Bitka pri Borodine

Bitka pri Borodine (fr. pri Moskve) bola bitka medzi Napoleonovou "Grande Armée" (Veľká armáda), a Ruskou cárskou armádou vedenou poľným maršalom Michailom Kutuzovom. Uskutočnila sa 7. septembra 1812 (26. augusta Juliánskeho kalendára) pri obci Borodino, 125 km od Moskvy. Názov bitky ako 'pri Moskve' je sugestívnejší ako Borodino a Napoleon ju pomenoval podľa rieky Moskva, ktorá tečie niekoľko kilometrov od bojiska.
Bola najväčšou a najkrvavejšou bitkou Ruskej kampane, ktorej sa zúčastnilo viac ako 250 000 mužov a ktorá si vyžiadala približne 70 000 obetí.
Od chvíle, keď vstúpil na územie Ruskej ríše, chcel Napoleon zviesť rozhodujúcu bitku proti Rusom, ktorý mu neustále unikali. Táto kampaň, ktorú podnikol čisto z politických dôvodov, si vyžadovala jednoznačné víťazstvo Francúzov, aby prinútili cára Alexandra I. požiadať o mier a uzavrieť novú spojeneckú zmluvu výhodnú pre Francúzsko a jeho stratégiu kontinentálnej blokády. Ruský cár, ktorý čelil nezhodám medzi svojimi generálmi v otázke stratégie, ktorú mal prijať, vymenoval 18. augusta Kutuzova za vrchného veliteľa svojich armád. Po tom, ako Kutuzov umožnil Francúzom priblížiť sa k Moskve za neustálych kozáckych útokov, sa nakoniec rozhodol opevniť svoje pozície a bojovať pri bránach Moskvy.
Počas tejto konfrontácie sa Francúzom podarilo dobyť hlavné ruské opevnenia vrátane 'Rájevského reduty' a 'šípok', ktoré bránil generál Piotr Bagration, ktorý bol počas útoku usmrtený (zomrel 24. septembra 1812). Víťazstvo bolo francúzske do tej miery, že Napoleon prinútil ruské sily ustúpiť a otvoril si cestu na Moskvu. Straty na oboch stranách boli obrovské (približne 30 000 zabitých alebo zranených francúzskych vojakov v porovnaní so 45 000 na ruskej strane) a hoci značne zredukovaná, ruská armáda mala rezervy a tak stále predstavovala hrozbu. Kutuzov napríklad kontroverzne tvrdil, že pri Borodine nad nepriateľom zvíťazil.
Francúzi vstúpili do Moskvy o týždeň neskôr, 14. septembra, a zostali tam až do 19. októbra, keď sa začal čoskoro katastrofálny návrat "Grande Armée".
Kontext.
Pochod na Moskvu.
Napoleon začal inváziu do Ruska v júni 1812. Ruské sily, spočiatku sústredené pozdĺž poľských hraníc, ustupovali pred Francúzmi uplatňovaním taktiky spálenej zeme Michela Barclaya de Tollyho, vrchného veliteľa ruskej armády. Ten sa síce snažil vytvoriť pevnú obrannú líniu proti Francúzom, ale jeho úsilie vždy stroskotalo na rýchlosti francúzskeho postupu.
Napoleon pochodoval na Moskvu z mesta Vicebsk. "Grande Armée" však bola na dlhšie pozemné ťaženie zle pripravená. Jej najbližšou logistickou základňou bol Kaunas, vzdialený 925 kilometrov od Moskvy a zásobovací sklad v Smolensku bol vzdialený od ruského hlavného mesta len 430 kilometrov. Francúzske zásobovacie línie boli preto mimoriadne zraniteľné voči útokom ruských partizánov. Túžba po rozhodujúcej bitke však podnietila Napoleona k akcii.
Medzitým konflikty medzi Barclayovými podriadenými zabránili Rusom vytvoriť spoločnú stratégiu. Barclayova taktika spálenej zeme bola vnímaná ako neochota bojovať. Alexander I., unavený touto stratégiou, vymenoval 29. augusta nového ruského vrchného veliteľa: knieža Michaila Kutuzova. Súčasníci nepovažovali Kutuzova za rovnocenného Napoleonovi, ale napriek tomu mu dali prednosť pred Barclaym, pretože bol etnicky Rusom (narozdiel od Barclaya, ktorý mal škótsky pôvod) a bol veľmi obľúbený v cárovom okolí.
Kutuzov však počkal, kým sa Francúzi, ktorých sily zahŕňali aj veľké zahraničné kontingenty, nedostanú 125 km od Moskvy, a až potom chystal bitku. Dňa 30. augusta nariadil ďalší ústup do mesta Gagarin. Pomer síl zostával v prospech Francúzov, ale teraz už bol päť ku štyrom namiesto troch ku jednej. Kutuzov vytvoril svoju obrannú líniu v ľahko brániteľnej oblasti pri dedine Borodino. Od 3. septembra Kutuzov posilňoval pozície zemnými prácami, najmä redutou v ruskom stredopravom priestore a šípkami na ľavej strane.
Bitka pri Ševardine.
Ruská armáda bola rozmiestnená južne od cesty na Smolensk, po ktorej postupoval Napoleon. Na pahorku postavená reduta Ševardino, ktorá sa nachádzala pri rovnomennej obci, predstavovala ruské ľavé krídlo. V snahe preraziť ruskú obrannú líniu zaujali Francúzi po krátkej, ale krvavej predohre k hlavnej bitke pozície južne a západne od dediny.
Skutočná konfrontácia sa začala 5. septembra, keď sa francúzska jazda maršala Joachima Murata stretla s ruskou jazdou grófa Konovnicina. Zúrivý boj, ktorý nasledoval, sa obrátil v prospech Francúzov a Rusi ustúpili, keď bolo ohrozené ich ľavé krídlo. Dňa 6. septembra sa boje obnovili, ale Konovnicin musel opäť ustúpiť, keď bol Murat posilnený. Rusi sa stiahli do reduty Ševardino, pri ktorej bol rozmiestnený generál Gorčakov s 11 000 mužmi a 46 delostreleckými zbraňami.
Murat nariadil 1. a 2. jazdeckému zboru, ktorým velili generáli Nansouty a Montbrun, aby zaútočili na redutu. Podporovala ich divízia Compans a pechota maršala Davouta. V tom istom čase zaútočila na redutu z juhu Poniatowského pechota. Francúzi, dvakrát odrazení Neverovského pechotou, nakoniec redutu obsadili, pričom stratili 4 000 mužov oproti 7 000 Rusom. Nečakaný francúzsky postup uvrhol Rusov do zmätku. Kolaps ich ľavého krídla ich prinútil vybudovať provizórne obranné postavenie okolo dediny Outitsa.
Pôsobiace sily.
Cárska armáda.
Ruské sily prítomné v deň bitky tvorilo celkovo 180 peších práporov, 164 jazdeckých eskadrón, dvadsať kozáckych plukov a 55 delostreleckých batérií s celkovým počtom 640 diel. Celkovo Rusi nasadili 103 800 mužov. Avšak 7 000 kozákov a 10 000 ruských domobrancov prítomných v ten deň sa bitky nezúčastnilo.
Ruská armáda mala značnú výhodu, pretože bola zakopaná v rôznych redutách.
"Grande Armée".
Grande Armée, rozmiestnená pri Chevardine, 2,5 km od ruských línií, pozostávala z 214 peších práporov, 317 jazdeckých eskadrón a 587 delostreleckých diel v celkovom počte 124 000 vojakov. Cisárska garda, ktorá mala 109 diel a pozostávala z tridsiatich peších práporov a dvadsiatich siedmich jazdeckých eskadrón s celkovým počtom 18 500 mužov, sa však do bitky nezapojila. 
Medzi prítomnými generálmi boli aj Michel Ney a Joachim Murat.
Priebeh bitky.
Šípky.
Večer predtým zaujala pozície v strieľnách granátnická divízia pod velením generála Voroncova. Bitka sa začala o šiestej hodine ráno delostreleckou prípravou proti ruskému centru, ktorú viedlo 102 diel. Francúzi však potom stratili drahocenný čas ich presunom, pretože boli príliš ďaleko od ruských línií. Davout nariadil divíziám zaútočiť na najjužnejšiu šípku. Pod paľbou ruského delostrelectva boli generáli zranení, ale Francúzom sa podarilo postúpiť. 
Davout, vidiac zmätok, osobne viedol 57. brigádu, kým mu nezastrelili koňa. Davout padol tak tvrdo, že ho generál Sorbier v momente vyhlásil ako mŕtveho. Na jeho miesto bol vyslaný generál Rapp, ale Davout bol nažive a stále stál na čele 57. brigády. Rapp potom prevzal velenie 61. brigády, než bol po dvadsiaty druhý raz vo svojej kariére zranený. 
O siedmej hodine ráno Napoleon zapojil do boja Neyov a potom Junotov zbor, aby prišli Davoutovi na pomoc; Davout napokon okolo 7.30 h dobyl tri šípy. Francúzov však odrazil ruský protiútok vedený Bagrationom s 27. pešou divíziou, husármi a dragúnmi. 
Ney obnovil útok na šípy a okolo 10. hodiny sa mu ich podarilo znovu dobyť. Barclay potom poslal tri pluky gardy, osem práporov granátnikov a 24 diel, aby posilnili dedinu Semionovskoje, severne od šípov. Francúzi boli vytlačení od šípov, ale Ney ich o 11. hodine opäť dobyl. Ney bol následne opäť vytlačený, ale definitívne pozície dobyl okolo 11.30 h. Napoleon váhal nasadiť cisársku gardu, ktorá bola jeho poslednou rezervou, tak ďaleko od Francúzska.
Rájevského reduta.
Beauharnais medzitým vstúpil do Borodina po prudkých bojoch s ruskou gardou a postupoval k hlavnej redute. Jeho jednotky však stratili súdržnosť a generál musel pod ruskými protiútokmi ustúpiť. Ruský generál potom zaujal pozíciu pred Borodinom, aby chránil dedinu. Zatiaľ Eugenove sily prekročili rieku smerom na juh. Generál nasadil časť svojho delostrelectva a začal Rusov zatláčať späť za redutu. Podporované francúzskym delostrelectvom postupovali ďalšie divízie a ovládli redutu. Barclay musel sám zmobilizovať zrazený pluk. Kutuzov potom nariadil generálovi, aby redutu dobyl späť; s tromi delostreleckými batériami, ktoré mal k dispozícii, spustil paľbu na redutu, zatiaľ čo dva pluky ruskej gardy zaútočili na pozíciu. Reduta potom padla späť do ruských rúk.
Beauharnaisovo delostrelectvo pokračovalo v ostreľovaní Rusov, zatiaľ čo Ney a Davout zároveň strieľali z kanónov. Barclay poslal posily na obranu reduty, zatiaľ čo v čase vrcholiacej bitky za neho všetky rozhodnutia prijímali Kutuzovovi podriadení: podľa plukovníka Clausewitza sa Kutuzov zdal byť „v tranze“. Po smrti veliteľa ruského delostrelectva zostali niektoré delá za ruskými líniami nevyužité, zatiaľ čo francúzske delostrelectvo pustošilo ruské rady.
O 14:00 Napoleon nariadil nový útok na redutu. Generál Caulaincourt nariadil kyrysníkom viesť útok proti redute. Barclay, pozorujúc francúzske prípravy, potom presunul svoje jednotky na posilnenie pozície, ale boli ostreľované francúzskym delostrelectvom. Caulaincourt osobne viedol útok a podarilo sa mu obsadiť redutu, ale zabila ho delová guľa. Ruská jazda, ktorá sa mu pokúsila vzdorovať, bola opäť zahnaná, zatiaľ čo ľavé krídlo, kde bol Bagration smrteľne zranený, a ruský stred, ktorý bol vážne poškodený, vykazovali známky slabosti. V tomto momente Murat, Davout a Ney naliehali na cisára, ktorý mal v zálohe cisársku gardu, aby ju zapojil a zasadil ruskej armáde posledný úder, ale ten odmietol. Keď sa ho opýtali prečo, odpovedal: „Oni mi to zbúrajú“.
Koniec bitky.
Barclay potom požiadal Kutuzova o nové inštrukcie, ale Kutuzov bol na ceste do Moskvy, obklopený mladými šľachticmi, ktorí sľubovali, že Napoleona vyženú. Ruský generál si však dobre uvedomoval, že jeho armáda je na boj s Francúzmi príliš malá. Rusi sa stiahli na líniu hrebeňov ďalej na východ. Napoleon si myslel, že bitka bude pokračovať na druhý deň ráno, ale Kutuzov po vypočutí rád svojich generálov nariadil ústup smerom k Moskve. Cesta do „svätého mesta“ bola pre "Grande Armée" otvorená.
Straty.
Obete boli na oboch stranách veľmi vysoké. "Grande Armée" stratila približne 30 000 mužov: podľa P. Dennieeho, inšpektora revízií bolo na francúzskej strane 6 562 mŕtvych vrátane 269 dôstojníkov a 21 450 zranených. Podľa historika Aristida Martiniena však Francúzi stratili celkovo 1 928 padlých alebo zranených dôstojníkov vrátane 49 generálov. 
Rusi stratili približne 44 000 mužov, mŕtvych alebo zranených, vrátane 211 mŕtvych dôstojníkov a 1 180 zranených. 24 ruských generálov bolo zranených alebo zabitých, vrátane Bagrationa, ktorý zomrel na následky zranení 24. septembra, a Toutchkova. 
Na francúzskej strane nedostatok zásob pre bojaschopných vojakov spôsobený predĺžením zásobovacích línií znamenal, že niektorí zranení v dňoch nasledujúcich po bitke zomreli od hladu alebo zanedbania starostlivosti.
Následky.
Francúzi 14. septembra obsadili Moskvu (125 km). V ten istý večer mesto zachvátili obrovské požiare. Posledné požiare boli uhasené 20. septembra večer. Moskva, postavená prevažne z dreva, bola takmer úplne zničená. Zbavení zimných priestorov a bez toho, aby sa dočkali očakávanej ruskej kapitulácie, boli Francúzi nútení 18. októbra mesto opustiť a začať katastrofálny ústup.
Bitka pri Borodine sa považuje za francúzske taktické víťazstvo. Otvorila Napoleonovi cestu do Moskvy. Hoci francúzske straty boli veľmi vysoké, boli nižšie ako počet ruských mŕtvych a zranených.
Hoci sa bitka považovala za Napoleonovo víťazstvo, súčasní historici považujú Borodino za Pyrrhovo víťazstvo. Murat a vicekráľ Eugène de Beauharnais, ktorých cituje Philippe de Ségur vo svojom diele "Histoire de la Grande-Armée pendant l'année 1812", hovorili o Napoleonovej zotrvačnosti a nerozhodnosti počas bitky, akoby chýbal "jeho génius". V skutočnosti vraj cisár trpel horúčkou a bolesťami, ktoré tým, že ovplyvnili jeho zdravie, ho ako výnimočného stratéga pripravili o obvyklé schopnosti. Tento názor však dôrazne spochybnili iní autori, najmä Gaspard Gourgaud, cisárov sanitár, ktorý s ním slúžil počas celej ruskej kampane.
Víťazstvo si pripísalo aj Ruské impérium, keďže vojská sa v poriadku stiahli. Rusko si svoj nárok na víťazstvo potvrdilo tým, že koncom 19. storočia pomenovalo triedu bojových lodí Borodino. V roku 1949 ZSSR založilo mesto Borodino v Krasnojarskom kraji na pamiatku dediny založenej vojakmi Semionovského pluku, účastníkmi z roku 1812, ktorí si uctili pamiatku vojny a jej hlavnej bitky v povstaní v roku 1820.
Literatúra.
"Vojna a mier".
Lev Tolstoj v diele "Vojna a mier" opisuje túto bitku podrobne. Francúzsku armádu prirovnáva k obrovskej divokej šelme a Kutuzova k skúsenému lovcovi, strieľajúceho šípy s následným útekom. 
"Šelma", ktorá je nútená prenasledovať ho vo vydrancovanom prostredí, kde nie je dostatok potravy, nakoniec podľahne strate krvi zo svojich rán a umrie.
Balzac.
V románe Honoré de Balzaca "Dedinský lekár" (fr. La médecin de campagne) Goguelat, bývalý vojak pod Napoleonom, za súmraku v stodole rozpráva o najkrutejších okamihoch bitky pri Borodine. Tieto príbehy, považované za povesti a legendy, boli publikované samostatne v dvoch časopisoch.
Hudba.
V roku 1880 skomponoval ruský romantický skladateľ Piotr Iľjič Čajkovskij predohru 1812, pätnásťminútovú opisnú symfonickú skladbu, ktorá 68 rokov po udalosti rozpráva príbeh bitky pri Borodine medzi Napoleonovou francúzskou armádou a ruskou armádou, ktorá sa odohrala v Rusku v roku 1812. Toto dielo bolo napísané na oslavu ruského víťazstva. Obsahuje ruské ľudové piesne hrané na hudobných nástrojoch, úryvky z "La Marseillaise", vojenské pochody, zvukové efekty integrované do orchestra (výstrely z diel imitujúce bitku) a salvy kostolných zvonov evokujúce ľudovú radosť z ruského víťazstva. Dielo je podľa slov samotného skladateľa „výbušné a búrlivé“, najmä finále s ohlušujúcimi delami a zvonmi, spojené s mohutnými dychovými údermi. V koncertnej sále sú delá nahradené miniatúrnymi výbušnými náložami. Vďaka tomu je predohra z roku 1812 jedným z najcharakteristickejších diel orchestrálnej sily.
Najvýraznejšiu hudobnú evokáciu tejto vojenskej epizódy však zložil Sergej Sergejevič Prokofiev. Jeho opera "Vojna a mier" (na motívy Tolstého románu) venuje tejto bitke čestné miesto (takmer celú druhú polovicu diela). Vpád nemeckých vojsk do ZSSR počas druhej svetovej vojny motivoval Prokofieva k vytvoreniu tejto rozsiahlej epickej fresky, v ktorej je útočník (Napoleonova "Grande Armée") zobrazený nelichotivým spôsobom: vidíme váhajúceho Napoleona, strateného tvárou v tvár armáde, ktorá bola dezorganizovaná a byrokratická.
Pamiatky.
Po vojne bol na tomto mieste, na mieste Kutuzovovho veliteľstva, postavený pamätník.
Ďalšie bitky.
Ďalšia bitka pri Borodine sa odohrala v októbri 1941.