Eleonóra Kastílska (1241)

Eleonóra Kastílska (* 1241† 29. november 1290, Harby) bola grófka z Ponthieu a anglická kráľovná ako prvá manželka kráľa Eduarda I. Manželstvo bolo zrejme vydarené, o Eduardovom vzťahu k Eleonóre vypovedá, že ju s obľubou nazýval "milovanou manželkou" a po jej skone dal postaviť tzv. Eleonórine kríže, ktoré kopírovali cestu pohrebného sprievodu do Londýna.
Život.
Eleonóra bola dcérou kastílskeho kráľa Ferdinanda III. a jeho druhej manželky Johany z Ponthieu. Ponuka na sobáš s anglickým následníkom Eduardom vzišla z iniciatívy jeho otca Henricha III. a Eleonórin brat Alfonz X. ju s podmienkou, že ženích bude mať dostatočný pravidelný príjem, prijal.
Eduard, Eleonórin vrstovník, sa vydal s honosným sprievodom na kastílsky dvor a v Las Huelgas bol svojím budúcim švagrom Alfonzom pasovaný za rytiera. 18. októbra 1254 sa v Las Huelgas konala dynastická svadba. Po šiestich týždňoch plných svadobných osláv sa novomanželia vydali do Gaskonska.
Spoločne s Eduardovými rodičmi sa stretli s francúzskym príbuzenstvom na kráľovskom dvore v Paríži a potom sa usídlili v Bordeaux. Eduard sa v Guyenne stal nástupcom svojho strýka Simona z Montfortu, ktorého miestni obyvatelia pre tvrdú vládu zatratili.
Roku 1255 sa manželia vrátili z európskej pevniny do Anglicka, kde sa Eduard dostal do sporu s otcom. Tu sa tiež v lete 1256 stretli s Eleonóriným bratom Henrichom. Roku 1257 sa vzbúrili Walesania a niekoľko rokov trvajúce politické nepokoje nakoniec vyústili v zápase na bojovom poli. 14. mája 1264 v bitke pri Lewes sa podarilo Simonovi Montfortovi, vodcovi kráľovskej opozície zajať kráľa, princa Eduarda a Richarda z Cornwallu a nechal ich uväzniť. Eleonóra po dobu manželovho väznenia bola na čestné slovo uväznená vo Westminsterskom paláci. Eduardovi sa neskôr podarilo z väznenia uniknúť a 4. augusta 1265 porazil vďaka lesti strýka Simona pri Eveshame. O rok neskôr sa Eleonóre podarilo po troch dcérach konečne porodiť prvého syna.
Svätá zem.
Po upokojení atmosféry sa manželia na pápežskú výzvu vydali spoločne s francúzskym kráľom Ľudovítom, ktorý napriek podlomenému zdraviu túžil po šírení pravej viery prostredníctvom križiackej výpravy. Aby mohol financovať náklady spojené s výpravou, musel sa Eduard zadĺžiť u samotného Ľudovíta a požiadať parlament o pôžičku. Jeho družina vraj nebola príliš početná a tvorila asi len 1 000 vojakov. Mnohí účastníci výpravy boli Eduardovi blízki priatelia a rodinní príslušníci, vrátane jeho manželky Eleonóry. Pôvodným cieľom výpravy bolo oslobodenie pevnosti v Akko, ale Ľudovít sa odchýlil a dorazil do Tunisu, kde sa jeho vojsku podarilo dobyť Kartágo. Ďalšiemu úspechu sa postavila do cesty epidémia.
V čase príchodu anglickej výpravy v máji 1271, bol Ľudovít IX. a jeho syn Ján mŕtvy. Väčšia časť francúzskeho vojska sa vrátila späť do Francúzska, ale časť sa pridala k Eduardovi a jeho tisíckam rytierom. Princ pokračoval do Akka, aby sa pripojil k deviatej križiackej výprave. Krátko nato napadol mesto Quaqun. Roku 1272 sa Eduardovi podarilo so sultánom Bajbarsom uzavrieť desaťročné prímerie. Eleonóra počas pobytu na východe porodila dve dcéry. Pri návrate na európsky kontinent zastihla cestujúcich divoká búrka, ktorá zapríčinila stroskotanie lode. Z útrap kruciáty a stroskotania sa zotavovali na Sicílii, kde ich zastihla správa o skone kráľa Henricha.
Kráľovská koruna.
Eduard ako nový kráľ zložil v Paríži lénnu prísahu novému francúzskemu kráľovi Filipovi III., synovi svätého Ľudovíta.
Potom sa manželia takmer rok zdržiavali v Bordeaux a až 14. augusta 1274 boli vo Westminsterskom opátstve korunovaní. V októbri roku 1274 vykonal Eduard dôkladnú kontrolu činnosti kráľovských a panských úradníkov a zneužívania úradnej moci. Eleonóra sa na manželovej činnosti vo veľkej miere podieľala a pokúšala sa vďaka svojim rodovým zväzkom ovplyvniť dianie v Aragónsku, kam sa francúzsky kráľ Filip III. vydal na križiacku výpravu.
Eduard čelil ďalšiemu waleskému povstaniu a tiež zhoršovaniu Eleonórinho zdravia, na ktorom sa zrejme podpísali početné pôrody. Chorá kráľovná sa rozhodla pre cestu na kontinent, chcela sa vrátiť do Guyenne. So zastávkou na parížskom dvore, kde Eduard vzdal hold novému kráľovi Filipovi IV. Peknému, sa vydali na ostrov Oléron a Talmont, obľúbenej plantagenetskej rezidencie. Potom kráľovná zakotvila na polostrove rieky Dordogne v Condate, kde mala sídlo so svojou malou zoologickou záhradou s papagájmi, gepardmi a tigrami. Túto dobu trávila uhladzovaním sporov medzi rehoľnými rádmi a tiež vyjednávaním medzi aragónskym a sicílskym kráľom o prepustení Aragóncami zajatého Karla zo Salerna. Dcéru Eleonóru zasnúbila s aragónskym princom Alfonzom a sama poslala požadované výkupné za cenného zajatca.
Smrť.
Roku 1289 sa kráľovský pár vrátil do Anglicka, kde sa Eleonórin zdravotný stav zhoršil. Eduard sa urýchlene vrátil z výpravy smerovanej k potlačeniu škótskeho povstania a spoločne pomaly cestovali do Lincolnu. V Harby došlo ku kríze a Eleonóra po prijatí posledného pomazania zomrela. Eduard bol celý čas pri jej lôžku a manželia sa tak stihli po tridsaťšesťročnom manželstve rozlúčiť.
Tzv. Eleonórine kríže boli postavené na miestach, kde pohrebný sprievod s kráľovnej pozostatkami nocoval. Jednalo sa o Lincoln, Grantham, Stamford, Geddington, Northampton, Stony Stratford, Woburn, Dunstable, St Albans, Waltham, Westcheap a Charing. Telo zosnulej bolo najskôr pochované vo Westminsterskom opátstve do hrobu Eduarda Vyznávača, kým nebol zhotovený bronzový náhrobok od majstra Viliama Torela, ktorý je spoločne s náhrobkom Henricha III. jedným z prvých so skutočnou podobou zosnulého. Kópia Torelovho náhrobku bola tiež v katedrále v Lincolne, kde boli uložené vnútornosti kráľovnej a ďalší náhrobok bol tiež v dominikánskom kláštore v Blackfriars v Londýne, kde bolo pochované srdce. Spoločne s Eduardom bola v súsoší na priečelí katedrály v Lincolne.