burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Slovenské Hnutie Obrody

Slovenské Hnutie Obrody (SHO) je slovenské nacionálne orientované občianske združenie a politické hnutie. Vzniklo v roku 2004. Predsedom občianskeho združenia je od roku 2006 Róbert Švec. Hnutie neskrýva sympatie k fašistickému vojnovému Slovenskému štátu; je orientované euroskepticky a požaduje odchod Slovenska z euroatlantických štruktúr. V máji 2019 bola založená politická strana s rovnakým názvom, ktorej predsedom je rovnako Róbert Švec. Tri hlavné piliere združenia sú aktivizmus, vlastenectvo a slovanstvo.
Zo stanov Slovenského Hnutia Obrody.
SHO je občianske združenie a politické hnutie, ktoré sa snaží prebúdzať a prehlbovať národné povedomie a vlastenectvo Slovákov. Združuje Slovákov, bez ohľadu na pohlavie, rasu, náboženské presvedčenie, sociálne postavenie a národnosť, ktorí súhlasia s programom a stanovami združenia. Programovo nadväzuje na prácu a odkaz Ľudovíta Štúra. 
SHO nepodporuje manželstvá rovnakého pohlavia. 
Priority Slovenského Hnutia Obrody.
Medzi programové ciele patria:
SHO sa venuje projektom:
Sveti Kirik

Sveti Kirik (bulharským písmom: "Свети Кирик") alebo Sveti Kirik i Julita je ostrov vo vodách Čierneho mora s rozlohou . Leží v Sozopolskom zálive asi od Sozopolu. Tento ostrov je ako jediný spojený s pevninou mólom postaveným v roku 1927.
V minulosti ostrov dlhé roky slúžil ako vojenská základňa bulharskej armády. V roku 1925 tu postavili rybársku školu, ktorá mala rozvíjať činnosť rybárov v tejto oblasti. Škola tu zotrvala desať rokov. Ale učili sa v nej bulharskí vojaci pod zámienkou, že sa chcú stať rybármi.
V súčasnosti ostrov využíva Ministerstvo obrany Bulharskej republiky ako vojenský prístav. V roku 2007 Ministerstvo regionálneho rozvoja rozbehlo kampaň s cieľom rozšíriť na ostrove turistický ruch, aby krajina získala väčšie príjmy v tejto oblasti. To by však nevplývalo dobre na architektonicko-archeologickú unikátnosť tohto ostrova, ktorý je od roku 1965 vyhlásený za kultúrnu pamiatku mesta Sozopol.
Sveti Ivan

Sveti Ivan (bulharským písmom:"Свети Иван"; doslova "Svätý Ivan") je najväčší ostrov Bulharska v jeho teritoriálnych vodách Čierneho mora s rozlohou . Nachádza sa od od najsevernejšieho bodu polostrova Stolec v Sozopolskom zálive. Najvyššie pohoria na ostrove siahajú do výšky . Na ostrove sa nachádza maják, ktorý moreplavcom slúži na orientáciu, aby sa ľahšie dostali k Burgasu.
Spolu s ostrovom Sveti Petăr žije na ostrove asi 70 druhov vtákov. Hniezdi tu najväčšia kolóna čajok. V roku 1993 ostrov vyhlásili za chránené územie, aby tak zabránili úbytku pôvodnej fauny zapísanej v červenom zozname Bulharskej republiky.
Dejiny.
V 7. storočí pred Kr. ostrov osídlili Tráci a postavili si tu chrám. Súčasťou tohto chrámu bola vysoká socha boha Apolóna, ktorému chrám zasvätili.
Na prelome 5.6. storočia na ostrove postavili Chrám svätej Bohorodičky, ktorý bol pravdepodobne spojený s veľkým kláštorným komplexom svätého Jána (Ján je bulharská verzia mena Ivan) postaveným v 10. storočí. Rekonštrukcie sa dočkal v roku 1263, kedy na ostrove postavili Katedrálu svätého Ivana (Jána) Krstiteľa. Dnes sa v kláštore nachádza knižnica. Ešte v tom období kláštor vyhlásili za rezidenciu bulharských kniežat. Podľa miestnych obyvateľov si tu cár Todor Svetoslavov v roku 1308 zobral byzantskú princeznú Teodoru za ženu a od toho času sa ostrov volal aj Cársky ostrov.
Kláštor v roku 1453 po páde Konštantínopolu ostal až do rokov 14671471 celkom zničený. Vojská Osmanskej ríše ho však v roku 1629 znova zrovnali zo zemou. Po nájazde Tatárov sa miestni mnísi presťahovali na ostrov Chalkidiki.
Na ostrove sa nachádzajú hrobky dvoch konštantínopolských patriarchov a podľa niektorých historikov sa do tejto oblasti situujú počiatky života Trákov, Grékov, Bulharov, Turkov a Rusov. V roku 1985 tu archeológovia našli vykopávky dvoch katolíckych chrámov, pozostatky knižnice a cárskej rezidencie. V juhozápadnej časti ostrova mali vojská Osmanskej ríše bojujúce v Rusko-tureckej vojne (18281829) vojenský tábor.
Very High Speed Digital Subscriber Line

VDSL alebo VHDSL (Very High Speed DSL) je DSL technológia poskytujúca rýchlejší dátový prenos cez jeden kábel krútenej dvojlinky medeného vedenia. VDSL dovoľuje komunikáciu cez staré telekomunikačné vedenie, čo zjednodušuje jeho nasadenie.
Technológia Infineon 10Base-S™ (Ethernet cez VDSL) dosahuje rýchlosti až 10 Mbit/s v oboch smeroch stávajúcim starším telekomunikačným vedením až do 1200 metrov.
Štandard VDSL používa teraz 7 rôznych frekvenčných rozsahov, ktoré dovoľujú úpravy rýchlostí medzi prichádzajúcim a odchádzajúcim signálom. Vďaka tomu VDSL môže používať rôznu rýchlosť v oboch smeroch podľa potrieb. Prvá generácia VDSL štandardu špecifikovala ako QAM (Quadrature Amplitude Modulation) tak aj DMT (Discrete Multi Tone Modulation). V roku 2006, ITU-T štandardizovala VDSL v norme G.993.2, ktorá špecifikuje len DMT pre VDSL2.
Tieto vysoké prenosové rýchlosti dokazujú, že VDSL je vhodné pre použitie s novými „high-end“ aplikáciami, ako je napríklad HDTV alebo IP telefón a zároveň samozrejme i prístup k internetu - všetko cez jedno pripojenie naraz.
Very High Speed Digital Subscriber Line 2

Very High Speed Digital Subscriber Line 2 (štandard ITU-T G.993.2) je DSL technológia na pripojenie na internet. Využíva šírku pásma až do 30 MHz, čo zaisťuje veľmi vysokú prenosovú rýchlosť až 100 Mbit/s súčasne v oboch smeroch (download aj upload). Táto maximálna prenosová rýchlosť je dosiahnuteľná pri dĺžke vedenia maximálne do 500 metrov (1 600 stôp). Rýchlosť 50 Mbit/s je možné dosiahnuť pri dĺžke vedenia do 1 kilometra (3 300 stôp). S dlhším vedením sa znižuje prenosová rýchlosť.
Sveti Petăr

Sveti Petăr (bulharským písmom: "Свети Петър"; doslova: "Svätý Peter"), prezývaný Ostrovăt na pticite (bulharským písmom: "Островът на птиците"; doslova "Vtáčí ostrov") je najmenší ostrov v bulharských vodách Čierneho mora s rozlohou takmer . Vrcholy pahorkov siahajú do výšky 9 metrov. Na ostrove sa nachádzajú typické biele skaly, ktoré sú pre tento ostrov charakteristické.
Predpokladá sa, že pohybom litosferických dosiek sa ostrov oddelil od susedného ostrova Sveti Ivan. Do druhej polovice 19. storočia sa totiž nespomína v písomných záznamoch. Na ostrove boli nájdené vykopávky menších pravoslávnych chrámov a antická keramika.
Michael Philip Anderson

Michael Philip Anderson (* 25. december 1959, Plattsburgh, New York, USA – † 1. február 2003, nad Texasom) bol americký astronaut. Absolvoval dva lety do vesmíru: ako prvý letový špecialista na palube raketoplánu Endeavour STS-89 a ako tretí letový špecialista a zároveň palubný veliteľ na palube raketoplánu Columbia STS-107. Bol jedným zo siedmich astronautov, ktorí zahynuli na palube Columbie pri jej havárii počas pristávania. 
Životopis.
Narodil sa v Plattsburghu v štáte New York, ale za svoje rodné mesto považoval Spokane v štáte Washington. Navštevoval Cheney High School (ukončenie v roku 1977), potom University of Washington v odbore fyzika a astronómia a napokon Creighton University v odbore fyzika. Už počas štúdia na University of Washington nastúpil k armáde. Tam sa najskôr venoval komunikačným a informačným systémom, neskôr bol vybraný do pilotného výcviku. Začal lietať so strojom KC-135, slúžil tiež ako pilot-inštruktor. Na rôznych modeloch strojov KC-135 a T-38A mal v decembri 1994 nalietaných vyše 3000 hodín. V decembri 1994 úspešne prešiel konkurzom na astronauta. Hneď po skončení základného výcviku sa dostal do posádky misie STS-89, čo bol let raketoplánu Endeavour k ruskej vesmírnej stnaici Mir.
V roku 2000 bol Anderson vymenovaný do úlohy letového špecialistu a zároveň palubného veliteľa vedeckej misie STS-107. Bol zodpovedný za realizáciu vedeckých experimentov. O misii STS-107 povedal: "To, čo robíme, môže mať obrovský prínos pre každého, pre ľudstvo - a som veľmi rád, že sa na tom môžem podieľať." Misia STS-107 však skončila tragédiou, keď sa pri pristávaní kvôli poškodenej tepelnej ochrane krídla dostala do raketoplánu plazma a spôsobila jeho deštrukciu. Neprežil nikto zo sedemčlennej posádky. 12. februára NASA oznámila, že sa podarilo identifikovať telesné pozostatky všetkých siedmich astronautov. Michael Anderson bol pochovaný na Arlingtonskom národnom cintoríne vo Washingtone. Na jeho počesť bol jeho menom pomenovaný asteroid 51824 Mikeanderson; jeho meno tiež nesie jeden z vrcholov marťanského pohoria Columbia Hills.
Anderson bol ženatý. S manželkou Sandrou mal dve deti.
Sveta Anastasija

Sveta Anastasija (bulharským písmom: "Света Анастасия"; doslova: "Svätá Anastázia") je vulkanický ostrov v Burgasskom zálive v Čiernom mori s rozlohou , ktorý sa nachádza juhovýchodne od Burgasu. Najvyššie pahorky dosahujú 12 metrov. Ako jediný z piatich ostrovov je obývaný.
V rokoch 19451990 sa ostrov volal Bolševik podľa politických väzňov (väčšinou účastníkov Septembrového povstania) uväznených v koncentračnom tábore (kláštore) na ostrove v roku 1924. O rok neskôr sa väzňom odtiaľ podarilo utiecť a ostrov po roku 1945 presláviť v mocenských kruhoch. V roku 1958 na ňom natáčal bulharský režisér Rangel Vălčanov film Na malom ostrove. V 60. rokoch 20. storočia zo starého kláštora komunisti urobili múzeum a hotel, ktorý dodnes funguje a je rajom turistov.
Ostrov vlastní pravoslávna cirkev, na jeho zveľadení však pracuje bulharský miestny podnikateľ. Nachádza sa tu maják, krčma, malý prístav a niekoľko menších ubytovacích zariadení pre turistov. Mal by sa však doriešiť problém dopravného spojenia, ktoré nie je v súčasnosti dostatočné dobre vyvinuté.
Sveti Toma

Sveti Toma (bulharským písmom "Свети Тома"; doslova "Svätý Tomáš") alebo Zmijski ostrov (bulharským písmom "Змийски остров"; doslova "Hadí ostrov") je jeden z piatich ostrovov v Čiernom mori, ktorý sa nachádza severne od ústia rieky Ropotamo. Jeho rozloha je . V minulosti na ostrove stála kaplnka svätého Tomáša, ktorá dala ostrovu pôvodný názov. Súčasný názov "Hadí ostrov" dali ostrovu sivé hady, ktoré vo veľkom počte tento ostrov obývajú. 
Na ostrove sa nachádza jediné miesto v Bulharsku, kde rastú divé kaktusy. V roku 1933 ich sem zasadil cár Boris III., ktorý ich sem doniesol z Botanickej záhrady v Bratislave. Najkrajší je ostrov v období júna, kedy kaktusy kvitnú a celý ostrov zahalia do žltej farby. Ich plodom sú jedovaté sivé slivky, ktoré pripomínajú vôňu jahôd.
Ostrov je súčasťou rezervácie Ropotamo, v ktorej sa nachádza asi 257 druhov vtákov – z toho 71 druhov je zapísaných v červenej knihe Bulharskej republiky. Vlastní ho bývalý bulharský cár Simeon II. a jeho sestra, tí však o neho zatiaľ neprejavili záujem, pretože je celý obrastený kaktusmi a hadmi. Bulharská vláda však chce do rozvoja ostrova zainvestovať a v budúcnosti postaviť na ňom hotely a zábavné centrá.
Pytónovité

Pytónovité () sú čeľaď nejedovatých hadov obývajúcich Afriku, Áziu a Austráliu. Patria sem aj niektoré najdlhšie hady na svete.
Taxonómia.
Poznáme 9 rodov a 41 druhov.
Cementácia (hutníctvo)

Cementácia je proces vytláčania kovov z roztokov, iným - menej ušľachtilým kovom. Je založený na elektrochemickej reakcii medzi kovom (cementátorom) a iónom vylučovaného kovu. Pre cementáciu platí, že neušľachtilejší kov vyredukuje ušľachtilejší, tzn. že kov s nižším elektródovým potenciálom EV vyredukuje kov s vyšším EV.
Elektrochemický rad napätia kovov.
"hlavný článok Elektrochemický rad napätia kovov"
Nazývaný tiež Beketov rad.
Kovy sú radené podľa hodnôt ich štandardného elektródového potenciálu (tj. elektródového potenciálu vzťahujúceho sa ku vodíkovej elektróde
Redukovaný rad
Kov stojaci vľavo od vodíka (H2) je schopný kov (v kladnom oxidačnom stave) stojaci vpravo zredukovať a sám sa oxiduje
Kov (v kladnom oxidačnom stave) stojaci vpravo od vodíka (H2) je schopný kov stojaci vľavo zoxidovať a sám sa redukuje
Zvíjavcovité

Zvíjavcovité "(Aniliidae)" je čeľaď hadov. Žijú v južnej a v juhovýchodnej Ázii a v Južnej Amerike.
Vasiľ Turok

Vasiľ Turok (* 8. január 1940, Habura - † 7. november 2005, Prešov) bol rusínsky dramatik, dramaturg, prekladateľ a vysokoškolský pedagóg žijúci na Slovensku. 
Životopis.
Roku 1963 absolvoval Filozofickú fakultu UK v odbore ruský jazyk - slovenský jazyk. Po vysokoškolských štúdiách v Bratislave sa vrátil na východ, kde bol pedagógom na Strednej všeobecno-vzdelávacej škole na ul. vtedy Revolučnej (dnes Dilongovej), neskôr aj na Pravoslávnej bohosloveckej fakulte v Prešove. Zapojil sa do procesu obrody rusínstva, identity Rusínov. Neodškriepiteľný je jeho významný prínos v divadelníctve, najmä ako dramaturg, prekladateľ i režisér v jedinom na svete profesionálnom Divadle Alexandra Duchnoviča v Prešove. Bol pri zrode prvej rusínskej kultúrno-národnostnej organizácie vo vtedajšom Česko-Slovensku – Rusínskej obrody, bol prvým predsedom Svetovej rady Rusínov (SRR) ako výkonného výboru prvej medzinárodnej rusínskej organizácie – Svetového kongresu Rusínov.
Slepánikovité

Slepánikovité "(Leptotyphlopidae)" je čeľaď hadov patriacich do nadčeľade "Scolecophidia"
Opis.
Hady sú malé (dosahujú dĺžku 15-41 cm, väčšinou 20-30 cm), štíhle s hladkými, lesklými šupinami. Sfarbenie tela je striebristo sivé, čierne alebo ružové, niektoré majú aj svetlé škvrny. Všetky majú zuby len v dolnej čeľusti, horná čeľusť je tuhá, Slepánikovité majú zachovaný panvový pletenec so zvyškami zadných končatín vo forme malých ostrôh. Zakrpatené oči sú malé a potiahnuté šupinami. Všetky slepánikovité žijú pod zemou, kde sa živia termitmi a ich larvami. Spôsob rozmnožovania nie je známy. Pravdepodobne kladú vajíčka. 
Rozšírenie.
Táto čeľaď sa vyskytuje všade tam, kde žijú termity. Slepánikovité sú rozšírené v Južnej Amerike, smerom na sever na Bahamy a do juhozápadnej časti USA, v Afrike a odtiaľ na východ cez Saudskú Arábiu do Pakistanu. 
Systematika.
Čeľaď slepánikovité "(Leptotyphlopidae)" má 2 rody:
Slepúšikovité

Slepúšikovité alebo slepcovité ("Anomalepididae") je čeľaď hadov patriacich do nadčeľade "Scolecophidia". 
Opis.
Je to najprimitívnejšia čeľaď hadov, jej zástupcovia patria medzi najmenej známe stavovce. Tieto hady sú drobné, s hladkými lesklými šupinami, so štíhlym valcovitým telom a krátkym chvostom. Dosahujú dĺžku 11 -30 cm, väčšinou však len 13-16 cm. Hlava je od trupu oddelená nevýrazne, chvost je krátky. Väčšinou sú hnedé, alebo čierne, niektoré jedince majú žltú alebo bielu hlavu, prípadne chvost. Zástupcovia niektorých druhov majú dvojicu zubov v dolnej čeľusti, v hornej nemajú žiadne. Tieto hady žijú takmer celý život pod zemou a živia sa hlavne termitmi. Ich rozmnožovanie je neznáme, predpokladá sa, že kladú vajíčka.
Rozšírenie.
Táto čeľaď žije len v južnej časti Strednej Ameriky a v tropických oblastiach Južnej Ameriky. 
Systematika.
Čeľaď slepúšikovité "(Anomalepididae)" zahŕňa 4 rody a 15 druhov
1. rod slepúšiky "(Anomalepis)"
2. rod Helminthophis 
3. rod Liotyphlops 
4. rod Typhlophis
Gejza (knieža)

Gejza (* 947/950 – † 997) bol v rokoch cca 967 – cca 971 knieža buď Biharska alebo Nitrianskeho kniežatstva a potom v rokoch 971997 (veľko)knieža Uhorska. Bol Arpádov pravnuk. 
Gejza vytvoril kniežatstvo z bývalého Blatenského a Nitrianskeho kniežatsva a za jedno zo sídiel si zvolil Ostrihom na sútoku Hrona a Dunaja. Potom povolal bavorských misionárov a neskôr aj sv. Vojtecha so skupinou misionárov z Čiech. 
Životopis.
Keď sa stal kniežaťom Uhorska po otcovej smrti v roku 971, sídlil v Ostrihome. Jeho manželka, tak ako manželky nasledujúcich uhorských kráľov, sídlila vo Vespréme. Gejza fakticky ovládal iba Zadunajsko, prostredníctvom manželstva so Šaroltou (967) aj Sedmohradsko a čiastočne aj Nitriansko, kde ako údelné knieža vládol podľa rozhodnutia Takšoňa jeho brat Michal. Gejza mal neskôr obavy pred bratovou mocou, ktorá značne narástla, a preto nechal Michala v r. 995 odstrániť a do Nitry dosadil svojho syna Vajka/Štefana. 
Gejza sa všeobecne považuje za vládcu, ktorý začal vytvárať uhorský štát, teda pripájať okolité územia ovládané lokálnymi staromaďarskými náčelníkmi k zadunajskému územiu ovládanému ním samým. Tento proces ukončil až jeho syn Štefan začiatkom 11. storočia. Správny systém štátu prebral od miestneho slovanského obyvateľstva (Veľká Morava a podobne). 
Okolo roku 971/972 bola z popudu Pilgrima, pasovského biskupa, podniknutá prvá misia s cieľom konvertovať Gejzu a uhorskú šľachtu na kresťanskú vieru. Podľa niektorých zdrojov bola misia úspešná, podľa iných podobnne ako početné neskoršie bavorské misie, bola neúspešná a až misia pražského biskupa Vojtecha a opáta Astrika v roku 982 alebo 995 bola v tomto smere úspešná. Zrejme za vlády Gejzu vzniklo Vesprémske biskupstvo, prvé uhorské biskupstvo. Podiel slovanského obyvateľstva v Uhorsku bol vtedy taký veľký, že biskup Pilgrim považoval Uhorsko za jednu zo svojich slovanských cirkevných provincií.
Slepáňovité

Slepáňovité "(Typhlopidae)" je čeľaď hadov patriacich do nadčeľade "Scolecophidia"
Opis.
Hady sú malé (dosahujú dĺžku 15-40 cm, väčšinou 20-30 cm), štíhle s hladkými, lesklými šupinami, valcovitým telom a krátkym chvostom. Chvost býva často ukončený malým tŕňom. Sfarbenie tela je hnedé, sivé, čierne alebo ružovkasté, niektoré druhy majú naznačené pruhy, alebo svetlé škvrny. Všetky majú zuby len v hornej čeľusti. Zakrpatené oči sú malé a potiahnuté šupinami. Všetky slepáňovité žijú pod zemou, kde sa živia termitmi a mravcami. Vyhýbajú sa suchej pôde. Spôsob rozmnožovania nie je známy. Pravdepodobne kladú vajíčka. 
Rozšírenie.
Slepáňovité sú rozšírené v Južnej Amerike,Strednej Amerike, v Afrike (južne od Sahary), južnej Ázii až do Taiwanu a v Austrálii. Jeden druh žije aj v juhovýchodnej Európe.
Systematika.
Čeľaď Slepáňovité (Typhlopidae) má 6 (5) rodov zahŕňajúcich 218 druhov
Koralovcovité

Koralovcovité alebo korálovcovité ("Elapidae") je čeľaď hadov.
Rozšírenie.
Táto čeľaď je rozšírená v Ázii, Afrike, Severnej a Južnej Amerike a v Austrálii. Mornáre sa vyskytujú v oblasti od pobrežia Ázie po východnú Afriku, Austráliu a tropickú Ameriku.
Opis.
Dosahujú dĺžku  – , väčšinou  – . Majú zavalité telo so širokou hlavou alebo štíhle telo "(mornáre)" s chvostom splošteným do veslovitého tvaru. V očiach je okrúhla zrenica. Všetky druhy majú proteroglyfné jedové zuby (nie veľmi veľké jedové zuby umiestnené vpredu, na prednej strane s hlbokou ryhou, niekedy uzavretou do kanálika). Sfarbené sú zväčša do siva, hneda alebo čierna, často s prstencami, krúžkami alebo priečnymi pásmi. Niektoré druhy sú svetlozelené, pri koralovcoch sa striedajú červené, žlté a čierne prstence.
Taxonómia.
Koralovcovité sa najnovšie delia na dve podčeľade:
Tieto podčeľade sa niekedy klasifikujú ako (samostatné) čeľade Elapidae (v užšom zmysle) a Hydropiidae.
Do týchto podčeľadí sú rozdelené nasledujúce rody:
Poznámka.
Podčeľade Laticaudinae a Hydrophiinae sa niekedy zaraďujú ako samostatná čeľaď Hydrophiidae.
Sanok

Sanok (ukr. "Сянік", jidiš "Sonik") je mesto na juhovýchode Poľska v Podkarpatskom vojvodstve, powiat sanocki. V roku 2008 malo približne 40 000 obyvateľov. 
Mestský štatút mu bol udelený v roku 1339. Sanok sa rozprestiera na brehoch rieky San. Nachádza sa v samotnom srdci Sanockého údolia. Sanok bol založený roku 1339 poľským kniežaťom Jurajom II. Sanok sa stal iba jedným z miest na obchodnej trase do Uhorska.
Počas 19. storočia Sanok začal postupne strácať význam v prospech priemyslu. Sanok je vstupom do Beskýd (Bukovské vrchy, pol. "Bieszczady"), mnoho autobusov smeruje do Rzeszówa.
V Sanoku je socha oddychujúceho dobrého vojáka Švejka, ktorý si vychutnáva "opušťak" na lavičke po dobrom pochode krajinou. 
Od mesta Sanok smerom na obce Załuż a Lesko bolo v rokoch 1940 až 1941 vybudované súvislé pásmo železobetónových bunkrov Molotovovej línie . 
Hospodárstvo a Priemysel.
Najznámejšie spoločnosti : 
Múzeum ľudovej architektúry v Sanoku.
Muzeum Budownictwa w Sanoku je skanzen, ktorý sa nachádza v Sanoku. Bol sprístupnený v roku 1958 a je najstarším zariadením svojho druhu na Poľsku. Na ploche je rozmiestnených 200 objektov, ktoré prezentujú ľudovú kultúru a staviteľstvo dvoch etník: poľského a rusínskeho obyvateľstva. Objekty pochádzajú z 17. a 20. storočia a typologicky patria k dreveným stavbám karpatského typu .
 Etnografický skanzen v Sanoku je najväčším poľským múzeom v prírode. Koho zaujímajú ikona, obrazy (Beksinski) mal by zájsť do centra mesta na mestský hrad, kde sídli Muzeum Historyczne w Sanoku.
Externé odkazy.
Oficiálna stránka
Vretenicovité

Vretenicovité "(Viperidae)" je čeľaď hadov.
Rozšírenie.
Vretenicovité sú rozšírené od južnej Sibíri a Japonska smerom na juh do Indie a Afriky, na západ do Škandinávie, Anglicka a Španielska. Žijú tiež v Strednej a Južnej Amerike (od Kanady do Argentíny).
Opis.
Dosahujú dĺžku  – , väčšinou  – . Majú zavalité telo so zreteľne oddelenou hlavou a oči so zvislou elipsovitou zrenicou. Jedové zuby sú solenoglyfného typu (mohutné dlhé zahnuté zuby na hornej čeľusti vpredu s kanálikom). Sú sfarbené od jasnozelenej s červenými škvrnami do sýtohnedej alebo čiernej, zväčša so vzorom tmavých škvŕn na svetlejšom chrbtovom základe.
Systematika.
Aktuálny systém.
Čeľaď vretenicovité (Viperidae):
Príklady staršieho systému.
Čeľaď vretenicovité (Viperidae):
Rad vretenice (Viperiformes):
Heinkel He 51

Heinkel He 51 bol nemecký jednomiestny dvojplošník vyrábaný vo viacerých verziách. Najskôr bol dodávaný ako stíhačka, neskôr ako hydroplán a napokon aj na pozemné útoky. Vyvinutý bol z lietadiel typu Heinkel He 37 a Heinkel He 49, ktoré boli v službe už dlhší čas.
Vznik a vývoj.
He 51 bol klasický dvojplošník, prvýkrát vzlietol roku 1933, kedy ešte Luftwaffe musela byť utajená. Dodávky začali v júli 1934. Lietadlo bolo zamýšľané ako náhrada za Arado Ar 65 a Arado Ar 68, ale všetky tri typy boli vyradené rovnako. He-51 bol zastaraný už na začiatku výroby a po vyrobení 75ks bola výroba zmenená na verziu B-2 {prieskumný hydroplán 80ks} a potom na verziu C-1 (ľahké bojové lietadlo, 79 ks).
Operačné nasadenie.
6.8.1936 poslali Nemci do Španielska 6 týchto lietadiel. Po dovezení 12 lietadiel boli sformované 3 letky; Légia Kondor bola sformovaná v novembri. Dodávky pokračovali až do konca občianskej vojny, v ktorej He-51 stáli proti starším dvojplošníkom.
Výhoda týchto strojov však netrvala dlho. Stretnutia s I-15 a jednoplošníkmi I-16 boli beznádejné. HE-51 boli preto presunuté na podporu pozemných vojsk a potom na cvičné účely. 
46 strojov ktoré prežili vojnu bolo presunutých k novým 15 a v Španielsku slúžili viacúčelovo až do roku 1952.
Po skúsenostiach zo Španielska bolo jasné, že dvojplošníky vo letectve končia. Aj keď dvojplošníky Fiat boli lepšie ako Heinkel, na rýchle I-16 však šancu nemali. Všetci prítomní sa poučili, že rýchlosť prevažuje nad obratnosťou. 
V 2. svetovej vojne už žiaden HE-51 neslúžil ako stíhač. Používali sa ako cvičné a viacúčelové stroje.
Užívatelia.
 Bulharsko
 Nemecko
 Španielsky štát
Prípor (národná prírodná rezervácia)

Prípor je národná prírodná rezervácia v pohorí Malá Fatra a je súčasťou Národného parku Malá Fatra. Patrí do katastrálneho územia obcí Belá, Dolná Tižina, Krasňany v okrese Žilina.
Nachádza sa na severných svahoch Malého Kriváňa. Bola vyhlásená v roku 1980, má výmeru . Na území rezervácie platí 5. stupeň ochrany. V rezervácii sa zabezpečuje ochrana prirodzených lesných spoločenstiev s prechodom do kosodreviny a alpských lúk na geologicky pestrom podloží kryštalických a karbónových hornín. Vyskytujú sa tu viaceré chránené rastlinné a živočíšne druhy.
Pramení tu Beliansky potok.
Music and Lyrics

Music and Lyrics je americká romantická komédia od Warner Bros. z roku 2007. Uvedená bola 9. februára v Spojenom kráľovstve. Vo filme hrá Hugh Grant ako "Alex Fletcher" a Drew Barrymoreová ako "Sophie Fisher". Film rozpráva príbeh o ich snahe napísať pieseň pre speváčku menom "Cora Corman", ktorú hrá Haley Bennettová, a o ich vzájomnom vzťahu.
Unreal Tournament

Unreal Tournament, skrátene UT, (niekedy tiež označovaný ako UT99, UT Classic, UT1, alebo UT:GOTY kvôli odlíšeniu od podobných herných titulov ako "Unreal Tournament 2003", "Unreal Tournament 2004" a "Unreal Tournament 3") je populárna akčná počítačová hra a videohra. Hra bola vyvinutá spoločnosťami Digital Extremes a Epic Games. Hra bola vydaná v roku 1999 firmou GT Interactive ako doplňujúci titul k hre Unreal so zameraním na hru viacerých hráčov.
Pakobylky

Pakobylky (lat. "Phasmatodea, Phasm(at)ida, Aeroplanoptera, Phasm(at)optera, Spectra, Cheleutoptera, Ambulatoria") je rad hmyzu. Názov je odvodený od latinského slova "phasma", ktoré znamená "duch" alebo "prízrak". 
Ide takmer vždy o nočné živočíchy, ktoré sú cez deň nehybné a spoliehajú na svoje ochranné maskovanie. Veľa ľudí pozná len jeden druh, "Carausius morosus" – pakobylku indickú. Po celom svete bolo opísaných asi 2 600 druhov a odhaduje sa, že celkom existuje asi 4 000 druhov.
Vzhľad.
Pakobylky často vyzerajú ako prútik alebo vetvička, alebo majú robustnú stavbu tela napodobujúcu vzhľad kôry alebo listu. Toto maskovanie je často ešte doplnené neobvyklým spôsobom pohybu, takže to vyzerá, ako by hmyz povieval vo vetre. Dva spodne časti hrude sú u pakobyliek neobvykle dlhé. Každý pár nôh sa pohybuje spoločne. Zadoček sa skladá z desiatich článkov, pričom prvý z nich obvykle zrastá s posledným hrudným článkom. Väčšina druhov má krídla; u niektorých sú plne vyvinuté ako u samčekov, tak aj u samičiek. U iných majú plne vyvinuté krídla len samčeky, zatiaľ čo u samičiek sú zakrpatené. Existujú tiež bezkrídle druhy.
Rozšírenie.
Pakobylky obývajú všetky tropické a subtropické oblasti našej planéty, pričom najviac druhov žije v juhovýchodnej Ázii a v Južnej Amerike. V Afrike žijú pakobylky podobné steblám rákosia, ktoré sa živia hlavne travinami. Európske druhy sa vyskytujú hlavne na juhu kontinentu.
Rozmnožovanie.
Pakobylky sa dokážu rozmnožovať partenogeneticky. Z neoplodnených vajíčok sa liahnu vždy iba samičky. U niektorých druhov pakobyliek sa samčí jedinci už takmer vôbec nevyskytujú. V závislosti od druhu nakladie samička počas svojho života 300 až 400 vajíčok.
Potrava.
Pakobylky sa živia čerstvými listami. Niektoré druhy sú špecializované na jeden určitý druh rastliny, iné však majú väčší výber. V zajatí vyžadujú kŕmenie listami ostružín, malín, ruží, vtáčieho zobu, sliviek alebo, ktorý nájdeme aj v zime. Je nutné zabezpečiť im vždy dostatok zelenej potravy, inak môže dochádzať ku kanibalizmu a sebapoškodzovaniu.
Systematika.
rad pakobylky (v širšom zmysle):
Rozmarín

Rozmarín (iné názvy pozri nižšie; lat. "Rosmarinus") je podrod z rodu šalvia ("Salvia") z čeľade hluchavkovité ("Lamiaceae"). Do roku 2017 bol klasifikovaný (a niekedy sa naďalej klasifikuje) ako samostatný rod.
Názvy.
Ľudové alebo zastarané názvy tohto taxónu (primárne druhu rozmarín lekársky) sú: "rozmarin", "rosmarín(a)", "rozmaring", "rozma(j)ria", "rozmaj(e)rín", "rozmaj(e)rán", "rozmejrín", "rozmejrán", "rozmarína".
Etymológia.
Názov pochádza z latinčiny (ros marinus) a v preklade znamená "rosa mora".
Charakteristika.
Je to vždyzelený poloker, aromatická bylina s kopijovitými listami. Pochádza zo stredomorskej oblasti. Používa sa (okrem druhu "Salvia granatensis") na okrasu, v medicíne a ako korenie. Veľmi obľúbenou koreninou je najmä v Taliansku.
Ďalšiu charakteristiku pozri v článku rozmarín lekársky.
Systematika.
podrod (staršie rod) rozmarín ("Rosmarinus"):
Bývalý druh "Rosmarinus chilensis" mal už v minulosti nejasné zaradenie - uvádzal sa buď ako súčasť rodu "Rosmarinus" alebo napríklad ako súčasť rodu "Sphacele", rodu "Alguelagum" či rodu "Lepechinia" a pod. V súčasnosti sa uvádza ako súčasť rodu "Lepechinia", konkrétne od roku 2018 pod názvom "Lepechinia chilensis".
Ako vidno podľa komentárov vyššie uvedených k niektorým druhom, v jednom z možných tradičných členení rod rozmarín ("Rosmarinus") celkovo zahŕňa len jeden druh - rozmarín lekársky ("Rosmarinus officinalis"), resp. len dva druhy, ak sa do rodu rozmarín zahrnie aj problematický druh "Rosmarinus chilensis". Opačným extrémom je tradičné delenie, v ktorom sa rod rozmarín ("Rosmarinus") delí na 12 samostatných druhov.
Rozdeľuj a panuj

Rozdeľuj a panuj alebo rozdeľ a panuj alebo (po latinsky) divide et impera je výrok znamenajúci: snaž sa protivníkov rozdeliť a medzi sebou znepriateliť, o to ľahšie získaš nad nimi nadvládu. Ide o stratégiu najmä v zahraničnej aj vnútornej politike a vojenstve.
Slovné spojenie pochádza pravdepodobne až od N. Machiavelliho (rok 1532). Stratégia je však staršia, prvýkrát je doložená v starovekej Číne (Sun-c’ asi 500 pred Kr.) a používali ju aj v starovekom Ríme či Filip II. Macedónsky. V slovenských dejinách sa vyskytuje nepriamo v legende o Svätoplukovi, keď mocný vladár odovzdáva svojim trom synom zväzok prútov, ktoré keď budú držať pokope, tak ich ľahko nerozlomia.
Rusínsky

Rusínsky je prídavné meno k slovu:
New Mexico (trieda lodí)

Trieda New Mexico bola trieda bojových lodí Spojených štátov amerických. Vo vyhrotenej situácii v roku 1913, keď sa dala každú chvíľu očakávať vojna na európskom kontinente, sa novovzniknutá veľmoc Japonsko rozhodlo vyzbrojiť svoje námorníctvo novými bojovými loďami odpovedajúcimi najnovším štandardom (dokončovaná trieda Fuso a začínajúca trieda Ise). Ako reakcia na toto zbrojenie vznikla myšlienka, postaviť triedu Nevada a "triedu Pennsylvania". Následne nato v roku 1914 vypukol v Európe konflikt, ktorý donútil Spojené štáty zosilniť výzbroj svojho námorníctva. Rozhodnutie malo za následok stavbu triedy New Mexico.
Konštrukčne vychádzala práve z triedy trieda Nevada a Pennsylvania. Nadviazala na štandardné bojové lode medzivojnového obdobia, a to od triedy Nevada, cez Pennsylvaniu, "New Mexico", Tennessee až po triedu Colorado.
Boli postavené tri jednotky:
V súlade so zaužívanými postupmi boli jednotky triedy pomenované po štátoch USA, Nové Mexiko, Mississippi a Idaho.
Trieda mala jednotky s výtlakom 32 000 ton. Hlavná výzbroj pozostávala z kalibru 356 mm, a to v štyroch vežiach (oproti trom vežiam na predchádzajúcich triedach), každá s troma hlavňami, pričom na rozdiel od predchádzajúcich tried mali hlavne kaliber 365mm/50cal (oproti 365mm/45cal.). Každá hlaveň mala samostatné uloženie, čo zvýšilo rýchlosť streľby a znížilo riziko výpadku celej batérie v prípade poškodenia veže (lôžka, či ložiska). Sekundárna výzbroj pozostávala z 25 diel kalibru 127 mm (neskôr zredukovaných na 14), umiestnených v kazematách po bokoch lodí. Vtedy štandardne používané kazematy, sa neskôr ukázali ako krok späť, pretože výzbroj v nich bola použiteľná len na pokojnom mori. Toto pomocné delostrelectvo bolo neskôr demontované. V od počiatku do polovice tridsiatich rokov podstúpili jednotky rekonštrukciu, aj keď to bolo náročné, no kvôli Washingtonskej konferencii, ktorá obmedzovala stavbu nových jednotiek nevyhnutné, vzhľadom na zachovanie konkurencieschopnosti a bojovej pripravenosti. Hneď od počiatku mali kliprovú provu, čo zlepšovalo plavebné vlastnosti. Na jednotke New Mexico boli experimentálne namontované parné turbíny ktoré poháňali generátory, a tie následne elektromotory na lodných skrutkách.
Do diania prvej svetovej vojny nestihli zasiahnuť, pretože neboli prevzaté námorníctvom, s výnimkou USS Mississippi, ktorá však až do konca vojny vykonávala tréningové plavby.
Počas vypuknutia druhej svetovej vojny sa všetky jednotky nachádzali mimo Pearl Harbor, takže neboli poškodené. Navyše všetky sa dočkali konca vojny, a boli vyradené z námorníctva v polovici päťdesiatych rokov s výnimkou New Mexica, ktorá bola vyradená rok po vojne.
David McDowell Brown

David McDowell Brown (*16. apríl 1956, Arlington, Virgínia, USA - † 1. február 2003, nad Texasom) bol americký astronaut. Zahynul pri svojom prvom lete do vesmíru Columbia STS-107, kde letel v úlohe prvého letového špecialistu. Columbia sa rozpadla pri návrate do atmosféry počas pristávania, keď do jej krídla vnikla žeravá plazma a spôsobila jej deštrukciu. Nikto zo sedemčlennej posádky neprežil.
Život.
David Brown sa narodil v Arlingtone v štáte Virginia. Abslovoval školy Yorktown High School, potom College of William and Mary v odbore biológia a napokon získal doktorát na Eastern Virginia Medical School v odbore medicína. Štúdium ukončil v roku 1982. Medzi školami sa venoval na budúceho astronauta dosť nezvyčajnému povolaniu – cirkusovej akrobacii. Po dokončení školy pracoval pre námorníctvo ako lekár. Slúžil v západnom Pacifiku na lietadlovej lodi USS Carl Vinson. V roku 1988 bol vybraný na pilotný výcvik. Lietal na stroji F-18 Hornet, slúžil okrem iného tiež v Japonsku na plaube lietaldovej lode USS Indepence. V apríli 1996 mal nalietaných 2700 hodín. 1. mája 1996 sa stal astronautom a absolvoval základný dvojročný výcvik. Po jeho skončení sa venoval príprave experimentov pre Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Vedecká misia STS-107, do ktorej posádky bol vymenovaný v roku 2000, bola jeho prvým letom do vesmíru. Náplňou misie boli predovšetkým vedecké experimenty v mikrogravitácii.
Brown tragicky zahynul spolu s ostatnými šiestimi členmi posádky pri havárii Columbie počas návratu. Bol pochovaný na Arlingtonskom národnom cintoríne, tak ako ďalší dvaja členovia posádky (Clarková a Anderson). 
Pocty.
Na jeho pamiatku bol pomenovaný asteroid "51825 Davidbrown", jeho meno sa dostalo aj do leteckého a kozmického akademického centra "Laurel B. Clark and David M. Brown Aerospace Medicine Academic Center". Je po ňom pomenovaný aj jeden vrch pohoria "Columbia Hills" na Marse.
USS Nevada

USS Nevada môže byť loď:
David Brown

David Brown môže byť:
Belianska dolina

Belianska dolina môže byť:
Partido Independentista Puertorriqueño

Partido Independentista Puertorriqueño, skratka PIP (doslova "Portorická strana nezávislosti") je politická strana v Portoriku, ktorá má vo svojom programe nezávislosť Portorika od Spojených štátov. Je to jedna z troch hlavných politických strán a druhá najstaršia spomedzi registrovaných politických strán a hnutí v Portoriku.
Chleb (národná prírodná rezervácia)

Chleb je národná prírodná rezervácia, nachádza sa v pohorí Malá Fatra a okrem vrcholovej časti Chlebu zasahuje na jeho severné svahy.
Bola vyhlásená v roku 1967 a posledná novelizácia bola uskutočnená výnosom MK SSR č.1160/1988-32 z 30. júna 1988. Rezervácia má výmeru . Nachádza sa v katastrálnom území obcí Šútovo, Terchová a Turany. Rezervácia je ohraničená vrchmi Veľký Kriváň, Hromové a z vrcholu Chlebu sa rozprestiera po jeho južnom svahu, kde pramení rieka Varínka. Je súčasťou Národného parku Malá Fatra. Na území rezervácie platí 5. stupeň ochrany. 
Chráni pestrý a zachovaný geobiocenologický komplex s bralnatými partiami, roklinami a kamennými morami, ktoré sa nachádzajú na severnej strane Chleba. Sú tu zachovalé spoločenstvá kosodreviny a alpských lúk. Žijú a rastú tu vzácne druhy živočíchov a rastlín.
Belianska dolina (Malá Fatra)

Belianska dolina je dolina v Malej Fatre.
Poloha.
Dolina sa tiahne od severozápadu na juhovýchod. Začína vo výške cca na konci obce Belá. Končí na severných svahoch Malého Kriváňa vo výške cca kde sa nachádza Národná prírodná rezervácia Prípor. Dolina rozdeľuje katastrálne územie obce Belá a Dolná Tižina.
Opis.
Dolinu ohraničujú kopce s hustým porastom prevažne bukových lesov so skalnatými útvarmi. Skaly na vrchu Kykula () sú pekným vyhliadkovým bodom a vhodným miestom pre horolezecké športy. Na začiatku doliny sa nachádzajú rekreačné chaty. V doline sa nachádza osada Frankovci. 
Dolinou preteká Beliansky potok, ktorý je regulovaný a funguje ako rezervoár pitnej vody pre blízke obce
Prístup.
Prístup je možný po asfaltovej a upravenej ceste až k závore, ktorá bráni prejazdu vozidiel k chránenej oblasti. Smerom k Malému Kriváňu cesta pokračuje a mení sa na chodník.
Strmhlavý bombardér

Strmhlavý bombardér je typ bombardovacích lietadiel, ktorý na svoj cieľ útočí pri rýchlom a strmom zostupe, tzv. strmhlavým náletom. Takýto manéver umožňuje väčšiu presnosť zásahu bomby a lepšiu ochranu pred protilietadlovou paľbou nepriateľa. Strmhlavé bombardéry sa z toho dôvodu používali hlavne na útoky proti relatívne malým alebo pohybujúcim sa cieľom, ako sú mosty, automobily alebo lode. Útok strmhlav navyše umožňuje zasiahnuť paluby vojnových lodí, ktoré sú menej pancierované ako ich boky na čiare ponoru.
Asi najznámejším strmhlavým bombardérom bol Junkers Ju 87 Stuka, ktorý sa stal symbolom tohto druhu lietadiel. Stroje mali na ľavej kapotovanej nohe svojho podvozku pripevnenú sirénu, ktorá vyvolávala pri strmhlavom lete, kedy ju zvykli letci zapínať, výrazný kvílivý zvuk. Ďalšie strmhlavé bombardéry boli nasadené najmä počas bojov v Pacifiku, kde sa výrazne zapojili do námorných bojov. Boli to napríklad americké stroje SBD Dauntless, či SB2C Helldiver alebo ich japonskí konkurenti, napr. Aiči D3A Val.
Po skončení druhej svetovej vojny sa strmhlavé bombardéry z výzbroje dosť rýchlo vytratili. Bolo to spôsobené zefektívnením protilietadlovej obrany, ako aj pokrokom vo vývoji stíhacích lietadiel, ktoré dokázali zväčša proti relatívne pomalším strmhlavým bombardérom úspešne zasahovať. V rovnakom čase umožnil rozvoj najstarších počítacích strojov vytvoriť podstatne dokonalejšie a hlavne presnejšie bombardovacie zameriavače, ktoré bolo možné inštalovať prakticky do akéhokoľvek lietadla. Časť úloh strmhlavých bombardérov tak prebrali klasické taktické alebo stredné bombardéry. Zdokonaľovanie stíhacích lietadiel a ich nasadenia proti pozemným cieľom, spôsobilo vznik nového druhu tzv. stíhacích bombardérov, ktorých nasadenie pri útokoch na menšie ciele už bolo dostatočne efektívne.
Vartry

Vartry (angl. "River Vartry", ír. "Abhainn Fheartraí") je rieka na východnom pobreží Írska. 
Pramení na juhozápadnom svahu vrchu Great Sugar Loaf () v Calary Bog, na východnom úpätí pohoria Wicklow Mountains, južne od obce Killough. Sprvu tečie severojužným smerom, neďaleko obce Roundwood sa stáča na juhovýchod, preteká kaňonovitým údolím The Devil's Glen a nad mestom Ashford sa definitívne stáča na východ. Severne od mesta Wicklow ústi do morskej lagúny The Murragh, ktorá je spojená s Írskym morom. 
Pri obci Roundwood bola rieka na dvoch miestach prehradená a bola na nej vybudovaná priehrada Vartry Reservoir. Preteká výhradne územím grófstva Wicklow.
Tetryl

Tetryl je citlivá výbušná zlúčenina na výrobu rozbušiek. Jeho názov podľa IUPAC je 2,4,6-trinitrofenyl-N-metylnitramín a je tiež známy pod synonymami nitramín, tetralit a tetril. Jeho chemický vzorec je .
Tetryl je žltá kryštalická pevná látka bez zápachu, ktorá sa v prírode voľne nevyskytuje. Za určitých podmienok môže existovať ako prach vo vzduchu. Je slabo rozpustný vo vode a v ostatných kvapalinách.
Tetryl sa používal najmä v prvej a druhej svetovej vojne a v neskorších konfliktoch. Tetryl sa obyčajne používa bez prímesí, ale občas sa zlučuje s TNT za vzniku tetrytolu. Rýchlosť výbuchu samotného tetrylu je 7 570 m/s.
Výroba.
Tetryl sa vyrába zmiešaním koncentrovanej kyseliny dusičnej a kyseliny sírovej s dimetylanilínom.
Bouaké

Bouaké (alebo aj Bwake) je druhé najväčšie mesto Pobrežia Slonoviny s počtom obyvateľov 875 300 a tiež hlavné mesto rovnomenného departmentu. Mesto aj department sa nachádza v regióne Vallée du Bandama.
Jeho ekonomika je založená na bavlnom priemysle. Je centrom etnickej skupiny Baouléov a známym pre jeho remeslá. Veľký rozvoj mesta nastal v 70. rokoch po výstavbe priehrady Kossou. V meste sa usporiadava karneval a trhy, nachádza sa tu aj Katedrála svätého Michala. Mesto ma aj letisko, ktoré sa nachádza severozápadne od mesta a má pristávaciu dráhu dlhú 3 300 metrov.
Hóra

Hóra môže byť:
Moira

Moira môže byť:
Blaubeuren

Blaubeuren je mesto v krajinskom okrese Alb-Donau v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko v Nemecku. Mesto má 11 870 obyvateľov a rozlohu .
Geografia.
Mesto Blaubeuren leží na úpätí pohoria Švábska Jura na východe spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko, 16 km západne od mesta Ulm.
Mesto susedí na sever s mestom Laichingen a s obcou Berghülen, na východe s obcou Blaustein, na juhu s mestami Ulm a Erbach a na západe sú mestá Schelklingen a Heroldstatt.
Plebejský snem

Plebejský snem ( "concilium plebis/concilia plebis"/(?)"contio plebis", od roku 287 pred Kr. aj "comitia plebis tributa") bolo zhromaždenie rímskych plebejcov v starovekom Ríme v období rímskej republiky. Rozhodovalo o záležitostiach plebejcov – prijímali sa na ňom zákony, volili sa plebejskí úradníci.
Zriadenie plebejského zhromaždenia si plebejci vymohli v roku 494 pred Kr. Na zhromaždení sa mohli zúčastňovať len plebejci, nemohli sa na ňom zúčastňovať patricijovia. Zhromaždenie zvolávali a riadili plebejskí tribúni a rozhodoval o voľbe plebejských úradníkov (edilovia, tribúni ľudu) a prijímal uznesenia, ktoré boli záväzné len pre plebejcov (plebiscit – lat. plebei scitum). V 4. storočí pred Kr. bol prijatý zákon, podľa ktorého boli uznesenia plebejských snemov záväzné aj pre patricijov, ak rímsky senát schválil zákon. V roku 287 pred Kr. tzv. Hortensiovým zákonom boli uznesenia plebejského snemu záväzné pre patricijov aj bez schválenia senátu. Rímski plebejci tak zavŕšili svoje politické zrovnoprávnenie s patricijmi, začala sa vytvárať nová politická skupina nobilita, ktorá ovládla politický život v starom Ríme.
Michal Kumorovitz

Michal Kumorovitz, SJ (* 28. september 1911, Rudňany, Rakúsko-Uhorsko – † 26. december 2007, Ivanka pri Dunaji, Slovensko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, jezuita, fyzik, teológ a filozof.
Štúdiá.
Do noviciátu Spoločnosti Ježišovej v Trnave vstúpil 30. júla 1928. Zmaturoval v roku 1932 v Kláštore pod Znievom. V štúdiách filozofie pokračoval v rokoch 19321935 v nemeckom Pullach im Isartal. Ukončil ich licenciátom. V rokoch 19351937 pôsobil v Ružomberku. V rokoch 19371941 študoval teológiu najprv v belgickom Leuvene, neskôr vo francúzskom Lyone. Za kňaza bol vysvätený 9. septembra 1940 v Lalouvesc vo Francúzsku. Počas Slovenského štátu v rokoch 1941 – 1945 študoval v Bratislave na Slovenskej univerzite matematiku a fyziku. V roku 1947 obhájil doktorát z matematiky.
Život a práca.
Michal Kumorovitz počas štúdií na Slovenskej univerzite v Bratislave pôsobil ako kňaz v kaplnke na internáte Lafranconi. Neskôr vyučoval matematiku na jezuitskom (neskôr poštátnenom) gymnáziu v Bratislave. Od roku 1948 pracoval na Ústave matematiky Prírodovedeckej fakulty Slovenskej univerzity v Bratislave ako asistent. 
Po barbarskej noci z 13. na 14. apríla 1950, počas ktorej štátna komunistická moc zlikvidovala mužské rehole, ho odviezli spolu s ostatnými rehoľníkmi do internačného kláštora Jasov a neskôr do Podolínca. Prepustený bol na základe zlého zdravotného stavu až v roku 1952. Práci v školstve, vede, ako aj povolaniu kňaza sa však už venovať nemohol. Zamestnanie dostal v podniku Tesla v Bratislave. Stal sa uznávaným odborníkom na akustiku. Pôsobil ako člen subkomisie Česko-slovenskej akadémie vied pre elektroakustiku. Podieľal sa na riešení viacerých vedeckých otázok a problémov a okrem iného aj praktickému ozvučovaniu štadiónov. 
Po odchode do dôchodku sa venoval prekladateľskej činnosti. Verejne slúžiť omšu mal povolené až v roku 1980, aj to iba v Ústave pre telesne postihnutých v Bratislave. Posledné dni prežil v Senioráte Spoločnosti Ježišovej v Ivanke pri Dunaji. Dožil sa 96 rokov. Pochovaný je v Ivanke pri Dunaji.
Sollal

Sollal () je kórejský lunárny Nový rok. Spolu so sviatkom Čchusok je to najvýznamnejší (tradičný) sviatok v Kórei. Oslavuje sa v prvom dni prvého mesiaca nového roka podľa lunárneho kalendára, ktorý v roku 2024 pripadne na 10. február.
Hoci v Kórei už od začiatku 20. storočia platí solárny kalendár, niektoré tradičné sviatky sa oslavujú podľa tradičného lunárneho kalendára používaného prakticky až do 20. storočia v celej východnej Ázii. Kórejčania doteraz okrem Nového roku (1. januára podľa solárneho kalendára) slávia aj Sollal, ktorý je dokonca štátnym sviatkom. V Južnej Kórei je voľno od 30 dňa 12 mesiaca až do 2 dňa 1 mesiaca lunárneho kalendára (v ktorom majú mesiace 29 alebo 30 dní), tj. v roku 2008 od 6. do 8. februára.
Kórejčania sa tradične vracajú na sviatky Sollal do svojho rodného mestečka (dediny). Oblečú si tradičný odev „hanbok“ a idú sa pokloniť najstarším predstaviteľom svojej rodiny. Tento novoročný úklon sa v kórejčina nazýva „sebä“. Za prejavenie úcty im starí rodičia symbolicky dajú peniaze, nazývané „sebätton“. Tradičným pokrmom počas sviatku sollal je tzv. „ttokkuk“, polievka s knedlíkmi z ryžovej múky. Hovorí sa, že jedenie ttokkuk na Nový rok znamená byť o rok starší (Kórejčania sa tradične stávajú o rok starší práve na Sollal a nie na narodeniny). Sviatok trávia spoločne v rodinnom prostredí kde hrajú tradičné hry, napr. hru „jut“. 
Zaujímavosťou je, že na sviatky Čchusok a Sollal sa veľká časť kórejského národa hlavne zo Soulu a okolia (kde žije až ½ juhokórejskej populácie) presúva lietadlom, loďou, vlakom, autobusom či autom. Preto si túto cestu musia už rok dopredu rezervovať, ináč sa nikam nedostanú. Hlavné mesto Soul je v tomto čase takmer „ľudoprázdne“.
Keďže na sviatky Čchusok a Sollal sa stretáva celá rodina a Kórejčania ich tradične slávia už veľa storočí, zohrávajú podobnú funkciu ako u nás Vianoce.
Kapybara

Kapybara môže byť:
Deň detí (Kórejská republika)

Deň detí po kórejsky "orininal" (어린이날). Na rozdiel od európskych krajín sa v Kórejskej republike oslavuje Deň detí 5. mája. Je to štátny sviatok. Deti v tento deň nejdú do školy a rodičia do práce. Kórejčania tradične tento sviatok oslavujú spolu, či už v parkoch, zábavných centrách, cirkusoch, zoologických záhradách alebo na uliciach.
USS Louisiana (BB-71)

USS Louisiana (BB-71) bola nikdy nepostavená bojová loď triedy Montana USA. Nazvaná bola po 18. štáte USA Louisiane.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica Norfolk Navy Yard v Portsmouthe (Virgínia). Avšak skôr ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943). "USS Louisiana" mala byť štvrtou loďou tohto mena a bola poslednou bojovou loďou USA, ktorej stavba bola schválená.
Louisiana (rozlišovacia stránka)

Louisiana môže byť:
USS New Hampshire (BB-70)

USS New Hampshire (BB-70) bola nikdy nepostavená bojová loď triedy Montana USA. Nazvaná bola po 9. štáte USA New Hampshire.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica New York Navy Yard. Avšak skôr ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté stavbu zrušiť (21. júla 1943).
USS Maine (BB-69)

USS Maine (BB-69) bola nikdy nepostavená bojová loď triedy Montana USA. Nazvaná bola po 23. štáte USA Maine.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica New York Navy Yard. Avšak skôr ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943).
USS Ohio (BB-68)

USS Ohio (BB-68) bola nikdy nepostavená bojová loď triedy Montana USA. Nazvaná bola po 17. štáte USA Ohio.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica Philadelphia Navy Yard. Avšak skôr ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943).
USS Montana (BB-67)

USS Montana (BB-67) bola bojová loď triedy Montana USA, ktorá však nebola nikdy dokončená. Nazvaná bola po 41. štáte USA Montana.
Stavba.
Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica Philadelphia Navy Yard. Avšak skôr, ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943). "USS Montana" mala byť treťou loďou tohto mena a druhou bojovou loďou tohto mena. Obidve bojové lode však boli zrušené, a tak sa Montana stala jediným vtedajším štátom USA, na počesť ktorého nebola postavená žiadna bojová loď v modernej ére bojových lodí (1906-1946).
Krkonoše

Krkonoše (, ) sú najvyšším pohorím Česka a celého masívu Sudet. Ležia v severných Čechách a na juhu poľskej časti Sliezska. Najvyššia hora Krkonôš Sněžka má 1 603 metrov nad morom. 
Krkonoše tvoria prirodzené rozvodie medzi Severným a Baltským morom. V Krkonošiach pramenia rieky Labe, Malé Labe, Úpa, Jizerka a Mumlava, ale tiež Kamienica a Łomniczka. Na poľskej strane sa nachádzajú jazerá ľadovcového pôvodu Wielki a Mały Staw.
Pohorie je tvorené prvohornými a predprvohornými horninami krkonošského kryštalinika a krkonošsko-jizerského plutónu. Na jeho území sa vyskytujú reliktné a endemické druhy rastlín a živočíchov.
Ochrana územia.
V roku 1963 bol na území Krkonôš za chránené územie vyhlásený Krkonošský národný park (KRNAP), štyri roky po Karkonoskem Parku Narodowem (KPN), ktorý bol založený v  roku 1959. Ochranné pásmo národného parku má na českej strane rozlohu . 
Krkonoše sú tiež od roku 1992 Bilaterálnou biosférickou rezerváciou vyhlásenou Organizáciou spojených národov pre vzdelávanie, vedu a kultúru (rozloha českej časti je ).
Na území Krkonôš je vyhlásená aj vtáčia oblasť a významné vtáčie územie, ktoré pokrýva celú oblasť biosférickej rezervácie resp. národného parku, vrátane ochranného pásma.