Belle Époque

Belle Époque alebo La Belle Époque (po francúzsky "krásna éra") je obdobie francúzskych a európskych dejín, začínajúce približne v rokoch 18711880 a končiace vypuknutím prvej svetovej vojny v roku 1914. Nastalo v období Tretej francúzskej republiky a bolo to obdobie, ktoré charakterizoval optimizmus, regionálny mier, hospodárska prosperita, kolonializmus a technologické, vedecké a kultúrne inovácie. V tomto období kultúrnej a umeleckej klímy vo Francúzsku (najmä v Paríži) výrazne prekvitalo umenie a mnohé majstrovské diela literatúry, hudby, divadla a výtvarného umenia získali uznanie.
Obdobie Belle Époque bolo takto nazvané až s odstupom času, keď sa začal považovať za "zlatý vek" kontinentálnej Európy v kontraste s hrôzami Napoleonských vojen pred ním a Prvej svetovej vojny po ňom. "Belle Époque" bolo obdobím, v ktorom podľa historika R. R. Palmera "európska civilizácia dosiahla svoju najväčšiu moc vo svetovej politike a zároveň mala maximálny vplyv na národy mimo Európy".
Populárna kultúra a móda.
Dve ničivé svetové vojny a ich následky spôsobili, že sa Belle Époque v kontraste s útrapami 20. storočia javilo ako obdobie radosti zo života. Bolo tiež obdobím stability, ktoré Francúzsko prežívalo po búrlivých prvých rokoch Tretej republiky, v ktorých došlo k porážke vo Prusko-francúzskej vojne, povstaniu Parížskej komúny a pádu generála Georgesa Ernesta Boulangera. Boulangerova porážka a oslavy spojené so Svetovou výstavou v Paríži v roku 1889 odštartovali éru optimizmu a bohatstva. Francúzsky imperializmus bol na vrchole svojej slávy. Francúzsko bolo celosvetovým kultúrnym centrom, jeho vzdelávacie, vedecké a lekárske inštitúcie boli na špičke Európy.
Nebola to však úplná realita života v Paríži alebo vo Francúzsku. Francúzsko bolo vysoko-zastúpené najmä chudobnou vrstvou, ktorá nikdy nezažila veľa zo zázrakov a zábavy obdobia Belle Époque. Chudoba v parížskych mestských slumoch a na vidieku pretrvávala aj desaťročia po skončení Belle Époque. Konflikty medzi vládou a rímskokatolíckou cirkvou boli v tomto období pravidelné. Časť umeleckej elity vnímala koniec storočia pesimisticky.
Tí, ktorí ťažili z blahobytu tejto éry, boli počas obdobia Belle Époque priťahovaní novými formami ľahkej zábavy a parížska buržoázia alebo úspešní priemyselníci nazývaní "nouveaux riches" ("noví bohatí") boli čoraz viac ovplyvňovaní zvyklosťami a módnymi výstrelkami elitnej spoločenskej triedy mesta, ľudovo nazývanej "Tout-Paris" ("celý Paríž" alebo "všetci v Paríži"). Parížske kasíno bolo otvorené v roku 1890. Pre menej majetnú parížsku verejnosť sa o zábavu starali kabarety, bistrá a hudobné sály.
Kabaret Moulin Rouge je parížskou pamiatkou, ktorá je dodnes otvorená. Ďalším významným miestom bol kabaret Folies Bergère. Štýly vystúpení v žánri burlesky boli v Paríži v období Belle Époque rozšírenejšie ako v striedmejších mestách Európy a Ameriky. 
Liane de Pougy, tanečnica, spoločenská dáma a kurtizána, bola v Paríži známa ako hlavná účinkujúca v najlepších kabaretoch. Tanečnice a speváčky z obdobia Belle Époque, ako napríklad Polaire, Mistinguett, Paulus, Eugénie Fougère, La Goulue a Jane Avril, boli parížskymi celebritami, z ktorých niektoré boli modelom pre ikonické plagáty Toulouse-Lautreca. Tanec Kankán bol populárny kabaretný štýl 19. storočia, ktorý sa objavuje na dobových plagátoch Toulouse-Lautreca.
Eiffelova veža, postavená ako veľkolepý symbol vstupu na Svetovú výstavu, ktorá sa konala v Paríži v roku 1889, sa stala symbolom celého mesta pre obyvateľov a návštevníkov z celého sveta. Paríž hostil ďalšiu úspešnú svetovú výstavu v roku 1900, "Exposition Universelle". Paríž sa zásadne zmenil vďaka reformám architektúry a verejného vybavenia mesta v období Druhého cisárstva. Haussmannova renovácia Paríža zmenila jeho bývanie, usporiadanie ulíc a zelené plochy. V období Belle Époque sa dobre etablovali pešie zóny.
Lacné uhlie a lacná pracovná sila prispeli k nárastu popularity orchideí a zdokonaleniu skleníka. Exotické perie a kožušiny sa v móde objavovali výraznejšie ako kedykoľvek predtým, keďže "Haute couture" bola vynájdená v Paríži, centre Belle Époque. Maxim's Paris bola pravdepodobne najexkluzívnejšou reštauráciou v meste. Bohémsky životný štýl získal iný pôvab, ktorý sa presadzoval v kabaretoch na Montmartri.
Veľké verejné budovy ako Palais Garnier venovali obrovské priestory interiérov pre secesné výstavy. Po polovici 19. storočia železnice spojili všetky veľké európske mestá s kúpeľnými mestami, ako sú Biarritz, Deauville, Vichy, Arcachon a Francúzska riviéra. Ich vozne boli prísne rozdelené na prvú a druhú triedu, ale superbohatí si v tomto období začali objednávať súkromné železničné vozne, pretože exkluzivita, ako aj výstavnosť boli znakom opulentného luxusu.
Politika.
Roky medzi Prusko-francúzskou vojnou a Prvou svetovou vojnou sa vyznačovali neobvyklou politickou stabilitou v západnej a strednej Európe. Hoci napätie medzi Francúzskom a Nemeckom pretrvávalo v dôsledku francúzskej straty Alsaska-Lotrinska v prospech Nemecka v roku 1871, séria diplomatických konferencií vyriešila spory, ktoré ohrozovali všeobecný mier: Berlínsky kongres v roku 1878, Berlínska konferencia v Kongu v roku 1884 a konferencia v Algecirasu v roku 1906. 
Pre mnohých Európanov v období Belle Époque bola nadnárodná, triedna príslušnosť rovnako dôležitá ako národná identita, najmä medzi aristokratmi. Šľachtici z vyšších vrstiev mohli cestovať po väčšine západnej Európy bez pasu a dokonca sa zdržiavať v zahraničí s minimálnymi byrokratickými predpismi. Prvá svetová vojna, masová doprava, rozšírenie gramotnosti a rôzne obavy o občianstvo to zmenili.
Belle Époque sa vyznačovala spoločenskými triedami, ktoré zabezpečovali lacnú pracovnú silu. Systém Parížskeho metra sa pripojil k autobusom a električkám, ktoré prepravovali pracujúce obyvateľstvo vrátane tých zamestnancov, ktorí nežili v bohatých centrách miest. Jedným z dôsledkov tohto dochádzania bola suburbanizácia, ktorá umožnila, aby štvrte robotníckej triedy a vyšších tried boli od seba oddelené veľkými vzdialenosťami.
Medzinárodné robotnícke hnutie sa medzitým tiež reorganizovalo a posilnilo celoeurópske triedne identity medzi triedami, ktorých práca podporovala Belle Époque. Najvýznamnejšou nadnárodnou socialistickou organizáciou bola Druhá internacionála. Anarchisti rôzneho zamerania boli aktívni v období pred prvou svetovou vojnou. Politické atentáty a pokusy o atentát boli vo Francúzsku (na rozdiel od Ruska) stále zriedkavé, ale vyskytli sa aj pozoruhodné výnimky vrátane zabitia prezidenta Marie Françoisa Sadiho Carnota v roku 1894. V roku 1893 bola vo francúzskej Poslaneckej snemovni odpálená bomba, ktorá spôsobila zranenia, ale nikoho nezabila. V roku 1894 sa vyskytol aj terorizmus proti civilistom, ktorý spáchal anarchista Émile Henryzabil návštevníka kaviarne a zranil niekoľko ďalších osôb.
Francúzsko sa v období Belle Époque tešilo relatívnej politickej stabilite. Náhla smrť prezidenta Félixa Faureho počas výkonu funkcie krajinu zaskočila, ale nemala na vládu destabilizujúci vplyv. Najvážnejším politickým problémom, ktorému krajina v tomto období čelila, bola Dreyfusova aféra. Kapitán Alfred Dreyfus bol neprávom odsúdený za vlastizradu na základe vykonštruovaných dôkazov francúzskych vládnych úradníkov. Antisemitizmus namierený proti Dreyfusovi a tolerovaný širokou francúzskou verejnosťou v každodennej spoločnosti bol ústrednou témou sporu a následných súdnych procesov. Verejná diskusia okolo Dreyfusovej aféry sa rozprúdila po uverejnení otvoreného listu "J'Accuse...!," ktorý novinám poslal prominentný spisovateľ Émile Zola a v ktorom odsúdil vládnu korupciu a francúzsky antisemitizmus. O Dreyfusovu aféru sa Francúzi zaujímali niekoľko rokov a noviny o nej intenzívne písali.
V európskej politike sa zmenilo len veľmi málo režimov, pričom hlavnou výnimkou bolo Portugalsko, kde v roku 1910 prebehla republikánska revolúcia. V mnohých krajinách sa však zvýšilo napätie medzi socialistickými stranami robotníckej triedy, buržoáznymi liberálnymi stranami a statkárskymi alebo aristokratickými konzervatívnymi stranami a tvrdilo sa, že hlboká politická nestabilita popierala pokojný povrch európskej politiky v tomto období. V skutočnosti militarizmus a medzinárodné napätie v rokoch 1897 až 1914 výrazne vzrástli a bezprostredné predvojnové roky boli poznačené Pretekami v zbrojení v Európe. Okrem toho bolo toto obdobie obdobím masívneho zámorského kolonializmu, známeho ako nový imperializmus. Najznámejšou časťou tejto imperiálnej expanzie bol boj o Afriku.
Konflikty a vojny.
Väčšina veľmocí (a niektoré menšie, ako napríklad Belgicko, Holandsko alebo Dánsko) sa zapojila do imperializmu a vybudovala si vlastné zámorské impériá, najmä v Afrike a Ázii. Hoci sa v nich odohralo množstvo revolúcií, občianskych vojen a koloniálnych povstaní, medzi najvýznamnejšie patria napr: Prusko-francúzska vojna (18701871), Rusko-turecká vojna (18771878), Vojna v Tichomorí (18791884), Dve búrske vojny (18801881 a 18991902), Prvá čínsko-japonská vojna (18941895), Pvá taliansko-etiópska vojna (18951896), Grécko-turecká vojna (1897), Španielsko-americká vojna (1898), Filipínsko-americká vojna (18991902), Rusko-japonská vojna (1905) a Taliansko-turecká vojna (19111912).
Prvá balkánska vojna (19121913) a Druhá balkánska vojna (1913) sa považujú za prológ Prvej svetovej vojny (19141918), ktorej úroveň materiálneho a ľudského ničenia na priemyselnej úrovni znamená koniec Belle Époque.
Došlo aj k významným diplomatickým konfliktom, ktoré mohli vyvolať svetové vojny, ako napríklad Britské ultimátum v roku 1890, Fašodská kríza (1898), Prvá marocká kríza (19051906) a Druhá marocká kríza (1911).
Veda a technika.
Belle Époque bolo obdobím veľkého vedeckého a technického pokroku v Európe aj vo svete. Medzi vynálezy Druhej priemyselnej revolúcie, ktoré sa v tomto období stali rozšírenými, patrí zdokonalenie ľahko odpružených, nehlučných kočiarov v mnohých nových módnych formách, ktoré ku koncu éry nahradil automobil, ktorý bol v prvom desaťročí luxusným experimentom pre dobre situovaných ľudí. Francúzski výrobcovia automobilov, ako napríklad Peugeot, už boli priekopníkmi vo výrobe kočov. 
Edouard Michelin vynašiel v 90. rokoch 19. storočia odnímateľné pneumatiky pre bicykle a automobily. Skúter a moped sú tiež vynálezmi Belle Époque.
Viacerí francúzski vynálezcovia si dali patentovať výrobky, ktoré mali trvalý vplyv na modernú spoločnosť. Po tom, čo sa telefón stal prostriedkom rýchlej komunikácie s telegrafom, francúzsky vynálezca Édouard Belin vyvinul zariadenie na prenos fotografií prostredníctvom telefónu. Elektrické osvetlenie začalo vytláčať plynové a vo Francúzsku boli vynájdené neónové svetlá.
Francúzsko bolo lídrom v ranom filmovom priemysle. Kinematograf bol vynájdený tiež vo Francúzsku a začali ho používať bratia Lumièrovci, ktorí zorganizovali prvé filmové premietanie na svete. Bratia Lumièrovci priniesli mnoho ďalších inovácií v oblasti kinematografie. V tomto období vznikli kinematografické filmy, ktoré sa však rozšírili až po prvej svetovej vojne.
Hoci letún zostal experimentom, Francúzsko bolo lídrom aj v oblasti letectva. V roku 1910 Francúzsko založilo prvé vojenské letectvo na svete. Dvaja francúzski vynálezcovia, Louis Breguet a Paul Cornu, uskutočnili v roku 1907 pokusy s prvými lietajúcimi helikoptérami.
Henri Becquerel objavil rádioaktívny rozpadv roku 1896 pri práci s fosforeskujúcimi materiálmi. Jeho práca potvrdila a vysvetlila predchádzajúce pozorovania týkajúce sa urániových solí, ktoré v roku 1857 uskutočnil Abel Niépce de Saint-Victor.
V tomto období biológovia a lekári konečne pochopili teóriu chorôb a vznikol odbor bakteriológia. Louis Pasteur bol v tomto období azda najznámejším francúzskym vedcom. Pasteur vyvinul pasterizáciu a vakcínu proti besnote. Matematik a fyzik Henri Poincaré významne prispel k štúdiu priamej aj aplikovanej matematike a vydal aj knihy na matematické a vedecké témy. Maria Curieová-Skłodowská pôsobila vo Francúzsku a v roku 1903 získala Nobelovu cenu za fyziku a v roku 1911 Nobelovu cenu za chémiu. Fyzik Gabriel Lippmann vynašiel integrálne zobrazovanie, ktoré sa používa dodnes.
Umenie a literatúra.
V roku 1890 umrel Vincent van Gogh . V 90. rokoch 19. storočia dosiahli jeho obrazy obdiv, ktorý im bol počas jeho života odopieraný; najprv medzi inými umelcami, potom postupne aj medzi verejnosťou. 
Reakcie proti ideálom impresionistov charakterizovali výtvarné umenie v Paríži počas Belle Époque. Medzi postimpresionistické hnutia v Paríži patrili Nabis, Salon de la Rose + Croix, symbolizmus (aj v poézii, hudbe a výtvarnom umení), fauvizmus a raná moderna. V rokoch 1900 až 1914 sa expresionizmus ujal u mnohých umelcov v Paríži a vo Viedni. Vystavovali sa rané diela kubizmu a abstrakcie. 
V Paríži bolo cítiť i zahraničné vplyvy. Oficiálna parížska umelecká škola École des Beaux-Arts usporiadala výstavu japonskej grafiky, ktorá zmenila prístup ku grafickému dizajnu, najmä k plagátom a knižným ilustráciám (Aubrey Beardsley bol ovplyvnený podobnou výstavou, keď navštívil Paríž v 90. rokoch 19. storočia). Výstavy afrického kmeňového umenia tiež zaujali predstavivosť parížskych umelcov na prelome 19. a 20. storočia.
Secesia je najznámejším umeleckým smerom, ktorý vznikol v tomto období. Tento prevažne dekoratívny štýl (v strednej Európe Jugendstil), charakteristický svojimi zakrivenými útvarmi a motívmi inšpirovanými prírodou, sa stal významným od polovice 90. rokov 19. storočia a dominoval progresívnemu dizajnu vo veľkej časti Európy. Jeho použitie vo verejnom umení v Paríži, napríklad na staniciach parížskeho metra od Hectora Guimarda, z neho urobilo synonymum pre mesto.
K významným parížskym umelcom v období Belle Époque patrili postimpresionisti ako Odilon Redon, Gustave Moreau, Maurice Denis, Pierre Bonnard, Édouard Vuillard, Paul Gauguin, Henri Matisse, Émile Bernard, Henri Rousseau, Henri de Toulouse-Lautrec (ktorého povesť sa po jeho smrti výrazne zlepšila), Giuseppe Amisani a mladý Pablo Picasso. Modernejšie formy začali dominovať aj v sochárstve, ako napríklad v dielach parížskeho rodáka Augusta Rodina.
Hoci impresionizmus v maliarstve vznikol dávno pred Belle Époque, verejnosť zvyknutá na realistické a reprezentatívne umenie schválené "Akadémiou" ho spočiatku prijímala skepticky, ak nie s priamym opovrhnutím. V roku 1890 začal Claude Monet tvoriť sériu Kopy sena. Impresionizmus, ktorý bol v 60. rokoch 19. storočia považovaný za umeleckú avantgardu, získal široké uznanie až po prvej svetovej vojne. akademický štýl maľby, spojený s parížskou Akadémiou umenia, zostal medzi parížskou verejnosťou najuznávanejším štýlom. Medzi umelcov, ktorí oslovili verejnosť počas Belle Époque, patrí William-Adolphe Bouguereau, anglický preraffaelista John William Waterhouse a lord Frederic Leighton s jeho zobrazeniami idylických rímskych scén. Pokrokovejší vkus podporoval plenérových maliarov Barbizonskej školy. Títo maliari boli spolupracovníkmi preraffaelistov, ktorí inšpirovali generáciu esteticky zmýšľajúcich "duší".
Mnohé úspešné príklady secesie s výraznými regionálnymi odchýlkami vznikli vo Francúzsku, Nemecku, Belgicku, Španielsku, Rakúsku (Viedenská secesia), Maďarsku, Čechách, Srbsku a Lotyšsku. Čoskoro sa rozšírila po celom svete vrátane Peru, Brazílie, Argentíny, Mexika a Spojených štátov.
Európska literatúra prešla v období Belle Époque veľkou premenou. Literárny realizmus a naturalizmus dosiahli nové rozmery. Medzi najznámejších francúzskych realistických alebo naturalistických autorov patria Guy de Maupassant a Émile Zola. Realizmus postupne prerástol do modernizmu, ktorý sa objavil v 90. rokoch 19. storočia a začal dominovať európskej literatúre v posledných rokoch Belle Époque a počas celého medzivojnového obdobia. Modernistickú klasiku "Hľadanie strateného času" začal písať Marcel Proust v roku 1909, vydal ju po Prvej svetovej vojne. Veľký vplyv vo Francúzsku mali aj diela Nemca Thomasa Manna, napríklad "Smrť v Benátkach", vydaná v roku 1912. Colette šokovala Francúzsko vydaním série sexuálne otvorených románov "Claudine" a ďalších diel. Joris-Karl Huysmans, ktorý sa dostal do povedomia v polovici 80. rokov 19. storočia, pokračoval v experimentovaní s témami a štýlmi, ktoré sa spájali so symbolizmom a dekadentným hnutím, najmä v knihe "à rebours". André Gide, Anatole France, Alain-Fournier a Paul Bourget patria medzi najpopulárnejších francúzskych autorov tohto obdobia.
Medzi básnikmi boli na čele symbolisti ako Charles Baudelaire. Hoci Baudelairova básnická zbierka "Kvety zla" vyšla už v 50. rokoch 19. storočia, mala silný vplyv na ďalšiu generáciu básnikov a umelcov. Dekadentné hnutie fascinovalo Parížanov, ktorých zaujal Paul Verlaine a predovšetkým Arthur Rimbaud, ktorý sa stal typickým "enfant terrible" Francúzska. Rimbaudove "Iluminácie" vyšli v roku 1886 a následne boli publikované aj jeho ďalšie diela, ktoré ovplyvnili surrealistov a modernistov počas Belle Époque, aj po ňom. Rimbaudove básne boli prvými dielami voľného verša, s ktorými sa stretla francúzska verejnosť. 
Voľný verš a typografické experimenty sa objavili aj v diele "Un coup de dés jamais n'abolira le hasard" od Stéphana Mallarmé, ktoré anticipovalo dada a grafickú báseň. Poézia Guillauma Apollinaira predstavila čitateľom témy a obrazy z moderného života. "Cosmopolis: Medzinárodný mesačník" mal vplyv na európskych spisovateľov a vychádzal v Londýne, Paríži, Petrohrade a Berlíne.
Parížskemu populárnemu meštianskemu divadlu dominovali ľahké frašky Georgesa Feydeaua a predstavenia kabaretu. Divadlo si osvojilo nové moderné metódy vrátane expresionizmu a mnohí dramatici písali hry, ktoré šokovali dobové publikum buď otvoreným zobrazením každodenného života a sexuality, alebo nezvyčajnými umeleckými prvkami. Populárne sa stalo aj kabaretné divadlo.
Hudobne bola pre Belle Époque charakteristická salónna hudbou. Tá sa nepovažovala za vážnu hudbu. Išlo o krátke skladby prístupné verejnosti. Okrem skladieb pre sólový klavír alebo husle a klavír bolo Belle Époque známa aj rozsiahlym repertoárom piesní (melódie, romance atď.). Najväčšími propagátormi tohto typu piesní boli Taliani, pričom ich najväčším majstrom bol Francesco Paolo Tosti. Hoci Tostiho piesne nikdy úplne neopustili repertoár, salónna hudba vo všeobecnosti upadla do zabudnutia. Speváci sa ich báli spievať aj ako prídavky na vážnych recitáloch. V tomto období sa darilo aj valčíkom. Na vrchole popularity boli aj operety, ktorých autormi boli Johann Strauss III, Emmerich Kálmán a Franz Lehár. Mnohí skladatelia Belle Époque pôsobiaci v Paríži sú populárni aj dnes: Igor Stravinskij, Erik Satie, Claude Debussy, Lili Boulanger, Jules Massenet, César Franck, Camille Saint-Saëns, Gabriel Fauré a jeho žiak Maurice Ravel. Podľa Faurého a Ravela bol obľúbeným skladateľom Belle Époque Edvard Grieg, ktorý bol najpopulárnejší v parížskom koncertnom aj salónnom živote (napriek svojmu postoju k obvineným v Dreyfusovej afére). Ravel a Delius sa zhodli, že francúzska hudba tohto obdobia bola jednoducho "Edvard Grieg plus tretie dejstvo "Tristana"".
Moderný tanec sa začal objavovať ako silný umelecký smer v divadle. Tanečnica Loie Fullerová vystupovala na populárnych miestach, ako napríklad Folies Bergère a svoj eklektický štýl predstavenia preniesla aj do zahraničia. "Ruské balety" Sergeja Ďagileva priniesli slávu Vaslavovi Nižinskému a vytvorili modernú baletnú techniku. "Ruské balety" uviedli niekoľko baletných majstrovských diel vrátane "Vtáka ohniváka" a "Svätenia jari" (niekedy zároveň spôsobili výtržnosti publika).