De Havilland Mosquito

de Havilland DH.98 Mosquito bolo britské dvojmotorové viacúčelové lietadlo, ktoré bolo používané najmä počas druhej svetovej vojny ako stíhací bombardér, denný a nočný stíhač, ľahký bombardér, taktický bombardér, hĺbkové útočné lietadlo (intruder), torpédový bombardér, navádzacie lietadlo bombardovacích zväzov (pathfinder), lietadlo pre rádioelektronický boj (najmä ako rušička nemeckých radarov), námorné hliadkové lietadlo (scout) alebo prieskumné lietadlo. Išlo o jeden z najvšestrannejších typov druhej svetovej vojny, ba čo viac, vo väčšine týchto úloh stroj exceloval. Pre nemecké lietadlá bol jedným z najťažších protivníkov, najmä v noci. Až do príchodu He 219 Uhu ho nedokázal v nočnom boji bežne zostreliť žiadny nemecký stíhač. Vďaka svojim kvalitám, ktorými sa vyznačoval aj napriek tomu, že bol z veľkej časti vyrobený z dreva, dostal prezývku „drevený zázrak“. V čase svojho zaradenia do aktívnej služby (1941) bolo Mosquito krátku dobu najrýchlejším sériovo vyrábaným lietadlom sveta.
Vznik a vývoj.
Stroje Mosquito vznikli vo firme de Havilland Aircraft Company v októbri 1938 vlastne tak trochu na vlastnú päsť. Pôvodne boli plánované ako rýchle neozbrojené bombardéry, ktoré by boli schopné uniknúť i moderným stíhačkám. Britské vojenské kruhy, ako aj prax ukázali, že takáto konštrukcia sa zatiaľ nikde neuplatnila, pretože bombardéry zakaždým pokrivkávali za výkonmi stíhačiek, a preto boli ich ľahkou korisťou. Práve preto v Británii s objednávkou takýchto neperspektívnych lietadiel dlho otáľali a objednali iba skúšobnú sériu. Až v roku 1940, kedy bola Británia v stave totálnej vojny a na anglickom nebi prebiehala veľká letecká bitka o Britániu upútali výkony prototypu dotyčné miesta. Pôvodné predpoklady veľmi rýchlych strojov sa splnili. Mosquitá dosahovali rýchlosť viac než 600 km/h, na svoju veľkosť boli dostatočne obratné a dobre ovládateľné. Veľká časť ich úspechu spočívala v úspore hmotnosti, keďže trup aj krídla boli vyrábané z preglejky (balzového sendviča) – lisovanej balzy a smrekového dreva, ktorá bola veľmi ľahká, lacná a s dodávkami, v ktorej neboli v tej dobe žiadne problémy. Posádku stroja tvoril pilot a vzadu vpravo vedľa neho sediaci navigátor, ktorý mohol obsluhovať rádiolokátor. Ľahký a aerodynamicky dobre vyriešený drak navyše poháňali výkonné motory Rolls-Royce Merlin 21. Preto bola okamžite zahájená sériová výroba. 
Prvá stíhacia verzia dostala označenie NF. Mk.II. Bola vyzbrojená štyrmi guľometmi kalibru 7,7 mm, rovnakým počtom kanónov kalibru 20 mm a navyše niesla aj rádiolokátor AI. Mk.IV so špicatou anténou. Celá táto batéria zbraní a eletroniky bola umiestnená v prednej časti trupu. Nové stíhacie stroje prišli k jednotkám začiatkom roku 1942 a rýchlo začali vytláčať nočné stíhacie Bristol Beaufightery. Je zaujímavé, že keď boli pri prevádzke nové stroje pre plnenie nočného stíhania nastriekané matnou čiernou farbou, ich maximálna rýchlosť klesla o 25,5 km/h . Bombardovacia verzia označená B. Mk.I neniesla žiadnu výzbroj podobne ako prieskumná verzia PR. Mk.I. Rovnako ako ich stíhacie varianty aj bombardovacie a prieskumné Mosquitá sa stali veľmi rýchlo úspešné. Od konca roku 1942 operovali nielen z britskej pevniny, ale aj z Malty. Neskôr aj zo severnej Afriky, Sicílie a Talianska. 
Vzniklo niekoľko verzií, najpočetnejšie boli stíhacie-bombardovacie verzie FB. Stroje verzie NF. 30, boli tak rýchle, že ich nedostihlo žiadne vrtuľové lietadlo Luftwaffe, niekoľko ich však bolo zostrelených nočnými stíhacími lietadlami Heinkel He 219 Uhu.
Operačné nasadenie.
Mosquito malo v druhej svetovej vojne široké uplatnenie. Prvá jednotka, ktorú vyzbrojili jeho bombardovacou verziou B. Mk.IV bola 105. bombardovacia peruť RAF 2. bombardovacej skupiny na letisku Marham. 31. mája 1942 táto jednotka podnikla nálet na Kolín nad Rýnom, noc predtým, mesto bombardovalo vyše tisíca spojeneckých strojov a Mosquitá sa mali stretnúť s ťažkými útokmi nepriateľských stíhačov. Po odhodení bômb však nové Mosquitá využili svoju rýchlosť a nepriateľovi unikli. Omnoho známejší však bol útok strojov tejto jednotky na budovu gestapa v Osle. Podobný útok uskutočnila 487. novozélandská peruť RAF, 464. austrálska peruť RAF a 21. peruť RAF pod vedením Ch. Pickarda na väznicu vo francúzskom meste Amiens 18. februára 1944. Útok, pri ktorom sa väčšine nacistami väznených francúzskych vlastencov podarilo z väzenia utiecť sa do histórie zapísal ako operácia Jericho. 11. apríla 1944 zaútočili Mosquitá 613. perute (City of Manchester) na gestapo v Haagu. Podobne účinkovali 25. marca 1945, pri operácii Carthage, keď zaútočili na gestapo v Kodani. 
V roku 1943 slúžilo v RAF viac než 1000 strojov tohto typu. Bombardovacia verzia Mosquita Mk.IV bola schopná doniesť rovnaký náklad bômb nad vzdialený cieľ ako americký štvormotorový Boeing B-17 Flying Fortress. 30. januára 1943 uskutočnili Mosquitá 105. perute nálet na Berlín, kde práve prebiehali nacistické manifestácie na počesť Hitlerovho zvolenia do funkcie kancelára. Nemcov privádzala činnosť ťažko polapiteľných prieskumných a bombardovacích Mosquít do zúfalstva. Na boj proti nim vytvorili špeciálne Jagdgruppen 25 a 50 vyzbrojené strojmi Bf 109G-6, no ich činnosť nebola úspešná. Pri 320 náletoch na Berlín v roku 1943, Spojenci stratili len 12 strojov Mosquito. Strojmi, ktoré boli pre Mosquitá veľkým nebezpečenstvom boli najmä nočné stíhacie Heinkely He 219 alebo Messerschmitty Me 262. Tých však nebol nikdy dostatok. Medzi najznámejších pilotov Mosquít patria Angličania John Cunningham, Bob Braham, Branse Burbridge, Francúz Max Guedj, Austrálčan Sidney Cotton či Poliak Bolesław Orliński.
Mosquitá boli tiež používané pre lety medzi neutrálnym Švédskom a Veľkou Britániou, pri ktorých prúdili do Británie strategické produkty. Lietadlo bolo vyrábané nielen vo Veľkej Británii, ale aj v ďalších krajinách, dokonca aj po skončení vojny. Stroje slúžili jednak mnohým česko-slovenským letcom v RAF (najmä v 68. nočnej stíhacej peruti), vo svojej výzbroji ich mala po vojne aj Česko-slovenská armáda.
Špecifikácie.
Technický popis.
de Haviland DH.98 Mosquito bol dvojmiestny dvojmotorový stredoplošník. Drevená kostra krídel a pevných chvostových plôch pola potiahnutá preglejkou. Kovová kostra výškoviek a pohyblivých chvostových plôch bola potiahnutá plátnom. Trup tvorila drevená škrupina zo sendvičového materiálu, preglejka – balza – preglejka. Kapotované radové motory poháňali trojlistové nastaviteľné vrtule. Podvozok bol zaťahovací, hlavné podvozkové nohy sa zaťahovali smerom do zadu, do motorových gondol, zadné koleso do trupu. Krycie plechy boli duralové.