Čínske písmo

Čínske písmo alebo čínske znaky je jeden z najstarších systémov písma. Je to logofonetické písmo. Z vyše 100 000 znakov sa používa bežne 5 – 6 tisíc.
Charakteristika.
Typ písma.
Čínske písmo má od prvých nálezov až dodnes približne rovnaký charakter – je to písmo v širšom ponímaní logografické, presnejšie povedané je to logomorfémografické písmo a zároveň logofonetické písmo. Termín logomorfémografické zdôrazňuje, že má znaky tak pre celé slová, ako aj len pre morférmy, a termín logofonetické zdôrazňuje, že má znaky tak pre slová/morfémy, ako aj pre zvuky jazyka.
Čínske písmo sa časom menilo tak, že jednak klesal podiel logogramov (znaky vyjadrujúce slová) a stúpal podiel morfémogramov (znaky vyjadrujúce morfémy), a jednak stúpal podiel fonogramov. Prvý spomenutý vývoj je spôsobený tým, že v archaickej čínštine prevládali jednoslabičné a jednomorfémové slová, takže znaky korelovali so slovami, dnes už sú čínske slová dlhšie (zložené), takže znaky korelujú prevažne už len s morfémami.
Treba dodať, že občas sa čínske písmo chybne klasifikuje ako slabičné písmo. Je to spôsobené tým, že čínske morfémy sa spravidla (kvázi náhodou) zhodujú so slabikami. V skutočnosti sa ale čínske znaky pri bližšom pohľade vzťahujú na morfémy, nie na slabiky.
Veľký počet znakov.
Keďže ide o písmo logografické, v čínskych znakoch sa neodráža výslovnosť tak priamym spôsobom, ako je tomu napríklad v latinke. Tento fakt samozrejme značne sťažuje výučbu čítania a písania aj u cudzincov, aj u Číňanov, a je veľkou brzdou gramotnosti: na rozdiel od európskych jazykov, kde počet znakov zvyčajne nepresahuje 50, čínskych znakov sú tisíce. Najväčšie slovníky obsahujú vyše 100 000 znakov, drvivá väčšina z nich je však dávno nepoužívaná, prípadne ide o varianty (až 1/3), a v praxi sa používa zhruba len 5000 znakov. Na druhej strane sú tu aj nesporné výhody: v jazykovo roztrieštenej Číne sa veľa vzájomne nezrozumiteľných (hoci príbuzných) jazykov a nárečí píše tými istými čínskymi znakmi. Hovoriaci kantónčiny sa nedohovoria s hovoriacim štandardnej čínštiny, ale ak sú obaja gramotní, môžu si písať. Z podobného dôvodu čínske televízne stanice vysielajú filmy v čínskom znení s čínskymi titulkami.
Slovo v čínskom ponímaní.
V čínskom písme sa nerobia medzery medzi slovami. Pojem slovo má v čínskom prostredí inú hodnotu: ide o koncept čisto jazykový, nie pravopisný. V znakovom zápise je jedinou jednotkou menšou ako veta znak; ten vo výslovnosti zodpovedá takmer vždy jednej slabike. Na významovej úrovni to potom spravidla býva morféma, hoci to zďaleka nie je univerzálne pravidlo. Existuje rad znakov, ktoré samy o sebe žiadny význam nenesú a získavajú ho až v spojení so znakom iným, existujú aj znaky, v ktorých sú obsiahnuté morfémy dve. Súčasná čínština už dávno nie je jazykom jednoslabičným, väčšina slov je dvojslabičná.
Čínske znaky.
Podobne ako v iných významných historických písmach (egyptskom, sumerskom a podobne) aj v čínskom existujú v podstate tri druhy znakov:
Terminologická poznámka: 
Podrobnejšie delenie čínskych znakov, tradične používané v sinológii, je delenie na 6 skupín, ktoré sa (neprávom) pripisuje Sü Šenovi:
V súčasnosti sa znaky skladajú zo štandardizovaných ťahov, ktorých býva 1 až 28. Platí pravidlo, že v texte každému znaku prislúcha rovnako veľká myslená plocha vykreslená štvorcom, do ktorého sú zapísané a to bez ohľadu na zložitosť.
Text sa píše vodorovne zľava doprava.
Dejiny čínskeho písma.
Pôvod čínskeho písma je nejasný, pravdepodobne to bude produkt postupného domáceho vývoja, ale mohlo vzniknúť aj z protoindického písma alebo babylonského (sumerského) písma.
V Číne existovali aj predstupne písma. Číňania napríklad kedysi používali šnúrové mnemotechnické pomôcky, známe aj z ostrova Rjúkjú. Okrem toho existovali napríklad odznaky hodností, ktoré sa nosili na opaskoch, tie možno tiež považovať za predchodcov písma. Existovalo aj predmetné písmo (zaslanie fyzického predmetu, ktorého názov znel rovnako ako slovo, ktoré je obsahom komunikácie).
Piktogramy sa objavujú v druhej polovici 3. tisícročia pred Kr. na keramike a podobne. Pravdepodobne išlo vlastnícke značky. Ich (ne)súvis s neskorším čínskym písmom je nejasný. Treba poznamenať, že aj zhruba najstaršie dve fázy súčasné čínskeho písma (veštbové kosti a veľké pečatné písmo - pozri dole) sa zvyknú v literatúre označovať ako piktografické písmo, myslí sa tým ale piktografické písmo v širšom zmysle, teda také, ktorého znaky sa podobajú obrázkom, a nie piktografické písmo v užšom význame "typ písma predchádzajúci logografickému písmu".
V roku 2003 sa našli v Che-nane sporné nálezy údajných predchodcov čínskych znakov z obdobia 6600 pred Kr. Nesporné nálezy začínajú ale až okolo 1500 pred Kr. Vývoj samotného čínskeho písma možno rozdeliť na niekoľko fáz (typov) písma:
Ako tradičné čínske znaky sa dnes označujú čínske písma staršie než zjednodušené čínske znaky, najmä vzorové písmo. Taiwan a rôzne čínske komunity po svete väčšinou trvajú na tradičnom čínskom písme.
Znaky sa pôvodne vyrývali do materiálu kovovými hrotmi a písalo sa aj bambusovým perom namáčaným do laku. Ešte na prelome letopočtov začali písať štetcom namáčaným do tušu a najbežnejším písacím materiálom sa stal papier. Písalo sa zhora nadol a sprava doľava v stĺpcoch. Koncom 6. stor. po Kr. poznali drevotlač a roku 1045 kováč Pi-Šeng vynašiel princíp tlače pohyblivými typmi, ale kníhtlač nespôsobila v čínskom písomníctve taký prevrat ako neskoršie v Európe, zrejme pre veľký počet základných grafických jednotiek.
Texty sa pôvodne písali zvislo sprava doľava, od roku 1956 sa záväzne píšu vodorovne zľava doprava.
Začiatkom 18. stor. bolo známych už 44 000 znakov. Dnes vyše 100 000.
Radenie v slovníkoch.
Na nájdenie čínskeho znaku v slovníku je potrebné vedieť rozpoznať radikál znaku a vedieť spoznať, koľkými ťahmi sa znak píše. (Jednotlivé prvky, z ktorých sa čínsky znak skladá, majú jednotný počet ťahov, ktorými sa majú písať.)
Na začiatku slovníka je tabuľka radikálov, ktoré sú usporiadané podľa počtu ťahov. Pri každom radikáli je uvedený zoznam znakov s týmto radikálom, ktoré slovník obsahuje; tieto znaky sú usporiadané opäť podľa počtu ťahov. Pretože aj znakov s rovnakým radikálom a počtom ťahov môže byť veľa, býva príslušná časť tabuľky napísaná čínskou číslovkou, vyjadrujúcou počet ťahov fonetickej zložky.
Pri každom znaku je nakoniec odkaz na príslušné heslo v slovníku. Hoci by mohlo ísť o číslo stránky, väčšinou je odkazom prepis výslovnosti znaku - heslá sú totiž v slovníkoch radená nie podľa počtu ťahov, ale práve podľa prepisu výslovnosti. V čínskych slovníkov vydaných v ČĽR a kdekoľvek mimo Číny sa výslovnosť zapisuje pomocou pchin-jinu. Na Taiwane na rovnaký účel slúži staršie čínska abeceda vymyslená špeciálne na zápis výslovnosti, nazývaná ču-jin fu-chao či bopomofo. V Kórei sa používa hangul a v Japonsku kana. Pozor, ani zoradenie podľa pchin-jinu nie je úplne rovnaké s tým, ktoré sa používa v jazykoch píšucich latinkou.
Tradičné a zjednodušené znaky.
V snahe priblížiť písmo širším vrstvám obyvateľstva prebehla v ČĽR v druhej polovici 20. storočia (1956, 1964 a 2009) postupná reforma, ktorá veľa znakov zjednodušila. Kritici však tvrdia, že sa tým narušila informácia o pôvode a príbuznosti jednotlivých znakov. Reformy boli plánované už od 20. rokov v súvislosti s veľkou vlnou modernizácie Číny (Májové hnutie roku 1919), a okrem toho oveľa ďalekosiahlejšie reformy, ktoré zastreli pôvodnú podobu znakov, ich stavbu, etymológiu aj príbuznosti a oddelili priemerne gramotných Číňanov od staršej tradície, prebehli približne v rokoch 300-0 pred Kr. Pôvodné znaky ilustrujú úzke spojenie medzi významami jednotlivých znakov a vierou prastarých Číňanov v nebesá.
Zjednodušené znaky sú dnes štandardom v ČĽR (s výnimkou Hongkongu a Macaa) a v Singapure. Na Taiwane sa naďalej používajú tradičné znaky.
Zjednodušenie najviac vynikne tam, kde bol zjednodušený radikál, a zásah sa teda dotkol veľkej skupiny znakov (napr. radikál v slove" jü" - "jazyk": 語 → 语). Zjednodušene možno povedať, že dnes používané čínske znaky sa delia na tri skupiny:
V skutočnosti je situácia zložitejšia. Rôzne varianty toho istého znaku existovali dávno pred vznikom ČĽR, ku zjednodušovania dochádzalo tiež, hoci v podstatne menšej miere. Napr. znak "tchaj" v slove" Tchaj-wan" (po slovensky Taiwan) má jednoduchý (台) a zložitý (臺) variant, napriek tomu sa aj na Taiwane (teda v doméne tradičných znakov) používa tá jednoduchšia.
Svoje vlastné reformy urobili aj Japonci, takže aj keď "kandži" možno skôr označiť za tradičné znaky, napr. znak pre štúdium (po čínsky "Sue,' po japonsky "gaku)" sa v Japonsku zhoduje s tvarom v ČĽR (学), zatiaľ čo na Taiwane a v Hongkongu je zložitejší (學).