Lucius Apuleius

Lucius Apuleius Platonicus (* asi 123/5 – † asi 180) bol rímsky spisovateľ berberského pôvodu – sám sa označuje ako spola Numid a spola Gétul -, známy predovšetkým vďaka svojmu románu "Metamorphoses", tiež označovaného ako "Aureus Asinus" (Zlatý osol). Αpuleiov praenomen nie je doložený, ale býva stotožňovaný s menom hlavného hrdinu jeho románu, Luciom.
Život.
Apuleius sa narodil v Madaure (dnes M’Daourouch v Alžírsku), rímskej kolónii v severoafrickej provincii Numidia. O jeho živote vieme z jeho vlastných diel, predovšetkým zo súboru rečí "Florida".
Po svojom otcovi, ktorý zastával významný úrad "duovir iuri dicundo", zdedil Apuleius veľký majetok. Dostalo sa mu najlepšieho vzdelania v centre severoafrických provincii, Kartágu, a neskôr v Aténách, kde študoval filozofiu. Svoje štúdia dokončil v Ríme, kde sa venoval rečníctvu a možno pôsobil istú dobu aj ako právnik. Podnikol niekoľko ciest do východných provincii, kde sa zaujímal tak o filozofiu ako o rôzne náboženské kulty. Nechal sa zasvätiť do niekoľkých mystérijných kultov vrátané dionýzianských mystérií a eleuzínskych mystérií. Stal sa kňazom boha Aesculapia (Asklepia) a podľa Augustína dokonca kňazom africkej provincie ("sacerdos provinciae Africae").
Okolo roku 155 sa na svojej ceste do Alexandrie zastavil v meste Oea (dnes Tripolis), kde žil jeho priateľ z aténskych štúdii, Pontianus. Tu sa oženil s jeho matkou, bohatou vdovou Pudentillou. Roku 158 musel kvôli sobášu čeliť obvineniu z čarodejníctva, ktorým si bohatú vdovu údajne získal, a bol predvolaný pred súd v meste Sabratha neďaleko Tripolisu. Apuleius sa proti obvineniu bránil vlastnoručne napísanou a prednesenou rečou, ktorá sám nám dochovala pod menom "Apologia" (Obrana). Svoj ďalší život prežil Apuleius ako právnik a rečník v Kartágu.
Dielo.
Z veľkého počtu Apuleiových diel vystupujú predovšetkým dve – jeho fantastický román "Metamorphoses" v 11 knihách a jeho obranná reč "Apologia", označovaná aj ako "De magia" (O čarodejníctve). Ďalšie Apuleiove reči sa dochovali v zborníku "Florida" (Kvetobranie). Medzi menšie spisy pričítané Apuleiovi patria: "De Platone et eius dogmate" (O Platónovi a jeho učení), "De deo Socratis" (O Sokratovom bohu), "De mundo" (O svete), ďalej spisy pochybného autorstva "Peri hermeniás" (O vyjadrovaní) a dialóg "Asclepius".
K Apuleiovým nedochovaným dielam sa počítajú:
"Metamorphoses".
Zlatý osol je jediným rímskym románom, ktorý sa dochoval do súčasnosti celistvý. Patrí do prúdu zábavnej literatúry, ktorá sa v Stredomorí rozvíja od helenizmu. Obzvlášť významným predchodcom Premeny sú Milétske poviedky ("Fabulae Milesiae") od Aristeida z Milétu, ktoré majú podobný erotický náboj ako celý Zlatý osol. Je tiež možné, že už v nich sa objavuje ako literárny prvok postava človeka premeneného na osla, ktorý tvorí základ Apuleiovho diela.
Hlavným hrdinom Apuleiovho románu je zámožný rímsky mladík Lucius, ktorý cestuje po Grécku. V Tesálii, krajine známej čarodejníctvom, sa ubytuje u boháča Milona a pretože mu je známa povesť o tesálskych čarodejniciach a sám si vypočuje na ceste o ich schopnostiach niekoľko príbehov, rozhodne sa zo zvedavosti ("curiositas") dozvedieť sa o nich viac. Vďaka pomoci Milonovej služky a svojej milenky Fotidy sa stane svedkom milostných čarov Milonovej manželky Pamfily. Keď vidí, ako sa žena pomocou svojich magických mastí dokáže zmeniť na vtáka, rozhodne sa i on takéto kúzlo vyskúšať. Dôjde ale k zámene čarovných mastí a tak sa z neho namiesto vtáka stane osol. Tento zvrat je východiskom rady ďalších epizôd, v ktorých Lucius-osol putuje po Grécku a pokúša sa získať nazad svoju pravú podobu.
Luciov príbeh je prešpikovaný radou kratších historiek, ktoré si vypočuje čoby osol na svojej nútenej ceste. Medzi nimi má prvoradé miesto príbeh o Amorovi a Psyché, ktorá zaberá takmer dve celé knihy. Na pohľad ide o typickú rozprávku, v ktorej vystupujú dve staršie závistlivé sestry, najmladšia dobrosrdečná sestra Psyché (Duša), jej tajomný manžel Amor (Láska), ktorého tvár Psyché nesmie uvidieť, trest za porušenie príkazu a plnenie magických úloh, ktoré Psyché zadáva jej svokra, Amorova matka Venuša, aby získala svojho manžela späť. Dnes sa považuje táto rozsiahla odbočka v deji za alegóriu o mystickom zážitku duše, ktorá súvisí s dejom románu.
Luciovo putovanie nevedie mladíka-osla len rôznymi krajmi a dobrodružstvami, ale i do styku s rôznymi náboženstvami a kultmi. Na jednej strane sú terčom Apuleiových žartov, na strane druhej možno považovať ale román tiež za akúsi alegóriu podobnú tej načrtnutej v Amorovi a Psyché. Lucia vedie jeho zvedavosť ("curiositas"), aby sa odpútal od fyzických pôžitkov (predstavovaných milostným dobrodružstvom so slúžkou Fotis) a dostal sa do styku s nadprirodzenou úrovňou existencie. V novej podobe osla môže postupne objavovať rôzne formy náboženského cítenia (medzi nimi snáď i kresťanstvo) a musí pátrať po spôsobe, ako uniknúť zo svojho zakliatia, ako oslobodiť svoje telo ale zároveň i svoju dušu. Vyslobodenie mu nakoniec ponúka bohyňa Izis, ktorá sa mu zjaví v sne a nabáda ho, aby sa zúčastnil jej mystérií, prostredníctvom ktorých získa nazad svoju podobu. Proces premeny späť na človeka sa tak stáva i premenou z nezasväteného, materiálneho človeka na tvora duchovného. Lucius na konci knihy je človek veľmi odlišný od Lucia z jej začiatku – oddaný ctiteľ Izidy, ktorý dodržiava všetky príkazy náboženstva a stáva sa dokonca Izidiným kňazom.
"Apologia".
Nie je presne zrejmé, aký vzťah má nám dochovaná "Apologia" so súdnou rečou, ktorú Apuleius predniesol roku 158 v Sabrathe. Podľa stupňa prepracovanosti, veľkého množstva literárnych odbočiek (napríklad chvála zubnej pasty), dĺžky reči i jej vysoko humorného obsahu len ťažko možno uveriť, že túto reč skutočne Apuleius predniesol pred súdom. Ako pravdepodobnejšie sa javí, že ide o prepracovanú verziu tejto reči, ktorú Apuleius doplnil a „okorenil“, aby po sebe zanechal literárnu pamiatku hodnú svojej rečníckej a právnickej kariéry.
Napriek názvu "De magia" v Apologii padne len málo zmienok o kúzlach. Apuleius sa viac sústreďuje na žart a na to, aby sa svojim protivníkom vysmial. Na viacerých miestach napríklad paroduje slávneho rečníka Cicerona. Ide o brilantne prepracovanú príklad reči spadajúcej do cisárskeho obdobia.