burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jasenie (Ostrôžky)

Jasenie, alebo Jasenia či Jaseňový vrch () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Budiná, približne severozápadne od Lučenca.
Poloha.
Masív sa nachádza v centrálnej časti pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Lučenec a v katastrálnom území obce Budiná. Juhovýchodným smerom sa nachádza obec Budiná, severozápadne jej časť Budinské lazy. 
Opis.
Jasenie, niekde pod názvom Jasenia alebo Jaseňový vrch, je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Budinských lazov z oblasti Baranieho vrchu () juhovýchodným smerom na Sedem chotárov (). Severným smerom dominuje vrch Javor () a Činčorov vŕšok (), východným leží Uhliarsko (), južným Bralce () a Stanová () a západným Fekiačov vrch (), Budinská skala () a Ostrôžka (). Masív patrí do povodia rieky Ipeľ, kde vodu odvádza zo severných a východných častí Budinský potok a z juhozápadných Tuhársky potok. Na vrchol vedie značený chodník z Budinej.
Výhľady.
Vyššou vegetáciou neporastený vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možno vidieť okolité vrchy Ostrôžok, no tiež Javorie, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke a Vysoké Tatry, Poľanu a Veporské vrchy, južným smerom viaceré pohoria v Maďarsku, vrátane najvyššieho vrchu krajiny, Kékes ().. 
Z vrcholu Jasenia je teda možné vidieť všetky tri pohoria štátneho znaku Slovenskej republiky
Jaseňový vrch

Jaseňový vrch môže byť:
Attila Thewrewk-Pallaghy

Attila Thewrewk-Pallaghy (* 3. marec 1901, Košice – † 1989, Neuilly-sur-Seine) bol uhorský právnik pôsobiaci vo Francúzsku.
Životopis.
Patril do šľachtickej rodiny. Bol docentom verejného práva a po páde Rakúsko-Uhorska a abdikácii Karola I. 13. novembra 1918 emigroval do Francúzska. Pallaghy sa neskôr vrátil žiť do Maďarska a pracoval na ministerstve obrany.
Po druhej svetovej vojne definitívne odišiel z Maďarska do Ríma a potom v roku 1949 do Paríža. Attila sa usadil v Neuilly-sur-Seine kde navštevoval maďarskú diaspóru v rámci rôznych spolkov, akými boli napríklad "Združenie slobodných Maďarov Maďarska", "Združenie bojovníkov za slobodu" a "Uhorskú katolícku misiu". Bol horlivým katolíkom a mal blízko ku kardinálovi Józsefovi Mindszentymu, prímasovi Maďarska.
Ako profesor Pallaghy pôsobil vo francúzskej televíznej spoločnosti O.R.T.F, kde hosťoval maďarské programy (tvorené od roku 1945). Okrem toho bol do 29. februára 1976 zmluvne viazaný vo výskumnom centre C.N.R.S.. Do dôchodku odišiel toho istého dňa. Spolupracoval aj s historikom Jeanom-Jacquesom Chevallierom, pre ktorého písal historické, biografické alebo tematické štúdie týkajúce sa Maďarska. Je členom Akadémie etických a politických vied. Sám je autorom knihy "Kontinuita práva v maďarskom právnom systéme" z roku 1953.
Pallaghy pozorne sledoval francúzsky politický život a podporoval gaullistický a potom giscardovský režim.
V rokoch 1967 – 1977 napísal v maďarskom jazyku svoje memoáre.
Úbrežský potok

Úbrežský potok je potok v regióne Dolný Zemplín na území obce Úbrež v okrese Sobrance v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Východoslovenská rovina, v geomorfologickom podcelku Sobranecká rovina. Je ľavostranným prítokom Starého Porubského potoka a má dĺžku . Je vodným tokom VIII. rádu.
Prameň.
Pramení v v strede intravilánu obce Úbrež v priestore poľa "Pirochaňa".
Opis toku.
Od prameňa v v intraviláne obce Úbrež preteká západným smerom, v vyteká z intravilánu do poľnohospodárskeho extravilánu, koryto potoka má kanalizované, narovnané, bez meandrov, v na území obce Úbrež v poľnohospodárskom extraviláne ústi v povodí Uhu do Starého Porubského potoka ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok preteká hydrologicky komplikovaným priestorom, po realizovaných hydromelioračných zásahoch v druhej polovici 20. storočia a opakovaných pokusoch o odvodnenie a „skultivovanie“ zamokrenej pôdy s viacerými nedoriešenými dôsledkami. Okrem Starého Porubského potoka existuje neďaleko aj iný Porubský potok, ktorý nie je identický so Starým Porubským potokom). "Úbrežský potok" priberá dva prítoky: pravostranný prítok s názvom Karniansky potok so zaústením v a bezmenný pravostranný prítok so zaústením v : tieto oba prítoky sa dokonca dva krát vzájomne križujú a hydrologickú situáciu ešte väčšmi zneprehľadňujú.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Úbrežský potok" na území obce Úbrež v období pomenovacieho procesu bol názov obce "Úbrež", cez územie ktorej vodný tok preteká s významom "lokalita, topografický priestor pri brehu, v blízkosti brehu, v spojitosti s brehom". Z toponyma "Úbrež" rozšírením o formant "-ský" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Úbrežský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku "Úbrežský potok" bol štandardizovaný v roku 1990. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Úbrežský potok" je jedinečným hydronymom (apríl 2022).
Palestínsky islamský džihád

Palestínsky islamský džihád (skrátene PIJ, arab. حركة الجهاد الإسلامي في فلسطين) je palestínska militantná teroristická skupina, založená Fathim Šakakim, ktorá vznikla v pásme Gazy, počas iránskej revolúcie. Hlavný cieľ je oslobodenie celého územia Palestíny, zničenie Izraela a jeho následné nahradenie teokraciou založenou na islame.
Palestínsky islamský džihád sa ostro vyhradzuje proti režimom arabského sveta, ktoré dôsledne nedodržiavajú korán a islam. V miere popularity zaostáva za Hamásom, z dôvodu absencie obdobného sociálneho programu. Priaznivcov sa tak snažia osloviť práve teroristickými útokmi. Sponzori tejto skupiny pochádzajú predovšetkým z Iránu, Saudskej Arábie a štátov Perzského zálivu. Sponzori sú väčšinou súkromné ​​osoby či náboženské organizácie, ktoré vyplácajú finančnú odmenu napríklad za každý útok proti Izraelu. Hlavný sponzorom PIJ je Irán. Vedenie skupiny sa nachádza údajne v Sýrii.
Palestínsky islamský džihád sa nezameriava iba na územie Palestíny. V minulosti vykonal aj teroristické útoky v Jordánsku či v Libanone. Prevažne sa ale zameriava na Pásmo Gazy a Západný breh Jordánu. Svoje základne má napríklad v mestách Hebron alebo Dženín.
Spojené štáty americké v roku 2003 na svojom území zadržali profesora Sami Al-Ariana, ktorý by mal byť vodcom Islamského džihádu v Severnej Amerike.
Gymnázium (Košice, Park mládeže 5)

Gymnázium Park mládeže (skrátene GPM) je stredoškolské gymnázium v Košiciach. Nachádza sa na ulici Park Mládeže v mestskej časti Sever. Gymnázium ponúka štyri typy odborov: klasické 4-ročné štúdium, bilingválne slovensko-španielske 5-ročné štúdium, bilingválne slovensko-anglické 5-ročné štúdium, 4-ročné štúdium s rozšíreným vyučovaním anglického jazyka.
Podľa rebríčka INEKO bolo gymnázium v školskom roku 2020/2021, 9. najlepším gymnáziom v Košiciach. V školskom roku 2018/2019 bolo na 5. mieste.
Gymnázium je veľmi aktívne v oblasti hispanizmu. Od roku 2010 usporiadalo už 16. ročníkov "Dní španielskej kultúry" pod zášitou veľvyslankyne Španielskeho kráľovstva na Slovensku.
História.
Gymnázium vzniklo 1. septembra 1991. Prvým riaditeľom školy bol Ing. Jozef Šablatúra, a prvou zástupkyňou školy RNDr. Alena Bobáková. Po otvorení gymnázia na škole spolu pôsobilo 24 učiteľov. Gymnázium sa v svojich začiatkoch delilo o spoločné priestory s SOU hutníckym v Šaci. V prvom školskom roku 1991/1992 študovalo na gymnáziu 134 žiakov v piatich triedach 1. ročníka. V roku 1997 na škole vznikla bilingválna slovensko-španielska sekcia.
7. marca 2005 sa na základe rozhodnutia Ministerstva školstva Slovenskej republiky, zmenilo sídlo školy a gymnázium sa ocitlo v priestoroch bývalej Základnej školy Park mládeže na sídlisku "Mier". Od tohto dátumu sa škola premenovala na Gymnázium Park mládeže.
Šerut ha-bitachon ha-klali

Šerut ha-bitachon ha-klali (heb.: שֵׁירוּת הַבִּיטָּחוֹן הַכְּלָלִי - doslova: "Všeobecná bezpečnostná služba"; angl. sebaoznačenie "Israel Security Agency"), skrátene Šabak (heb.: שב״כ) alebo Šin bet (heb.: שב‎), je izraelská spravodajská služba zameraná na vnútroštátnu bezpečnosť Izraela a kontrašpionážne úlohy. Je to jedna z troch hlavných izraelských spravodajských služieb spolu s Amanom (vojenská spravodajská služba) a Mosadom (zahraničná spravodajská služba).
Dejiny.
S izraelským vyhlásením nezávislosti v roku 1948 bol Šabak založený ako pobočka izraelských obranných síl a spočiatku ho viedol Iser Harel (otec izraelskej rozviedky, ktorý neskôr viedol Mosad). Zodpovednosť za činnosť Šabaku sa neskôr presunula z Izraelských obranných síl na úrad predsedu vlády. Počas arabsko-izraelskej vojny v roku 1948 riešil Šabak iba záležitosti vnútornej bezpečnosti. Vo februári 1949 (krátko pred koncom vojny) sa povinnosti Šabaku rozšírili o kontrašpionáž.
Jeden z hlavných úspechov Šabaku bolo získanie kópie tajného prejavu Nikitu Chruščova v roku 1956, v ktorom odsúdil Stalina. Poľské vydanie prejavu poskytol izraelskému veľvyslanectvu vo Varšave priateľ tajomníka poľského komunistického funkcionára. Poľský dôstojník Šabaku odovzdal kópiu Izraelu. Izraelská vláda sa potom rozhodla podeliť sa s informáciami so Spojenými štátmi, ktoré ich neskôr so súhlasom Izraela zverejnili. Na druhej strane štúdia, ktorú v roku 2013 zverejnil Matitjahu Majzel (Meisel), tento príbeh spochybňuje a tvrdí, že prejav nebol tajný, a že ho Západu sprostredkovali viaceré zdroje, vrátane sovietskych politických a spravodajských agentúr.
Ivan Mojík

Ivan Mojík (* 2. november 1928, Turzovka† 18. apríl 2007, Bratislava) bol slovenský básnik, literárny kritik a prekladateľ prenasledovaný z politicko-ideologických príčin. Bol tiež výtvarným umelcom.
Život.
V období rokov 19391948 študoval na gymnáziu v Skalici. Po maturite sa zamestnal v literárnej redakcii Československého rozhlasu, pokračoval v časopise Mladá tvorba a od 1961 pôsobil v denníku Práca, kde bol v 1967 - 1970 vedúcim kultúrnej rubriky a zástupcom šérfedaktora. Jeden rok, 1966 – bol sekretárom „Zväzu česko-slovenských spisovateľov v Prahe”. Po roku 1968 v období normalizácie sa presunul medzi politické persony non grata, štátna moc mu zabránila vykonávať jeho povolanie, pričom istý čas bol celkom bez práce. V rokoch 19711974 pracoval v knižnom veľkoobchode. V 19741980 vykonával prácu propagačného referenta v Tatrane. V rokoch 19801989 bol korektorom v „Západoslovenským tlačiarňach”, pred dôchodkom dostal prácu v časopise Romboid.
Dielo.
Ivan Mojík debutoval poémou „Pieseň o Mirkovi Nešporovi” (1952) (pozn. Mirko Nešpor) v duchu vtedajšej angažovanosti. Po nej vydal zbierku intímnej lyriky „Hlboko v srdci” (1955), ktorá bola pre jeho autorský vývoj dôležitejšia. Básnická zbierka „Dnešný vzduch” (1958), o ktorej deklaroval, že je poetikou civilnej obraznosti, no zároveň si v nej zvolil tému politicky konfliktnú, mu vyniesla zásah cenzora. Po tejto etape vydal v období Pražskej jari „Blahoželanie ohňu” (1968) a „Rekonštrukcia vzdychu”. „Rekonštrukcia vzdychu” vyjadruje obavu z dehumanizácie sveta. Obidve zbierky sú v štýle poetizmu a surrealizmu. V literárnej kritike uplatňoval antitradicionalistické vnímanie poézie. Zbierka „Zrozumiteľný človek” (1980), ktorú mu publikovali po desiatich rokoch normalizačného tlaku, sa vyznačuje invenčnou pestrosťou vo všetkých ohľadoch. Nasledovali básnické zbierky „Sklené deti” (1988) a „Popoludnie v štvrtom rozmere“ pokračujúce v metóde aj štýle, ktoré sú presne v intenciách surrealizmu. Mojík využíva viazaný aj voľný verš, voľný prúd myšlienok, voľné radenie asociácií. Básnická zbierka „Tekuté oči” (1999) je intenzívne surrealistická, autor sa pohráva aj s jej formálnou stránkou. Vkladá do diela grafické značky, chemické vzorce, útržky cestovného poriadku, čo už hraničí s postmoderným stvárnením. Podobnou poetickou zbierkou je „Obrana jazvy”. Zbierka „Divé stromy neplačú” bola vytvorená v 70. a 80. rokoch 20. storočia a kvôli normalizačnému dištancu nemohla byť vydaná. Zbierka poézie „Kričať” s podtitulom „23 neofuturistických básní” je literárny experiment nadväzujúci na avantgardu 20. rokov 20. storočia. V tomto zmysle pokračujú aj jeho zbierky poézie „Zlodej pŕs” (2001), „Hra v kocky” (2002), „Slepec a labuť” (2003). Posledná spomenutá je kritikou považovaná za vrchol jeho tvorby.
Mojík prekladal aj diela autorov John Updike: „Z dreva tesaný vták”, François Villon: „Kodicil”, Pedro Calderón de la Barca: „Život je sen” a ďalšie, hlavne z francúzštiny a angličtiny. Zaoberal sa výtvarným umením, tvoril koláže, ktorými ilustroval svoje publikácie.
Saintes-Maries-de-la-Mer

Saintes-Maries-de-la-Mer môže byť:
Kobylí vrch (Ostrôžky)

Kobylí vrch () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Horný Tisovník, približne južne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza v centrálnej časti pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Detva a Lučenec a zasahuje na katastrálne územie obce Horný Tisovník a Ábelová. Najbližším sídlom je na juhozápadnom úpätí situovaný Horný Tisovník, juhovýchodne leží osada Madačka a jej materská obec Ábelová a severne Stará Huta. 
Opis.
Kobylí vrch je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Páleniska () južným smerom na Kruh (). Severným smerom leží Ostrôžka () a Páleniská, západným Javorie () a Sokolovo bralo (), južným susedí plytkým sedlom oddelená Vlčia skala () a Lysec () a východným Budinská skala (), Stanová () a Bralce (). Oblasť patrí do povodia rieky Ipeľ; západne sa zvažujúce svahy odvodňuje potok Tisovník, voda z východnej časti odteká prítokmi Madačky. V tejto časti pohoria nevedú značené trasy.
Výhľady.
Nesúvislý lesný porast vrcholovej časti umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných miest s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Ostrôžok a susedného Javoria, nezriedka však tiež Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Veporské vrchy. Južným smerom vidieť viaceré horstvá severného Maďarska.
Prístup.
Na vrch nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný poľnými a lesnými cestami z okolitých usadlostí.
Vlčia skala (Ostrôžky)

Vlčia skala () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Horný Tisovník, približne južne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza na západe centrálnej časti pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Detva a Lučenec a zasahuje na katastrálne územie obce Horný Tisovník a Ábelová. Najbližším sídlom je na západnom úpätí situovaný Horný Tisovník, východne leží osada Madačka a jej materská obec Ábelová a južne Dolný Tisovník a Červeňany. 
Opis.
Vlčia skala je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Páleniska () južným smerom na Kruh (). Severným smerom leží sedlom oddelený Kobylí vrch (), Páleniská a Fekiačov vrch (), západným Javorie (), Sokolovo bralo () a Bralo (), južným susedí nevýrazný Hrb (), Kruh () a Lysec () a východným Lazový vrch (), Stanová () a Bralce (). Oblasť patrí do povodia rieky Ipeľ, kam vodu zo západných svahov odvádza potok Tisovník, z východných odteká jeho prítokom Madačka. V tejto časti pohoria nevedú značené trasy.
Výhľady.
Súvislý lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z odlesnených miest na svahoch vrchu možno vidieť okolité vrchy Ostrôžok a susedného Javoria, pri vhodných podmienkach i Nízke Tatry a Poľanu. Južným smerom vidieť viaceré horstvá severného Maďarska.
Prístup.
Na vrch nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný poľnými a lesnými cestami z okolitých usadlostí.
Páleniská (Ostrôžky)

Páleniská alebo staršie Pálenisko () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Stará Huta, približne južne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza na severozápadnom okraji pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Detva a zasahuje na katastrálne územie obce Horný Tisovník a Stará Huta. Najbližším sídlom je severne ležiaca Stará Huta a južne situovaný Horný Tisovník, juhovýchodne sa nachádza osada Madačka a jej materská obec Ábelová. 
Opis.
Vrch Páleniská je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Červeňákovho vrchu () južným smerom na Kruh (). Západným smerom susedí Dedinský vrch () a Makytová (), južným Chlm () a Kobylí vrch (), východným Vrchovina (), Fekiačov vrch () a Budinská skala () a severným smerom leží Ostrôžka () a Ďurovie vrch (). Oblasť patrí do povodia rieky Ipeľ; severné a západné svahy odvodňuje potok Tisovník, východné jeho prítok Madačka. Na vrchol nevedie značená trasa a na južnom úbočí je kameňolom.
Výhľady.
Lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Ostrôžok a susedného Javoria, nezriedka však tiež časť Veľkej Fatry, Nízkych Tatier, Poľany a Veporských vrchov.
Prístup.
Na vrch nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesnými cestami z okolitých usadlostí.
Pľutov vrch

Pľutov vrch () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Kriváň, približne južne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza v severnej časti pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Lučenec a Detva a zasahuje na katastrálne územie obce Budiná a mesta Detva. V okolí sa nachádzajú viaceré lazy, najbližšími väčšími sídlami sú na východnom úpätí ležiaca Bukovinka (Podkriváň), severovýchodným smerom situovaná Detva a Kriváň, juhovýchodne ležiaca Budiná a západne Stará Huta. 
Opis.
Pľutov vrch je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Ostrôžky () juhovýchodným smerom na Bralce (). Severným smerom leží Syroň (), západným Ostrôžka a Hôrka (), južným Kobylí vrch () a Budinská skala () a východným Pereš () a Javor (). Severnú časť hrebeňa odvodňujú prítoky rieky Slatina do Hrona, z južne orientovaných vodu odvádza potok Madačka a z východných Krivánsky potok do rieky Ipeľ. Na vrchol nevedie značený chodník, no úbočím vedú až dva.
Výhľady.
Riedky, nesúvislý lesný porast, pokrývajúci vrcholovú časť, umožňuje obmedzený rozhľad. Z lokalít s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Ostrôžok, pri dobrých podmienkach tiež Javorie, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Veporské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no jeden vrch traverzuje východným úbočím a druhý vedie sedlom na severozápadnom úbočí.
Vlčia skala

Vlčia skala môže byť:
Zuzana Stavná

Zuzana Stavná (* 21. máj 1984, Košice) je slovenská herečka a tanečnica pôsobiaca v Česku.
Životopis.
Jej otec pracoval vo Východoslovenských železiarňach a jej matka bola krajčírka. Má dvoch súrodencov – brata a sestru. V jedno obdobie si priala byť módnou návrhárkou no nakoniec u nej zvíťazilo herectvo. V osemnástich rokoch sa prihlásila na JAMU v Prahe, kde ju nezobrali a tak zamierila do Londýna, kde pracovala ako barmanka, ale aj au pair.
Po návrate zo Spojeného kráľovstva vyštudovala herecké konzervatórium v Košiciach a činoherné herectvo na DAMU v Prahe.
Je známa vďaka seriálu "Ulice", kde hrala postavu "Zory", či seriálu "Ordinácia v ružovej záhrade 2", kde stvárnila postavu "Inny Lysenko". Ďalej hrala aj jednu z hlavných postáv vo filme Jana Hřebejka "Zakázané uvoľnenie".
Stráž (vrch v Turčianskej kotline)

 
Stráž, alebo Stráža () je výrazný vrch v Turčianskej kotline v geomomorfologickom celku Mošovská pahorkatina. Leží nad obcou Socovce, v jej miestnej časti Svätá Mara. Pod vrcholom stojí Kostol narodenia panny Márie, dva cintoríny (cintorín "pod Skládkom" a obecný cintorín).
História.
Vrch mal význam hlavne pre blízkosť vetvy Jantárovej cesty. Na vrchole Stráže ležalo rozsiahle opevnené hradisko z dôb halštatskej a laténskej. Hradisko pozostávalo z 13 „nádvorí“, pričom kostol a cintorín ležia na jedenástom. Predpokladá sa aj osídlenie v dobe rímskej (nálezy mincí cisárov Claudia, Valeriána a Galliena), no nálezy nie sú jednoznačne lokalizované. Na vrchu bola nájdená aj bronzová spona púchovskej kultúry a fragmenty stredovekej keramiky.
Who Do We Think We Are

Who Do We Think We Are je siedmy štúdiový album britskej hard rockovej skupiny Deep Purple. Album vyšiel v roku 1973. Bol to posledný album kapely Deep Purple, na ktorom účinkoval spevák Ian Gillan a basgitarista Roger Glover. Až v roku 1984, táto zostava, známa ako Mk 2, nahrala spolu ďalší spoločný album "Perfect Strangers".
Live in London

Live in London môže byť:
Závojský jarok

Závojský jarok je [[potok] v regióne [[Dolné Považie]]. Je ľavostranným prítokom vodného toku [[Raková (prítok Trnávky)|Raková]] a má dĺžku . Je vodným tokom VIII. rádu. Patrí do obce [[Trstín]], okresu [[Trnava (okres)|Trnava]] v [[Trnavský kraj|Trnavskom kraji]] a nachádza sa v geomorfologickom celku [[Malé Karpaty]], v geomorfologickom podcelku [[Brezovské Karpaty]].
Prameň.
Pramení v severnej časti územia obce [[Trstín]] v v lesnom [[extravilán]]e na severozápadnom svahu vrchu "Šrenkov vŕšok" s 
Opis toku.
Od prameňa tečie severozápadným smerom až po svoje ústie, v celom priebehu toku svoj smer nemení, [[ústie (rieka, potok)|ústi]] v nadmorskej výške do vodného toku [[Raková (prítok Trnávky)|Raková]] ako jej ľavostranný prítok v blízkosti samoty "Horná Raková" na území obce [[Trstín]]. Vodný tok "Závojský jarok" nemá žiaden významnejší prítok.
Pôvod názvu.
Hydronymum "Závojský jarok" na území obce [[Trstín]] môže mať pôvod v charakteristickom výskyte "média zahaľujúceho, ukrývajúceho podstatné prvky pomenúvaného objektu, čiže vo výskyte hmlistého, parného závoja ako dôsledku miestnych mikroklimatických a vlhkostných pomerov", alebo bolo ináč spájané s podstatným menom "závoj" v oblasti, ktorou potok v čase pomenovacieho procesu pretekal. Z podstatného mena "závoj" rozšírením o formant "-ský" a kombináciou so všeobecným podstatným menom [[jarok]] s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z [[prídavné meno|prídavného mena]] a z [[podstatné meno|podstatného mena]] v podobe "Závojský jarok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku "Závojský jarok" bol štandardizovaný v roku 1984. V priestore slovenskej hydronymie hydronymum "Závojský jarok" je jedinečným hydronymom (február 2022); bez nebezpečenstva homonymie.
Referencie.
[[Kategória:Vodné toky v okrese Trnava]]
[[Kategória:Potoky na Slovensku]]
[[Kategória:Vodné toky v Malých Karpatoch]]
[[Kategória:Trstín]]
Burn (Deep Purple)

Burn je ôsmy štúdiový album britskej rockovej sjkupiny Deep Purple. Album vyšiel vo februári 1974. Je to prvý album skupiny, na ktorom účinkoval, vtedy neznámy, spevák David Coverdale a Glenn Hughes z kapely Trapeze (basová gitara, spev).
Juliana Sokolová

Mgr. Juliana Sokolová (* 19. júl 1981, Košice) je slovenská spisovateľka, poetka a filozofka.
Životopis.
Juliana Sokolová prežila časť svojho detstva v Misráte (Líbya). Vyštudovala filozofiu na University of York v Anglicku.
Jej diplomová práca bola o fenomenológii Emmanuela Lévinasa (fenomenológia zodpovednosti).
V rokoch 20052008 žila na Balkáne v Kosove a Sarajeve. Neskôr žila aj v Brightone, Londýne a Berlíne. V roku 2008 získala grant od britskej vládnej "Rady pre výskum umenia a humanitných vied", na výskum problematiky mediálnych obrazov utrpenia na King’s College London.
Od roku 2010 prednášala filozofiu umenia na Katedre teórie a dejín umenia Fakulte umení Technickej univerzity v Košiciach. Jej kurzy boli zamerané najmä na študentov dizajnu.
Vo svojom výskume sa zameriavala na starogrécku filozofiu (najmä cynizmus), architektúru a teóriu filmu. Venovala sa aj otázke jazykov a kolektívnej pamäti v mestskom priestore, najmä v Košiciach.
V roku 2012 kurátorsky pripravila výstavu Jána Durinu "To není obraz, to je stín". V roku 2013 bola kurátorom výstavy "Meet me in the middle" od japonského umelca Juka Araikawu v rámci "K.A.I.R." – "Košice Artist in Residence". V roku 2013 sa taktiež zúčastnila európskeho projektu "Mechanisms for an Understanding", v rámci ktorého absolvovala v máji až júni rezidenčný pobyt v Krakove.
Aktívne podieľala na rekonštrukcii a novej kultúrnej koncepcii košického Kina Úsmev, ktoré sa postupom času stalo živým centrom kultúrneho života v meste.
Píše po slovensky, anglicky a občas aj po maďarsky (materinský jazyk jej matky).
Diela.
Pravidelne publikuje články v mnohých slovenských aj zahraničných periodikách ako napríklad "Filozofia", "SME", "Flash Art", ".týždeň", "Internationale Politik" a "openDemocracy".
Čierny panter (film)

Čierny panter (v origináli "Black Panther") je americký superhrdinský film z roku 2018, ktorý natočil režisér Ryan Coogler založený na motív komiksov o Čiernom panterovi. Film vyprodukovali Marvel Studios a distribuovala spoločnosť Walt Disney Studios Motion Pictures. Ide o o osemnásty film Marvel Cinematic Universe.
Film bol nominovaný na sedem Oscarov, v kategórii Cena Akadémie za najlepší film, pričom získal tri ceny: za najlepšiu filmovú hudbu, za kostýmy a za produkčný dizajn. Film získal aj cenu BAFTA za najlepšie vizuálne efekty. Tri nominácie zaznamenal na 76. ročníku udeľovania Zlatých glóbusov (najlepší film - Dráma, najlepšia pieseň, najlepšia filmová hudba).
Obsadenie.
V cameo úlohách sa objavili aj Sebastian Stan ako Bucky Barnes / White Wolf a Stan Lee ako muž v Kórejskom kasíne.
Stormbringer

Stormbringer je deviaty štúdiový album britskej rockovej skupiny Deep Purple. Album vyšiel v decembri 1974. Je to druhý štúdiový album, ktorý nahrala tretia verzia (alebo aj Mk III) zoskupenia členov kapely, v ktorej bol spevák David Coverdale a basgitarista a spevák Glenn Hughes.
Zeynep Çeliková

Zeynep Çeliková (; * 7. apríl 1996, Ağrı, Turecko) je turecká reprezentantka v džude. Na Letných paralympijských hrách 2020 v Tokiu (konaných v roku 2021) získala bronzovú medailu.
Športová činnosť.
V auguste 2017 a v júli 2019 vyhrala európsky šampionát. V novembri 2018 vyhrala svetový šampionát.
Paralympijské hry.
Na Letných paralympijských hrách 2020 v Tokiu (konaných v roku 2021) získala bronzovú medailu. Súťažila v kategórii 57 kg.
Mónika Jarómiová

Mónika Jarómiová (; * 6. január 1973, Budapešť) je bývalá maďarská plavkyňa, reprezentantka na Paralympijských hrách kde získala zlatú a striebornú medailu. Okrem toho je aj dvojnásobnou majsterkou sveta.
Športová činnosť.
Na majstrovstvách sveta Medzinárodného paralympijského výboru v plávaní v roku 1994 na Malte získala zlato v 50 m motýlik kategórie S5 a v štafete 4x50 m Medley kategórie S1-6.
Paralympiáda.
1992.
Zúčastnila sa Letných paralympijských hier 1992 v Barcelone, vo finále získala 5., 6., a 7. miesto.
1996.
Na Letných paralympijských hrách 1996 v Atlante získala dve medaily: zlatú v štafete 4x50 m Medley kategórie S1-6 a striebornú v 50 m motýlik kategórie S5. Súčasťou štafety boli Katalin Engelhardt, Diana Zambo a Gitta Raczko.
Pracovný deň

Pracovný deň je vo všeobecnom chápaní každý kalendárny deň s výnimkou víkendov (najčastejšie sobota a nedeľa), štátnych sviatkov a dní pracovného voľna. V niektorých štátoch sú pracovné dni iné, ako pondelok až piatok. Rovnako má každý štát svoje vlastné štátne sviatky. Historicky prešlo toto chápanie pracovného dňa vývojom.
V inom význame (napr. v slovenskom zákonníku práce) je pracovný deň chápaný ako kalendárny deň, na ktorý pripadá pracovníkova smena.
História.
Počet pracovných dní.
V starovekom Ríme mal týždeň osem dní; ôsmy deň "nundiae" bol dňom odpočinku a trhový deň. Kresťanská tradícia určila za deň odpočinku nedeľu. Ostatné dni vrátane soboty boli až do 20. storočia pracovným dňom. V stredoveku však existovalo ďalších 44 cirkevných sviatkov, kedy sa pracovať nesmelo. Obdobou kresťanskej nedele je v iných vírach piatok (islam) a sobota (judaizmus).
Päťdňový pracovný týždeň (pondelok až piatok so štyridsaťhodinovou týždennou pracovnou dobou) zaviedol Henry Ford vo svojich závodoch 26. septembra 1926. V Česko-Slovensku zaviedol obdobné opatrenie od 13. októbra 1930 Tomáš Baťa vo svojich závodoch v Zlíne. Celoštátne bolo 5 pracovných dní v týždni prijaté v USA v roku 1940.
V Česko-Slovensku boli voľné soboty (t.j. päťdňový pracovný týždeň) postupne zavádzané od polovice 60. rokov 20. storočia, najprv na úrovni niektorých podnikov 1x mesačne, neskôr každú druhú sobotu. Päťdňový pracovný týždeň zavedený od 29. septembra 1968. Niekoľko pracovných sobôt v roku, ktorými sa predovšetkým nahrádzali sviatky, však zostávalo ako pracovné dni ešte v 80. rokoch 20. storočia.
Pracovný deň ako dĺžka pracovného času.
Pojem "pracovný deň" bol v slovenčine 19. storočia a na počiatku 20. storočia, t.j. v čase boja za uzákonenie osemhodinového pracovného času, používaný pre dĺžku pracovnej smeny.
Pracovný deň v iných jazykoch.
Angličtina používa výraz "business day", ktorý sa preberá aj v iných jazykoch. Rozumie sa ním, ako na Slovensku, všetky kalendárne dni bez soboty, nedele a sviatkov.
V nemecky hovoriacich krajinách (Nemecko, Rakúsko, Švajčiarsko) sa rozlišujú výrazy "Werkktag" a " Arbeitstag". "Werktag" zahŕňa kalendárne dni s výnimkou nedelí a sviatkov. V tieto dni môžu prebiehať činnosti ako je drobný obchod. "Arbeitstag" je deň, kedy daná osoba pracuje (vo väčšine prípadov pondelok až piatok bez sviatkov, pre množstvo profesií aj sobota a nedeľa).
Podobne ako nemčina rozlišuje francúzština "les jours ouvriés" (pondelok až piatok bez sviatkov) a "les jours ouvrables" (pondelok až sobota bez sviatkov).
Počet pracovných dní v týždni vo svete.
Vo väčšine štátov sveta je zavedený päťdňový pracovný týždeň začínajúci v pondelok, šesťdňový je výnimkou. V niektorých štátoch Blízkeho východu (napr. Irak, Kuvajt, Saudská Arábia) a v časti Malajzie je prvým pracovným dňom nedeľa. V Iráne, Afganistane a niekoľkých ďalších štátoch začína pracovný týždeň sobotou.
So štvordňovým pracovným týždňom experimentoval v rokoch 2015 – 2019 Island, v roku 2021 malo 86% Islanďanov buď už štvordňový pracovný týždeň alebo malo možnosť si ho dohodnúť. Menšie experimenty prebiehali aj v ďalších štátoch.
Dulovec nádherný

Dulovec nádherný () je opadavý ker z rodu dulovec ("Chaenomeles") z čeľade ružovité ("Rosaceae"). Pôvod druhu je vo Východnej Ázii.
Opis.
Dulovec nádherný je vyšší bohato rozkonárený a tŕňovitý ker s ostro pílkovitými listami. Mladé konáriky sú holé alebo len málo chlpaté.
Listy sú široko kopijovité, podlhovasté, na báze klinovité až pretiahnuté, na vrchole sú tupo končisté, 4 až 8 cm dlhé, 1,5 až 5 cm široké. Prílistky sú iba na mladých tohoročných výhonkoch, sú okrúhle až šikmo srdcovité, na okraji pílkovité.
Ružovočervené alebo tehlovočervené kvety sú obojpohlavné, krátkostopkaté, 3 až 5 cm v priemere, tvoria bezlisté zväzočky po 2 až 6, rozvíjajú sa súčasne s listami alebo pred nimi (apríl až máj). Korunných lupienkov je päť, kališné zuby sú elipsovité, na okraji celistvookrajové; brvité alebo jemne pílkovité, na vnútornej strane chlpaté. Tyčiniek býva najčastejšie okolo 20 (občas aj 50), nitky sú nerovnako dlhé. Semenník je spodný, zložený z piatich plodolistov; čneliek je päť, na báze sú zrastené.
Plodmi dulovca nádherného sú malvice. Sú guľovité až hruškovité, 3 až 7 cm vysoké, žlté, zlatožlté i žltozelené, aromatické, v surovom stave kyslé. V každom puzdre jadrovníka je okolo 12 semien. Semená sú hnedé, kvapkovité, z bokov mierne stlačené.
Rozšírenie.
Pochádza z Číny, vyskytuje sa aj v Tibete a severnom Mjanmarsku. Tradične je pestovaný v Japonsku.
Ekológia.
Dulovec nádherný dobre znáša stredne vlhkú, dobre priepustnú pôdu na preslnenom aj polotienistom stanovišti. Dokáže sa prispôsobiť širokému spektru pôdnych podmienok vrátane hliny, ale uprednostňuje dobre odvodnené pôdy. Dobre znáša aj občasné sucho a suchšie pôdy.
Význam a využitie.
Farmakologické výskumy ukázali, že dulovec nádherný je bioaktívny druh, ktorý má protizápalové, antimikrobiálne, antioxidačné a imunoregulačné vlastnosti. Tieto farmakologické aktivity čiastočne overili opodstatnenosť tradičných aplikácií využívaných v Číne, kde sa dulovec dlhodobo používal na liečbu rôznych chorôb, ako je reumatizmus, cholera, úplavica a syndróm nedostatku vitamínu C.
Dulovec je ozdobný ker predovšetkým svojimi výraznými kvetmi. Vysádza sa často do záhrad, parkov a okolo ciest. Pestuje sa aj niekoľko kultivarov.
Hrozby a choroby.
Významným parazitom, ktorý poškodzuje listy dulovca nádherného je voška jabloňová ("Aphis pomi"). Napadá listy na mladých výhonkoch, ktoré sa následne zrolujú od ich špičiek a zošúveria.
Dulovec je náchylný na plesňové škvrny na listoch (najmä v rokoch s intenzívnymi jarnými dažďami), ktoré môžu spôsobiť rozsiahlu defoliáciu. V niektorých oblastiach môžu byť problémom aj spála a chrastavitosť.
Chloróza (žltnutie listov) sa vyskytuje v pôdach s vysokým pH. Kvetné puky sú náchylné na značné poškodenie skorými jarnými mrazmi.
Iné projekty.
Baraní vrch (Ostrôžky)

Baraní vrch () je vrch v pohorí Ostrôžky. Leží nad obcou Budiná, približne južne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza v centrálnej časti pohoria. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Lučenec a v katastrálnom území obce Budiná. V okolí sa nachádzajú usadlosti Budinských lazov, najbližšími väčšími sídlami sú juhovýchodným smerom situovaná Budiná, južne ležiaca Ábelová, západne Stará Huta a severne Bukovinka (Podkriváň) a Kriváň. 
Opis.
Baraní vrch je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Ostrôžky () juhovýchodným smerom cez Budinskú skalu () na Jasenie (). Severným smerom leží Javor () a Pereš (), západným Pľutov vrch (), plytkým sedlom oddelená Budinská skala () a Fekiačov vrch (), južným Žiakov vrch (), Bralce () a Vrchovina () a východným Jasenie () a Činčorov vŕšok (). Severné svahy sú pramennou oblasťou Krivánskeho potoka, južné odvodňuje Tuhársky potok, oba do rieky Ipeľ. Na vrchol nevedie značený chodník, no južným úbočím vedie zelená značka v trase cesty.
Výhľady.
Nezalesnený vrch ponúka nerušený kruhový rozhľad. Vidieť je možné okolité vrchy Ostrôžok, pri dobrých podmienkach tiež Javorie, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Veporské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no južným smerom vedie traverzom cesta i zelená značka.
Veľký Korčín

Veľký Korčín () je vrch v Javorí. Leží nad obcou Vígľašská Huta-Kalinka, približne (juho)západne od Detvy. 
Poloha.
Masív sa nachádza v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Lomnianska vrchovina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Zvolen a v katastrálnom území obce Zvolenská Slatina. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí ležiaca Vígľašská Huta-Kalinka a na východe situované Slatinské Lazy a Klokoč, severným smerom sa nachádza Vígľaš a Zvolenská Slatina a západným mestská časť Kráľová (Zvolen) a osada Zaježová (Pliešovce). 
Opis.
Veľký Korčín leží severne od najvyššej časti pohoria, v rázsoche, ktorá vedie od Kukučkovho kopca () severným smerom na Malý Korčín (). Východným smerom sa nachádza Horné Chvojno () a Ostrôžka (), južným Ďurovie vrch (), Makytová (), Kukučkov kopec i Veľký Lysec (), západným Bučina () a Človekovo () a severným vrch Plzácke () a Malý Korčín. Oblasť patrí do povodia rieky Slatina, kde zo západnej časti vodu odvádza potok Ľubica, z južných a východných Kocanský potok. Na vrchol nevedie značená trasa.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, sčasti mladý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných miest na úbočí s redšou a nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Javoria, pri dobrých podmienkach tiež Štiavnické vrchy, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu, Veporské a Stolické vrchy a Ostrôžky.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no západným úbočím prechádza modrý chodník z Kalinky do Zvolenskej Slatiny.
Údolčanka

Údolčanka je potok v regióne Zamagurie na území obce Údol v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Spišsko-šarišské medzihorie, v geomorfologickom podcelku Ľubotínska pahorkatina. Je ľavostranným prítokom Popradu a má dĺžku . Je vodným tokom IV. rádu.
Prameň.
Pramení v v poľnohospodárskom extraviláne v strede územia obce Údol v priestore poľa "Cerkovný kút".
Opis toku.
Od prameňa v tečie juhovýchodným smerom poľnohospodárskym extravilánom, v vyteká z poľnohospodárskeho extravilánu do intravilánu, zároveň v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v vyteká z intravilánu obce Údol do poľnohospodárskeho extravilánu, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v na južnom území obce Údol v poľnohospodárskom extraviláne ústi v susedstve poľa "Roveň" do Popradu ako jeho ľavostranný prítok; zároveň rieka Poprad tvorí obecnú hranicu medzi obcami Údol a Plavnica. "Údolčanka" priberá dva prítoky.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Údolčanka" na území obce Údol v období pomenovacieho procesu bol názov obce "Údol", cez územie ktorej vodný tok preteká s významom "topografická lokalita, dolina, údolie, časť zemského povrchu medzi kopcami". Z toponyma "Údol" rozšírením o formant "-čanka" bolo utvorené jednoslovné hydronymum v podobe "Údolčanka" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku "Údolčanka" bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Údolčanka" je jedinečným hydronymom (apríl 2022) bez nebezpečenstva homonymie.
Sokolovo bralo

Sokolovo bralo () je vrch v Javorí. Leží nad Oremovým lazom, približne juhozápadne od Detvy. 
Poloha.
Vrch sa nachádza v juhovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Javorianska hornatina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Zvolen a patrí do vojenského obvodu Lešť. Najbližším sídlom je na východnom úpätí ležiaca obec Horný Tisovník, severovýchodne sa nachádza Stará Huta, západne osada Podjavorie (Pliešovce) a juhozápadne Oremov laz. Celý masív je na území vojenského priestoru, kde je voľný vstup osôb zakázaný.
Opis.
Sokolovo bralo leží vo východnej časti hrebeňa, ktorý vedie z dominantného Javoria () juhovýchodným smerom na Bralo () a Rechtorov vrch (). Východným smerom leží vrch Páleniská (), Kobylí vrch () a Vlčia skala (), južným Bralo (), Šamilova skala () a Mavercová (), západným Dlhý diel (), Vysoká () a Homôľka () a Javorie a severným Dedinský vrch () a Makytová (). Západnú a južnú časť masívu odvodňuje Koprovnica, severovýchodné svahy potok Tisovník, oba patriace do povodia rieky Ipeľ.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Javoria, pri dobrých podmienkach tiež Nízke Tatry, Poľanu, Veporské vrchy, Ostrôžky a viaceré pohoria na území Maďarska.
Prístup.
Poloha vrchu na území vojenského výcvikového priestoru neumožňuje voľný pohyb civilistov. Na vrchol preto nevedie ani žiadny značený chodník.
Dedinský vrch

Dedinský vrch () je vrch v Javorí. Leží nad obcou Stará Huta, približne juhozápadne od Detvy.
Poloha.
Masív sa nachádza na juhovýchodnom okraji pohoria, v geomorfologickom podcelku Javorianska hornatina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Detva a v katastrálnom území obce Horný Tisovník. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaná Stará Huta a južne ležiaca obec Horný Tisovník. 
Opis.
Dedinský vrch leží východne od najvyššej časti pohoria, v hrebeni, ktorý vedie od Králikovho vrchu () východným smerom na Makytovú () a následne sa stáča južným smerom. Západne sa nachádza Kukučkov kopec () a Javorie (), južne Sokolovo bralo (), Bralo () a Kobylí vrch (), východne susedia Páleniská () a severným smerom Ostrôžka (), Ďurovie vrch () a Makytová. Vodu z východnej časti odvádza Starohutský potok do Tisovníka, ktorý zároveň odvodňuje západnú časť masívu a smeruje do rieky Ipeľ. Na vrchol nevedie značená trasa.
Výhľady.
Lesný porast pokrýva celý hrebeň i vrchol Dedinského vrchu, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Javoria, pri dobrých podmienkach tiež Nízke Tatry, Poľanu, Veporské vrchy a Ostrôžky.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný z okolitých sídiel. Sedlom severne od vrcholu vedie cesta II/526, z ktorej sa dá hrebeňom prejsť na Dedinský vrch.
Ján Šipeky

Ján Šipeky (* 2. január 1973, Košice) je bývalý slovenský profesionálny cyklista.
Kariéra.
Šipeky začal svoju kariéru v roku 2001 v talianskom cyklistickom tíme De Nardi-Pasta Montegrappa, kde pôsobil dva roky. V roku 2003 skončil v celkovom umiestení na ôsmom mieste na Tour of South China Sea, v nasledujúcom roku sa umiestnil na desiatom. Od roku 2004 do roku 2011 Šipeky pôsobil v slovenskom cyklistickom tíme "Dukla Trenčín". V novembri 2006 sa umiestil na 1. mieste na Tour du Maroc patriacu po UCI Africa Tour.
Posledné veci

Posledné veci je pätnásty a posledný štúdiový album Miroslava Žbirku, ktorý stihol rozpracovať a naspievať ešte pred svojou smrťou v novembri 2021 a ktoré do mája 2022 dokončil jeho producent, Mirov syn David Žbirka. Autorom hudby a väčšiny textov je sám Miro (spev bol nahraný v jeho domácom štúdiu), nahrávanie hudobných nástrojov vykonal David v londýnskych Konk Studios (spolu s koproducentom Patrickom Fitzroyom a ďalšími). Autorom dvoch textov je Jozef Urban, jedného český básnik Václav Hrabě, titulnej a záverečnej skladby „Posledné veci“ básnik a textár Daniel Hevier. Manažérkou projektu bola Mirova manželka Katka Žbirková, autorom obálky slovenský fotograf Peter Župník.
Singel „Nie si Sám“ (ft David Žbirka) mal úspech v slovenských a českých rádiách.
Leloirova dráha

Leloirova dráha je metabolická dráha, pomocou ktorej sa katabolizuje -galaktóza. Je pomenovaná po Luisovi Fredericovi Leloirovi, ktorý ju popísal ako prvý. 
Reakcie.
V prvom kroku sprostredkováva galaktózamutarotáza premenu β--galaktózy na α--galaktózu, keďže toto je aktívna forma galaktózy v tejto dráhe:
Táto reakcia sa väčšinou nepokladá za súčasť Leloirovej dráhy. Za prvú reakciu tejto dráhy sa zvyčajne považuje až fosforylácia galaktózy - α--galaktóza sa fosforyluje pôsobením galaktokinázy (GALK), čím vzniká galaktóza-1-fosfát:
Ten sa potom premieňa na UDP-galaktózu pôsobením galaktóza-1-fosfáturidylyltransferázy (GALT), ktorá využíva UDP-glukózu ako zdroj uridínmonofosfátu:
UDP-galakóza-4'-epimeráza (GALE) nakoniec katalyzuje epimerizáciu UDP-galaktózy na UDP-glukózu:
Tým sa regeneruje UDP-glukóza, ktorá vstupuje do predchádzajúcej reakcie. GALE je asociovaná s NAD+, takže reakcia pravdepodobne prebieha cez ketónový intermediát.
Glukóza-1-fosfát, ktorý vzniká pôsobením GALT, sa premieňa pôsobením fosfoglukomutázy na glukóza-6-fosfát, ktorá následne vstupuje do glykolýzy. Táto reakcia však nie je súčasťou Leloirovej dráhy.
Poruchy.
Poruchami v tejto dráhe, hlavne nedostatočnou aktivitou GALT, vzniká galaktozémia. Nedostatočná aktivita GALE a GALK je vzácna. Medzi príznaky tejto poruchy patria mentálna retardácia, sivý zákal, poškodenie pečene a niekedy aj smrť. Liečba spočíva vo vyradení galaktózy zo stravy, čím je možné zvrátiť všetky príznaky okrem mentálnej retardácie. Telo je potom schopné si syntetizovať potrebnú galaktózu (napr. na syntézu glykoproteínov) z prítomnej glukózy.
Burn

Burn môže byť:
Ágoston Schulek

Ágoston Schulek (* 6. august 1943, Košice – † 2. október 2011, Budapešť) bol maďarský trojnásobný šampión v skoku o žrdi, tréner, vysokoškolský pedagóg a vnuk architekta Frigyesa Schuleka.
Bol predsedom "Maďarskej atletickej asociácie" a členom predsedníctva "Maďarského olympijského výboru".
Detstvo a štúdium.
Narodil sa do rodiny ôsmich detí v Košiciach, luteránskemu pastorovi Tiborovi Schulekovi a učiteľke kreslenia Edite Majoross. Po absolvovaní gymnázia Józsefa Attilu absolvoval Maďarskú univerzitu športovej vedy.
Športová kariéra.
Bol športovcom klubu "Budapešť Vasas" až do roku 1963 neskôr v "TFSE" od roku 1963 do roku 1967 a potom "VASAS SC" od roku 1967 do roku 1969. Jeho individuálny rekord je skok o žrdi vo výške 490 cm. Vyhral tri maďarské šampionáty, bol sedemnástobným majiteľom národného titulu. Na Halových majstrovstvách Európy v atletike v roku 1970 skončil na 9. mieste.
Vedenie inštitúcií.
V rokoch 1991 až 2001 a taktiež medzi rokmi 2008 a 2009 bol prezidentom "Maďarskej atletickej asociácie". Potom ako funkciu opustil sa stal čestným prezidentom asociácie. V rokoch 1991 až 2001 a neskôr zase od 10. januára 2009 bol členom predsedníctva "Maďarského olympijského výboru", od roku 1992 a 1996 bol jeho viceprezidentom. V rokoch 1998 až 2001 bol taktiež prezidentom "Asociácie olympijských hier športu". V rokoch 1995 až 2007 bol viceprezidentom Európskej atletickej asociácie. Od roku 2008 sa stal jej čestným členom.
Vzdelávacia činnosť.
V rokoch 1970 až 1974 bol trénerom klubu "Vasas". Trénerom "TFSE" bol medzi rokmi 1974 a 2002. V rokoch 1990 až 1994 pôsobil ako zástupca rektora všeobecného štúdia na Maďarskej univerzite športovej vedy. V rokoch 1980 až 1984 bol aktívnym atlétom v skoku o žrdi a v rokoch 1987 až 1989 maďarským atletickým kapitánom. Dojenie, vrátane László Szalma, je šampiónom dvojitého Európy a trénera vyjednávania Silver Medal Majster sveta Istvána Bagarula.
V rokoch 2000 až 2004 bol športovým riaditeľom na Univerzite sv. Štefana v Gödöllő. Medzi rokmi 2004 a 2007 bol vedúcim telesnej výchovy a potom neskôr už len inštruktorom na dôchodku.
Kultúrna a politická činnosť.
Od roku 1993 bol zakladateľom a organizátorom "TF Večer" (). Od 20. decembra 2008 bol predsedom maďarského dedičstva Európskeho združenia a hovorca "Maďarskej občianskej agentúry" (). Bol členom maďarskej spoločenskej inštitúcie "Százak Tanácsa", predtým aj jej predsedom.
Ocenenia a uznania.
Ágoston Schulek dostal za svoju prácu nasledujúce uznania a ocenenia:
Koza skrutkorohá

Koza skrutkorohá (iné názvy: markhur, markúr, Falconeriho koza; lat. "Capra falconeri") je druh z rodu koza ("Capra").
Vyskytuje sa v západnej časti Himalájí a priľahlých pohoriach. Divo žijúca populácia sa odhaduje na 5 754 jedincov.
Koza skrutkorohá je národné zviera Pakistanu.
Systematika.
Pozri v článku Capra (rod)
Opis.
Koza skrutkorohá váži od 32 do a v kohútiku meria od 65 do , čo z nej robí najvyššieho zástupcu rodu. Dĺžka tela je 132 až . Samce cítiť prenikavých zápachom, ktorý je ešte silnejší ako ten u kozy domácej.
Obe pohlavia majú stočené rohy podobné vývrtke, ktoré sa smerom ku koncom od seba oddiaľujú. Rohy samcov môžu byť až dlhé, rohy samíc dorastajú dĺžky najviac .
Má šedivé, bledohnedé až čierne sfarbenie srsti, ktorá je jemná a krátka počas leta, a dlhšia a hustejšia v zime. Na dolnej časti končatín je srsť čiernobiela. Samce majú dlhšie osrstenie na horných častiach končatín, hrudi, krku a brade. Srsť samíc má červenší odtieň a je kratšia.
Spôsob života a správanie.
Na jar a v lete sa živí trávami, počas jesene a zimy listami a konárikmi. Je aktívna hlavne ráno a večer. Jej hlavnými predátormi sú rysy, leopardy snežné, vlky a medvede. Mláďatá sa môžu stať korisťou orla skalného. Koza skrutkorohá má ostrý zrak a silný čuch, čo jej umožňuje detegovať predátorov. Tvorí stáda zvyčajne o veľkosti 9 jedincov, tvorené samicami a mláďatami. Dospelé samce žijú prevažne samotársky. Dospelé samice a mláďatá tvoria väčšinu, 63% populácie. Počas leta samce ostávajú v lesnatých porastoch, zatiaľ čo samice sa presúvajú na vyššie položené, skalnaté miesta.
Obdobie párenia prebieha počas zimy, kedy samce zvádzajú vzájomné súboje s použitím rohov. Gravidita trvá od 135 do 170 dní. Samice zvyčajne rodia jedno alebo dve, niekedy aj tri mláďatá.
Koza skrutkorohá sa dožíva 10 až 13 rokov.
Rozšírenie.
Vyskytuje sa v Indii, Pakistane, Afganistane, Tadžikistane, Turkménsku a Uzbekistane.
Koza skrutkorohá je prispôsobená na život v horských svahoch v nadmorských výškach od 600 do 3 600 metrov. Zvyčajne obýva kroviny tvorené dubmi, borovicami a borievkami.
Ohrozenie a ochrana.
Na červenom zozname IUCN je koza skrutkorohá zaradená medzi „takmer ohrozené“ druhy. Čelí hrozbám akými sú pytliactvo, konkurencia o potravu s domestikovaným dobytkom a s tým súvisiacim rizikom prenosu chorôb a hybridizácie s kozou domácou. Trend populácie je stúpajúci.
Kotryna Teterevkovová

Kotryna Teterevkovová (; * 23. január 2002) je litovská plavkyňa, reprezentantka na Letných olympijských hrách 2020.
Športová činnosť.
Na Letných olympijských hrách mládeže 2018 v Buenos Aires získala striebornú medailu v 200 metrov prsia a bronzovú v 100 metrov prsia. Na juniorských majstrovstvách Európy 2018 získala zlato (100 metrov prsia) a bronz (200 metrov prsia) a v roku 2019 striebro (50 metrov prsia).
Olympiáda.
Zúčastnila sa Letných olympijských hier 2020 (konaných v roku 2021) v Tokiu. V 100 metrov prsia získala 14. miesto, v 200 metrov prsia 23. miesto.