Americká revolúcia

Americká revolúcia bola povstaním a politickým hnutím v trinástich kolóniách, ktoré vyvrcholilo, keď kolonisti začali napokon úspešnú vojnu za nezávislosť proti Veľkej Británii. Vodcovia americkej revolúcie boli koloniálni separatistickí vodcovia, ktorí sa pôvodne usilovali o väčšiu autonómiu v rámci britského politického systému ako britskí poddaní, ale neskôr sa zjednotili na podporu revolučnej vojny, ktorá úspešne ukončila britskú koloniálnu vládu nad kolóniami, nastolila ich nezávislosť a viedla k vzniku Spojených štátov amerických.
Nespokojnosť s koloniálnou vládou sa začala krátko po porážke Francúzska vo francúzskej a indiánskej vojne. Hoci kolónie vo vojne bojovali a podporovali ju, parlament zaviedol nové dane na kompenzáciu vojnových nákladov a odovzdal kontrolu nad západnými územiami kolónií britským úradníkom v Montreale. Zástupcovia viacerých kolónií zvolali kongres Kolkového zákona, aby formulovali svoju požiadavku. V jeho „Deklarácii práv a sťažností“ sa tvrdilo, že zdanenie bez zastúpenia porušuje ich práva ako Angličanov.
V roku 1767 sa napätie opäť vystupňovalo po tom, čo britský parlament schválil Townshendove zákony, skupinu nových daní a nariadení uvalených na trinásť kolónií. V snahe potlačiť rastúce povstanie v kolóniách, ktoré bolo obzvlášť silné v kolónii Massachusetts Bay, kráľ Juraj III. vyslal do Bostonu vojsko. Miestna roztržka vyústila 5. marca 1770 do masakry v Bostone, pri ktorej vojaci zabili protestujúcich.
Trinásť kolónií reagovalo asertívne. V roku 1772 demonštranti proti daniam na Rhode Islande zničili colný škuner "Gaspee" kráľovského námorníctva. Počas Bostonského pitia čaju 16. decembra 1773 sa aktivisti prezliekli za Indiánov a vysypali do bostonského prístavu 340 debien s čajom, ktorý patril britskej Východoindickej spoločnosti a mal hodnotu 9 659 libier. Londýn reagoval rázne, uzavrel bostonský prístav a prijal sériu trestných zákonov, ktoré v skutočnosti ukončili samosprávu v Massachusetts. Koncom roka 1774 vyslalo 12 z trinástich kolónií (Georgia sa pripojila v roku 1775) delegátov na prvý kontinentálny kongres, ktorý sa zišiel v Carpenters' Hall vo Philadelphii. Začal koordinovať odpor patriotov, ktorý spočiatku organizovali miestne milície v kolóniách, ktoré získali vojenské skúsenosti vo francúzskej a indiánskej vojne a začali presadzovať práva na samosprávu a obranu.
V roku 1775 vyhlásil kráľ kolóniu Massachusetts Bay za štát otvoreného vzdoru a vzbury. Druhý kontinentálny kongres, ktorý sa zišiel v dnešnej Independence Hall vo Philadelphii, reagoval 14. júna 1775 povolením na vytvorenie kontinentálnej armády a vymenovaním Georgea Washingtona za jej vrchného veliteľa. Boje sa začali dva mesiace predtým, v apríli 1775, keď sa Briti pokúsili zmocniť zbraní domobrany, ale v bitkách pri Lexingtone a Concorde narazili na odpor. Kontinentálna armáda vyhnala Britov z Bostonu a ponechala patriotom kontrolu nad jednotlivými kolóniami.
V júli 1776 sa druhý kontinentálny kongres ujal riadenia nového štátu. Odsúdil kráľa Juraja III. ako tyrana, ktorý pošliapal práva kolonistov ako Angličanov, 2. júla prijal Leeho rezolúciu o národnej nezávislosti a 4. júla 1776 prijal Deklaráciu nezávislosti, ktorá stelesňovala politické filozofie liberalizmu a republikanizmu, odmietala monarchiu a aristokraciu a slávne hlásala, že „všetci ľudia sú si rovní“.
Boje pokračovali päť rokov, ktoré sú dnes známe ako vojna za nezávislosť alebo revolučná vojna. Počas tohto obdobia sa Francúzsko stalo spojencom Spojených štátov.
Rozhodujúce víťazstvo prišlo na jeseň 1781, keď spojené americké a francúzske vojská zajali celú britskú armádu pri obliehaní Yorktownu. Táto porážka viedla k zrúteniu kontroly kráľa Juraja nad parlamentom, pričom väčšina bola teraz za ukončenie vojny za amerických podmienok. Dňa 3. septembra 1783 Briti podpísali Parížsky mier, ktorým Spojeným štátom odovzdali takmer celé územie na východ od rieky Mississippi a na juh od Veľkých jazier. Približne 60 000 lojalistov sa vysťahovalo na iné britské územia v Kanade a na iné miesta, ale veľká väčšina zostala v Spojených štátoch.
Pôvod.
1651 – 1763: Počiatky.
Anglická vláda od začiatku anglickej kolonizácie Ameriky uplatňovala politiku merkantilizmu, ktorá bola v súlade s hospodárskou politikou ostatných európskych koloniálnych mocností tej doby. V rámci tohto systému dúfala, že sa jej podarí zvýšiť hospodársku a politickú moc Anglicka obmedzením dovozu, podporou vývozu, reguláciou obchodu, získaním prístupu k novým prírodným zdrojom a akumuláciou nových drahých kovov ako peňažných rezerv. Merkantilistická politika bola charakteristickým znakom viacerých anglických kolónií v Amerike od ich vzniku. Pôvodná listina Virginskej spoločnosti z roku 1606 regulovala obchod v oblasti, z ktorej sa neskôr stala kolónia Virgínia. Vo všeobecnosti bol zakázaný vývoz surovín do cudzích krajín, nedoporučoval sa dovoz zahraničného tovaru a kabotáž bola obmedzená na anglické lode. Tieto nariadenia presadzovalo kráľovské námorníctvo.
Po víťazstve parlamentaristov v anglickej občianskej vojne boli prijaté prvé merkantilistické zákony. V roku 1651 prijal parlament prvý z navigačných zákonov, ktorých cieľom bolo zlepšiť obchodné vzťahy Anglicka s jeho kolóniami a zároveň riešiť dominanciu Nizozemska v transatlantickom obchode v tom čase. To viedlo k vypuknutiu vojny s Nizozemskom v nasledujúcom roku. Po reštaurácii bol zákon z roku 1651 zrušený, ale kavaliersky parlament prijal sériu ešte reštriktívnejších navigačných zákonov. Koloniálne reakcie na tieto opatrenia boli rôzne. Zákony zakazovali vývoz tabaku a iných surovín na neanglické územia, čo mnohým plantážnikom zabránilo získať vyššie ceny za svoj tovar. Okrem toho sa obchodníkom obmedzil dovoz určitého tovaru a materiálov z iných krajín, čo poškodilo zisky. Tieto faktory viedli k pašovaniu medzi koloniálnymi obchodníkmi, najmä po prijatí zákona o melase. Na druhej strane, niektorí obchodníci a miestne priemyselné odvetvia profitovali z obmedzenia zahraničnej konkurencie. Obmedzenia týkajúce sa lodí postavených v zahraničí tiež výrazne prospeli koloniálnemu lodiarskemu priemyslu, najmä kolóniám Nového Anglicka. Niektorí tvrdia, že hospodársky dosah na kolonistov bol minimálny, ale politické trenice, ktoré zákony vyvolali, boli vážnejšie, keďže obchodníci, ktorých sa to bezprostredne týkalo, boli aj politicky najaktívnejší.
Vojna kráľa Filipa prebiehala v rokoch 1675 až 1678 medzi kolóniami Nového Anglicka a niekoľkými domorodými kmeňmi. Bola vedená bez vojenskej pomoci Anglicka, čím prispela k rozvoju jedinečnej americkej identity oddelenej od identity Britov. Tento vývoj urýchlilo aj opätovné dosadenie kráľa Karola II. na anglický trón. Nové Anglicko malo silné puritánske dedičstvo a podporovalo parlamentnú vládu Spoločenstva, ktorá bola zodpovedná za popravu jeho otca Karola I. Massachusetts neuznalo legitímnosť vlády Karola II. viac ako rok po jeho nástupe. Karol II. sa tak v 80. rokoch 17. storočia odhodlal dostať kolónie Nového Anglicka pod centralizovanejšiu správu a priamu anglickú kontrolu. Novoanglickí kolonisti sa proti jeho snahám ostro postavili a Koruna v reakcii na to zrušila ich koloniálne listiny. Karolov nástupca Jakub II. zavŕšil tieto snahy v roku 1686 vytvorením konsolidovaného domínia Nové Anglicko, ktoré zahŕňalo aj predtým samostatné kolónie New York a New Jersey. Edmund Andros bol vymenovaný za kráľovského guvernéra a poverený riadením nového domínia pod jeho priamou vládou. Koloniálne zhromaždenia a mestské schôdze boli obmedzené, boli zavedené nové dane a práva boli obmedzené. Vláda domínia vyvolala v celom Novom Anglicku trpkú nevôľu; presadzovanie nepopulárnych zákonov o plavbe a obmedzovanie miestnej demokracie kolonistov veľmi rozhnevalo.
Obyvateľov Nového Anglicka však povzbudila zmena vlády v Anglicku, keď kráľ Jakub II. fakticky abdikoval, a 18. apríla 1689 populistické povstanie v Bostone zvrhlo vládu domínia. Koloniálne vlády si po povstaní opäť upevnili svoju kontrolu. Noví panovníci Viliam a Mária udelili jednotlivým kolóniám Nového Anglicka nové listiny a obnovila sa miestna demokratická samospráva. Nasledujúce vlády Koruny sa nepokúšali obnoviť domínium.
Nasledujúce britské vlády však pokračovali v snahe zdaňovať niektoré tovary a prijali zákony regulujúce obchod s vlnou, klobúkmi a melasou. "Zákon o melase z roku 1733" bol pre kolonistov obzvlášť nepríjemný, keďže významná časť koloniálneho obchodu sa spoliehala na melasu. Dane vážne poškodili hospodárstvo Nového Anglicka a viedli k nárastu pašovania, podplácania a zastrašovania colníkov. Koloniálne vojny vedené v Amerike boli tiež zdrojom značného napätia. Napríklad koloniálne vojská Nového Anglicka počas vojny kráľa Juraja v roku 1745 dobyli pevnosť Louisbourg v Akádii, ale britská vláda ju potom v roku 1748 odstúpila späť Francúzsku výmenou za Čennai v ďalekej Indii, ktorú Briti stratili v roku 1746. Kolonistom Nového Anglicka sa nepáčili straty na životoch, ako aj úsilie a výdavky spojené s dobytím pevnosti, len aby ju vrátili svojmu niekdajšiemu nepriateľovi, ktorý pre nich zostal hrozbou aj po vojne.
Niektorí autori začínajú svoje dejiny americkej revolúcie víťazstvom britskej koalície v sedemročnej vojne v roku 1763 a vnímajú francúzsku a indiánsku vojnu, akoby to bolo americké divadlo "sedemročnej vojny". Lawrence Henry Gipson píše:Možno povedať, že americká revolúcia bola dôsledkom anglo-francúzskeho konfliktu v Novom svete, ktorý prebiehal v rokoch 1754 až 1763.Kráľovská proklamácia z roku 1763 upravila hranice územia západne od novobritského Quebecu a západne od línie vedúcej po hrebeni pohoria Allegheny, čím sa z neho stalo domorodé územie, ktoré bolo na dva roky zakázané osídliť kolóniami. Kolonisti protestovali a hraničná čiara bola upravená sériou zmlúv s domorodými kmeňmi. V roku 1768 Irokézovia súhlasili so zmluvou z Fort Stanwix a Čerokíji súhlasili so zmluvou Hard Labour, po ktorej v roku 1770 nasledovala zmluva z Lochaberu. Tieto zmluvy otvorili väčšinu územia dnešného Kentucky a Západnej Virgínie pre koloniálne osídlenie. Nová mapa bola zostavená na základe zmluvy z Fort Stanwix, ktorá posunula hranicu oveľa ďalej na západ.
1764 – 1766: Vyrubené a zrušené dane.
V roku 1764 parlament prijal zákon o cukre, ktorý znížil existujúce clá na cukor a melasu, ale stanovil prísnejšie opatrenia na ich vymáhanie a vyrubenie. V tom istom roku premiér George Grenville navrhol priame dane pre kolónie na zvýšenie príjmov, ale odložil prijatie opatrení, aby zistil, či kolónie samy navrhnú nejaký spôsob zvýšenia príjmov.
Grenville v roku 1762 tvrdil, že všetky príjmy colníc v Amerike dosahujú ročne tisíc alebo dvetisíc libier šterlingov a že anglická štátna pokladnica platí ročne sedem až osemtisíc libier za výrub. Adam Smith v knihe Bohatstvo národov napísal, že parlament „doteraz nikdy nepožadoval od nich [amerických kolónií] nič, čo by sa aspoň približovalo spravodlivému pomeru k tomu, čo platili ich poddaní na domácej pôde“. Benjamin Franklin neskôr v roku 1766 v parlamente dosvedčil opak a oznámil, že Američania už vo veľkej miere prispievali na obranu impéria. Tvrdil, že miestne koloniálne vlády len v samotnej francúzskej a indiánskej vojne zhromaždili, vystrojili a zaplatili 25 000 vojakov na boj proti Francúzsku - toľko, koľko ich vyslala samotná Británia - a minuli na to mnoho miliónov z americkej pokladnice.
Briti však reagovali na úplne iný problém: po skončení nedávnej vojny sa Koruna musela vysporiadať s približne 1 500 dôstojníkmi britskej armády s dobrými politickými konexiami. Bolo prijaté rozhodnutie ponechať ich v aktívnej službe s plným platom, avšak oni - a ich velitelia - museli byť tiež niekde umiestnení. Umiestnenie stálej armády vo Veľkej Británii v čase mieru bolo politicky neprijateľné, preto sa rozhodli umiestniť ich v Amerike a nechať ich Američanov platiť prostredníctvom novej dane. Vojaci však nemali žiadne vojenské poslanie; neboli tam na obranu kolónií, pretože kolónie neboli aktuálne ohrozené.
V marci 1765 parlament schválil Kolkový zákon, ktorý po prvýkrát uvalil na kolónie priame dane. Všetky úradné dokumenty, noviny, almanachy a brožúry museli byť označené kolkami - dokonca aj balíčky hracích kariet. Kolonisti nenamietali, že dane sú vysoké; v skutočnosti boli nízke. Namietali proti nedostatočnému zastúpeniu v parlamente, čo im nedávalo možnosť vyjadriť sa k právnym predpisom, ktoré sa ich týkali, ako napríklad dane, čím sa porušovala nepísaná anglická ústava. Táto nespokojnosť bola zhrnutá do hesla „Žiadne zdanenie bez zastúpenia“, ktoré sa objavovalo v pamfletoch, úvodníkoch a prejavoch. Krátko po prijatí Kokového zákona sa sformovali Synovia slobody a začali využívať verejné demonštrácie, bojkoty a hrozby násilím, aby zabezpečili, že britské daňové zákony sa stanú nevykonateľnými. V Bostone Synovia slobody spálili záznamy viceadmiralitného súdu a vyrabovali dom predsedu najvyššieho súdu Thomasa Hutchinsona. Niekoľko zákonodarných zborov vyzvalo na jednotný postup a deväť kolónií vyslalo v októbri delegátov na kongres o Kokovom zákone v New Yorku. Umiernení na čele s Johnom Dickinsonom vypracovali Deklaráciu práv a sťažností, v ktorej uviedli, že kolonisti sú si rovní so všetkými ostatnými britskými občanmi a že dane prijaté bez zastúpenia porušujú ich práva ako Angličanov, a Kongres zdôraznil ich odhodlanie tým, že zorganizoval bojkot dovozu všetkého britského tovaru. Americkí hovorcovia, ako napríklad Samuel Adams, James Otis, John Hancock, John Dickinson, Thomas Paine a mnohí ďalší, rozšírili argumenty, odmietli aristokraciu a hlásali „republikanizmus“ ako politickú filozofiu, ktorá najlepšie vyhovuje americkým podmienkam.
Parlament vo Westminsteri sa považoval za najvyšší zákonodarný orgán v celom impériu, a preto bol oprávnený uložiť akúkoľvek daň bez súhlasu kolónií alebo dokonca bez konzultácie s nimi. Tvrdili, že kolónie sú právne britské inštitúcie podriadené britskému parlamentu, a poukazovali na mnohé prípady, keď parlament v minulosti vydal zákony, ktoré boli pre kolónie záväzné. Parlament trval na tom, že kolonisti majú v skutočnosti „virtuálne zastúpenie“, tak ako väčšina Britov, keďže len malá menšina britského obyvateľstva mala právo voliť zástupcov do parlamentu. Američania, ako napríklad James Otis, však tvrdili, že v parlamente nie je nikto, kto by bol zodpovedný konkrétne za niektorý z koloniálnych volebných obvodov, takže ich v parlamente „virtuálne nezastupuje“ vôbec nikto.
V júli 1765 sa dostala k moci Rockinghamova vláda a parlament rokoval o tom, či má zrušiť kolkovú daň alebo poslať armádu, aby ju vymáhala. Benjamin Franklin predstúpil pred nich, aby predniesol argumenty za zrušenie, pričom vysvetlil, že kolónie vynaložili veľké množstvo pracovných síl, peňazí a krvi na obranu impéria v sérii vojen proti Francúzom a domorodému obyvateľstvu a že ďalšie dane na zaplatenie týchto vojen sú nespravodlivé a môžu vyvolať povstanie. Parlament súhlasil a 21. februára 1766 daň zrušil, ale v deklaratívnom zákone z marca 1766 trval na tom, že si ponecháva plnú právomoc vydávať zákony pre kolónie „vo všetkých prípadoch“. Zrušenie dane napriek tomu vyvolalo v kolóniách rozsiahle oslavy.
1767 – 1773: Townshendove zákony a zákon o čaji.
V roku 1767 britský parlament prijal Townshendove zákony, ktoré zaviedli clá na niekoľko základných tovarov vrátane papiera, skla a čaju, a zriadil v Bostone colnú radu, ktorá mala prísnejšie vykonávať obchodné predpisy. Cieľom parlamentu nebolo ani tak vyberať príjmy, ale presadiť svoju najvyššiu moc nad kolóniami bez ohľadu na nedostatočné zastúpenie. Nové dane boli zavedené na základe presvedčenia, že Američania majú námietky len proti vnútorným daniam, a nie proti vonkajším daniam, ako sú clá. John Dickinson však vo svojom široko čítanom pamflete "Letters from a Farmer in Pennsylvania" ("Listy farmára z Pensylvánie") namietal proti ústavnosti zákonov, pretože ich cieľom bolo zvýšiť príjmy, a nie regulovať obchod. Kolonisti na dane reagovali organizovaním nových bojkotov britského tovaru. Tieto bojkoty však boli menej účinné, keďže tovar zdanený Townshendovými zákonmi sa široko používal.
Vo februári 1768 vydalo zhromaždenie kolónie Massachusetts Bay okružný list ostatným kolóniám, v ktorom ich vyzvalo na koordináciu odporu. Guvernér zhromaždenie rozpustil, keď zhromaždenie odmietlo list zrušiť. Medzitým v júni 1768 vypukli v Bostone nepokoje v súvislosti so zabavením šalupy "Liberty", ktorú vlastnil John Hancock, pre údajné pašovanie. Colníci boli nútení utiecť, čo podnietilo Britov, aby do Bostonu vyslali vojsko. Na zhromaždení bostonského mesta sa vyhlásilo, že parlamentné zákony sa nemajú dodržiavať, a vyzvalo sa na zvolanie konventu. Konvent sa zišiel, ale pred svojím rozpustením vyjadril len mierny protest. V januári 1769 parlament reagoval na nepokoje opätovnou aktiváciou zákona o vlastizrade z roku 1543, podľa ktorého mali byť poddaní mimo kráľovstva súdení za vlastizradu v Anglicku. Guvernér štátu Massachusetts dostal pokyn zhromaždiť dôkazy o uvedenej zrade a táto hrozba vyvolala všeobecné pobúrenie, hoci sa neuskutočnila.
5. marca 1770 sa na bostonskej ulici zhromaždil veľký dav okolo skupiny britských vojakov. Dav sa začal vyhrážať a hádzal na nich snehové gule, kamene a odpadky. Jeden vojak bol udretý palicou a padol. Neexistoval žiadny rozkaz na streľbu, ale vojaci spanikárili a strieľali do davu. Zasiahli 11 ľudí; traja civilisti zomreli na následky zranení na mieste streľby a dvaja zomreli krátko po incidente. Táto udalosť sa čoskoro začala nazývať Bostonský masaker. Vojaci boli súdení a oslobodení (obhajoval ich John Adams), ale rozšírené opisy z incidentu čoskoro začali obracať koloniálne nálady proti Britom. To urýchlilo zostupnú špirálu vo vzťahoch medzi Britániou a provinciou Massachusetts.
V roku 1770 sa k moci dostalo nové ministerstvo pod vedením lorda Northa a parlament zrušil väčšinu Townshendových ciel okrem dane z čaju, čím sa zriekol úsilia o zvýšenie príjmov a zároveň symbolicky potvrdil právo parlamentu zdaňovať kolónie. Tým sa kríza dočasne vyriešila a bojkot britského tovaru sa do veľkej miery zastavil, pričom v agitácii pokračovali len radikálnejší vlastenci, ako napríklad Samuel Adams.
V júni 1772 americkí vlastenci vrátane Johna Browna podpálili britskú vojnovú loď, ktorá dôrazne presadzovala nepopulárne obchodné nariadenia, čo sa stalo známym ako aféra "Gaspee". Aféra bola vyšetrovaná pre možnú vlastizradu, ale žiadne opatrenia neboli prijaté.
V roku 1773 boli zverejnené súkromné listy, v ktorých guvernér Massachusetts Thomas Hutchinson tvrdil, že kolonisti nemôžu využívať všetky anglické slobody, a v ktorých viceguvernér Andrew Oliver vyzýval na priame vyplácanie koloniálnych úradníkov, ktorých platili miestne úrady. Tým by sa znížil vplyv koloniálnych zástupcov na ich vládu. Obsah listov sa použil ako dôkaz systematického sprisahania proti americkým právam a zdiskreditoval Hutchinsona v očiach ľudí; koloniálne zhromaždenie požiadalo o jeho odvolanie. Benjamin Franklin, generálny poštmajster kolónií, priznal, že listy vyniesol von, čo viedlo k tomu, že ho britskí úradníci pokarhali a odvolali z funkcie.
Samuel Adams sa v Bostone pustil do vytvárania nových korešpondenčných výborov, ktoré spojili patriotov vo všetkých 13 kolóniách a nakoniec vytvorili štruktúru povstaleckej vlády. Virgínia, najväčšia kolónia, zriadila svoj Výbor pre korešpondenciu začiatkom roku 1773, v ktorom pôsobili Patrick Henry a Thomas Jefferson. Vo výboroch pre korešpondenciu na koloniálnej a miestnej úrovni pôsobilo celkovo približne 7 000 až 8 000 patriotov, ktorí tvorili väčšinu vedenia svojich komunít. Loajalisti boli vylúčení. Výbory sa stali vodcami amerického odporu voči britským aktivitám a neskôr do veľkej miery určovali vojnové úsilie na štátnej a miestnej úrovni. Keď "Prvý kontinentálny kongres" rozhodol o bojkote britských výrobkov, koloniálne a miestne výbory prevzali zodpovednosť, preskúmali záznamy obchodníkov a zverejnili mená obchodníkov, ktorí sa pokúšali vzdorovať bojkotu dovozom britského tovaru.
Medzitým parlament prijal zákon o čaji, ktorý znížil cenu zdaneného čaju vyvážaného do kolónií, aby pomohol britskej Východoindickej spoločnosti znížiť cenu pašovaného nezdaneného nizozemského čaju. Na predaj čaju boli vymenovaní osobitní príjemcovia, ktorí obchádzali koloniálnych obchodníkov. Proti tomuto zákonu sa postavili tí, ktorí sa bránili daniam, a tiež pašeráci, ktorí mohli prísť o obchod. V každej kolónii demonštranti varovali obchodníkov, aby neprinášali čaj, ktorý obsahoval nenávidenú novú daň. Vo väčšine prípadov Američania donútili prijímateľov, aby odstúpili, a čaj vrátili späť, ale guvernér Massachusetts Hutchinson odmietol dovoliť bostonským obchodníkom, aby podľahli nátlaku. Mestské zhromaždenie v Bostone rozhodlo, že čaj nebude vyložený, a ignorovalo požiadavku guvernéra, aby sa rozišli. Dňa 16. decembra 1773 skupina mužov pod vedením Samuela Adamsa, oblečená tak, aby pripomínala vzhľad domorodcov, nastúpila na lode Východoindickej spoločnosti a vysypala z ich podpalubí čaj v hodnote 10 000 libier (v roku 2024 približne 1 915 000 GBP) do bostonského prístavu. O desaťročia neskôr sa táto udalosť stala známou ako Bostonské pitie čaju a zostáva významnou súčasťou americkej vlasteneckej tradície.
1774 – 1775: Intolerable Acts.
Britská vláda reagovala prijatím niekoľkých opatrení, ktoré sa stali známymi ako Intolerable Acts, čo ešte viac zhoršilo názor kolónií na Anglicko. Išlo o štyri zákony, ktoré prijal britský parlament. Prvým bol zákon o vláde v Massachusetts, ktorým sa zmenila štatúcia Massachusetts a obmedzili sa mestské zhromaždenia. Druhým zákonom bol Administration of Justice Act, ktorý nariadil, že všetci britskí vojaci, ktorí mali byť súdení, mali byť obžalovaní v Británii, nie v kolóniách. Tretím zákonom bol Boston Port Act, ktorý uzavrel bostonský prístav, kým Briti nedostanú náhradu za čaj zničený počas Bostonského pitia čaju. Štvrtým zákonom bol Quartering Act z roku 1774, ktorý umožňoval kráľovským guvernérom ubytovať britské jednotky v domoch občanov bez toho, aby potrebovali povolenie majiteľa.
V reakcii na to vydali massachusettskí vlastenci Suffolk Resolves a vytvorili alternatívnu tieňovú vládu známu ako Provinčný kongres, ktorý začal cvičiť domobranu mimo Britmi okupovaného Bostonu. V septembri 1774 sa zišiel Prvý kontinentálny kongres zložený zo zástupcov jednotlivých kolónií, ktorý mal slúžiť ako prostriedok na rokovania a kolektívne akcie. Počas tajných diskusií konzervatívec Joseph Galloway navrhol vytvorenie koloniálneho parlamentu, ktorý by mohol schvaľovať alebo neschvaľovať zákony britského parlamentu, ale jeho myšlienka bola predložená v pomere hlasov 6:5 a následne bola vyňatá zo záznamu. Kongres vyzval na bojkot všetkého britského tovaru, ktorý sa začal 1. decembra 1774; presadzovali ho nové miestne výbory poverené kongresom. Začal tiež koordinovať odpor patriotov prostredníctvom milícií, ktoré existovali v každej kolónii a ktoré získali vojenské skúsenosti vo francúzskej a indiánskej vojne. Patrioti boli po prvýkrát ozbrojení a zjednotení proti parlamentu.
Začiatok vojenských konfliktov.
Kráľ Juraj vyhlásil vo februári 1775 Massachusetts za povstaleckú kolóniu a britská posádka dostala rozkaz zabaviť zbrane povstalcov a zatknúť ich vodcov, čo viedlo 19. apríla 1775 k bitkám pri Lexingtone a Concorde. Patrioti zhromaždili domobranu v sile 15 000 mužov a obliehali Boston, ktorý obsadilo 6500 britských vojakov. Druhý kontinentálny kongres sa zišiel 14. júna 1775 vo Filadelfii. Kongres bol rozdelený v názore na najlepší postup. Schválili vytvorenie Kontinentálnej armády, vymenovali Georgea Washingtona za jej vrchného veliteľa a vypracovali Petíciu olivovej ratolesti, v ktorej sa pokúsili dohodnúť s kráľom Jurajom. Kráľ však vydal vyhlásenie o vzbure, v ktorom vyhlásil, že štáty sa „vzbúrili“ a členovia Kongresu sú zradcovia. Nasledovala bitka pri Bunker Hill 17. júna 1775. Bolo to britské víťazstvo - ale za cenu veľkých strát: približne 1 000 britských obetí z približne 6 000 členov posádky v porovnaní s 500 americkými obeťami z oveľa početnejšej presily.
Vojna, ktorá vznikla, bola v niektorých ohľadoch klasickým povstaním. Ako napísal Benjamin Franklin Josephovi Priestleymu v októbri 1775:Británia na úkor troch miliónov zabila v tejto vojenskej kampani 150 Amíkov, čo predstavuje 20 000 libier na hlavu... Za ten istý čas sa v Amerike narodilo 60 000 detí. Z týchto údajov jeho matematická hlava ľahko vypočíta čas a náklady potrebné na to, aby nás všetkých zabil.V zime 1775 Američania pod vedením generálov Benedicta Arnolda a Richarda Montgomeryho vtrhli do severovýchodného Quebecu a očakávali, že tam zhromaždia sympatizujúcich kolonistov. Útok bol neúspešný; mnohí Američania, ktorí neboli zabití, boli buď zajatí, alebo zomreli na kiahne.
V marci 1776 prinútila Kontinentálna armáda pod vedením Georgea Washingtona Britov evakuovať Boston, pričom im pomohlo opevnenie Dorchester Heights pomocou diel, ktoré boli nedávno ukoristené vo Fort Ticonderoga. Revolucionári teraz plne kontrolovali všetkých trinásť kolónií a boli pripravení vyhlásiť nezávislosť. Stále tu bolo veľa lojalistov, ale v júli 1776 už nikde nevládli a všetci kráľovskí úradníci utiekli.
Vytváranie nových štátnych ústav.
Po bitke pri Bunker Hill v júni 1775 patrioti ovládli Massachusetts mimo hraníc Bostonu a lojalisti sa zrazu ocitli v defenzíve bez ochrany britskej armády. V každej z trinástich kolónií americkí vlastenci zvrhli existujúce vlády, zatvorili súdy a vyhnali britských koloniálnych úradníkov. Usporiadali volené zhromaždenia a zriadili vlastné zákonodarné orgány, ktoré existovali mimo akýchkoľvek právnych parametrov stanovených Britmi. V každom štáte boli vypracované nové ústavy, ktoré nahradili kráľovské listiny. Vyhlásili, že odteraz sú "štátmi", a nie "kolóniami".
5. januára 1776 ratifikovalo New Hampshire prvú štátnu ústavu. V máji 1776 Kongres odhlasoval zrušenie všetkých foriem korunnej moci, ktoré mali byť nahradené miestnou autoritou. New Jersey, Južná Karolína a Virgínia vytvorili svoje ústavy pred 4. júlom. Rhode Island a Connecticut jednoducho prevzali svoje existujúce kráľovské listiny a vypustili všetky odkazy na korunu. Všetky nové štáty sa zaviazali k republikánstvu bez dedičných úradov. Rozhodovali o tom, akú formu vlády vytvoria, a tiež o tom, ako vyberú tých, ktorí ústavy vytvoria, a ako sa bude výsledný dokument ratifikovať. John Adams 26. mája 1776 napísal Jamesovi Sullivanovi z Filadelfie varovanie pred prílišným rozšírením volebného práva:Môžete si byť istý, pane, že je nebezpečné otvoriť taký plodný zdroj sporov a hádok, aký by sa otvoril pokusom o zmenu kvalifikácie voličov. To by nemalo konca kraja. Vzniknú nové nároky. Ženy sa budú dožadovať volebného práva. Mládenci od dvanástich do dvadsaťjeden rokov si budú myslieť, že ich právam sa nevenuje dostatočná pozornosť, a každý muž, ktorý nemá ani cent, sa bude dožadovať rovnakého hlasu ako ktokoľvek iný pri všetkých štátnych aktoch. Má to tendenciu zmýliť a zničiť všetky rozdiely a zrovnať všetky hodnosti na jednu spoločnú úroveň.Výsledné ústavy štátov vrátane štátov Delaware, Maryland, Massachusetts, New York a Virgínia obsahovali:
V Pennsylvánii, New Jersey a New Hampshire boli zakotvené tieto ústavy:
Radikálne ustanovenia pensylvánskej ústavy platili 14 rokov. V roku 1790 získali konzervatívci moc v štátnom zákonodarnom zbore, zvolali nový ústavný konvent a prepísali ústavu. Nová ústava podstatne obmedzila všeobecné volebné právo mužov, guvernérovi dala právo veta a patronátne menovacie právomoci a k jednokomorovému zákonodarnému zboru pridala hornú komoru so značnou majetkovou kvalifikáciou. Thomas Paine ju označil za ústavu nehodnú Ameriky.
Nezávislosť a únia.
V apríli 1776 vydal provinčný kongres Severnej Karolíny Halifaxské rezolúcie, ktoré výslovne oprávňovali jeho delegátov hlasovať za nezávislosť. Do júna bolo na nezávislosť pripravených deväť provinčných kongresov; posledné štyri sa jeden po druhom pridali: Pennsylvánia, Delaware, Maryland a New York. Richard Henry Lee dostal od virginského zákonodarného zboru pokyn, aby navrhol nezávislosť, a 7. júna 1776 tak aj urobil. Druhý kontinentálny kongres 11. júna vytvoril výbor, ktorý mal vypracovať dokument vysvetľujúci dôvody na oddelenie od Británie. Po získaní dostatočného počtu hlasov na schválenie sa 2. júla hlasovalo za nezávislosť.
56 otcov zakladateľov národa, ktorí zastupovali trinásť amerických kolónií, sa zišlo v Pensylvánskom štátnom dome vo Filadelfii, aby jednomyseľne prijali a kráľovi Jurajovi III. predložili Deklaráciu nezávislosti, ktorú z veľkej časti vypracoval Thomas Jefferson a predložil Výbor piatich, ktorý bol poverený jej vypracovaním. Kongres vyškrtol niekoľko ustanovení Jeffersonovho návrhu a potom ju 4. júla jednomyseľne prijal. Deklarácia stelesňovala politické filozofie liberalizmu a republikanizmu, odmietala monarchiu a aristokraciu a slávne hlásala, že „všetci ľudia sú si rovní“. Vydaním Deklarácie nezávislosti začali jednotlivé kolónie fungovať ako nezávislé a samostatné štáty. Ďalším krokom bolo vytvorenie únie na uľahčenie medzinárodných vzťahov a spojenectiev.
5. novembra 1777 Kongres schválil články Konfederácie a večnej únie a poslal ich na ratifikáciu jednotlivým štátom. Kongres začal okamžite fungovať podľa podmienok článkov, čím sa vytvorila štruktúra spoločnej suverenity počas vedenia vojny za nezávislosť a uľahčili sa medzinárodné vzťahy a spojenectvá. Články boli plne ratifikované 1. marca 1781. Vtedy bol Kontinentálny kongres rozpustený a na jeho miesto nastúpila nasledujúci deň, 2. marca 1782, nová vláda Spojených štátov v zhromaždení, ktorej predsedal Samuel Huntington.
Obrana revolúcie.
Návrat Britov: 1776 – 1777.
Podľa britského historika Jeremyho Blacka mali Briti značné výhody vrátane vysoko vycvičenej armády, najväčšieho námorníctva na svete a efektívneho systému verejných financií, ktorý mohol vojnu ľahko financovať. Vážne však nepochopili hĺbku podpory pozície amerických patriotov a ignorovali rady generála Gagea, pričom situáciu nesprávne interpretovali len ako rozsiahle nepokoje. Britská vláda sa domnievala, že môže Američanov premôcť vyslaním veľkých vojenských a námorných síl a prinútiť ich, aby boli opäť lojálni:Boli presvedčení, že revolúcia je dielom niekoľkých darebákov, ktorí pre svoju vec zhromaždili ozbrojenú lúzu, a očakávali, že revolucionári budú zastrašení ... Potom drvivá väčšina Američanov, ktorí boli lojálni, ale zastrašení taktikou teroru... povstane, vykopne rebelov a obnoví lojálnu vládu v každej kolónii.Na jar 1776 Washington vytlačil Britov z Bostonu a Briti ani lojalisti už nekontrolovali žiadne významné oblasti. Briti však zhromažďovali jednotky na svojej námornej základni v Halifaxe v Novom Škótsku. V júli 1776 sa vrátili v plnej sile, vylodili sa v New Yorku a v auguste porazili Washingtonovu kontinentálnu armádu v bitke pri Brooklyne. Briti tak získali kontrolu nad New Yorkom a jeho strategickým prístavom. Po tomto víťazstve požiadali o stretnutie so zástupcami Kongresu, aby rokovali o ukončení nepriateľských bojov.
Delegácia, v ktorej boli aj John Adams a Benjamin Franklin, sa 11. septembra stretla s britským admirálom Richardom Howeom na Staten Islande v newyorskom prístave. Howe požadoval, aby Američania odvolali Deklaráciu nezávislosti, čo odmietli, a rokovania sa tak skončili. Briti potom obsadili New York a takmer zajali Washingtonovu armádu. Z mesta a jeho strategického prístavu urobili svoju hlavnú politickú a vojenskú základňu a držali ho až do novembra 1783. Mesto sa stalo cieľom loajalistických utečencov a ústredným bodom Washingtonovej spravodajskej siete.
Briti obsadili aj New Jersey a zatlačili Kontinentálnu armádu do Pensylvánie. Washington koncom decembra 1776 nečakaným útokom prekročil rieku Delaware späť do New Jersey a porazil hesenskú a britskú armádu pri Trentone a Princetone, čím získal späť kontrolu nad väčšinou New Jersey. Tieto víťazstvá významne povzbudili vlastencov v čase, keď morálka upadala, a stali sa ikonickými udalosťami vojny.
V septembri 1777, v očakávaní koordinovaného útoku britskej armády na hlavné mesto revolúcie Filadelfiu, bol Kontinentálny kongres nútený dočasne odísť z Filadelfie do Baltimoru, kde pokračoval v rokovaniach.
V roku 1777 poslali Briti Burgoynove invázne jednotky z Kanady na juh do New Yorku, aby uzavreli Nové Anglicko. Ich cieľom bolo izolovať Nové Anglicko, ktoré Briti vnímali ako hlavný zdroj nepokojov. Namiesto toho, aby sa britská armáda v New Yorku presunula na sever a podporila Burgoynea, vydala sa na Filadelfiu, čo bolo veľkou chybou v koordinácii, a obsadila ju od Washingtonu. Invázna armáda pod Burgoynom bola príliš pomalá a uviazla na severe štátu New York. Kapitulovala po bitkách pri Saratoge v októbri 1777. Od začiatku októbra 1777 do 15. novembra obliehanie odlákalo pozornosť britských vojsk v pevnosti Fort Mifflin vo Filadelfii v Pensylvánii a poskytlo Washingtonovi čas na záchranu Kontinentálnej armády tým, že bezpečne odviedol svoje jednotky do krutých zimných podmienok vo Valley Forge.
Väzni.
23. augusta 1775 vyhlásil Juraj III., že ak sa Američania postavia so zbraňou v ruke proti kráľovskej moci, budú zradcami Koruny. Po kapitulácii v bitkách pri Saratoge boli v rukách Američanov tisíce britských a hesenských vojakov. Lord Germain zaujal tvrdý postoj, ale britskí generáli na americkej pôde nikdy neusporiadali súdny proces so zradou a namiesto toho zaobchádzali so zajatými americkými vojakmi ako s vojnovými zajatcami. Briti postavili veľkú časť svojej stratégie na využití týchto lojalistov. Zle zaobchádzali so zajatcami, ktorých zadržiavali, čo malo za následok viac úmrtí amerických vojnových zajatcov ako v dôsledku bojových operácií. Na konci vojny obe strany prepustili svojich preživších zajatcov.
Americké spojenectvá po roku 1778.
Zajatie britskej armády pri Saratoge podnietilo Francúzov, aby oficiálne vstúpili do vojny na podporu Kongresu, a začiatkom roku 1778 Benjamin Franklin vyjednal trvalé vojenské spojenectvo; Francúzsko sa tak stalo prvým zahraničným štátom, ktorý oficiálne uznal Deklaráciu nezávislosti. Spojené štáty a Francúzsko podpísali 6. februára 1778 zmluvu o priateľstve a obchode a zmluvu o spojenectve. William Pitt vystúpil v parlamente s výzvou, aby Veľká Británia uzavrela mier v Amerike a spojila sa s Amerikou proti Francúzsku, zatiaľ čo britskí politici, ktorí sympatizovali s koloniálnymi sťažnosťami, sa teraz obrátili proti Američanom za to, že sa spojili s britským rivalom a nepriateľom.
V roku 1779 sa spojencami Francúzov stali Španieli a v roku 1780 Holanďania, čo prinútilo Britov viesť globálnu vojnu bez hlavných spojencov a vyžadovalo si, aby sa prešmykli cez kombinovanú blokádu Atlantiku. Británia začala považovať americkú vojnu za nezávislosť len za jeden front širšej vojny a rozhodli sa stiahnuť vojská z Ameriky, aby posilnili britské kolónie v Karibiku, ktorým hrozila španielska alebo francúzska invázia. Britský veliteľ sir Henry Clinton evakuoval Filadelfiu a vrátil sa do New Yorku. Generál Washington ho zadržal v bitke pri Monmouth Court House, poslednej veľkej bitke, ktorá sa odohrala na severe. Po bezvýslednom boji sa Briti stiahli do New Yorku. Vojna na severe sa následne dostala do patovej situácie, keďže sa pozornosť presunula na menšie južné bojisko.
Presun Britov na juh: 1778 – 1783.
Britské kráľovské námorníctvo zablokovalo prístavy a počas vojny malo v rukách New York a na krátky čas aj ďalšie mestá, ale v snahe zničiť Washingtonove jednotky neuspelo. Britská stratégia v Amerike sa teraz sústredila na kampaň v južných štátoch. Keďže britskí velitelia mali k dispozícii menej pravidelných jednotiek, považovali „južnú stratégiu“ za životaschopnejší plán, keďže juh vnímali ako silne lojalistický s veľkým počtom obyvateľov, ktorí sa nedávno prisťahovali, a s veľkým počtom otrokov, ktorí by mohli byť v pokušení utiecť od svojich pánov, aby sa pridali k Britom a získali slobodu.
Od konca decembra 1778 Briti obsadili Savannah a ovládli pobrežie Georgie. V roku 1780 podnikli novú inváziu a obsadili aj Charleston. Významné víťazstvo v bitke pri Camdene znamenalo, že kráľovské vojská čoskoro ovládli väčšinu Georgie a Južnej Karolíny. Briti vytvorili sieť pevností vo vnútrozemí v nádeji, že lojalisti sa zhromaždia pod ich vlajkou. Neprišiel však dostatočný počet lojalistov a Briti sa museli prebojovať na sever do Severnej Karolíny a Virgínie so značne oslabenou armádou. Za nimi sa veľká časť územia, ktoré už dobyli, rozpadla na chaotickú partizánsku vojnu, ktorá sa viedla prevažne medzi skupinami lojalistov a americkou domobranou a ktorá znegovala mnohé z predchádzajúcich britských úspechov.
Kapitulácia pri Yorktowne (1781).
Britská armáda pod vedením Cornwallisa sa vydala na pochod k Yorktownu vo Virgínii, kde očakávala záchranu britskou flotilou. Flotila skutočne dorazila, ale prišla aj väčšia francúzska flotila. Francúzi zvíťazili v bitke pri Chesapeake a britská flotila sa vrátila do New Yorku po posily, čím Cornwallisa zanechala v pasci. V októbri 1781 sa Briti vzdali ich druhej inváznej armáde v tejto vojne pri obliehaní spojenými francúzskymi a kontinentálnymi vojskami, ktorým velil Washington.
Koniec vojny.
Washington nevedel, či a kedy Briti po Yorktowne obnovia bojové akcie. Stále mali 26 000 vojakov, ktorí okupovali New York, Charleston a Savannah, spolu so silnou flotilou. Francúzska armáda a námorníctvo odišli, takže Američania boli v rokoch 1782 - 83 odkázaní sami na seba. Americká pokladnica bola prázdna a nezaplatení vojaci boli čoraz nepokojnejší, takmer až k bodu vzbury alebo možného štátneho prevratu. Washington v roku 1783 rozohnal nepokoje medzi dôstojníkmi Newburghského sprisahania a Kongres následne vytvoril prísľub päťročného bonusu pre všetkých dôstojníkov.
Historici naďalej diskutujú o tom, či boli šance na americké víťazstvo veľké alebo malé. John E. Ferling tvrdí, že šance boli také veľké, že americké víťazstvo bolo „takmer zázrakom“. Na druhej strane Joseph Ellis tvrdí, že šance boli v prospech Američanov, a kladie si otázku, či vôbec existovala nejaká reálna šanca, že Briti zvíťazia. Tvrdí, že táto príležitosť sa naskytla len raz, v lete 1776, a Briti v tejto skúške zlyhali. Admirál Howe a jeho brat generál Howe „nevyužili niekoľko príležitostí zničiť Kontinentálnu armádu ... Rozhodujúcu úlohu zohrala náhoda, šťastie a dokonca aj rozmary počasia". Ellis poukazuje na to, že strategické a taktické rozhodnutia Howovcov boli fatálne chybné, pretože podcenili problémy, ktoré predstavovali patrioti. Ellis dospel k záveru, že keď bratia Howeovci zlyhali, príležitosť na britské víťazstvo „sa už nikdy nezopakovala“.
Kráľ Juraj chcel bojovať ďalej, ale jeho stúpenci stratili kontrolu nad parlamentom a na východnom pobreží Ameriky už nezačali žiadne ďalšie ofenzívy. Briti však v nasledujúcich troch desaťročiach pokračovali vo formálnej a neformálnej pomoci indiánskym kmeňom, ktoré viedli vojnu proti občanom USA, čo prispelo k „druhej americkej revolúcii“ vo vojne z roku 1812. V tejto vojne proti Británii si USA natrvalo vytvorili svoje územie a občianstvo nezávislé od Britského impéria.
Parížska mierová zmluva.
Počas rokovaní v Paríži americká delegácia zistila, že Francúzsko podporuje americkú nezávislosť, ale nie územné zisky, a dúfa, že sa nový štát obmedzí na oblasť východne od Apalačského pohoria. Američania začali priame tajné rokovania s Londýnom, čím vylúčili Francúzov. Britský premiér lord Shelburne viedol britské rokovania a videl šancu urobiť zo Spojených štátov cenného hospodárskeho partnera, ktorý by uľahčil obchod a investičné príležitosti. USA získali všetky územia na východ od rieky Mississippi vrátane južnej Kanady, ale Španielsko prevzalo od Britov kontrolu nad Floridou. Získalo práva na rybolov pri kanadskom pobreží a súhlasilo s tým, aby britskí obchodníci a lojalisti získali späť svoj majetok. Premiér Shelburne predvídal veľmi výnosný obojstranný obchod medzi Britániou a rýchlo rastúcimi Spojenými štátmi, čo sa aj naplnilo. Blokáda bola zrušená, všetky britské zásahy boli potlačené a americkí obchodníci mohli voľne obchodovať s ktorýmkoľvek národom kdekoľvek na svete.
Briti do značnej miery zanevreli na svojich domorodých spojencov, ktorí neboli zmluvnou stranou tejto zmluvy a neuznali ju, kým ich Spojené štáty vojensky neporazili. Briti im však predávali muníciu a udržiavali pevnosti na americkom území až do Jayovej zmluvy z roku 1795.
Prehra vo vojne a v trinástich kolóniách bola pre Britániu šokom. Vojna odhalila obmedzenia britského vojensko-finančného štátu, keď zistili, že zrazu čelia silným nepriateľom bez spojencov a sú závislí od rozšírených a zraniteľných transatlantických komunikačných liniek. Porážka vystupňovala nesúhlas a stupňovala politický antagonizmus voči kráľovským ministrom. Kráľ zašiel tak ďaleko, že vypracoval abdikačné listy, hoci nikdy neboli vydané. Vnútri parlamentu sa hlavný záujem zmenil z obáv z príliš mocného monarchu na otázky reprezentácie, parlamentnej reformy a znižovania počtu členov vlády. Reformátori sa snažili zničiť to, čo považovali za rozšírenú inštitucionálnu korupciu, a výsledkom bola kríza v rokoch 1776 až 1783. Kríza sa skončila po roku 1784, keď sa počas vlády premiéra Williama Pitta obnovila dôvera v britskú ústavu.
Financie.
Vojna Británie proti Američanom, Francúzom a Španielom stála približne 100 miliónov libier a ministerstvo financií si požičalo 40 % potrebných peňazí. V Paríži medzitým veľké výdavky a slabý daňový základ priviedli Francúzsko na pokraj bankrotu a revolúcie. V Londýne mali Briti relatívne malé problémy s financovaním vojny, udržiavali svojich dodávateľov a vojakov na výplatných páskach a najímali desaťtisíce nemeckých vojakov. Británia mala prepracovaný finančný systém založený na bohatstve tisícov vlastníkov pôdy, ktorí podporovali vládu, spolu s bankami a finančníkmi v Londýne. Britský daňový systém vybral v 70. rokoch 18. storočia na daniach približne 12 % HDP.
Naopak, Kongres a americké štáty mali s financovaním vojny nemalé problémy. V roku 1775 bolo v kolóniách najviac 12 miliónov dolárov v zlate, čo ani zďaleka nestačilo na pokrytie bežných transakcií, nieto ešte na financovanie veľkej vojny. Briti situáciu ešte zhoršili tým, že uvalili prísnu blokádu na všetky americké prístavy, čím odrezali takmer všetok dovoz a vývoz. Jedným z čiastočných riešení bolo spoliehať sa na dobrovoľnícku podporu domobrany a dary od vlasteneckých občanov. Ďalším bolo odložiť skutočné platby, platiť vojakom a dodávateľom znehodnotenou menou a sľúbiť, že sa to všetko po vojne vyrovná. Vojaci a dôstojníci totiž v roku 1783 dostali dotácie na pôdu, ktoré mali pokryť mzdy, ktoré zarobili, ale neboli im vyplatené počas vojny. Národná vláda nemala silného vodcu vo finančných záležitostiach až do roku 1781, keď bol Robert Morris vymenovaný za superintendenta financií Spojených štátov. Morris v roku 1782 využil francúzsku pôžičku na založenie súkromnej Severoamerickej banky na financovanie vojny. Zredukoval civilný zoznam, ušetril peniaze tým, že pri zákazkách používal súťažné ponuky, sprísnil účtovné postupy a od jednotlivých štátov požadoval plný podiel národnej vlády na peniazoch a zásobách.
Kongres použil štyri hlavné metódy na pokrytie nákladov na vojnu, ktorá stála približne 66 miliónov dolárov v špeciach (zlate a striebre). V rokoch 1775 - 1780 a 1780 - 1781 Kongres vydal emisie papierových peňazí, ktoré sa hovorovo nazývali „kontinentálne doláre“. Prvá emisia predstavovala 242 miliónov dolárov. Tieto papierové peniaze mali byť údajne vykúpené za štátne dane, ale ich držitelia boli nakoniec vyplatení v roku 1791 vo výške jedného centa na dolár. Do roku 1780 boli papierové peniaze natoľko znehodnotené, že slovné spojenie „nestojí ani za kontinentál“ sa stalo synonymom bezcennosti. Prudko rastúca inflácia bola utrpením pre tých niekoľko ľudí, ktorí mali stály príjem, ale 90 % ľudí boli poľnohospodári, ktorých sa priamo nedotkla. Dlžníci profitovali z toho, že svoje dlhy splácali znehodnoteným papierom. Najväčšie bremeno znášali vojaci Kontinentálnej armády, ktorých mzdy boli zvyčajne vyplácané s oneskorením a každý mesiac klesali na hodnote, čo oslabovalo ich morálku a zvyšovalo ťažkosti ich rodín.
Od roku 1777 Kongres opakovane žiadal štáty o poskytnutie peňazí, ale štáty nemali žiadny daňový systém a boli len málo nápomocné. Do roku 1780 Kongres vydával rekvizície na konkrétne dodávky obilia, hovädzieho a bravčového mäsa a iných potrebných výrobkov, čo bol neefektívny systém, ktorý sotva udržiaval armádu pri živote. Od roku 1776 sa Kongres snažil získať peniaze pôžičkami od bohatých jednotlivcov, pričom sľúbil, že dlhopisy po vojne splatí. Dlhopisy boli v roku 1791 vykúpené za nominálnu hodnotu, ale tento systém vyzbieral málo peňazí, pretože Američania mali málo špecie a mnohí z bohatých obchodníkov boli podporovateľmi Koruny. Francúzi tajne dodávali Američanom peniaze, pušný prach a muníciu, aby oslabili Veľkú Britániu; dotácie pokračovali, keď Francúzsko vstúpilo do vojny v roku 1778, a francúzska vláda a parížski bankári požičali veľké sumy na americké vojnové snahy. Američania mali problémy so splácaním pôžičiek; v roku 1785 prestali Francúzsku platiť úroky a v roku 1787 nesplácali splátky. V roku 1790 však obnovili pravidelné splácanie svojich dlhov a v roku 1795 sa vyrovnali s francúzskou vládou, keď americký bankár James Swan prevzal zodpovednosť za zostatok dlhu výmenou za právo refinancovať ho so ziskom.
Záver revolúcie.
Vytvorenie „dokonalejšej únie“ a zaručenie práv.
Vojna sa skončila v roku 1783 a nasledovalo obdobie prosperity. Národná vláda stále fungovala podľa článkov Konfederácie a riešila otázku západných území, ktoré štáty odstúpili Kongresu. Americkí osadníci sa rýchlo sťahovali do týchto oblastí, pričom Vermont, Kentucky a Tennessee sa stali štátmi v 90. rokoch 18. storočia.
Národná vláda však nemala peniaze ani na zaplatenie vojnových dlhov európskym štátom a súkromným bankám, ani na zaplatenie Američanom, ktorí dostali milióny dolárov na zmenky za dodávky počas vojny. Nacionalisti na čele s Washingtonom, Alexandrom Hamiltonom a ďalšími veteránmi sa obávali, že nový národ je príliš krehký na to, aby vydržal medzinárodnú vojnu alebo dokonca opakovanie vnútorných povstaní, ako bolo Shaysovo povstanie v roku 1786 v Massachusetts. Presvedčili Kongres, aby v roku 1787 zvolal Filadelfský konvent. Konvent prijal novú ústavu, ktorá ustanovila republiku s oveľa silnejšou národnou vládou vo federálnom rámci vrátane účinnej výkonnej moci v systéme kontroly a rovnováhy so súdnictvom a zákonodarnou mocou. Ústava bola ratifikovaná v roku 1788 po prudkej diskusii v jednotlivých štátoch o navrhovanej novej vláde. Nová administratíva pod vedením prezidenta Georgea Washingtona sa ujala úradu v New Yorku v marci 1789. James Madison stál na čele legislatívy Kongresu, ktorá navrhovala dodatky k ústave ako záruky pre tých, ktorí boli opatrní voči federálnej moci, a zaručovala mnohé neodňateľné práva, ktoré tvorili základ revolúcie. Rhode Island bol posledným štátom, ktorý ratifikoval ústavu v roku 1790, prvých desať dodatkov bolo ratifikovaných v roku 1791 a stali sa známymi ako Listina práv Spojených štátov.
Štátny dlh.
Štátny dlh sa po americkej revolúcii rozdelil do troch kategórií. Prvou bol dlh vo výške 12 miliónov dolárov voči cudzincom, väčšinou peniaze požičané z Francúzska. Existovala všeobecná dohoda o splatení zahraničných dlhov v plnej hodnote. Národná vláda dlhovala 40 miliónov dolárov a vlády jednotlivých štátov dlhovali 25 miliónov dolárov Američanom, ktorí predali potraviny, kone a zásoby vlasteneckým vojskám. Existovali aj ďalšie dlhy, ktoré pozostávali zo zmeniek vydaných počas vojny vojakom, obchodníkom a farmárom, ktorí tieto platby prijali za predpokladu, že nová ústava vytvorí vládu, ktorá tieto dlhy nakoniec splatí.
Vojnové výdavky jednotlivých štátov dosiahli 114 miliónov dolárov v porovnaní s 37 miliónmi dolárov, ktoré vynaložila ústredná vláda. V roku 1790 Kongres na odporúčanie prvého ministra financií Alexandra Hamiltona spojil zvyšné štátne dlhy so zahraničnými a domácimi dlhmi do jedného štátneho dlhu v celkovej výške 80 miliónov dolárov. Každý dostal nominálnu hodnotu za vojnové osvedčenia, aby sa udržala národná česť a vytvoril národný kredit.
Ideológia a frakcie.
Obyvateľstvo trinástich štátov nebolo homogénne, pokiaľ ide o politické názory a postoje. Lojalita a náklonnosť sa v jednotlivých regiónoch a komunitách a dokonca aj v rodinách značne líšila a počas revolúcie sa niekedy menila.
Ideológia v pozadí revolúcie.
Americké osvietenstvo bolo rozhodujúcim predchodcom americkej revolúcie. Medzi hlavné myšlienky amerického osvietenstva patrili koncepcie prirodzeného zákona, prirodzených práv, súhlasu vládnucich, individualizmu, vlastníckych práv, vlastníctva, sebaurčenia, liberalizmu, republikanizmu a obrany proti korupcii. Rastúci počet amerických kolonistov si osvojil tieto názory a podporoval intelektuálne prostredie, ktoré viedlo k novému zmyslu pre politickú a sociálnu identitu.
Liberalizmus.
John Locke (1632 – 1704) je často označovaný za „filozofa americkej revolúcie“ vďaka svojej práci na teóriách spoločenskej zmluvy a prirodzených práv, ktoré boli základom politickej ideológie revolúcie. Obzvlášť vplyvné boli Lockove "Dve pojednania o vláde" vydané v roku 1689. Tvrdil, že všetci ľudia sú stvorení rovnako slobodní, a preto vlády potrebujú „súhlas ovládaných“. Koncom osemnásteho storočia bola v Amerike stále rozšírená viera v „rovnosť z dôvodu stvorenia“ a „práva z dôvodu stvorenia“. Lockove myšlienky o slobode ovplyvnili politické myslenie anglických spisovateľov, ako boli John Trenchard, Thomas Gordon a Benjamin Hoadly, ktorých politické myšlienky mali zase silný vplyv aj na amerických patriotov. Jeho dielo inšpirovalo aj symboly používané v americkej revolúcii, ako napríklad „Výzva k nebu“, ktorá sa nachádza na vlajke Pine Tree a ktorá odkazuje na Lockovu koncepciu práva na revolúciu.
Teória spoločenskej zmluvy ovplyvnila presvedčenie mnohých zakladateľov, že právo ľudu zvrhnúť svojich vodcov, ak títo zradia historické práva Angličanov, je jedným z „prirodzených práv“ človeka. Američania sa pri písaní štátnej a národnej ústavy vo veľkej miere opierali o Montesquieuovu analýzu múdrosti „vyváženej“ britskej ústavy (zmiešanej vlády).
Republikanizmus.
Najzákladnejšími znakmi republikánstva kdekoľvek na svete je zastupiteľská vláda, v ktorej si občania volia spomedzi seba vodcov na vopred určené obdobie, na rozdiel od stálej vládnucej triedy alebo aristokracie, a zákony sú prijímané týmito vodcami v prospech celej republiky. Okrem toho, na rozdiel od priamej alebo „čistej“ demokracie, v ktorej vládne väčšina hlasov, republika kodifikuje v charte alebo ústave určitý súbor základných občianskych práv, ktoré sú zaručené každému občanovi a nemôžu byť zrušené vládou väčšiny.
Americká interpretácia „republikanizmu“ bola inšpirovaná stranou Whigov vo Veľkej Británii, ktorá otvorene kritizovala korupciu v britskej vláde. Američania si čoraz viac osvojovali republikánske hodnoty, pretože považovali Britániu za skorumpovanú a nepriateľskú voči americkým záujmom. Kolonisti si politickú korupciu spájali s okázalým luxusom a dedičnou aristokraciou, ktorú odsudzovali.
Otcovia zakladatelia boli silnými zástancami republikánskych hodnôt, najmä Samuel Adams, Patrick Henry, John Adams, Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, Thomas Paine, George Washington, James Madison a Alexander Hamilton, ktoré vyžadovali, aby ľudia uprednostnili občiansku povinnosť pred svojimi osobnými túžbami. Muži boli čestne viazaní občianskou povinnosťou byť pripravení a ochotní bojovať za práva a slobody svojich krajanov. John Adams napísal v roku 1776 Mercy Otis Warrenovej, v čom súhlasil s niektorými klasickými gréckymi a rímskymi mysliteľmi: „Verejná cnosť nemôže existovať bez súkromnej a verejná cnosť je jediným základom republík.“ Pokračoval: „Verejná spoločnosť je v súlade s princípmi verejného blaha:V mysliach ľudí musí byť zakorenená pozitívna vášeň pre verejné dobro, verejný záujem, česť, moc a slávu, inak nemôže existovať republikánska vláda ani skutočná sloboda. A táto verejná vášeň musí byť nadradená všetkým súkromným vášňam. Ľudia musia byť pripravení, musia byť hrdí a radi obetovať svoje súkromné rozkoše, vášne a záujmy, ba aj svoje súkromné priateľstvá a najdrahšie známosti, ak stoja v konkurencii s právami spoločnosti.„Republikánske materstvo“ sa stalo ideálom pre americké ženy, ktorého príkladom boli Abigail Adamsová a Mercy Otis Warrenová; prvou povinnosťou republikánky bolo vštepiť svojim deťom republikánske hodnoty a vyhýbať sa luxusu a okázalosti.
Protestantskí disidenti a veľké prebudenie.
Protestantské cirkvi, ktoré sa oddelili od anglikánskej cirkvi, tzv. disidenti, boli podľa slov historičky Patricie Bonomiovej „školou demokracie“. Pred revolúciou mali južné kolónie a tri kolónie Nového Anglicka oficiálne zriadené cirkvi: Anglikánska cirkev v Marylande, Virgínii, Severnej Karolíne, Južnej Karolíne a Georgii a Kongregačná cirkev v Massachusetts Bay, Connecticute a New Hampshire. Kolónie New York, New Jersey, Pennsylvánia, Delaware a kolónia Rhode Island a Providence Plantation nemali oficiálne zriadené cirkvi. Štatistiky o členstve v cirkvi z tohto obdobia sú nespoľahlivé a zriedkavé, ale to málo údajov, čo existuje, naznačuje, že anglikánska cirkev netvorila väčšinu ani v kolóniách, kde bola etablovanou cirkvou, a pravdepodobne netvorila ani 30 % obyvateľstva vo väčšine lokalít (možno s výnimkou Virgínie).
John Witherspoon, prezident College of New Jersey (dnes Princetonská univerzita), ktorý bol považovaný za presbyteriána „nového svetla“, napísal široko rozšírené kázne, v ktorých spájal americkú revolúciu s učením Biblie. V celých kolóniách disidentskí protestantskí duchovní z kongregačných, baptistických a presbyteriánskych cirkví vo svojich kázňach hlásali revolučné témy, zatiaľ čo väčšina duchovných anglikánskej cirkvi hlásala vernosť kráľovi, titulárnej hlave anglickej štátnej cirkvi. Náboženská motivácia boja proti tyranii prekračovala sociálno-ekonomické hranice a zahŕňala bohatých aj chudobných, mužov aj ženy, pohraničníkov aj mešťanov, farmárov aj obchodníkov. Deklarácia nezávislosti sa odvolávala aj na „zákony prírody a Boha prírody“ ako zdôvodnenie oddelenia Američanov od britskej monarchie. Väčšina Američanov osemnásteho storočia verila, že celý vesmír („príroda“) je Božím stvorením a on je „Bohom prírody“. Všetko bolo súčasťou „univerzálneho poriadku vecí“, ktorý sa začal u Boha a bol riadený jeho prozreteľnosťou. Preto signatári Deklarácie vyznávali svoju „pevnú dôveru v ochranu Božej Prozreteľnosti“ a odvolávali sa na „Najvyššieho sudcu v otázke správnosti našich zámerov“. George Washington bol pevne presvedčený, že je nástrojom prozreteľnosti v prospech amerického ľudu a celého ľudstva.
Historik Bernard Bailyn tvrdí, že evanjelikalizmus tej doby spochybňoval tradičné predstavy o prirodzenej hierarchii tým, že hlásal, že Biblia učí, že všetci ľudia sú si rovní, takže skutočná hodnota človeka spočíva v jeho morálnom správaní, nie v jeho triede. Kidd tvrdí, že náboženská neviazanosť, viera v Boha ako zdroj ľudských práv a spoločné presvedčenie o hriechu, cnosti a Božej prozreteľnosti spoločne pôsobili na zjednotenie racionalistov a evanjelikov, a tak povzbudili veľkú časť Američanov k boju za nezávislosť od impéria. Na druhej strane Bailyn popiera, že by náboženstvo zohrávalo takú rozhodujúcu úlohu. Alan Heimert tvrdí, že antiautoritárstvo Nového svetla malo zásadný význam pre podporu demokracie v koloniálnej americkej spoločnosti a pripravilo pôdu pre konfrontáciu s britskou monarchickou a aristokratickou vládou.