burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Nylon-tráviace baktérie

Nylon-tráviace baktérie je označením pre baktérie typu "Flavobacterium", ktoré sú schopné živiť sa látkami vznikajúcimi pri výrobe plastickej látky nylon-6. Enzým na trávenie nylonu bol nazvaný „nylonáza“. Význam takýchto mikroorganizmov je v tom, že sa tieto látky v prírode nikdy nevyskytovali, vytvoril ich až človek a preto sa predpokladá, že vznik metabolického procesu využívajúceho nylon pre život, znamená prejav evolučného vývoja v našej ére. Vyvolalo to živú diskusiu a stále sa priebeh aj význam javu skúma a preberá v chémii aj genetike.
Mechanizmus vzniku a fungovania.
V roku 1975 japonskí vedci našli baktérie typu "Flavobacterium" v odpadových vodách továrne vyrábajúcej nylon, využívajúce trávenie zlúčenín tvoriacich sa pri výrobe nylonu-6 (organické zlúčeniny) pre životné potreby. Zistili tri rôzne enzýmy využívané na trávenie. Tie boli iné než enzýmy, (či iné látky) využívané baktériami na trávenie, (či typu "Flavobacterium" alebo inými). Trávili len nylon, na iné látky nemali vplyv. Susumu Ohno vysvetľoval tieto enzýmy duplikáciou a mutáciou baktériového génu, ale bolo to vyvrátené. Iné baktérie boli „naučené“ tráviť „nylon“ tým, že nemali iné látky pre svoj život (v laboratóriu) len nylon (P.a.), ale vznikli tam na to iné enzýmy, než tie, čo má "Flavobacterium". Gén vytvárajúci tieto enzýmy bolo možné cez plazmid preniesť aj na iné baktérie (E. coli).
Význam.
Poznanie týchto baktérií vyvolalo veľký záujem aj búrlivé výmeny názorov. Potvrdilo sa, že živé organizmy majú určitú kapacitu na (náhodnú) zmenu genofondu, čo im prináša benefity v prežití, tým spôsobom, ako bolo myslené v darwinovskej verzii evolučných teórií. Originálny gén zmutoval a nový enzým ním produkovaný priniesol lepšiu prispôsobenosť na prežitie organizmu. Tu zároveň aj nastáva výmena (búrlivá) názorov, pretože výskumníci zastávajúci darwinovskú verziu evolúcie to aplikujú aj v širšom merítku – totiž, že mikroevolučné zmeny priniesli počas miliónov rokov vznik všetkých zložitých organizmov, kým zase odborníci zastávajúci teórie inteligentného dizajnu vravia, že neriadené procesy môžu vysvetliť určité „vylepšenia“ v živých organizmoch, ale nemajú potenciál na vytvorenie všetkých zložitých systémov, čo sú v živej prírode ani počas miliárd rokov. Toto líšenie sa medzi mikroevolúciou a makroevolúciou zatiaľ zostáva v rovine skúmania. Mutácia, čo zmenila "Flavobacterium" aj iné, bola len veľmi priama – miestna a samotná, nie viac, čo by súviseli a záviseli na sebe, a aj preto prišla veľmi v malom časovom intervale-ale zároveň tým nevznikol zložitý systém. Čiže stále nám to nestačí na vytvorenie trvalého uzáveru a treba aj iné, ešte jasnejšie zistenia a nálezy.
PureOS

PureOS je distribúcia operačného systému GNU/ Linux zameraná na súkromie a bezpečnosť, je založená na linuxovej distribúcii Debian a využíva desktopové prostredie GNOME. PureOS je udržiavaný spoločnosťou Purism ktorá ho využíva vo svojich vlastných notebookoch a smartfónoch Librem.
PureOS je navrhnutý tak, aby obsahoval iba slobodný softvér s otvoreným zdrojovým kódom (FOSS/FLOSS) a vďaka tomu je aj zahrnutý v "zozname slobodných distribúcií GNU/Linux", ktorý vydala Nadácia slobodného softvéru.
PureOS využíva na ochranu súkromia napríklad vlastný webový prehliadač PureBrowser, ide o variantu Firefoxu, upravenú pre ochranu súkromia. Ako hlavný internetový vyhľadávač využíva DuckDuckGo.
Tatra 400

Tatra 400 je typ česko-slovenského trolejbusu, ktorý bol vyrábaný na prelome 40. a 50. rokov 20. storočia.
Konštrukcia.
Tatra 400 je mohutný trojnápravový trolejbus so zadnou hnacou nápravou. Pre vozidlo bol využitý podvozok tatrováckej koncepcie s centrálnou nosnou rúrou a s výkyvnými polonápravami, odpruženými poloeliptickými listovými pružinami, z nákladného automobilu Tatra 111, ktorý vyrábala Tatra Kopřivnice. U prototypu štvrtej série boli zadné listové pružiny zdvojené a doplnené teleskopickými tlmičmi. Nosnou súčasťou podvozku bol aj na centrálnej rúre prírubami uchytený trakčný motor, v prednej časti bolo na rúru namontované dynamo 24 V, ktoré zásobovalo pomocné zariadenia. Za poslednou nápravou bol umiestnený trojvalcový kompresor poháňaný samostatným elektromotorom. Na rám podvozku bola upevnená karoséria (výrobca Tatra Smíchov) s celokovovou kostrou. Vnútro vozidla bolo obložené drevovláknitými doskami, ktoré boli polepené tapetou. Sedačky pre cestujúcich boli umiestnené pozdĺžne. V pravej bočnici sa nachádzali troje skladacie dvere (predné dvojkrídlové, ostatné štvorkrídlové) ovládané elektropneumaticky.
Elektrická výzbroj (od spoločnosti ČKD Praha) s motormi bola uložená na podvozku (samozrejme okrem zberačov), čo zjednodušovalo údržbu. U vozidiel tretej série bol ako zdroj pohonu použitý nový sériovo zapojený dvojmotor ČKD sa vzájomným mechanickým prepojením.
Vozidlá T 400 boli vyrábané v troch výrobných sériách (zo štvrtej vznikol iba prototyp), pričom tretia séria sa od prvých dvoch čiastočne technicky odlišuje.
Prevádzka.
V rokoch 1948 až 1955 bolo vyrobených celkom 195 vozidiel.
Prezidentské voľby v Bielorusku v roku 2020

Prezidentské voľby v Bielorusku v roku 2020 sa uskutočnili v nedeľu 9. augusta. Predčasné hlasovania prebiehalo medzi 4. a 8. augustom. O funkciu prezidenta sa uchádzalo päť kandidátov. Prezidentské voľby jednoznačne vyhral Alexandr Lukašenko so ziskom 80,10%. Volebná účasť dosiahla 84,17%. V krajine sa pre údajné podvody pri voľbách po voľbách spustila vlna protestov a nad voľbami vyjadrilo znepokojenie aj viacero štátov. Žiadne podvody ale zistené neboli.
Výsledky volieb.
Výsledky volieb sú rozpísané v tabuľke nižšie.
Exit Poll.
Podľa exit pollu ruskej spravodajskej agentúry RIA Novosti mali dopadnúť voľby nasledovne:
Volebná účasť.
Volebná účasť v prezidentských voľbách v Bielorusku dosiahla 84,17%. Tabuľka nižšie znázorňuje volebnú účasť v jednotlivých oblastiach v Bielorusku.
Po voľbách.
Opozícia bola presvedčená, že boli výsledky volieb zmanipulované.
Volební pozorovatelia zaznamenali v Bielorusku počas troch dní predčasného hlasovania vyše 5000 porušených zákonov. Počas toho obdobia bolo zatknutých 37 pozorovateľov.
10. augusta Sviatlana Cichanovská opustila Bielorusko a utiekla do Litvy. Následne uviedla, že
si myslí, že sa víťazkou volieb stala ona.
Protesty.
Ľudia z Bieloruska neboli s výsledkami volieb spokojní. Mnohí vyšli do ulíc a vyzývali Lukašenka, aby z funkcie prezidenta odstúpil. Vypovedali o tom transparenty, na ktorých bolo napísané "Odíď!"
Podľa viacerých médii potláčali policajti protestujúcich ľudí násilím. Polícia dokopy zadržala vyše 6700 ľudí a niekoľko stoviek i zranila. Demonštrácie si zatiaľ vyžiadali 3 úmrtia. Jeden z obetí je Alexander Tarajkovski, ktorému podľa bieloruskej vlády v ruke vybuchla výbušnina, ktorú plánoval hodiť na policajtov, avšak nebohého priateľka si myslí, že ho postrelili násilní policajti. Odôvodnila to tým, že na jeho hrudi našla čiernu modrinu. Druhý muž umrel vo väznici v Homeli po tom, ako ho zadržali. Tretia obeť bola podľa zdrojov počas demonštrácii postrelená do hlavy.
Počas demonštrácií sa naskytli aj prípady, keď policajti položili svoje štíty a nechali ľudí protestovať i naďalej. Niektoré ženy začali policajtov objímať a rozdávať im kvety.
Kritika.
Medzinárodné organizácie.
Európska únia žiadala zaviesť sankcie proti Bielorusku, pretože prezidentské voľby v Bielorusku považuje za zmanipulované.
Oreľak (Pirin)

Oreľak (), alebo Orelek (), známy aj pod starším názvom Ambartaš () je vrch v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Ďalšie názvy.
Ďalšie názvy pod ktorými je vrchol známy sú Orlova čuka (), alebo Orlovi skali ().
Pôvod názvu.
Pôvod názvu pochádza z minulosti, kedy v krasových častiach vo východnej časti vrchu zvyklo hniezdiť veľké množstvo orlov.
Opis.
Oreľak je najvyšším vrchom Stredného Pirinu, podcelku pohoria Pirin. Dosahuje výšku a je súčasťou hlavného hrebeňa masívu Stredného Pirinu, pričom sa nachádza v jeho centrálnej časti. Na východ od vrchu sa nachádza krasová plošina Dobro pole. Zalesnená časť vrchu je pokrytá bukovými lesmi. Západné svahy, ktoré sa spušťajú do doliny rieky "Pirinska Bistrica" () nie sú zalesnené. 
Na juhojuhovýchod od Oreľaku sa nachádza vrch Čala a na juh od Oreľaku leží vrch Baba.
Na vrchole sa nachádza rádio-televízna reléová veža, ku ktorej vedie až na vtŕchol asfaltovo-štrková cesta.
Chránené celky.
Severo až severovýchodne sa v blízkosti vrchu nachádza chránený prírodný celokrovnomenná rezervácia Oreľak. 
Turizmus.
Na vrchol je možné vystúpiť dvomi spôsobmi. Buď po značkovanej trase od horskej chaty "Popovi livadi" v rovnomennom sedle, alebo zo sedla Popovi livadi priamo po hlavnom hrebeni masívu cez vrch Baba a potom po južnom úpätí vrchu Oreľak. Vo vrcholových častiach označuje cestu k vrcholu stĺpové značenie. 
Zo sedla Popovi livadi sa dá na vrchol dostať aj automobilom po v minulosti zhotovenej štrkovej ceste.
Oreľak

Oreľak môže byť:
Stredný Pirin

Stredný Pirin () je podcelok pohoria Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Lokalizácia.
Stredný Pirin sa rozprestiera medzi sedlami "Todorova poľana" () a "Popovi livadi" (), ktoré je známe aj pod názvom "Papazčair" (). Sedlo Todorova poľana ležiace v nadmorskej výške sa nachádza na severe Stredného Pirinu a sedlo Popovi livadi ležiace v nadmorskej výške na juhu. Hlavný hrebeň najprv vedie juhovýchodným smerom. Od sedla Todorova poľana stúpa na vrch "Murata" () , pokračuje cez nízke sedlo "Askerski kolibi" (), kde sa stáča na juh a pokračuje ďalej cez vrch "Senoto" () k najvyššiemu vrchu pohoria, ktorým je Oreľak () . Z vrchu Oreľak hlavný hrebeň pokračuje cez vrch "Baba" () do širokého sedla Popovi livadi, kde Stredný Pirin končí. Hranica na severe ktorá oddeľuje Stredný Pirin od Severného Pirinu je určená riekami "Bela reka" () a "Pirinska Bistrica" () smerom k rieke Struma () a riekou "Marevska reka" () smerom k rieke "Mesta" (). Na juhu oddeľujú Stredný Pirin od Južného Pirinu rieky "Kriva" () a "Dobra lăka" () smerom k rieke "Pirinska Bistrica" a "Dobrotinska reka" () smerom k mestu Goce Delčev a rieke "Mesta".
Opis.
Je druhým najvyšším z troch podcelkov pohoria Pirin. Najvyšším vrchom Stredného Pirinu je vrch Oreľak () dosahujúci nadmorskej výšky . Súčasťou Stredného Pirinu sú sedlá Todorova poľana a Popovi livadi, ako aj krasová plošina Dobro pole, ktorá sa rozprestiera východne od vrchu Oreľak a vyznačuje sa množstvom mramorových krasových útvarov. Na rozdiel od podstatne vyššieho Severného Pirinu nemá alpínsky vzhľad, nachádza sa tam ale veľké množstvo krasových javov. Rozloha Stredného Pirinu predstavuje 6,7% z celkovej rozlohy pohoria Pirin. Stredný Pirin je z veľkej časti pokrytý porastom a holé sú len vrcholové časti. Nenachádzajú sa tu žiadne jazerá a rieky sú krátke s malým obsahom vody. Čast Stredného Pirinu bola v roku 1985 vyhlásená za rezerváciu Oreľak a to najmä z dôvodu ochrany starých bukových lesov. Na území Stredného Pirinu sa nachádza jediná horská chata - "Popovi livadi" v rovnomennom sedle.
Zelená knižnica

Zelená knižnica, je najznámejšou edíciou vydavateľstva Slovenský spisovateľ. V edícii vychádzajú najlepšie svetové diela kriminálneho žánru. Okrem klasikov ako Agatha Christie či Robert van Gulik v nej nájdete autorov ako Dick Francis, Ed McBain či najnovšie hviezdy amerického trileru Thomas Perry a Michael Koryta.
Škoda 21Ab

Škoda 21Ab je mestský nízkopodlažný autobus, ktorý v rokoch 19952001 vyrábala spoločnosť Škoda Ostrov. Vozidlo je unifikované s trolejbusom Škoda 21Tr, ktorý bol vyrábaný v rovnakom závode až do roku 2004. V rámci českého priemyslu išlo po typoch Karosa ŠM 11 / Škoda T 11 z rokov 19641967 a Karosa B 831 / Škoda 17Tr z rokov 19871990 o tretí pokus o unifikáciu autobusu a trolejbusu.
Konštrukcia.
Vozidlo 21Ab je v rámci unifikácie maximálne zhodné s trolejbusom 21Tr. Ide teda o dvojnápravový nízkopodlažný autobus so samonosnou karosériou. Motor s prevodovkou je umiestnený v zadnej časti vozidla. Kostra autobusu je oceľová, zvarená z tenkostenných profilov a plechových výliskov. Protišmyková podlaha je od predných dverí až za druhé dvere vo výške 360 mm nad vozovkou (nástupné hrany sú ale ešte nižšie - 345 mm). V zadnej časti vozidla je podlaha vo výške 560 mm, pod sedadlami je ale zvýšená na 760 mm. Vďaka „kneelingu“ (schopnosť vypustiť vzduch z pravej strany vypruženia) možno nástupnú hranu vozidla v zastávke znížiť na iba 275 mm nad vozovku. Na pravej bočnici sa nachádzajú troje skladacie dvojkrídlové dvere, ktoré môžu cestujúci ovládať samostatne (dopytové otváranie dverí). Naproti druhým dverám sa nachádza priestor pre kočík alebo invalidný vozík.
Výroba a prevádzka.
Prototyp (neskôr odpredaný do Karlových Varov) vozidla 21Ab bol vyrobený súčasne s prototypom trolejbusu 21Tr v roku 1995. V nasledujúcom roku bola vyrobená trojkusová overovacia séria. V roku 1997 bola zahájená sériová výroba, ktorá pokračovala do začiatku roku 2001. Celkovo bolo vyrobených 37 kusov tohto autobusu. Niekoľko vozidiel bolo určených ako testovacie alebo prevádzacie vozidlá výrobcu. Preto sa v rámci testovej prevádzky pozreli autobusy tohto typu aj napr. do Prahy, Pardubíc alebo do Vilniusu v Litve. Tieto vozidlá potom boli predané prevádzkovateľom až po ukončení výroby tohto typu (napr. posledný autobus 21Ab zakúpil Dopravný podnik Mladá Boleslav až v roku 2003).
V roku 2000 bola vyrobená karoséria určená pre autobus s pohonom na CNG. Nedokončená vozová skriňa bola dodaná spoločnosti Jamot v Jablonci nad Nisou, kde malo byť vozidlo skompletizované. Malo byť vybavené motorom TEDOM ML 637 NG, jeho vývoj bol ale v roku 2002 zastavený a nedokončený autobus zošrotovaný.
Dňa 12. decembra 2008 bola ukončená prevádzka autobusov 21Ab v Ostrave a 29. decembra 2009 bola ukončená prevádzka autobusov 21Ab v Plzni.
Osudy vyraďovaných autobusov 21Ab sú rôzne. Prototyp, ktorý jazdil v Karlových Varoch, bol odovzdaný do Technického múzea v Brne. Jedno mladoboleslavské vozidlo bolo zrušene po požiari, ďalšie tri boli odpredané do Bulharska, do mesta Stará Zagora. Autobusy 21Ab dodané do Ostravy a Plzne sú predajú do maďarského Segedína, kde prebieha ich prestavba na trolejbusy.
Trifórium

Trifórium () môže byť:
Rudava (rekreačná oblasť)

Rudava je rekreačná oblasť a jazero v katastrálnom území obce Malé Leváre.
História.
V roku 1953 sa tu začal ťažiť štrk, ktorý bol odvážaný do neďalekých Veľkých Levár. Tam ho spracovávala spoločnosť "Prefa n.p. Veľké Leváre" na stavebné prefabrikáty. Do vyťaženej jamy začala neskôr prenikať podzemná voda.
Súčasný stav.
Dnes má vodná plocha viac ako 50 hektárov a priľahlé brehy a pozemky aj s ihličnatým porastom tvoria 98 hektárov. Na brehoch jazera sa nachádzajú tri pláže: pláž pri Poľovníckej chate a dve pláže na Centrálnej pláži.
Stav a kvalita vody v jazere je pravidelne monitorovaná Regionálnym ústavom verejného zdravotníctva. Údržba vodnej plochy je vykonávaná pomocou vodného žacieho stroja ESO-X5.
Rybolov.
Na brehoch jazera je možný aj rybolov. Režim v rekreačnej oblasti Rudava sa riadi VZN č.4/2014.
Goľam Rezen

Goľam Rezen () je vrch v pohorí Vitoša v Oblasti Sofia v západnom Bulharsku.
Opis.
Goľam Rezen je druhým najvyšším vrchom pohoria Vitoša. Dosahuje výšku a leží vo východnej časti vrcholových partií pohoria Vitoša, pričom spolu s neďalekým vrchom Malăk Rezen () - obidva vrchy dokopy sú známe pod názvom "Rezňovete" () - dominujú tejto časti pohoria. Rozprestiera sa severovýchodne od najvyššieho bodu Vitoše - vrchu Černi vrăch (). Východné, severovýchodné a juhovýchodné steny vrchu sú strmé, skalisté s výskytom kamenných riek a v zime s vysokou vrstvou snehovej pokrievky. Východne od vrcholu sa rozprestiera rezervácia Bistriško Branište ().
Turizmus.
Východná stena vrchu Goľam Rezen je vyhľadávanou lokalitou pre alpinizmus. Do vrcholových častí Vitoše v blízkosti vrchu Goľam Rezen vedú dve sedačkové lanovky: "Romanski" () a "Akademika 2" (), od horskej chaty "Aleko". V zníženine medzi vrchmi Goľam Rezen a Malăk Rezen sa nachádza vrchná časť lyžiarskej lokality "Stenata" (), ktorá sa rozprestiera na ploche približne 600 hektárov a zaberá severnú časť severovýchodnej steny. V lokalite je k dispozícii sedačková lanovka "Romanski" a štyri vleky.
Daniela Gudabová

Daniela „Dana“ Gudabová (* 4. marec 1960, Trnava) je slovenská divadelná a televízna herečka.
Životopis.
Absolvovala Strednú poľnohospodársku technickú školu v Holíči, odbor ekonomika poľnohospodárstva. Od roku 1979 do roku 1982 pôsobila na Vojenskej politickej akadémii Klementa Gottwalda v Bratislave na Katedre taktiky a operačného umenia a od roku 1982 tridsať rokov pracovala ako ekonomická pracovníčka v Spoločnom poľnohospodárskom podniku (neskôr Biogale) v Špačinciach. Okrem divadla DISK, v ktorom strávila 29 rokov, pôsobila aj v divadle SkRAT v Bratislave, a v posledných troch rokoch aj v Divadle Pôtoň v Bátovciach, jedinom profesionálnom divadle pôsobiacom na vidieku. V televízii hrala napríklad v seriáli "Oteckovia", "Ordinácia v ružovej záhrade", "Horúca krv", "Chlapi neplačú" alebo "Horná Dolná", kde stvárnila postavu dedinčanky Blažkovej. Objavila sa aj na doskách činohry Slovenského národného divadla v Bratislave.
Vladajska reka

Vladajska reka () je rieka v západnom Bulharsku v Oblasti Sofia. 
Opis toku.
Vladajska reka vyviera približne 300 metrov severozápadne od vrchu Černi vrăch () v nadmorskej výške . Tečie najskôr cez rezerváciu Torfeno branište (), pokračuje cez lokalitu Zlatnite mostove (), kde tečie skryto pod kamennými riekami, vrátane najväčšej kamennej rieky pohoria Vitoša, ktorá sa nachádza práve v tejto lokalite. Následne sa spúšťa hlbokou, strmou dolinou k dedine Vladaja ), pričom po ceste na dolnom toku vytvára kaňon Vladajský prielom (), ktorý tvorí hranicu medzi pohorím Vitoša a pohorím Ľulin. Po prietoku dedinou Vladaja rieka priberie niekoľko malých prítokov a vstupuje do Sofie, kde preteká štvrťami "Kňaževo" (), "Karpuzica" () a "Ovča kupel" (), ďalej pokračuje centrom mesta a nakoniec po prietoku štvrťou "Orlandovci" () sa vlieva do rieky Perlovska reka () severne od Obradovského monastiera () v nadmorskej výške .
Charakteristika.
Vladajska reka je jedna z najväčších riek, ktoré pretekajú centrálnymi časťami Sofie. Jej dĺžka od zdroja vo vrcholových častiach Vitoše po ústie do rieky Perlovska reka dosahuje 37 kilometrov. Hlavnými prítokmi Vladajskej rieky sú "Planinica" (), "Gornobanska reka" () a "Suhodolska reka" (). Povodie rieky sa rozprestiera na rozlohe 151 km².
Na teritóriu Sofie je koryto rieky umelo korigované. Nad riekou sú na území Sofie postavené desiatky mostov, z ktorých najvýznamnejšie sú "Mostăt na geroite" (, doslova "Most hrdinov"), "Aleksandrov most" () a "Lăvov most" (, doslova "Leví most").
Činarite

Činarite (, doslova "Platany") je chránená lokalita nachádzajúca sa na východnom okraji dediny Belaštica v južnom Bulharsku v Plovdivskej oblasti.
Charakteristika.
Chránená lokalita "Činarite" predstavuje zalesnený areál, pričom porast je tvorený vekovitou monokultúrou platanov východných ("Platanus orientalis"). Vek stromov lokalite sa pohybuje v rozmedzí medzi 500 – 1000 rokmi.
Ochrana a predmet ochrany.
Kategória: chránená lokalita
Rozloha: 1,13 ha
Chránená lokalita bola na území areálu vyhlásená rozkazom č. PD–835 Ministerky životného prostredia a vôd Nony Karadžovej zo dňa 14. 11. 2011. Rozkaz bol uverejnený v Štátnom vestníku č. 96 z roku 2011. Chránená lokalita bola vyhlásená na ploche 1,13 hektára. Dôvodom vyhlásenia chránenej lokality Činarite je ochrana vekovitej monukultúry platanu východného ("Platanus orientalis"), ktorá patrí k jedným z mála podobných lokalít na území Bulharska. V registri chránených území je chránená lokalita "Činarite" vedená pod kódom 527.
Belaštica

Belaštica () je dedina ležiaca v južnom Bulharsku. Nachádza sa v Plovdivskej oblasti v okrese Rodopi. Dedina leží na severnom úpätí pohoria Rodopy.
Geografia.
Belaštica leží na severnom úpätí západorodopského horského chrbta Černatica (), 8 kilometrov južne od Plovdivu. Od cestného obchvatu Plovdivu je dedina vzdialená približne 3 kilometre. Najbližším sídlom je dedina Branipole (), ktorá nadväzuje na Belašticu popri ceste do Plovdivu. Ďalšími blízkymi sídlami sú dediny Brestnik (), ktorý leží 2 kilometre východne a Markovo (), ktoré leží 3 kilometre západne. Približne 8 kilometrov od Belaštice leží dedina Gălăbovo ().
Náboženstvo.
Obyvateľstvo dediny tvoria prevažne pravoslávni kresťania.
Pamiatky.
Najvýznamnejšou sakrálnou pamiatkou obce je Chrám svätých Kozmu a Damiána. V centre obce sa nachádza Pamätník Penča Slavejkova a vo východnej časti dediny blízko chránenej lokality Činarite stoja zvyšky osmanskej strážnej veže. V blízkosti dediny na severnom úpätí horského chrbta Černatica sa nachádza Belaštenský monastier.
Z prírodných pamätihodností sa na východnom okraji obce nachádza Chránená lokalita Činarite, ktorú tvorí monokultúra platanu východného.
Hospodárstvo.
Väčšina činností v dedine je spojená s poľnohospodárstvom. Medzi hlavné oblasti patrí najmä pestovanie tabaku, zeleniny a viniča, ale aj ovocinárstvo a chov hospodárskych zvierat.
Turizmus.
Dedina je východiskovým bodom k návštevám západorodopského horského chrbta Černatica.
Infraštruktúra.
Dedina je spojená s oblastným centrom Plovdiv dvomi cestami. Stará cesta vedie z Plovdivu cez dedinu Branipole a následne prechádza centrálnou časťou dediny, nová cesta, vybudovaná v roku 2006, obchádza Branipole a vedie do vilovej časti. Za dedinou sa obe cesty spájajú a pokračujú dedinou Gălăbovo do pohoria Rodopy k horskej chate "Zdravec". Belaštica je spojená aj s neďalekými dedinami Brestnik a Markovo, ale len nespevnenými cestami. Do budúcna sa však plánuje výstavba asfaltovej cesty, spájajúcej tieto tri dediny.
Občianska vybavenosť.
V dedine sa nachádza moderná budova radnice, ktorej súčasťou je aj zdravotnícke stredisko a pošta. Z kultúrnych a vzdelávacích inštitúcií v Belaštici sú: kultúrne stredisko a knižnica "Prosveta", základná škola OU "Penčo Slavejkov", materská škola a detské jasle.
Sviatky a tradície.
V Belaštici sa oficiálne a hromadne slávi niekoľko sviatkov:
Legenda o vzniku a pomenovaní dediny.
Podľa miestnej legendy sa traduje, že byzantský vojvodca Nikephoros Xiphias (ktorý bol od roku 1018 správcom mesta Filipopol) v roku 1014 významne prispel k porážke cára Samuila v bitke, ktorá sa odohrala pri pohorí Belasica. Byzantský cisár Bazil II. mu za jeho zásluhy podaroval 15 000 zajatých vojakov, ktorí sa následne utáborili na mieste, kde založili dedinu pod názvom Belasica (), ktorú neskôr premenovali na Belaštica.
Malý znak Česko-Slovenska

Malý znak Česko-Slovenska bol medzi rokmi 19201938 a 19451960 jeden zo štátnych symbolov Česko-Slovenska.
Dejiny Malého znaku.
Malý znak bol 30. marca 1920 podľa "zákona č. 252/1920 Sb." prijatý spolu so Stredným a Veľkým znakom.
Tento znak sa používal najmä v období Prvej česko-slovenskej republiky (19201938), údajne pre jeho symboliku, ktorá vystihovala jednotnosť štátu.
Štátny znak sa opäť začal používať až v roku 1945, teda po oslobodení Česko-Slovenska od nacistov. Používal sa do vzniku ČSSR, keď bol 17. novembra 1960 stanovený Štátnym znakom Československej socialistickej republiky.
Opis znaku.
Štátny znak Česko-Slovenska mal tvar červeného štítu, v ktorom sa nachádzal dvojchvostý lev s korunou na hlave. Na levovej hrudi sa nachádzal znak Slovenska (tri modré hory symbolizujúce Tatru, Matru a Fatru, dvojramenný kríž znázorňujúci kresťanské hodnoty a červené pozadie). 
Opis znaku bol podľa "zákona č. 252/1920 Sb. § 4" nasledovný:
Stredný znak Česko-Slovenska

Stredný znak Česko-Slovenska bol medzi rokmi 19201939 jeden zo štátnych symbolov Česko-Slovenska.
Dejiny znaku.
Stredný znak bol podľa "Zákona č. 252/1920 Sb." prijatý spolu s Malým a Veľkým znakom 30. marca 1920.
Tento znak sa v období Prvej česko-slovenskej republiky používal najmä na ministerstvách, vyšších súdoch, žandároch a políciách. Za Druhej česko-slovenskej republiky bol Stredný znak jediným znakom Česko-Slovenska. Po opätovnom zjednotení Česko-Slovenska sa tento znak prestal používať, aj keď do roku 1960 nebol úradne zrušený.
Opis.
Podľa opisu sa znak delí na predný a zadný štít.
Opis znaku bol podľa "Zákona č. 252/1920 Sb." ("§5)" nasledovný:
Je dôležité poznamenať, že je opis podľa zákona nepresný, keďže sa orol na sliezskom znaku nepozerá naľavo, ako sa písalo, ale napravo. Naďalej boli v texte zamenené aj polohy Sliezska a Moravy na štíte (teda znak odkazujúci na Sliezsko sa nachádza v pravom dolnom rohu a nie v ľavom, a znak odkazujúci na Moravu sa nachádza v ľavom dolnom rohu a nie v pravom).
Veľký znak Česko-Slovenska

Veľký štátny znak Československa bol medzi rokmi 1920 až 1938 jeden zo štátnych symbolov Českslovenska. 
Dejiny znaku.
Veľký znak bol podľa "Zákona č. 252/1920 Sb." prijatý spolu aj s Malým a Stredným znakom 30. marca 1920.
Znak sa medzi rokmi 1920 až 1939 vyskytoval na prezidentskej štandarde Československej republiky. Zvláštnosťou je, že Veľký znak patril medzi štátne symboly Československa až do roku 1960, aj keď Podkarpatská Rus nebola súčasťou ČSR už od roku 1945. 
Opis.
Veľký štátny znak Česko-Slovenska pozostával z predného, zadného štíta, dvoch štítonosov a nápisu "Pravda vítězí" (na Slovensku "Pravda víťazí" ).
Opis znaku bol podľa "Zákona č. 252/1920 Sb." ("§6)" nasledovný:
Trifórium (okno)

Trifórium (lat. "triforis") je forma združeného okna deleného dvoma strednými stĺpmi alebo pilastrami na tri oblúkové polia typické predovšetkým pre románsku a gotickú architektúru. Trifórium sa zvyčajne nachádza na najvyšších poschodiach veží alebo zvoníc, kde je potrebné odľahčiť štruktúru širšími otvormi. Niekedy je celé trifórium orámované ďalším oblúkmi. Nad oblúkmi trifória sa väčšinou nachádza erb, kruhový otvor alebo iná štukatérska výzdoba. Používalo sa v rannokresťanskej, byzantskej, románskej, gotickej a renesančnej architektúre. Neskôr sa na tento typ združeného okna zabudlo. V 19. storočí sa trifórium vrátilo do módy hlavne v období eklekticizmu, neorománskej a neogotickej architektúre. V porovnaní s bifóriom sa trifórium všeobecne používalo na väčšie a zdobenejšie plochy.
Mechy (vrch v Oravských Beskydách)

Mechy () je vrch v Oravských Beskydách. Leží nad obcou Mútne, približne severozápadne od Námestova, v masíve Pilska ().
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pilsko. Vrch leží v Žilinskom kraji, na území okresu Námestovo a v katastrálnom území obcí Mútne a Oravské Veselé. Mohutný vrch susedí na severe s dominantným Pilskom (), na západe s Minčolom (), na juhu s vrchom Súšava () a na východe s Magurou (). Masív sa nachádza v CHKO Horná Orava a patrí do povodia Bielej Oravy.
Opis.
Mohutný vrch leží južne od hlavného hrebeňa Oravských Beskýd, ktorý vedie severne situovaným vrcholom Pilska. Husto zalesnený vrch má na vrchole odlesnenú lúku, umožňujúcu čiastočný výhľad. Mechy odvodňuje na západe Bystrý a Furandovský potok, na východe potok Randová a južné svahy prítoky Javorového potoka, všetky odvádzajúce vodu rieke Orava. Svojou výškou je štvrtým najvyšším vrchom Oravských Beskýd.
Výhľady.
Mechy poskytujú vďaka nadmorskej výške zaujímavý a ďaleký výhľad. Z vhodných lokalít je veľmi dobre vidieť mnohé vrchy pohoria, no tiež Tatry, Skorušinské vrchy, Oravskú Maguru či Sliezske a Kysucké Beskydy. Pri vhodných podmienkach je možné zhliadnuť Krivánsku Fatru i Martinské hole, Chočské vrchy, hrebeň Nízkych Tatier, severnú časť Veľkej Fatry a tisícovky Moravsko-sliezskych Beskýd. 
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný z obcí Mútne a Oravské Veselé, prípadne sedlom z vrcholu susedného Pilska.
Besednické Vltavíny I

Besednické Vltavíny I je prírodná pamiatka v okrese Český Krumlov v Juhočeskom kraji. Nachádza sa na severozápadnom svahu hory Velký kámen, na východnom okraji obce Besednice. Je súčasťou Prírodného parku Soběnovská vrchovina.
Predmet ochrany.
Predmetom ochrany sú poľnohospodárske a lesné kultúry na vltavínonosných štrkoch, bohaté nálezisko vltavínov, ktoré sú súčasťou tradične využívanej krajiny. Tá je tvorená mozaikou lesa, lúk, pasienkov a drobných hospodárskych stavieb. Predpokladá sa, že táto oblasť predstavuje pôvodnú dopadovú zónu vltavínov a že na lokalite došlo len k ich minimálnemu transportu po dopade a uložení.
Oblasť prírodnej pamiatky je voľne prístupná verejnosti a ľahko dostupná automobilom.
Lokalita.
Prírodná pamiatka Besednické vltavníny sa nachádza v hornej časti rovnomenného údolia, ktorým preteká Besednický potok. Konkrétne na severozápadnom svahu 753 metrov vysokom kopci Velký kámen. Potok preteká na východnom okraji obce Besednice, kúsok od cesty Besednice-Trhové Sviny tvoriaci západnú hranicu chráneného územia. Cez územie vedie vedľajšia cesta do Dobrkovskej Lhotky.
Ako pozostatok skoršej ťažby sa tu nachádzajú dve opustené pieskovne, ktoré sú oplotené. Hojné sú taktiež jamy po nelegálnej ťažbe na lokalite.
História.
Na okraji plochy chráneného územia sa skôr nachádzala malá tehelňa, ktorá pre svoju produkciu využívala miestnu tehliarsku hlinu. Počas získavania hliny bolo ale objavené bohaté ložisko vltavínov.
Prírodné pomery.
Geológia.
Na lokalite sa vltavíny nachádzajú v oblasti nivy a na svahoch údolia Besednického potoka, konkrétne vo miocénnych vrstvách šedozeleného až modravého ílu (iný zdroj charakterizuje matičnú horninu ako ílovité štrkopiesky). Ten dosahuje hrúbku až 4 metre a je tvorený jemnozrnnou zložkou (kaolinit, montmorillonit) a ostrohrannými úlomkami (kremeň, muskovit, živec). Lokalita patrí do morfologickej jednotky Třeboňskej panvy.
Flóra.
Plochu približne jednej tretiny chráneného územia pokrýva kultúrny lesný porast s prevahou smreku a borovice.
Jack and Coke

Jack and Coke (tiež nazývaný JD and Coke, Jack Coke alebo Lemmy) je highballový koktail tvorený zmiešaním Jack Daniel’s Tennessee Whiskey s Coca-Colou. Je populárny hlavne na juhu USA. Drink je podávaný najmä s ľadom – niekedy v Old fashioned glass alebo Collins glass – a niekedy v lacnejších nádobách, ako sú jednorazové plastové kelímky. Bourbon and Coke, geneticky viac nazývaný ako Bourbon and Cola, je vlastne ten istý drink, okrem identifikácie konkrétnej značky whisky, kým termín „Jack and Coke“ konkrétne uvádza, že sa používa značka Jack Daniel's. Časť „Coke“ v názve môže naznačovať, že je použitá značka Coca-Cola, ale na americkom Juhu je bežné, že sa na ktorúkoľvek značku koly odkazuje ako na „Coke“.
Považuje sa za nápoj „nízkej kultúry“ a má tendenciu byť nápojom, na ktorý sa spoliehajú milovníci whisky; spravidla sa nevyskytuje v ponukách fine dining reštaurácií a niektoré upmarketové podniky môžu odmietnuť jeho prípravu alebo navrhnúť alternatívy, ak sa to vyžaduje.
V roku 2016, po smrti Lemmyho Kilmistera, odštartovali jeho fanúšikovia kampaň za premenovanie koktailu, kvôli jeho častej konzumácii. Dňa 12. januára 2016 magazín "Food and Beverage" písal o tom, že kombinácia Jack and Coke bola pomenovaná ako „The Lemmy“.
Taká obyčajná rodinka

Taká obyčajná rodinka (v anglickom origináli "The Middle") je americký sitcom o priemernej rodine zo strednej triedy, ktorá žije vo fiktívnom meste Orson v štáte Indiana a prekonáva každodenné problémy bežného života. Úvodný diel seriálu mal premiéru 30. septembra 2009 na americkej stanici ABC. Seriál ma pozitívne ohlasy medzi televíznymi kritiky a získal množstvo nominácií na televízne ceny. Seriál bol na želanie tvorcov ukončený po 9. sérii a 215 epizódach, a hodinové finále malo premiéru 22. mája 2018.
MAN/Sodomka/Siemens

Trolejbusy MAN/Sodomka/Siemens boli spoločnou prácou spoločnosti MAN Norimberg, Sodomka Vysoké Mýto a Siemens Bratislava. Trolejbusy boli určené pre opätovné otvorenie trolejbusovej dopravy v Bratislave v roku 1941.
Konštrukcia.
Vozidlá mali oceľovú konštrukciu s vnútorným dreveným obložením. Na pravej strane karosérie boli umiestnené iba jedny štvordielne skladacie dvere pre cestujúcich (v strednej časti vozidla). Pre vodičov boli určené manipulačné dvere v ľavej bočnici. Sedačky v interiéri boli umiestnené pozdĺžne. Trolejbus bol postavený na podvozku spoločnosti MAN (ktorá vozidlo skompletizovala), karoséria bola vyrobená spoločnosťou Sodomka a elektrickou stýkačovou výzbroj dodal bratislavský závod firmy Siemens. Trolejbus nebol vybavený sťahovačmi.
Dodávky trolejbusov.
V rokoch 1940 a 1941 bolo vyrobených celkom 14 vozidiel.
Posledné trolejbusy MAN-Sodomka-Siemens boli vyradené v Bratislave v roku 1961.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zlatná na Ostrove

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zlatná na Ostrove v okrese Komárno.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zemianska Olča

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zemianska Olča v okrese Komárno.
Hvojnati vrăh

Hvojnati vrăh (), známy aj pod názvom Ovinati vrăh () je vrch v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Opis.
Hvojnati vrăh leží v Severnom Pirine, ktorý je najväčším a najvyšším z troch podcelkov pohoria Pirin. Dosahuje výšku a je súčasťou hlavného hrebeňa masívu Severného Pirinu. Severne od vrchu leží vrch Vichren () od ktorého je Hvojnati vrăh oddelený vysokohorským priesmykom Kabata, ktorý tvorí zároveň hranicu medzi mramorovou južnou časťou Severného Pirinu, v ktorej sa nachádza vrch Vichren a mohutnejšou prevažne granitovou (ale zčasti tiež mramorovou) severnou časťou Severného Pirinu. Samotný Hvojnati vrăh je tvorený granitom. Južne od vrchu leží Malăk Vihren () oddelený vysokohorským priesmykom Vlahinski preval (). Juhovýchodným smerom od vrchu sa rozprestiera skupina jazier Hvojnati ezera () a západne sa nachádza skupina jazier Vlahinski ezera ().
Turizmus.
Na Hvojnati vrăh sa dá vystúpiť po trase od horskej chaty Vichren, pričom trasa vedie najskôr popri rieke Bănderica a následne cez vysokohorský priesmyk Kabata po severnom kamenistom svahu na vrchol. Vystúpiť na vrch sa ale dá aj traverzom po hrebeni pohoria, buď zo severu z vrhu Vichren cez priesmyk Kabata, alebo z juhu z vrchu Malăk Vihren cez priesmyk Vlahinski preval.
Rýchlo a zbesilo (filmová séria)

Rýchlo a zbesilo (angl. "The Fast and the Furious") je filmová séria, ktorú vydala spoločnosť Universal Pictures. Séria zahŕňa dosiaľ 11 vydaných filmov: Rýchlo a zbesilo (2001), Rýchlo a zbesilo 2 (2003),  (2006), Rýchlo a zbesilo 4 (2009), Rýchlo a zbesilo 5 (2011), Rýchlo a zbesilo 6 (2013), Rýchlo a zbesilo 7 (2015), Rýchlo a zbesilo 8 (2017),  (2019), Rýchlo a zbesilo 9 (2021), Rýchlo a zbesilo 10 (2023).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Chotín

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Chotín v okrese Komárno.
Zoznam slovenských filmov (2010 – 2019)

Zoznam slovenských filmov (20102019) obsahuje slovenské hrané, animované či dlhometrážne dokumentárne, filmy a koprodukčné filmy s účasťou Slovenska, ktoré mali premiéru v dekáde rokov 2010 až 2019. Filmy sú zoradené chronologicky podľa dátumu ich premiéry.
Významná časť slovenskej kinematografie z 10. rokov 21. storočia pochádza z koprodukcie s inými krajinami, pričom najväčší podiel zaberajú koprodukcie s Českom, či už vo forme majoritných alebo minoritných slovenských koprodukcií.
Malăk Vihren

Malăk Vihren (), do roku 1989 Muratov vrăh () je vrch v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Opis.
Malăk Vihren leží v Severnom Pirine, najväčšom a najvyššom z troch podcelkov pohoria Pirin. Dosahuje výšku a je súčasťou hlavného hrebeňa. Nachádza sa v severnej časti Severného Pirinu, ktorá je z väčšej časti tvorená granitom. Samotný vrch Malăk Vihren je tvorený mramorom. Severne od vrchu leží Hvojnati vrăh (), od ktorého je oddelený vysokohorským priesmykom Vlahinski preval, južným smerom leží horský chrbát Dončovi karauli (). Východným smerom od vrchu sa rozprestiera skupina jazier Hvojnati ezera (). Malăk Vihren je pyramídového tvaru, so stenami smerujúcimi na sever, juh, západ a východ. V zimnom období sa na vrchu často vyskytujú lavíny. Vrch bol pomenovaný názvom Malăk Vihren, pretože tvarovo pripomína najvyšší vrch pohoria Pirin - Vichren.
Turizmus.
Na Malăk Vihren sa dá vystúpiť po hrebeni pohoria; zo severu z vrchu Hvojnati vrăh cez priesmyk Vlahinski preval, rovnako tak po hrebeni z južného smeru.
Roháčske sedlo

Roháčske sedlo () je sedlo v hlavnom hrebeni Súľovských vrchov. Leží západne od obce Podhorie. Nachádza sa v ChKO Strážovské vrchy. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Súľovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Súľovské skaly. Leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Žilina a Bytča. Východná časť hrebeňa zasahuje na katastrálne územie obce Podhorie, západná do katastra obce Súľov-Hradná. 
Severne leží vrch Roháč (), južným smerom vrch Kečka (). Východnú časť hrebeňa a sedla odvodňujú prítoky Lietavského potoka do Rajčanky, západné svahy odvodňuje riečka Hradnianka do Váhu. 
Opis.
Z východnej strany je od lokality "Pod Dubovcom" do sedla vybudovaná krížová cesta. V sedle je vybudovaný prístrešok a z blízkeho okolia sú možné výhľady na časť Súľovských vrchov a obec Súľov.
Prístup.
Sedlom vedie hlavný hrebeň a ním vedúca Medzinárodná diaľková turistická trasa E3 v trase zeleno značeného turistického chodníka.
Die Woody’s

Die Woody’s alebo Die Woodys bolo šlágrové duo s krátkou životnosťou, ktoré pôsobilo 80. rokoch 20. storočia. Preslávili sa v 10. rokoch 21. storočia prostredníctvom televízneho vystúpenia so skladbou „Fichtl’s Lied“ uverejneného na internete.
História.
Skupina pozostávala z Pascala Marshalla, syna Tonyho Marshalla, a jeho kamaráta Thomasa Maiera. Lyrický koncept Die Woody’s sa točil okolo lesného čarodejníka „Fichtla“, ktorý mal varovať ľudí pred odumieraním lesa a bol k dispozícii aj ako merchandisová figúrka. Album produkovaný Tonym Marshallom s názvom "Die Welt der Woody’s" vydalo v roku 1984 vydavateľstvo Teldec.
Nahrávka z relácie "Die Superhitparade der Volksmusik", v ktorej Die Woody’s predstavili svoj singel „Fichtl’s Lied“, sa stala slávnou v roku 2010, keď bola zverejnená na YouTube. V roku 2017 vyšla nová verzia skladby „Fichtl’s Lied“.
Štátny znak Československej socialistickej republiky

Štátny znak Československej socialistickej republiky bol štátnym znakom ČSR medzi rokmi 1960 až 1990.
Dejiny znaku.
V 50. rokoch 20. storočia sa v Česko-Slovensku začalo uvažovať o doplnení nových štátnych znakov. 16. októbra 1955 bol na vojenských plavidlách nahradený Malý štátny znak päťcípou červenou komunistickou hviezdou s levom z Malého štátneho znaku.
S premenovaním Česko-Slovenska 1960 (na Československú socialistickú republiku) sa určil len jeden štátny znak, a to "Štátny znak Československej socialistickej republiky". Znak bol používaný až do 23. apríla 1990.
Opis.
Štátny znak mal tvar pavézskeho štítu. Znak ozdobovalo červené pozadie, na ktorom bol biely dvojchvostý lev. Na jeho hrudi sa nachádzal novozavedený štátny znak Slovenskej socialistickej republiky. Modrý vrch znázorňoval Kriváň a žltá horiaca vatra Slovenské národné povstanie. Nad levom sa nachádzala červená komunistická hviezda so žltým rámom. Autorom znaku bol Milan Hegar.
Úradný opis štátneho znaku bol podľa Ústavy Československej socialistickej republiky nasledovný:
Lemmy

Lemmy môže byť:
Trollface

Trollface () je kresba, ktorú v roku 2008 vytvoril Carlos Ramirez v grafickom editore Microsoft Skicár. Prvýkrát ju uverejnil na DeviantArte pod prezývkou "Whynne" ako súčasť komiksu. Trollface sa stal onedlho internetovým mémom a symbolom trollingu.
Carlos Ramirez vďaka tejto kresbe zarobil 100 000 dolárov.
Vetra/ČKD

Vetra/ČKD je označenie trolejbusu, ktorý vznikol inštaláciou česko-slovenskej elektrickej výzbroje spoločnosti ČKD do francúzskej karosérie vyrobenej spoločnosťou Vetra.
Konštrukcia.
Po druhej svetovej vojne nastal nedostatok nových trolejbusov. Jedným z dôvodov bolo aj zbombardovanie automobilky Praga, ktorá tak nemohla realizovať svoj nový typ trolejbusu (Praga TB 2). Preto sa pristúpilo k dovozu trolejbusových karosérii Vetra z Francúzska. V Česko-Slovensku do nich bola nainštalovaná elektrická výzbroj ČKD, pôvodne určená práve pre nerealizovaný trolejbus Praga.
Vetra/ČKD je dvojnápravový trolejbus so samonosnou karosériou. Tá bola umiestnená na ráme, kde sa nachádzala aj väčšina elektrickej výzbroje. Kostra vozidla, zvnútra i zvonka oplechovaná, bola zvarená zo špeciálnych oceľových profilov. Interiér bol navyše obložený nalakovanou preglejkou. V pravej bočnici vozidla sa nachádzali troje skladacie dvere (zadné štvorkrídlové, ostatné dvojkrídlové). Sedačky v interiéri boli umiestnené pozdĺžne.
Dodávky trolejbusov.
V rokoch 1948 až 1950 bolo vyrobených celkom 35 vozidiel.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krškany

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krškany v okrese Levice.
Podenka nížinná

Podenka nížinná () je druh hmyzu z radu podenky. Na Slovensku patrí medzi ohrozené druhy. Je označená za druh národného významu, jej spoločenská hodnota predstavuje 50 eur.
Opis.
Telo je dlhé 16 mm, predné krídlo samčeka 12 mm, samičky 15 mm. Lieta v auguste a začiatkom septembra, často vo veľkom množstve na brehoch väčších nížinných riek.
Výskyt.
Podenka nížinná sa vyskytuje v teplejších pomaly tečúcich riekach. Žije zahrabaná v sedimente, kde je vystavená 
vplyvu znečisťujúcich látok, preto jej výskyt indikuje určitý stupeň narušenia nížinných riek.
Larvy žijú v dolných a stredných tokoch väčších riek, kde si v bahnitom či piesočnom dne vyhrabávajú vodorovné chodbičky.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolné Obdokovce

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolné Obdokovce v okrese Nitra.
Vlahinski preval

Vlahinski preval () je horské sedlo v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Opis.
Vlahinski preval sa nachádza v nadmorskej výške medzi vrchmi Hvojnati vrăh () na severe a Malăk Vihren () na juhu v hlavnom hrebeni Severného Pirinu, najväčšieho a najvyššieho z troch podcelkov pohoria Pirin. Sedlo je dlhé niekoľko stoviek metrov s nevýraznou deniveláciou. Hrebeň je v tejto časti veľmi členitý, na niektorých miestach strmý s množstvom kamenných blokád, husto zarastený kosodrevinou a jalovcom. Tvorí hranicu medzi niekoľkými karmi, ktorými sú Vlachinski cirkus () a Georgijski cirkus () na západ a Bănderiški cirkus () na východ od sedla.
Turizmus.
Vlahinski preval je východiskovým bodom pre výstupy na vrchy "Hvojnati vrăh" a "Malăk Vihren", ako aj pre zostupy do ľadovcových kotlov "Vlachinski cirkus", "Georgijski cirkus" a "Bănderiški cirkus". Najľahšie je Vlahinski preval dostupný po trase od horskej chaty Vichren. Sedlo je z dôvodu členitosti terénu, hustoty porastu a skalistého rázu pomerne obtiažne schodné.
JaTB-3

JaTB-3 (rusky "ЯТБ-3") bol dvojpodlažný trolejbus vyrobený Jaroslavským automobilovým závodom, ktorý bol prevádzkovaný v Moskve v rokoch 19391953.
História vzniku.
Začiatkom 30. rokov 20. storočia jazdili ulicami niektorých európskych miest dvojpodlažné trolejbusy. Myšlienka vtesnať do jedného vozidla viac cestujúcich bola príťažlivá aj pre organizátorov moskovskej dopravy.
V lete 1937 boli do Sovietskeho zväzu dodané zo Spojeného kráľovstva dva trojnápravové trolejbusy od výrobcu AEC (Associated Equipment Company). Jeden z nich bol dvojpodlažný. Podľa vzoru tohto vozidla postavil Jaroslavský automobilový závod desať dvojpodlažných vozidiel vlastnej konštrukcie, ktoré boli označené JaTB-3.
Prevádzka.
Prvý exemplár vyšiel na trať 26. júla 1938. Vyšiel na úplne novú trať na súčasnej triede Mieru. Výška trolejovej siete a otázky spoľahlivosti trolejbusu významne ovplyvnili výšku celého vozidla. Celokovová karoséria trolejbusu bola 9,4 metra dlhá a 4,7 metra vysoká. Na rozdiel od JaTB-1, u ktorého bola výška vnútri salónu pre cestujúcich 1 915 mm, pri JaTB-3 bola výška v spodnom podlaží 1 795 mm a na hornom podlaží 1 770 mm. V spodnom podlaží bolo 40 miest pre sediacich cestujúcich, v hornom podlaží 32. Maximálna obsaditeľnosť bola 100 cestujúcich. Pri celkovej hmotnosti 10 740 kg dosahoval trolejbus rýchlosti 55 km/h.
Dohromady bolo v Jaroslavskom automobilovom závode dokončených desať trolejbusov tohto typu, posledný v roku 1939. Vozidlo malo len jediné dvere pre cestujúcich, čo zďaleka nestačilo pre pohotovú výmenu cestujúcich v zastávkach. Jeden trolejbus bol neskôr vo výrobnom závode rekonštruovaný a boli dosadené ešte jedny dvere.
Prevádzkové skúsenosti ukázali, že táto konštrukcia nie je vhodná pre predpokladané použitie. Ďalšie trolejbusy už vznikali ako jednopodlažné, určené pre väčší počet hlavne stojacich cestujúcich. Dvojpodlažné trolejbusy sa ukázali ako slepá ulička a vývoj išiel smerom k článkovým vozidlám. Té sa ale v bývalom Sovietskom zväze objavili až na konci 50. rokov 20. storočia z produkcie podniku „SVARZ“ (Sokolničeskij VAgonoRemontnyj Zavod; tj. Opravárenské dielne vozidiel MHD v moskovskej štvrti Sokolniky). Do súčasnosti sa žiadny z trolejbusov JaTB-3 nezachoval.
Richman (rozlišovacia stránka)

Richman môže byť:
Vezikula

Vezikula je názov pre štruktúru vo vnútri alebo mimo bunky, ktorá je ohraničená (fosfo)lipidovou dvojvrstvou. Sú podobné micelám, ktoré však majú len jednu vrstvu.
Vezikuly vznikajú pri príjme, výdaji alebo transporte materiálov v bunke. Môžu sa zlúčiť s plazmatickou membránou, aby sa ich obsah preniesol do bunky alebo mimo nej, a aj s organelami v bunke pri transporte materiálov pre ne. Majú viaceré významné využitia pre bunku, lebo vo vnútri majú iné zlúčeniny než sú priamo v cytozole bunky. Medzi ich funkcie patrí metabolizmus a transport materiálov, ale aj ovplyvňovanie niektorých reakcií v bunke. Alzheimerova choroba, neurologické aj metabolické choroby sa spájajú s nesprávnym priebehom vezikulárneho transportu.
Transport.
Niektoré vezikuly vznikajú z membrány endoplazmatického retikula a iné vytvára bunková stena – zabratím materiálu, ktorý sa nachádza mimo bunky. Na stavbu vezikuly sa používa niekoľko molekúl, medzi ktoré patria klatrín, COPI a COPII. 
Vnútri v bunke prenášajú potrebné zlúčeniny a vezikula sa označí receptorom, aby iné receptory poznali, aké látky prenáša. Na vonkajšej strane vezikuly sa nachádzajú takzvané v-SNARE receptory ("v" ako "vezikulové") a na cieľovom mieste v bunke sa nachádzajú takzvané t-SNARE receptory ("t" ako "target", angl. "cieľové"). Tieto receptory sú schopné navzájom sa rozpoznať a naviazať na seba. Vďaka tomu sa prenesia na danú membránu len konkrétna látka. Je potreba veľký počet SNARE receptorov, lebo aj prenášaný počet rôznych látok v bunke je mimoriadny. Niekedy môže byť prenášaných niekoľko látok zároveň, čo sa označuje ako multivezikulárny transport. Vezikuly sa umiestnia za sebou v tzv. multivezikulárnom telese – endozóme – a sú nasmerované na spoločné cieľové miesto, kde sa rozlíšia pomocou receptorov. Len vezikula, ktorá je prvá v poriadí, má receptory určujúce cieľové miesto pre transport.
Nielen význam (multi)vezikulárneho transportu vyvoláva snahy o vysvetlenie jeho vzniku v organizmoch. Vážnym impulzom najmä v posledných rokoch boli zástancovia hnutia inteligentného dizajnu, ktorý ho označujú za prípad mechanizmu tzv. „nezjednodušiteľnej zložitosti“ a preto tvrdia, že nie je možné, aby bol vytvorený nikým neriadenými, čisto materialistickými (evolučnými) procesmi. Práve to, že pozostáva z viacerých závislých a prepojených etáp v čase a aj prepojených častí, ho robí náročným na vysvetlenie náhodným vznikom. Receptor na vezikule je „nadbytočný“ a „nevýhodný“ pre bunku pri začiatku procesu, význam má až v cieli, ale na začiatku nie je jasné, že je tento receptor potrebný. Ani cieľový receptor nemá prečo vznikať, lebo „nevie“, že sa transportovaná látka označí príslušným v-SNARE, ktorý rozoznáva. Zatiaľ neboli ešte vyvinuté prijateľné riešenia vzniku multivezikulárneho transportu.