burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Baran (súhvezdie)

Baran (Aries, ♈) je jedno zo zvieratníkových súhvezdí. Nachádza sa západne od súhvezdia Ryby a východne od súhvezdia Býk. Predstavuje na oblohe zlatého barana z gréckej mytológie, ktorý niesol na chrbte Frixa a Hellé. Slnko ním prechádza od 18. apríla do 12. mája. Jarný bod, označovaný znakom ♈︎ sa v súčasnosti vplyvom precesie nachádza v súhvezdí Ryby. Baran je na večernej oblohe viditeľný u nás od augusta do apríla. Vrcholí o polnoci v poslednej tretine októbra asi 65° nad južným obzorom. Na oblohe zaberá 0,134 sr. Obsahuje 50 – 60 hviezd zdanlivej jasnosti do 6m, najjasnejšia z nich má meno Hamal.
Baran je jedným z menších súhvezdí zvieratníka, v ktorom tvar barana videli už dávno pred Grékmi Babylončania, Egypťania a Peržania. Predstavuje na oblohe zlatého barana z gréckej mytológie, ktorý niesol na chrbte Frixa a Hellé, deti bohyne oblakov Nefelé a thébskeho kráľa Athamasa, syna bohov búrok a vetra. Vyslal ho boh Hermes, aby odniesol kráľovské deti do bezpečia, pred ich zavraždením nevlastnou matkou Inó. Tá ich nemala rada, zle s nimi zaobchádzala a nakoniec sa rozhodla, že ich pripraví o život. Baran vedel lietať a keď prechádzal vysoko nad Dardanelami, dievča Hellé stratilo rovnováhu a spadlo do mora v úžine nazývanej "Hellespont" (dnešné Dardanely). Chlapec Frix sa zachránil a bezpečne sa dostal do Kolchidy, do mesta na východnom pobreží Čierneho mora, kde ho priateľsky prijal miestny kráľ. Barana neskôr obetovali Diovi, ktorý následne z vďačnosti daroval jeho zlaté rúno kolchidskému kráľovi. Kráľ si vzácny dar veľmi vážil, preto zlaté rúno uložil v posvätnom hájiku, kde ho strážil nikdy nespiaci drak. Neskôr sa zlaté rúno stalo cieľom dobrodružnej výpravy Iasóna a Argonautov.
Baran je oficiálne prvým súhvezdím zvieratníka, pretože pred 2 000 rokmi sa v ňom nachádzal jarný bod – priesečník ekliptiky so svetovým rovníkom, ktorý sa dnes vplyvom precesie nachádza už v susednom súhvezdí Ryby (znak pre jarný bod je ale stále identický so súhvezdím Barana). Od jarného bodu sa kedysi rozdeľovala ekliptika na 12 rovnako dlhých úsekov po 30 stupňov, zvaných ako znamenia zverokruhu. Dnes Slnko putuje Baranom každý rok medzi 18. aprílom a 12. májom. 
Je to malé, ale výrazné súhvezdie severnej oblohy položené medzi Rybami a Býkom, západne od Plejád. Jeho kostru vytvárajú jasné hviezdy Hamal, Sheratan a Mesarthim, neďaleko priamky hviezd charakterizujúcej súhvezdie Androméda. V súhvezdí sa nachádza aj asterizmus Severná mucha, ktorý je pozostatkom po starom súhvezdí s rovnakým názvom. Tvorený je spojnicou 3 hviezd: 35 – 39 – 41 Arietis. Baran ponúka niekoľko dvojhviezd a slabých galaxií, z ktorých vyniká jedine NGC 772.
Arietidy sú denný meteorický roj, s ktorého rozsiahlym prúdom drobných častí sa naša Zem každoročne stretáva v dobe od 31. mája do 18. júna. Pretože je však vtedy súhvezdie Barana na dennej oblohe, môžeme tieto meteory sledovať iba radarom.
Helena Vondráčková

Helena Vondráčková (* 24. jún 1947, Praha) je populárna česká speváčka a herečka. V roku 1977 vyhrala GRAND PRIX na festivale v Sopote v Poľsku. Je známa predovšetkým v Česku, Poľsku, Nemecku, Rusku, Slovensku. Spieva po česky, poľsky, nemecky, slovensky a anglicky.
Piesne.
Najúspešnejšie piesne.
60. roky: „Červená řeka“, „Pátá“, „Chytila jsem na pasece motýlka“, „Vzdálený hlas“, „Nedoufej“, „Růže kvetou dál“, „Mám ráda cestu lesní“, „Přejdi Jordán“, „To se nikdo nedoví“, „Hříbě“, „Hej, pane zajíci“, „Oh, baby, baby“, „Časy se mění“, „Stín katedrál“, „Zpěv náš vezdejší“, „Horoskop“, „Strejček Charlie“, „Peříčko holubí“, „Tvá malá Jane“, „Proč mě nikdo nemá rád“, „Slza z tváře padá“
70. roky: „Miláčku“, „Fanfán“, „Admirál“, „Kam zmizel ten starý song“, „Můžeš zůstat, můžeš jít“, „Ostrovy pokladů“, „Archiméde“, „Znala panna pána“, „První krásný den“, „Kvítek mandragory“, „Lásko má, já stůňu“, „Malovaný džbánku“, „Jen dva ta loďka může vézt“, „Má tě rád“, „Dvě malá křídla tu nejsou“, „Jak mám spát“, „Ptačí hnízda“, „Já a táta“, „Trémou nedýcháš“, „Já půjdu tam a ty tam“, „Málo mám lásky tvé“, „Až půjde déšť do trávy spát“, „Tentokrát se budu smát já“, „Světla ramp“, „Dvě žlutá kuřátka“, „Oh, Harold“, „Vzhůru k výškám“, „To se zvládne“
80. roky: „Léto je léto“, „Když zabloudíš, tak zavolej“, „Múzy“, „A ty se ptáš, co já“, „Jarním loukám“, „Sblížení“, „Hej, ty tam“, „To je štěstí“, „Každá trampota má svou mez“, „Klavír snů“, „Bouřka“, „Nač vlastně v půli vzdávat mač“, „Já na bráchu blues“, „Je to malý svět“, „Jsem jaká jsem“, „Za klobouk si dej trápení“, „Sladké mámení“, „Slunce“, „Čas je proti nám“, „To pan Chopin“, „Náhodný známý“, „Báječný flám“, „Nahrávám“, „Ty máš tu moc, fajn moc“, „Sprint“, „Ještě světu šanci dej“, „A je tady léto“, „Móda, Móda, Móda“, „Strejdo, scházíš nám, jak sůl“, „Absolutní krach“, „Svaly“, „Kam šel déšť“, „Dál nejsi můj“, „Mráz“, „Ty mi vládnout máš“, „Křížaly, housle a půlměsíc“, „Vernisáž“, „Svou partu přátel ještě naštěstí mám“
90. roky: „Knížka snů“, „New York, New York“, „Vzpomínky“, „Song hrál nám ten ďábel saxofon“, „Když mě přijmeš do svých svátků“, „Copacabana“, „Tam, kde jsi ty“, „Nevzdám se hvězdám“, „K čertu s láskou“, „More Than Words Can Say“, „Já půjdu dál“
po roku 2000: „To tehdy padal déšť“, „Dlouhá noc“, „Vodopád“, „Tvou vůni cítím dál“, „Jsem tvým andělem“, „Neuč slunce hřát“, „Karneval“, „Žádná láska není“, „Sladké mámení 2001“, „Déja vu“, „Sundej kravatu“, „Hádej“, „Nebudeme sedět doma“, „Cizí host“, „Toužíš“, „Já vítám déšť“, „Samba“…
Chata Plesnivec

Chata Plesnivec (iné názvy: pred rokom 1997 Chata TANAPu Plesnivec, ešte staršie: Protéž, Hvezdoň, Plesnivec, (1 290 m n. m.) je jedinou obývateľnou chatou v Belianskych Tatrách. Nachádza sa na konci Doliny siedmich prameňov, pod juhovýchodným úbočím Bujačieho vrchu.
Dejiny.
V polovici 18. storočia vznikla pri "Siedmich prameňoch" chatrč zlatokopa Drechslera z Rakús.
Do roku 1930 tu stála stará pastierska koliba. Na jej mieste dal v roku 1932 Tibor Gresch zo Spišskej Belej postaviť súkromnú chatu (ľavá polovica súčasnej chaty). Greschovým zámerom bolo pravdepodobne dostavať zrkadlový obraz objektu, čo sa mu nepodarilo, lebo musel opustiť republiku. Pôvodný názov chaty bol Edelweiss Hütte. Chata Plesnivec dostala dnešnú podobu v roku 1997, kedy k nej bola dokončená prístavba (pravá časť chaty). Greschov plán sa nepodarilo naplniť úplne, keďže pravá časť chaty nie je zrkadlovým obrazom ľavej časti s dominantnou zasklenou verandou. Príčinou boli obštrukcie na stavebnom úrade.
Po 2. svetovej vojne chata slúžila najprv turistom, od roku 1955 ako výskumná stanica TANAP-u a od roku 1997 slúži opäť pre turistickú verejnosť.
Súčasnosť.
Chata je zásobovaná terénnym vozidlom po nespevnenej ceste pozdĺž potoka Čierna voda v Doline siedmich prameňov. V súčasnosti je chatárom na chate Ján Matava zo Spišskej Belej.
Hoste

Hoste môže byť:
Halušky

Halušky (ďalšie názvy: čuse, glgačke, hičkoše, nočky, noky, strapačky, trepanky) sú jedlo pripravované hádzaním kúskov redšieho cesta do vriacej vody. Sú považované za jeden z tradičných pokrmov Slovenska. Tvoria neodmysliteľnú časť slovenskej, špecificky liptovskej, oravskej a okolitej kuchyne. 
Hlavnými surovinami pri varení sú, múka (a prípadne vajce). Často sú pridávané zemiaky nastrúhané (ľudovo „narajbané“) na jemnú kašovitú hmotu, ktoré sa zmiešajú s múkou a vajcami, čím sa vypracuje polotuhé cesto, ktoré sa „sádza“ do vriacej vody. Takýto variant s pridanými zemiakmi sa nazýva „strapačky“. Práve technika sádzania malých kúskov cesta (nárečovo „metania“) – z drevenej dosky (lopárik) a scedenia halušiek – patria k veľmi dôležitým momentom. Existuje množstvo receptov, ako pripravovať halušky.
Najznámejšie sú bryndzové halušky. Do nich sa pridáva bryndza, ktorá im dodáva výnimočnú chuť, môže sa posypať slaninovými oškvarkami a pažítkou, prípadne kôprom a podľa chuti dosoliť. Taktiež sa môže podávať s pohárom kyslého mlieka, alebo žinčice alebo priamo pridať smotanu k haluškám na tanieri. 
Obľúbené sú aj halušky s (kyslou) kapustou. Bryndza môže byť nahradená smotanou s tvarohom. Robia sa aj halušky s makom a dokonca aj halušky s lekvárom. Zemiakové halušky (nazývané strapačky) sa podávajú s kapustou a vyprážanou slaninou, alebo s opečenou cibuľou a vyprážanou slaninou.
Dnes po celom Slovensku vznikajú (novodobé) salaše, ktoré ponúkajú ako jednu zo špecialít práve bryndzové halušky.
Roháčske plesá

Roháčske plesá je sústava plies v závere Roháčskej doliny pod Ostrým Roháčom, Plačlivým a Kopami (Tri kopy, Hrubá kopa).
Hlavné štyri plesá sa nachádzajú v „terasách“ nad sebou (druhé a tretie pri sebe), na zostupe cez Spálenú dolinu sa nachádza ďalšie, Opálové pliesko a nižšie Roháčsky vodopád.
Prístup.
Z autobusovej zastávky Zverovka pešo asi 1 hod. Roháčskou dolinou k bývalej Ťatliakovej chate. Od chaty vedie okolo plies značený náučný turistický chodník dlhý 5,4 km s prevýšením 525 m (čas 4 hodiny).
ČT1

ČT1 je televízna stanica Českej televízie ktorá sa zameriava hlavne na publicistiku, relácie, seriály, filmy a zábavný program. Vysielať začala 1. januára 1993 po rozpade Česko-Slovenska a nahradila II. program televíznej stanice Česko-slovenskej televízie.
ČT2

ČT2 je televízna stanica Českej televízie ktorá sa zameriava hlavne na dokumenty, relácie, filmy, programy pre deti alebo menšiny a seriály. Začala vysielať 1. januára 1993 po rozpade Česko-Slovenska a nahradila F1, televíznu stanicu Česko-slovenskej televízie.
Volovec (vrch v Západných Tatrách)

Volovec (; ) je mohutný uzlový vrch v hlavnom hrebeni Západných Tatier, na slovensko-poľskej hranici. Leží v závere Jamníckej doliny nad Pribylinou, približne severovýchodne od Liptovského Mikuláša. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Tatier, v podcelku Západné Tatry a v ich časti Roháče. Leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Žilinského kraja a Malopoľského vojvodstva a okresov Liptovský Mikuláš, Tvrdošín a Powiat tatrzański. Južná časť masívu patrí do katastra obce Jamník, západná obci Zuberec a severovýchodná obci Witów. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Liptovská Kokava, Pribylina a Konská, juhozápadne leží obec Žiar, severozápadne Zverovka, čoby osada obce Zuberec, severne Oravice a Witów a severovýchodne Kościelisko. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku v slovenskej i poľskej časti, západná časť však zasahuje aj do národnej prírodnej rezervácie Roháčske plesá. Vrcholom prechádza hranica regiónov Liptov a Orava.
Opis.
Výrazný Volovec leží v hlavnom hrebeni Západných Tatier, medzi Ostrým Roháčom () a Deravou (). Je uzlovým vrchom, kde severným smerom vybieha mohutný hrebeň Dlhý úplaz na Lúčnu (). Tam sa rozdeľuje na severozápadnú vetvu Osobitej a severovýchodnú, pokračujúcu na Bobrovec a Oravickú Maguru. Západne leží Roháčska dolina so skupinou Roháčskych plies, ktoré odvodňuje Studený potok do Oravy, juhovýchodne sa svahy zvažujú do Jamníckej doliny, ktorú odvodňuje cez Jamnícke plesá tečúci Jamnícky potok, smerujúci do Račkovej a Belej v povodí Váhu. Severovýchodným smerom hrebeň klesá do Vyšnej Chocholowskej doliny, ktorú odvodňuje Chocholowski potok do Siwej Wody a Čierneho Dunajca.
Východným smerom sa nachádza Czerwony Wierch (), Trzydniowiański Wierch (), Czubik (), Končistá (), Deravá (), Hrubý vrch (), Bystrá () a Jakubina (), južným Vyšná Magura (), Ostredok (), Nižná Magura (), Mládky (), Malý Baranec (), Baranec (), Smrek () a Ostrý Roháč (), západným Plačlivé (), Tri kopy (), Hrubá kopa (), Baníkov (), Spálená () a Brestová () a severným Osobitá (), Rákoň (), Roh (), Lúčna () a Bobrovec (). Vrcholom prechádza značený turistický chodník. 
Výhľady.
Hôľnato-skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Západných Tatier, časť Vysokých Tatier, Oravské Beskydy, Oravská Magura, Nízke Tatry a podhorie v priľahlej časti južného Poľska.
Externé odkazy.
Poloha na turistickej mape
Veľká Lúka

Veľká Lúka je obec pri Zvolene, pozri Veľká Lúka (okres Zvolen)
Veľká lúka môže byť:
Josef Škvorecký

Josef Škvorecký (* 27. september 1924, Náchod – † 3. január 2012, Toronto) bol český prozaik, esejista, prekladateľ a exilový nakladateľ, spolu s manželkou Zdenou Salivarovou zakladateľ renomovaného nakladateľstva Sixty-Eight Publishers v kanadskom Toronte. Patril k najvýznamnejším povojnovým českým prozaikom. 
Životopis.
Detstvo prežil v Náchode, kde tiež v roku 1943 absolvoval gymnázium a onedlho potom bol odvedený na front. Na univerzitu tak mohol nastúpiť až po skončení vojny. Najprv krátko na lekársku fakultu, potom prestúpil na filozofickú fakultu – odbor angličtina a filozofia, ktorú absolvoval v roku 1949. Pôsobil ako učiteľ na stredných školách v Broumove a Polici nad Metují a na Vyššej sociálnej škole v Hořicích v Podkrkonoší. 
V roku 1951 získal doktorát a absolvoval dvojročnú vojenskú službu. Po návrate z nej nastúpil ako redaktor do "Státního nakladatelství krásné literatury" (neskôr "Odeon)", od roku 1956 pôsobil ako redaktor dvojmesačníka "Světová literatura"; ten musel po škandále, ktorý nasledoval po vydaní jeho prvého románu "Zbabělci" v roku 1958, opustiť, ale vrátil sa do nakladateľstva. Spisovateľom z povolania sa stal roku 1963.
V roku 1958 sa oženil so Zdenou Salivarovou.
Do Ameriky odišiel v roku 1969 pracovne (prednášal na Cornell University v Ithake) a po krátkom štipendijnom pobyte v Kalifornii sa usadil v Toronte, kde na univerzite vyučoval americkú a modernú anglickú literatúru. Žil tam až do svojej smrti, v posledných rokoch trávili zimy na Floride.
V roku 1971 Salivarová a Škvorecký založili nakladateľstvo Sixty-Eight Publishers, ktoré sa zaradilo k popredným československým exilovým nakladateľstvám.
Tvorba.
Do literatúry vstúpil poéziou s prvkami civilizmu a poviedkami. Ohlas však vzbudil až román "Zbabělci", prvá časť pentalógie s autorovým alter egom Dannym Smiřickým ako hlavnou postavou. Táto pentalógia je najvýraznejší Škvoreckého literárny počin – podáva ucelené svedectvo o českej spoločnosti od 2. svetovej vojny po autorove skúsenosti z exilu (ďalšie časti: "Tankový prapor", "Mirákl", "Prima sezóna" a "Příběh inženýra lidských duší").
Významná je i jeho prekladateľská činnosť (prekladal popredných moderných amerických autorov – Raymonda Chandlera, Ernesta Hemingwaya, Williama Faulknera, Sinclaira Lewisa, Henryho Jamesa a iných).
ČT24

ČT24 je spravodajský kanál Českej televízie.
V súčasnosti vysiela 24 hodín denne, prináša aktuálne správy v pravidelných reláciách každých 30 minút a zároveň nonstop v podobe titulkov pod obrazom. V prípade náhlych dôležitých udalostí dokáže reagovať vysielaním mimoriadnej relácie do 30 minút. Niektoré relácie sú vysielané aj na programe ČT1 (napr. hlavná spravodajská relácia "Události", či "Otázky Václava Moravce" (len 1. časť)).
Program začal prinášať spravodajstvo 2. mája 2005 cez internet na stránkach ct24.cz a tiež digitálnym vysielaním súčasne cez družice Astra 3A v pakete Czech Link (CS Link) a Astra 1G v pakete UPC. Kanál tiež ponúkajú niektoré kábelové siete a je vysielaný v multiplexe 1 riadneho digitálneho vysielania.
Bunkové delenie

Bunkové delenie je časť bunkového cyklu, počas ktorého sa rodičovská bunka rozdelí na dcérske bunky. Obvykle mu predchádza delenie bunkového jadra (u Eukaryotov).
Mitóza

Mitóza alebo mitotické delenie je typ bunkového delenia eukaryotickej bunky. Je základným spôsobom reprodukcie jadra, za ktorým nasleduje rozdelenie celej bunky na dve dcérske bunky. 
Prvá fáza – delenie jadra sa všeobecne označuje ako karyokinéza. Druhá fáza – delenie bunky sa označuje ako cytokinéza. 
Bunkový cyklus.
Pri mitóze predchádza samotnému rozdeleniu bunky zložitý proces rozdelenia bunkového jadra, pri ktorom zostáva v dcérskych jadrách zachovaný počet chromozómov. V rámci bunkového cyklu predchádza mitóze tzv. S fáza, počas ktorej je prostredníctvom replikácie zdvojená genetická informácia, aby mohlo dôjsť k jej rozdeleniu, a G2 fáza, počas ktorej bunka rastie a vykonáva poslednú prípravu pred mitózou. Po mitóze nasleduje G1 fáza (alebo postmitotické obdobie), počas ktorej sa realizuje genetická informácia bunky a syntetizujú sa bielkoviny a RNA. 
Mitóza sama môže slúžiť tak na budovanie viacbunkového organizmu, ako aj na tzv. nepohlavné rozmnožovanie (pri jednobunkových a primitívnejších viacbunkových organizmoch). Produktom takéhoto rozmnožovania sú geneticky identické bunky či organizmy - klony. Výhodou je praktickosť a efektívnosť takéhoto množenia, nevýhodou je uniformita potomstva.
Fázy mitózy.
V procese mitózy rozlišujeme štyri fázy:
Sú známe prípady, kedy dochádza iba k rozdeleniu jadra, ale samotná bunka sa nerozdelí. Takýmto spôsobom vznikajú dvoj a viacjadrové bunky. Z toho vyplýva, že mechanizmy kontrolujúce rozdelenie jadra a bunky sú rozdielne.
Rozdiel medzi mitózou a meiózou.
Pri meióze vznikajú z jednej bunky až štyri bunky, ktorá každá má polovičný počet chromozómov ako materská bunka. Napríklad z diploidnej bunky (2n) vznikajú bunky haploidné (n), z tetraploidnej bunky (4n) bunky diploidné (2n) atď. Meiózou vznikajú napríklad gaméty živočíchov alebo výtrusy z rastlinných sporofytov. 
Pri mitóze vznikajú dve bunky, ktoré majú rovnaký počet chromozómov ako materská bunka, ale polovičný obsah DNA. Mitózou vznikajú bunky somatické (telové), ale aj pohlavné bunky z rastlinných gametofytov.
Meióza

Meióza alebo meiotické delenie alebo redukčné delenie je typ bunkového delenia, počas ktorého dochádza k produkcii buniek so zredukovaným počtom chromozómov (2n → n, 4n → 2n), čo je základný proces umožňujúci pohlavné rozmnožovanie. Tieto bunky (gaméty) môžu po určitej dobe buď splynúť s ďalšou vhodnou gamétou a vytvoriť nového jedinca zloženého znova z dvojitej sady chromozómov (pozri spermia a vajíčko u cicavcov) alebo môžu delením vytvoriť viacbunkový organizmus (pozri gametofyt u výtrusných rastlín, niektorých rias alebo u húb). 
Meiózu možno charakterizovať ako dve po sebe nasledujúce mitotické delenia. Prvé z nich sa označuje ako heterotypické, druhé ako homeotypické.
Heterotypické delenie (Meióza I).
Toto je charakterizované redukciou počtu chromozómov.
Profáza sa od profázy normálnej mitózy odlišuje hlavne dĺžkou svojho trvania a zložitosťou priebehu. Homologické chromozómy sa vzájomne priblížia. Vzniknú útvary označené ako bivalenty. Zároveň sa chromozómy skracujú a hrubnú. Chromozómy sa v tejto fáze neštiepia na chromatidy. V tejto fáze dochádza k výmene homologických častí chromozómov – crossing over. Potom sa chromatídy oddeľujú. V poslednom štádiu zaniká jadrová membrána. Subfázy sú:
Metafáza je podobná metafáze klasickej mitózy.
Anafáza je charakterizovaná rozdelením bivalentov na dva neidentické sesterské chromatídy spojené v oblasti centroméry, ktoré sú kinetochorovými mikrotubulami ťahané k opačným pólom bunky. Týmto procesom dochádza k skutočnej redukcii počtu chromozómov. Z každého bivalentu, tvoreného dvomi homologickými chromozómami, je ku každému pólu bunky priťahovaný iba jeden z homologických chromozómov.
Telofáza sa od mitotickej telofázy líši tým, že chromozómy sú tvorené obomi chromatídami.
Homeotypické delenie (Meióza II, ekvačné delenie).
Nasleduje po určitej dobe od ukončenia prvého delenia. (Táto doba sa nazýva interkinéza a je akousi obdobou interfázy bunkového cyklu, ale bez replikácie DNA.) 
Profáza je odlišná tým, že bunka má haploidný počet chromozómov. Vznikajú dve deliace vretienka, ktoré sa premiestňujú do opačných pólov bunky.
Metafáza chromozómy sa zoskupujú v ekvatoriálnej rovine bunky (metafázová doštička). Kinetochorové mikrotubuly sa napájaju na kinetochory sesterských chromatíd. 
Anafáza – chromatídy putujú k pólom bunky a sú postupne dešpiralizované.
Telofáza je analogická mitotickej telofáze. Na konci homotypického delenia dochádza k rozdeleniu na štyri bunky so štyrmi jadrami a jadierkami. Každá bunka má haploidný počet chromozómov.
Centrozóm

Centrozóm je zvláštna zhustená časť cytosólu živočíšnych a niektorých rastlinných buniek spolu s v ňom obsiahnutými valcovitými telieskami – centriolami. Nachádza sa v blízkosti jadra. Spravidla obsahuje dve centrioly (v G1-fáze bunkového cyklu).
Význam.
Centrozóm zohráva nezastupiteľnú úlohu pri mitotickom delení bunky. Počas delenia bunkového jadra sa delí aj centrozóm a dcérske centrozómy obsahujúce po dve centrioly a vzniknuté v S-fáze bunkového cyklu putujú k opačným pólom. Medzi od seba putujúcimi centriolami sa vytvorí deliace vretienko. 
Okrem tejto dôležitej úlohy plní centrozóm aj úlohu bazálneho telieska riasiniek a bičíkov. Na začiatku diferenciácie nových riasiniek dochádza k autoreprodukcii centriol, ktoré putujú k povrchu bunky a stávajú sa bazálnymi telieskami vyrastajúcich riasiniek.
Centriola

 Centriola alebo centriol je bunková organela u živočíšnych a niektorých rastlinných buniek nachádzajúca sa v centrozóme, tvorená deviatimi zväzkami podlhovastých mikrotubulov (pričom každý zväzok sa skladá z troch mikrotubulov) a zúčastňujúca sa na tvorbe bičíkov a riasiniek. Zdá sa, že hrajú aj rolu pri tvorbe deliaceho vretienka.
Po chemickej stránke sú tvorené bielkovinami, glukózou a malým množstvom RNA. Ich priemer je asi 150 nm, dĺžka 300 až 600 nm.
Deliace vretienko

Deliace vretienko je štruktúra v bunke, ktorá:
Deliace vretienko vzniká s pomocou aj bez pomoci centriol.
Mikrotubul

Mikrotubul alebo mikrotubulus je tubulárny (rúrkovitý) útvar vyskytujúci sa vo väčších množstvách vo všetkých eukaryotických bunkách. Je zložený zo 6 – 13 mikrofilamentov. 
Po chemickej stránke predstavujú mikrotubuly súbor makromolekúl bielkoviny tubulínu, ktorý je druhovo špecifický.
Mikrotubuly tvoria v bunke cytoskeletovú sústavu, ktorá zabezpečuje rozdelenie a orientáciu bunkových organel v základnej cytoplazme (cytosóle), určuje smer cytoplazmatických prúdov, tvar bunky a priestorové usporiadanie v rámci orgánov. V deliacich sa bunkách tvoria mikrotubuly vlákna deliaceho vretienka, ktoré zabezpečujú pohyb chromozómov k pólom bunky.
Mikrotubuly sa vyskytujú aj v brvách a bičíkoch buniek. Ultraštruktúra bŕv a bičíkov je v podstate rovnaká. Skladajú sa z dvoch centrálnych mikrotubúl, ktoré sú obklopené 9-timi pármi ďalších mikrotubúl. Celá táto štruktúra je ponorená do základnej matrix, obklopenej membránou, ktorá prechádza do cytoplazmatickej membrány. Na báze bŕv a bičíkov je uložené bazálne teliesko –kinetozóm, ktoré je tvorené 9-timi tripletmi mikrotubúl (vzniklo z centrioly). Bazálne teliesko sa zúčastňuje na tvorbe a diferenciácii bŕv a bičíkov.
Vakuola

Vakuola je priestor ohraničený jednoduchou membránou, ktorý sa nachádza v bunkách rastlín, protistov, kvasiniek a niektorých živočíchov. Membrána vakuoly sa nazýva tonoplast.
Vakuoly rastlín.
V mladých bunkách a bunkách pracujúcich delivých pletív sa vyskytuje väčšie množstvo malých vakuol, ktoré počas diferenciácie rastú a splývajú. V zrelých bunkách potom už spravidla existuje jediná veľká vakuola, ktorá môže zaplniť viac ako 90 % ich objemu. Rastlinná vakuola predstavuje zásobáreň vody a rôznych ďalších organických aj anorganických látok (cukry, bielkoviny, aminokyseliny, organické kyseliny, alkaloidy, triesloviny, farbivá) a také miesto, kde dochádza vo väčšej miere k bunkovému tráveniu (nahrádza neprítomné lyzozómy). Tekutý obsah vakuoly sa nazýva bunková šťava. V niektorých prípadoch v nej môžu nahromadené látky vykryštalizovať (tzv. inklúzia).
Vakuoly živočíchov.
Väčšie množstvo drobných vakuol možno nájsť aj v živočíšnych bunkách – napr. v bunkách chrbtice.
Vakuoly protistov.
U protistov sa tiež vyskytujú vakuoly, treba však dodať, že spravidla veľmi modifikované. Najznámejšími modifikáciami sú pulzujúce vakuoly a potravné vakuoly.
Plastid

Plastidy sú membránové organely rastlinných buniek a rias. 
Plastidy vznikli primárnou endosymbiózou, preto sú obalené dvojitou membránou a majú vlastnú plastidovú DNA. Je to pomerne rôznorodá skupina organel. Nové plastidy vznikajú delením starých, alebo premenou z proplastidu. Aj jednotlivé typy plastidov sa môžu vzájomne premieňať. Dedia sa vždy maternálne, spermia plastidov obsahuje len veľmi málo.
Dawson

Dawson je názov:
Antacidum

Antacidá (zložené z gr. "anti-" = proti a lat. "acidum" = kyselina) sú skupina liekov, ktoré neutralizujú kyselinu chlorovodíkovú (HCl) v žalúdku. Ich hlavný význam je ochrana sliznice žalúdka, dvanástnika a pažeráka. Používajú sa pri liečbe peptického vredu, gastritíde, pyróze (pálenie záhy) a niektorých foriem žalúdočnej „neurózy”.
Užívajú sa niekoľkokrát denne a pri problémoch.
S výnimkou prípravku "Stoppal®" sú na slovenskom trhu dostupné antacidá predajné bez receptu.
Liečba uvedených problémov len antacidami je symptomatická a je vhodná len pri slabších prejavoch.
Peristaltika

Peristaltika (gr. "peristaltikos" = obopínajúci) je pozdĺžny vlnovitý pohyb stien dutých orgánov, ktorý slúži na posúvanie ich obsahu. Vytvárajú ju hladké svaly a zaisťuje ju autonómna nervová sústava. Peristaltika sa uplatňuje pri tráviacej sústave (pažerák, žalúdok, črevo), močovodoch, vajíčkovodoch a v iných dutých orgánoch.
Stolica

Stolica môže byť:
Dyzentéria

Dyzentéria alebo červienka alebo úplavica môže byť:
Dvanástnik

Dvanástnik (iné názvy duodénum; nesprávne: "dvanástorník"; ) je najširšia, najkratšia a relatívne málo pohyblivá časť tenkého čreva, ktorá nasleduje hneď za žalúdkom. 
Dvanástnik je dlhý asi 25 – 30 cm (podľa dávnejších mier 12 palcov, z čoho je odvodené jeho meno) a je podkovovito zahnutý. V jeho ohybe je fixovaná hlava podžalúdkovej žľazy (pankreas). Sliznica dvanástnika vytvára pozdĺžnu krkvu dvanástnika ("plica longitudinalis duodeni"), ktorá je podmienená priebehom vývodu podžalúdkovej žľazy ("ductus pancreaticus") a žlčovodu ("ductus choledochus"), ktoré sa spájajú a na vyvýšenine Vaterova papila ("papilla duodeni major") ústia do dutiny dvanástnika. Cez toto ústie sa dostáva do dvanástnika pankreatická šťava a žlč. V dvanástniku sa čiastočne natrávená potrava stretáva s pankreatickou šťavou, so žlčou a so sekrétom žliaz.
Vedecký konsenzus

Vedecký konsenzus je kolektívne posúdenie, zaujatie stanoviska a názoru výskumníkov v špecifickom vednom odbore v špecifickom momente. Vedecký konsenzus je určený zhodou názoru významnej väčšiny vedcov.
Konsenzus sa dosahuje prostredníctvom komunikácie na konferenciách, procesom publikácií a tzv. peer review procesom, v ktorom sa vedecké publikácie posudzujú a potvrdzujú viacerými rovnocennými vedeckými stranami, čím sú autori nútení dodržiavať vedecké štandardy. Na publikácie a ocenenia, ktoré neprešli týmto procesom, sa vo vedeckých a univerzitných kruhoch pozerá s nedôverou. V kontroverzných prípadoch sa k nemu dospieva hlasovaním.
Dubova colonorum

Dubova Colonorum je projekt záchrany kostola sv. Kozmu a Damiána (Sedliacka Dubová) z 13. storočia pri obci Sedliacka Dubová na Orave. Je bratským táborom tábora Katarínka a Bzovík. Projekt je organizovaný pod záštitou Združenia kresťanských spoločenstiev mládeže, pravidelne od roku 1998. Do roku 2013 sa tu v 35-tich družinách vystriedalo viac ako 471 rôznych ľudí z celého Slovenska, aj zo zahraničia.
Cieľ projektu.
Cieľom projektu je rozvoj vzájomných vzťahov účastníkov, vzťahu k histórii a prírode a celkové formovanie ich osobnosti netradičnou formou: tábor je časovo orientovaný do histórie, so snahou vo všetkom zachovať stredoveký štýl. Väčšina účastníkov má len malé skúsenosti alebo predpoklady na prácu, ktorá sa tu vykonáva. Je inšpirovaný františkánskou spiritualitou, ale tábora sa zúčastnilo aj mnoho nekresťanov.
Druhým ale nemenej podstatným cieľom je záchrana ruín kultúrnej pamiatky a ich zakonzervovanie, vyčistenie celého areálu, ale i historický prieskum. Projekt si nekladie za cieľ areál kompletne zrekonštruovať, ale zachovať jeho súčasný vzhľad a atmosféru zrúcanín. 
Podľa vyjadrení organizátorov projekt prispieva i k zmysluplnému a užitočnému tráveniu voľného času mladých ľudí počas prázdnin v tábore s dobrým programom. Rozvíjajú sa tu ich vzájomné vzťahy, vzťah k histórii a prírode i celkové formovanie ich osobnosti.
Česko-Slovenská filmová databáza

Česko-Slovenská filmová databáza (, skratka ČSFD) je internetová databáza informácií o filmových dielach a televíznych reláciách, hercoch, moderátoroch a filmároch (režiséroch, kameramanoch a pod.). Webové sídlo založil filmový novinár Martin Pomothy v roku 2001 a od roku 2006 ho prevádzkuje prostredníctvom ním vlastnenej a vedenej spoločnosti POMO Media Group s.r.o. so sídlom v Prahe-Vinohradoch.
ČSFD okrem toho obsahuje aktuality zo sveta filmu a televízie a informácie o premiérách v kinách v Česku a na Slovensku. Od Internet movie database sa okrem lepšieho pokrytia českej a slovenskej filmovej a televíznej scény líši aj v tom, že používateľom umožňuje viesť si prehľad vlastnej filmotéky. Na druhej strane v popisoch filmov na ČSFD chýba zoznam úloh pri jednotlivých hercoch, čo umožňuje napr. konkurenčný web České filmové nebe.
Kontroverzie.
V roku 2009 pravdepodobne český alebo slovenský heker vystupujúci pod pseudonymom igigi (neskôr nazývaný Tom) využil SQL injection a prenikol do databázy používateľov, kde získal prihlasovacie údaje 187 000 používateľov (prihlasovacie mená, e-mailové adresy, heslá v haši). Prevádzkovateľ webu M. Pomothy používateľom rozoslal e-mail, v ktorom ich požiadal o zmenu hesiel z dôvodu „prevodu archivácie hesiel do nového systému“, avšak nezmienil sa o úniku ich údajov.
Oteruvzdornosť

Oteruvzdornosť je odolnosť materiálu proti dlhodobému opotrebeniu trením.
Najhoršie môže byť pri strojoch, hlavne pri šachtových spojoch môže stroj začať hrkotať, čo ešte zrýchľuje opotrebenie. Napríklad pri motoroch, keď sa opotrebujú krúžky. Alebo keď sa opotrebujú ložiská.
Basic Input Output System

Basic Input Output System (doslova "základný vstupno-výstupný systém"), skrátene BIOS, je základný program osobného počítača slúžiaci na komunikáciu hardvéru s operačným systémom počítača. Obvykle je umiestnený v pamäti na základnej doske a je mu odovzdané riadenie po štarte počítača. Po inicializácií systému potom BIOS načíta operačný systém a odovzdá mu riadenie.
V moderných operačných systémoch nie sú už služby BIOS-u tvoriace jeho rozhranie používané, alebo je ich využitie obmedzené na niektoré činnosti alebo fázy behu operačného systému (detekcia a počiatočná konfigurácia zariadení atd.). V systéme rozoznávame BIOS základnej dosky a BIOS rozširujúcich kariet (napr. VGA). V starších systémoch bol BIOS uložený na základnej doske a obsahoval ovládače pre základné súčasti systému ako klávesnica, disketová mechanika, pevný disk atď. Časom sa začalo používať viac zariadení a BIOS musel byť uložený aj na pevnom disku (ovládače potrebné pre štart systému - LPT, myš, CD mechanika, zvuková karta atď.). Ovládače, ktoré musia byť spúšťané hneď pri štarte majú vlastný BIOS. Preto BIOS základnej dosky pri štarte hľadá BIOS-y periférií v rozširujúcich slotoch. Zariadenia, ktoré majú svoj BIOS: Grafické karty, SCSI radiče, sieťové karty, doplnkové radiče, ktoré nepodporuje BIOS základnej dosky, zariadenia používajúce neštandardné IRQ, DMA a pamäťové adresy atď.)
BIOS ako firmware.
BIOS je niekedy nazývaný ako firmware, pretože je základnou časťou systému hardware. V minulosti býval BIOS umiestňovaný na pamäti typu ROM, ktoré nemohli byť menené. S rastom komplexnosti a potrebou aktualizácií, začali sa používať pamäti typu EEPROM alebo typu Flash, čo znamená, že je možné ho prepísať novšou verziou, ak je k dispozícii. Moderné základné dosky niekedy obsahujú dva čipy BIOSu, kde jeden je záložný, pre prípad, že operácia prepisovania BIOS-u zlyhá alebo v prípade, že sa použije nekompatibilný BIOS. Väčšina BIOS-ov má tiež tzv. „boot blok“, čo je časť ROM ktorá sa spúšťa prvá a nie je aktualizovateľná. Tento je určený na kontrolu častí BIOSu pred tým, než sa im odovzdá riadenie. V prípade, že je BIOS poškodený, sa tento kód typicky pokúsi naštartovať počítač z diskety, aby používateľ mohol vykonať aktualizáciu BIOSu znovu.
Sid Vicious

Sid Vicious (vlastným menom John Simon Ritchie-Beverly; * 10. máj 1957, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 2. február 1979, Manhattan, New York, New York, USA) bol britský punkový hudobník a basgitarista skupiny Sex Pistols.
Vicious pravdepodobne zavraždil 12. októbra 1978 svoju priateľku Nancy Lauru Spungenovú. Skôr, než bol odsúdený, zomrel vo veku 21 rokov v apartmáne Michele Robisonovej na 63 Bank Street v Manhattane na predávkovanie heroínom.
Breznica

Breznica môže byť:
Brzotín

Brzotín je:
Klaudios Ptolemaios

Klaudios Ptolemaios (v gréčtine: "Κλαύδιος Πτολεμαῖος"; * asi 85 – † asi 165) bol grécky geograf, astronóm a astrológ, ktorý pravdepodobne žil a pracoval v egyptskej Alexandrii.
Svojho času zaviedol 48 súhvezdí, ktoré zostavil z najjasnejších viditeľných hviezd, ktoré mu pripomínali určité obrazce postáv, zvierat alebo vecí. Mnohé z jeho súhvezdí sa v modernej astronómii používajú dodnes.
Predstava Ptolemaia bola, že planéta Zem sa nachádza v strede vesmíru. Všetky ďalšie nebeské telesá (Mesiac, Slnko, planéty a hviezdy) obiehajú okolo nej po kružnicovej dráhe. Táto predstava o vesmíre vydržala až do stredoveku, keď bola vyvrátená Mikulášom Kopernikom.
Zostavil tiež dielo s názvom "Geographia", kde opisuje veľké množstvo starovekých miest a rôznych kmeňov obývajúcich vtedajšie známe oblasti.
Jeho Optika sa zachovala v latinskom preklade stratenej arabskej verzie strateného gréckeho originálu. V tejto knihe Ptolemaios opisuje merania, ktorými overil Euklidov a Herónov zákon o rovnosti uhla dopadu a uhla odrazu. Toto pravidlo aplikoval aj na odraz od zakrivených zrkadiel, ktoré dnes nájdeme v zábavných parkoch. Správne pochopil, že odraz od zakrivených zrkadiel je úplne rovnaký, ako keby šlo o rovinné zrkadlá, ktoré sú v bode odrazu dotykovými rovinami ku skutočnému zrkadlu.
Pozri aj.
Ptolemaiove súhvezdia
Sediaci býk

Sediaci býk (, po lakotsky "Tĥatĥáŋka Íyotake") (* marec 1831, Grand River, USA – † 15. december 1890, Standing Rock) bol významný náčelník indiánskeho kmeňa Siouxov (Hunkpapa Lakota). 
Narodil sa v rodine náčelníka rovnakého mena, ktoré v jazyku "lakota" znie Tĥatĥáŋka Íyotake. Otec a strýkovia z neho vychovali obratného lovca a bojovníka, ktorý už ako desaťročný skolil prvého bizóna. Postupne preukázal svoje schopnosti vo všetkých štyroch vlastnostiach, ktoré Lakotovia považovali za najdôležitejšie: statočnosť, štedrosť, múdrosť a sila.
Spolu s Červeným oblakom patril medzi najvýznamnejších Indiánov vo svojej dobe. Viedol kmene Siouxov v slávnej bitke pri Little Big Horne 25. júna 1876, kde bola úplne porazená 7. kavaléria generála Custera.
Do bitky zhromaždil asi 7 indiánskych kmeňov, asi 3 000 mužov a k tomu ich rodiny. To, že sa stal vojenským náčelníkom všetkých kmeňov nebolo vôbec bežné, pretože každý kmeň mal svojho vodcu a ten bol najvyššou autoritou. Vodcovia kmeňov však Sediaceho býka zvolili a podriadili sa mu počas bojov proti vláde.
Jedna bitka však nevyhráva vojnu a Sediaci býk na niekoľko rokov našiel azyl v Kanade (1877 – 1881), kde sa k Indiánom vláda správala podstatne lepšie. Napriek tomu sa Sediaci býk vrátil do USA.
Jeho skupina bola poslednou, ktorá zostala a aj ona sa zmierila s rezerváciou. Típí vymenil za zrub a žil v rezervácii. Istý čas jazdil s cirkusom Buffalo Billa, kde vystupoval vo „Wild West Show“ a „show business“ sa mu celkom páčil. Ľudia mu platili za podpis. 
Nezabudol však na jednu zo štyroch základných vlastností - štedrosť, a tak väčšinu z toho, čo si zarobil, rozdal.
V roku 1890 pri návšteve rezervácie, vydal agent James McLaughlin príkaz indiánskej polícii na jeho zatknutie, pretože Sediaci býk tancoval zakázaný mystický „Tanec duchov“.
Pri zatýkaní nastal v dedine zmätok a Sediaceho býka zastrelili vlastní ľudia, ktorí ho prišli zatknúť.
Na západe nič nové

Na západe nič nové () je román Ericha Maria Remarqua z roku 1929. Kniha mala veľký úspech a šokovala hlavne svojím reportážnym a dezilúznym štýlom, miestami až podrobným pohľadom na svetovú katastrofu. Podľa motta je kniha pokusom podať správu o generácii, ktorá bola zničená vojnou - aj keď unikla jej granátom.
Charakteristika.
Už po vydaní v berlínskych novinách v novembri 1928 sa z neho stal bestseller, ktorý šokoval svet a z celkom bezvýznamného novinára urobil adepta na Nobelovu cenu za literatúru. Vďaka enormnému úspechu sa „novinový“ román dočkal aj knižného vydania v roku 1929 a v apríli 1930 aj hollywoodskeho filmového spracovania pod názvom "All Quiet on the Western Front" (Lewis Milestone, réžia), ktoré dodnes patrí ku klenotom vojnovej kinematografie. Premiéru filmu v Berlíne sprevádzali búrlivé protesty nacistov vedené Josephom Goebbelsom - budúcim ministrom propagandy. Nacisti označovali film za židovský a protinemecký. 11. decembra 1930 bolo nakoniec premietanie zakázané.
Cesta späť

Cesta späť () je román nemeckého prozaika Ericha Maria Remarqua z roku 1931. Témou románu je mýtus frontového kamarátstva prenesený do civilného života. "Cesta späť" je voľným, umelecky menej vydareným pokračovaním románu Na západe nič nové.
Dej.
Príbeh skupinky vojakov, pochádzajúcich z jedného mesta, ktorý sa po skončení 1. svetovej vojny vracajú späť do svojich domovov. Sú plní optimizmu a dúfajú, že všetko bude tak, ako si predstavujú. Cestou z bojiska stretávajú amerických vojakov a vidia, že vojna bola dopredu rozhodnutá, pretože Američania majú dokonalé vybavenie, dostatok jedla a oni nemajú čo jesť a ich šaty sa na nich doslova rozpadajú.
Po návrate domov im celá vojna pripadá zbytočná a vojakom sa vybavujú staré príjemné spomienky na zážitky, ktoré tu prežili. V ich domovoch ich čaká veľké prekvapenie. Zisťujú, že sa veľmi zmenili, nemôžu si kdekoľvek vziať to čo chcú, ako to robili vo vojne. Tiež sa nedokážu správať ako ostatní, pretože vojna ich tak silno poznamenala, že na ňu nemôžu zabudnúť. Nezáleží, či niekto v afekte niekoho zabije, či sa niekto zblázni alebo spácha samovraždu, všetky tieto činy sú kruté a zbytočné.
V povojnovom Nemecku sa rozširujú podvody a čierne obchody. Vo vojne si boli všetci vojaci rovní a vďaka tomu si perfektne rozumeli a domnievali sa, že ich priateľstvo je skalopevné. Po nej sa ale začína dbať na sociálne postavenie, čo vedie k nenávisti, nepriateľstvu a častým sporom. Najkrutejšie je sklamanie niektorých vojakov, ktorí sa celú vojnu tešili domov, ale po ich návrate zisťujú, že ich manželky ich opustili. Veľa vojakov sa uchyľuje na dedinu, kde zastávajú rôzne obyčajné práce, z dôvodu predovšetkým kvôli vojne nedokončenom vzdelaní. Poslednou ranou je samovražda bývalých priateľov z vojny, ktorí psychicky nezvládnu váhu celej doby a spáchajú samovraždu.
Kniha je zamyslením nad vojnou a budúcnosťou, či sa bojovalo za dobrú vec či len z rozmarov generálov.
Zástava

Zástava (nesprávne alebo zastarano [bohemizmus]: "prápor") je obyčajne obdĺžniková látka so záväznou kombináciou farieb a vzorov pevne spojená klincami so zástavovou žrďou opatrenou ozdobným špicom, menej často je spojená so zástavovým stožiarom. Používa sa ako symbol istého spoločenstva (zástava spolku, vojenská zástava práporu, pluku a pod.).
Zástava v širšom zmysle.
Výraz zástava sa v širšom zmysle používa ako synonymum vexila, čiže zahŕňa okrem iného aj vlajku - pozri zástava (rozlišovacia stránka).
Zástava a koruhva.
Ak je zástava orientovaná zvislo a je spojená s priečnym rahnom, nazýva sa koruhva. Koruhva sa však často klasifikuje nie ako druh zástavy, ale ako samostatný typ vexila. 
Zástava a vlajka.
Zástava sa od vlajky odlišuje najmä tým, že často ide o jedinečný kus, ktorý je nezastupiteľný. Pomer jej strán zástavy však nie je na rozdiel od vlajky záväzne stanovený, čo znamená, že zástava môže byť aj dlhšia.
Izolacionizmus

Izolacionizmus je politická stratégia štátov spočívajúca v zaujímaní postoja neúčasti na medzinárodných udalostiach. 
Známy bol izolacionizmus Číny, Japonska, USA pred 2. svetovou vojnou s krátkym prerušením počas prvej a napríklad neutralita Švajčiarska.
Prvýkrát sa výraz explicitne použil v USA v období boja za nezávislosť. Ďalším stupňom bola tzv. Monroeova doktrína z roku 1823, kde americký prezident Monroe v súvislosti s hroziacou španielskou intervenciou do Mexika poslal európskym štátom list oznamujúci americký izolacionizmus vo vzťahu k Európe a žiadal to isté od Európy vo vzťahu k USA. Americký izolacionizmus narušila až účasť USA v prvej svetovej vojne. Po nej však bol opäť obnovený (nevstup USA do Spoločnosti národov, obmedzenie prisťahovalectva a pod.). Americký izolacionizmus definitívne ukončila účasť v druhej svetovej vojne a tzv. Trumanova doktrína z roku 1947. V súčasnosti požadujú v USA návrat k zahraničnej politike „otcov zakladateľov“ z pohľadu rozšírenia menšinové názorové prúdy. Patria medzi nich napríklad prezidentský kandidát Ralph Nader, paleokonzervatívec Pat Buchanan, a niektorí libertariáni ako napríklad Justin Raimondo.
Slovensko sa o izolacionizmus nikdy nesnažilo a vzhľadom na svoju veľkosť, polohu a politické pomery v okolitých krajinách ani nikdy nemohlo. Ako súčasť Uhorska nemalo vlastnú zahraničnú politiku. Po vzniku Česko-Slovenska sa muselo snažiť o získanie silných spojencov, pretože sa (právom) obávalo expanzívnej politiky Sovietskeho zväzu, Nemecka a Horthyho Maďarska. Počas vojnového štátu bola zahraničná politika úplne podriadená Nemecku a po obnovení spoločného štátu s Čechmi zase pod vplyvom Moskvy. Po Nežnej revolúcii v roku 1989 sa slovenská zahraničná politika zamerala na vstup do Európskej únie a NATO, požiadavky na izolacionizmus alebo neutralitu prichádzali len zo zanedbateľnej časti spoločnosti.
DVD-RAM

DVD-RAM (DVD–Random Access Memory) je štandard ktorý v roku 1996 predstavilo DVD Forum. Určuje prepisovateľné DVD-RAM média a náležité DVD mechaniky. Médiá DVD-RAM sa v počítačoch, videokamerách a videorekordéroch používajú od roku 1998.
Konštrukcia.
DVD-RAM je jednou z troch súperiacich technológií v oblasti prepisovateľných DVD. Konkurenciou sú formáty DVD-RW a DVD+RW. Technológia DVD-RAM zabezpečuje dobrú integritu a uchovanie dát pred poškodením pomocou viacerých mechanizmov a vlastností, čím je formát DVD-RAM vnímaný u ľudí (ktorí potrebujú uchovávať svoje dáta na DVD na dlhšie obdobie) ako lepšia voľba než ostatné formáty DVD používané pre bežné počítačové úlohy ako je všeobecné uchovávanie dát a archivácia. 
Štandardy Mount Rainier Format a SecurDisc pre DVD+/-RW (ktoré taktiež pracujú s DVD-RAM, CD-R a CD-RW) tak trochu zmenšujú vnímané výhody formátu DVD-RAM v kategórii integrity dát, nie však v kategórii uchovania, alebo ochrany dát pred poškodením.
Plod

Plod môže byť:
Wudce z Trnawi

Wudce z Trnawi bol protislovenský týždenník písaný po slovensky viac-menej podporujúci kossuthovcov, ktorý vychádzal počas revolúcie 1848/49. 
Týždenník mal náboženskú prílohu Bohumil. Ich vydavateľom bola trnavská vysoká katolícka cirkevná hierarchia. 
Ich redaktorom bol Ferdinand Pelikán - katechéta a profesor maďarčiny a nemčiny na arcibiskupskom lýceu v tomto meste. Pochádzal zo Skalice, kde sa narodil 25. mája 1814. Roku 1836 ukončil svoje štúdium v Trnave. Najprv bol vychovávateľom v šľachtickej rodine Mednyanských v Beckove, potom farárom v Bratislave. Roku 1844 sa stal profesorom trnavského arcibiskupského lýcea. Odtiaľto prešiel za katechétu a profesora ostrihomského seminára, kde obdržal vysokú hodnosť pápežského komorníka. V Ostrihome vydával latinské spisy náboženského obsahu. Roku 1859 sa stal farárom v Kamenici, kde o päť rokov neskôr zomrel.
Jedinými známymi Pelikánovými slovenskými spismi sú tie, ktoré vyšli počas revolúcie v rokoch 1848/49. Ide o leták vydaný v Trnave 8.5.1849 pod názvom „Milí Braťja Slováci“. Bol vydaný v pomerne vysokom náklade - 5.000 exemplárov. Obsahuje polemiku s letákom Jozefa M. Hurbana „Braťja Slováci“, v ktorom svojim rodákom vysvetľoval úlohy a ciele slovenského povstania a nabádal ich k vstupu do povstaleckých jednotiek. Pelikánov leták obsahuje nepravdivé tvrdenia. Oslavuje v ňom uhorskú šľachtu, ktorá sa vraj dobrovoľne vzdala svojich stavovských výsad a zrušila poddanstvo, hoci tak urobila iba pod hrozbou rozsiahlej roľníckej revolúcie.
F. Pelikán vo svojom letáku vystríhal slovenský pospolitý ľud pred vzburou „proti pánom“, ale aj pred bojom proti kossuthovskému revolučnému vojsku. Podľa neho „páni budú vždy pánmi“ - a preto aj akékoľvek snahy Slovákov o zlepšenie ich zlého sociálneho postavenia a o získanie národnej rovnoprávnosti sú škodlivé a úplne zbytočné. Preto aj zatracoval snahy štúrovcov o získanie národnej rovnoprávnosti, ako aj všetkých nemaďarských národov žijúcich na území Uhorska. Preto aj vystríhal pospolitý ľud pred vodcami slovenského povstania Ľ. Štúrom, J. M. Hurbanom a M. M. Hodžom a velebil údajné právo vládnucich vrstiev na ich úplné pomaďarčenie.
V takom istom protislovenskom a protištúrovskom duchu viedol F. Pelikán aj noviny Wudce z Trnawi. Ani on, tak ako ani redaktori a vydavatelia kossuthovských novín (Slovácke novini, Prjateľ ľudu), nechcel ich písať v štúrovskej slovenčine považujúc ju za spisovný jazyk nepriateľov. F. Pelikán sa snažil v novinách používať „vlastnú spisovnú slovenčinu“ , ktorá mala veľmi nízku jazykovú úroveň. Ide vlastne o snahu používať bernolákovskú slovenčinu, v ktorej bolo veľmi veľa českých výrazov. Gramatika a štylistika Pelikánovej „spisovnej slovenčiny“ bola nedôsledná a nedokonalá. Sám pritom mal iba veľmi nízke ambície, pretože sa snažil iba o to, aby jeho „slovenčina“ v novinách bola čitateľom ako-tak zrozumiteľná. Zánikom maďarskej revolúcie automaticky prestali aj Pelikánove snahy o vytvorenie „nového slovenského spisovného jazyka“.
Periodicita.
Prvé číslo vyšlo 12. 7. 1848 a č. 6 vyšlo 16. augusta 1848.
Galileove mesiace

Galileove mesiace sú štyri najväčšie a najjasnejšie Jupiterove mesiace – Európa, Ganymede, Kalisto a Io. Sú to vôbec prvé nebeské telesá objavené ďalekohľadom a prvé známe mesiace inej planéty ako Zem. Patria k najväčším mesiacom slnečnej sústavy. Tri z nich majú ľadový povrch, štvrtý (Io) zase povrch tvorený horninami.
Objav.
Prvé pozorovania uskutočnil nemecký astronóm Simon Marius možno už v novembri 1609. Objav však publikoval až v roku 1614 v práci "Mundus Iovialis". Galileo Galilei mesiace prvýkrát spozoroval 7. januára 1610 a považoval ich najprv za hviezdy. Po čase zistil, že nejde o hviezdy, ale o telesá obiehajúce okolo Jupitera. Objav publikoval 13. marca 1610 v spise "Sidereus Nuncius" („Hviezdny posol“). Tento objav mal pre astronómiu veľký význam, pretože preukázal, že existujú nebeské telesá, ktoré neobiehajú okolo Zeme a zároveň znamenal veľkú podporu pre uznanie heliocentrického systému.
Galileo Galilei pôvodne nazýval mesiace podľa svojich mecenášov „Medicejské hviezdy“ ("Sidera Medicea") a označoval ich rímskymi číslicami I.IV, keďže medicejskí bratia boli tiež štyria. Toto označenie sa používalo do konca 19. storočia a viedlo k zmätkom. Preto bolo na odporúčanie Johannesa Keplera prijaté pomenovanie, ktoré navrhol Simon Marius.
Galileo Galilei (či Simon Marius) však pravdepodobne nebol prvý človek, ktorý tieto mesiace videl. Polynézania majú taký vynikajúci zrak, že ešte dnes udivujú schopnosťou vidieť (za priaznivých podmienok) mesiace Jupitera.
Tabelárne zobrazenie.
Galileove mesiace sú (v poradí od najbližšieho k Jupiteru po najvzdialenejší):
1. storočie pred Kr.

1. storočie pred Kr. je storočie, ktoré trvalo od roku 100 pred Kr. do roku 1 pred Kr.
Ferdinand Pelikán

Ferdinand Pelikán (* 25. máj 1814, Skalica – † 29. máj 1864, Kamenica nad Hronom) bol redaktor novín "Wudce z Trnawi". Pôsobil ako katechéta a profesor maďarčiny a nemčiny na arcibiskupskom lýceu v Trnave. Roku 1836 ukončil štúdium v Trnave. 
Najprv bol vychovávateľom v šľachtickej rodine Mednyanských v Beckove, potom farárom v Bratislave. Roku 1844 sa stal profesorom trnavského arcibiskupského lýcea. Odtiaľto prešiel za katechétu a profesora ostrihomského seminára, kde obdržal vysokú hodnosť pápežského komorníka. V Ostrihome vydával latinské spisy náboženského obsahu. Roku 1859 sa stal farárom v Kamenici nad Hronom, kde o päť rokov neskôr zomrel.