burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Polomer Slnka

Polomer Slnka je jednotkou dĺžky používaná v astronómii na vyjadrenie veľkosti hviezd a väčších objektov, napríklad galaxií.
Polomer Slnka Rs je približne 695 700 kilometrov, čo je približne 10-násobok priemerného polomeru Jupitera, približne 109-násobok polomeru Zeme a 1/215 astronomickej jednotky, vzdialenosť Zeme od Slnka. V dôsledku jeho rotácie sa mierne líši od pólu k rovníku.
Kozmická sonda SOHO sa použila na meranie polomeru Slnka tým, že v rokoch 2003 a 2006 prechádzala ponad povrch Merkúru. Výsledkom bol zmeraný polomer 696 342 ± 65 kilometrov.
Haberreiter, Schmutz &amp; Kosovichev (2008) stanovili, že polomer zodpovedajúci slnečnej fotosfére je 695 660 ± 140 kilometrov. Táto hodnota je v súlade s helioseizmickými odhadmi; tá istá štúdia ukázala, že predchádzajúce odhady s použitím metód inflexných bodov boli nadhodnotené o približne 300 km.
Menovitý polomer slnka.
V roku 2015 Medzinárodná astronomická únia schválila rezolúciu B3, ktorá definovala súbor nominálnych konverzných hodnôt pre hviezdnu a planetárnu astronómiu. Rozlíšenie B3 definovalo nominálny polomer Slnka, ktorý sa rovná presne 695 700 km.
Nominálne hodnoty boli prijaté s cieľom pomôcť astronómom vyhnúť sa zmätku pri citovaní hviezdnych polomerov v jednotkách polomeru Slnka, aj keď budúce pozorovania pravdepodobne spresnia skutočný fotosférický polomer Slnka (ktorý je v súčasnosti známy len s presnosťou približne ± 100 – 200 km).
Misia Parker Solar Probe používa pre prepočet kilometrov na násobky Rs hodnotu 696 000 km, nakoľko trajektória misie bola navrhnutá pred rokom 2015.
Alan Greenspan

Alan C. Greenspan (* 6. marec 1926, Manhattan, New York) je americký ekonóm a bývalý šéf amerického Federálneho rezervného systému (Fed).
Inotaj

Inotaj, parabola alebo alegória (z gr. "allēgoría" - alegória, od "allēgoreín" - hovoriť v obrazoch, prenesene) je obrazné vyjadrenie myšlienky alebo predstavy, ktoré má iný ako doslovný význam.
Jej doslovný, prvý význam nie je podstatný (a nemusí byť ani zmysluplný), ale ktorý skrýva význam druhý, hlbší a skrytý. Úlohou alegórie je väčšinou tento pravý význam skryť tak, aby ho pochopili len zasvätení.
Alegória stavia na princípe dvoch súbežných príbehov/textov. Jeden je rozprávaný (fiktívny), druhý je myslený (reálny). Poslucháč počuje fiktívny a jeho úlohou je dopátrať sa mysleného, reálneho zmyslu. Prvý pritom odkazuje na druhý v čo najviac svojich prvkoch. Ideálny čitateľ/poslucháč, ktorý číta/počúva alegóriu, od začiatku vie, že ide o alegóriu, a v priebehu textu „prekladá“ rozprávaný príbeh do skutočného, mysleného príbehu. Robí to tým, že nachádza zodpovedajúce prvky medzi oboma príbehmi/textami. Čím viac je týchto dotykových bodov, tým dokonalejšiu alegóriu má poslucháč pred sebou.
Úlohou „vonkajšieho“, rozprávaného textu je iba zamaskovať skutočný zmysel, nie vytvoriť fikciu skutočného, zmysluplného príbehu. Preto často alegória sama o sebe nedáva zmysel a je často nereálna. Možno napríklad prerozprávať dejiny nejakého mesta či národa vo forme alegórie, kde rôzne národy a krajiny sú „zamaskované“ konajúcimi zvieratami. Podobne možno použiť nereálne prvky ako napr. hovoriace zvieratá, zvieratá s premenlivým počtom očí, rohov a pod. Podstatné je iba predniesť taký príbeh, ktorý poskytne dostačný počet kľúčov k správnej interpretácii.
Od alegórie sa líši napr. podobenstvo, bájka či parabola, ktoré síce často obsahujú alegorické či alegorizujúce prvky, ale ich zmyslom nie je „prerozprávať“ v maskovaných termínoch iný príbeh, ale pôsobiť „realisticky“, zmysluplne samé o sebe (v prípade bájok je táto „realistickosť“ myslená prenesene). Medzi fiktívnym a skutočným rozprávaním teda v týchto prípadoch (na rozdiel od alegórie) nie je veľa dotykových bodov, ale predovšetkým pointa.
Od alegórie treba odlíšiť aj alegorizáciu (čiže prepracovanie nealegorického príbehu do podoby alegórie) a alegoréziu, čiže alegorický výklad nealegorického textu.
Okrem literatúry nachádzame alegóriu aj vo vizuálnych umeniach a často v textoch piesní a basni.
Apadana

Apadana bola ústredná budova starovekého perzského paláca slúžiaca pôvodne na audienčné slávnostné účely. 
Najznámejšiu Apadanu dal postaviť kráľ Xerxes I. v Persepolise (južný Irán), bola to stavba štvorcového pôdorysu s dĺžkou strany 62,5 m, s radom stĺpov a dreveným stropom. Bola postavená v prvej polovici 5. storočia pred Kr.
Architráv

Architráv alebo epistyl, epistylión spodná časť kladia (entablatúry) prenášajúca zaťaženie na hlavice stĺpov na klasických gréckych a rímskych stavbách, najmä chrámových. Architráv môže byť aj lisovaný rám obklopujúci dvere alebo okno.
Arkáda (architektúra)

Arkáda je oblúk preklenujúci medzery medzi stĺpmi alebo piliermi.
"Medzilodné arkády" oddeľujú od seba lode viaclodného kostola. Typicky na empírových stavbách sú časté "slepé arkády" prisadené k stene nesené pilastrami.
Ak je oblúk orámovaný vystupujúcim orámovaním, nazýva sa toto orámovanie archivolta.
Átrium

Átrium (z lat. "atrium") v architektúre je vnútorný dvor alebo sieň v rímskom dome. Z átria sa vchádzalo do všetkých ostatných miestností. Átriá neboli zastrešené, strecha okolo mala presahy so sklonom do jeho stredu, kadiaľ stekala dažďová voda do nádrže zvanej impluvium, ktorú v bohatších domoch zastupovala fontána. Otvor sa v poludňajších hodinách zastieral plachtou - veláriom, ktoré chránilo pred slnečnými lúčmi.
V súčasnej architektúre je átrium veľký vnútorný a verejný priestor.
Baptistérium

Baptistérium je budova (kaplnka) alebo jej časť určená na vysluhovanie sviatosti krstu v kresťanských cirkvách. Slovo môže tiež označovať krstiteľnicu vôbec. Pôvodne sa krst neudeľoval v chráme, keďže nepokrstení nemali úplný prístup do chrámu. Krstilo sa buď v baptistériách alebo v prirodzenej vode (riekach, prípadne v jazerách alebo v mori).
Známe baptistériá.
Najstaršie zachované baptistériá pochádzajú zo 4. storočia. Najstaršie je lateránske baptistérium v Ríme. Baptistérium San Giovanni vo Florencii vzniklo podľa tohto vzoru v „protorenesančnom“ štýle.
Bosáž (murivo)

Bosáž je murivo s plasticky zdôraznenými čelnými plochami jednotlivých kvádrov tvoriacich murivo; tieto čelné plochy sa nazývajú bosy. Bosáž môže mať formu rustiky (teda hrubého opracovania vypuknutých stien kvádrov), fasetového opracúvania bos alebo vypracúvania steny kvádrov do tvaru ihlanu či valbových striech (tzv. diamantová bosáž).
Používa sa ako dekoračný prvok, najmä fasád.
Bosáž používali už starovekí Rimania pri stavbe mostov a neskôr sa stala architektonickým prvkom renesančnej architektúry.
Cimburie

Cimburie je ozubené zakončenie vrcholu muriva hradieb alebo veží. 
Účel.
Jeho účelom bolo umožniť obrancom hradieb relatívne bezpečný boj (zuby im umožňovali lepšie sa kryť pred paľbou obliehateľov).
História.
Tento typ hradieb poznali už starovekí Gréci a Rimania, používal sa tisícky rokov. Zhruba na konci 14. storočia sa cimburie začína modifikovať smerom k zužovaniu medzier a rozširovaniu zubov. Tento vývoj bol zavŕšený premenou medzier na strieľne a zánikom cimburia ako používaného obranného prvku, aj naďalej sa však objavovalo (alebo pretrvávalo) ako estetický prvok.
Nedeterministický polynomiálny problém

Nederministický polynomiálny problém je taký problém (taká úloha), ktorý je riešiteľný v polynomiálnom čase na nedeterministickom počítači.
Roger Zelazny

Roger Joseph Christopher Zelazny (* 13. máj 1937 – † 14. jún 1995) bol americký spisovateľ sci-fi a fantasy.
Život.
Roger Zelazny sa narodil 13. mája 1937 v Euclide v štáte Ohio v Spojených štátoch. V rokoch 1955-59 študoval na Western Reverse University v Clevelande a na Columbia University v New Yorku. Štúdium ukončil ako magister (Mgr. - M.A.). V rokoch 1962-69 pracoval ako zamestnanec zdravotnej a sociálnej poisťovne v Clevelande a v Baltimore. V roku 1969 sa dal na literárnu dráhu a stal sa spisovateľom na voľnej nohe. Jeho najväčšie umelecké obdobie spadá do 60 a 70 rokov. Prvú poviedku - "Vášnivá hra" (Passion Play - Amazing, 8/62) publikoval v roku 1962 a do konca svojho života napísal viac ako 150 poviedok a cez 50 románov. Zelazny je považovaný za predstaviteľa smeru "New Wave". Zomrel v Ohiu 14. júna 1995 na zlyhanie ľadvín úzko spojených s rakovinou.
Bibliografia.
Millennium Contest.
Spoluautor Robert Sheckley
Nedeterministický počítač

Nedeterministický počítač je počítač, ktorý sa v každom kroku riešenia úlohy môže vybrať naraz viacerými cestami. Nedeterministickým počítačom je napríklad kvantový počítač. Nedeterministický počítač možno pomocou rekurzie simulovať na deterministickom počítači. Úloha, ktorá by na nedeterministickom počítači bola riešiteľná v polynomiálnom čase sa však môže stať na deterministickom počítači úlohou s nepolynomiálnym časom. Ak by sa v každom kroku úloha vetvila iba na dve vetvy, tak úloha riešiteľná na nedeterministickom počítači v 100 krokoch, by na deterministickom počítači mohla byť v najhoršom prípade riešiteľná v 2100 krokoch.
Pozor! Nepliesť si nedeterministický počítač s nedeterministickým algoritmom. Nedeterministické algoritmy možno použiť aj na deterministických počítačoch a naopak.
Arkáda

Arkáda môže byť:
Ratio educationis (1777)

Ratio educationis (celý názov: "Ratio educationis totiusque rei literariae per regnum Hungariae et provincias eidem adnexas", doslova Sústava výchovy a školského vzdelávania v Uhorskom kráľovstve a k nemu pripojených provinciách) bol organizačný poriadok pre školskú sústavu v Uhorsku, ktorý publikovala Uhorská kráľovská miestodržiteľská rada za vlády Márie Terézie 2. augusta 1777.
Vznik.
V roku 1774 bol na popud Márie Terézie vydaný zákon, ktorý zostavil J. I. Felbiger, a ktorým sa prvýkrát pre rakúsku monarchiu okrem Uhorska zjednocovalo to, čo by sme dnes označili ako základné školstvo v materinskom jazyku. Zvykne sa nazývať Školský poriadok, celý názov znel Všeobecný školský poriadok pre nemecké normálne, hlavné a triviálne školy vo všetkých cisársko-kráľovských dedičných krajinách. Spomínané školy delil text na triviálne školy (nem. Trivialschule; v dedinách a mestečkách, jedno- alebo dvojtriedne), hlavné školy (nem. Hauptschule; v mestách, trojtriedne) a normálne školy (nem. Normalschule; v sídlach „provincií“, t.j. rozšírené hlavné školy). Pre Uhorsko bol tento „Školský poriadok“ v adaptovanej podobe schválený až o tri roky neskôr na základe dokumentu nazvaného Ratio educationis. Práce na jeho zostavovaní viedol Jozef Ürméni, zo Slovákov sa aktívne na práci zúčastnil Adam František Kollár, ktorého niektorí autori považujú za hlavného autora Ratia.
Charakteristika.
Položil základy veľkej reformy školstva, umožnil vytváranie škôl s vyučovacím materinským jazykom a vydávať príslušné učebnice. Obsahoval aj študijný a disciplinárny poriadok. Cieľom výchovy bol v zmysle osvietenských myšlienok občan.
Citát z odseku 1 (dôležitého pre nemaďarské národy v Uhorsku):
Vytvoril jednotnú školskú sústavu od národných škôl po univerzitu:
Ľudové školy by sme dnes označili ako základné, prvý a druhý stupeň latinských škôl ako stredné školy a akadémie (s výhradami) ako vysoké školy.
Medúza

Medúza môže byť:
Meduza môže byť:
Polyp

Polyp môže byť:
Medúzovce

Medúzovce (lat. Scyphozoa) je trieda z kmeňa pŕhlivce ("Cnidaria"). Charakterizovaná je tým, že u nich prevažuje medúzové štádium nad polypovým štádiom, ktoré je veľmi špecializované a podieľa sa na rozmnožovaní.
Patria sem viaceré plávajúce rôsolovité mechúrniky. Sú aktívne plávajúce. Obyčajne majú tvar zvona či taniera, pologule či gule.Majú rovnaký ústny aj vyvrhovací otvor. Ústa sa nachádzajú sa na spodnej strane tela a často sú obklopené veľkými lalokmi alebo dlhými ramenami. Na vonkajšom okraji tela majú jemné vlákna s pŕhlivými bunkami. Ich zmyslovými orgánmi sú oči a statocysta. 
Medúzy sú väčšinou morské, žijú skoro vo všetkých moriach a oceánoch. Niektoré druhy sú rozšírené po celom svete. Požierajú planktón a menšie kraby, ryby a raky. Rozmnožujú sa len pohlavne – larvy sa usadzujú na dne mora a pučia z nich nové medúzy. Najbežnejším druhom je tanierovka ušatá (Aurelia aurita), a to v lete v Severnom mori.
Vývinový cyklus.
Po kopulácii gamét vo vode vzniká zygota, ktorá sa brázdi až na planulu. Táto prisadá a mení sa na strobilu, na ktorej smerom zdola nahor pučaním prirastajú budúce mladé medúzy – najstaršia je úplne hore. Po čase sa zaškrtením oddelí (v tomto štádiu ju nazývame efyra), prevracia sa o 180°, dorastajú jej ramená a dospieva. Týmto spôsobom sa oddeľujú ďalšie a ďalšie efyry.
Systematika.
trieda medúzovce (Scyphozoa):
V niektorých systémoch sa do medúzovcov zaraďuje aj inak samostatná trieda štvorhranovce (Cubozoa).
Systém (kybernetika)

Systém (z lat. "system" - spojiť, skombinovať) je účelovo definovaný celok komponentov, medzi ktorými existujú určité vzťahy, a ktoré sledujú nejaký cieľ. Systémová analýza sa zaoberá systémami vytvorenými ľuďmi, ktoré sa skladajú zo vstupov, procesov a výstupov.
Systém sa skladá z "atribútov" (veličiny ktoré charakterizujú určitý prvok systému), "udalosťami" (zmena atribútu alebo zmena konfigurácie systému - napríklad komponenty) a "časových množín" (hodnoty vzťahujúce sa k určitému okamihu). Menší samostatný systém, ktorý je súčasťou väčšieho systému nazývame subsytém.
Hranica a okolie.
Hranica systému vymedzuje samotný systém alebo oddeľuje viac systémov. "Logická hranica" je pomyselnou hranicou a vymedzuje podsystémy v rámci systému, avšak "okolie systému" je už „viditeľnou“ hranicou. Prvky vnútri hranice ovplyvňujú chovanie systému.
Systém v teórii riadenia.
V systémoch môže nastať spätná väzba, keď výstupná veličina spätne ovplyvňuje vstupnú veličinu, a teda aj samotný systém. Každý systém má teda tendenciu byť "nestabilný", a preto môže niekedy pomôcť implementácia tzv. regulátorov. Je tu vidieť analógiu s logickými obvodmi. Existujú štúdie, ktoré poskytujú matematický aparát pre popis systémov (deferenciálny, fourierov a pod.).
Rúrkoústovky

Rúrkoústovky (po latinsky Rhizostomeae alebo Rhizostomatida) sú rad pŕhlivcov z triedy medúzovce. 
Sú charakteristické tým, že im z okraja „zvona“ nič nevyrastá, a že majú osem orálnych ramien. Žijú najmä v nízkych hĺbkach v Tichom oceáne. Sú to masívne menej klenuté okrúhle medúzy, ramená sú skrátené. Centrálne ústa sú nahradené dlhými zrastenými rúrkami. Napr.: "Rhizostoma pulmo" je bežný druh európskeho pobrežia.
Systematika.
rad rúrkoústky (Rhizostmeae/Rhizostomatida):
Tanierovky

Tanierovky (po latinsky Semaeostomeae, Semaeostomatida, Semeostomatida) sú rad pŕhlivcov z triedy medúzovce. 
Sú to málo klenuté tanierovité medúzy, často väčších rozmerov. Majú dlhé ramená s knidoblastmi na chytanie koristi. Napr.: najbežnejší druh tanierovka ušatá ("Aurelia aurita") žije v Severnom mori. Najväčšou medúzou je medúza arktická ("Cyanea arctica") s priemerom „taniera“ až 2 m a s ramenami dlhými 25 – 30 m!
Systematika.
tanierovky (Semaeostomeae, Semaeostomatida, Semeostomatida):
Ulmaridae

Ulmaridae je čeľaď pŕhlivcov z triedy medúzovce.
Kalichovky

Kalichovky (po latinsky Stauromedusae alebo Lucernarida) sú rad pŕhlivcov z triedy medúzovce.
Systematika.
kalichovky (Stauromedusae/Lucernarida):
Systém

Systém (z gr. sýstéma = členitý celok zložený z viacerých častí) alebo po slovensky v mnohých významoch sústava môže byť:
Röntgen

Röntgen, značka R, je zastaraná jednotka expozície ionizačnému žiareniu (značka X). Pomenovaná je po nemeckom fyzikovi Wilhelmovi Conradovi Röntgenovi.
Dnes sa ako jednotka expozície ionizačnému žiareniu používa SI jednotka coulomb na kilogram.
1 R = 2,58.10−4 C.kg−1
Dávka 500 R počas 5 hodín je pre človeka smrteľná.
Planetezimál

Planetezimál (slovo mužského rodu) alebo planetezimála je teleso veľké 1 až niekoľko desiatok metrov, postulované ako prechodný stav hmoty slnečnej hmloviny; z planetezimál neskôr vznikli protoplanéty a z nich planéty.
Iné významy.
Niekedy sa tento termín používa na opis objektov ako planétky a kométy, niektorí ho používajú výlučne pre objekty s priemerom okolo .
Charakteristika.
Predpokladá sa, že sa planetezimály sformovali kolíziami častíc, obiehajúcich v akréčnom disku slnečnej hmloviny. Akumulácia planetezimálov viedla k vytvoreniu protoplanetárneho disku, z ktorého vznikli protoplanéty a neskôr planéty. Je prakticky dokázané, že asi pred 3,8 miliardami rokov väčšina planetezimálov v Slnečnej sústave opustila svoju dráhu alebo vytvorila väčšie objekty. Väčšina zo zvyšných planetezimálov obieha v hlavnom pásme asteroidov. 
Teória veľkého impaktu tvrdí, že zemský Mesiac sa sformoval z dopadu planetezimálu s názvom Theia v dávnej histórii slnečnej sústavy.
Monarchianizmus

Monarchianizmus (z gréckeho μόνoς "monos" jeden + αρχεω "archeo" vládnuť, začínať) predstavuje skupinu heretických christologických modelov. Spoločne označuje smery, ktoré sú silne monoteistické a odmietajú kresťanskými cirkvami zastávanú vieru ohľadom Trojice.
Výraz monarchianizmus prvýkrát použil Tertullianus na označenie tých, ktorí sa snažili zachovať jednotu trojičného Boha. 
Monarchianizmus má dva rozdielne varianty:
Textár

Textár je pracovník, ktorý systematicky a cieľavedome upravuje alebo vytvára krátke alebo kratšie jednoúčelovo zamerané jazykové útvary (krátke texty) často prísne utilitárneho účelu. Niekedy ide o útvary literárnej alebo literárno-dramatickej povahy. Sú to napríklad texty umelých piesní, predvolebné heslá, reklamné slogany, propagačné výzvy, športové pokriky, krátke heslá, aforizmy, informačné cedule a pod. V zásade je možné textárov rozdeliť do niekoľkých skupín.
Možné rozdelenie.
Piesňoví textári.
V podstate ide o niekoľkých deliacich podskupín tvorcov, ktorý sa samozrejme v praxi dosť často vzájomne prekrývajú. Títo tvorcovia majú povahou svojej práce veľmi blízko ku klasickej poézii a literatúre, najlepšie piesňové texty sú tiež s poéziou plne kompatibilné a tak aj zameniteľné. Nie je preto vôbec náhodou, že mnohí renomovaní básnici boli aj výbornými piesňovými textármi a naopak, najlepší piesňoví textári bývajú obvykle aj dobrými básnikmi.
Reklamní textári.
Zaoberajú sa tvorbou reklamných textov a sloganov pre propagáciu nejakého konkrétneho výrobku alebo služby, najčastejšie na priamu objednávku od zadávateľa respektíve objednávateľa (alebo zákazníka reklamnej firmy). Tieto viacej alebo menej podarené výtvory potom obšťastňujú ľudstvo na bilboardoch, v najrôznejších reklamných tlačovinách, v mnohých reklamných inzerátoch, počujeme ich v rozhlase, vidíme ich v televízii alebo v kinách. Jazyková úroveň niektorých reklamných textov niekedy býva, a nielen v dnešnej hektickej dobe, veľmi slušne povedané, niekedy aj z viacero spoločenských alebo jazykových pohľadov veľmi sporná.
Ostatní textári.
Príležitostná nesystematická tvorba doplnkových textov na bázy voľnej ľudovej tvorivosti:
Daniel Hevier

Daniel Hevier (* 6. december 1955, Bratislava) je slovenský básnik, prozaik, dramatik, scenárista, textár, výtvarník a autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Po maturite v roku 1974 vyštudoval estetickú výchovu a slovenčinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Už počas štúdia začal pracovať ako redaktor literárnej redakcie Československého rozhlasu. V rokoch 19821989 bol profesionálnym spisovateľom v slobodnom povolaní. Po roku 1989 sa stal šéfredaktorom vydavateľstva Mladé letá. Od roku 1992 vedie vlastné vydavateľstvo Hevi, v ktorom vydal do dnešného dňa vyše 100 titulov. Je ženatý, má tri deti a žije v bratislavskej Petržalke. Príležitostne prednáša na vysokých školách a učí (VŠMU, FFUK). Učil na škole a gymnáziu pre mimoriadne nadané deti v Bratislave.
Jeho prvé literárne diela začali vychádzať už v 70. rokoch 20. storočia. Hevier je takmer univerzálnou tvorivou osobnosťou. Stal sa autorom poézie, prózy, esejí, básní pre deti, rozprávok, prekladov, autorských antológií pre dospelých i pre deti, textov piesní, divadelných a rozhlasových hier, libret muzikálov, filmových a televíznych scenárov, scenárov pre multimediálne projekty a spolupracuje s rozhlasom aj televíziou. Okrem toho sa venuje výtvarnému umeniu, interpretácii vlastných piesní a autorskému divadlu. Daniel Hevier je aj priekopníkom tvorivého písania na Slovensku, vedie početné workshopy a e-learningové tvorivé písanie online.
Začínal písaním poézie pre dospelých, neskôr sa začal venovať najmä tvorbe pre deti a mládež. Do poézie vniesol duch ľahkosti a hravosti, hýrivú metaforiku a vtip, na rozdiel od všetkých dovtedajších zvyklostí je viac očarený mestom než dedinou a je veľmi senzitívny a spontánny. Má veľký zmysel pre slovné hry, ktoré sú často funkčným prvkom stavby jeho rozprávok. Roku 2009 vydal svoj prvý román Kniha, ktorá sa stane (Kalligram).
Okrem vlastnej tvorby sa venuje tiež prekladom z angličtiny (Charles Bukowski a i.), češtiny (Vladislav Vančura, Miloš Macourek a i.) a ruštiny. Prekladané sú však i jeho vlastné diela, napr. knižka "Kam chodia na zimu zmrzlinári" bola preložená do nemčiny, slovinčiny, poľštiny, nórčiny a fínčiny, "Nevyplazuj jazyk na leva" a "Nám sa už zase nechce spať" boli preložené do češtiny a "Aprílový Hugo" do poľštiny.
Sojuz 15

Sojuz 15 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Mala to byť druhá pilotovaná misia na kozmickú stanicu Saľut 3 pravdepodobne vojenského charakteru.
Aj keď kozmická loď úspešne doletela k stanici, kozmonauti Lev Ďomin a Gennadij Sarafanov, kvôli chybe na stykovom mechanizme, neboli schopní spojiť ju s orbitálnou stanicou. Pretože nemali dostatok paliva na opakovaný pokus o manuálne spojenie, museli stanicu opustiť.
Neskôr sovietske oficiálne miesta tvrdili, že žiadne spojenie nebolo plánované a že let sa uskutočnil iba kvôli overeniu manévrovacích schopností v blízkosti orbitálnej stanice. 
Chybné zariadenie bolo pre nasledujúci let prerobené.
Hex (slovenská skupina)

Hex je slovenská poprocková skupina, ktorá vznikla v roku 1989 v Bratislave v zložení Peter „Ďuďo“ Dudák (spev, gitara, klávesové nástroje), Tomáš „Yxo“ Dohňanský (basová gitara, vokály), Jozef „Jožko“ Jurička (klávesové nástroje), Tibor Szabados (bicie) a Martin „Fefe“ Žúži (gitara).
Skupina začala byť mediálne známa potom, ako sa jej ujal producent Martin Sarvaš a po vydaní maxisinglu „Dobrý motýľ“ v hudobnom vydavateľstve Monitor EMI, ktorý sa stal spolu s videoklipom vďaka svojej hranosti v médiách prvým hitom skupiny.
Význam mena.
Na jednom z raných koncertov v rámci programu Triangel chalani uvádzajú, čo znamená názov skupiny. Hex je skratka slovného spojenia "humanoidný experiment". Ide o experiment, či ľudia budú schopní počúvať muziku. V skutočnosti je ale názov skupiny Hex skratka od slova hexenschuss.
Zostava.
Súčasní členovia:
Bývalí členovia:
Diskografia.
Albumy.
Štúdiové:
Remixové:
Koncertné:
Kompilačné:
Gej

Gej (kodifikovaný tvar) alebo gay (nekodifikovaný tvar) znamená:
Pôvod označenia.
Slovo gay je pôvodom anglické. V angličtine znamenalo pôvodne veselý. Najneskôr od 20. rokov 20. storočia znamená aj homosexuál(ny), a v poslednom období (od 80. rokov 20. storočia) znamená aj hlúpy, nezábavný, sociálne nevhodný a pod. Tieto tri hlavné významy slova gay (najmä posledné dva) v súčasnosti v angličtine kolidujú. 
V slovenskom jazyku sa slovo objavilo v 90. rokoch 20. storočia po nežnej revolúcii rovnako ako v češtine. 
V angličtine aj slovenčine slovo označuje buď akéhokoľvek homosexuála alebo len mužského homosexuála (ženským ekvivalentom je slovo lesbička alebo lesba).
Gay vs. homosexuál.
Výraz "gay" je v angličtine preferovaný hlavne samotnými nositeľmi homosexuality s odkazom na medicínske a patologické vyznenie termínu "homosexuál" alebo aj na neprimerane sexualizované vnímanie osôb označovaných týmto termínom.
V slovenčine „"…ako podstatné meno (o jeho substantívnom charaktere svedčia tvary gaya v gen. sg., a gayovia v nom. pl.) [slúži] ako neutrálne pomenovania homosexuála, t. j. pomenovanie bez mierne tabuizovaného príznaku, aký sa pociťuje pri slove homosexuál, resp. bez pejoratívneho nádychu, zreteľného pri slovách teplý, teploš. Teda to, čo má v angličtine výrazný príznak slangovosti, stáva sa po prechode do slovenčiny neutrálnym pomenovaním."“ V súčasnosti je v slovenčine preferovaný slovenský prepis, teda "gej". Výbor pre gejské a lesbické záležitosti Americkej psychologickej asociácie preto odporučil autorom odborných textov považovať termín homosexuál za zastaraný a neadekvátny, ktorý navyše zneviditeľňuje lesbické ženy, lebo je primárne asociovaný len s mužskou homosexualitou.
Maorijčina

Maorijčina (iné názvy: maori, maorčina) je jazyk východoaustronézskych jazykov a typický predstaviteľ jazykov Polynézie. 
Hovorí ňou ešte asi polovica Maoriov (teda asi 150 000 ľudí alebo asi 300 000) na Novom Zélande a je spolu s angličtinou úradným jazykom Nového Zélandu.
Dvojjazyčnosť je bežná, mladá generácia uprednostňuje angličtinu. 
Ide o prevažne analytický typ jazyka. V jazyku existuje bohatá ústna a písaná literatúra.
Hex

Hex môže byť:
Taumatawhakatangihangakoauauotamateaturipukakapikimaungahoronukupokaiwhenuakitanatahu

Taumatawhakatangihangakoauauotamateaturipukakapikimaungahoronukupokaiwhenuakitanatahu (skrátene: Taumata) je maorijský a neoficiálny názov vysokého kopca pri Mangaorapa a Porangahau južne od 
Waipukurau, medzi Hastingsom a Dannvirke na juhu regiónu Hawke's Bay na Novom Zélande. Tento názov eviduje "Guinessova kniha rekordov" ako najdlhší názov pre geografické miesto ().
Oficiálny názov je Taumatawhakatangihangakoauauotamateapokaiwhenuakitanatahu (registrovaný v "New Zealand Gazetteer of Official Geographic Names"). Do roku 1948 bol oficiálny názov Taumatawhakatangihangakoauau. Meno (prvé uvedené) znamená približne: „Miesto, kde Tamatea, muž s veľkými kolenami, ktorý sa z hôr zošmykoval, na hory sa šplhal a hory prehĺtal – známy ako zemežrút – hral na svojej flaute pre svoju milovanú.“
Gorsafawddacha’idraigodanheddogleddollônpenrhynareurdraethceredigion

Gorsafawddacha’idraigodanheddogleddollônpenrhynareurdraethceredigion je názov železničnej stanice železnice Fairbourne and Barmouth Steam Railway vo waleskom grófstve "Gwynedd". Leží na trati z "Fairbourne Village" do "Penrhyn Point".
Názov znamená približne „Mawddachská stanica so svojimi dračími zubmi na severnej penrhynskej ceste pri zlatej pláži Cardiganského zálivu“. Názov takto zvolili s cieľom dosiahnuť zápis do Guinessovej knihy rekordov, čo sa aj podarilo (stanica s najdlhším názvom). Pôvodné meno znelo "Golf Halt" (podľa polohy pri golfovom ihrisku).
Pierre Paul Emile Roux

Pierre Paul Emile Roux (* 17. december 1853, Confolens, Francúzsko – † 3. november 1933, Paríž) bol francúzsky lekár, bakteriológ a imunológ. 
Bol jedným z najbližších spolupracovníkov Louisa Pasteura, spoluzakladateľ Pasteurovho inštitútu a objaviteľ protidifterického séra, prvej účinnej liečby proti tejto chorobe.
Elizabeth Garrettová Andersonová

Dr. Elizabeth Garrettová Andersonová, MD (* 9. jún 1836, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 17. december 1917, Aldeburgh) bola anglická lekárka a feministka, prvá žena, ktorá získala lekárske vzdelanie v Spojenom kráľovstve.
Vandali

Vandali boli východogermánsky kmeň. Okolo roku 100 pred Kr. sídlili v Jutsku a na dolnom toku Odry. V roku 406 vylúpili rímsku Galiu, v roku 409 vpadli do Hispánie (názov Andalúzia je od Vandalúzia), v roku 429 založili v rímskych provinciách v Mauritánii nezávislé kráľovstvo. Dobyli Sicíliu a Korziku, v roku 455 vyplienili Rím (odtiaľ pojem vandalizmus). 
V roku 534 bola ríša Vandalov dobytá a pripojená k Byzantskej ríši a poslední Vandali presídlení do Malej Ázie.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Varieta

Varieta alebo odroda môže byť:
Varieta môže byť aj:
Odroda môže byť aj:
Marcus Terentius Varro Reatinus

Marcus Terentius Varro (116 – 27 pred Kr.), nazývaný aj Varro Reatinus na odlíšenie od svojho súčasníka Varrona Atacina, bol rímsky vzdelanec a spisovateľ.
Život.
Varro sa narodil neďaleko Reate (dnes Rieti) do rodiny, o ktorej sa predpokladá, že patrila k jazdeckému stavu. Varro zostal k svojmu miestu narodenia pripútaný po celý svoj život, okrem iného tu vlastnil veľký statok.
Budúci veľký učenec študoval u iného slávneho vzdelanca, Lucia Aelia Stilona. Svoje vzdelanie ukončil v Aténach, pod vedením filozofa Antiocha z Askalónu pôsobiaceho v Platónovej Akadémii. Od roku 85 pred Kr., kedy zastával úrad kvestora, sa angažoval v politike na strane Gnaea Pompeia. Postupne dosiahol úrad tribúna ľudu a kurulského edila. Bojoval v Pompeiovom vojsku proti Sertoriovi (v rokoch 76 – 71 pred Kr.) aj proti pirátom (od roku 67 pred Kr.) a počas občianskej vojny slúžil ako jeho legát. Po porážke Pompeiovcov pri Farsale (48 pred Kr.) sa vrátil do Ríma, kde ho Caesar ospravedlnil.
Caesar poveril Varrona niekoľkými úlohami, Najprv sa mal postarať o opätovné osídlenie Capuy a Kampánie (59 pred Kr.) a roku 46 pred Kr. mu bol zverené zriadenie verejnej knižnice v Ríme. Po Caesarovej smrti, roku 43 pred Kr., ho pridal Marcus Antonius na proskripčnú listinu, čím Varro prišiel o svoj majetok, ale vďaka zásahu Fufia Calena si zachránil aspoň život. Po porážke Marca Antonia sa stal Varronovým ochrancom Augustus, vďaka ktorému mohol učenec prežiť posledné roky života v pokoji a venovať sa štúdiu a písaniu.
Dielo.
Varro bol jeden z najplodnejších autorov staroveku. Podľa niektorých odhadov napísal 74 diel vo viac ako 600 knihách. Iba jedna z týchto kníh sa dochovala v úplnosti. Niektoré diela poznáme zo zlomkov alebo aspoň podľa názvu. Varronove diela boli používané inými spisovateľmi staroveku ako pramene, mimo iné Ciceronom, Plíniom Starším, Vergíliom, Aulom Gelliom, Augustínom a Vitruviom. Quintilianus nazýva Varrona „najučenejším spomedzi Rimanov“.
Varro je významný aj ako historik, ktorý sa pokúsil presne stanoviť dátumy významných udalostí rímskych dejín vrátane založenia Ríma. Jeho výskum rímskych dejín sa zakladá na tradičnej postupnosti rímskych konzulov, ktorá bola zaznamenávaná od najstarších čias. Tam, kde došlo k jej prerušeniu, vkladá Varro roky vlády diktátorov alebo anarchie. Rok založenia Ríma Varro stanovil ako 754 pred Kr (to je dátum uznávaný aj dnes archeológmi). Bolo dokázané, že sa v niektorých údajoch Varro mýli, ale dnes sú jeho závery prijímané ako všeobecne platné. Táto chronológia bola uvedené aj na Augustovom víťaznom oblúku v Ríme. Varronova datácia rímskych dejín sa z veľkej časti zachovala pod menom "Fasti Capitolini" (Kapitolský kalendár).
Varrovo dielo je v niektorých ohľadoch nesmierne moderné. Vzdelanec napríklad predvída existenciu mikroorganizmov, keď tvrdí, že je vhodné vyhýbať sa močiarom a vlhkých oblastiam, pretože na týchto miestach žijú malé tvory, ktoré nemožno vidieť ľudským okom, ale ktoré sa vznášajú vo vzduchu a vstupujú do ľudského tela ústami a nosom a ktoré spôsobujú choroby .
Vášeň

Vášeň je iracionálne pohnutie človeka, spôsobené vierou v blízkosť kvality, ktorá si zaslúži dôveru. Realizuje odpoveď fantázie na aktuálnu potrebu uspokojenia.
Ide o silný, dlhodobý cit, ktorý významne ovplyvňuje človeka a jeho myslenie i činnosti. Je zdrojom energie, vytrvalosti a vôle prekonávať prekážky a dosiahnuť ciele; triedenie nie je ľahké, pretože vášní je veľké množstvo: vášne zberateľské, umelecké, čitateľské cestovateľské, vlastenecké a i.
Psychologická definícia vášne znie: silný, stály, všetko ovládajúci cit, ktorý dominuje nad ostatnými pohnútkami človeka a sústreďuje všetky jeho snahy a sily na predmet vášne. Príčiny vzniku vášne sú pomerne rôznorodé - môžu byť podmienené vedomým ideovým presvedčením, vychádzať z telesných pudov, môžu mať patologický pôvod (napr. pri paranoidnom vývine osobnosti) ( fanatizmus). Vášeň môže osobnosť prijať alebo sankcionovať, môže ju odcudzovať, prežívať ako niečo neželateľné, nutkavé. Hlavným znakom vášne je jej účinnosť, spojenie vôľových a emočných momentov. Jednota mravného, rozumového základu a vášne je často hybnou silou veľkých činov, hrdinstva, objavov.
Luc de Clapiers, markíz z Vauvenargues

Luc de Clapiers, markíz z Vauvenargues, známy skrátene ako Vauvenargues (* 6. august 1715, Aix-en-Provence, Francúzsko – † 28. máj 1747, Paríž) bol francúzsky prozaik a moralista.
Sergej Ivanovič Vavilov

Sergej Ivanovič Vavilov (* 24. marec 1891, Moskva, Ruská ríša – † 25. január 1951, Moskva, ZSSR) bol ruský fyzik, prezident Akadémie vied ZSSR (1945-1951); venoval sa fyzikálnej optike (najmä štúdiu fotoluminiscencie).
Bol nositeľom štyroch Stalinovych cien (1943, 1946, 1951, 1952 — posmrtne). Narodil sa v rodine moskovského výrobcu obuvi a mestského predstaviteľa Ivana Vavilova. Bol mladším bratom sovietskeho genetika Nikolaja Vavilova.
Väz

Väz môže byť:
Väzy

Väz alebo väzy (tiež šija, tylo) je zadná časť krku stavovcov.
Väzba

Väzba môže byť:
Hyperlink

Hyperlink alebo hypertextové prepojenie alebo hypertextová väzba alebo hypertextové spojenie alebo skrátene link (prepojenie) je prepojenie medzi časťami (uzlami) hypertextových dokumentov alebo hypermediálnych dokumentov. Hypertextová väzba najčastejšie reprezentuje krížový odkaz. Nesprávnou variáciou je slovo „linka“.
Využívanie hypertextových väzieb pre pohyb medzi časťami jedného hypertextového dokumentu, medzi rôznymi dokumentmi atď. sa nazýva navigácia.
Hyperlink je odkaz, referencia alebo navigačný element v dokumente na nejakú inú časť toho istého alebo nového dokumentu, ktorý môže byť v nejakej (rôznej) internetovej stránke. S pomocou hyperliku je možné prechádzať medzi jednotlivými miestami jedného dokumentu alebo rôznych dokumentov. Hyperlink je referenčný bod pre ukrytý (odkazovaný) text známy ako hypertext. Keď kliknete na hyperlink, tak tým nasledujete prepojenie. Hyperlinky sú najzákladnejšou zložkou vo všetkých hypertextových systémoch, vrátane webu. Web je bez hyperlinku nepredstaviteľný. Najznámejšie webové portály, ako napr. Yahoo, Google a veľa ďalších, sú viac-menej sústavou hyperlinkov. Pojem „hyperlink“ bol vytvorený v roku 1965 (alebo možno 1964) Tedom Nelsonom na začiatku projektu Xanadu. Nelson bol inšpirovaný populárnou esejou od Vannevara Busha „As We May Think“. V eseji Bush opísal mikrofilm – základný stroj (Memex), v ktorom mohol spojiť hociktoré dve stránky informácií do jednej príbuznej informácie a potom sa vinúť hore-dole medzi stranami v cestičke, ako keby boli na jednodielnom mikrofilme.
Tim Berners-Lee videl možnosť použitia hyperlinku na spojenie nejakých celkov informácie s inými celkami informácie cez internet. Hyperlinky boli preto integrálom k tvorbe World Wide Webu.
Hyperlinky v iných technológiách.
Hyperlinky sa používajú v e-mailoch, textových editoroch, PDF dokumentoch a mnohých iných technológiách.
XLink: Hyperlinky v XML.
Organizácia W3C opísala Xlinky ako hyperlinky, ktoré ponúkajú omnoho väčšiu mieru funkčnosti, akú ponúkajú v HTML. Tieto zložené prepojenia môžu byť mnohonásobne zamerané, spojené v rámci a medzi XML dokumentami.
Kovová väzba

Kovová väzba je delokalizovaná kovalentná väzba, pri ktorej sa v kryštáli kovu väzbové elektróny pohybujú v oblasti jadier všetkých zlúčenín atómov.
Kovová väzba existuje medzi atómami kovov v tuhom skupenstve. Katióny kovov kmitajú okolo rovnovážnych polôh a väzbové elektróny sú delokalizované po celej štruktúre kovu - vytvárajú tzv. elektrónový plyn.Treba ju považovať za typ kovalentnej väzby, ktorej väzbové elektróny sa 
pohybujú v oblasti jadier všetkých navzájom zlúčených atómov. 
Voľná pohyblivosť elektrónov spôsobuje dobrú vodivosť kovov.
Priama väzba

Priama väzba je prenos riadiacich signálov z centrálneho bloku (napríklad mozgu) k výkonným orgánom riadiaceho systému. Spolu so spätnou väzbou tvoria uzavretý okruh cirkulácie informácií v riadiacom systéme, predstavujúce mechanizmus, ktorý odstraňuje nesúlad medzi cieľom alebo vysledkom riadenia.
Spätná väzba (všeobecne)

Spätná väzba alebo feedback () je:
Konkrétnejšie definície sa líšia v detailoch, ale ide vždy o obmeny vyššie uvedených variantov. Konkrétnejšie definície z oblasti informatiky, techniky, biológie a kybernetiky z textov:
V oblasti psychológie a komunikácie (a biológie):
Systémy spätnej väzby sú základom každého regulačného systému.
Delenie systémov spätnej väzby.
Priama a nepriama spätná väzba.
Spätná väzba môže byť podľa hierarchie:
Pozitívna a negatívna spätná väzba.
"Pozitívna spätná väzba" alebo "kladná spätná väzba" () je spätná väzba (niektorá z vyšších definícií), pri ktorej vracajúca sa časť výstupu spôsobí zvýšenie vstupu. Napr. vracajúca sa informácia násobí alebo zosilňuje odchýlku od normy a pokiaľ nie je obmedzená, vedie k deštrukcii systému. Pozitívna spätná väzba spôsobuje heterostázu. Vo fyziológii sa s ňou stretávame tam, kde je potrebné aby malý podnet viedol k výraznej odpovedi. Príklady: 
"Negatívna spätná väzba" alebo "záporná spätná väzba" () je spätná väzba (niektorá z vyšších definícií), pri ktorej vracajúca sa časť výstupu spôsobí zníženie vstupu. Napr. informácia získaná systémom, ktorá zmierňuje alebo tlmí akúkoľvek odchýlku od normatívnych alebo cieľových podmienok tohto systému. Tvorí preto základ regulácie, jej vhodné použitie vedie k stabilnému, ustálenému stavu (homeostáza). Príklady:
Spoločenská väzba

Spoločenská väzba je súhrn vzťahov a závislostí medzi ľuďmi v spoločenských súboroch.
Väzba v systéme

Väzba v systéme je spojenie medzi prvkami systému, ktorým sa realizuje špecifický vzťah reprezentujúci závislosti (súvislosti) medzi vlastnosťami prvkov (cf. štruktúra systému).
Väzba v systéme je podmienená vzťahom medzi prvkami, pričom nie každý vzťah sa musí realizovať väzbou. Prostredníctvom väzieb sa zabezpečuje interakcia prvkov, a tým aj správanie systému a činnosť systému.
Podľa spôsobu realizácie spojenia sa rozlišuje sériová, paralelná a spätná väzba v systéme.
Priama väzba v systéme je spojenie výstupu jedného prvku systému so vstupom iného prvku systému nesprostredkované nijakým vloženým prvkom.
Spätná väzba v systéme je spojenie výstupov riadeného prvku so vstupmi riadiaceho prvku systému, a tým aj uzatvorenie okruhu ich vzájomného pôsobenia. Používa sa v uzavretých systémoch riadenia rôznej fyzikálnej povahy, pričom sa využíva odchýlka stavu systému od určitého stavu na vytvorenie algoritmu riadenia. Algoritmus riadenia závisí od rozdielu medzi cieľom riadenia a jeho skutočným výsledkom. V riadiacom obvode možno určiť uzavretú slučku prícinno-následných javov. Ak sa začiatočná odchýlka stavu, spôsobená poruchovými veličinami, pod vplyvom spätnej väzby zmenšuje, ide o zápornú spätnú väzbu, v opačnom prípade o kladnú spätnú väzbu, ktorá môže spôsobiť nestabilitu systému. Podľa spôsobu spojenia výstupov riadeného prvku so vstupmi riadiaceho prvku sa v systéme rozlišuje:
a vlastná spätná väzba.
Politický väzeň

Politický väzeň je osoba väznená pre opozičné názory a nenásilné alebo násilné vystupovanie proti vládnej politike, pre príslušnosť k rase, náboženstvu, národnostnej menšine.
Váženie

Váženie môže byť:
Väzivo

Väzivo alebo väzivové tkanivo je typ spojivového (podporného) tkaniva. Tvoria ho bunky a vysoký podiel medzibunkovej hmoty menšej hustoty a variabilným množstvom vlákien. U dospelého človeka vytvára napríklad výplň medzi orgánmi a podkožný tuk.
Zloženie.
Bunky.
Bunky väziva sa delia na:
Fixné (pevné) bunky.
K fixným, vo väzive trvale usadeným bunkám patria:
Pohyblivé (blúdivé alebo voľné) bunky.
K tomuto typu buniek patria:
Medzibunková hmota.
Vláknitá zložka.
Vlákna (fibrae) väzív sa podľa zloženia delia na: 
Väzivo s prevahou elastických vlákien má žltkastú farbu. Produkujú ho ako prekurzor fibroblasty a pravdepodobne i bunky hladkého svalstva.
Amorfná zložka.
Základná medzibunková hmota predstavuje homogénnu hmotu, v ktorej sú uložené vlákna a bunky väziva. Je tvorená prevažne vodou a rozpustenými polysacharidmi a glykoproteínmi. Plní prevažne podpornú funkciu, ale tiež predstavuje prostredie pre difúziu tkanivového moku, ktorý prináša bunkám výživu, kyslík a odvádza splodiny metabolizmu.
Druhy väziva.
Podľa toho, ktorá zložka vo väzive prevláda sa rozlišuje niekoľko skupín väzív:
Vcítenie

Vcítenie, vciťovanie sa alebo empatia (gr. "empatheia"; zo slov "em-" = dovnútra, vnútri, "pathos" = cit, utrpenie) je prenášanie sa do sveta predstáv druhého, do jeho emócií, spôsobu myslenia a postojov.
Psychológia.
Vcítenie je zložitý emocionálny proces/schopnosť premietnuť svoje vlastné "ja" do psychického obrazu inej osoby tak, že nastane súznenie a následné porozumenie postupujúce od emotívnej k racionálnej rovine. Vciťovanie sa je podmienkou možnosti chápania druhého.
Empatia je základným postupom každej psychoterapie a účinnosť každej psychoterapie určuje predovšetkým to, do akej miery je psychoterapeut schopný empatického porozumenia, do akej miery to vie vyjadriť a pacientovi vyjaviť.
Filozofia a estetika.
V hermeneutike má vciťovanie poznávaciu hodnotu. Vciťovanie sa je zážitková rekonštrukcia (napríklad skúmanej dejinnej akcie).
Podľa Edmunda Husserla je to zvláštna forma empirickej skúsenosti. Vo vciťovaní zakúša vciťujúce sa Ja duševný život, presnejšie vedomia iného Ja. Zakúša ho, no nik nepovie, že ho prežíva a vníma vo vnútornom vnímaní, v lockovskej reflexii, ako svoje vlastné vedomie.
Vcítenie je aj základný termín sympatického symbolizmu. Podľa tohto smeru vzniká estetický zážitok vcítením a projekciou ľudských citov a myšlienok do objektov estetického zaľúbenia, ktoré tým možno dočasne oživiť.
Vec

Vec môže byť:
Vec (filozofia)

Vec vo filozofii je súcno, predmet, objekt. Pojem veci kolíše podľa toho, aké kategórie intervenujú v priebehu jeho tvorby. Vec sa napr. chápe ako časť materiálneho sveta, ktorá má relatívne samostatnú existenciu. Veci sa navzájom líšia svojou kvalitatívnou určenosťou. Závažným gnozeologickým a špeciálnovedným problémom je problém vzájomnej totožnosti a vzájomného rozdielu medzi vecami, ako aj problém odlišnosti veci od objektu a od predmetu.
Podľa Platóna vec iba sčasti participuje (pozri: methexis) na svojom ontologickom, teleologickom a logickom modeli, čiže na idei. Jednotlivé veci odzrkadľujú idey. Príčinou veci je idea.
Podľa Aristotela je vec substancia (usiá); zjednotenie látky a formy. Vec, predovšetkým prirodzená vec, je vždy uskutočnením tvaru, formy na materiálnom podklade, ktorý je možnosťou, lebo prijíma určitý a určiteľný tvar, formu. To sa deje vždy určitým druhom pohybu (prirodzeným – vznik, rast a pod.), alebo umelým (umelecké tvorenie, realizácia podstaty, formy diela v materiáli). A napokon skutočnosť veci ako určitej podstaty či bytosti je vždy konečným cieľom uskutočnenia, a teda samej veci, k čomu dáva podnet vonkajšia pohybová príčina.
Podľa Alberta Veľkého sa vec skladá z látky a formy. Mnohosť jednotlivých vecí závisí od deliteľnosti látky, a nie od rozličnosti foriem obsiahnutých v látke.
Podľa N. Malebrancha je vec príležitostná príčina obracania našej pozornosti k Bohu.
Podľa B. Russella je vec suma (zväzok) fyzikálnych vlastností.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Corpus delicti

Corpus delicti [korpus delykty] (lat., doslova „telo zločinu“) je vec dôležitá pre trestné konanie; slúži ako prostriedok dôkazu alebo na zabezpečenie výkonu trestu, prepadnutie veci alebo ako ochranné opatrenie zhabania veci.
"Správnosť používania pôvodom českých ekvivalentov "doličná vec" / "doličný predmet" v slovenčine, či z jazykového hľadiska odporúčaného slovenského ekvivalentu „usvedčujúci dôkaz“ sa nám nepodarilo zistiť."
Vec osebe

Vec osebe je vo filozofii predmet ako taký, sám osebe. Pomenovanie „osebe“ zaviedol Christian Wolff a od čias Kanta sa používa na označenie nepoznateľnej „veci osebe“.
Podľa Kanta je vec o sebe to, čo ako ne-ja umožňuje afekciu a v tomto zmysle je predpokladom všetkej skúsenosti. Afekciu definuje ako fyzikálno-empirické pôsobenie veci osebe (18), ktorého neempirickým účinkom je skúsenosť.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Vec pre nás

Vec pre nás je vo filozofii vec tak, ako ju človek objavuje v procese poznania.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Večer

Večer je denná doba po západe slnka, od začiatku súmraku do noci. Tvoria ho večerné hodiny.
Vechovstvo

Vechovstvo je nábožensko-filozofický prúd ruskej filozofie, ktorý sa sformoval v období stolypinskej reakcie a vyústil do programového zborníka Vechi (1909). Stavalo na obrane osobnosti prostredníctvom duchovného oslobodenia.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Vecitosť

Vecitosť je podľa Immanuela Kanta transcendentálna matéria všetkých predmetov ako vecí osebe.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Večnosť

Večnosť je nekonečné trvanie v čase bez začiatku a konca. Opakom večnosti je časné.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Časné

Časné je označenie pre dočasné ako opak večnosti.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Večný spolok

Večný spolok je dohoda švajčiarskych kantónov Uri, Schwyz a Unterwalden uzavretá tajne 1. augusta 1291 (dnes švajčiarsky sviatok) na „večné časy“ na obranu vlastných práv proti Habsburgovcom. Z Večného spolku vzniklo Staré sprisahanectvo, základ Švajčiarskej konfederácie.
Véda

Védy (jednotné číslo véda alebo zriedkavo védah či véd; sanskritský kmeň: वेद - "véda", sanskritský nominatív: "védah", hindská výslovnosť sanskritského slova: "védy"; význam slova: "vedenie, poznanie") sú najstaršie indické literárne pamiatky (základné posvätné knihy) nábožensko-rituálneho a filozofického charakteru z asi 16.–9. storočia pred Kr. Védy pozostávajú z nasledujúcich textových vrstiev:
Védy zachytávajú védske náboženstvo.
V užšom zmysle sa ako védy označujú len sanhity tradované brahmanmi.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Védske náboženstvo

Védske náboženstvo alebo védizmus alebo védaizmus je staroindické náboženstvo, syntéza polyteistických kultov Árijcov a Drávidov sev. Indie.
Védske náboženstvo je východisko indického náboženstva, zložitý, postupne sa vyvíjajúci komplex náboženských a mytologických predstáv a im zodpovedajúcich rituálov a kultových obradov, v ktorom sa prelínajú čiastočne archaické indoeurópske predstavy (pochádzajúce z doby, kedy Árijci ešte dávno pred príchodom do Indie žili spolu s ďalšími indoeurópskymi kmeňmi na spoločnom území) s kutlúrnou vrstvou indoiránskou (spoločnou indickým a iránskym Árijom). Dotvára sa potom na pozadí mytológie a kultu pôvodných (neindoeurópskych) obyvateľov Indie.
Védske náboženstvo je textovo uložené vo Védach .
Védske náboženstvo je polyteistické a vyznačuje sa antropomorfizmom. Hierarchia bohov nie je uzavretá, rovnaké vlastnosti a atribúty sa striedavo pripisujú rôznym bohom. V Rigvéde hrá významnú úlohu Indra, Agni, Súrja, Sóma, Ušas, Djaus, Váju, ...
Ďalší indickí bohovia vystupujú do popredia až v mladších védskych textoch: Višnu, Šiva, Brahma.
Svet nadprirodzených bytostí dopĺňajú rôzni bohovia - nepriatelia bohov a ľudí – rákšasovia a asurovia.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Váženie (hmotnosť)

Váženie je meranie hmotnosti, spravidla porovnávacou metódou, na váhach rôznych typov.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne)] čerpal tento článok
Gutaperča

Gutaperča (malaj. "getah" = guma, "percha" = strom) je zaschnutá mliečna šťava zo stromov rodu gutaperčovník ("Palaquium") a rodu pajéna ("Payena").
Vlastnosti.
Chemicky je podobná latexu, teda prírodnému kaučuku. Na rozdiel od kaučuku (cis-) má gutaperča transpolyizoprénový reťazec. Pri teplote okolo 20 °C je tuhá, málo elastická a krehká. Po zahriatí na 50 °C sa stáva mäkkou a tvarovateľnou.
Použitie.
Pre svoje dobré izolačné vlastnosti sa v minulosti používala na izoláciu elektrických káblov. Vyrábali sa z nej aj golfové loptičky. Jej zmes s oxidom zinočnatým sa používa v zubnom lekárstve pri ošetrení koreňových kanálikov.