Stachanovské hnutie

Stachanovské hnutie () bolo masové kultúrne hnutie pracujúcich, ktoré vzniklo v Sovietskom zväze a podporovalo socialistické napodobňovanie a racionalizáciu pracovných procesov. Stachanovci (стаха́новцы) si brali príklad z Alexeja Stachanova a boli hrdí na svoju schopnosť vyrábať viac, ako bolo potrebné, tým, že pracovali tvrdšie a efektívnejšie, čím prispievali k spoločnému dobru a posilňovali socialistický štát. Hnutie sa začalo v uhoľnom priemysle, ale neskôr sa rozšírilo do mnohých ďalších odvetví v Sovietskom zväze. Spočiatku bolo populárne, nakoniec však narazilo na odpor, keďže zvýšená produktivita viedla k zvýšeným nárokom na pracovníkov.
História.
Stachanovské hnutie sa začalo počas sovietskej druhej päťročnice v roku 1935 ako nová etapa socialistickej súťaže, ktorá vznikla ako pokračovanie rýchlej industrializácie a násilnej kolektivizácie, ktoré sa uskutočnili sedem rokov predtým. Hnutie bolo pomenované po Alexejovi Grigorievičovi Stachanovi, ktorý 31. augusta 1935 údajne vyťažil 102 ton uhlia za menej ako 6 hodín (14-násobok svojej kvóty). 1. februára 1936 však stachanovci „prekonali“ jeho rekord a toho dňa bolo oznámené, že Nikita Izotov vyťažil 640 ton uhlia za jednu zmenu.
Stachanovské hnutie, podporované a vedené komunistickou stranou, sa čoskoro rozšírilo aj do ďalších priemyselných odvetví Sovietskeho zväzu. Medzi priekopníkov hnutia patrila napríklad Paša Angelina v poľnohospodárskom priemysle.
V dňoch 14. novembra – 17. novembra 1935 sa v Kremli konala 1. stachanovská konferencia, ktorá zdôraznila výnimočnú úlohu stachanovského hnutia pri socialistickej prestavbe národného hospodárstva.
V súlade s rozhodnutiami pléna sovieti zorganizovali širokú sieť priemyselného vzdelávania a vytvorili špeciálne kurzy pre majstrov socialistickej práce. V roku 1936 sa na viacerých priemyselno-technických konferenciách revidovali plánované výrobné kapacity rôznych odvetví a zvyšovali sa ich výkony. V mnohých priemyselných odvetviach tiež zaviedli stachanovské súťaže s cieľom nájsť najlepších pracovníkov a podporiť súťaženie medzi nimi.
Stachanovky sa objavovali zriedkavejšie ako muži, ale štvrtina všetkých členiek odborov bola označená za „prekonateľky noriem“. Prevažnú časť stachanovcov na vidieku tvorili ženy, ktoré pracovali pri dojení, ako ošetrovateľky teliat a poľné robotníčky.
Sovietske orgány tvrdili, že stachanovské hnutie spôsobilo výrazné zvýšenie produktivity práce. Diskusia o návrhu ústavy v 30. rokoch bola využitá ako nový vietor do plachiet hnutia.
Počas druhej svetovej vojny stachanovci používali rôzne metódy na zvýšenie produktivity, napríklad prácu na viacerých obrábacích strojoch naraz a kombinovanie profesií. Stachanovci zorganizovali „hnutie dvoch stovák“ ("двухсотники") s plnením 200 % alebo viac kvóty za jednu zmenu).
Odpor a ukončenie.
Opozícia voči tomuto hnutiu si vyslúžila označenie „rozvracač“. Nie všetci robotníci boli stachanovcami a požiadavkou na zvýšenie produktivity nadšení. Niektoré skupiny považovali Stachanova za zodpovedného za sťaženie ich života a dokonca sa mu za to vyhrážali.
Počas éry destalinizácie, ktorá sa snažila zrušiť mnohé z toho, čo bolo urobené počas Stalinovho režimu, bolo stachanovské hnutie vyhlásené za stalinský propagandistický manéver. Robotníci mali dostať najlepšie vybavenie a najpriaznivejšie podmienky, aby sa mohli dosiahnuť najlepšie výsledky.
V roku 1988 sovietsky denník "Komsomoľskaja Pravda" uviedol, že široko propagované osobné úspechy Stachanova boli nafúknuté. Noviny trvali na tom, že Stachanov využíval na pomocné práce množstvo pomocníkov, zatiaľ čo výstupy boli vyčíslené len pre neho. Podľa sovietskych štátnych médií Stachanovov prístup nakoniec viedol k zvýšeniu produktivity práce prostredníctvom lepšej organizácie práce vrátane špecializácie a postupnosti úloh.