažuje“. Chápal ju ako možnosť bytia a zdôrazňoval jej neurčenosť. Odmietal determinovanosť ľudskej existencie, za jej podstatný znak pokladal slobodnú voľbu možnosti sebauskutočňovania. Sám svoju predstavu existencializmu označoval ako štrukturálnu alebo substanciálnu.
Thomas Abbt

Thomas Abbt (* 25. november 1738, Ulm, Nemecko – † 3. november 1766, Bückeburg, Nemecko) bol nemecký matematik a filozof, predstaviteľ populárnej filozofie.
Životopis.
Narodil sa ako syn parochniara. Po skončení gymnázia v Ulme študoval od roku 1756 na univerzite v Halle filozofiu a matematiku. V roku 1760 sa stal profesorom filozofie na "Alma Mater Viadrina". Na jeseň 1761 prijal miesto profesora matematiky v Rintelne. V období 1761 až 1762 vyučoval v Berlíne.
V Berlína sa zoznámil s Friedrichom Nicolaiom a Mosesom Mendelssohnom. Pod pseudonymom *B* spolupracoval na "Briefe, die neueste Litteratur betreffend", ktoré vychádzali v 24 dieloch v období 1733 až 1765. Asi rok žil vo Francúzsku a pri spiatočnej ceste navštívil Voltaira vo Ferney.
Koncom roku 1765 ho gróf Wilhelm Schaumburg-Lippe menoval dvorným radcom. 
Thomas Abbt zomrel na komplikácie spôsobené hemoroidami. Jeho písomná pozostalosť je uložená v štátnom archíve Bückeburg.
František Xaver Ábel

František Xaver Ábel (* 9. júl 1722, Malženice – † 8. október 1784, Prešov) bol slovenský rímskokatolícky rehoľník, filozof a vysokoškolský pedagóg.
Študoval v Prešove a v Košiciach, teológiu v Trnave. V 1740 vstúpil do Spoločnosti Ježišovej (jezuiti). Bol profesorom etiky a prirodzeného práva na Trnavskej univerzite. Po zrušení rehole jezuitov pôsobil ako kazateľ v Prešove.
Autor slovenskej učebnice náboženstva pre študujúcich ("Učenj Kŕesťanské w Otázkach a Odpoveďach", Trnava 1762) a zbierky básní s náboženskou tematikou.
Karl Abraham

Karl Abraham (* 3. máj 1877, Brémy, Nemecko – † 25. december 1925, Berlín) bol americký psychiater nemeckého pôvodu; zakladateľ berlínskej psychoanalytickej spoločnosti. Výskum snov, melanchólie.
Ján Abrahámfi

Ján Abrahámfi alebo Ján Abrahamffy (* 1662, Nové Mesto nad Váhom† 16. apríl 1728, Skalica) bol slovenský barokový spisovateľ, autor prvej tlačenej slovenskej katolíckej modlitebnej knižky.
Životopis.
Študoval na filozofickej fakulte v Trnave, kde dosiahol hodnosť bakalára filozofie (1680), stal sa svetským klerikom (1682) a františkánskym novicom v Hlohovci (1684). Filozofické vzdelanie si dopĺňal v Skalici (1685 – 86) a obdobie školskej prípravy zavŕšil štúdiom teológie v Uherskom Hradišti (1687 – 1688) a Hlohovci (1689). Pôsobil ako františkánsky kazateľ.
Tvorba.
Ním napísané a vydané diela sa zaraďujú medzi najstaršie tlačené slovenské knihy. Je typickým predstaviteľom barokovej poézie, spievajúcej o márnosti sveta, o posmrtnom živote, o hrôzach posledného súdu a podobne. Jeho verše sú poznačené náboženskými symbolmi, mysticizmom, ale aj konkrétnym zmyslovým výkladom, ako napr. „"Rozmlúvání duše s telem, domácim svým neprítelem"“. Z jeho diel je najznámejšia „"Knižka modlitéb nábožných"“, s rýmovanými žalmami, vydaná v Trnave v roku 1693 a latinské barokovo veršované dielo „"Holocaustum quotidianum"“ (1695 – Každodenná zápalná obeť). Ďalšie práce určené širším čitateľským kruhom vyšli v Brne, z nich najrozšírenejší bol „"Žaltář"“ (1697) a „"Fakule hořící"“.
Edward Abramowski

Edward Józef Abramowski (* 17. august 1868, Stefanin, – † 21. jún 1918, Varšava) bol poľský psychológ, sociológ a zakladateľ psychologického ústavu vo Varšave. Vo svojej vedeckej práci sa zaoberal spojitosťou psychológie a sociológie.
Životopis.
V roku 1885 začal študovať prírodné vedy v Krakove, ale o rok neskôr prestúpil na univerzitu v Ženeve, kde študoval filozofiu. Bol aktívny ako novinár a v politike a časom prešiel od marxizmu k anarchizmu.
Od roku 1915 vyučoval psychológiu na varšavskej univerzite a zaoberal sa tiež metafyzikou.
Abraham ben Samuel Abulafia

Abraham ben Samuel Abulafia (* 1240 – † po 1292) bol španielsky kabalista, plodný spisovateľ. 
Pokúsil sa použiť všetky hmotné väzby a obrátiť pápeža, aby sa stal poslom Mesiáša. Bol zatknutý, odsúdili ho na smrť a oslobodili na základe pápežovej milosti. Mal veľa nasledovníkov, ktorí sa pripravovali na návrat do Svätej zeme.
Adam z Marshu

Adam z Marshu, známy aj ako "Adam de Marisco" (* cca. 1200 - † 18. november 1259) bol anglický filozof, oxfordský františkán, upriamil pozornosť na Aristotelovu metafyziku. Roger Bacon vyzdvihoval jeho matematické vedomosti.
Adelard z Bathu

Adelard z Bathu (* okolo 1090, Bath pri Bristole – † po 1160) bol anglický filozof a matematik. Predstaviteľ scholastiky, prostredníctvom ktorého sa škola v Chartres zoznámila s arabskou matematikou, geometriou a astronómiou. Vďaka nemu (i Konštantínovi Africkému) sa veľa pozornosti v Chartres venovalo Lucretiovi a Demokritovej atomistike. Adelard rozlíšil filozofiu ako vedu o svete (filokozmiu) a filozofiu ako vedu pestovanú na pôde humanistických disciplín (filozofiu): toto malo pre školu v Chartres ďalekosiahle teoretické i metodologické dôsledky.
Precestoval Francúzsko, Blízky východ i Sicíliu. Pôsobil v Tolede, kde prekladal diela významných arabských astronómov a matematikov do latinčiny. Udržiaval blízke vzťahy s anglickým kráľovským dvorom.
Alfred Adler

Alfred Adler (* 7. február 1870, Viedeň, Rakúsko – † 28. máj 1937, Aberdeen, Spojené kráľovstvo) bol rakúsky psychiater a psychológ.
Od roku 1902 stúpenec Sigmunda Freuda a jeho spolupracovník vo Viedenskej psychoanalytickej spoločnosti. V roku 1911 sa s Freudom rozišiel, keď vypracoval vlastnú koncepciu "individuálnej psychológie", podľa ktorej je hlavnou hybnou silou vývoja ľudskej psychiky snaha o prekonanie pocitu menejcennosti. Táto snaha ako stimul tvorivej aktivity umožňuje kompenzovať fyzické nedostatky, stratu sociálneho postavenia a pod. Úlohou individuálnej psychológie je zistiť a korigovať životnú líniu (nevedomý projekt, plán), ktorá sa formuje v najranejšom detstve a vytvára kostru životného správania sa osobnosti: určuje jej charakteristické konanie, spôsob prekonávania životných ťažkostí a podobne.
Na rozdiel od Freuda považoval za primárny pud vedúci k boju o moc nie sexualitu, ale agresivitu. Následný konflikt medzi nárokmi na uznanie v spoločnosti a strachu z neúspechu bol podľa Adlera zdrojom komplexov a následných neuróz a depresií. Úlohou terapeuta teda podľa jeho názoru bolo tento konflikt oslabiť (racionalizácia neúspechov, zvyšovanie sebavedomia a pod.).
Alfred Adler ovplyvnil neofreudistov a existenciálnu psychoanalýzu Jean-Paul Sartra.
Záver života prežil v USA, kam emigroval po nástupe fašizmu v Európe, a kde pôsobil ako vysokoškolský učiteľ a psychoterapeut. Jeho učenie sa označuje aj ako adlerianizmus.
Theodor Wiesengrund Adorno

Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno (* 11. september 1903, Frankfurt nad Mohanom, Provincia Hesensko-Nasavsko – † 6. august 1969, Visp, Švajčiarsko) bol nemecký filozof, sociológ, muzikológ, predstaviteľ frankfurtskej školy. Ústrednou témou jeho (kritických) reflexií je európska kultúra a jej zložky (najmä hudba).
Študoval filozofiu, psychológiu i hudobnú kompozíciu. Na začiatku nástupu nacizmu v Nemecku emigroval najskôr do Veľkej Británie a v roku 1938 do Spojené štáty. Vrátil sa v roku 1950 a neskôr pôsobil ako profesor na univerzite vo Frankfurte.
Práca.
Metodologicky rozvíjal negatívnu dialektiku, podľa ktorej je negácia relativizáciou uzavretého systému pojmov. Dialektika v Adornovom poňatí nikdy nezaujíma stanovisko vopred. Adornova negatívna dialektika vychádza z idey neustále sa premieňajúcej predreflexívnej skutočnosti, ktorá je protikladná a predchádza každému mysleniu. Táto zvláštna a neopakovateľná realita prekračuje hranice systému, žije iba mimo systému. Proti systémovému mysleniu stavia Adorno negatívne kritické myslenie, koncentrujúce sa na isté tematické okruhy alebo centrá, ktoré nazýva modely.
Model vystihuje špecifické a viac než špecifické, no zároveň bez toho, aby ho vtesnávalo do vyššieho pojmu, do všeobecného. Filozoficky myslieť znamená myslieť v modeloch; negatívna dialektika je súborom modelových analýz. Ide jej o kritiku univerzálnej zaslepujúcej súvislosti i seba samej. Negatívna dialektika ako kritika vôbec je tak aj vlastnou sebadeštrukciou: nie je filozofovaním o konkrétnom, ale uvoľnením sa voči konkrétnu s cieľom filozofovať z konkrétneho.
Podľa Adorna je vnímanie šťastia a slobody neoddeliteľné od vzdelania. Racionálne myslenie je podľa neho prostriedkom vlády. Kritizuje chápanie umenia ako formy tovaru.
Aetios z Antiochie

Aetios z Antiochie (* okolo 100 po Kr.) bol grécky doxograf, autor zbierky filozofických názorov, čiastočne zachovanej v spise "O názoroch prírodných filozofov", tradovanom pod Plutarchovým menom.
Giorgio Agamben

Giorgio Agamben (* 22. apríl 1942, Rím, Taliansko) je taliansky filozof, vydavateľ spisov W. Benjamina v taliančine, člen Collège international de philosophie v Paríži, od 1988 profesor pre estetiku na Univerzite v Macerate, teraz profesor na Univerzite IUAV, Benátky. Agamben sa usiluje o vypracovanie ontologického pojmu transcendentálnej skúsenosti ako skúsenosti podmienok možnosti skúsenosti: otázku podmienok skúsenosti pritom stavia ako otázku experimentum linguae čiže skúsenosti faktu jazyka.
Reálno je konštituované fantastikou; nemožnosť osvojenia si objektu otvára priestor fantaziem, pričom subjektivitu, ktorá sa vpísala do tohto priestoru, zbavuje identity s ňou samou. Reprezentácia tejto dvojakej hranice otvára možnosť neobjektivizujúcej skúsenosti. Tejto skúsenosti zodpovedá koncepcia dejín, ktorej ide o detskosť udalosti, o netradovateľné a vždy už zabudnuté v tradícii.
Rudolf Agricola

Rudolf Agricola alebo Roelof Huysman alebo Huusman (* 23. august 1443/17. február 1444, Baflo pri Groningene – † 27. október 1485, Heidelberg) bol holandský humanista, významný svojou ostrou kritikou scholastiky a vzorným predvedením nového duchovného štýlu humanizmu, čím silno ovplyvnil ďalších humanistov a najmä Melanchtona. Jeho spisy vyšli 1539 v Kolíne.
Vytvoril pedagogický systém vyučovania latinčiny, na univerzite v Heidelbergu prednášal o gréckej a latinskej literatúre a hebrejské jazyky.
Agrippa

Agrippa (* 1. storočie – † 2. storočie) bol starorímsky filozof, predstaviteľ mladšieho skepticizmu. Predpokladá sa, že je autorom piatich argumentov (trópov), ktoré sa týkajú nepoznateľnosti sveta.
Mirza Fatali Achundov

Mirza Fatali Achundov (* 12. júl 1812, Şəki, Azerbajdžan – † 27. február 1878, Tbilisi, Gruzínsko) bol azerbajdžanský spisovateľ, verejný činiteľ, filozof a osvietenec.
Ainesidémos

Ainesidémos z Knóssu na ostrove Kréta (1. storočie pred Kr.) bol grécky filozof, žiak Pyrrhona, stúpenec skeptických predstaviteľov platónskej Akadémie, predstaviteľ mladšieho skepticizmu. Vyučoval v Alexandrii.
Poznanie nie je možné, pretože proti každému tvrdeniu možno postaviť iné tvrdenie, ktoré mu protirečí. Preto sa treba zriecť tvrdení, čo navyše otvára cestu k pôžitku.
Peter Krištof Akai

Peter Krištof Akai - latinsko maďarský prídomok "Akay de Aka" (* 25. marec 1706, Veľká Hradná – † 28. marec 1766/7, Kláštor pod Znievom) bol slovenský filozof a astronóm. Narodil sa do slovenskej zemianskej rodiny Petra Akaya. Študoval na gymnáziu v Trenčíne, neskôr prešiel do Viedne. Od roku 1745 pôsobil na Trnavskej univerzite ako profesor logiky, potom odišiel do Košíc prednášať filozofiu. V rokoch 1760 – 1762 pôsobil v Kláštore pod Znievom. V roku 1737 vyšlo v Košiciach jeho prírodnofilozofické dielo "Cosmographia seu philosophica mundi descriptio" (po slovensky "Kozmografia alebo filozofický opis sveta").
Kazimierz Ajdukiewicz

Kazimierz Ajdukiewicz (* 12. december 1890, Ternopiľ, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina – † 12. apríl 1963, Varšava, Poľsko) bol poľský filozof, sémantik a logik z ľvovsko-varšavskej školy. Ajdukiewicz rozvinul poľský pozitivizmus 19. stor. do formy logistického antiiracionalizmu orientovaného na kritiku jazyka prostriedkami logickej analýzy. V nadväznosti na Ležnewského teóriu sémantických kategórií vypracoval notáciu, ktorá umožnila formulovať podmienky pre syntaktickú spojitosť.
Formuloval princíp radikálneho konvencionalizmu, podľa ktorého základom každej vedy sú definície ako výsledok formálnych dohôd (konvencií). Povahu takýchto konvencií majú pravidlá odvodzovania i voľba fragmentov skúsenosti, s ktorými sa porovnáva daná teória. Podľa Ajdukiewicza sú vedecké teórie vzájomne nepreložiteľné.
Ajdukiewicz sa zaoberal aj riešením paradoxov Zenóna z Eley.
Alanus ab Insulis

Alanus ab Insulis (Alain de Lille; * 1114/1120, Lille† 1202/1203, Citeaux) bol francúzsky filozof, predstaviteľ scholastiky.
Navrhol prísne deduktívny systém teológie budovaný matematicko-axiomatickou metódou a učenej básni "Anticlaudianus" podal encyklopédiu celého vtedajšieho teologického a neteologického vedenia.
Jozef Alauda

Jozef Alauda vlastným menom Lerch (* asi 1610, Levoča – † 14. december 1664, Levoča) bol slovenský filozof a spisovateľ; autor dizertácie "Decas questionum, parti metaphysicarum, partim logicarum", Wittenberg 1628. Je tiež autorom práce o Mesiaci. Bol richtárom v Levoči.
Hans Albert

Hans Albert (* 8. február 1921, Kolín nad Rýnom, Nemecko† 24. október 2023) bol nemecký filozof a spoločenský vedec, žiak K. R. Poppera, vedúci predstaviteľ kritického racionalizmu. Podľa H. Alberta vyúsťuje každý pokus o posledné zdôvodnenie akéhokoľvek výroku do troch situácií:
Dôsledkom Albertových úvah je zásadný falibilizmus.
Karl Albert

Karl Albert (* 2. október 1921, Neheim – † 9. október 2008) bol nemecký filozof, ktorý sa snažil spájať ontológiu s tézami filozofie existencie s cieľom vypracovať filozofiu jednotlivých oblastí kultúry – filozofiu umenia, filozofiu náboženstva, filozofiu spoločnosti a filozofiu výchovy.
Albert Saský (filozof)

Albert Saský (* asi 1316 – † 1390) bol francúzsky filozof, logik, matematik a ekonóm, ktorý pôsobil v Paríži. Bol Buridanov prívrženec.
Albert Veľký

Svätý Albert Veľký alebo Albertus Magnus alebo Albert z Bollstädtu (* 1193 – † 15. november 1280, Kolín) bol nemecký filozof, teológ, matematik, astronóm, geograf, chemik, metafyzik, fyzik, biblista, alchymista a prírodovedec, člen dominikánskeho rádu, doctor universalis a učiteľ Tomáša Akvinského. Je patrón teológov, filozofov, prírodovedcov, medicínskych technikov, študentov a baníkov.
Životopis.
Študoval na Padovskej univerzite. V roku 1223 vstúpil do rehole dominikánov. Neskôr učil v Hildesheime, Freiburgu, Regensburgu a v Štrasburgu. Potom odišiel učiť na Parížsku univerzitu, kde r. 1245 získal doktorát. V roku 1248 bol poslaný do Kolína nad Rýnom, kde zorganizoval šúdium a viedol celú univerzitu. V roku 1254 bol zvolený za provinciálneho predstaveného dominikánskej rehole v Teutónsku (dnešné Nemecko). Pápež Alexander VI. ho v roku 1260 ustanovil za biskupa Regensburgu. Zomrel v Kolíne a pochovali ho v kostole sv. Ondreja.
Dielo Alberta Veľkého.
Pri tvorbe svojho filozoficko-teologického systému sa opieral o Aristotelovu filozofiu. Albertovo dielo podáva pokus o súborné transformovanie aristotelizmu do kresťanskej filozofie. Albert ako prvý obsiahol svojimi komentármi celé Aristotelovo dielo a na tomto základe sa snažil vedecky zvládnuť otázky, ktoré sa týkajú tak filozofie ako aj teológie, ako napr. pôvod sveta, istota racionálneho poznania, predpoklady šťastného života atď.
Prvým v stvorení bola hmota, čas, anjeli a empireum, čiže nehybné, najvyššie, všeobklopujúce nebo, samo obklopované už iba Trojicou (Bohom). Empireum je príčinou pohybu vo svete.
Albert Veľký bol odporcom averroistov: nešlo mu o primárne, slobodné postavenie filozofie (rozumu), ale rozum (filozofiu) chcel včleniť na miesto, ktoré im určili veľkí filozofi patristiky: vytvoríť harmóniu rozumu a viery, podriadiť rozum viere, no nezničiť ho vierou. V záležitostiach zjavenia platí autorita Božieho Slova.
Filozofiu považuje za nevyhnutnú spojenkyňu teológie, ktorá nie je proti viere, ale jej úvodom, účinne jej pomáha k jasnosti a presvedčivosti.
Prirodzený rozum má svoju oblasť v logike, etike a metafyzike, v empirickych záležitostiach však musí zachovávať zdržanlivosť, lebo tu platia iné zákony.
Albert Veľký sa venoval aj prírodným vedám, kde sa usiloval vychádzať z pozorovania a skúsenosti. "Zviera ako kategória čohosi všeobecného je skoršie ako konkrétne zviera, hoci v poriadku prirodzeného jestvovania je jednotlivo-konkrétne zviera skoršie." 
Zaoberal sa aj alchýmiou, teda stredovekou chémiou. Považuje sa za objaviteľa chemického prvku arzén, ktorý sa mu okolo roku 1250 podarilo ako prvému izolovať.
"De Adhaerendo Deo" (v slovenčine: "O primknutí sa k Bohu") .
Albert Veľký pripravil pôdu pre vystúpenie svojho žiaka Tomáša Akvinského.
V roku 1931 bol vyhlásený za svätého. V roku 1941 ho pápež Pius XII. vyhlásil za patróna prírodovedcov a za učiteľa cirkvi.
Albinos

Albinos alebo Albínos bol starogrécky filozof, predstaviteľ stredného platonizmu.
Josef Albo

Josef Albo (* okolo 1380 – 1444) bol židovský filozof, rabín v Španielsku.
Narodil sa pravdepodobne v Monreale v Aragónsku. Jeho učiteľom bol Chasdaj Crescas. V rokoch 1413 – 1414 sa zúčastnil veľkej náboženskej diskusie medzi židmi a katolíkmi v Tortose. Albo sa venoval základom židovského náboženstva a pokúsil sa o jeho systematizáciu, ktorej dôsledkom bolo zúženie Maimonidových trinástich článkov viery na tri hlavné princípy judaizmu.
Ján Albrecht

Ján Albrecht (* 7. január 1919, Bratislava – † 20. november 1996) bol slovenský estetik, muzikológ, hudobník - violista, organizátor kultúrneho života, hudobný pedagóg, prekladateľ. 
Pedagóg na Univerzite Komenského v Bratislave, na Bratislavskom konzervatóriu a na Vysokej škole múzických umení. Mal mimoriadny vplyv na rozvoj slovenskej kultúry. Živlom Jána Albrechta bola slobodná hra asociácií, nenútenosť radosti z objavovania stretajúcich sa zážitkových či významových polí na strane tvorcu umeleckého alebo vedeckého diela i na strane jeho prijímateľa. Život Jána Albrechta bol syntézou v kultúrnej enkláve Bratislavy na brehoch Európy: zlučuje a prepája rozličné média umelecké i zdanlivo vzdialené vývinové pásma kultúry, ako matematiku a hudbu, každodenný sokratovský dialóg a čínsku kresbu, hru a starostlivú organizáciu kultúrneho diania, gruzínsky chorál a hľbkové prúdy európskeho myslenia, Noldeho a Mozarta, vedeckú akríbiu a najneviazanejšiu zábavu.
Samuel Alexander

Samuel Alexander (* 6. január 1858, Sydney, Austrália – † 13. september 1938, Manchester, Spojené kráľovstvo) bol anglický filozof, neorealista, zakladateľ teórie emergentnej evolúcie. 
Prvotným materiálom sveta je podľa Alexandra priestoročas totožný s pohybom. Z priestoročasu vznikajú spontánnymi kvalitatívnymi skokmi: hmota, život, psychika, hodnoty, anjeli, boh. Táto emergentná revolúcia je usmerňovaná ideálnym impulzom chápaným ako smerovanie k novému.
Centrálnou filozofickou kategóriou, z ktorej Alexander odvodzuje ďalšie a buduje svoj systém, je kategória vývinového procesu. Reálne dianie vo svete sa usiluje vysvetliť ako uniformný kozmický proces, v ktorom všetko podlieha ustavičnej zmene, zúčastňuje sa na tvorení nových, a pritom stále vyšších poriadkov. Vyšší poriadok predstavuje novú kvalitu, ktorej vysvetlenie si vyžaduje nové princípy. Vyššie poriadky sa vynárajú z nižších (emergentný princíp). Napríklad život predstavuje určitý typ poriadku, ktorý sa vynoril z hmoty predstavujúcej nižší typ poriadku; zo života sa zasa vynoril duch.
Jean le Rond d’Alembert

Jean le Rond d'Alembert (* 16. november 1717, Paríž, Francúzsko – † 29. október 1783, Paríž) bol francúzsky filozof, matematik, fyzik a astronóm, osvietenec, encyklopedista, napísal úvod Encyklopédie, v ktorom sa zamýšľal nad vznikom vied a významom technického pokroku. 
Spolu s Diderotom redigoval matematickú časť encyklopédie "Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers" (v preklade "Encyklopédia alebo Racionálny slovník vied, umení a remesiel"). Keď útoky na Encyklopédiu vrcholili, vzdal sa z opatrnosti spolupráce, ale nezostal mimo filozofického hnutia. Pokúsil sa opísať vznik a vývoj poznania a klasifikovať vedy, pričom sa opieral o Francisa Bacona. D'Alembert bol senzualistom a popieral poznateľnosť vecí. Dušu považoval za nezávislú od hmoty. Uznával existenciu boha ako tvoriacej substancie.
Zaoberal sa teóriou gravitácie a pohybom nebeských telies. Vypracoval teóriu pohybu Mesiaca.
Alexander Neckam

Alexander Neckam (* 8. september 1157 – † 1217) bol stredoveký anglický filozof, učiteľ a encyklopedista. Jeho meno sa niekedy uvádza ako "Neckham" alebo "Necham".
Spracoval tri lexikóny ("De naturi rerrum", "De Laudibus divinae sapientiae", "De nominibus utensilium"), v ktorých zhrňuje najmä nové názory v oblasti teórie poznania a filozofie prírody.
Alexander z Afrodízie

Alexander z Afrodízie (* koniec 2. storočia – † začiatok 3. storočia) bol starogrécky filozof, hlavný predstaviteľ peripatetickej školy v Aténach, kde učil v období 198 až 211.
Bol posledným a najväčším Aristotelovým komentátorom alebo vykladačom, preto ho nazývajú aj Exegét (Vykladač).
Alexander z Afrodizie nepopieral vstup božského ducha do duše človeka, ale identifikoval nesmrteľný aktívny intelekt s božskosťou a ľudskému indivíduu pripisoval iba pasívny intelekt viazaný na telo a preto smrteľný. Preto v období renesancie označovali ako alexandristov tých aristotelikov, ktorí popierali nesmrteľnosť vo vyššie uvedenom zmysle.
Alexander z Halesu

Alexander z Halesu, tiež Alexander Halský (* okolo 1175 – † 1245) bol stredoveký filozof, vyučoval súčasne s Jánom Rupellom na Parížskej univerzite.
Je autorom diela "Summa universae theologiae" predstavujúceho základné dielo františkánskej školy a doktrínovú syntézu najumiernenejšieho augustinizmu. Filozofický význam Alexandrovej Sumy, ktorá je významnejšia než Lombardove Sentencie, spočíva vo svojráznom postoji k aristotelovsko-arabským prameňom: Alexander totiž ako prvý v Paríži využil takmer celú Aristotelovu filozofiu a použil ju ako pomocnú disciplínu pre teológiu. V podstate preberá od Aristotela všetko a len v prípadoch zreteľného odporovania alebo nezhody s učením Augustína dáva tomuto prednosť. Využíva arabské komentáre k Aristotelovi, predovšetkým Avicennove.
Alexander zavádza vo svojej Sume latinský výraz "actus purus" = čistý akt.
Al-Kindí

Abú Júsuf Jaʿkúb ibn Ishák al-Kindí (arabsky ), po latinsky Alkindus, (* asi 800, Kúfa – † asi 870) bol prvý arabský filozof.
Bol arabského pôvodu, bol iniciátor islamského aristotelizmu na Východe, astrológ, matematik, hudobník, lekár prekladateľ, teológ. Autor komentárov k Aristotelovým spisom a diel z oblasti optiky, medicíny, psychológie, meteorológie a politiky. Považovali ho z pohanského filozofa a z tohto dôvodu bol prenasledovaný arabskou ortodoxiou. Napísal okolo 265 diel, z ktorých sa väčšina nezachovala.
Al-Kindí kládol zvláštny dôraz na metodologickú stránku pestovania filozofie a na úlohu rozumu v ľudskom poznaní a obohatil arabské myslenie predovšetkým o encyklopedické vedomosti z aristotelovskej filozofie.
Al-Kindí sa snažil na základe svojho exaktného matematického a kauzálneho myslenia vybudovať filozofický systém.
Vychádzal z idey všeobecnej príčinnej súvislosti. Každá vec, ak ju dokonale pochopíme, nám umožní poznať v nej ako v zrkadle celý vesmír.
Al-Kindí zdôrazňoval zmyslovú a rozumovú stránku v ľudskom poznaní. Tvrdil, že filozofia je matka vied. Človek sa podľa al-Kindího stane dokonalejším, pokiaľ pozná pravdu.
Alkmaión z Krotónu

Alkmaión z Krotónu alebo Alkmaion z Krotónu (* 6. storočie pred Kr. – † 5. storočie pred Kr.) bol grécky filozof, lekár, žiak Pytagorov. Pytagorovskú predstavu harmónie sveta preniesol na ľudský organizmus. Za ustredný orgán duševnej činnosti považoval mozog. Ako prvý urobil pitvu človeka.
René Alleau

René Alleau (* 6. jún 1917, Sainte-Savine, Francúzsko – † 18. október 2013, Vallabrix) bol francúzsky filozof a historik vied.
Podstatne prispel k odmietnutiu pozitivistických a okultistickych schém a k situovaniu tradičných vied do ich adekvátneho rámca. Zakladateľ surracionalizmu.
Isabel Allendeová

Isabel Allendeová [] (* 2. august 1942, Lima, Peru) je čilská spisovateľka, žurnalistka a politička.
Život.
Narodla sa v Peru diplomatovi Tomásovi Allendemu a Francisce Llone. V roku 1945 sa rodičia rozišli a matka sa s deťmi odsťahovala naspäť do Čile. V rokoch 1953 až 1958 pobývali v Bolívii a neskôr v Bejrúte, kde doštudovala na súkromnej anglickej škole. V roku 1958 sa vrátila do Čile, kde dokončila štúdium žurnalistiky a stretla svojho prvého manžela, Miguela Fríasa, za ktorého sa vydala v roku 1962.
V rokoch 1959 až 1965 pracovala pre OSN v Santiagu a neskôr v Bruseli. V roku 1963 sa jej narodila dcéra Paula († 1992) a po návrate do Čile v roku 1966 sa narodil syn Nicolás (* 1967).
Začiatkom roka 1967 začala pracovať pre časopis "Paula" a neskôr, v rokoch 1973-1974 písala pre detský časopis "Mampato". V tom čase uverejnila dve rozprávky "La abuela Panchita" a "Lauchas y Lauchones". Zároveň pracovala pre Kanal 7 a 13 čilskej televízie. 
V roku 1973 mala v Santiagu premiéru jej hra "El emperador" (Vládca) a v septembri toho roku došlo v Čile k štátnemu prevratu na čele s generálom Augustom Pinochetom. Jej strýko, prezident Salvador Allende spáchal samovraždu a Allendeová s rodinou sa kvôli nepriaznivej situácii v krajine presťahovala do Venezuely. Tam pracovala pre noviny „El Nacional“ v Caracase a vyučovala na škole. 
V roku 1982, kedy vo veku 99 rokov zomieral jej starý otec, mu začala písať list z ktorého sa vyvinul manuskript k jej slávnemu románu "Dom duchov" (La casa de espíritus). Kniha slávi dodnes veľký úspech a v roku 1993 ju sfilmoval dánsky režisér Bille August. Hlavné postavy stvárnili herci Jeremy Irons, Meryl Streepová, Winona Ryder, Glenn Close a Antonio Banderas.
V roku 1988 navštívila Kaliforniiu, kde stretla svojho druhého manžela Willieho Gordona s ktorým žila v San Rafael. V roku 2003 získala americké štátne občianstvo. V roku 2015 sa po 27 rokoch manželstva oficiálne s manželom rozišli.
Jej kniha "Paula" (vydaná 1994) je autobiografickou spomienkou na detstvo a mladosť strávené v Santiagu. Napísala ju po smrti svojej dcéry Pauly, ktorá zomrela v roku 1992 na porfýriu. 
V septembri 2010 obdržala "Premio Nacional de Chile" za svoj prínos čilskej a svetovej literatúre ako štvrtá žena v poradí a v roku 2012 "Cenu Hansa Christiana Andersena".
O skutočnosti.
„Skutočnosť nie je len to, čo vidíme na povrchu, skutočnosť má i magickú dimenziu, a keď po nej zatúžime, máme právo ju nadsadiť a dať jej farebnosť“.
Iné projekty.
Ferdinand Alquié

Ferdinand Alquié (* 18. december 1906, Carcassonne, Francúzsko – † 28. február 1985, Montpellier) bol francúzsky filozof; zastával negatívnoontologický výklad bytia.
Johann Heinrich Alsted

Johann Heinrich Alsted (lat. "Alstedius") (* 1588, Ballersbach, Nemecko – † 9. november 1638, Weißenburg, Rumunsko) bol nemecký reformovaný teológ a filozof z Nassauska.
Encyklopedista, vynikajúci znalec antiky. Čerpal z neho J. A. Komenský.
Louis Althusser

Louis Pierre Althusser (* 16. október 1918, Birmandreis, Alžírsko – † 22. október 1990, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky filozof, ktorý v 60. rokoch prišiel s programom nového čítania Marxa.
Považuje sa za jedného z najvplyvnejších európskych marxistických filozofov 60. a 70. rokov 20. storočia. Bol učiteľom osobností ako Michel Foucault, Jacques Derrida a Nicos Poulantzas. Člen Komunistickej strany Francúzska. 
Podľa Althussera treba ostro oddeliť ideológiu a vedu. Vedecké poznanie predpokladá radikálny rozchod s ideologickým svetom zážitkov. Althusser sa svojím pojmom tohto teoreticko-vedného rozchodu či zlomu, ktorý vypracoval v nadväznosti na G. Bachelarda, stavia proti fenomenologicko-dialektickej tradícii modernej francúzskej filozofie (Kojeve, Merleau-Ponty, Sartre), chápajúceho Marxovo myslenie ako humanizmus. 
Althusser tvrdí, že už u Marxa samého došlo teoretickovednému zlomu, a to medzi raným humanistickým Marxom poznačeným nemeckým idealizmom a neskorým Marxom, ktorý založil vedu o dejinách, čiže historický materializmus.
Günter Altner

Günter Altner (* 20. september 1936, Vroclav, Poľsko – † 6. december 2011, Berlín, Nemecko) bol nemecký protestantský teológ, filozof a biológ, predstaviteľ kresťansky motivovaného ekologického hnutia.
Život.
Od roku 1956 do 1962 študoval evanjelickú teológiu a biológiu vo Wuppertale a Göttingene, v rokoch 1962 - 1968 biológiu v Mainze a Gießene.
Od roku 1961 pracoval pre Evanjelickú cirkev v Rheinlande, v rokoch 1968 až 1971 pôsobil na "Evangelischen Akademie" v Mülheim an der Ruhr. V roku 1971 sa stal profesorom humánnej biológie na "Pädagogische Hochschule Schwäbisch Gmünd" v Schwäbisch Gmünde odkiaľ odišiel v roku 1973 na "Forschungsstätte der Evangelischen Studiengemeinschaft" (FEST) v Heidelbergu. Od roku 1977 do odchodu do dôchodku v roku 1999 bol profesorom na "Universität Koblenz-Landau" v Koblenzi.
V rokoch 1977 - 1979 bol členom predsedníctva "Vereinigung Deutscher Wissenschaftler", 1979 - 1982 členom komisie "Zukünftige Energiepolitik" pri Bundestagu, 1999 - 2002 členom poradného zboru pre etiku pri spolkovom ministerstve zdravotníctva. V roku 1977 bol spoluzakladateľom "Öko-Institutu" vo Freiburgu im Breisgau.
Naposledy žil a zomrel v Berlíne.
Amalrich z Bene

Amalrich z Bene († okolo 1206) bol francúzsky filozof; panteisticky interpretoval myšlienky J. Eriugenu. Amalrich z Bene sa snažil vypracovať syntézu logiky chartreskej školy s prírodnofilozofickými a novoplatónskymi špekuláciami.
Podľa Amalricha je Boh všetkým (v latinčine "Deus est omnia"). Tento názor roku 1210 odsúdila synoda v Paríži roku 1210 ako kacírsky (spolu s dielom J. S. Eriugenu).
Karel Slavoj Amerling

Karel Slavoj Amerling (* 18. september 1807, Klatovy – † 2. november 1884, Praha) bol český pedagóg a lekár, filozof, riaditeľ prvého ústavu na výchovu vývojovo oneskorených detí v habsburskej monarchii. Zaoberal sa okrem iných záujmov aj entomológiou. Používal tiež počeštený pseudonym Slavoj Strnad Klatovský.
Životopis.
Štúdiá.
Navštevoval farskú školu v Chudeniciach a gymnázium v Klatovách. Následne študoval filozofiu vo Viedni, ale aj vychovávateľstvo, archeológiu, estetiku a hospodárskych vied. Potom sa venoval medicíne v Prahe, kde v roku 1836 získal doktorát.
V roku 1847 sa oženil s Františkou Michalovicovou.
Pochovaný je na cintoríne na Budči.
Carl Amery

Carl Amery (* 9. apríl 1922, Mníchov, Nemecko – † 24. máj 2005, Mníchov) bol nemecký filozof, predstaviteľ ľavicovo orientovaného katolicizmu a futurológ.
Podroboval kritike technodiktatúru a ekodiktatúru priemyselného systému európskej kultúry. Tento systém podľa Ameryho vznikol a rozvíjal sa na základe kresťanskej náuky o stvorení človeka ako vrcholu všetkého živého. Amery bol iniciátorom a hlavnou postavou diskusie teológov a filozofov o vine kresťanstva za ekologickú krízu.
Jean Améry

Jean Améry, narodený ako Hanns Chaim Mayer, (* 31. október 1912, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko – † 17. október 1978, Salzburg, Rakúsko) bol rakúsky filozof židovského pôvodu, preživší holokaustu, ktorý žil neskôr v Belgicku. Zameriaval sa na filozofiu náboženstva a filozofiu kultúry.
Ammónios Sakkas

Ammónios Sakkas alebo Ammónios Sakkás alebo Ammonios Sakkas (* okolo 175 – † 242) bol zakladateľ novoplatonizmu, učiteľ Plotinov. Prímeno Sakkas (nosič vriec) dostal podľa svojho zamestnania. Pravdepodobne pochádzal z Indie.
Vyučoval v Alexandriii. Sám nič nenapísal; zo správ Porfyriových sa dá usudzovať, že sa v jeho učení prelínali prvky pytagorovské a platónske. Medzi jeho žiakov patrili Origenes a Plotinos.
Anan ben David

Anan ben David (hebr. ענן בן דוד) bol zakladateľ židovskej sekty Karaitov.
Učil, že záväzné a Bohom zjavené pravdy a prikázania sú len tie, ktoré sa nachádzajú v Hebrejskej Biblii. Odmietal autoritu rabínov.
Anaxagoras z Klazomen

Anaxagoras z Klazomen alebo Anaxagorás z Klazomen (* 500/497 pred Kr. – † 428/427 pred Kr.) bol grécky predsokratovský filozof, ktorý preniesol filozofiu z maloázijských miest do Atén, kde prežil tridsať rokov (480/460 – 450/430) a ktoré musel opustiť, pretože ho obvinili z bezbožnosti. Uchýlil sa do mesta Lampsakos, kde zomrel. Bol učiteľom a priateľom Perikla a priateľom Euripida. Jeho žiakom bol Archelaos a Metrodoros z Lampsaku.
Anaxagorova filozofia.
Anaxagorova filozofia bola pokusom o prekonanie učenia eleatskej školy o jedinom nemennom bytí. Anaxagoras pokladal mnohotvárnosť a premenlivosť sveta, o ktorej nás informujú zmysly, za základný fakt a pokúsil sa ho vysvetliť. Súhlasil s Parmenidom v tom, že v skutočnosti niet vzniku a zániku, ale len miešanie a rozlučovanie.
Prírodné dianie, vznik a zánik vysvetľoval spájaním a rozdeľovaním nepatrných, nemenných, donekonečna deliteľných, kvalitatívne rozrôznených čiastočiek, ktoré nazýval „semená“ vecí (gr. "spermata", neskôr sa vžil Aristotelov názov "homoiomereiai"). Každá jednotlivina obsahuje všetky druhy semien, rozdielnosť vecí je daná prevahou semien určitej kvality. Semenám je vlastná vnútorná tendencia spájať sa so semenami rovnakého druhu. Do pohybu uvádza tieto semená vonkajšia usporiadavajúca sila – rozum (nús), ktorý Anaxagoras charakterizoval ako najjemnejšiu látku. Rozum je vo vzťahu k pasívnym čiastočkám (látke) nielen hybným, ale aj vládnucím princípom. 
Osud podľa neho neexistuje. Človek je na svete, aby rozpoznal jeho poriadok, čo je základom slobody.
Je po ňom pomenovaný kráter na Mesiaci.
Anaximandros

Anaximandros (* asi 610 pred Kr. – † asi 546 pred Kr.) bol starogrécky filozof, žiak Tálesa z Milétu.
Bol najhlbším mysliteľom milétskej školy, "„lebo svojím výkladom o apeire už aspoň naznačil osobitosť filozofického skúmania sveta“". Apeiron (čiže neobmedzeno) považoval za počiatok (arché) všetkého; z apeironu sa podľa Anaximandra postupne vylučovali protiklady (teplo a chlad, vlhko a sucho); z ich vzájomného pôsobenia sa vyvinulo existujúce usporiadanie sveta. K prírodným zmenám dochádza v dôsledku boja protikladov. Človek sa vyvinul zo živočíchov iného druhu. Zem je tvaru valca a voľne sa vznáša uprostred vesmíru.
Údajne napísal prvé filozofické dielo v Grécku, ktoré sa spomína pod názvom „O prírode“. Anaximandros ako prvý použil na označenie pralátky, z ktorej vznikol svet, termín arché.
"Protiklady… sú teplé a studené, suché a vlhké a iné." (zo Simplikia) 
Anaximandros o hviezde.
"„Anaximandros tvrdí, že sa látka plodiaca od večnosti teplo a chlad pri vzniku tohto sveta oddelila a že z nej okolo vzduchu, ktorý obklopuje zem, vyrástla akási ohnivá guľa ako kôra okolo stromu. Keď sa potom táto guľa roztrhla a rozdelila do rozličných kruhovitých pásov, vznikli slnko, mesiac a hviezdy.“" (z Pseudoplutarcha)
Anaximandros o kozmických telesách.
Anaximandros tvrdí, že "„nebeské telesá vznikli vo forme ohnivého kruhu, vylúčili sa totiž z ohňa v kozme a sú obklopené vzduchom. Ako prieduchy sú na nich určité otvory v podobe píšťal, v ktorých sa objavujú nebeské telesá. Preto keď sa tieto prieduchy zapchajú, vznikajú zatmenia. Aj pribúdanie a ubúdanie mesiaca sa uskutočňuje podľa toho, ako sa zapchávajú alebo otvárajú prieduchy.“" (z Hippolyta)
Anaximenes z Milétu

Anaximenes z Milétu alebo Anaximenés z Milétu/Mílétu (* asi 585 pred Kr. – † asi 524 pred Kr.) bol starogrécky filozof, predstaviteľ milétskej školy.
Zo zachovaných informácií tohto predstaviteľa iónskej filozofie možno súdiť, že sa zaujímal aj o špeciálnovedné poznanie. Tak v tejto oblasti, najmä v astronomických názoroch (v ktorých nadviazal na Anaximandra), ale aj vo filozofii bol pri výklade jasnejší, pochopiteľnejší a určite tiež menej hlboký než jeho predchodca. Bol však veľmi populárny, keď sa milétska škola, zahŕňajúca určite väčší počet žiakov, nazývala vraj jeho menom.
V základnej otázke filozofie o podstate sveta, uvedomujúc si naznačené problémy spojené s Anaximandrovým apeironom, hľadá prijateľnejšie, schodnejšie riešenie. Spočívalo v tom, že vysokú abstraktnosť apeironu ako aj konkrétnosť Tálesovho arché syntetizuje do "kompromisného riešenia". Ide akoby o konkretizáciu Anaximandrovej predstavy o apeirone a abstraktizáciu Tálesovej predstavy o vode ako počiatkoch skutočnosti. Výsledkom mu bola predstava, že arché je vzduch. Je dostatočne abstraktný voči Tálesovej vode a dostatočne konkrétny voči apeironu.
Anaximenes je obzvlášť podnetný v tom, že sa viac ako jeho predchodcovia zaoberá problematikou mechanizmu vzniku vecí z arché. Základom tohto mechanizmu je zhusťovanie a zrieďovanie vzduchu. Všetky veci vznikajú týmito procesmi. Podľa svedectva Hyppolita, Anaximenes tvrdil, "že počiatkom je neobmedzený vzduch, z neho vzniká čo je, bolo a bude... Rozdielne sa javí ak je zhustený alebo zriedený. Keď sa totiž zriedi, stáva sa ohňom, zhustený sa však stáva zase vetrom, po silnejšom zhustení sa stáva zemou a pri najväčšom zhustení kameňom"
Okrem uvedených filozofických dôvodov u "Anaximena" pri výbere povahy arché vystupuje aj biologický dôvod, sformulovaný v zlomku Aetia takto: "Ako nás duša, ktorá je vzduch ovláda, tak dych a vzduch objíma celý svet." Teda vzduch je "zodpovedný" za život, je jeho nositeľom.
Johann Valentin Andreae

Johann Valentin Andreae (* 17. august 1586, Herrenberg – † 27. jún 1654, Stuttgart) bol nemecký teológ, filozof, básnik, ktorý stelesňuje protestantskú kultúru Nemecka na prechode od renesancie k baroku. Jeho dielo zjednocuje všetky dôležité reformné snahy protestantizmu spred tridsaťročnej vojny. Vychádzal z neho Jan Amos Komenský.
Angelus Silesius

Angelus Silesius (vl. menom Johannes Scheffler) (* 25. december 1624, Vroclav, Poľsko – † 9. júl 1677, Vroclav) bol nemecký nadkonfesionálne-panteistický mystik, najvýznamnejší nemecký barokový básnik. Od protestantizmu prestúpil ku katolicizmu (vášnivo sa zapojil do protireformácie). V roku 1661 sa stal františkánom.
Dmitrij Sergejevič Aničkov

Dmitrij Sergejevič Aničkov (; * 1733 – † 12. máj 1788) bol ruský filozof, osvietenec, logik a matematik, profesor na Moskovskej univerzite. 
V úvahách o náboženskej viere presadzoval názor, že má prirodzený pôvod, že náboženstvá sa zrodili zo strachu, fantazijných obrazov prízrakov a z prekvapenia. Aničkov skúmal aj problémy vzťahu jazyka a myslenia, vzniku a vývinu filozofických a vedeckých pojmov,
pričom odmietal teóriu vrodenosti ideí a zastával senzualistické stanovisko. Bol zástancom deizmu.
Peter Annet

Peter Annet (* 1693, asi Liverpool, Anglicko† 18. január 1769) bol anglický filozof a teológ, povolaním učiteľ, ostrý kritik tradičného kresťanstva a predstaviteľ osvietenského deizmu. V spise "Supernaturals examined" (1747) ostro odmietol možnosť uskutočnenia zázrakov.