Ranodynastické obdobie (Mezopotámia)

Ranodynastické obdobie je archeologická kultúra v Mezopotámii (dnešný Irak), ktorá sa všeobecne datuje do obdobia cca 2900 – cca 2350 pred Kr. a predchádzali jej obdobia urucká kultúra a džemdetnasrská kultúra. V nej sa vyvinulo písmo a vznikli prvé mestá a štáty. Samotné ranodynastické obdobie bolo charakteristické existenciou viacerých mestských štátov, malých štátov s relatívne jednoduchou štruktúrou, ktoré sa časom vyvíjali a upevňovali. Tento vývoj nakoniec viedol k zjednoteniu veľkej časti Mezopotámie pod vládou Sargona, prvého panovníka Akkadskej ríše. Napriek tejto politickej roztrieštenosti mali mestské štáty tohto obdobia spoločnú relatívne homogénnu materiálnu kultúru. Sumerské mestá ako Uruk, Ur, Lagaš, Umma a Nippur nachádzajúce sa v Dolnej Mezopotámii boli veľmi silné a vplyvné. Na severe a západe sa rozprestierali štáty sústredené v mestách ako Kiš, Mari, Nagar a Ebla.
Štúdiu strednej a dolnej Mezopotámie sa dlho dávala prednosť pred susednými regiónmi. Archeologické náleziská v Strednej a Dolnej Mezopotámii, predovšetkým Girsu, ale aj Ešnunna, Chafadža, Ur a mnohé ďalšie, sa vykopávajú od 19. storočia. Tieto vykopávky priniesli klinopisné texty a mnohé ďalšie dôležité artefakty. Preto bola táto oblasť známejšia ako susedné regióny, ale vykopávky a publikovanie archívov z Ebly zmenili tento pohľad tým, že vrhli viac svetla na okolité oblasti, ako je Horná Mezopotámia, západná Sýria a juhozápadný Irán. Tieto nové zistenia odhalili, že Dolná Mezopotámia zdieľala mnohé spoločensko-kultúrne udalosti so susednými oblasťami a že celý staroveký Blízky východ sa podieľal na výmennej sieti, v ktorej kolovali materiálne statky a myšlienky.
História výskumu.
Holandský archeológ Henri Frankfort zaviedol pre Mezopotámiu termín ranodymnastické obdobie (ED), pričom toto pomenovanie prevzal z podobne pomenovaného ranodynastického obdobia pre Egypt. Periodizácia vznikla v 30. rokoch 20. storočia počas vykopávok, ktoré Henri Frankfort uskutočnil z poverenia Orientálneho inštitútu Chicagskej univerzity na archeologických lokalitách Tell Khafajah, Tell Agrab a Tell Asmar v irackej oblasti Didžala.
Ranodynastické obdobie sa delilo na čiastkové obdobia ED I, II a III. Vychádzalo to predovšetkým z úplných zmien v priebehu času v pláne chrámu Abu v Tell Asmar, ktorý bol viackrát prestavaný na presne rovnakom mieste.
História.
Súčasné pramene z ranodynastického obdobia neumožňujú rekonštrukciu politických dejín. Kráľovské nápisy ponúkajú len pohľad na vojenské konflikty a vzťahy medzi jednotlivými mestskými štátmi. Namiesto toho sa panovníci viac zaujímali o oslavu svojich zbožných činov, ako bola výstavba a obnova chrámov a obety bohom.
Pre obdobia ED I a ED II neexistujú žiadne dobové dokumenty, ktoré by vrhali svetlo na vojnové konflikty alebo diplomaciu. Iba pre koniec obdobia ED III sú k dispozícii súčasné texty, z ktorých možno rekonštruovať politické dejiny. Najväčšie archívy pochádzajú z Lagašu a Ebly. Menšie zbierky hlinených tabuliek sa našli v mestách Ur, Tell Bejdar, Tell Fara, Abú Salabikh a Mari. Ukazujú, že mezopotámske štáty boli neustále zapojené do diplomatických kontaktov, ktoré viedli k politickým a možno aj náboženským spojenectvám. Niekedy jeden štát získaval hegemóniu nad iným, čo predznamenáva vznik Akkadskej ríše.
Známy Sumerský kráľovský zoznam pochádza zo začiatku druhého tisícročia pred Kr. Tvorí ho postupnosť kráľovských dynastií z rôznych sumerských miest, siahajúca až do ranodynastického obdobia. Každá dynastia sa dostáva na výslnie a dominuje v regióne, aby ju potom nahradila ďalšia. Dokument používali neskorší mezopotámski králi na legitimizáciu svojej vlády. Hoci niektoré informácie v zozname možno overiť na základe iných textov, ako sú hospodárske dokumenty, veľká časť z neho je pravdepodobne vymyslená a jeho použitie ako historického dokumentu pre obdobie ranej dynastie je značne obmedzené.
Vláda a hospodárstvo.
Správa.
Každé mesto bolo sústredené okolo chrámu, ktorý bol zasvätený konkrétnemu patrónskemu božstvu. Mestu vládol ""lugal" (kráľ) a/alebo "ensi"" (kňaz). Rozumelo sa, že vládcov určuje božstvo mesta a vláda sa mohla prenášať z jedného mesta do druhého. Hegemónia z Nippurského kňazstva sa presúvala medzi konkurenčnými dynastiami sumerských miest. Tradične k nim patrili Eridu, Bad-tibira, Larsa, Sippar, Šuruppak, Kiš, Uruk, Ur, Adab a Akšak. Medzi ďalšie relevantné mestá z oblasti mimo riečneho systému Tigris-Eufrat patrili Hamazi, Awan (v dnešnom Iráne) a Mari (v dnešnej Sýrii, ktorému sa však na Sumerskom kráľovskom zozname pripisuje, že „vykonávalo kráľovskú moc" v období ED II).
„Lugal" (titul v sumerskom jazyku, ktorý sa do slovenčiny prekladá buď ako „kráľ" alebo „vládca") bol jedným z troch možných titulov, ktoré sa pripisovali vládcovi sumerského mestského štátu. Ďalšie boli „EN" a „ensi".
Chrámy.
V centrách Eridu a Uruk, dvoch z prvých miest, vznikli veľké chrámové komplexy postavené z hlinených tehál. Chrámy, ktoré sa v prvých osadách vyvíjali ako malé svätyne, sa do tohto obdobia stali najimpozantnejšími stavbami v ich mestách, pričom každý z nich bol zasvätený vlastnému božstvu.
Obyvateľstvo.
Odhaduje sa, že Uruk, ktorý bol jedným z najväčších sumerských miest, mal v čase svojho najväčšieho rozmachu 50 000 – 80 000 obyvateľov. Vzhľadom na ostatné sumerské mestá a početné poľnohospodárske obyvateľstvo sa hrubý odhad počtu obyvateľov Sumeru mohol pohybovať niekde medzi 800 000 až 1 500 000. Celosvetová ľudská populácia v tomto období sa odhaduje na približne 27 000 000.
Zákon.
"Énsi Urukagina" z mestského štátu Lagaš je najznámejší svojimi reformami zameranými na boj proti korupcii a Urukaginov zákonník sa niekedy uvádza ako najstarší známy príklad právneho kódexu v zaznamenanej histórii. Urukaginov zákonník bol tiež všeobecne považovaný za prvý zaznamenaný príklad vládnej reformy, pretože sa snažil dosiahnuť vyššiu úroveň slobody a rovnosti. Hoci skutočný text Urukaginského zákonníka nebol ešte objavený, mnohé z jeho obsahu možno predpokladať na základe iných odkazov, ktoré sa o ňom našli. V tomto zákonníku Urukagina oslobodil vdovy a siroty od daní, prinútil mesto platiť pohrebné výdavky (vrátane rituálnych libácií a jedla na cestu mŕtveho do podsvetia) a nariadil, že bohatí musia pri nákupe od chudobných používať striebro. Ak chudobný nechcel predať, mocný človek (boháč alebo kňaz) ho k tomu nemohol prinútiť. Urukaginov zákonník obmedzoval moc kňazov aj veľkých vlastníkov majetku a zavádzal opatrenia proti úžere, násilným kontrolám, hladu, krádežiam, vraždám a zhabaniu majetku a ľudí; ako uviedol Urukagina: „Vdova a sirota už neboli vydané na milosť a nemilosť mocného človeka."
Napriek týmto pokusom obmedziť excesy elitnej triedy mohli mať elitné alebo kráľovské ženy za Urukaginovej vlády ešte väčší vplyv a prestíž ako predtým. Urukagina výrazne rozšíril kráľovskú „domácnosť žien" z približne 50 osôb na približne 1 500 a premenoval ju na „domácnosť bohyne Bau". Dal jej do vlastníctva obrovské množstvo pôdy skonfiškovanej bývalému kňazstvu a zveril ju pod dohľad Urukaginovej manželky Šaše alebo Šagšag. V druhom roku Urukaginovej vlády jeho manželka predsedala honosnému pohrebu kráľovnej jeho predchodcu Baranamtarry, ktorá bola sama o sebe významnou osobnosťou.
Obchod.
O kultúrnych a obchodných väzbách mesta Ur svedčia archeologické nálezy importovaných predmetov. V období ED III sa našli predmety z geograficky vzdialených miest. Patrilo k nim zlato, striebro, lazurit a karneol. Tieto typy predmetov sa v Mezopotámii nenachádzali.
Zlaté predmety sa nachádzali v hroboch na kráľovskom pohrebisku v Ure, v kráľovských pokladniciach a chrámoch, čo poukazuje na prestížne a náboženské funkcie. Medzi objavené zlaté predmety patrili osobné ozdoby, zbrane, nástroje, plechové valcové pečate, ryhované misy, poháre, imitácie mušlí a sochy.
Striebro sa našlo v podobe opaskov, nádob, ozdôb do vlasov, ihlíc, zbraní, mušlí a sôch. Existuje len veľmi málo literárnych zmienok alebo fyzických stôp o zdrojoch striebra.
Lapis lazuli sa našiel v predmetoch, ako sú šperky, plakety, hracie dosky, lýry, nádoby na pštrosie vajcia a tiež v častiach väčšej sochy známej ako "Baran v húštine". Medzi väčšie predmety patril pohár s výlevkou, rukoväť dýky a brúsny kameň. Naznačuje to vysoké postavenie.
Chloritové kamenné artefakty sa vyskytujú bežne. patria k nim diskovité koráliky, ozdoby a kamenné vázy. Vázy zriedkavo presahujú výšku 25 cm. Často majú ľudské a zvieracie motívy a inkrustácie z polodrahokamov. Mohli sa v nich uchovávať vzácne oleje.