burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Prírodný park Ještěd

Prírodný park Ještěd bol vyhlásený 1. mája 1995 nariadením Okresného úradu v Liberci č. 1/95 a ďalším nariadením OÚ č. 5/2005
Rozloha.
Park sa nachádza na území okresu Liberec, kde zaberá plochu 93,6 km². Lesy pokrývajú plochu 63,7% rozlohy celého územia. Najvyšším bodom parku je Ještěd (1012 m) a najnižšia je údolie Lužické Nisy v blízkosti Bílého Kostola (287 m). Park je dlhý 22 km a jeho maximálna šírka činí 7 km. Prírodný park Ještěd zasahuje alebo priamo pokrýva územie 15 obcí.
Ochrana.
Park chráni ráz krajiny, v ktorej sa nachádzajú estetické a prírodné hodnoty ako napr. lesný porast, mimolesná zeleň, cenný prírodný ekosystém, ale tiež charakteristické poľnohospodárske kultúry a významné ľudské sídla pri turistickom využití pre rozvoj oblasti.
Strogién z Élidy

Strogién alebo Strógianos ("Strogién, Strógianos") bol olympijský víťaz v jazdeckých pretekoch v roku 84 pred Kr.
Strógién, syn Filista z Élidy, si na 174. olympijských hrách vybojoval víťazstvo v jazdeckých pretekoch na koni. V Olympii sa dostihy (kelés) zaviedli na 33. hrách v roku 648 pred Kr. 
Záznam o olympijskom víťazstve Strogiéna je uvedený na kamennom podstavci objavenom severozápadne od olympijského Pelopiona. Je to jeden z nápisov ("IvO 198 až IvO 206", IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) na spoločnom podstavci (nezachovaného sochárskeho diela) detí a vnukov élidského chovateľa koní Filista (Strogién, Télemachos, Praxagoras, Timareta, Filistos, Theodota a Filonikos), ktorí dosiahli olympijské víťazstvá v jazdeckých disciplínach v rokoch 84 až 76 pred Kr.
Škorpión (seriál)

Škorpión (štylizované ako &lt;/škorpión&gt;) je americký akčný dramatický televízny seriál. Vysiela ho CBS od 22. septembra 2014. Na Slovensku ho začala vysielať TV Markíza od 14. júla 2015.
Seriál je voľne založený na počítačovom expertovi Walterovi O'Brienovi. V seriáli si O'Brien so svojimi priateľmi navzájom pomáhajú riešiť komplexné globálne problémy a zachraňujú životy.
12. mája 2018 zrušila CBS seriál po štyroch sériach.
Zoznam chránených území v okrese Mladá Boleslav

Toto je zoznam chránených území v okrese Mladá Boleslav aktuálny k marcu roku 2016, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Mladá Boleslav.
Terasy Ještědu

Terasy Ještědu je prírodná pamiatka ev. č. 1775, ktorá sa nachádza v okrese Liberec.
Ochrana.
Predmetom ochrany lokality je unikátne nahromadenie produktov mrazového zvetrávania na svahoch Ještědu.
Jednotlivé časti pamiatky (napr. Kamenná brána, Červený kameň, vrcholové sutiny) návštevníkom približuje vybudovaný Náučný chodník Terasy Ještědu.
U posedu

U posedu je prírodná pamiatka ev. č. 468 neďaleko obce Hejnice v okrese Liberec. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Jizerské hory.
Ochrana.
Dôvodom ochrany je zachovanie porastov, kveteny a krajinných útvarov.
Panský lom

Panský lom je prírodná pamiatka ev. č. 2320 južne od mesta Liberec v okrese Liberec. Chránené územie sa nachádza západne od mestskej časti Pilínkov, pod Hlubockým hrebeňom a Černým vrchom Ještědsko-kozákovského chrbta. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Dôvodom ochrany je puklinová jaskyňa "Hanychovská" v dolomitickom vápenci bývalého lomu, významné zimovisko netopierov. Zimuje tu napríklad kriticky ohrozený netopier veľký "(Myotis myotis)" s rovnako vzácnym podkovárom krpatým "(Rhinolophus hipposideros)", veľmi ohrozeným netopierom Brandtovým "(Myotis brandtii)" či vôbec najvzácnejším netopierom severnej Európy, netopierom pobrežným "(Myotis dasycneme)". 
Výskyt ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
Rovienková kotlina

Rovienková kotlina alebo nesprávne Rovienková dolina () tvorí severozápadný uzáver Veľkej Studenej doliny pod úsekom hlavného hrebeňa Vysokých Tatier medzi vedľajším ramenom Svišťového štítu od západu a vedľajším južným hrebienkom Javorového štítu od východu. V kotline ležia Pusté plesá a Ľadové pleso. Na mnohých turistických mapách je zamieňaná s dolinou Rovienky.
Názov.
Kotlinu týmto menom nazval Arno Puškáš. Názov dedukoval z polohy pod Rovienkovou vežou, ale v geografickom okruhu Veľkej Studenej doliny názov, podľa Ivana Bohuša, pôsobí dezorientujúco: „lebo hlavná skupina ďalších odvodených názvov sa viaže zásadne k polohám na sever od línie hlavného hrebeňa Vysokých Tatier. Správnejší je obsah mladších poľských názvov "Pusta Kotlina" pre juhozápadnú a "Graniasta kotlina" pre severovýchodnú časť Rovienkovej kotliny“.
Veľký prospekt Prahy z Petřína

Veľký prospekt Prahy z Petřína je lept Václava Hollara pozostávajúci z troch listov (dokopy majú rozmery 28 × 113,5 cm), v katalógu Hollarových výtlačkov uvádzaný pod číslom P880(a-c). Lept bol vydaný v Antverpách roku 1649 a vložený bol do Topographie Bohemiae, Moraviae et Silesiae (16. diel Topographia Germaniae), ktorá vyšla v 1650. Vyšiel nedlho po ďalšom Hollarovom veľkom pohľade, v roku 1647 bol vydaný jeho veľký pohľad na Londýn. Na strednom liste nad legendou sa nachádza podpis, kde Hollar uvádza, že lept vznikol na základe kresby, ktorú vydal roku 1636. Roku 1636 sa so svojím novým mecenášom Thomasom Howardom nakrátko vrátil z nemeckých krajín do Prahy a potom sa vydal do Anglicka. Predpokladá sa, že sa kresba dochovala a dnes je v držbe Národnej galérie v Prahe.
Pohľad je zachytený z vyvýšeného miesta na Petříne (Hora sv. Vavřince) a Praha je tu zachytená od Hradčian po Vyšehrad, naľavo je rámcom ruina (s priehľadom na Strahov), napravo potom Hladová zeď. Časti Prahy (Hradčany, Malá Strana, Staré Město a Nové Město) sú popísané a nad nimi sú mestské znaky (na strednom liste je ešte ríšsky a český znak). Vedľa toho sú v oreze niektoré dôležité miesta (budovy) popísané, dvadsať miest označených číslami a v legende popísaných (popisy sú česky, latinsky a nemecky).
Význam.
Hollarov pohľad možno porovnať s dvoma veľkými pohľadmi 17. storočia. Sadelerovým prospektom, kde vlastný pohľad kreslil Filip van den Bosche a roku 1606 vydal Aegidius Sadeler a prospektom Folperta van Ouden Allena z roku 1685.
Hollar k problému pristúpil realisticky, zatiaľ čo obidva spomínané prospekty vyšli z vedustickej tradície a zachytili Prahu idealizovane a hlavne z nadhľadu (teda z miesta, kde nemohol umelec byť). Práve Hollarove zachytenie pohľadu zo skutočného miesta si vyžiadalo, posunutie pohľadu na Petřín a zároveň sa mu podarilo zachytiť "reálny obraz mesta s jeho krajinným reliéfom aj jedinečnou atmosférou".
Kázanie svätého Mareka v Alexandrii

Kázanie svätého Mareka v Alexandrii ("The Preaching of Saint Mark in Alexandria") je obraz, ktorého autorom je údajne Gentile Bellini (14291507).
Gentile a Giovanni Bellini boli synovia talianskeho maliara Jacopa Bellini (okolo 1400, Benátky1470, Benátky). Gentile viedol dielňu svojho otca a od roku 1466 sa stal oficiálnym maliarom mesta Benátok. V roku 1469 bol menovaný falcgrófom a v rokoch 1479 až 1481 ho Benátky vyslali na diplomatickú misiu do Konštantínopolu. Po svojej smrti zanechal Gentile svojmu mladšiemu bratovi Giovannimu v závete dva náčrtníky ich otca. V náčrtníku bola aj požiadavka na dokončenie obrazu "Kázanie svätého Mareka v Alexandrii". Obraz bol pôvodne určený pre Scuolu di S. Marco. Jeho námet nie je obvyklý, rozprávanie zo života patróna nie je súčasťou svätcovej legendy. Maliar zobrazil kázanie svätca na námestí a využil túto príležitosť na vykreslenie mnohých postáv v načúvajúcom dave Benátčanov a Orientálcov. Celý výjav nie je koncipovaný podľa historických kulís, ale podľa maliarovej predstavy o živote v Oriente. Belliniho obraz sa vyznačuje perfektnou perspektívou, jemnými farbami a skvele odtieňovanými farebnými plochami. Jednotný štýl obrazu, maliarova schopnosť ukázať príbeh a nebyť opisný, jeho realizmus a zároveň akási bezstarostná ľahkosť diváka okamžite zaujme. Bellini vo svojej tvorbe rozriešil koexistenciu saturovaných farieb a šírenia svetla a zároveň si prisvojil toskánsky štýl ranej renesancie, taliansky "naturalizmus". Nevadilo mu požičať si všeličo od svojich mladších kolegov, Carpaccia (14551526) a Girorgioneho (14771510). Jeho chromatika anticipuje tonálnu maľbu a opiera sa o prepracované perspektívne prvky diela. Svojmu zmyslu pre rozprávanie podriaďoval nekoherentné, preciozne, pochmúrne alebo rozveseľujúce detaily. Má nesporné zásluhy o vývoj benátskych vedút a panoramatických obrazov.
Rian Johnson

Rian Craig Johnson je americký filmový a seriálový režisér, scenárista a producent. Za jeho debutový film "Brick" (2005) získal cenu „Special Jury Prize for Originality of Vision“ na Filmovom festivale Sundance. Ďalej nakrútil filmy "The Brothers Bloom" (2008) a "Looper" (2012). Režíroval taktiež tri časti populárneho televízneho seriálu "Breaking Bad": „Fly“, „Fifty-One“ a „Ozymandias“.
V marci 2015 bolo oznámené, že Johnson zrežíruje a napíše scenár k filmu "Star Wars: Epizóda VIII", ako aj námet pre "Star Wars: Epizóda IX".
Zimná krajina s korčuliarmi

Zimná krajina s korčuliarmi je obraz holandského maliara Hendricka Avercampa (1585 Amsterdam1634 Kampen), zvaného tiež „Nemý z Kampen“. Maliar bol totiž od narodenia hluchonemý. Vzdelával sa pravdepodobne u Gillisa van Coninxloo. Maľoval najmä zimné krajiny s mnohofigurálnymi výjavmi či maríny.
Jeho obraz "Zimná krajina s korčuliarmi" ukazuje, ako si prostí vidiečania spolu s elegantnými mešťanmi užívajú zimných radovánok, korčuľujúc na zamrznutej rieke. V popredí vidíme rybársku bárku, uviaznutú v ľade, ktorú sa postavy na obraze pravdepodobne snažia vyslobodiť z ľadového zovretia. Okolitá krajina, domčeky, kostol po ľavej strane, to všetko je zobrazené s úžasnou perspektívou a výrazným koloritom s prepracovanou kresbou. Tento spôsob maľby je pre Hendricka Avercampa charakteristický. Jeho zimné obrazy majú zvláštnu atmosféru, vyznačujú sa chladom, ktorý z maľby priamo vyžaruje. Maliar toho pocitu chladu docieľuje zjednotením jednotlivých prvkov s použitím tlmenej farebnej škály. Hendrick van Avercamp je jeden z najvýznamnejších holandských maliarov. Jeho tvorbu ovplyvnili najmä diela Pietera Breugela staršieho a Arenta Arentsza. Ako maliar krajinkár mal nezmazateľný vplyv na vývoj krajinomaľby.
Vojnová loď Temeraire

Vojnová loď Temeraire ťahaná ku svojmu poslednému kotvisku na zošrotovanie () je obraz anglického maliara J. M. W. Turnera z roku 1839. Zobrazuje jednu z posledných radových lodí, ktorá sa v roku 1805 zúčastnila Bitky pri Trafalgare, deväťdesiatosem delovú HMS "Temeraire".
V čase, keď Turner obraz maľoval, bol na vrchole umeleckej kariéry, už štyridsať rokov vystavoval v londýnskej Royal Academy of Arts.
Hoci zachytáva skutočnú udalosť, obsah je rýdzo symbolický. "Temeraire" bola spustená na vodu 11. septembra 1798 a po takmer päťdesiatich rokoch služby mohla len ťažko belostne žiariť vo svetle zapadajúceho slnka.
Bozk (Klimt)

Bozk je obraz Gustava Klimta, vrcholné dielo jeho tzv. zlatého obdobia. Zrejme najznámejší Klimtov obraz. Namaľoval ho medzi rokmi 1907 a 1908, krátko po sérii troch stropných malieb na viedenskej univerzite. Kým tie vzbudili kvôli erotickému námetu škandál, "Bozk" bol prijatý vrelo.
Zlatú farbu Klimt objavil pri návšteve talianskej Ravenny, kde ho fascinovala byzantská mozaika v Bazilike sv. Vitala. Tiež ho vraj inšpirovali stredoveké knižné iluminácie. Špirálovité vzory na šatách ženy na obraze majú evokovať praveké umenie.
Ako väčšina Klimtových diel aj Bozk stojí na rozhraní symbolizmu a secesie. Rozmery originálu sú 180 cm × 180 cm. Obraz dnes visí v galérii Belvedere vo Viedni (Österreichische Galerie Belvedere).
Sloboda vedie ľud na barikády

Sloboda vedie ľud na barikády je obraz francúzskeho maliara Eugène Delacroix.
Delacroix sa do dejín výtvarného umenia zapísal predovšetkým ako kolorista. Obdivoval diela Francisca Goyu, Petra Paula Rubensa a Paola Veronesa, tiež svieži a svetlý kolorit obrazov anglického maliara Johna Constabla. Žiarivé farby, kontrast svetla a tieňa použil maliar aj na obraze "Sloboda vedie ľud na barikády", kde sú vo veľmi vypätej, dramatickej polohe zobrazené krvavé udalosti francúzskej júlovej revolúcie z roku 1830, ktorá nakoniec viedla k zvrhnutiu kráľa Karla X.. Na tomto obraze maliar použil klasicky strohú kompozíciu, oživenú pohybovým bohatstvom figúr. Do stredu obrazu umiestnil ženu ako alegóriu Slobody, držiacu v zdvihnutej ruke trikolóru. Táto ústredná postava na obraze zjednocuje všetky formy a farby celej kompozície. Postava ženy ako alegória Slobody, ktorá uprostred padlých a zranených zdvihnutou rukou s trikolórou vyzýva na boj a zároveň vyjadruje silu, energiu a odhodlanosť francúzskych revolucionárov.
"Sloboda vedie ľud na barikády" je zrejme najslávnejšia Delacroixova maľba. Stal sa priekopníkom francúzskej romantickej maľby. Koncepcia jeho malieb je založená najmä na použitie žiarivých farieb, využíva kontrastu svetla a tieňa. Jeho zaobchádzanie s farbou značne ovplyvnilo impresionizmus.
Pod Dračí skálou

Pod Dračí skálou je prírodná pamiatka ev. č. 644, ktorá sa nachádza v katastri obce Fojtka v okrese Liberec na severnej stráni kopca Dračí vrch (676 m). Správa CHKO Jizerské hory. Územie je chránené od roku 1967.
Popis územia.
Dôvodom ochrany je bohatá lokalita tisa obyčajného v Jizerských horách. Chránené územie sa nachádza na ploche 0,82 ha v nadmorskej výške 535 - 570 m. Počet nájdených tisov je tu 537 z toho zhruba 467 semenáčov. Väčších rastlín tu rastie okolo 70. Najstaršie exempláre dosahujú vek 400 rokov. Nálezisko je oplotené.
História.
V roku 1850 boli takmer všetky mladšie exempláre rastúce všade na svahoch okolo Fojtky, vyhubené. Dôvodom bola zver ohrýzajúca tisy, ktorú Clamm-Gallasovci uzavreli do novej odbory. V roku 1929 sa vykonal súpis fojteckých tisov a bola nariadená ich ochrana.
Náučný chodník.
Prvý náučný chodník náleziskom bol vytvorený v roku 1980 "Mladými ochrancami Jizerských hôr". Rok 1998 priniesol kompletnú generálnu údržbu areálu (oplotenie, tabule, náučné chodníky, schody atď.).
Madona (Edvard Munch)

Madona () je symbolistická maľba nórskeho autora Edvarda Muncha, nazývaná tiež "Tvár jednej Madony", autorom "Milujúca žena". Zobrazuje nahú ženu so zmyselným výrazom, ktorý tiež obsahuje bolesť "tisíce minulých generácií" a výraz smrti. Obraz však svojím názvom a istým náznakom svätožiary odkazuje k tradičnému umeleckému zobrazovaniu Panny Márie, k tzv. Madone. Predtým bol obraz vystavovaný v ráme s vyrytými a namaľovanými spermiami a ľudskými zárodkami (rovnakého motívu je použité na litografiu). Obraz patrí do cyklu "Láska" spolu s "Hlasom", "Bozkom", "Vampírom" a "Žiarlivosťou".
Munch vytvoril päť verzií obrazu: dnes sú napríklad v Munchovom múzeu a v súkromnej zbierke Nelsona Blitza. V roku 2004 bola verzia z Munchovho múzea spolu s "Výkrikom" odcudzená a neskôr nájdená. Existuje aj kolorovaná litografická verzia.
Pozadie.
Modelom k obrazu pravdepodobne stála Dagny Juelová, Munchova milenka a žena Stanisława Przybyszewského. Sám autor neskôr osvetľoval význam obrazu, čo nakoniec rámcovo zodpovedalo jeho poňatiu lásky vôbec, slovami:
Melankomas z Kárie

Melankomas ("Melankomas") bol olympijský víťaz v boxe v 1. storočí. 
Melankomas, syn Melankomanta z Kárie, je jedným z najznámejších boxerov starovekého Grécka. Z antických autorov najpodrobnejšie poznatky o ňom uvádza Dión Chrysostomos, ktorý v jeho postave zobrazuje možno zidealizovaný portrét pohľadného a zdatného mladého muža umierajúceho v rozkvete svojej kariéry.
Podľa Dióna sa Melankomas ako boxer vyznačoval jedinečným štýlom, ktorým sa dokázal vyhnúť úderom svojich súperov a vybojovať si tak víťazstvo v každom zápase. Tiež upriamuje pozornosť na jeho tvrdý tréning, počas ktorého raz dokázal udržať svoje ruky zdvihnuté celé dva dni. Medzi najväčšie úspechy jeho boxerskej kariéry patrí olympijské víťazstvo (podľa niektorých odborníkov je možné, že toto víťaztvo dosiahol jeho otec) doshiahnuté pravdepodobne na 207. hrách v roku 49 a víťazstvo na pýtických hrách v Delfách. Avšak tohto mladého športovca čakal smutný osud, po športových výkonoch a tréningoch s preťažením až do krajnosti, bez toho, aby si užil radostí života, v Neapole vážne ochorel a zomrel. Ešte aj na smrteľnej posteli sa tento mimoriadne ambiciózny muž, opýtal pankratistu Athénodóra, ktorý bol jeho priateľom z detstva, že koľko dní ostáva do najbližieho atletického stretnutia.
Existuje aj antická správa, od autora Themistia zo 4. storočia, že Melankomas bol milencom budúceho rímskeho cisára Tita, čo by bolo v rozpore so správou, že sa upriamil len na svoju športovú kariéru.
Slovenské exonymá

"Nižšie je zoznam Slovenských exoným pre miesta v neslovensky hovoriacich oblastiach sveta."
Upozornenie: niektoré z nich sú v súčasnosti používané iba v historickom kontexte (nie sú vždy v zozname vyznačené). Celý zoznam názvov ktoré sú povinne prekladané do ich slovenských podôb sa dnes dá nájsť na stránke Úradu geodézie, kartografie a katastra Slovenskej republiky: 
Maďarsko.
(*Buda Budín
Tyler Posey

Tyler Garcia Posey (* 18. október 1991, Santa Monica, Kalifornia, Spojené štáty) je americký herec, hudobník a producent. Preslávila ho rola Scotta McCalla v seriáli stanice MTV, "Teen Wolf".
Osobný život.
Ako dieťa dva roky chodil s Miley Cyrus. Tyler bol zasnúbený so svojou dlhoročnou priateľkou Seanou Gorlick, s ktorou začal chodiť už v keď mal 12. Svoje zasnúbenie odvolali v októbri 2014.
Jeho matka Cyndi Garcia Posey zomrela v decembri 2014, po dlhom boji s rakovinou prsníka. Tyler priznáva, že je to niečo, s čím sa musí každý deň vyrovnávať, ale nedovolí, aby ho to stiahlo na dno. 5. séria seriálu "Teen Wolf" je venovaná jej pamiatke.
Dylan O’Brien

Dylan Rhodes O’Brien (* 26. august 1991, New York, New York, USA) je americký herec. Je známy najmä vďaka svojej role Stilesa Stilinskiho v televíznom seriáli stanice MTV, "Teen Wolf" a preslávil sa tiež ako Thomas v dystopickej sci-fi filmovej trilógii "Labyrint (Maze Runner)." Ďalej si zahral vo filmoch ako " Love and Monsters" (2020), "The First Time" (2012), "American Assassin" (2017), "Stážisti" ("The Intership"; 2013) či "Deepwater Horizon" (2016).
Skorý život.
O’Brien sa narodil v New Yorku ako syn Lisy (rodenej Rhodes), bývalej herečky, ktorá tiež prevádzkovala hereckú školu a fotografa Patrika.Vyrastal v Springfielde v New Jersey, až do veku dvanástich rokov, kým sa so svojou rodinou presťahoval do Hermosa Beach v Kalifornii.Jeho otec je írskeho pôvodu a matka má talianskych, anglických a španielskych predkov. Skôr ako sa dostal k herectvu, chcel chodiť na filmovú školu a byť kinematografiám, ako jeho otec, ale nakoniec sa rozhodol pre herectvo. Dylan okrem herectva hrá aj v kapele Slow Kids At Play, v ktorej je bubeníkom a je veľkým fanúšikom New York Mets.
Vztýčenie kríža

Vztýčenie kríža je obraz flámskeho maliara Petra Paula Rubensa, pochádzajúci pravdepodobne z rokov 1610 až 1611.
Kompozícia.
Maliar Peter Paul Rubens tu zvolil - možno na naliehanie zadávateľa - stredovekú formu triptychu. Ide o jedno z najveľkolepejších Rubensových diel, ktoré prvýkrát predstavil antverpskej verejnosti. Rubensovi sa podarilo zachytiť vnútornú i vonkajšiu dynamiku, maľba má vyvážené farby, dej, silu a napätie. Kompozícia s mnohými tesne vedľa seba umiestnenými postavami v spojení s dôkladne premyslenou, symetrickou a zároveň dynamickou výstavbou ukazujú tú stránku barokového maliarstva, ako si ju najčastejšie predstavujeme. Postranné tabule a strednú tabuľu spája v priestorovú jednotu veľký oblúk, ktorý vytvára dynamickú rovinu pre vztýčenie kríža. Kompozične dôležitý je aj pes, sediaci v ľavom dolnom rohu strednej tabule. Rubens ním naznačuje protiľahlú diagonálu, ktorá vyvažuje sklon hlavného ramena vztýčovaného kríža.
Opis obrazu.
Deväť silných mužov je zachytených v okamihu vztyčovania kríža s Kristom. Využívajú k tomu príkry svah. Na atletických postavách možno vysledovať prácu každého jednotlivého svalu. Rubens si najprv pripravil každý pohyb v starostlivej kresbe, až potom pracoval na olejovej skici. Tak dosiahol dojmu bezprostrednosti. To zodpovedalo protireformačnej zásade, podľa ktorej veriaci mal byť oslovený či vztiahnutý do deja na obraze tak, aby mohol všetko prežívať. Pozornosť je sústredená na ukrižovaného. Svetlom zaliaty Kristus obracia hlavu k nebu, nahor k Bohu otcovi. V hornej polovici Kristovho tela je poznať ozvena antickej plastiky "Laokoón". Rubens ju rád kreslil z rôznych perspektív. Laokoón bol považovaný za stelesnenie smrteľného zápasu a vo "Vztýčení kríža" je postavený do služieb kresťanskej myšlienky spasenia. Na spodnú časť ľavej postrannej tabule umiestnil Rubens skupinu žien a detí spolu s Máriou a Jánom. Všetci spoločne cúvajú, tiež tým prispievajú k celkovému dianiu. Na pravej postrannej tabuli skupinu nie je vidieť, sú zakrytý kapitánom na koni. Ten spolu so svojím mužstvom rozkazuje vztýčiť kríž. Za ním pribíjajú na kríže dvoch lotrov odsúdených spolu s Ježišom. Rubensovi sa v obraze podarilo zachytiť vnútornú i vonkajšiu dynamiku, maľba má vyvážené farby, dej, silu a napätie. Kompozícia s mnohými tesne vedľa seba umiestnenými postavami v spojení s dôkladne premyslenou, symetrickou a zároveň dynamickou výstavbou predstavuje tú najlepšiu stránku barokového maliarstva.
Nesenie kríža (Bosch, Gent)

Nesenie kríža je obraz maliara ranej holandskej školy Hieronyma Boscha. Obraz sa vyznačuje čiernym pozadím, kde absentuje akákoľvek príroda či nebo, na ktorom sú vyobrazení prevažne maškarné karikované tváre prizerajúcich ľudí. Dnes sa nachádza v Ghente Museu voor Schone Kunsten.
Na tomto obraze sa majster odklonil od snahy o výchovné vyznenie skôr k zachyteniu motívu bláznovstva, ktorý zachytil už skôr na "Lodi bláznov" alebo "Fúre sena".
Opis.
Kompozíciu takmer štvorcového obrazu tvoria dve uhlopriečky, kde na ich priesečníku je potom hlava Ježiša Krista, z ktorej vyžaruje určitý pokoj v kontraste k susednej hlave so zlatou retiazkou s otvorenými kričiacimi bezzubými ústami.
Do obrazu akoby nepatrila svojim príčetným zjavom v ľavom dolnom rohu umiestnená svätá Veronika, ktorá drží rúško s obrazom Ježiša. Oproti nej v pravom rohu naopak vyniká nenávistne vyzerajúci lotor s povrazom okolo krku, ktorý na seba viaže dve zaujaté tváre. Za touto trojicou vyrastá schovaná tajomne odcudzená postava s klobúkom mnohých odtieňov a zlatými nitkami.
Hoci každá postava má úplne rozdielne oblečenie, výraz a rysy, tvoria dohromady určitú zmätenú jednotu.
Technika.
Bosch vytvoril obraz na dubovú dosku. Pre základ nanášal mínium, vápenné mlieko s živočíšnym lepidlom, izolujúci olej a na to druhú vrstvu mínia. Skica je vytvorená nanesením čierneho pigmentu a vodnatého spojiva. Potom používa lazúru. Niekedy sú viditeľné zásahy majstrovho pera. Je tu tiež vidieť novátorstvo v použití bele pre rozjasnenie.
Spismichalova dolina

Spismichalova dolina (, , ) je jedno z východných odvetví Bielovodskej doliny vo Vysokých Tatrách, ktoré ústím smeruje k severozápadu a je uzavreté vedľajšími severozápadnými hrebeňmi Horvátovho vrchu a Zámkov resp. úsekom hlavnej osi rázsochy Širokej medzi dvoma vrchmi. Dĺžka doliny je približne .
Názov.
V rokoch 15151525 bol v Novom Targu vojtom a teda aj administrátorom severného úpätia Vysokých Tatier krakovský radný pán "Michal Spis". Bol obchodníkom, pôvodom z Uhorska. Narodil sa v meste Jáger. Podnikal v baníctve vo Vysokých Tatrách a práve v tejto súvislosti jeho menom nazvali dolinu. Keď sa zabudlo na tento názov pastieri z Jurgova i z Repiska si povymýšľali rozprávku o tvrdom spáčovi, ktorého bolo treba stále budiť. Budili ho otázkou: „Spíš Michal, spíš“? A tak sa meno Michala Spisa dostalo v rôznych podobách do literatúry ("Spies, Spiess, Spitz, Spisz, Spisch"). Pomýlilo niektorých autorov tak ako napríklad Karola Englischa, ktorý napísal, že autormi názvu sú Spišiaci - horskí vodcovia. Mýlia sa dodnes niektorí autori turistických máp, ktorí ju nazývajú "Špic-Michalova dolina" alebo ju v mapách vynechávajú.
Jaskyňa.
Pod "Horvátovým úplazom" sa nachádza Spismichalova jaskyňa (). Ma veľký otvor, ale len malú asi chodbu. Je dávno známa. Dávnejšie do nej kládli soľ na zimu pre kamzíkov. Názov je odvodený od Spismichalovej doliny. Jej otvor je v nadmorskej výške približne V masíve Horvátovho vrchu bola 26. júna 2004 objavená jaskyňa Mesačný tieň, ktorá je svojou dĺžkou zatiaľ objavených priestorov druhou najdlhšou jaskyňou na Slovensku. Hlboká je a je treťou najhlbšou medzi slovenskými jaskyňami.
História.
Dolina tak ako aj mnohé iné v tejto časti Vysokých Tatier bola majetkom javorinského panstva grófa Chriatiána Hohenlohe. Turisti do nej zavítali veľmi málo, lebo bola jeho poľovným revírom.
Do doliny nevedie turistický chodník.
Sojuz MS-03

Sojuz MS-03 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 17. novembra 2016 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 50. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do júna 2017, kedy sa s ňou vrátili späť na Zem Oleg Novickij a Thomas Pesquet.
Priebeh letu.
Sojuz MS-03 vyštartoval pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur dňa 17. novembra 2016 o 20:20:13,099 svetového času (UTC). Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 200,15 – 244,99 km. Po dvoch dňoch letu, 19. novembra o 21:58:17 UTC, sa loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Rassvet na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Posádka prešla na stanicu a zapojila sa do práce Expedície 50.
Dňa 2. júna 2017 o 10:47 UTC sa Oleg Novickij a Thomas Pesquet odpojili od stanice a ešte v ten istý deň o 14:10:30,2 UTC úspešne pristáli v Kazachstane, juhovýchodne od mesta Džezkazgan.
Sojuz MS-04

Sojuz MS-04 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 20. apríla 2017 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila dvoch členov Expedície 51. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do septembra 2017, kedy sa s ňou vrátili späť na Zem Fiodor Jurčichin, Jack Fischer a Peggy Whitsonová, ktorá štartovala v lodi Sojuz MS-03 v novembri 2016 a pristála po takmer 10-mesačnom pobyte vo vesmíre.
Zostavenie posádky.
Posádka pre loď Sojuz MS-04, čo sú zároveň členovia Expedície 51/52 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorá bola súčasne záložnou posádkou Sojuzu MS-02, bola sformovaná v júni 2015 v zložení Alexandr Misurkin, Nikolaj Tichonov a Mark Vande Hei. Slúžila ako záložná pri štarte Sojuzu MS-02 dňa 19. októbra 2016. V auguste 2016 však predstaviteľ Roskosmosu, Sergej Krikaľov, oznámil, že početnosť posádky ruského segmentu ISS bude od jari 2017 znížená z troch na dvoch kozmonautov. V súvislosti s tým boli posádky plánované na rok 2017 reorganizované a 28. októbra Roskosmos oznámil ich nové zloženie, pričom do Sojuzu MS-04 boli menovaní Fiodor Jurčichin a Jack Fischer so zálohou Sergeja Riazanského a Randolpha Bresnika.
Priebeh letu.
Sojuz MS-04 úspešne vyštartoval dňa 20. apríla 2017 o 07:13:43,171 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z Bajkonuru. Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 199,9 – 257,4 km. Pri tomto lete bol po prvýkrát u lodí Sojuz MS použitý rýchly letový profil k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), ktorý trvá 6 hodín. Ešte v ten istý deň o 13:18:30 UTC sa kozmická loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Poisk na ISS. Potom Jurčichin a Fischer prešli na stanicu a zapojili sa do práce Expedície 51.
Dňa 2. septembra 2017 o 21:58:01 UTC sa Fiodor Jurčichin, Jack Fischer a Peggy Whitsonová na palube Sojuzu MS-04 odpojili od Medzinárodnej vesmírnej stanice a 3. septembra o 01:21:41,3 UTC úspešne pristáli v kazašskej stepi, juhovýchodne od Džezkazganu. Astronautka Peggy Whitsonová štartovala ešte v kozmickej lodi Sojuz MS-03 v novembri 2016 a vo vesmíre tak strávila až 289 dní.
Mŕtvy Kristus

Mŕtvy Kristus je obraz talianskeho maliara ranej renesancie Andrea Mantegnu (14311506). Ležiace telo mŕtveho Krista je zobrazené v neobvyklej perspektíve, od nôh jeho lôžka, a vľavo sú naznačené hlavy dvoch starých plačúcich žien.
Dielo "Mŕtvy Kristus" je obrazom tragickej, anatomickej sily, snáď až so snovou verziou vôle k heroizmu. Obraz je vyvedený v chladných farbách, tvaroch navodzujúcich dojem zkamenenia, celé telo Krista je zobrazené v akosi neprirodzenej polohe. Cez túto zdanlivú neprirodzenosť, zvýraznenou skrátenou perspektívou, sa "Mŕtvy Kristus" rovnako tak ako všetky ostatné Mategnove diela vyznačuje anatomicky presným vyobrazením ľudského tela, perfektným vypracovaním detailov a skvele zvládnutou perspektívou.
Hodnotenie.
Dielo bolo pravdepodobne zamýšľané pre Mantegnov náhrobok v kaplnke San Andrea v Mantove. Nikto iný pred týmto maliarom nezobrazil ľudskú postavu v takej obrazovej hĺbke, navyše s dokonalou perspektívnou skratkou. Mantegnovo poňatie mŕtveho Krista je nové, inovatívne. Zobrazenie jeho rán, jeho hlava vyvrátená na stranu, vyblednuté, bezmocné telo navodzujú divákovi dojem, že táto smrť je skutočná a definitívna. Mantegnovo umenie ovplyvnilo predovšetkým jeho švagra, Gentila a Giovanniho Bellini. Prostredníctvom medirytiny sa rozšírilo aj na sever od Álp.
Sojuz MS-05

Sojuz MS-05 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 28. júla 2017 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 52. Potom zostala u ISS ako záchranná loď do decembra 2017, kedy sa s ňou rovnaká trojica kozmonautov vrátila späť na Zem.
Zostavenie posádky.
Posádka pre loď Sojuz MS-05, čo sú zároveň členovia Expedície 52/53 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorá bola súčasne záložnou posádkou Sojuzu MS-03, bola sformovaná v júni 2015, kedy začala výcvik v Stredisku prípravy kozmonautov v ruskom Hviezdnom mestečku v zložení Fiodor Jurčichin, Jack Fischer a Paolo Nespoli. V súvislosti so znížením veľkosti posádky ruského segmentu ISS od jari 2017 z troch na dvoch kozmonautov boli posádky plánované na rok 2017 reorganizované a 28. októbra Roskosmos oznámil ich nové zloženie; pričom do Sojuzu MS-05 boli určení Sergej Riazanskij, Randolph Bresnik a Paolo Nespoli, záložnú posádku vytvorili Alexandr Misurkin, Mark Vande Hei a Norišige Kanai. Začiatkom roku 2017 bol štart Sojuzu MS-05 odložený z konca mája na koniec júla 2017.
Priebeh letu.
Sojuz MS-05 úspešne vyštartoval dňa 28. júla 2017 o 15:41:12,285 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z Bajkonuru. Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 197,53 – 242,64 km. Pri tomto lete bol použitý rýchly letový profil k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), ktorý trvá 6 hodín, a tak ešte v ten istý deň o 21:54:44 UTC sa loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Rassvet na ISS. Potom Riazanskij, Bresnik a Nespoli prešli na stanicu a zapojili sa do práce Expedície 52.
Dňa 14. decembra 2017 o 05:14:28 UTC sa Sojuz s rovnakou trojicou odpojil od Medzinárodnej vesmírnej stanice a v ten istý deň o 08:37:47,3 UTC úspešne pristál v zasneženej kazašskej stepi neďaleko Džezkazganu.
Portrét Ľudovíta XIV.

Portrét Ľudovíta XIV. je dielo francúzskeho maliara Hyacinthe Rigauda.
Obraz, na ktorom je znázornený francúzsky kráľ Ľudovít XIV., sa vyznačuje hutnými, žiarivými farbami. Rigaud pred divákom s mimoriadnou eleganciou predviedol veľmi okázalé divadlo. Dielo využíva pôsobivé kontrasty svetla a tieňa, autor na ňom brilantne vymodeloval bohaté riasenie látky, ktorá celú postavu čiastočne zakrýva. Tým sa mu podarilo potlačiť prípadné nedokonalosti monarchovej postavy a zdôrazniť jeho vznešenosť a bohatstvo. Portrét Ľudovíta XIV. sa stal ideálom barokového reprezentatívneho portrétu. Rigaud vo svojich obrazoch vychádzal z elegantných portrétov Anthonis van Dycka a Charlesa le Bruna. Bol úspešným portrétistom členov francúzskej kráľovskej rodiny a vysokej šľachty. Rovnako ako iné Rigaudove portrétne obrazy stal sa aj obraz Ľudovíta XIV. vzorom európskeho dvorského portrétneho umenia 18. storočia.
Sojuz MS-06

Sojuz MS-06 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 12. septembra 2017 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 53. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do februára 2018, kedy sa s ňou rovnaká trojica kozmonautov vrátila späť na Zem.
Zostavenie posádky.
Posádka pre loď Sojuz MS-06, to jest členovia Expedície 53/54 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorá bola zároveň záložnou pre Sojuz MS-05, bola sformovaná v máji 2016, kedy NASA oznámila jej zostavu – Alexandr Skvorcov ml., Ivan Vagner a Scott Tingle. V súvislosti so znížením veľkosti posádky ruského segmentu ISS od jari 2017 z troch na dvoch kozmonautov boli posádky plánované na rok 2017 reorganizované a z trojice tak vypadol Ivan Vagner, pričom po ďalších zmenách definitívnu zostavu vytvorili Alexandr Misurkin, Mark Vande Hei a Joseph Acaba.
Priebeh letu.
Sojuz MS-06 úspešne vyštartoval dňa 12. septembra 2017 o 21:17:02,407 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z Bajkonuru. Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 196,8 – 254,7 km. Pri tomto lete bol použitý rýchly letový profil k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), ktorý trvá 6 hodín. Dňa 13. septembra o 02:55:15 UTC sa loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Poisk na ISS. Potom Misurkin, Vande Hei a Acaba prešli na stanicu a zapojili sa do práce Expedície 53.
Dňa 27. februára 2018 o 23:08:36 UTC sa Sojuz s rovnakou trojicou odpojil od Medzinárodnej vesmírnej stanice a 28. februára o 02:31:06,4 UTC úspešne pristál v zasneženej kazašskej stepi neďaleko Džezkazganu.
Sojuz MS-07

Sojuz MS-07 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 17. decembra 2017 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 54. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do júna 2018, kedy sa s ňou rovnaká trojica kozmonautov vrátila späť na Zem.
Zostavenie posádky.
Posádka pre loď Sojuz MS-07, členovia Expedície 54/55 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorá bola súčasne záložná pre Sojuz MS-06, bola sformovaná v prvej polovici roku 2016, pričom oficiálne ju NASA zverejnila v máji 2016 v zostave: Sergej Riazanskij, Norišige Kanai a Randolph Bresnik. Na jeseň 2016 sa však Rjazanskij a Bresnik presunuli do skoršieho Sojuzu MS-05. Náhradou bola sformovaná nová posádka, zverejnená Roskosmosom v októbri a agentúrou NASA v novembri 2016, a síce Alexandr Skvorcov ml., Scott Tingle a Norišige Kanai, pričom ich náhradníkmi boli vymenovaní Anton Škaplerov, Alexander Gerst a Jeanette Eppsová. V marci 2017 Skvorcova, ktorý sa zranil pri športovaní, nahradil v hlavnej posádke Škaplerov.
Priebeh letu.
Sojuz MS-07 úspešne vyštartoval dňa 17. decembra 2017 o 07:21:01,127 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur. Približne po deviatich minútach od štartu bola kozmická loď navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 198,3 – 254,4 km. Na základe bezpečnostného pravidla NASA, podľa ktorého môže v ten istý deň prilietať k ISS alebo odlietať od nej len jedna kozmická loď, musel Sojuz MS-07 použiť dvojdňový letový profil k stanici, keďže 17. decembra sa k ISS blížila a potom bola k nej pripojená kozmická loď Dragon spoločnosti SpaceX na misii CRS-13. Dňa 19. decembra 2017 o 08:39:02 UTC sa Sojuz MS-07 po bezproblémovom priblížení pripojil k spojovaciemu uzlu modulu Rassvet na ISS. Potom Škaplerov, Tingle a Kanai prešli na stanicu a zapojili sa do práce Expedície 54.
Dňa 3. júna 2018 o 09:16:36 UTC sa Sojuz s rovnakou trojicou odpojil od Medzinárodnej vesmírnej stanice a v ten istý deň o 12:39:13,5 UTC úspešne pristál v kazašskej stepi neďaleko Džezkazganu.
Sojuz MS-08

Sojuz MS-08 bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 21. marca 2018 vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila troch členov Expedície 55. Potom zostala u ISS ako záchranná loď až do októbra 2018, kedy sa s ňou rovnaká trojica kozmonautov vrátila späť na Zem.
Priebeh letu.
Sojuz MS-08 úspešne vyštartoval dňa 21. marca 2018 o 17:44:23,396 svetového času (UTC) pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur. Kozmická loď bola približne po deviatich minútach od štartu navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 200,7 – 247,0 km. Po dvoch dňoch letu, 23. marca o 19:40:19 UTC, sa loď pripojila k spojovaciemu uzlu modulu Poisk na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Posádka prešla na stanicu a zapojila sa do práce Expedície 55.
Dňa 4. októbra 2018 o 07:57:32 UTC sa Sojuz s rovnakou trojicou odpojil od Medzinárodnej vesmírnej stanice a v ten istý deň o 11:44:38,3 UTC úspešne pristál v kazašskej stepi, juhovýchodne od Džezkazganu.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2012

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2012 boli v poradí 14. MS tejto vekovej kategórie. Konali sa od 12. do 22. apríla 2012 v českých mestách Brno, Znojmo a Břeclav.
 po minuloročnom vypadnutí z najvyššej kategórie vyhralo bez straty bodu I. A divíziu.
Nižšie divízie.
Od roku 2012 sa MS hrajú podľa nového herného systému. Skupiny v nižších divíziách už nie sú rovnocenné, po novom sa medzi nimi postupuje a zostupuje.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2012 sa hral v Piešťanoch na Slovensku od 11. do 17. apríla 2012.
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2012 sa hral v Székesfehérvári v Maďarsku od 11. do 17. apríla 2012.
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2012 sa hral v Heerenveene v Holandsku od 31. marca do 6. apríla 2012.
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2012 sa hral v Novom Sade v Srbsku od 20. do 26. marca 2012.
III. divízia.
Turnaj III. divízie MS 2012 sa hral v Sofii v Bulharsku od 12. do 18. marca 2012.
Vertumnus (obraz)

Vertumnus alebo Rudolf II. ako Vertumnus je obraz, ktorého autorom je taliansky manieristický maliar Giuseppe Arcimboldo. Obraz je portrét rímskeho cisára Rudolfa II. v podobe boha Vertumnusa. Pôvodným údelom boha Vertumnusa bolo strážiť striedanie ročných období, neskôr sa stal bohom všetkých zmien. Dokonca sa mu pripisovala aj schopnosť meniť svoju vlastnú podobu. Jeho pôvodnou funkciou bolo byť ochrancom ovocia a darcom kvetov.
Arcimboldo bol v rokoch 1562 až 1587 dvorným maliarom na cisárskom dvore v Prahe. K jeho zákazkám mimo návrhy kostýmov a dekorácií patrili tiež portréty. Podobizeň cisára Rudolfa II. ako boha Vertumnusa je zložená z ovocia, zeleniny a kvetov, na hlave má veniec z obilných klasov. Maliar sa pravdepodobne v tejto alegórii s istou iróniou pokúša skryť povahovú nestálosť Rudolfa II. Arcimboldo takých fantazijných podobizní namaľoval viac. Slávna je jeho séria obrazov, koncipovaná tak, že po otočení hore nohami vznikne iný obraz, či cyklus "Štyri ročné obdobia", v ktorej mu časti rastlín slúžia na zobrazenie symbolických tvári pre jednotlivé ročné obdobia. Jeho manieristický-naturalistický spôsob maľby môže byť aj reakciou na úpadok renesancie alebo nové vedecké objavy.
Praxagoras z Élidy

Praxagoras ("Praxagoras") bol olympijský víťaz v tethrippe v roku 84 pred Kr.
Praxagoras, syn Leóna z Élidy, bol na 174. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v tethrippe. Tethrippon (preteky dvojkolesových vozov so štvorzáprahom) zaviedli v Olympii na 25. hrách v roku 648 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb. Tento šport bol privilégom bohatých občanov (majiteľov vozov a koní), za ktorých v preteku váčšinou súťažil vozataj, a to v mene svojho pána. Víťazný veniec si vždy odniesol iba majiteľ voza a koní.
Záznam o olympijskom víťazstve Praxagora je uvedený na kamennom podstavci objavenom severozápadne od olympijského Pelopiona. Je to jeden z nápisov ("IvO 198 až IvO 206", IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) na spoločnom podstavci (nezachovaného sochárskeho diela) detí a vnukov élidského chovateľa koní Filista (Praxagoras, Strogién, Télemachos, Timareta, Filistos, Theodota a Filonikos), ktorí dosiahli olympijské víťazstvá v jazdeckých disciplínach v rokoch 84 až 76 pred Kr.
Stříbrník (prírodná pamiatka, okres Liberec)

Stříbrník je prírodná pamiatka ev. č. 422 západne od obce Křižany v okrese Liberec. Nachádza sa na vrchole čadičového vrchu Stříbrník (). Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Dôvodom ochrany je zachovanie vypreparovaného vrcholu čadičovej kopy, tvorenej zvyškom sopúcha s tromi morfologicky výraznými, samostatne vzniknutými a voči sebe paralelne posunutými vrcholmi. Okrem ukážky zložitej tektonickej stavby čadičového telesa, prejavujúce sa o. i. klasicky vyvinutou stĺpcovou odlučnosťou, sú predmetom ochrany aj sprievodné fenomény treťohorného vulkanizmu - tufovej aglomerácie a kontaktné metamorfózy pieskovcov a slieňovcov.
Praxagoras

Praxagoras ("Praxagoras") môže byť:
Liber viaticus

Liber viaticus je breviár zhotovený niekedy v 50. rokoch 14. storočia, najneskôr roku 1364 pre biskupa Johannesa Noviforensisa. Ide o pergamenový kódex o 319 listoch v pomerne dobrom stave dodnes dochovaný (väzba nie je pôvodná a začiatok je vytrhnutý) a uložený v Knižnici Národného múzea (sign. XIII A 12).
Označenie Libier viaticus pochádza priamo z knihy samej, kde sa ako akési exlibris nachádza text „"Liber viaticus domini Johannis, Luthomislensis episcopi, imperialis cancellarii"“. Možno preložiť ako „"Cestovná kniha pána Jána, biskupa litomyšlského, predstaveného kancelárie"“, kódex teda mohol slúžiť Jánovi ako cestovný breviár, hoci nákladné zhotovenie skôr vzbudzuje prinajmenšom pochybnosti, že s knihou bežne cestoval.
Kniha je najmä známa svojou bohatou ilumináciou. Tú vykonal jediný maliar (anonymný, v literatúre známy ako "Majster Libier viaticus"), ktorý bol zrejme dobre vzdelaný, bol oboznámený ako s talianskou tak francúzskou maliarskou tradíciou. Maľba sa týkala ako niekoľkých veľkých figurálnych výjavov v iniciálách, drobnejších iniciál abstraktných a tiež drolerií.
Černá hora (prírodná rezervácia)

Černá hora je prírodná rezervácia ev. č. 2446 v centrálnej časti Jizerských hôr, na pomedzí okresov Jablonec nad Nisou (obec Bedřichov) a Liberec (mesto Hejnice). Chránené územie zaberá severovýchodné svahy Černej hory, rašeliniska Vánoční louka a severnú časť susedného vrcholu Sněžné věžičky. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Jizerské hory.
Ochrana.
Premetom ochrany je horská smrečina a rašelinisko, tokanisko tetrovov.
Teen Wolf

Teen Wolf je americký nadprirodzený televízny seriál, ktorý vytvoril producent Jeff Davis pre stanicu televíznu stanicu MTV. Námet pobral z filmu z roku 1985, ktorý nesie rovnaký názov. Hlavnou postavou seriálu je Scott McCall (Tyler Posey), ktorý po premene na vlkolaka ochraňuje tak ako seba tak i svojich blízkych či svoje mesto Beacon Hills pred rôznymi bytosťami a inými hrozbami. 
"Teen Wolf" mal premiéru 5 júna 2011 a skončil 24. septembra v roku 2017. Seriál obdržal predovšetkým pozitívne recenzie od kritikov a získal pomerne veľké množstvo ocenení. Najmä pri udeľovaní cien Teen Choice Awards, celkovo ich tam získal až 13.
Prehľad.
Teen Wolf sa zaoberá životom mladého Scotta McCalla, ktorý od detstva žije so svojou matkou Mellisou, ktorá pracuje ako zdravotná sestra vo fiktívnom kalifornskom meste Beacon Hills. Scott sa hneď v úvode stáva hlavným vlkolakom všetkých sérií, po tom ako ho v jednu noc pohryzne alfa vlkolak a jemu sa tak zmení celý život. Pohryznutie mu dá ale jednu výhodu, a to možnosť ochrániť svojich blízkych a rodné mesto Beacon Hills, ktoré je majákom pre nadprirodzené javy a bytosti. 
Scott ma ako vlkolak možnosť rozvíjať svoje fyzické schopnosti a zmysly. No nie všetko ide ako po masle, musí ovládať aj živočíšne inštinkty, ktoré sú ale problémom, nakoľko sú umocnené pocitmi agresie a splnom Mesiaca. I keď to Scott nemá ľahké, buduje si romantické city k novej spolužiačke Allison Argentovej. Háčik je ale v tom, že Allison je dcéra Chrisa Agenta - lovca vlkolakov. Scottovi pomáha prežiť tento nový a neobyčajný život jeho verný priateľ Stilles, syn šerifa v Beacon Hills a rodený vlkolak Derek Hale. 
Všetko to nadprirodzene, čo sa za posledné roky v mestečku Beacon Hills odohráva má ale i dopad na ďalších študentov. Po neúspešnej premene Lydie Martinovej, populárnej a bystrej študentke, sa Lydia dozvedá, že je banshee - posol smrti. Naopak Jackson Whittemore, hráč lakrosového tímu sa stane kanimou - jašterový netvor.
S pribúdajúcimi hrozbami sa k Scottovi a jeho pomaly sa rozrastajúcej svorke sa pridáva aj Isaac Lahey - beta Derekovej svorky, Ethan a Aiden - alfy, ktoré sa dokážu spojiť v obrovského vlkolaka, Malia Hale, ktorá ale netradične nemá podobu vlkolaka, ale kojota. Do Beacon Hills ale zavíta aj Kira Yukimura, ktorá postupom času zistí, že je kitsune - líškou. Vo 4. sérií sa prvý krát stretávame aj s Liamom Dunbarom - beta Scottovej svorky. A na záver prichádza do Beacon Hills aj Theo Raeken, Scottov a Stillesov starý známy.
Zdroj.
B
Prameň mladosti

Prameň mladosti je obraz od Lucasa Cranacha staršieho.
Cranach bol pravdepodobne žiakom svojho otca Hansa. Na Cranachovu tvorbu malo vplyv najmä umenie alpských krajín a tiež dielo Albrechta Dürera. Inšpiráciu čerpal aj z talianskeho a holandského umenia, s ktorým sa zoznámil počas svojej cesty do Holandska v roku 1508. Námetom jeho obrazu "Prameň mladosti" je túžba po nesmrteľnosti a večnej mladosti. Základom myšlienky, ktorú tu Cranach vyjadruje svojou maľbou je mystická viera v očistnú a obnovujúca silu vody. Na obraze vidíme len staršie ženy. Tie sú privádzané k studni, nad ktorou panujú Venuša a Kupido. Z vody potom vystupujú tieto ženy ako mladé a krásne. Premena je dopriata iba ženám starým, tie sa potom po vystúpení z očistnej kúpele oddávajú zábave pri stolovaní, tanci a láske. Muži mládnu kontaktom s mladými ženami. Cranach túto tému mení celkom v duchu dobového dvorského vkusu na čisto svetské aspekty.
Blaurackenflügel

Blaurackenflügel (doslova "Krídlo krakli belasej") je obraz od Albrechta Dürera.
Mladý Dürer sa sprvu učil zlatníckemu umeniu, až neskôr sa venoval maliarstvu. Intenzívne študoval poňatie farieb a priestoru, najvýraznejšie ho inšpirovali Andrea Mantegna a Belliniovci. Tvorba Albrechta Dürera vytvorila základ pre vývoj vrcholnej renesancie v Nemecku. Obraz "Blaurackenflügel" je Dürerovým triumfom nielen v zaobchádzaní s farbami, ale hlavne v práci s čiernou a bielou. Ukazuje Dürerovu schopnosť presného vyjadrenia detailu, jeho umenie zobraziť prírodu veľmi realisticky, ako odpoveď na kolorizmus.
Sojuz T-12

Sojuz T-12 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz T-12 vyštartoval 17. júla 1984 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Saľut 7. Dňa 25. júla 1984 uskutočnili Džanibekov a Savická výstup do otvoreného vesmíru, ktorý trval 3 hodiny a 30 minút. Svetlana Savická sa pritom stala prvou ženou, ktorá uskutočnila výstup do otvoreného vesmíru.
Sojuz T-13

Sojuz T-13 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz T-13 vyštartoval 6. júna 1985 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Saľut 7. Hlavnou úlohou letu bolo uviesť stanicu, ktorej zlyhali solárne panely, späť do prevádzky.
Svätý Hieronym (Caravaggio)

Svätý Hieronym je obraz, ktorého autorom je významný ranne barokový rímsky maliar Caravaggio. Obraz bol namaľovaný technikou olejomaľby na plátne zrejme roku 1607 alebo 1608. Nachádza sa v bočnej kaplnke katedrály vo Vallette.
Na plátne je svätý Hieronym zobrazený ako pustovník. K tomu poukazujú aj lebka a kríž, tradičné Hieronymove atribúty. Kniha, do ktorej svätec píše, symbolizuje Hieronymovu príslušnosť medzi štyroch západných cirkevných otcov a tiež to, že je prekladateľom Biblie do latinčiny. Červené rúcho a na stene zavesený kardinálsky klobúk poukazujú na jeho kardinálsku hodnosť. Plátno je dobrou ukážkou barokovej ikonografie tohto svätca.
V pravom dolnom rohu sa nachádza erb neapolského priora poriadku svätého Jána, Ippolito Malaspina. Malaspina bol príbuzný a priateľ niekoľkých Caravaggiových mecenášov. Dokonca je dosť pravdepodobné, že tento prior bol modelom pre svätcovu postavu, preto bol tento obraz pre autora dôležitý. Po jeho smrti bola maľba umiestnená v kaplnke "Národa talianskeho" v katedrále sv. Jána. Na mieste visí kópia, originál je uložený na oratóriu.
Codex Mariendalensis

Codex Mariendalensis je rukopis epickej básne zo 14. storočia pojednávajúci o ctihodnej sestre Yolande z Veianen († 1283). Báseň zrejme napísal dominikánsky brat Hermann (z Veldenz) nedlho po Yolandinej smrti na konci 13. storočia. Je písaná strednou hornou nemčinou moselfranského regiónu a ako taká je považovaná aj za prvý písaný doklad luxemburčiny.
Rukopis bol dlho uchovaný v luxemburskom kláštore Marienthal (Mariendall), v roku 1655 vznikla kópia, ale kódex bol považovaný za stratený. Znovuobjavený bol roku 1999 lingvistom Guyom Bergom v hrade Ansembourg neďaleko kláštora. V roku 2008 kódex kúpil štát a dnes je uložený v Národnej knižnici Luxemburska (sign. Ms 860).