Mesalianizmus

Mesalianizmus (iné názvy: messalianizmus, massalianizmus, vyznávači: mesaliáni, messaliáni, massaliáni, messalianci, euchiti, euchyti, euthymisti, entuziasti, choreuti, horeuti, eufemiti, adelphiáni alebo adelfiáni, lampetiáni, negatívne aj sataniáni) bol kresťanský sektársky heretický prúd, ktorý vznikol asi pod vplyvom manicheizmu okolo roku 360. Rozšírený bol najmä v Sýrii a Mezopotámii. Šlo o žobravých mníchov, prevažne laikov, ktorí všetok, svoj čas trávili v mystickom rozjímaní, v modlitbách, trýznení tela a pustovníctve. Niekedy bývajú prirovnávaní k donatistickým fanatikom circumcellionom. Cirkev proti nim viackrát vystúpila, prvýkrát sa proti nim okolo roku 376 postavili antiochijský biskup Flavián a Epifanius zo Salamis, následne bolo ich učenie odsúdené aj na lokálnej synode v pamfýlijskom Sidé a celoplošne na Efezským koncilom v roku 431. V ďalšom období sa pôsobenie mesaliánov spomína na nestoriánskom území, kde pretrvali asi do 7. storočia.
Označenie mesalianizmus so starovekými mesaliánmi nezmizlo, ale bolo i v neskoršom období používané v byzantskej hereziologickej literatúre. S mesaliánstvom boli spájané hnutie paulikánov a neskôr bulharských bogomilov (napr. "Útočný list" od Euthymia z Peribleptu, či "Dogmatická výzbroj" ("Panoplia dogmatiké") od Euthymia Zigabéna, v neskoršom anachronickom období mesaliánov spomína aj Michael Psellos). Doterajšie výskumy avšak nepotvrdzujú priamu kontinuitu mesaliánskej náuky do stredovekých heréz, hoci nesú spoločné znaky. Postoj voči mesaliánstvu v Byzantskej ríši bol u jednotlivých predstaviteľov cirkvi čiastočne odlišný. Veľký vplyv malo žobravé modlitebné hnutie na sýrsky monastický asketizmus, predstaviteľom smeru bol napr. sýrsky mních Makarios (Symeon, alebo pseudo-Makarios), s istými sympatiami sa voči hnutiu vyjadrili aj Gregor z Nyssy, či Eustatios zo Sebaste, odporcami zase boli vyššie spomínaní Ján Damascénsky, Euthymios Zigabénos, Epifanius zo Salamis či Efrém Sýrsky.
Učenie.
Mesaliáni nikdy nevytvorili pevnú cirkevnú štruktúru, ani ucelenú doktrínu, šlo o širší pojem, ktorý zahŕňal viacero radikálnych čiastočne odlišných učení, z ktorých niektoré boli kresťanské a niektoré možno označiť ako nekresťanské. Mali medzi nich patriť mesaliáni-eufemiti. Nekresťanskí mesaliáni pripúšťali existenciu viacerých bohov, avšak uznávali iba jedného všemohúceho Boha. Sviatosti považovali za zbytočné, hoci neškodné, zavrhovali majetok a prácu, zmysel videli iba v modlitbe, ktorá jediná mohla človeka spasiť a zbaviť ho zla, ktoré v ňom v ňom v podobe démonov sídli. Každé telo, aj Kristovo malo v sebe podľa ich učenia pre prvotný hriech vnútorných démonov. Modlitbou sa človek podľa mesaliánov mohol bližšie priblížiť Bohu a cez mystické vízie preniknúť do tajomstiev božskej existencie. Uznávali síce krst, ten však človeka podľa nich nezbavoval zla (démonov), ale iba posilňoval osobu prítomnosťou Ducha svätého (t.j. Boha) v tele. Neprihliadali na disciplínu v pôste, živili sa žobraním a putovali po krajine. Podľa Jána Damascénskeho, ktorý sa mesalianizmu venuje vo svojom diele "O herézach", mesaliáni učili, že človek má dve duše, jednu spoločnú s ostatnými ľuďmi a druhú spoločnú nebeskými bytosťami.