burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Maják Copinsay

Maják Copinsay stojí na východnej strane malého ostrova Copinsay na Orknejských ostrovoch v severnej časti Škótskej vysočiny. Je zapísaný v zozname škótskych pamiatok pod číslom LB18574.
História.
Maják spravuje Severná rada majákov (Northern Lighthouse Board, NLB) v Edinburghu, škótska organizácia pre námornú pobrežnú pomoc.
Maják Copinsay navrhol a postavil inžinier David Alan Stevenson a do prevádzky bol uvedený 8. novembra 1915.
Ostrov bol obývaný do roku 1958. Na farme bola škola s učiteľom (trieda), cintorín a na začiatku 20. storočia tu fungovala týždenná poštová služba, ktorá zabezpečovala kontakt s pevninou a v prípade priaznivého počasia aj dvojtýždňové nákupné výlety do Deerness. Na farme sa chovali kone, dobytok a ovce, ktoré sa na okolité ostrovy prepravovali na špeciálnych lodiach nazývaných "coo" alebo "cow". Stravu dopĺňali vtáčie vajcia, ktoré muži spúšťali po lane z útesov alebo zbierali na ostrove Horse.
Ostrov je rezerváciou Kráľovskej spoločnosti na ochranu vtáctva, ktorá ho kúpila v roku 1972. Hoci je ostrov neobývaný, niektoré polia sa stále obrábajú, aby sa zabezpečili vhodné podmienky pre chrapkáča poľného. 
Popis.
Maják je 16 m vysoká valcovitá tehlová veža s kordónovou rímsou, okrovým ochozom s liatinovým zábradlím a laternou zakončenou čiernou kupolou. Maják je natretý na bielo. K dvojpodlažným strážnym domčekom s plochou strechou prilieha ďalšia veža s nautofónom (hmlovým hlásičom). Maják sa nachádza na najvyššom bode ostrova a každých 30 sekúnd vydáva päť bielych zábleskov v trvaní 2,5 sekundy. Maják bol automatizovaný v roku 1991 a je diaľkovo ovládaný prevádzkovateľom, spoločnosťou Northern Lighthouse Boards z Edinburghu.
Údaje
Identifikátor:
Adenylosukcinát

Adenylosukcinát je medziprodukt konverzie purínového nukleotidu inozínmonofosfátu (IMP) na adenozínmonofosfát (AMP). Túto reakciu katalyzuje adenylosukcinátsyntáza pomocou adície aspartátu na IMP a vyžaduje energiu z fosfoanhydridovej väzby v podobe guanozíntrifosfátu (GTP). GTP sa využíva namiesto adenozíntrifosfátu (ATP), aby reakcia nezávisela na jednom z jej produktov.
Trenčanov mlyn

Trenčanov mlyn (v minulosti "Požonský mlyn", "Senný mlyn", "Miestny mlyn", nem. "Heumühle", "Gemein"("d")"e Mühl") je bývalý vodný mlyn v záhradkárskej osade Trenčianka v katastrálnom území mesta Svätý Jur.
História.
Prvá písomná zmienka o mlyne pochádza z roku 1769. Pri mlyne tečie Limbašský potok, v minulosti nazývaný aj Myslenický.
Súčasný stav.
Z budovy mlyna sa stala ruina bez strechy a zarastená stromami. Tretina z nej bola zrekonštruovaná na obydlie.
Kúpalisko Trenčianka.
Kúpalisko Trenčianka (predtým "Kúpeľ Extravillán") bolo letné kúpalisko, ktoré pri vtedajšom "Požonskom mlyne" v roku 1931 zriadila vtedajšia majiteľka mlyna Terézia Trenčanová. Nachádzal sa tu otvorený bazén a kabínkové šatne. Voda, ktorá sa nachádzala v bazéne, pochádzala z potoka, ktorý poháňal aj mlyn.
Kúpalisko úplne zaniklo na prelome 20. a 21. storočia.
Trenčianka (rozlišovacia stránka)

Trenčianka môže byť:
Žihľavník

Žihľavník môže byť:
Dušan Kužel

Dušan Kužel (* 7. september 1940, Martin - † 18. december 1985, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, učiteľ, novinár, dramatik a prekladateľ. 
Život a tvorba.
Detstvo a mladosť prežil v Kláštore pod Znievom. Pochádzal z rodiny prenasledovanej systémom 50. rokov kvôli účasti jeho otca na príprave SNP. Po ukončení štúdia na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, odbor literatúra a dejepis, bol dva roky učiteľom v Trebišovskom okrese a potom pracoval v Bratislave v nakladateľstve Smena a neskôr ako redaktor v časopise Kultúrny život. Debutoval poviedkami v časopise Mladá tvorba, ktorý bol platformou skupiny autorov Generácia 56. Tým bol prijatý kritikou ako jej účastník. Jeho debut "Vráti sa niekto iný" v roku 1964 dostal kladné kritiky a nadobudol väčší význam v rámci slovenskej literatúry. Táto zbierka obsahuje desať poviedok, z ktorých posledná "Tichý chlapec odchádza" sa stala v slovenskej literatúre príslovečná. Dušan Kužel použil starú tému v modernom šate - tému slovenskej dediny, o ktorej písal jednoduchou modernou slovenčinou realistickým štýlom. Popritom sa mu podarilo vyhnúť moralizovaniu a sentimentalite. V roku 1967 vydal zbierku próz "Mimobežky", ktoré vyznievajú rezignovanejšie a smutnejšie. V zbierke sú tri poviedky s témou medziľudských vzťahov, zblíženia, hľadania a nenachádzania. V roku 1970 ho vylúčili z predsedníctva Zväzu slovenských spisovateľov zrejme kvôli básni o Danke Košanovej, ktorú uverejnil sedem dní po okupácii vojskami Varšavskej zmluvy. 
V normalizačnom období napísal román "Lampa", ktorý publikovali až v roku 1992 kvôli kriticky vyznievajúcemu príbehu učiteľa, ktorý ušiel pred systémom. Medzi rokmi 1972 - 1976 učil na gymnáziu. Ďalších deväť rokov bol na voľnej nohe a pracoval pre rozhlas ako dramatik. Zomrel v roku 1985.
Veľká cena Mexika 2021

Veľká cena Mexika 2021 (špa. Formula 1 Gran Premio de la Ciudad de México 2021), boli preteky Formule 1, ktoré sa konali dňa 7. novembra 2021 na okruhu Autódromo Hermanos Rodríguez v Mexiko City, hlavnom meste Mexika. Bola to 18. Veľká cena sezóny 2021.
Max Verstappen vyhral preteky pred svojím hlavným súperom v súboji o titul Lewisom Hamiltonom a pred svojím tímovým kolegom z Red Bullu Sergiom Pérezom. Pérez sa vďaka tretiemu miestu stal prvým mexickým jazdcom, ktorý dokončil Veľkú cenu na domácej pôde na pódiu, čo viedlo k veľkým oslavám priamo na pretekárskom okruhu. Valtteri Bottas, ktorý docielil Pole Position v sobotňajšej kvalifikácii, skončil v pretekoch po kolízii s Danielom Ricciardom v prvom kole na 15. mieste.
Výsledky.
Kvalifikácia.
Poznámky:
Referencie.
Arthur

Arthur (* cca. 2007, Ekvádor - † 8. december 2020, Örnsköldsvik, Švédsko) bol túlavý pes pôvodom z Ekvádoru, ktorý sa v roku 2014 dostal do pozornosti celosvetových médií, keď sa pripojil ku štvorčlennému tímu zo Švédska na pretekoch naprieč Amazonským pralesom. 
Švédsky tím naberal sily pred 32 kilometrov dlhým úsekom pretekov, keď si Mikael Lindnord všimol vychudnutého a zraneného psa, ktorý sa prechádzal popri kontrolnom stanovišti. Zvieraťa mu prišlo ľúto, a tak otvoril konzervu a psovi hodil kúsok mäsa. Keď sa švédsky tím rozhodol pokračovať v púti, Lindnord si všimol, že ich pes nasleduje a síce si držal spočiatku od štyroch cudzincov odstup, ten sa postupne skracoval.
Pes putoval s tímom skrze džungľu, brodil sa hlbokým bahnom, no bol odhodlaný Lindnorda, ktorý ho nakŕmil, nasledovať. Prvé vážnejšie problémy sa vyskytli pred ďalšou časťou trasy, ktorú bolo potrebné zdolať na kajakoch. Lindnord pomenoval psa Arthur podľa Kráľa Arthura. Rozhodcovia nariadili nechať Arthura na brehu, no ten skočil do vody a s celých síl sa snažil udržať tempo so svojimi záchrancami. Lindnord neskôr vytiahol Arthura do kajaku, za čo si vyslúžil potlesk od divákov stojacich neďaleko od rieky. Pes sprevádzal tím až do cieľovej rovinky.
Príbeh zatúlaného psa už v priebehu pretekov vzbudil pozornosť celosvetových médií a najmä vďaka internetovej podpore sa neskôr podarilo Mikaelovi Lindnordovi dosiahnuť, aby bol Arthur transportovaný do Švédska. V novej krajine musel podstúpiť 120-dňovú karanténu, počas ktorej absolvoval operáciu, pre viaceré hlboké rany na tele. V marci 2015 sa natrvalo presťahoval do Lindnordovho domu v Örnsköldsviku, kde žil až do svojho skonu v decembri 2020. Zomrel na zhubný nádor.
Na motívy tohto nezvyčajného príbehu priateľstva by mal vzniknúť film. Mark Wahlberg sa mal predstaviť v úlohe Mikaela Lindnorda, ktorý mal byť prítomný priamo na natáčaní.
Plátok

Plátok môže byť:
Zoznam častí seriálu Susedia (10. séria)

Nasledujúci zoznam je zoznam častí 10. série seriálu Susedia.
Markos Popillis Sótys

Markos Popillis Sótys () bol starogrécky športovec.
Markos Popillis Sótys z pamfýlskeho mesta Pergé (čestný občan frýgskej Kibyry) bol víťaz na tlóskych hrách "Megala Kroneia" v bežeckej súťaži diaulos. Pripomína to nápis "TAM II 585", objavený v archeologickej lokalite starovekého lýkijského mesta Tlós, datovaný do prelomu 2. a 3. storočia. 
Nápis ďalej uvádza, že agonista (gr. agónistés, agonistika: pretekárske umenie, amatérske pretekanie na olympijských hrách a iných súťažiach v starom Grécku) M. Popillis Sótys bol počas športovej kariéry, t. j. zrejme zväčša po miestnych súťažiach (agonoch), vyznamenaný titulmi: „"πυθιονίκης, ολυμπιονίκης, πλειστονίκης, παράδοξος“" - pythionikes, olympionikes, pleistonikes a paradoxos.
Taliansky historik Luigi Moretti nezaradil Sótysa do svojho zoznamu olympijských víťazov, pretože nevedel, či tu išlo o olympijské víťazstvo v élidskej Pise, alebo len o víťazstvo na olympiáde v nejakom neďalekom maloázijskom meste. V mnohých nápisoch, v ktorých sa pri olympijskom víťazstve (pri zmienke "Ὀλύμπια" - Olympia) nenachádza dodatok " ἐν Πείςῃ" (v Pise) je spravidla viac než pravdepodobné, že „"olympionikes"“ dosiahol svoje víťazstvo na niektorej inej olympiáde.
Žihľavník (vrch v Strážovských vrchoch)

Žihľavník () je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Omšenie, približne východne od Trenčína. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Zliechovská hornatina a časti Basky. Vrchol leží v Trenčianskom kraji, na území okresu Trenčín a v katastrálnom území obce Omšenie. Je súčasťou mohutného masívu Basky a časť vrchu patrí do prírodnej rezervácie Žihľavník.
Opis.
Žihľavník leží v tesnom susedstve vrchu Baské (), ktorý je najvyšším vrcholom tejto oblasti. Túto dvojicu najvyšších vrchov oddeľuje nevýrazné sedlo. Svahy vrchu klesajú sprvu pozvoľne, následne sú však na severe, západe i juhu strmé zrázy s mnohými bralami. Východným susedom je vrch Baské, južne leží vrch Svitana (), západne Viliamová () a severne Omšenská Baba (). Severné a západné svahy odvodňuje riečka Teplička do Váhu, juhozápadné potok Machnáč do Bebravy v povodí rieky Nitra. Najbližšími obcami sú Omšenie na západe, Dolná Poruba na severe a Slatinka nad Bebravou na juhu. 
Výhľady.
Nesúvislý porast vrcholovej časti Žihľavníka, jeho poloha a nadmorská výška umožňuje zaujímavý kruhový výhľad. Pozorovateľné sú mnohé vrchy pohoria, no pri vhodných podmienkach aj pohorie Vtáčnik, Tribeč, Považský Inovec, Biele Karpaty, Malá a Veľká Fatra.
Prístup.
Na Žihľavník nevedie značený chodník, modrá značka však prechádza blízkym sedlom, odkiaľ sa dá dostať na vrchol.
Črchľový potok (prítok Osturnianskeho potoka)

Črchľový potok je potok v regióne Zamagurie pretekajúci západnou časťou územia obce Osturňa v okrese Kežmarok. Je to pravostranný prítok Osturnianskeho potoka, ktorý ústi do Dunajca; má dĺžku 2,8 km. Je vodným tokom IV. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 3-01-01-2291. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Spišská Magura, geomorfologický podcelok Repisko.
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v lesnom extraviláne preriedenom lúkami a pasienkami na juhovýchodnom úbočí vrchu "Črchľa" s nadmorskou výškou necelých 300 m od obecnej hranice s obcou Tatranská Javorina, v západnej časti územia obce Osturňa, v geomorfologickom celku Spišská Magura, v geomorfologickom podcelku Repisko.
Opis toku.
Tečie severovýchodným smerom lesným extravilánom, svojim ľavým brehom na juhovýchodnom svahu vrchu "Brija" s nadmorskou výškou obmýva úpätie lesa "Pálenica", v nadmorskej výške vyteká z lesa a cez pole "Pod Západom" tečie bez zmeny smeru, miestami je lemovaný pásom príbrežnej vegetácie; v nadmorskej výške priberá krátky bezmenný ľavostranný prítok, sleduje poľnú cestu, ktorú viackrát križuje brodom, na hornom konci intravilánu obce Osturňa vteká do intravilánu a po záverečných 200 m toku ústi do Osturnianskeho potoka ako jeho pravostranný prítok. Osturniansky potok ďalej ústi do Dunajca. Má jeden bezmenný prítok.
Pramení, preteká a ústi v geomorfologickom celku Spišská Magura, v geomorfologickom podcelku Repisko.
Pôvod názvu.
Vodný tok má pôvod v názve vrchu "Črchľa" (Repisko) s nadmorskou výškou na juhovýchodnom úbočí ktorého potok tečie. Z toponyma "Črchľa" rozšírením o formant "-ový" a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) "Črchľový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov zalesneného vrchu "Črchľa", ktorého lesný pokryv je aj v súčasnosti čiastočne odlesnený a transformovaný na poľnohospodárske pozemky, najmä na lúky a pasienky, má pôvod vo všeobecnom podstatnom mene "črchľa" vo význame "časť lesa, v ktorom sa lúpala kôra zo stromov, aby vyschli, vyčrchlené miesto". Motivantom pomenovacieho procesu bol charakteristický výskyt vyčrchleného miesta v priestore vrchu v čase pomenovania. Črchlenie bol jeden zo stredovekých spôsobov odlesňovania, transformácie lesných pozemkov na kultúrnu pôdu - poľnohospodárske pozemky. Najskôr sa obsekala, olúpala kôra dookola kmeňa stromu, aby vyschol, neskôr sa očrchlené vyschnuté stromy vytínali a potom sa klčovaním získavala užitočná, kultúrna pôda. Podstatné meno "črchľa" je v súčasnej slovenčine vysunuté na okraj jej slovnej zásoby.
Najstarší doložený písomný doklad na výskyt názvu obce Osturňa je z roka 1593. V roku 2007 bola štandardizovaná podoba hydronyma "Črchľový potok". Porovnaj aj hydronymá napr. Črchľový potok (prítok Kysuce), Črchľový potok (prítok Varínky), Črchľový potok (prítok Polhoranky), Črchlinský potok, Črchľa (prítok Jelenieho potoka), Črchľa (prítok Kučmanovského potoka).
Kesa (rúcho)

Kesa ( ; ; ;;) je rúcho ordinovaného budhistického mnícha, alebo mníšky, prehodená cez ľavé rameno, chrbát a zviazaná pod pravým podpazuším. Slovo kesa je odvodené zo sanskrteského kasája (zvírenie, podľa procesu farbenia). V sanskrte a páli majú takéto rúcha aj všeobecný výraz , ktorý odkazuje na rúcha bez ohľadu na farbu. 
Pôvod.
Toto rúcho pochádza zo starovekej indie, kde ho nosili nasledovníci Buddhu. Kesa je symbolom jednoduchého Buddhovho odevu a pozostáva zo zošitých kúskov tej istej látky (hovorí sa, že si Buddha po osvietení ušil svoje prvé rúcho z kúskov látky ktoré zostali po spaľovaní mŕtvol). 
Vývoj.
Pôvodne sa kesa šila z vyradených látok ktoré už nemali hodnotu a vyhadzovali sa (nasledovníci Buddhu nesmeli vlastniť nič cenné, čo sa týkalo aj kňazov). Aby sa vedeli rozlíšiť laici od nelaikov, začali sa látky farbiť. Ako sa kessa dostávala do chladnejších oblastí Číny, pridávali sa spodné vrstvy oblečení. Kesa sa tak stala dekoratívnym prvkom poukazujúcim na jej nositeľa ako kňaza.
Poľný mak

Poľný mak môže byť:
Karafiát

Karafiát môže byť:
Iveta Karafiátová

Iveta Karafiátová môže byť:
Ohníček

Ohníček môže byť:
Kokrheľ

Kokrheľ alebo kokrhel môže byť:
Červánky

Červánky môže byť:
Pleskanec

Pleskanec môže byť:
Prchlík

Prchlík môže byť:
Karol Fako

 
 
Karol Fako (* 24. november 1931 – † 21. február 2020) bol slovenský hokejový reprezentant. 
Bol klubovou legendou Slovana Bratislava, za ktorý odohral 14 sezón. Hrával na pozícií útočníka a preslávil sa svojou technikou. V Slovane sa preslávil najmä v útoku s Jánom Starším a Júliusom Černickým. 
Za Česko-slovenskú reprezentáciu odohral v období 1949 až 1960 29 zápasov, v ktorých strelil 9 gólov. Bol držiteľom bronzovej medaily z majstrovstiev sveta 1959. Po skončení aktívnej kariéry pôsobil ako tréner mládežníckych mužstiev, v Rakúsku, Taliansku a vo Švajčiarsku. V decembri 2004 ho uviedli do Siene slávy slovenského hokeja.
Sádocký vrch

Sádocký vrch () je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Sádočné, približne juhozápadne od Rajca.
Poloha.
Nachádza sa v severnej polovici pohoria, v geomorfologickom podcelku Zliechovská hornatina a časti Strážov. Vrchol leží na rozhraní Žilinského a Trenčianskeho kraja, na hranici okresov Žilina a Považská Bystrica a hrebeňom vedie aj hranica katastrálnych území obcí Fačkov a Sádočné. Sádocký vrch je súčasťou hrebeňa, vedúceho z Hrubej Kečky severným smerom na Srniak.
Opis.
Sádocký vrch je súčasťou hrebeňa, lemujúceho tok Rajčanky a jeho vrcholová časť má pretiahnutý tvar západo-východného smeru. Hrebeň vedie z dominantného Strážova severovýchodným smerom cez Čierny vrch a Sádocký vrch až na Srniak. Západným susedom je Ostrá Kečka (), severne ležia Stráne (), východne susedí Bartošová () a južne leží Úplaz () a Kozol (). Južne orientované svahy hrebeňa odvodňujú prítoky Rajčanky, zo severných voda odteká riekou Domanižanka do Váhu. Najbližšími sídlami sú severne ležiace Sádočné a Čelkova Lehota, východne situovaný Fačkov a juhozápadne ležiace Čičmany. 
Výhľady.
Súvislý lesný porast hrebeňa neponúka veľa možností na rozhľad, no malé odlesnené lokality umožňujú obmedzený výhľad. Horizontu dominujú najmä okolité vrchy pohoria a neďaleký majestátny Kľak a Reváň. Viditeľná je tak najmä Lúčanská Fatra a Súľovské vrchy, z vhodných miest je na horizonte vidieť Veľkú Raču, Pilsko či Lysú horu.
Geológia.
Masív Sádockého vrchu tvoria vápencovo-dolomitové súvrstvia triasového veku, zaraďované do príkrovu Ostrej Malenice tektonickej jednotky hronika. Samotný vrchol kóty tvoria tzv. strážovské vápence (anis). Tieto sú pozdĺž prešmykového zlomu presunuté do nadložia mladších wettersteinských vápencov (ladin - karn).
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa, preto najľahší prístup je hrebeňom, zo severu odbočením zo chodníka z Briestenného na Hrubú Kečku. Od juhu je prístup lesom z obce Fačkov.
Melanie Lynskeyová

Melanie Lynskey (* 16. máj 1977, New Plymouth, Nový Zéland) je novozélandská herečka. 
Detstvo a mladosť.
Lynskeyová sa narodila ako najstaršia z piatich detí, Kay a Timovi Lynskeyovým. Jej priezvisko má írsky pôvod.
Kariéra.
Jej prvou veľkou rolou, bola postava Pauline Parker, v dramatickom filme "Nebeská stvorenia" z roku 1994, ktorý bol natočený na základe skutočnej udalosti. Vo filme stvárnila hlavnú postavu po boku herečky Kate Winslet. Herecký výkon oboch herečiek bol veľmi pozitívne prijatý. V roku 1998 sa pripojila k hereckému obsadeniu, ako Anjelica Houston, Drew Barrymore, Megan Dodds či Jeanne Moreau vo filme "Večný príbeh". Film bol pozitívne prijatý. O rok neskôr sa objavila vo filme "Ale ja som roztlieskavačka", ktorý je považovaný za jeden z najlepších LGBT filmov. Vo filme sa objavila po boku Natashy Lyonne, Clei DuVall, Kipa Pardueho, Cathy Moriarty, Michelle Williams či Julie Delpy. 
V roku 2000 sa objavila vo filme "Divoké kočky". V roku 2003 získala rolu Rose, v televíznom seriáli "Dva a pol chlapa". Počas prvých dvoch sérii patrila k hlavnému televíznemu obsadeniu, no pred treťou sériou oznámila, že by sa rada venovala skôr na filmovú kariéru a v televíznom seriály sa objavovala sporadicky. V roku 2006 stvárnila jednu z vedľajších úloh vo filme "Zástavy našich otcov", ktorý režíroval Clint Eastwood.
V roku 2009 hrala vo filme Informátor, po boku Matta Damona. Po boku Simona Helberga si zahrala v komédii "Za láskou do Paríža", z roku 2014. O rok neskôr sa objavila v dvoch sériách televízneho seriálu "Po štyroch". Spoločne s Cleou DuVall a Natashou Lyonne si zahrali vo filme "Zásah do vzťahu", ktorý režírovala Clea DuVall v roku 2016.
V roku 2018 sa objavila v televíznom seriály "Castle Rock". Tiež sa objavila v roku 2020 v televíznom seriály Mrs. America a v novembri 2021 mal premiéru televízny seriál "Yellowjackets". Po boku Ryana Phillippeho, Judy Greer a Justina Longa si zahrala v komédii "Lady of the Manor".
Súkromný život.
Od desiatich rokov je Lynskeyová vegetariánkou a trpí misofóniou. Jej blízkou priateľkou je herečka Clea DuVall, s ktorou sa spoznala v roku 2001.
V rokoch 2007 až 2014 bol jej manželom herec Jimmi Simpson. Ich manželstvo bolo bezdetné. V roku 2020 sa vydala za herca Jasona Rittera, ktorému v roku 2018 porodila dcéru.
Prague Pride

Prague Pride je festival LGBTQ hrdosti, poriadaný v Prahe od roku 2011; každoročne vždy v polovici augusta, po dobu asi jedného týždňa. Okrem tradičného sobotného sprievodu Prahou, ktorý je vrcholom celého festivalu pravidelne predstavuje množstvo verejných diskusií, debát, workshopov, špotových a kultúrnych akcií a duchovných stretnutí.
Program a organizace.
V rámci festivalu sa konajú desiatky kultúrnych, športových a spoločenských akcií; tak ako v symbolickej Pride Village na Střeleckom ostrove, tak na viacerých iných miestach po Prahe.
Vyvrcholením celého festivalu je „průvod hrdosti“, ktorého tradícia sa datuje až do roku 1970 kedy prvý takýto sprievod prešiel ulicami New Yorku ako priama reakcia na homofóbnu a transfóbnu šikanu zo strany polície, snahu o všeobecnú gay liberalizáciu a vznik hnutí za práva sexuálnych menšín. Sprievodu sa tradične zúčastňujú desiatky tisíc ľudí, často nesúcich dúhové vlajky a transparenty oslavujúce queer kultúru, a okolo desiatky alegorických vozov vypravovaných najrôznejšími LGBTQ organizáciami, korporáciami, politickými stranami alebo gay klubmi. Od roku 2018 tiež v čele sprievodu stoja takzvaní „maršalovia“, teda osobnosti, ktoré sa výrazným spôsobom zaslúžili o rozvoj LGBTQ práv v Česku a vo svete.
Veľká cena Kataru 2021

Veľká cena Kataru 2021 (angl. Formula 1 Ooredoo Qatar Grand Prix 2021), boli preteky Formule 1, ktoré sa konali dňa 21. novembra 2021 na okruhu Losail International Circuit v Lusiale, neďaleko od Dohy, hlavného mesta Kataru. Bola to 20. Veľká cena sezóny 2021 a premierová Veľká cena Kataru.
Lewis Hamilton vyhral preteky pred Maxom Verstappenom a Fernandom Alonsom. Pre Fernanda Alonsa to bolo prvé umiestnenie na stupňoch víťazov za 104 pretekov; posledný krát bol na Veľkej cene Maďarska 2014 na pódiu. Počas Veľkej ceny utrpeli viacerí pretekári, okrem iného aj Valtteri Bottas, defekt ľavej prednej pneumatiky, potom ako agresívne prešli cez obrubníky.
Výsledky.
Kvalifikácia.
Poznámky:
Preteky.
Poznámky:
Referencie.
65803 Didymos

65803 Didymos (predbežné označenie 1996 GT) je binárna planétka radená do kategórie blízkozemských a potenciálne nebezpečných. Planétka bola objavená v roku 1996 91 cm ďalekohľadom na americkom Národnom observatóriu Kitt Peak v rámci rozbiehajúceho sa projektu hľadania planétok a komét Spacewatch. Pomenovaná je podľa gréckeho slova "δίδυμος" – „dvojča“.
Planétka je predmetom návštev dvoch kozmických sond. 27. septembra 2022 o 01:14 SELČ americká sonda DART úspešne kolidovala s jej mesiačikom Dimorfos. V roku 2026 by k nej potom mala doraziť európska sonda Hera, ktorá by ju mala po impakte DARTu detailne študovať.
Popis.
Didymos patrí do skupín Apollo a Amor – obieha až za dráhou Zeme, nekríži sa s ňou, môže sa k nej však priblížiť na vzdialenosť len 6,1 milióna km. K Slnku sa môže priblížiť na 1,013 AU (151 mil. km), najďalej od neho môže byť 2,276 AU (340 mil. km), pretína teda dráhu Marsu.
K Zemi sa priblížil v novembri 2003 na 7,16 mil. km. Ďalšie podobne blízke stretnutie je vypočítané na november 2123.
Priemer planétky bol radarovými meraniami upresnený na 0,78 ± 0,08 km. Planétka obehne Slnko za 2,11 roka (770 dní). Okolo svojej osi sa otočí za 2,26 hod.
Mesiac Dimorfos.
Český astronóm Petr Pravec z hvezdárne Ondřejov objavil 20. novembra 2003 pri planétke mesiačik, nazvaný Dimorfos (jeho predbežné označenie bolo "S/2003 (65803) 1"). Má priemer približne 160 m a obežnú dobu 11,92 h.
Misie k planétke.
Mesiac Dimorfos bol cieľom americkej sondy DART ("Double Asteroid Redirection Test") agentúry NASA. 27. septembra 2022 o 01:14 SELČ sonda do mesiaca narazila s cieľom overiť, či je táto metóda vhodná na odkláňanie potenciálne nebezpečných planétok, pri ktorých existuje riziko kolízie so Zemou.
Následne v roku 2027 by mala k planétke doraziť európska sonda Hera, ktorá by ju mala po impakte detailne študovať. Raketa Falcon 9 s európskou sondou Hera a dvoma cubesatmi odštartovala 7. októbra 2024. Cieľom Hery aj cubesatov je prieskum dvojplanétky, na ktorej povrchu by mali pristáť, Hera na väčšom Dydime, cubesaty na menšom Dimorphe.
Kafisias

Kafisias () môže byť:
Srniak

Srniak () je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Rajecká Lesná, približne juhozápadne od Rajca.
Poloha.
Nachádza sa na severnom okraji pohoria, v geomorfologickom podcelku Zliechovská hornatina a časti Strážov. Vrchol leží na rozhraní Žilinského a Trenčianskeho kraja, na hranici okresov Žilina a Považská Bystrica a hrebeňom vedie aj hranica katastrálnych území obcí Rajecká Lesná a Malé Lednice. Srniak je súčasťou hrebeňa, vedúceho zo Strážova severným smerom cez Hrubú Kečku.
Opis.
Srniak leží v hrebeni, tvoriacom najsevernejší výbežok Strážovských vrchov, ktorý lemuje tok Rajčanky. Hrebeň vedie zo Strážova severovýchodným smerom cez Čierny a Sádocký vrch až na susednú Babu (), kde končí. Zo severného smeru je vrch identifikovateľný kvôli rozsiahlemu kameňolomu, no i jedinečnej symetrickej siluete. Z významných vrchov je na severe Dubová (), západne ležia Stráne (), južne Šibeničná () a východne Baba (). Východné svahy hrebeňa odvodňujú prítoky Rajčanky, zo severných voda odteká do Čierňanky a malú časť na juhozápade odvodňujú prítoky riečky Domanižanka do Váhu. Najbližšími sídlami sú východne ležiaca Rajecká Lesná, severovýchodne situovaná Šuja, severozápadne ležiace Malé Lednice a juhozápadne položená Kardošova Vieska.
Výhľady.
Nesúvislý lesný porast vrcholu i hrebeňa ponúka niekoľko možností na obmedzený rozhľad. Horizontu dominujú najmä okolité vrchy Strážovských a Súľovských vrchov, neďaleký majestátny Kľak a Žilinská kotlina. Z vhodných lokalít bez vegetácie možno pozorovať najmä Lúčanskú Fatru, čiastočne i Biele Karpaty a Javorníky, nezriedka je na horizonte vidieť aj Veľkú Raču, Pilsko, Babiu horu či Lysú horu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa a severozápadná časť masívu je verejnosti neprístupná kvôli rozsiahlemu kameňolomu. Prístup je tak možný z okolitých obcí neznačenými lesnými chodníkmi.
Rezolúcia o Formóze

Rezolúcia o Formóze (, ; oficiálne ) bolo spoločné uznesenie prijaté Senátom a Snemovňou reprezentantov Spojených štátov 28. a 25. januára 1955 a schválené prezidentom Spojených štátov Dwightom D. Eisenhowerom 29. januára 1955 v reakcii na eskaláciu napätia medzi komunistickou Činskou ľudovou republikou a kapitalistickou Čínskou republikou (Taiwanom) a zhruba mesiac po uzavretí zmluvy o vzájomnej obrane medzi Spojenými štátmi a Čínskou republikou. Kongres tým oprávnil prezidenta nasadiť Ozbrojené sily Spojených štátov na obranu územia Čínskej republiky (Formosa, Peskadory, súostrovia Ťin-men a Ma-cu) proti hroziacemu útoku Čínskej ľudovej republiky.
Návrh uznesenia bol predložený Snemovni reprezentantov 24. januára (ako H. J. Res. 159) a Senátu (ako S. J. Res. 28). Snemovňa uznesenie schválila 25. januára pomerom hlasov 410–3 a Senát tak učinil 28. januára pomerom hlasov 85–3.
Kongres určil platnosť rezolúcie dovtedy, „kým prezident nerozhodne o tom, že mier a bezpečnosť predmetného územia primerane garantujú medzinárodné pomery vytvorené krokmi Organizácie Spojených národov alebo iným spôsobom“. No po zlepšení vzťahov medzi Spojenými štátmi a Čínskou ľudovou republikou Kongres v roku 1974 rozhodol o zrušení rezolúcie.
Zmluva o vzájomnej obrane medzi Spojenými štátmi americkými a Čínskou republikou

Zmluva o vzájomnej obrane medzi Spojenými štátmi americkými a Čínskou republikou (, ), neoficiálne čínsko-americká zmluva o vzájomnej obrane (), bola bilaterálna medzinárodná zmluva uzavretá vládou Spojených štátov a vládou Čínskej republiky (Taiwanu) 2. decembra 1954, ktorou sa vzájomne zaručili poskytnúť si vojenskú pomoc v prípade vypuknutia vojny alebo hrozby jej vypuknutia. Tento akt bol reakciou na útok komunistickej Čínskej ľudovej oslobodeneckej armády na Kuomintangom kontrolované súostrovie Ťin-men v septembri 1954.
Záväzok obsiahnutý v zmluve sa týkal len ostrova Taiwan a súostrovia Peskadory, no rezolúcia o Formóze z januára nasledujúceho roku ho rozšírila aj na súostrovia Ťin-men a Ma-cu. V súvislosti so zlepšením vzťahov Spojených štátov a Čínskej ľudovej republiky v decembri 1978 prezident Spojených štátov Jimmy Carter upovedomil vládu Čínskej republiky o americkom zámere zrušiť platnosť zmluvy, k čomu napokon došlo k 1. januára 1980, hoci podľa niektorých názorov zmluvu čiastočne (z hľadiska bezpečnostných záruk) nahradil zákon o vzťahoch s Taiwanom prijatý v marci 1979.
Cesta III. triedy 2177 (Slovensko)

Cesta III. triedy číslo 2177 ("III/2177", staré číslo "III/065039") je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Jej celková dĺžka je 1,338 km. 
Priebeh.
Cesta začína v meste Turčianske Teplice, časti Diviaky križovatkou s cestou I/65. Pokračuje do Diviak ako ulica 1. mája západným smerom, neskôr sa stáča smerom na sever ku železničnej stanici. Pokračuje severným smerom ako ulica Staničná, neskôr Matičná a napokon sa napája na cestu III/2183, ulicu Prievidzskú 
Stav.
Podľa údajov z roku 2008 bola cesta na úseku dlhom 0,774 km (57,8 % priebehu) vo veľmi dobrom stave a na úseku dlhom 0,564 km (42,2 % priebehu) v stave nevyhovujúcom. V roku 2015 prebehla na ceste rekonštrukcia s cieľom opravy vodovodnej prípojky v miestnej časti v úseku dlhom 242 m na polovici vozovky. V roku 2019 bola pri stanici posilnená vozovka v 500 m dlhom úseku cesty.
Kafisias (sochár)

Kafisias () bol starogrécky sochár.
Sochár Kafisias, možno vnuk Kafisia, archonta v boiótskej Tanagre, bol činný pravdepodobne na konci 3. storočia pred Kr. (uvádza sa aj začiatok 2. stor. pred Kr.). Známe sú jeho dva autorské podpisy (signatúry pod nápismi) na podstavcoch zo sôch objavených Boiótii:
Podľa prvého nápisu bol autorom sochy Forystasa, syna Triaxa, víťaza súťaže hlásateľov na hrách zasvätených Diovi (na olympiáde). Socha z podstavca sa už dávno stratila, ale jeho nápis, objavený anglickým archeológom W. M. Leakeom v januári 1806, ktorý je zabudovaný v stene kostola "Ayios Thomas" juhovýchodne od Tanagry, je ešte stále viditeľný.
Druhý nápis s jeho signatúrou na podstavci, ktorý bol kedysi zrejme základňou sochy mýtického hudobníka a básnika Thamyrida, nájdený v archeologickej lokalite starovekého mesta Thespiai, pripomína "ex voto" (obetný dar), ktorý bol Filetairom, synom Eumena, venovaný Múzam. Tento Filetairos bol zrejme synovec Filetaira (nebolo to s istotou preukázané), prvého vládcu Pergamonu, ktorý poskytol veľké pozemkové granty helikónskym Múzam. Thespijčania potom na oplátku založili na jeho počesť významné kultové združenie. Na podstavci v Thespiách sa našiel aj epigram od gréckeho básnika Onesta, ktorý rozpráva o nešťastí Thamyrida, ktorý sa odvážil konkurovať Múzam. Grécky cestovateľ Pausanias navštívil v Boiótii "helikónsky háj" (na úpätí vrchu Helikón), zasvätený Múzam a videl sochu Thamyrida: „"Do týchto miest umiestnili aj podoby všetkých tých básnikov, ktorí sa nejako preslávili v hudbe. Tak je tu Thamyris, už slepý a naťahuje sa po spadnutej lýre. "“ Nie je však známe, či bola práve táto socha Kafisiasovým dielom.“
IPhone 13

 iPhone 13 a 13 Mini sú smartfóny, ktoré boli navrhnuté, vyvinuté a sú predávané spoločnosťou Apple. V súčasnosti sú jednými z modelov pätnástej generácie telefónov iPhone. Ide o nástupcov modelov iPhone 12 a 12 mini. Modely boli oznámené spolu s drahšími modelmi iPhone 13 Pro a Pro Max 14. septembra 2021 v Divadle Steva Jobsa v Apple Parku, výkonným riaditeľom spoločnosti Apple, Timom Cookom. Predobjednávky na iPhone 13 sa začali 17. septembra 2021 a telefón bol vo väčšine krajín k dispozícii 24. septembra 2021. Predobjednávky na iPhone 12 Mini sa začali 6. novembra 2020 a telefón bol k dispozícii od 13. novembra 2020.
Charakteristika.
iPhone 13 má ploché šasi podobné s predchádzajúcimi modelmi Apple iPhone. Telefóny však disponujú niektorými rozdielmi, akými sú napríklad zadné kamery, ktoré sú väčšie a usporiadané diagonálne. Snímač Face ID v hornej časti obrazovky je teraz o 20 % menší v porovnaní s predchádzajúcimi modelmi iPhone 12. Kryty z iPhone 12 taktiež nie sú kompatibilné s krytmi na iPhone 13.
iPhone 13 a 13 Mini sú dostupné v piatich farbách: Midnight (tmavosivá), Starlight (biela), Product Red (červená), zelená, modrá a ružová.
iPhone 13 a iPhone 13 Mini využívajú čip A15 Bionic navrhnutý spoločnosťou Apple. Sú vybavené 6-jadrovým CPU, 4-jadrovým GPU a 16-jadrovým systémom Neural Engine, zatiaľ čo iPhone 13 Pro a 13 Pro Max majú až 5-jadrový GPU. 
Displeje.
iPhone 13 má 6,1-palcový (15 cm) displej s technológiou Super Retina XDR OLED s rozlíšením 2532 × 1170 pixelov a hustotou pixelov približne 460 PPI s obnovovacou frekvenciou 60 Hz. iPhone 13 Mini má 5,4-palcový (14 cm) displej s rovnakou technológiou s rozlíšením 2340 × 1080 pixelov a hustotou pixelov približne 476 PPI.
Kamery.
iPhone 13 a 13 Mini sú vybavené rovnakým kamerovým systémom s tromi kamerami: jedna predná kamera a dve zadné kamery: širokouhlá a ultraširoká. Zadné fotoaparáty obsahujú väčšie snímače pre väčší zber svetla s optickou stabilizáciou obrazu (). Modul fotoaparátu na zadnej strane je usporiadaný diagonálne, aby sa do šasi zmestili väčšie snímače.
Anson Thornton

Anson Thornton (* 28. jún 2003, Oshawa, Ontário, Kanada) je jamajský hokejový brankár pôvodom z Kanady, ktorý hrá v tíme Tucson Roadrunners v American Hockey League. V NHL má zmluvu s klubom Utah Hockey Club. Jamajku reprezentoval na turnaji Latam Cup v sezóne 2019-20, na ktorom obsadila prvé miesto.
Narodil sa v Oshawe kanadskej matke a jamajskému otcovi, ale vyrastal v Toronte. Do roku 2020 chytával za rôzne mužstvá z tohto mesta, až v sezóne 2019-20 sa mal presunúť do tímu Sarnia Sting hrajúcom v OHL. Z dôvodu pandémie však v danom ročníku neodchytal jediný súťažný zápas. Anson Thornton nikdy neprešiel draftom.
Napriek tomu si ho v lete 2021 pozvala Arizona Coyotes do kempu pre nováčikov na skúšku. Na vedenie klubu zapôsobil, na turnaji nováčikov sa postavil do bránky v zápasoch proti Vegas Golden Knights a Anaheim Ducks. Thornton podpísal s mužstvom vstupný kontrakt na tri sezóny a v septembri 2021 sa pripojil aj do predsezónneho kempu tímu.
V prípravnom zápase proti Los Angeles Kings už čelil hráčom so skúsenosťami z NHL. Príležitosť dostal v tretej tretine, keď v bránkovisku vystriedal Josefa Kořenářa. Pochytal všetkých 17 striel a pomohol tímu udržať vedenie 2-1.
Felicità (skladba)

Felicità (výslovnosť: [felitʃiˈta]; ) je hitová pieseň taliansko-amerického dua Al Bano &amp; Romina Power, vydaná v roku 1982. Pieseň zožala medzinárodný komerčný úspech a zostáva pravdepodobne ich najznámejšou piesňou.
Informácie.
Duo sa so skladbou zúčastnilo na hudobnom festivale v Sanreme v roku 1982 a skončilo ako druhé. Pieseň sa objavila v albume "Felicità" z roku 1982. Záverečná skladba z albumu "Arrivederci a Bahia" bola vydaná ako strana B. Pre vydanie v Španielsku boli obidve piesne znova nahraté v španielčine a singel dostal iný titulný obrázok.
Felicità sa stretla s veľkým komerčným úspechom, keď sa počas marca až júna 1982 dostala na prvé miesto talianskeho singlového rebríčka a nakoniec sa na medzinárodnej úrovni predalo milión kópií.
Pieseň bola zahraná dvojicou "Laislavo „Lado“ Kravanja a Léa Seydoux" na konci filmu "Lourdes" z roku 2009.
Hudobné video.
Videoklip k piesni bol natočený v Petrohrade na brehu rieky Neva. Vyobrazuje duo Albana Carrisiho a Rominu Power, ako spievajú pieseň, zatiaľ čo riadia motorový čln. Romina Power a väčšina komparzistov nosí historické kostýmy.
Kuriozita.
Inštrumentálna verzia piesne "Felicità" v swingovej verzii znie v pozadí v kriminálnom seriáli Derrick v 150. epizóde (Nočný telefonát, 1987) v 39. minúte.
Pieseň "Felicità" bola prespievaná aj Mariánom Mitašom a Dominikou Kavaschovou v seriáli Oteckovia v 213. epizóde (2019) v 12. minúte.
Felicità

Felicità môže byť:
Čierťaž (prítok Zázrivky)

 Čierťaž je potok v juhozápadnej časti regiónu Orava v obci Zázrivá v okrese Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Zázrivky, ktorá ústi do Oravy; má dĺžku 1,5 km. Je vodným tokom V. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-21-04-070. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Kysucká vrchovina, geomorfologický podcelok Kysucké bradlá, geomorfologická časť Zázrivská brázda.
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v pasienkovo-lesnom extraviláne v centrálnej časti územia obce Zázrivá v okrese Dolný Kubín v lokalite "Zázrivské lazy", juhozápadne od vrchu "Jedľovinka" s nadmorskou výškou , severovýchodne od vrchu "Pálenica" s nadmorskou výškou a západne od pasienka "Čierťaž", v geomorfologickom podcelku Kysucké bradlá.
Opis toku.
Tečie v krátkom úseku južným smerom lesným a lúčno-pasienkovým extravilánom, neskôr juhovýchodným smerom, obmýva severozápadné a juhozápadné svahy pasienka "Čierťaž", v nadmorskej výške vteká do intravilánu obce Zázrivá, oboma brehmi obmýva cintorín, v nadmorskej výške ústi do Zázrivky ako jej pravostranný prítok. Nemá prítoky.
Pramení, preteká a ústi v geomorfologickom celku Kysucká vrchovina, v geomorfologickom podcelku Kysucké bradlá, v geomorfologickej časti Zázrivská brázda. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve pasienka "Čierťaž", situovaného nad ľavým brehom potoka. Názov pasienka bol bez zmeny prenesený na potok. Názov pasienka "Čierťaž" má pôvod v pôvodnom význame apelatíva "čierťaž" v stredovekej slovenčine "pôda získaná vyklčovaním lesa", čo bol v stredoveku veľmi častý identifikačný prvok pri opise pozemkov, resp. pri opise priebehu ich hraníc v lesnom priestore. Apelatívum "čierťaž" získalo pozdejšie i posunutý význam a to "hraničná čiara, hranica". Motivantom pomenovacieho procesu v čase pomenovania pasienka "Čierťaž" bol charakteristický výskyt čierťaží v priestore pomenúvaného geografického objektu. Klčovanie lesa bol jeden zo stredovekých spôsobov odlesňovania, transformácie lesných pozemkov na kultúrnu pôdu - poľnohospodárske pozemky. Zo slovného základu apelatíva "čierťaž" bol v slovenskom stredovekom jazykovom prostredí utvorený jednoslovný nepredponový názov pasienka "Čierťaž" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii; toto apelatívum je v súčasnej slovenčine vysunuté na okraj slovnej zásoby; porovnaj aj hydronymá napr. Čierťaž, Čierťažský potok, Čierťažský potok, Čertižnianka. 
Hydronymum "Čierťaž" bolo štandardizované v roku 1994.
Forystas z Tanagry

Forystas () bol starogrécky víťaz súťaže hlásateľov. 
Forystas, syn Triaxa z Tanagry, zvíťazil v súťaži hlásateľov na neidentifikovanej „dobrej Diovej súťaži“ ("καλὸν ἀγῶνα Διός"). Pripomína to nápis (epigram) na podstavci (pôvodne na ňom stála jeho socha, zhotovená sochárom Kafisiasom), ktorý v roku 1806 objavil anglický archeológ W. M. Leake v stene kostola "Ayios Thomas" juhovýchodne od Tanagry. Forystas možno dosiahol víťazstvo na olympiáde v élidskej Pise ("Pisa" alebo "Pisatis" bola oblasť v Elide, kde sa nachádzala posvätná pôda Olympie), ale nedá sa vylúčiť, že zvíťazil na hrách v Eleutherii alebo na hrách "Basileia" v Lebadeii (panboiótske hry, na pamiatku víťazstva Téb nad Spartou v bitke pri Leuktre ). Nápis datujú do polovice 3. stor. pred Kr.
Kanadský profesor klasickej filológie "Nigel Crowther" poznamenal, že Forystas, víťaz súťaže hlásateľov, mohol byť tiež športovcom, dokazuje to tým, že ho v epigrame chvália aj za víťazstvá na hrách (ἀγῶνας, na agónoch) dosiahnuté „okrídlenými nohami“ (πτανοῖς ποσὶν - "ptanois posin").
Sokolie (vrch v Strážovských vrchoch)

Sokolie () je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Pružina, približne južne od Považskej Bystrice.
Poloha.
Nachádza sa v severnej polovici pohoria, v geomorfologickom podcelku Zliechovská hornatina a časti Strážov. Vrchol leží na území Trenčianskeho kraja, v okrese Považská Bystrica a v katastrálnom území obce Pružina. Sokolie je súčasťou CHKO Strážovské vrchy.
Opis.
Sokolie je mohutný bralnatý vrch, nachádzajúci sa v najvyššej časti Strážovských vrchov, severne od dominantného Strážova. Najvyšší vrch Strážov leží južne od Sokolia, západne susedí Javorina () a Svrčinovec (), severným smerom Stráne (), východným smerom Hrubá Kečka () a Čierny vrch () a južne susedí vrch Strážov (). Východnú a severnú časť masívu odvodňuje Strážovský potok, západnú Biely potok, oba smerujúce do riečky Pružinka v povodí Váhu. Najbližšími sídlami sú severne situovaná osada Predhorie, patriaca do Pružiny, západne ležiaci Mojtín a juhozápadne položený Zliechov. Vo východnej časti sú Sokolie jaskyne a práve východným úpätím prechádza značený chodník z Pružiny na Strážov.
Výhľady.
Lesný porast pokrýva takmer celý masív, v blízkosti vrcholu sa však nachádza horská lúka a skalné bralá. Tie ponúkajú obmedzený výhľad na okolité vrchy pohoria, najmä Strážov, Čierny vrch a Hrubú Kečku. Východným smerom dominuje majestátny Kľak a Lúčanská Fatra, severným smerom vidieť Rajeckú kotlinu a Súľovské vrchy, západne Javorníky a Biele Karpaty a juhovýchodne možno vidieť časť Kremnických vrchov. Nezriedka je na horizonte vidieť Veľkú Raču, Babiu horu či Lysú horu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolitých obcí. Prístup sťažujú mnohé bralá, ktoré pokrývajú veľkú časť Sokolia.
Žuej I-fu

Žuej I-fu (, pchin-jin: "Rui Yi-fu", iné prepisy: "Ruey Yih-Fu", "Ruey Yih-fu", "Rui Yifu", "Fou Joue Yi", "Jui I-fu"; * 18. máj 1898 – † 7. júl 1991, Tchaj-pej) bol taiwanský etnológ. Významne prispel k rozvoju čínskej a taiwanskej antropológie.
V závere čínskej občianskej vojny emigroval z pevninskej Číny na Taiwan, kde začal pôsobiť na Národnej taiwanskej univerzite. Vo svojej vedecko-výskumnej činnosti sa zameriaval na klasifikáciu etnických skupín osídľujúcich Čínu, na etnografiu menšín a na dejiny nečínskych (nechanských) etník v juhozápadnej Číne.
Básnický spolok modrej hviezdy

Básnický spolok modrej hviezdy () bol pomerne voľný básnický spolok na Taiwane, ktorý sa utvoril okolo Tchan C'-chaoa a Jü Kuang-čunga v reakcii na modernistický prúd združený okolo Ťi Siena. Toto zoskupenie bolo aktívne v rokoch 19541964 a v rámci svojej činnosti vydalo niekoľko tuctov básnických zbierok. Išlo o jedno zo štyroch hlavných zoskupení moderného taiwanského básnického hnutia aktívneho v období od polovice 50. do polovice 60. rokov.
Členov Modrej hviezdy charakterizovala menšia miera radikalizmu ako u modernistov. Hoci čerpali zo západných modernistických tendencií a nepokladali sa za udržiavateľov tradičnej čínskej poézie, odmietali „slepé“ preberanie západných tradícií a namiesto kládli dôraz na tvorbu „čistej poézie“, založenej na osobných životných postrehoch, pričom toto sebavyjadrenie autora v súzvuku s národným duchom a kultúrnym dedičstvom. Napr. Čchin C'-chao vo svojej úvahe „Kam smeruje nová poézia?“ (, 1957) zdôrazňoval, že básnická tvorba má byť výsledkom autorovho rozjímania nad životom, jeho myšlienkového a citového prežívania. Prizvukoval, že básnický štýl nemožno zakladať na imitácií niekoho iného (napr. západnej literatúry), ale že musí ísť o jedinečný, osobný výtvor autora. Zároveň dával do popredia potrebu pri písaní poézie myslieť na čitateľa, umožniť mu nahliadnuť do autorovho duševného sveta, čo sa vylučovalo s používaním nezrozumiteľného alebo chaotického vyjadrovania. Básnik by sa podľa neho tiež mal vychádzať z filozofických zásad, snažiť sa svojou tvorbou nepriamo hľadať všeobecne platnú pravdu.
Variant omikron vírusu SARS-CoV-2

Variant omikron vírusu SARS-CoV-2 (iné názvy: vývojová vetva/línia B.1.1.529, klád GR/484A, klád 21K) je variant vírusu (presnejšie: vírusového kmeňa) SARS-CoV-2, ktorý spôsobuje ochorenie COVID-19. 
Prvý prípad bol Svetovej zdravotníckej organizácii (WHO) nahlásený z Južnej Afriky 24. novembra 2021. 26. novembra 2021 ho WHO označila za variant vyvolávajúci znepokojenie a pomenovala ho podľa gréckeho písmena omikron.
Variant má nezvyčajne veľký počet mutácií, až 50. Niekoľko mutácii je nových a až 32 sa ich nachádza na spike proteíne. Vysoký počet mutácii viedol k obavám týkajúcim sa odolnosti voči vakcínam proti ochoreniu COVID-19 a rýchlemu šíreniu. Výsledkom bolo, že tento variant bol rýchlo označený za veľmi rizikový a viaceré krajiny zaviedli cestovné obmedzenia na lety z Južnej Afriky a ďalších krajín, aby obmedzili alebo spomalili jeho medzinárodné šírenie. K 8. decembru 2021 bol variant rozšírený v minimálne 57 krajinách sveta. Na Slovensku bol variant potvrdený 11. decembra 2021, keď boli identifikované prvé tri prípady.
Označenie.
Technická poradná skupina WHO pre vývoj vírusu SARS-CoV-2 26. novembra označila B.1.1.529 za znepokojujúci variant a pridelila mu označenie omikron.
História.
Dňa 24. novembra 2021 bol tento variant prvýkrát nahlásený WHO z Južnej Afriky. Prvý známy exemplár bol identifikovaný 9. novembra 2021 v Botswane. Dosiaľ zistili sekvenovaním (genetickou analýzou) 77 prípadov v Južnej Afrike, štyri prípady v Botswane, dva v Hongkongu a jeden v Izraeli. V posledných dvoch prípadoch išlo o ľudí prichádzajúcich z Juhoafrickej republiky, respektíve Malawi. 
Obavy z potenciálneho ekonomického dopadu variantu omikron viedli 26. novembra k poklesu globálnych trhov, vrátane najhoršieho poklesu indexu Dow Jones Industrial Average v roku 2021. Cena ropy Brent Crude a West Texas Intermediate klesla o 10 % a 11,7 %. Rovnako poklesol aj trh s kryptomenami.
Spolok modernej poézie

Spolok modernej poézie () bol básnický spolok na Taiwane, ktorý vo februári 1956 založil Ťi Sien, čím nadviazal na založenie časopisu „Štvrťročník modernej poézie“ () v roku 1953. V Spolku modernej poézie sa združovalo vyše 100 básnikov.
Stúpenci tohto prúdu presadzovali radikálny odklon od čínskej básnickej tradície, hľadajúc inšpiráciu v západnej poézii nasledujúcej od francúzskeho modernistického básnika Charlesa Baudelairea. Tento prístup označovali za „horizontálnu transplantáciu“ západnej moderny. Práve v tomto spočíval ich spor s Básnickým spolkom modrej hviezdy (Tchan C'-chao, Jü Kuang-čung a ď.).
V roku 1959 Ťi Sien opustil spolok a v roku 1964 svoju činnosť ukončil „Štvrťročník modernej poézie“, čím sa skončil obdobie vplyvu modernistov v modernom taiwanskom básnickom hnutí.
Modernista

Modernista (plurál modernisti) môže byť:
Fort Zeelandia (Taiwan)

Pevnosť Zeelandia bola obchodným a vojenským opevneným postom nizozemskej Východoindickej spoločnosti (Vereenigde Oost Indische Compagnie) na juhozápadnom pobreží ostrova Taiwan. Pevnosť bola viackrát premenovaná – niesla aj názov Taiwan (臺灣城), Orange (奧倫治城) a An-pching (安平城). Súčasné čínske meno lokality s pevnosťou je An-pchingská Stará pevnosť (). Leží v dnešnom mestskom dištrikte An-pching, ktorý je súčasťou mesta Tchaj-nan.
Dejiny.
Pevnosť bola založená v roku 1624 po tom, ako boli Nizozemci vytlačení z Peskadorských ostrovov (ležia západne od ostrova Taiwan), z ktorých sa pokúšali nadviazať obchodné vzťahy s Čínou (neúspešne). Nové miesto pre ich pôsobenie vybral Martinus Sonck (cca 1590 – 1625; stal sa aj prvým nizozemským guvernérom na Taiwane) na neďalekom ostrove Taiwan. Lokalita, ktorú vybral, sa tiež nazývala „Taiwan“ alebo „Taoyuan“. Niekedy bola ako „Taoyuan“ či „Taiovan“ nazývaná aj samotná pevnosť. Pevnosť však Nizozemci nazvali podľa mena lode, na ktorej sa Sonck z Peskadorských ostrovov priplavil. Prvá podoba pevnosti vznikla asi po 10-toch rokoch. Neskôr bola v blízkej vzdialenosti od nej postavená ďalšia pevnosť s názvom Provintia. Obe dostávali dodávky potravín a tiež vojakov z hlavnej bázy Východoindickej spoločnosti – z Batavie.
V apríli 1661 vypuklo v okolí pevnosti povstanie čínskych osadníkov, ktoré viedol Čeng Čcheng-kung (romanizovaná podoba jeho mena bola Koxinga, ktorú používali Nizozemci). 30. apríla 1661 začal so svojimi mužmi (mohlo ich byť až 25 000) obliehať pevnosť Zeelandiu, ktorú bránilo približne 2 200 nizozemských vojakov. Po deviatich mesiacoch obliehania, ktoré si vyžiadalo na strane obliehaných 1 600 životov, sa pevnosť 1. februára 1662 vzdala. Na základe kapitulácie mohol guvernér Frederick Coyett so svojimi dôstojníkmi a vojakmi, ale aj civilistami, pevnosť opustiť a vrátiť sa do Batavie. Tovar patriaci nizozemskej Východoindickej spoločnosti ale prepadol obliehateľom. Opustením pevnosti sa skončilo 38-ročné pôsobenie Nizozemcov na ostrove Taiwan (dobovo Formóza).
Pevnosť sa postupne stávala nefunkčnou pre postupné zanášanie zálivu, vstup do ktorého strážila. V poslednej tretine 19. storočia bol stavebný materiál z pevnosti do veľkej miery rozobraný a použitý na stavbu modernej pevnosti s názvom „Večný zlatý hrad“.
V súčasnosti sa z pôvodnej pevnosti Zeelandia zachovali len zvyšky južných tehlových terás. V jednej z budov v centre je umiestnené múzeum histórie lokality An-pching.
Fort Zeelandia

Fort Zeelandia ( doslova „Pevnosť Zeelandia“) môže byť: