burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Vlastimil Ružička

Vlastimil Ružička, pôvodne Růžička (* 27. február 1925, Louny – † 29. marec 1985, Bratislava) bol slovenský cyklista českého pôvodu, člen víťazného družstva na "Pretekoch mieru" v rokoch 1950, 1951, 1953, 1954 a 1957.
Jeho otec bol motocyklový pretekár, ktorý pri pretekoch utrpel smrteľný úraz. Následne sa s matkou prisťahoval do Rače. Počas druhej svetovej vojny sa ukrýval pre svoj český pôvod, v novembri 1944 bol zatknutý.
Ružička bol v rokoch 19521954 na majstrovstvách republiky v cyklokrose prvý, druhý a tretí. Zúčastnil sa najstarších etapových pretekov v roku 1955 v Plzni. V roku 1947 štartoval v Paríži na majstrovstvách sveta, no pre horúčavu sa celé štvorčlenné družstvo ČSR vzdalo. V roku 1953 vyhral etapu na pretekoch Bratislava-Žilina-Ostrava-Praha.
Egon Schiele

Egon Schiele (* 12. jún 1890, Tulln an der Donau – † 31. október 1918, Viedeň) bol významný rakúsky expresionistický maliar a grafik. V začiatkoch svojej tvorby vychádzal z viedenskej secesie.
Život.
Schieleho otec Adolf bol rodený Viedenčan, pracoval ako prednosta stanice vtedajšej c.k. štátnej dráhy a matka Marie, rodená Soukupová, pochádzala z Českého Krumlova.
Základnú školu navštevoval v Tullne, nasledovalo reálne gymnázium v Kremse a Klosterneuburgu. Keď mu v roku 1905 zomrel otec na progresívnu paralýzu, jeho poručníkom sa stal jeho ujo Leopold Czihazcek. V tomto období začal maľovať svoje prvé olejomaľby.
V roku 1906 ako šestnásťročný začal študovať na "Akadémii výtvarných umení" vo Viedni, kde navštevoval všeobecnú maliarsku triedu profesora Christiana Griepenkerla. U Griepenkerla študoval tri roky, počas ktorých zvládol dokonale techniku kreslenia.
Na jeho tvorbu mal v začiatkoch veľký vplyv Gustav Klimt, s ktorým sa stretol v roku 1907. Svoj vlastný umelecký štýl našiel koncom roka 1909, v tom istom roku založil s ďalšími umelcami a maliarmi "Neukunstgruppe" ("Novú umeleckú skupinu"), ktorá bola zameraná proti konzervatívnym tradíciám rakúskeho výtvarného umenia.
V roku 1910 odišiel z Viedne ktorou bol znechutený, do Českého Krumlova, mesta, ktoré sa stalo inšpiráciou pre jeho obrazy. 28. októbra 1918 zomrela jeho tehotná manželka Edith na epidémiu španielskej chrípky a 31. októbra vo veku dvadsaťosem rokov podľahol chorobe aj Schiele.
Dielo.
V jeho tvorbe prevládali expresívne stvárnené mestá a krajiny, vizionárske kompozície s témou smrti, erotické akty a symbolické portréty a autoportréty.
Český Krumlov

Český Krumlov ( "Krumau an der Moldau" alebo "Krummau") je okresné mesto v Juhočeskom kraji v Česku. Má približne 14 000 obyvateľov a preteká ním rieka Vltava. Mestská pamiatková rezervácia sa od roku 1992 nachádza na zozname Svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Dejiny.
Prvá zmienka o meste je z roku 1253. Meno Krumlov zrejme pochádza z nemeckého výrazu "„krumme Aue“" (krivý luh), ktorý odkazuje na polohu mesta medzi esovitými zákrutami rieky Vltavy. V prvej dochovanej zmienke sa Krumlov označuje ako "Chrumbenowe", v latinských listinách potom nesie meno "Crumlovia" alebo "Crumlovium", prívlastok Český sa k menu mesta začal pripájať v polovici 15. storočia, asi aby nedošlo k zámene s Moravským Krumlovom.
Zámok Český Krumlov postavili už pred rokom 1253 krumlovskí páni v gotickom štýle. Po tom, ako v roku 1302 vymreli, pripadol zámok a krumlovské panstvo rodine Rosenbergovcov. V roku 1602 kúpil Krumlov cisár Rudolf II. Po bitke na Bielej hore dosadili Habsburgovci na mnohé miesta Čiech nových feudálov, verných kráľovskej dynastii. Pravdepodobne z tohto dôvodu daroval cisár Ferdinand II. Krumlov Schwarzenbergovcom. V roku 1910 malo mesto 8662 obyvateľov, z toho 7367 hovorilo po nemecky a 1295 po česky. V októbri/novembri 1918 pripadlo Česko-Slovensku. Po Mníchovskej dohode z roku 1938 až do roku 1945 patrilo k Nemeckej ríši (Hornému Rakúsku).
V roku 1945 bolo nemecké obyvateľstvo v dôsledku Benešových dekrétov prakticky kompletne vyhnané a Český Krumlov a jeho okolie boli osídlené prisťahovalcami, často z východu (napr. Slovenska, Rumunska).
Pamiatky.
Zámok Český Krumlov je po Pražskom hrade najrozsiahlejší zámocký areál v Česku. Pôvodne gotický hrad, prestavaný najmä v renesančnom slohu. Skladá sa z Dolného hradu (pôvodného Hrádku) s dominujúcou vežou a Horného hradu.
Most Na plášti je niekoľkoposchodové premostenie Jelenej záhrady. Spojuje zámok a zámockú záhradu. Bol postavený v roku 1764. Zámocká záhrada bola založená v 2. polovici 16. storočia vo francúzskom štýle, dlhá , celková rozloha . Nachádza sa v nej Kaskádová fontána, barokový letohrádok Belária. Doplnením je jedinečné barokové divadlo v otvorenej krajine s otáčavým hľadiskom.
Vnútorné mesto je systém ulíc s pravidelným námestím nezmenený od doby založenia. Veľký počet zachovaných mestských domov v gotickom, renesančnom, v menšej miere i v barokovom štýle.
Mestská radnica je renesančná stavba z 2. polovice 16. storočia, ktorá sa nachádza na námestí Svornosti. Kostol sv. Víta je gotický trojloďový kostol z rokov 1408 – 1439 na Kostelní ulici.
Časť mesta za riekou, severne od Vnútorného mesta a zároveň podhradie zámku sa nazýva Latrán. S Vnútorným mestom je spojený dreveným Lazebnickým mostom. Obsahuje veľké množstvo menších gotických domov. Mestské hradby pochádzajú z 15. storočia a reprezentujú dnešnú podobu hradieb obopínajúcich Latrán. Z mestských brán sa zachovala len Budějovická brána. Plešivec je názov historickej časti predmestia, ktorá je vyhlásená za samostatnú mestskú pamiatkovú zónu.
Kostol sv. Jošta je pôvodný gotický kostol, často prestavovaný, od 20. storočia využívaný ako obytný dom a dnes múzeum bábok.
Bahník západoafrický

Bahník západoafrický () je ryba z čeľade "Protopteridae". Patrí medzi dvojdyšníkov ("Dipnoi"). Tieto ryby sa na Zemi vyskytujú veľmi dlho a patria medzi tzv. živé skameneliny.
Je ľahko zameniteľný s bahníkom východoafrickým. Je veľkým obrancom svojho potomstva. Napadne aj väčšieho predátora, ako je on sám. V období sucha sa zatvára do bahnistého kokónu na dne vyschnutého jazera a čaká, kým sa jazero opäť naplní.
Gravitačná potenciálna energia

Gravitačná potenciálna energia je jeden z druhov mechanickej energie, ktorú má teleso v gravitačnom poli Zeme zdvihnuté do určitej "výšky".
Veľkosť gravitačnej potenciálnej energie závisí od hmotnosti telesa, od výšky do ktorej bolo zdvihnuté a od gravitačného zrýchlenia. Veľkosť sa rovná mechanickej práci, ktorá je na teleso vykonávaná pri jeho zdvíhaní.
Symbol veličiny a jednotky.
Symbol veličiny: Ep (príp. Ug)
Základná jednotka: joule, značka jednotky: "J"
Ďalšie jednotky: 
Výpočet gravitačnej potenciálnej energie v homogénnom poli.
kde:
Výpočet gravitačnej potenciálnej energie v radiálnom poli.
Vo všeobecnosti majú potenciálnu energiu všetky telesá, ktoré na seba pôsobia gravitačnou silou. Hladinu "nulovej" potenciálnej energie môžeme zadať v nekonečne - kde je gravitačná sila nulová. Približovaním telies sa táto energia znižuje, a naopak, pri odďaľovaní telies (zdvíhanie telesa do výšky od zemského povrchu) sa veľkosť tejto energie zvyšuje.
Podľa gravitačného zákona 
formula_8
Potom gravitačná potenciálna energia Ep
formula_9
a potenciál gravitačného pola
formula_10
Rozvod OHC

Rozvod OHC je typ ventilového rozvodu piestového spaľovacieho motora, pri ktorom je okrem ventilu v hlave valcov umiestnený aj vačkový hriadeľ. Označenie rozvodu pochádza z anglického názvu "Overhead Camshaft".
Medzi vačkou a ventilom je zvyčajne vložené iba zdvíhadlo valcovitého tvaru. Rozvod tak obsahuje malý počet súčiastok vhodného tvaru čo zabezpečuje jeho vysokú tuhosť. Zároveň v porovnaní s rozvodom OHV menší počet súčiastok a zároveň menšia hmota vykonáva nepriaznivý vratný pohyb, ktorý sa prejavuje zotrvačnými silami. Nevýhodou rozvodu je komplikovanejšia konštrukcia hlavy valcov. Výhody OHC rozvodov však prevažujú a preto je v súčasnosti typický pre moderné spaľovacie motory určené pre pohon automobilov.
Pohon rozvodu.
Pohon rozvodu môže byť riešený: 
Pohon musí byť riešený tak, aby umožnil presné nastavenie vzájomnej pozície kľukového a vačkového hriadeľa a aby sa počas prevádzky motora toto nastavenie nezmenilo. Preto musí byť riešený prevodom s tvarovým stykom. V žiadnom prípade by nemohol byť na pohon použitý napr. klinový remeň! 
Pretože sa rozvod OHC používa najmä u štvortaktných motorov, prevodový pomer pohonu je 2:1. Vačkový hriadeľ sa otáča 2x pomalšie ako kľukový, pretože štvortaktný motor vykoná jeden pracovný cyklus za dve otáčky kľukového hriadeľa.
Pohon ozubeným prevodom je zriedkavý, pretože pri uvedenom prevodovom pomere, a vzdialenosti osí oboch hriadeľov musí byť prevod riešený vloženými ozubenými kolesami, ktoré zvyšujú hmotnosť rozvodu.
V súčasnosti je najčastejšie volená alternatíva s ozubeným rozvodovým remeňom, ktorý má nízku hmotnosť, pričom vývoj nových materiálov zabezpečuje jeho vysokú životnosť.
OHC verzus DOHC (2xOHC).
Základný koncept rozvodu OHC je jeden vačkový hriadeľ na hlavu valcov (Pri vidlicových motoroch sú hlavy dve a teda aj dva vačkové hriadele). Ventily, ktoré sú minimálne dva na jeden valec sú umiestnené v rade, nad ktorý sa umiestni vačkový hriadeľ.
V prípade iného umiestnenia ventilov je možné použiť vložené vahadlá, alebo umiestniť ventily do dvoch radov a použiť dva vačkové hriadele. V prípade väčšieho počtu ventilov na jeden valec (3, 4, 5) je použitie druhého vačkového hriadeľa nevyhnutné. Takéto riešenie sa potom označuje DOHC, alebo 2xOHC t. j. dva vačkové hriadele v hlave valca.
Beipiaosaurus

Beipiaosaurus bol 2,2 m dlhý vtákovitý dinosaurus, primitívny zástupca skupiny Therizinosauria. Známy je z nekompletnej kostry so skamenenými odltačkami primitívneho peria z väčšiny tela. Žil pred približne 124 až 125 miliónmi rokov na území dnešnej Číny (súvrstvie I-sien (Yixian)). Jediný druh je Beipiaosaurus inexpectus.
Opis.
Beipiaosaurus sa vyznačoval pomerne malou a nízkou pretiahnutou hlavou ukončenou bezzubým zobákom, pomerne dlhým krkom, dlhými prednými končatinami s veľkými pazúrmi, dosť krátkymi zadnými končatinami a skráteným chvostom. Niektorými znakmi na kostre ešte pripomínal sesterskú skupinu terizinosaurov – Oviraptorosauria. 
Neskorší a vyspelejší zástupcovia Therizinosauria patriaci do čeľade Therizinosauridae mali v pomere k telu hlavu ešte menšiu, chvost kratší a zadné končatiny so štvorprstou stupajou. 
Telo mal Beipiaosaurus pokryté primitívnym perím, ktoré mal podľa skamenelín najdlhšie na predných končatinách. Hoci nepatril medzi veľké teropódy, predstavuje najväčšieho (a s váhou necelých 100 kg aj najťažšieho) známeho teropóda so zachovalými pozostatkami primitívneho peria (mimo skupiny Theropoda zatiaľ perie dokázané nebolo). Je možné, že s narastaním telesnej veľkosti teropódy perie strácali, podobne ako napríklad pštros, vážiaci len o málo viac než Beipiaosaurus, stratil perie na stehnách.
Dlho nepanovala zhoda, či boli zástupcovia Therizinosauria bylinožraví, hmyzožraví, mäsožraví, všežraví alebo dokonca rybožraví. S nálezom primitívnej formy zvanej Falcarius sa zdá, že primitívne formy prechádzali zo živočíšnej stravy na rastlinnú, kým vyspelé druhy boli bylinožravé. Beipiaosaurus bol tak pravdepodobne všežravec. 
Nález.
Nález tohto zaujímavého teropóda bol verejne oznámený 27. mája 1999 v odbornom časopise Nature. Pomenovaný bol podľa čínskeho mesta Beipiao, blízko ktorého sa našli jeho fosílie. Druhové meno "inexpectus" (slovensky: nečakaný) sa vzťahuje k celkovo prekvapivému a bizarnému vzhľadu tohto dinosaura.
Bylinožravec

Bylinožravec (iné názvy: rastlinožravec, herbivor, fytofág) je v širšom slova zmysle akýkoľvek organizmus živiaci sa rastlinami. Podľa tejto definície sú bylinožravcami aj rastlinné parazity, čiže mnohé huby, niektoré baktérie, mnohé zvieratá, 1 % kvitnúcich rastlín a niektoré prvoky (či už sa živia živými rastlinami, mŕtvymi alebo len získavajú živiny z iných živých rastlín). V užšom slova zmysle ide o zviera kŕmiace sa rastlinnou potravou. 
Termín „vegetarián“ je vyhradený na pomenovanie ľudí, ktorí nechcú jesť mäso, na rozdiel od zvierat, ktoré jesť mäso nedokážu.
Pojem "bylinožravec" je mierne zavádzajúci, pretože navodzuje dojem, že bylinožravce sa živia len bylinami, tzn. nedrevnatými cievnatými rastlinami. V skutočnosti sa ale pojem bylinožravec vzťahuje aj na konzumentov častí stromov, plodov a semien, rias, koreňov a pod.
V bunkovej stene rastlín sa nachádza celulóza, ktorú živočíchy nedokážu stráviť. Pre lepšie energetické využitie rastlinnej potravy preto niektoré bylinožravce žijú v symbióze s mikroorganizmami, ktoré v ich tráviacom trakte rozkladajú celulózu na jednoduchšie látky. Známa je najmä symbióza prežúvavcov s mikroorganizmami žijúcimi v ich bachore. Tráviaca sústava bylinožravcov je tiež vo všeobecnosti dlhšia ako u mäsožravcov. 
V potravinovom reťazci na bylinožravce nadväzujú predátory 1. rádu.
Rozdelenie bylinožravcov.
1. Podľa časti rastliny, ktorú konzumujú
2. Podľa počtu druhov rastlín vhodných na konzumáciu
Adaptácie rastlín.
Bylinožravce málokedy skonzumujú celú rastlinu. Väčšinou sú obmedzené na jej nadzemnú časť aj to nie celú. Často spásané druhy rastlín, napríklad z čeľade lipnicovité ("Poaceae") sú preto adaptované tak, že ich rastová zóna sa nachádza na povrchu pôdy a nie na vrchole stonky, ako u väčšiny rastlín. Odhryznutím rastového vrcholu - púčika by totiž živočích zamedzil jej ďalší rast. Vo všeobecnosti pomáha rastlinám vyrovnať sa poškodeniu, ktoré spôsobily bylinožravce, ich vysoká regeneračná schopnosť. Iné rastliny sa proti konzumácii bránia toxickými látkami, pŕhlivými trichómami, pichliačmi, alebo nepríjemnou chuťou.
Niektoré rastliny, resp. ich plody sú však priamo prispôsobené na konzumáciu, na ktorú tiež navádzajú živočíchy svojou farbou. Živočích skonzumuje plod, ale semeno nepoškodené prejde jeho tráviacim traktom a dostane sa do pôdy na mieste často vzdialenom od materskej rastliny. V týchto prípadoch bylinožravé živočíchy pomáhajú šíreniu rastlín (zoochória).
Zviera

Zviera môže byť:
Sergej Nikolajevič Blažko

Sergej Nikolajevič Blažko ("Сергей Николаевич Блажко") (* 17. november 1870 – † 11. február 1956) bol ruský astronóm, člen korešpondent AV ZSSR, ktorý pracoval najmä v oblasti výskumu premenných hviezd. Objavil efekt periodickej zmeny v tvare krivky jasnosti niektorých premenných hviezd. Napísal učebnice praktickej a sférickej astronómie.
Alexandr Fiodorovič Bogorodskij

Alexandr Fiodorovič Bogorodskij (* 11. september 1907 – † 10. december 1984) bol ruský astronóm, ktorý sa zaoberal všeobecnou teóriou relativity, astrofyzikou a históriou astronómie.
Lev VII.

Lev VII. (* ? – † 13. júl 939) rodom Riman, sa stal hlavným kňazom kostola San Sisto, pravdepodobne rehoľník - benediktín. 126. Pápežom bol od 3. januára 936 do 13. júla 939.
Pontifikát.
Za svoje zvolenie 3. januára 936 vďačil Alberichovi II. vládcovi Ríma, patricijovi a senátorovi všetkých Rimanov, ktorý mestu vládol v rokoch 932 – 954. O jeho pôvode je známe len to, že bol rodom Riman benediktín, ktorý sa stal rektorom Chrámu sv. Sixta.
Hoci ho panovník obmedzil len na cirkevné úlohy, dal mu plnú podporu na rozvoj kláštorného života. Na začiatku svojho pontifikátu pozval do Ríma veľkého reformného opáta Oda z Cluny, ktorý na pápežovu žiadosť uzavrel krehkú dohodu medzi Alberichom a italským kráľom Hugom, ktorý od svojho vypovedania z Ríma v roku 932 vyvíjal vytrvalé úsilie, aby získal vládu nad mestom. Počas svojho pobytu v Ríme bol Odo poverený reformovaním kláštorov v meste a jeho okolí, pričom začal s komunitou pri Bazilike sv. Pavla. Dal prestavať aj tento kláštor pri Bazilike sv. Pavla za hradbami. Obnovil privilégiá zreštaurovaného opátstva v Subiacu (na mieste pustovne na nachádza Kláštor sv. Benedikta) a v januári v roku 938 privilégiá na obnovené opátstvo v Gorze (neďaleko Metzu).
Okolo roku 937 pápež Lev VII. poslal pálium Achaldagovi, arcibiskupovi stolice Brémy – Hambrug, a vymenoval arcibiskupa Frederika z Mohuča za apoštolského vikára a legáta pre celé Nemecko, pričom ho poveril jednotným programom pre prepotrebnú reformu duchovenstva všetkých stupňov a nabádal ho, aby vyhnal Židov, ktorí sa odmietli dať pokrstiť. Dobový kronikár Flodoard z Remeša, ktorý ho v roku 936 navštívil, vyjadril svoj veľmi priaznivý dojem, ktorý naňho urobila pápežova povaha, múdrosť a osobná srdečnosť.
Odsúdil praktiky čarodejníkov a jasnovidcov a vystupoval proti poverám. Zomrel 13. júla 939. Je pochovaný vo vatikánskych hrobkách.
Výr skalný

Výr skalný () je druh sovy z čeľade sovovité (). Vyskytuje sa v celej Palearktíde, od severnej Afriky vo väčšine Eurázie. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov výr skalný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Poznávacie znaky.
Najväčšia európska sova (dĺžka tela je asi 600 - , krídla 470 mm, chvost 255 mm, rozpätie krídel má 160 - a váži 1330 - 2800 g
) s vyvinutými „ušami“ a až po pazúry a zarastené nohy. Je hnedohrdzavý s tmavými škvrnami, na brušnej strane s výraznejšími škvrnami a pruhovaním. Počas letu v noci je nápadná veľká hlava a menší uťatý chvost s dlhými krídlami. Typický je kolísavý let.
Hlas.
V čase párenia sa samec často ozýva typickým ďaleko počuteľným dvojslabičným teritoriálnym hlasom ako "huho", "uujo" alebo "„hu“, „hu“" či "U-hu".
Ekológia a biotop.
Stály vták. Obýva lesné komplexy, staré zárasty a skalnaté biotopy. Hniezdi v zrúcaninách, v dutých starých stromoch, vo výklenkoch skál, v opustených kameňolomoch, alebo obsadzuje hniezda iných vtákov. Hniezdi od nížin () až do stredných výšok (1 000 – ). V marci až v apríli znáša 2 – 3 biele vajíčka veľkosti 60x49 mm. Inkubačný čas 33 – 36 dní. Výchova mláďat v hniezde trvá 35 dní. Živí sa prevažne stavovcami (cicavce, vtáky).
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 300 - 400, zimujúcich jedincov 700 - 1 000. Na Slovensku sa vyskytoval po celom území. Hniezdenie bolo dokázané alebo pravdepodobné na 51 % mapovacích kvadrátov. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytoval boli "stabilné", maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 "R" - vzácny. V roku 1998 "NE" - nehodnotený druh podľa uvedených kritérií z viacerých dôvodov. V roku 2001 "NE" - nehodnotený. Vcelku je vzácny, v posledných rokoch však bolo badať určitú stabilizáciu v počte hniezdiacich párov. Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "V" - zraniteľný druh.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 300400 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli "stabilné". V roku 2014 LC* D1 - menej dotknutý.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 300400 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov (20072018) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802018) boli "stabilné".
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 2000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Pretože sa živí aj užitočnými a hospodársky významnými druhmi cicavcov a vtákov (zajace, bažanty), z poľovníckeho hľadiska sa pokladá skôr za škodlivého. Na druhej strane je užitočný pre poľnohospodárstvo, lebo rovnako ničí škodlivé druhy (sysle, chrčky, hraboše a pod.). Chránený je pre celkový úbytok a ohrozenosť v európskom meradle.
William McMahon

Sir William McMahon (* 23. február 1908, Sydney, Austrália – † 31. marec 1988, Sydney) bol austrálsky politik a 20. predseda vlády Austrálie. 
Životopis.
Vyštudoval právo na univerzite v Sydney. Po štúdiách pracoval ako právnik. V roku 1940 vstúpil do armády, no vzhľadom na problémy so sluchom nebol na fronte. Po II. svetovej vojne cestoval po Európe a vyštudoval ekonómiu.
Od roku 1949 bol poslancom pralamentu, vo vláde Roberta Menziesa bol ministrom vojenského námorníctva. Ministrom s rôznymi právomocami bol nepretržite 21 rokov, čo je austrálsky rekord. Vo vláde Harolda Holta sa stal ministrom financií (druhý najdôležitejší vládny post) a po zmiznutí Holta v roku sa predpokladalo, že ho automaticky nahradí. Koaliční partneri však nechceli byť vo vláde, ktorú by McMahon viedol a premiérom sa stal John Gorton. Gorton rezignoval v marci 1971, po čom sa sa McMahon konečne stal predsedom vlády.
McMahon sa počas svojej vlády boril s odporom voči Vojne vo Vietname a povinnej vojenskej službe, pričom jeho labouristický oponent Gough Whitlam presadzoval skončenie austrálskej intervencie a zrušenie povinnej vojenskej služby. McMahon kritizoval Whitlamov postoj na medzinárodné uznanie Čínskej ľudovej republiky, no ustúpil, keď americký prezident Richard Nixon oznámil, že Čínu oficiálne navštívi.
McMahon nebol populárny ani medzi členmi vlastnej liberálnej strany a voličmi a v decembri roku 1972 prehral vo voľbách proti Whitlamovi. Po roku 1974 skončil s aktívnou politikou. V roku 1977 bol pasovaný do rytierskeho stavu.
McMahon sa oženil až v roku 1965 vo veku 57 rokov. Mal tri deti.
Antisana

Stratovulkán Antisana sa nachádza v ekvádorskej časti pohoria Andy, asi 50 km juhovýchodne od hlavného mesta Quito. Sopka sa vytvorila na starších granitových a metamorfovaných sedimentoch. Na vrchole, ktorý je trvalo zaľadnený, sa nachádzajú dve menšie kaldery. Jediná doložená erupcia sa odohrala v rokoch 1801 - 1802 z parazitického krátera na severnom úpätí sopky.
Atacazo

Atacazo je neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v ekvádorských Andách, asi juhozápadne od Quita. Zložený je z masívneho andezitového pleistocénneho stratovulkánu a kaldery s priemerom , čiastočne vyplnenou dacitovými komplexmi, ktorá sa vyvinula neskôr v holocéne.
Posledná erupcia sa odohrala pred 2 300 rokmi a vytvorila lávový dóm Ninahuilca. Pyroklastické prúdy tejto erupcie docestovali do vzdialenosti západne od centra výbuchu.
John Gorton

Sir John Grey Gorton (* 9. september 1911, Melbourne, Austrália – † 19. máj 2002, Sydney) bol austrálsky politik a 19. predseda vlády Austrálie. 
Gorton vyštudoval univerzitu v Oxforde. V roku 1935 sa oženil s Američankou Bettinou Brownovou. Od roku 1940 slúžil v austrálskom letectve ako vojenský pilot. Prežil dve vážne nehody.
V roku 1949 bol zvolený do senátu za Liberálnu stranu. Bol v rôznych ministerských pozíciách vo vládach Roberta Menziesa a Harolda Holta. Po smrti Holta v decembri 1967 sa očakávalo, že jeho zástupca William McMahon sa stane ďalším premiérom. McMahona však nepodporili koaliční partneri Liberálnej strany a po internom zápase v strane sa predsedom vlády stal Gorton. Gorton bol prvým a zatiaľ senátorom, ktorý sa stal austrálskym premiérom. V súlade s tradíciou westministerského systému však najprv rezignoval na post senátora a následne bol zvolený v doplňovacích voľbách (za zosnulého Holta) do dolnej komory parlamentu.
Gorton podporoval austrálsku prítomnosť vo Vietname. Na domácej scéne presadzoval viac právomocí pre federálne inštitúcie. Výrazne podporoval umenie a austrálsku filmovú tvorbu.
Gorton sa však prejavil ako slabý rečník a mediálna osobnosť a médiá ho vykresľovali ako slabocha. Vo voľbách v roku 1969 Gorton stratil väčšinu z majority v dolnej komore parlamentu, ktorú zdedil po Holtovi. Gorton si však udržal miesto premiéra až do marca 1971. Vtedy už Liberálna strana zaostávala v prieskumoch za Labouristickou stranou a minister obrany Malcolm Fraser rezignoval a verejne označil Gortona za neschopného. Vo vnútrostraníckej voľbe o dôvere bol počet hlasov vyrovnaný a Gorton, hoci nemusel, sa rozhodol rezignovať. 
V neskoršom veku žil v Canberre. Zomrel v Sydney vo veku nedožitých 91 rokov na zápal pľúc.
Všežravec

Všežravec alebo omnivor je organizmus (najčastejšie zviera) bez špecializácie na jednostranný príjem mäsitej alebo rastlinnej potravy. Tráviaca sústava týchto organizmov si tak poradí ako s potravou živočíšneho, tak rastlinného pôvodu. Na pomere objemu jedného oproti druhému typu potravy nezáleží. Medzi všežravce patrí človek alebo rôzne druhy medveďov.
Festival

Festival je zoskupenie vystúpení umelcov, zvyčajne zastrešované miestnou obcou alebo podobne a zvyčajne zamerané na nejakú tému. Najznámejšie sú hudobné festivaly, ako napríklad Pohoda. Festivaly stále prebiehajú vo vonkajšom prostredí.
Abelisaurus

Abelisaurus bol stredne veľký dravý dinosaurus. Známy je z takmer kompletnej lebky dlhej približne 85 cm. Žil pred približne 80 miliónmi rokov na území dnešnej Argentíny. Jediný druh je Abelisaurus comahuensis.
Opis.
Abelisaurus predstavoval pomerne primitívneho teropóda zo skupiny Ceratosauria, zástupcu tej istej čeľade ako Carnotaurus. Na rozdiel od svojho príbuzného Carnotaura však mal dlhšiu a pomerne konzervatívnu lebku s veľkými odľahčovacími otvormi, bez akýhkoľvek kostených rohov, prípadne kostených hrebeňov. Je však možné, že drsnatina tiahnúca sa od očníc smerom ku nozdrám slúžila ako základňa pre nejakú formu hrebeňa tvoreného keratínom. Podobne ako u Carnotaura, aj sánka Abelisaura bola pomerne štíhla. Na základe veľkosti lebky bolo vypočítané, že Abelisaurus dosahoval dĺžku 7 až 9 metrov s váhou okolo 1 500 kg. Svojho času tak predstavoval najväčšieho predátora.
Nález a pomenovanie.
Abelisaura opísali v roku 1985 argentínsky paleontológovia José Bonaparte a Fernando Novas na základe jedinej, takmer kompletnej lebky. Nazvali ho Abelisaurus („Abelov jašter“), na počesť Roberta Abela, riaditeľa múzea, ktorý ho objavil. Abelisaurus je jedným z mnohých dinosaurov, ktorých fosílne pozostatky boli objavené v Patagónii (súvrstvie Anacleto v provincii Río Negro). Súvrstvie Anacleto sa datuje do vrchnej kriedy a lokalita nálezu fosílií pochádza konkrétne z raného kampánu, teda zhruba z obdobia pred 83 až 80 miliónmi rokov.
Cayambe (sopka)

Cayambe je masívny andezitovo-dacitový stratovulkán, ležiaci izolovane v ekvádorských Andách asi 70 km severovýchodne od Quita. S výškou 5 790 m je to tretia najvyššia hora Ekvádora, ktorá je od výšky 4 200 m celoročne zaľadnená. Vo výške 4 690 m pretína rovník a je to zároveň jediné miesto na rovníku, ktoré je celoročne pokryté snehom.
Súčasný stratovulkán bol vybudovaný na staršom pleistocénnom vulkanickom komplexe, ktorý pozostával s viacerých lávových dómov. Približne okolo roku 1040 a neskoršie v roku 1290 sa odohrali dve väčšie erupcie (s objemom 400 mil. m3 vyvrhnutého materiálu) a posledná sa odohrala v rokoch 1785-1786.
CNS

CNS môže byť:
Altokumulus

Altokumulus alebo vysoká kopa (po latinsky "altocumulus", skratka Ac) je oblak strednej výškovej hladiny. Nad polárnymi oblasťami sa vyskytuje vo výškach od 2000 do 4000 metrov, nad trópmi do 6000 metrov. Pozostáva hlavne z vodných kvapiek. Jeho vzhľad je veľmi premenlivý, často máva tvar valčekov usporiadaných do línií, vĺn, „baránkov“ či výrazne zaoblených útvarov. Možno si ho ľahko pomýliť s cirikumulom alebo kumulom. Rozoznáme ho od ostatných typov tak, že pokiaľ je vo väčšej výške ako 30° nad obzorom, jednotlivé oblaky majú veľkosť 1° až 5°. Okraje bývajú výrazné, niekedy však môžu byť mraky tak natesno vedľa seba, že splynú do súvislej vrstvy. Altokumulus býva biely alebo sivý. Slnko a Mesiac cezeň vidno len ako rozmazanú škvrnu, prípadne ich vôbec nevidno. Tento typ oblaku sa vyskytuje celosvetovo a je spojený so studenými frontami.
Vznik altokumulu spôsobujú slabé vertikálne pohyby vzduchu. Základňou aj vrcholom absorbuje teplo, preto vzduch stúpa a vodné kvapky kondenzujú. Keď však dosiahnu vrchol mraku, sú vystavené priamemu slnečnému žiareniu, takže sa opäť vyparia. Altokumulus často vzniká v noci, keď je rovnováha vyžarovania iná ako cez deň. Oblak ešte stále absorbuje teplo z povrchu pod ním, ale súčasne toto teplo vyžaruje svojím povrchom. Vzduch stúpa, vodná para kondenzuje na kvapôčky, ktoré sa na vrchole ochladia a klesajú do oblaku. Keď Slnko ráno zohreje vrchol oblaku a kvapôčky sa odparia, tento typ altokumulu sa rozplynie.
Ahmad Šáh Ábdálí

Ahmad Šáh Ábdálí, (, približne * 1723 – † 1773), rodným menom Ahmad Chán Ábdálí (), známy aj ako Ahmad Šáh Durrání () alebo jednoducho Ahmed Šach bol zakladateľom Durránovskej ríše, ktorá bola základom moderného Afganistanu.
Potom čo bol zavraždený Iránsky vládca Náder Šáh Afšár sa stal emirom Chorásánu a neskôr zakladateľom a vládcom vlastnej ríše. Zjednotil paštunske kmene a ich spojencov a rozšíril územie na juhu po Pandžáb v Mogulskej Indii, na sever po slabnúci Bucharský chanát a na západ k rozpadajúcej sa ríši iránskych Afšárovcov.
Potenciálna energia pružnosti

Potenciálna energia pružnosti je jedným z druhov mechanickej energie, ktorú má pružné teleso, keď je "pružne deformované" (natiahnuté, stlačené, ohnuté alebo skrútené).
Veľkosť potenciálnej energie pružnosti zavisí na "veľkosti deformácie" a parametroch pružnosti telesa. Veľkosť sa rovná tiež mechanickej práci, ktoré je teleso schopné vykonať pri navrátení do pôvodného tvaru pred deformáciou. Potenciálna energia pružnosti sa označuje ako formula_1 a jej jednotkou je joule.
Výpočet pre ideálnu pružinu.
Pre potenciánu energiu pružnosti stlačenej alebo natiahnutej ideálnej pružinu s tuhosťou pružiny formula_2 platí: 
kde formula_4je výchylka z rovnovážnej polohy pružiny. Pružiny totiž môžu mať nenulovú pokojovú dĺžku, tj. dĺžku, ktorú keď majú, pôsobia na na upevnené teleso nulovou silou, a zmena tejto dĺžky je práve formula_5 
Odvodenie.
Závislosť sily formula_6, ktorou ideálna pružina pôsobí na jej konce, je lineárna od výchylky formula_4: 
formula_8 
pričom znamienko mínus vyjadruje, že pružina pôsobí proti smeru vychýlenia. Práca formula_9, ktorá je potrebná na vychýlenie pružiny o dĺžku formula_10 je rovná 
formula_11 
Táto práca je rovná potenciálnej energii pružnosti.
Kurt Wüthrich

Kurt Wüthrich (* 4. október 1938, Aarberg) je švajčiarsky chemik. V roku 2002 získal spolu s Johnom Fennom a Kóičim Tanakom Nobelovu cenu za chémiu za rozvoj metód identifikácie a štrukturálnej analýzy biologických makromolekúl.
Život.
Wüthrich sa narodil v Aarbergu vo Švajčiarsku. Na Univerzite v Berne vyštudoval chémiu, fyziku a matematiku. Titul Ph.D. získal v roku 1964 pod vedením Silvia Fallaba na Univerzite v Bazileji. Medzi rokmi 1965 až 1967 spolu s Robertom Connickom odišiel na Kalifornskú univerzitu, Berkeley. Popritom pracoval s Robertom Shulmanom v Bell Telephone Laboratories v Murray Hill, New Jersey (19671969).
Práca.
V roku 1969 sa vrátil do Zürichu, kde začal kariéru profesora biofyziky v Eidgenössische Technische Hochschule (Spolková vysoká škola technická). V súčasnosti pracuje v miestnych laboratóriách a taktiež má na starosti The Scripps Research Institute v La Jolla.
Skupina Schill

Úderná skupina SS „Schill“ (po nemecky: SS-Panzergrenadier Regiment „Schill“ alebo Kampfgruppe Schill) bola vojenská jednotka, súčasť nacistických vojsk, ktoré zasiahli proti SNP. Jej veliteľom bol generálporučík Karl Friedrich von Pückler-Burghaus, neskôr Otto Klotz.
Jednotka bola pomenovaná na počesť pruského dôstojníka z obdobia napoleonských vojen Ferdinanda von Schilla.
Dejiny.
Skupina „Schill“ bola vytvorená 26. augusta 1944 C. F. von Pükler-Burghaussom, z iniciatívy Karla H. Franka z jednotiek Waffen SS, ktoré boli umiestnené vo vtedajšom protektoráte. Skladala sa z troch práporov. Disponovala samohybným delostrelectvom, obrnenými vozidlami a celkom asi 2200-3000 mužmi. Jednotka sa skladala z inštruktorov a vybraných najvycvičenejších frekventantov z výcvikových táborov v protektoráte. Prvému práporu skupiny Schill velil bývalý príslušník 1. divízie SS Leibstandarte Adolf Hitler SS-Hauptsturmführer Hans Kettgen.
Na prvý vážny odpor na území Slovenska narazil Schill počas bojov pred Baťovanmi.
Jednotky skupiny Schill museli na obsadenom území čeliť útokom partizánov. Stalo sa tak aj pri Kozelníku v prvej polovici októbra 1944, keď malú vojenskú kolónu napadli južne od Piagru (Štiavnické Bane) partizáni čat. Jána Peška z partizánskeho oddielu Sitno. Partizáni zničili jeden osobný automobil a jeden nákladný automobil a zlikvidovali 15 nemeckých vojakov. 
Jej prvá časť prišla do Bratislavy v noci z 31. augusta na 1. september 1944, do rána nasledujúceho dňa odzbrojila Bratislavskú vojenskú posádku. Velenie mestskej posádky nebolo schopné urýchlene konať a napokon poslúchlo Tisov rozkaz a prikázalo vojakom zložiť zbrane. Skupina Schill sa po jej odzborojení presunula do Nitry, kde sa začala jej bojová činnosť proti povstalcom na strednom Slovensku.
Anton Sučka

Anton Sučka (* 1931, Okružná – † 27. november 2005) bol slovenský maliar krajinár. 
Štúdium.
V roku 1958 absolvoval štúdium v odbore krajinárske maliarstvo u Dezidera Millyho na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave.
Dom Pérignon

Dom Pérignon (cca * 1638 – † 1715) bol francúzsky benediktínsky mních, vynálezca šampanského.
Oskar Dirlewanger

Oskar Paul Dirlewanger (* 26. september 1895, Würzburg – † 7. jún 1945, Altshausen, Württemberg) bol nemecký dôstojník Waffen SS v druhej svetovej vojne. Založil a velil 2. brigádu SS Dirlewanger, ktorá bola po ňom pomenovaná a pôsobila aj na Slovensku počas SNP. Pôvodne bol doktor politických vied, potom učiteľ a bankový úradník, prišiel o doktorský titul pretože bol pedofil (a aj inak psychicky chorý).
Život.
Ako pešiak si v prvej svetovej vojne vyslúžil Železný kríž prvej aj druhej triedy. Po vojne vstúpil do oddielov Freikorps a viackrát sa neúspešne pokúsil o vstup do Schutzstaffel. V roku 1932 sa stal členom Hitlerovej NSDAP. V tomto období sa zoznámil s významným členom nacistickej strany G. Bergerom. V rámci Légie Kondor sa v rokoch 1936 až 1939 zúčastnil Španielskej občianskej vojny, pri čom bol viackrát ranený.
V roku 1934 bol odsúdený na dva roky za znásilnenie trinásťročného dievčaťa, čím stratil zamestnanie, doktorát a vojenské hodnosti. V roku 1940 bol proces obnovený a kvôli nedostatku dôkazov bol pôvodný rozsudok zrušený čím získal nazad doktorát. 
V druhej svetovej vojne dostal za úlohu založiť jednotku SS z odsúdených zločincov, pôvodne najmä pytliakov a politických väzňov SS Dirlewanger, ktorá bola po ňom pomenovaná. Jednotka mala veľkosť od komanda po brigádu. Jej súdobé nemecké označenie napr. "Sonderkommando Dr. Dirlewanger", je sporné pre spomínaný doktorát, o ktorý prišiel.
Táto jednotka sa stala známa pre svoju extrémnu brutalitu a nedisciplinovanosť. Účinkovala iba na východnom fronte. Zúčastnila sa aj potlačenia Varšavského povstania aj akcií proti SNP. Jednotka pod jeho vedením spáchala viacero vojnových zločinov, medzi najznámejšie patrí vypálenie bieloruskej dediny Chatyň, či masaker vo Varšavskej štvrti Wola. 
Bol prvým veliteľom 36. divízie granátnikov SS Dirlewanger, ktorá vznikla z jeho Sonderkommanda a niesla jeho meno. Jednotke však velil iba krátko (od 5.3.1945) pretože na druhý deň po oficiálnom vzniku jednotky bol ťažko ranený a evakuovaný z frontu.
Okolnosti jeho smrti neboli dlhé roky presne známe. Bol ubitý na smrť poľskými vojakmi v zajateckom tábore Altshausene, ktorí sa mu tak chceli pomstiť za jeho brutalitu pri potlačovaní Varšavského povstania. Správy o tom, že po vojne slúžil vo francúzskej cudzineckej légii sa ukázali ako falošné.
Abrosaurus

Abrosaurus bol malý sauropód, 9 metrov dlhý bylinožravý dinosaurus. Známy je zo zachovalej skamenenej lebky a nekompletnej kostry. Žil pred 168 až 161 miliónmi rokov na území dnešnej Číny a jeho jediným druhom je Abrosaurus dongpoi.
Opis.
Abrosaurus celkovým vzhľadom pripomínal neskorší severoamerický rod Camarasaurus. Na sauropóda mal pomerne krátky krk, vysokú lebku a predné končatiny približne rovnako dlhé ako zadné. Jeho lebka sa vyznačovala čeľusťami s nezvyčajne vysokým počtom zubov a vysokým kosteným oblúkom nozdier.
Klasifikácia.
V minulosti bol Abrosaurus radený do čeľade Camarasauridae. Podobne ako zástupcovia Camarasauridae, predstavoval pomerne primitívnu formu skupiny sauropódov zvanej Macronaria. Jeho bližšie zaradenie do čeľade však nie je isté, keďže z pozostatkov prisudzovaných Abrosaurovi bola zatiaľ vedecky opísaná len lebka.
Soche

Soche je neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Ekvádore, blízko hraníc s Kolumbiou. Je to najsevernejšie položený vulkán v reťazi ekvádorských sopiek.
Prevažne dacitový vulkán sa vyvinul v pleistocéne. Posledná erupcia sa odohrala v holocéne, keď sa vo vrcholovej kaldere vyformovali dva lávové dómy, sprevádzané veľkým objemom vyvrhnutých dacitických pyroklastík a pemzy.
Cuicocha

Cuicocha je kaldera °s priemerom 3 km, zaliata vodou, nachádzajúca sa na južnom úpätí staršieho vulkánu Cotacachi, asi 100 km severne od Quita, hlavného mesta Ekvádoru.
Vytvorila sa približne pred 3 100 rokmi, počas veľkej explozívnej erupcie. V kaldere sa nachádzajú štyri dacitové lávové dómy, ktoré tvoria ostrovy v kalderovom jazere. Uloženiny pyroklastických prúdov sa rozkladajú v širokom okolí kaldery.
Imbabura (sopka)

Imbabura je neaktívna sopka, ktorá sa týči na severe Ekvádora, nad jazerom Laguna de San Pablo. Samotný stratovulkán má komplikovanú stavbu, pozostáva z niekoľkých lávových dómov ("Loma Cubilche", "Cunru", "Tiata Imbabura", "Huarmi Imbabura").
Sopka je aktívna od pleistocénu, keď sa vyformovala Imbabura I - veľký andezitový stratovulkán. Približne pre 43 000 rokmi nastal jeho kolaps, čoho dôkazom sú veľké depozity pyroklastík až v 16 km vzdialenosti. Na jeho základoch sa vytvorila Imbabura II, pred 25 000 rokmi opäť nastal kolaps niekoľkých, tentokrát dacitových dómov a rast najmladšieho dómu - Huarmi Imbabura. Posledná aktivita sa odohrala v roku 5550 pred Kr.
Aj keď momentálne nejaví Imbabura žiadnu aktivitu, nie je považovaná za vyhasnutú. Vulkanológmi je stále monitorovaná, nakoľko možná erupcia by mohla spôsobiť veľkú katastrofu (mesto Ibarra s 300 000 obyvateľmi sa nachádza neďaleko sopky a je priamo ohrozené pyroklastickými prúdmi.
Mojanda

Mojanda je neaktívny stratovulkanický komplex, nachádzajúci sa na severe Ekvádora, pri meste Otavalo. Komplex má pomerne zložitú stavbu, pozostáva z dvoch paralelne explodujúcich vulkánov a troch kaldier. Starší vulkán Mojanda vytvoril väčšiu kalderu, v ktorej je v súčasnosti jazero Caricocha, mladší andezitovo-ryolitový stratovulkán Fuya Fuya sa vytvoril v trochu neskôr na západnej strane Mojandy.
Fuya Fuya pred 165 000 rokmi skolaboval a vytvoril menšiu kalderu, v ktorej neskôr vyrástli dacitové dómy. Posledná aktivita je odhadovaná na holocén, ale nie je presnejšie datovaná.
Imbabura

Imbabura môže byť:
Malverina

Malverina je interšpecifická muštová biela odroda viniča. Jej prednosťou je pomerne vysoká odolnosť voči hubovým chorobám viniča (peronospóra, múčnatka, botrytída) ako aj dobrá odolnosť voči nízkym zimným teplotám. Dozrieva v prvej polovici októbra, dobre akumuluje cukry. Víno z tejto odrody je rizlingového typu so škoricovou arómou. Je to perspektívna odroda vhodná pre ekologické vinohradníctvo. Na Slovensku nie je registrovaná v Listine registrovaných odrôd.
Reventador

Stratovulkán Reventador je najaktívnejší z reťaze vulkánov ležiacich v sopečnej reťazi Ekvádora. vysoká, prevažne andezitová sopka sa týči nad Amazonskou panvou. Vrchol sopky tvorí menšia kaldera tvaru písmena U.
Od prvej doloženej erupcie v roku 1541 sopka eruptovala viac ako 25-krát. Väčšinou ide o explozívne erupcie s produkciou početných lávových prúdov, pyroklastických prúdov, lahárov a mračien popola, ktoré sú pozorovateľné až z Quita. Nakoľko sa však nachádza v riedko obývanej oblasti, väčšinou spôsobujú iba materiálne škody. Posledná veľká erupcia sa odohrala v rokoch 2002-2003, keď sopka od 3. novembra 2002 do 10. januára 2003 vyprodukovala 36 mil. m3 lávy, dlhé pyroklastické prúdy a mrak popola, ktorý vystúpil do výšky až .
Pululagua

Pululagua je neaktívna sopečná kaldera s priemerom 3 km, nachádzajúca sa vo výške 3 356 m asi 15 km severne od Quita - hlavného mesta Ekvádoru. Vytvorila sa približne v roku 450 pred Kr. Západná stena kaldery je porušená a dno je vyplnené niekoľkými dacitovými lávovými dómami ("Loma el Chivo", "Loma la Marca", "Loma Pondona").
Pribinova ulica (Bratislava)

Pribinova ulica je ulica v Bratislave, v mestských častiach Staré Mesto a Ružinov. Do 1. apríla 1991 mala názov Martanovičova ulica, podľa Rudolfa Martanoviča (1898 – 1955), slovenského komunistického politika. V súčasnosti je pomenovaná podľa kniežaťa Pribinu († 861).
Významné budovy.
Nachádza sa tu jedna z najvyšších budov v Bratislave – Tower 115 (niekdajšie "Pressburgcentrum", predtým "Presscentrum") a pripravuje sa tu výstavba dvojice budov komplexu Panorama City, ktoré sa po dokončení stanú prvými mrakodrapmi na Slovensku s výškou 177,5 m.
Na Pribinovej 17 sa nachádza nová budova Slovenského národného divadla.
Pribinova ulica (Hlohovec)

Pribinova je ulica v Hlohovci. 
Pôvod názvu.
Je pomenovaná na počesť nitrianskeho kniežaťa Pribinu († 861). Za socializmu niesla meno "Malinovského", podľa sovietskeho vojenského veliteľa Rodiona Jakovleviča Malinovského (1898-1967). Pre svoju typickú starú dlažbu je domácimi nazývaná "Kocková ulica".
Základné informácie.
Nachádza sa v tesnej blízkosti Námestia sv. Michala. Je tu situovaný mestský kultúrny dom, viacero obchodov a pohostinstiev.
Bajkal

Bajkal môže byť:
Krížová kosť

Krížová kosť (lat. "os sacrum") je nepohyblivá časť chrbtice, ktorá sa skladá zo vzájomne zrastených piatich krížových stavcov S1 - S5. Svojím spojením s kosťami panvy tvorí zároveň súčasť panvy.
Na krížovej kosti sa opisujú nasledovné anatomické útvary:
Osifikácia.
Zrast oblúkov v strednej čiare (crista sacralis mediana) nastáva medzi 7. - 12. rokom života.
Pierre Méchain

Pierre François André Méchain (* 16. august 1744 – † 20. september 1804) bol francúzsky astronóm, ktorý má spolu s Charlesom Messierom veľkú zásluhu v štúdiu objektov hlbokého vesmíru a komét.
Objavil 29 alebo 30 objektov hlbokého vesmíru, v závislosti od toho, či sa počíta aj M102. Osemnásť z nich je súčasťou Messierovho katalógu.
Thurzo

Thurzo môže byť
Machovo číslo

Machovo číslo je:
Normalizované označenie vo fyzike je "Ma" (sytém SI, ISO 31, IUPAP-25), ale v letectve sa tradične označuje písmenom "M". Názov nesie po významnom fyzikovi 19. storočia Ernstovi Machovi.
kde "v" je rýchlosť pohybu telesa, "c" je rýchlosť zvuku v danom prostredí.
Machovo číslo sa používa pri rýchlostiach, kde sa prejavuje vplyv stlačiteľnosti prostredia. Podľa tohto vplyvu sa prúdenie (rýchlosť pohybu prostredím) charakterizuje ako:
Používanie slova „mach“.
Keďže "Ma" nie je fyzikálna jednotka, ale bezrozmerná veličina, je principiálne nesprávne vyjadrovať rýchlosť ako "v" = 2 "Ma". Správny je iba tvar "Ma" = 2 a z toho odvodené skrátené vyjadrovanie v jazyku: „... rýchlosť je dva Machy.“
V bežnom jazyku sa vyskytujú aj spojenia typu „rýchlosť je dva machy“ alebo „dvojmachová rýchlosť“, ktoré sú v tomto zmysle nesprávne a v odbornom jazyku sa zásadne nepoužívajú (ani v letectve). Inak by to znamenalo že existuje nejaká jednotka s názvom „Mach“, čo nie je pravda. V zmysle použitia nejakej jednotky je správne spojenie typu „... rýchlosť je 2-násobok rýchlosti zvuku“.
Machovo číslo letu v atmosfére.
V letectve sa Machovo číslo používa ako jeden z technických údajov výkonu lietadiel lietajúcich rýchlejšie ako približne /h.
Keďže rýchlosť zvuku je funkcia hustoty vzduchu a hustota závisí od výške letu a teploty vzduchu, tak aj pri zachovaní rýchlosti letu sa jeho Machovo číslo mení s výškou letu a konkrétnym stavom atmosféry. Na ciele porovnávania výkonov lietadiel, sa výkony (rýchlosť, Machovo číslo) prerátavajú na normalizovaný stav atmosféry (tzv. Medzinárodná štandardná atmosféra – MŠA). Používa sa nasledujúcim spôsobom: „Najvyššia rýchlosť lietadla pri povrchu Zeme podľa MŠA je mach 2,2.“
Rýchlosť zvuku pri 25 °C (298,15 K) vo výške hladiny mora je asi /s alebo 1245,/h. Pri teplote 20 °C (izbová teplota) je to /s (/h).
Jakob Kneip

Jakob Kneip (* 24. apríl 1881 Morshausen, Nemecko – † 14. február 1958 Mechernich) bol nemecký spisovateľ a básnik.
Mach

Mach môže byť:
Robert Kraft

Robert Kraft (* 3. október 1869, Lipsko, Nemecko – † 10. máj 1916, Haffkrug) bol nemecký spisovateľ, autor dobrodružných, detektívnych a fantastických románov, z ktorých najznámejší je jeho cyklus "Detektív Nobody".
Jeho detektívky, dobrodružné a fantastické romány sa odohrávajú v rôznych častiach zeme. Na rozdiel od Karla Maya, s ktorým ho často porovnávali, miesta, kde sa odohrával dej jeho románov, osobne poznal, lebo predtým, ako začal žať úspechy ako spisovateľ pracoval ako plavčík, námorník a kuchár na veľkej obchodnej lodi.
Románi

Románi sú skupina národov (etnikum) hovoriaca románskymi jazykmi. Žijú napr. v Taliansku, Španielsku, Portugalsku.
Román

Román je rozsiahle epické dielo s jednou hlavnou a viacerými vedľajšími postavami. V čase klasicizmu nahradil epos ako najvýraznejšieho reprezentanta epiky. 
Vyznačuje sa pružnou kompozíciou, ktorá umožňuje zachytiť rozsiahlu oblasť javov a udalostí, spoločenských vzťahov a psychologických situácií. Od novely a poviedky sa odlišuje tým, že sa dej zložito rozvetvuje a popri hlavnom motíve rozvíja veľa vedľajších motívov a podobne. Obyčajne zobrazuje dlhšie časové rozpätie a široký okruh životných javov a ide teda aj fyzicky o dlhú knihu. 
Spojením viacerých románov vznikajú dilógie, trilógie alebo románové cykly (napríklad Balzacov cyklus Ľudská komédia).
Dejiny.
Začiatky románu sú v antických prozaických zábavných rozprávaniach o zložitých osudoch ľudí, ktoré však ešte nemali zvláštny názov. 
Termín román pochádza zo stredoveku, kedy sa pojmom „conte roman“ (románske rozprávanie) začali v románsky hovoriacich krajinách označovať literárne diela písané v národnom jazyku (namiesto vtedy bežnej latinčiny). V neskorom stredoveku sa ako román označovali rytierske romány, prípadne aj dvorské romány. 
Pôvod skutočného románu je však v poviedkach a novelách vznikajúcich od 14. storočia v Itálii. Tieto sa neskôr začali spájať do jednotného celku - románu. Dôležitým druhom románu bol v 16. a 17. storočí tzv. pikareskný román. Veľmi významnými, „vzorovými“ románmi v dejinách boli ďalej Don Quijote de la Mancha (1605) a Robinson Crusoe. 
V 18. stor. vznikajú prvé psychologické romány. V druhej polovici 18. storočia vznikol vývojový román, sentimentálny román, gotický román, filozofický román. Prvý román v slovenčine (René mládenca príhody a skúsenosti) vznikol koncom 18. storočia. 
V 19. storočí nastal rozvoj románovej tvorby. Počas romantizmu vznikol historický román a počnúc realizmom sa román stal dominantným žánrom (o. i. vznik žánrov dobrodružný román, fantastický román, vedeckofantastický román, humoristický román, satirický román, román v listoch, didaktický román, tendenčný román). V 20. storočí, najmä k jeho koncu, sa román ako žáner dostal do krízy (nové typy románu, napr. nový román, ale aj odklon od románu). Ak sa román zaoberá problematikou z histórie, nazývame ho historický román.
Reconquista

Reconquista [vyslov: rekonkista (nie -kv-)] (po šp. „znovudobytie“) je označenie pre oslobodenie územia, ktoré ovládali moslimovia (toto územie obývali kresťania, židia, aj moslimovia) v oblasti Pyrenejského polostrova, medzi rokmi 718/1045 - 1492. 
Príčiny reconquisty.
V roku 711 napadli moslimovia zo severnej Afriky kresťanmi obývaný Pyrenejský polostrov. Moslimovia porazili domáce kresťanské kráľovstvo Vizigótov a zabrali takmer celý polostrov. Moslimskej invázii odolali len malé územia na severe polostrova (Astúria, Kantábria, Baskicko). Na severe vytvorené kresťanské štáty bojovali o znovuzískanie pre kresťanov stratených území od moslimov.
Nešlo však len o boj o územie, ale aj o bezpečnosť, keďže z moslimskej časti Pyrenejského polostrova boli často vedené kruté lúpežné výpravy do Európy.
Myšlienka reconquisty vznikla v 11. storočí, kedy okolité kresťanské kráľovstvá boli dostatočne silné na to, aby k nej mohli pristúpiť a zároveň boli moslimovia oslabení vzájomnými spormi.
Reconquiste pomohol štatút križiackej výpravy.
Priebeh Reconquisty.
Reconquista mala niekoľko etáp. Jej prvou základňou bola Astúria v dnešnom severozápadnom Španielsku, ktorá od 9. storočia patrila do Leónskeho kráľovstva. Astúrske kráľovstvo založil vizigótsky šľachtic Pelayo krátko po invázii moslimov na Pyrenejský polostrov. V roku 718 sa tu odohrala bitka pri Covadonge, ktorou bol odrazený útok moslimov. V 10. storočí potom obsadil Sancho I. Garcés z Pamplony Nájeru a Vigueru (920); bola to však v tom čase ojedinelá vojenská akcia; k ďalšej došlo až za viac ako 100 rokov. Navyše viac súvisela so sporom s moslimskými príbuznými, než s náboženským zanietením.
Vlastná reconquista prebiehala v štyroch etapách: