Milan Laluha

Milan Laluha (* 11. november 1930, Tekovské Lužany – † 10. november 2013) bol slovenský maliar a grafik.
V rokoch 19501955 študoval na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Fulla, prof. Zmeták, prof. Hoffstädter a prof. Milly). Patril k prvým absolventom Vysokej školy výtvarných umení v Bratislave, ktorých spájalo úsilie úprimne pretlmočiť skutočnosť. V roku 1957 bol zakladajúcim členom Skupiny Mikuláša Galandu, činnosť ktorej bola ukončená v roku 1968. Zúčastnil sa na všetkých skupinových výstavách galandovcov. V roku 1972 bol vylúčený zo Slovenského zväzu výtvarných umelcov, čo znamenalo „tichý“ zákaz verejných výstav, reprodukovania a nakupovania jeho diel verejnými galériami. Tento zákaz však nikdy nebol striktne dodržiavaný. V rokoch 1955 žil v Dolnej Mičinej, ktorú po celý život dlhodobo navštevoval a výtvarne zobrazoval, v rokoch 1958 sa usadil v Martine, od roku 1963 žil a tvoril v Bratislave.
Tvorba.
Začiatky tvorby.
Začiatky tvorby Milana Laluhu sú spojené s Dolnou Mičinou a jej okolím. Oporu našiel u otca moderného umenia – Paula Cézanna, z ktorého vychádzala celá jeho generácia a kubizmus s jeho proto i post fázami. Po skončení školy sa oboznámil s dielom Fernanda Légera. V jeho maľbe ho zaujal mohutný tvar budovaný na sochárskom pôdoryse. Podľa Cézannovho príkladu si v prírode overoval jej tvarové základy – hranol, kužeľ, guľu. Pri začiatkoch Laluhovej tvorivej cesty stál i jeho pedagóg – maliar a grafik Ernest Zmeták. V Laluhovej tvorbe bola vždy určujúca kresba a téma dediny a človeka. Prvé Laluhove práce inšpirovali predmety každodennosti, blízki ľudia a príroda. Boli to realistické zátišia – "Topánky, Papuče" (1955), "Kvet" (1956), kresby ceruzou – viac v rovine zobrazenia ako vyjadrenia, i napriek tomu, že obdivoval Vincenta van Gogha. Krajina na kresbách uhľom je už vystavaná, poukazuje na príklad E. Zmetáka, jeho skratku, monumentálne cítenie i „strapatý" rukopis. Odtiaľ bol už len krok ku kresbám ceruzou "Krajina z Mičinej, Domy" (1957), inšpirovaným lekciou raného kubizmu. Tieto práce boli pre Laluhu prinové, nemal čas sa s nimi stotožniť, o čom svedčí aj skutočnosť, že ich na výstave mladých Obrazy – "Sochy v Bratislave" (1957) nevystavil a prezentoval sa olejmi "Kytica I. a II." (1956).
Tvorba v Skupine Mikuláša Galandu.
Záujem o tému domova pociťovalo viacero umelcov. Potvrdili to aj tým, že sa združili do Skupiny Mikuláša Galandu. Spolu s maliarmi Andrejom Barčíkom, Rudolfom Krivošom, Milanom Paštékom, grafikom Ivanom Štubňom, sochármi Vladimírom Kompánkom, Antonom Čutekom a Pavlom Tóthom ju založili v roku 1957 (od roku 1962 v nej pôsobil aj Andrej Rudavský). Pripájali sa k dielu Miloša Alexandra Bazovského s jeho reflexiou „mať korene" v archaickej predmetnosti a psychike modernej skutočnosti.
Podarilo sa im preniknúť k esencii národnej podstaty, ale zároveň odhaliť aj archetypálne a symbolické vrstvy tvorby a prepojiť tak slovenský výtvarný prejav s najvyspelejšími hodnotami súdobého európskeho umenia. Milana Laluhu s galandovcami spájal obnovený záujem o človeka ako sebaidentifikujúcu sa bytosť a snaha o vyjadrenie pevného tvaru.
Na kresbách ceruzou "Mičiná, Banská Bystrica" (1958) autor spevňuje tvar hrubou, miestami prerušovanou kontúrou. Súkromne ich nazýva „tankovými kresbami", asociujú mu stopy po páse tanku. Ako pravý galandovec zrieka sa detailu i perspektívy priestoru. V maliarskom prednese rozvíja tvaroslovie geometrických elementov a farebným akordom červených a modrých tónov dynamizuje tvar ako v "Kompozícii s červeným pozadím" (1958). S analýzou a nasledujúcou syntézou tvaru pracuje aj v zátiší.
V martinskom ateliéri (19581963) sa sústreďuje na portréty blízkych priateľov maliarov a hercov, nielen en face, ale aj temena hlavy, podľa ktorého ich bezpečne identifikuje – "Miro Marček, Vladimír Kompánek" a iní (1963). Tu sa rozrástla galéria aktov a zátiší v charakteristickej širokej plošnej „Laluhovskej" kontúre a svojbytnej farebnosti – trojzvuku červenej, žltej a modrej, ako na "Trojportréte" (19621963).
Paralelne zobrazuje prírodu. V oleji "Kompozícia (Strom)" (19601961), je už základom geometrická osnova formy, dynamickosť farebných rytmov medzikruží a kruhových výsekov a oproti olejomaľbe "Červená kompozícia" (1958) farebné rytmy prerastajú za obrazovú plochu.
Zobrazuje človeka po práci, pri podvečernom odpočinku, alebo v očakávaní niečoho bližšie neurčeného. Veľký tvar, obyčajne koruna stromu vyrastajúca z postavy, evokuje gotický oblúk, ktorý prerastá obrazovú plochu ako pokračovanie v našom svete. „Na jednej strane vytvára samostatné svety obrazov, ktorými monumentalizuje a zlyričťuje náš svet, na druhej strane sa domáha prerastania dynamiky obrazu do skutočného sveta." Najadekvátnejšie vyjadrenie našiel Milan Laluha v simultánnom kontraste základných farieb – červenej, zelenej, modrej a žltej a v kontraste bielej a čiernej.
Rovnako blízkym motívom je krajina. Prístup k jej zobrazeniu je oproti koncu 50. rokov odlišný. Už nekladie dôraz na výstavbu krajinného výseku, ale je preňho dôležité vyjadrenie bezprostredného vzťahu na základe poznania. Zobrazuje ju prostredníctvom elementárnych a univerzálnych tvarov v jednoduchej kompozičnej výstavbe a žiarivej farebnosti. V krajine vládnu presné, ale skryté zákony prírody, preto je človeku dôverne blízka. Kresbu ceruzou kombinuje s frotážou dreva a omietky, čím motív nielen ozvláštňuje, ale aj poetizuje. V 60. rokoch sa paralelne venuje aj ilustrácii.
Neskorá tvorba.
V nežičlivých 70. rokoch na jednej strane pokračoval v znakových obrazoch zo záveru 60. rokov, ako "Spln" (1969), na ktorom sú červené valéry v kontrapunkte k bielemu kruhu s výraznou modrou kontúrou asociujúcemu magický kruh v kruhu. Výrazné v jeho tvorbe je úsilie o minimalizáciu a čistotu formy, ako v olejoch "Strechy, Strechy I."(1971). Týmto problémom sa zaoberá v pasteloch "Drevenice" (1970)i v kresbách ceruzou "Domy" (1978). Na kresbovej ploche okrem dramatických univerzálnych autoportrétov (1973, 1978) vytvára svojbytný svet stromov, kde sa ocitá až na hranici surrealistických vízií, ako napríklad v kresbe "Tak sa prudko vzniesol..." (1978).
V pasteloch používa najjednoduchšie prostriedky tvaru a farby na dosiahnutie pôsobivého výrazu. Intenzita farebného tónu je živelná, nabitá energiou, vibruje, žiari, vysiela signály najvnútornejších pocitov – "Pri zátiší" (1982), "Jeseň" (1984).
I v maľbe pribudli profily chlapov, sprítomňujúce spomienky maliara na fajčiarov z dolnomičínskej krčmy. Ako podkladovú plochu používa neklasické materiály – krabice od farieb, šmirgľový papier a zvyšky kartónov. Rozsiahle maliarske a kresliarske dielo Milana Laluhu nadviazalo prirodzenou väzbou na tému slovenskej dediny, ktorú vlastnou poetikou obohatil o nové významové a výrazové polohy. Milan Laluha je maliarom variácií, prostredníctvom nich hľadá podstatu existencie v prapôvodnej ľudskosti. Milan Laluha s potrebnou vierou v život dáva prednosť múdrosti overenej tradíciou. 
Zbierky.
Zastúpenie v súkromných zbierkach.
Francúzsko, Maďarsko, Nemecko, Švajčiarsko, Švédsko, Taliansko, USA, Veľká Británia