burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
George Floyd

George Perry Floyd Jr. (* 14. október 1973, Fayetteville, Severná Karolína, USA – † 25. máj 2020, Minneapolis, Minnesota) bol americký černoch, ktorý zomrel pri policajnom zadržaní počas zatknutia v Minneapolise v štáte Minnesota dňa 25. mája 2020. Protesty v reakcii na Floydovu smrť a všeobecnejšie na policajné násilie páchané na čiernych ľuďoch sa rýchlo rozšírili po celých Spojených štátoch a aj po celom svete.
Životopis.
Narodil sa Georgeovi Perrymu a Larcénii „Cissy“ Jonesovej Floydovej. Mal šesť súrodencov.
Floydovi rodičia sa rozišli a keď mal dva roky sa jeho matka s deťmi presťahovala a vyrastal v Houstone v Texase v historickej štvrti, v jednej z najchudobnejších oblastí sveta.
Na strednej a vysokej škole hral americký futbal a basketbal. Ako robotník s modrými goliermi tiež prispieval k rozvoju hip-hopovej scény v Houstone a pôsobil ako mentor vo svojej náboženskej komunite. Neskôr bol zatknutý za držanie drog a iné trestné činy. 
V roku 2014 sa presťahoval do Minneapolisu kde pracoval ako vodič nákladného vozidla a vyhadzovač. V roku 2020 počas pandémie COVID-19 prišiel o prácu ochrankára. Zomrel po zatknutí za údajné použitie falšovaných peňazí na nákup cigariet; Derek Chauvin, policajný dôstojník, mu kľačal na krku takmer deväť minút, čo viedlo k jeho smrti. Jeho smrť a správanie policajných dôstojníkov viedli k medzinárodným protestom Black Lives Matter, požiadavkám na reformu polície a právnym predpisom na riešenie rasovej nerovnosti.
Smrť.
25. mája 2020 bol zatknutý za obvinenie z falšovania 20 dolárov v obchode s potravinami v Powderhorn Park v Minneapolise. Podľa obchodníka boli peniaze zjavne falošné a Floyd odmietol vrátiť zakúpené cigarety aj keď bol na to vyzvaný.
Zomrel po tom, čo policajný dôstojník Derek Chauvin kľačal kolenom na jeho krku počas zatknutia takmer deväť minút. Floyd bol pripútaný tvárou nadol na ulici, zatiaľ čo dvaja ďalší dôstojníci Floyda ďalej zadržiavali a štvrtý bránil zasahovať okoloidúcim. Počas posledných troch minút sa Floyd nehýbal a nemal pulz, avšak dôstojníci sa ho nepokúšali oživiť. 
Oficiálna pitva klasifikovala Floydovu smrť ako vraždu pripisovanú kardiopulmonálnemu zlyhaniu spôsobenému čiastočným a zdržanlivým zadržaním.
Teona Bostašviliová

Teona Bostašviliová (, ; * 19. január 1998) je gruzínska reprezentantka v plávaní. Zúčastnila sa Letných olympijských hier 2016 v Riu.
Športová činnosť.
Je tiež členkou svetovej organizácie moderného pentatlonu.
Olympijské hry.
Zúčastnila sa Letných olympijských hier 2016 v Riu. Na 100 m prsia sa časom 1:22,91 nedostala do finále.
Vlajka Lužických Srbov

Vlajka Lužických Srbov pozostáva z troch vodorovných pruhov farieb modrá, červená a biela. Prvykrát bola použitá v roku 1848. V oblasti Lužice môže byť táto vlajka vedľa nemeckej vlajky oficiálne používána.
Letisko Solún

Letisko Solún „Makedonia“ (; IATA: SKG, ICAO: LGTS) je medzinárodné civilné letisko v meste Solún v Grécku.
Letisko sa nachádza 13 kilometrov od centra mesta a je v prevádzke od roku 1930. Komerčná prevádzka začala v roku 1948. Letisko je vo vlastníctve gréckej vlády. Prevádzkuje ho spoločnosť Fraport Greece. Do roku 2021 plánuje preinvestovať 400 miliónov eur do modernizácie letiska vrátane výstavby nového terminálu a rekonštrukcie súčasného. Nový termínal je vo výstavbe od septembra 2018, dokončenie je plánované v roku 2020.
Letisko má dve vzletové a pristávacie dráhy: 10/28 a 16/34, obe majú osvetlenie zo solárnej energie.
V roku 2017 letisko použilo 6,2 miliónov cestujúcich a uskutočnilo sa 53 670 pohybov lietadiel.
Letisko Brest

Letisko Brest (; IATA: BQT, ICAO: UMBB) je medzinárodné civilné letisko v meste Brest v Bielorusku.
Letisko má spojenie s 13 mestami v 10 štátoch. Letisko má jednu asfaltovú runway: 11/29 s dĺžkou 2 623 metrov.
Škoda Electric

ŠKODA ELECTRIC a.s. je česká elektrotechnická firma sídliaca v Plzni, dcérska spoločnosť Škody Transportation. Vyrába elektrické pohony a trakčné motory pre trolejbusy, električky (električky Škoda), rušne (elektrické rušne Škoda), prímestské vlakové jednotky, metro, banské vozidlá, apod. Sama je od roku 2004 tiež dodávateľom vlastných trolejbusov, predovšetkým pre český a slovenský trh (typy 24Tr, 25Tr, 26Tr, 27Tr, 28Tr, 30Tr, 31Tr, 32Tr, 33Tr, 35Tr a 36Tr). Škoda Electric sa podieľala na výrobe prototypov hybridných autobusov TriHyBus (2009) a Škoda H12 Solaris (2012), na výstave Czechbus 2014 bol predstavený tiež prototyp elektrobusu Škoda Perun.
Naväzuje na dlhoročnú tradíciu elektrotechnickej výroby Škodových závodov v Plzni, ktorá bola zahájená v roku 1901 v Elektrotechnickom závode. Do obchodného registra bola zapísaná 5. marca 1993 pod názvom Škoda, DOS, Plzeň, s.r.o., od 26. januára 1996 niesla názov ŠKODA DOS s.r.o. a medzi 18. decembrom 2002 a 1. májom 2007 pôsobila ako ŠKODA ELECTRIC s.r.o.
Svoje výrobky dodáva tiež svetovým strojárenským gigantom ako sú General Electric, Hyundai Rotem alebo Caterpillar.
Margarita Hovakimjanová

Margarita Hovakimjanová (, ; * 15. apríl 1995) je arménska reprezentantka v plávaní. Zúčastnila sa Letných paralympijských hier 2016 v Londýne a Letných paralympijských hier 2016 v Riu.
Súťaží v kategóriách S6, SB5 a SM6.
Športová činnosť.
Plávanie pestuje od roku 2005. Plávať začala kvôli rehabilitácii. Pláva preto, že vo vode má väčšiu slobodu ako na súši. Vo veku 15 rokov získala v Rusku 6 medailí: 1 zlatú, 3 strieborné a 2 bronzové.
Na svetovom šampionáte 2013 v Montreali získala 10. miesto v 50 a 400 m voľným štýlom v kategórii S6.
Paralympijské hry.
Na Letných paralympijských hrách 2012 v Londýne bola jedna z dvoch arménskych reprezentantiek. V rozplavbe na 100 metrov prsia SB5 získala 7. miesto.
Na Letných paralympijských hier 2016 v Riu získala v rozplavbách 7, miesto v 50 m vo voľnom štýle S6 aj 100 prsia SB5.
Barret Oliver

Barret Oliver (* 24. august 1973, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americký herec a fotograf.
Životopis.
Štúdium a herecká kariéra.
V detstve bol hercom, prelomom v jeho kariére bolo obsadenie vo fantasy filme "Nekonečný príbeh" (1984), kde stvárnil rolu Bastiena. Predtým sa objavil v komédii "Pobozkaj ma na rozlúčku" (1982) a v seriáli "Knight Rider" s Davidom Hasselhoffom. V 80. rokoch sa ukázal ešte vo filmoch ako "Frankenweenie", "Zámotok", "Daryl" a "". V roku 1989 sa stal členom scientologickej cirkvi a prestal hrať.
Profesijná kariéra.
Po hereckej kariére sa začal venovať fotografii, od roku 2008 vyučuje fotografiu na univerzite v Los Angeles. Okrem fotografickej výuky sú známe jeho práce fotografa a tlačiara, pričom pri vlastnej tvorbe používa historické fotografické procesy z devätnásteho storočia. Jeho fotografické diela sa zúčastnili viacerých výstav a boli použité vo filme. V roku 2007 vydal knihu "A History of the Woodburytype" (ISBN 1-887694-28-5) inšpirovanú procesom woodburytypie vynálezcu Waltra Bentleyho Woodburyho, prvého úspešného fotomechanického tlačového procesu. Svoje vlastné práce tiež reprodukuje tlačovou technikou woodburytypia.
Ő

Ő (minuskula ő) je písmeno latinskej abecedy, používané v maďarčine. Radí sa medzi samohlásky, nakoľko je zložené z písmena O a dvoch dĺžňov. Pred ním stojí písmeno Ö, za ním písmeno P.
Vyslovuje sa ako dlhá polozatvorená predná zaokrúhlená samohláska [ø], alebo ako dlhá polootvorená predná zaokrúhlená samohláska [œ]. Písmeno by sa nemalo zamieňať s písmenom Ö, používaným tiež v maďarčine a v ďalších jazykoch.
Písmeno sa dá napísať:
V Unicode majú písmená Ő a ő tieto kódy:
Michal Hirko

Michal Hirko OFM Cap (* 28. marec 1973, Trebišov) je slovenský rímskokatolícky kňaz, spevák, gitarista, skladateľ, textár, kameraman, režisér a dokumentarista. Pôsobil a pôsobí v hudobných skupinách: Kapucíni, Kapucíni &amp; Stanley, 30-tri.
Zo života.
V období roku 2004 kňazsky pôsobil vo farnosti Kremnické Bane.
Česko-singapurská obchodná komora

Česko-singapurská obchodná komora (, angl. "Czech-Singapore Chamber of Commerce") je organizácia združujúca 107 českých firiem s obchodnými záujmami v Singapure a v juhovýchodnej Ázii. Zároveň je to platforma pre stretnutia významných osobností z najvyšších obchodných kruhov v Česku aj v Singapure. Prezidentom Česko-singapurskej obchodnej komory je Mgr. Marcel Bednář. 
Česko-singapurská obchodná komora organizuje podnikateľské misie a obchodné cesty českých firiem do Singapuru, B2B jednania s delegáciami singapurských podnikateľov a investorov, odborné semináre a obchodné konferencie (stretnutia s domácimi i zahraničnými osobnosťami z oblasti politiky i biznisu – zamerané na Singapur a ázijský región), prednášky a diskusné stretnutia (o skúsenostiach s podnikaním v Singapure a o miestnych obchodných zvyklostiach).
Na báze osobných kontaktov disponuje Česko-singapurská obchodná komora priamym prístupom do 1051 singapurských firiem. Vďaka prepracovanému systému obchodných kontaktov pomáha Česko-singapurská obchodná komora českým firmám so získavaním zákaziek v Ázii a púta pozornosť singapurských investorov k zaujímavým investičným príležitostiam v Česku.
Česko-singapurská obchodná komora úzko spolupracuje pri svojej činnosti s radou ministerstiev, štátnych agentúr, inštitúcií a organizácií, a to ako v Singapure, tak v Česku. Na singapurskej strane k partnerom Komory patria podnikateľské zväzy, obchodné komory a profesijné organizácie podnikateľov.
Inštitucionálnymi (pridruženými) členmi Česko-singapurskej obchodnej komory sú Agentúra pre podporu podnikania a investícií CzechInvest, Zahraničná kancelária CzechTrade v Singapure a Technologické centrum Akadémie vied Českej republiky. K najvýznamnejším členom z radu firiem patria napríklad Lasvit, Meopta, Raiffeisenbank, Unicorn, Ysoft, P3 Logistic Parks a ďalší.
Dôležitou súčasťou aktivít Česko-singapurskej obchodnej komory sú obchodné konferencie s významnými osobnosťami politických, diplomatických a obchodných kruhov. Ako hlavní hostia na obchodných konferenciách Česko-singapurskej obchodnej komory vystúpili napríklad minister dopravy Martin Kupka, prezident Hospodárskej Komory ČR Vladimír Dlouhý, podpredseda Poslaneckej snemovne ČR Karel Havlíček alebo veľvyslanec Česka vo Vietname Hynek Kmoníček.
Česko-singapurská obchodná komora je hlasným podporovateľom zavedenia priameho leteckého spojenia medzi Prahou a Singapurom.
Mariusz Szczygieł

Mariusz Adam Szczygieł (* 5. september 1966, Złotoryja, Poľsko) je poľský novinár a spisovateľ.
Životopis.
Mariusz Szczygieł študoval na Ekonomickom lýceu Štefana Žeromského v Legnici (1985) a ďalej na Varšavskej univerzite (2000), kde si zvolil politické vedy a žurnalistiku. Stal sa jedným z najznámejších poľských novinárov a je ústrednou postavou súčasnej poľskej reportáže, popri súputníkoch Wojciechovi Tochmanovi a Jackovi Hugo-Baderovi. Je spoluzakladateľom vydavateľstva "Dowody na istnienie" a varšavského Inštitútu reportáže, v ktorom sa zdokonaľujú nádejní mladí reportéri. Mariusz Szczygieł je držiteľom viacerých ocenení napr. Európska literárna cena, Prix Amph, prestížnej poľskej ceny Novinár roka a Nike.
Tvorba.
Už ako šestnásťročný vyvolal Mariusz Szczygieł rozruch svojimi reportážami o prenasledovaní gayov v komunistickom Poľsku s cyklom reportáží nazvaných „"Rozhrešenie"“. Reportáž s názvom „"Poľský onanizmus"” (1993) v denníku Gazeta Wyborcza mapujúca sexualitu poľskej mládeže vyvolala na jednej strane silnú vlnu odporu v poľských katolíckych kruhoch, ale zároveň bola prvou lastovičkou sexuálnej revolúcie v Poľsku, kde v dôsledku komunistickej minulosti a silnej katolíckej tradícii spoločenský vývoj, napredoval iným tempom ako vo zvyšku Európy. Reportáž „"Vezmi nás do Diamantu"“ o spoločnosti Amway inšpirovala dokumentárny film Henryka Dederka „Vitajte v živote“, ktorého premietanie bolo súdne zakázané.
Od roku 2001, po skončení spolupráce s TV Polsat, sa Mariusz Szczygieł venuje kultúre a histórii Čechov a Česka. V roku 2006 vydal knihu "Gottland", ktorá mapuje posledných sto rokov českej histórie; táto kniha získala množstvo prestížnych nominácii ako aj ocenení, medzi nimi Nike a tiež Európsku literárnu cenu, v súťaži Angelus 2007 bola nominovaná medzi najlepšie stredoeurópske knihy.
Svoje fejtóny a reportáže Szczygieł pravidelne publikuje v Dużom formate, reportérskej prílohe Gazety Wyborczej. V roku 2016 vydal knižku „"Projekt: pravda"” (Projekt: prawda), je to jeho najosobnejšia kniha s leitmotívom hľadania malej osobnej pravdy v živote každého človeka.
Jeho poslednou knihou je zbierka reportáží „"Nie je"” (Nie ma) z roku 2018. V roku 2019 bola kniha prestížne ocenená v súťaži Nike, kde získala cenu čitateľov aj cenu poroty.
8-hydroxychinolín

8-hydroxychinolín (známy aj ako oxín alebo 8-chinolinol) je organická heterocyklická zlúčenina, odvodená od chinolínu pomyselným naviazaním alkoholovej skupiny na ôsmy uhlík dvojcyklu. Používa sa najmä ako chelačné činidlo v kvalitatívnej chemickej analýze a ako liečivo.
V prírode ho vytvára rastlina nevädzka rozložitá ("Centaurea diffusa"), čím zabíja okolité rastliny.
Vlastnosti.
8-hydroxychinolín je biela tuhá látka, dobre rozpustná vo vode aj v organických rozpúšťadlách. V kvapalnom roztoku má 8-hydroxychinolín p"K"a hodnotu asi 9,9. Tvorí komplexy s iónmi kovov, deprotonuje sa a vzniká chelát. 
Použitie.
V chemickej analýze je 8-hydroxychinolín dôležitým činidlom v chelatometrii. Naväzuje sa na molekuly niektorých kovov, tvoriac farebný komplex, ktorý sa extrahuje do chloroformu.
Veľký význam má najmä pri stanovení hliníka, kde aj umožňuje rozlíšiť jeho monomérne a polymérne formy v roztoku. Tento komplex s hliníkom sa používa i v organických LED. Substituenty chinolínových kruhov ovplyvňujú luminiscenčné vlastnosti komplexov. V excitovanom stave sa mení na amfión, v ktorom sa protón presúva z kyslíka na dusík.
Biologická aktivita.
Vo farmácii sa 8-hydroxychinolín používa ako mierne antiparazitikum a antispetikum, pôsobí ako pesticíd, funguje ako inhibítor transkripcie. Jeho roztok v alkohole sa používa v tekutých náplastiach.
Kedysi sa zvažovalo jeho použitie v boji proti rakovine.
Existuje i tiolový analóg, 8-merkaptochinolín.
Toxicita.
Ide o toxickú látku, s rizikom reprodukčnej toxicity. LD50 u potkanov pri orálnom požití je 1200 mg/kg. Príznakmi otravy sú kašeľ, dýchavičnosť, hnačka, nauzea, zvracanie, poruchy funkcie CNS, pomätenosť, symptómy paralýzy. Vonkajšia expozícia sa prejavuje dráždením, poleptaním a alergickými reakciami.
Ewe

Ewe môže byť:
Mäsiarska ulica (Košice)

Mäsiarska ulica je jednou z najstarších ulíc Košíc a nachádza sa v mestskej časti Staré Mesto. Jej severný koniec začína na Hviezdoslavovej ulici a južný končí na Alžbetinej ulici. Ulicu križujú ulice Bačíkova, Zbrojničná, Poštová, Uršulínska, Zámočnícka ulica a Dominikánske námestie. Od križovatky s Alžbetinou ulicou pokračuje vo svojom smere pod menom Bočná. V tejto križovatke sa nachádza 75 metrov dlhý a takmer 6 metrov široký úsek, ktorým sa pod klenbou dá dostať na samotnú Alžbetinu ulicu. Pozdĺž ulice sa nachádza napríklad – Pamätník Sándora Máraiho, budova Polikliniky Staré Mesto, Cirkevná stredná zdravotnícka škola sv. Alžbety a Kostol sv. Michala Archanjela.
História.
Mäsiarska ulica vedie v severojužnom smere v západnej časti stredovekého starého mesta rovnobežne s Hlavnou ulicou. V priestore kde sa nachádza opevnenie ulica pôvodne siahala od Dominikánskeho kláštora na juhu po križovtku so Zbrojničnou ulicou, ktorá vedie smerom k bývalému obchodnému domu Tesco a mestskou zbrojnicou a baštou mäsiarov na severe. Začiatkom 70. rokov 19. storočia tu bola prerazená severná časť mestského opevnenia. Postupne bola vytýčená trasa severného predĺženia ulice, ale výstavba troch objektov vojenských kasární sa uskutočnila až v rokoch 1885 – 1890. Ulica v tomto čase viedla pomedzi budovy niekdajšej ľudovej školy a múzea a jej severný koniec končil na dnešnej Strojárenskej ulici. Tento posledný úsek ulice bol po roku 1945 zrušený a dnes je na tomto mieste parkovisko.
Zaujímavou budovou na ulici je budova s popisným číslom 9. Jej fasáda je ovplyvnená hnutím "art deco" franúzskeho dekoratívneho umenia 20. rokov.
Zaujímavá je budova s č. 9, ktorej fasáda je ovplyvnená hnutím „art deco“ francúzskeho dekoratívneho umenia. Budova vznikla podľa projektu architekta Ľudovíta Oelschlägera. Od roku 1947 v tejto budove býval aj významný košický herec Jozef Hodorovský.
Názov ulice.
Južná, širšia časť Mäsiarskej ulice, od kláštora dominikánov vrátane úžšej spojnice s Alžbetinou ulicou, mali až do 80. rokov 19. storočia samostatné označenie ako Dominikánske námestie. Neskôr sa názov pre všetky tri úseky ulice zjednotil ako Mäsiarska. Ulica sa postupne vyvíjala už od vzniku samotného mesta v 13. storočí. Ulicu spočiatku obývali najmä príslušníci cechu tunajších mäsiarov. Latinské pomenovanie ulice bolo preto "Platea Carnificum" i "Platea Laniorum", neskoršie nemecké "Fleischhacker Gasse" a maďarské "Mészaros utca". Všetky tieto pomenovania sú jazykové ekvivalenty dnešného názvu – Mäsiarska ulica. Začiatkom 18. storočia mal zúžený úsek ulice vedúci na dnešnú Alžbetinu ulicu meno "Dominicaner Gassl" (Dominikánska ulička).
Po uchopení moci vo februári 1948 komunistmi sa v roku 1951 z Mäsiarskej ulice stala "Sverdlovova ulica", po ruskom revolucionárovi Jakovovi Michajlovičovi Sverdlovovi. Tento názov oficiálne ulica niesla do roku 1990.
Nepreplňovaný motor

Nepreplňovaný motor alebo motor bez preplňovania je podľa normy spoločné označenie pre skupinu piestových spaľovacích motorov s nasávaním a vyplachovaním. Skupinu tvoria:
Motor s nasávaním

Motor s nasávaním (nevhodne: motor s prirodzeným plnením, atmosférický motor) je štvortaktný piestový spaľovací motor, ktorého valce (valec) sa plní vlastným saním, teda pri tlaku nižšom ako je atmosférický tlak. 
Pokiaľ je z kontextu jasné, že ide o štvortaktný motor, používa sa pre označenie motora s nasávaním ako synonymum pojem nepreplňovaný motor, ktorý sám o sebe označuje širšiu skupinu motorov.
Vlastnosti.
Motory s nasávaním majú v porovnaní s preplňovanými motormi niekoľko výhod:
Majú ale aj niekoľko podstatných nevýhod:
Motory s nasávaním boli hlavnou pohonnou jednotkou osobných automobilov cca do 90. rokov 20. storočia. Preplňované motory sa uplatňovali len pri potrebe vyšších výkonov napr. pri nákladných a pretekárskych vozidlách, plavidlách, alebo ako lietadlové motory. So sprísňovaním emisných limitov sa situácia zmenila a dnes sú hlavnou pohonnou jednotkou pre osobné automobily preplňované motory.
Osobitná administratívna oblasť

Osobitná administratívna oblasť (iné názvy pozri nižšie) je špeciálny typ administratívnej jednotky prvej úrovne v Číne (ČĽR). Existujú len dve osobitné administratívne oblasti – Hongkong (od roku 1997) a Macao (od roku 1999). 
Názvy.
Slovenský oficiálne záväzný (normovaný) názov znie osobitná administratívna oblasť (skratka OAO).
Iné (nenormované) slovenské názvy sú: špeciálna administratívna oblasť, špeciálny administratívny región, špeciálna správna oblasť, špeciálny správny región, špeciálna administratívna zóna, osobitný administratívny región, osobitný správny región, osobitná správna oblasť, osobitná administratívna zóna, zvláštny administratívny región, zvláštna administratívna oblasť, zvláštna správna oblasť, zvláštny správny región a zvláštna správna zóna.
Čínsky názov znie: čínskym písmom 特别行政区 – slovenský prepis: "tche-pie sing-čeng-čchü" – pchin-jin: tèbié xíngzhèngqū.
Anglický názov znie oficiálne (napr. podľa Základného zákona Hongkongu): "special administrative region" (skr. SAR), ale vyskytuje sa aj preklad "special administrative zone"
Charakteristika.
OAO disponujú veľmi vysokou autonómiou. Ich existenciu umožnila ústava Číny z roku 1982 v článku 31. Čínsky parlament tak, v duchu hesla „jedna krajina dva systémy“, pripravoval opätovné pripojenie Hongkongu (vtedy britskej kolónie) a Macaa (portugalskej kolónie) k Číne. Obom územiam bolo zaručené ponechanie ich ekonomického a právneho systému. Základom právneho systému oblastí je v oboch prípadoch ich tzv. „Základný zákon“, prijatý Všečínskym zhromaždením ľudových zástupcov po obnovení suverenity Číny nad Hongkongom a Macaom.
OAO riešia všetky otázky samostatne, okrem oblasti obrany a zahraničnej politiky. Majú aj súdny systém nezávislý od súdov Číny. 
V oblasti zahraničných vzťahov konajú samostatne v otázkach vízovej povinnosti, právnej pomoci, letectva, vydávania, dohôd o dvojitom zdanení a ďalších. V diplomatických rokovaniach, ktoré sa ich týkajú, môžu mať svojich zástupcov medzi členmi delegácie Číny. Samostatne sa zúčastňujú na medzinárodných športových súťažiach.
V OAO sú umiestnené posádky čínskej Ľudovej oslobodeneckej armády. Armáda Číny je zodpovedná za obranu oblastí, nezasahuje do ich vnútorných záležitostí. Vlády OAO ju môžu povolať na pomoc v prípade potreby (napr. prírodných katastrof).
Kung Fu Panda

Kung Fu Panda môže byť:
Kung-fu Panda

Kung-fu Panda (angl. "Kung Fu Panda: Legends of Awesomeness") je animovaný akčný a rodinný komediálny seriál USA z rokov 20112016, ktorý vznikol ako spin-off filmu Kung Fu Panda. Zobrazuje príbehy Poa, zúrivej päťky a ich majstra. Dejovo nadväzuje na film.
Volejbal na Afrických hrách 2019

Volejbal na Afrických hrách 2019 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Afrických hier 2019. Konal sa v Salé, v Maroku v dňoch od 22. do 31. augusta 2019, za účasti 6 mužských a 7 ženských tímov. Nováčikmi podujatia boli obe družstvá domáceho Maroka. Pôvodne sa malo na hrách predstaviť po 8 tímov v každej kategórii, pričom takto prebehlo aj žrebovanie skupín. Volejbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1965 a toto bolo jeho 12. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Salle El Bouâzzaoui s kapacitou 2 000 divákov. 
Titul v mužskej kategórii získal , ktorý sa v šesťčlennej skupine umiestnil pred a .
 U žien obhájila titul , ktorá vo finále vyhrala nad .
Kvalifikácia.
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIVB. 
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIVB.
Výsledky.
Muži.
&lt;br&gt;
Ženy.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Jókaiho divadlo v Komárne

Jókaiho divadlo v Komárne () je divadlo maďarskej národnostnej menšiny v Komárne. Popri divadle Thália v Košiciach je jedným z dvoch divadiel hrajúcich v maďarskom jazyku pôsobiacich na Slovensku. Ako nástupca Maďarského oblastného divadla (Matesz), založeného v roku 1952, hrá dôležitú úlohu vo verejnom vzdelávaní Maďarov na Slovensku. Svoje súčasné meno prevzalo v roku 1990. Spravuje ho Nitriansky samosprávny kraj.
História divadla.
Maďarské oblastné divadlo bolo zriadené 1. októbra 1952. Prvé predstavenie sa uskutočnilo v bývalom (odvtedy zbúranom) sídle Katolíckej asociácie bakalárov 15. januára 1953, kde predstavili hru "Tűzkeresztség" (Krst ohňom) od Erna Urbána. Koncom roku 1989 sa presťahovalo do súčasnej budovy divadla a 1. júna 1990 prevzalo svoje súčasné meno.
Budova divadla.
Moderná budova divadla (pôvodne postavená ako sídlo Mestského kultúrneho centra) sa nachádza na rohu Mederčskej a Petőfiho ulice v Komárne. Bola postavená v priebehu desiatich rokov a odovzdaná v roku 1987. Sochu zdobiacu foyer zhotovil sochár Tibor Bártfay, plastiku na poschodí sochár Tibor Kavecký a gobelín maliar Péter Mester.
P+R

P+R (iné názvy: (za)parkuj a choď (verejnou dopravou), (za)parkuj a cestuj (verejnou dopravou); angl. park and ride, Park &amp; Ride) je forma kombinovanej prepravy s nadväznosťou individuálnej automobilovej dopravy na verejnú hromadnú dopravu. Umožňuje sa budovaním záchytných parkovísk v blízkosti staníc, staníc metra a iných terminálov verejnej dopravy alebo zriaďovaním parkovísk spojených s mestom špeciálnou linkou verejnej hromadnej dopravy. Budovanie parkovísk P+R je dôležitým nástrojom podpory verejnej hromadnej dopravy a integrovaných dopravných systémov, respektíve intermodálnej dopravy.
Praha.
V Prahe bolo zriadených cca. 17 parkovísk P+R v blízkosti 12 staníc metra a 3 železničných staníc. Ich celková kapacita v júni 2011 bola 3 005 parkovacích miest. Samostatné parkovné je relatívne lacné, platbu parkovného bolo do júna 2011 možné výhodne zlúčiť s platbou cestovného na mestskú hromadnú dopravu (spiatočný lístok alebo jednodenný lístok) a mesto poskytovalo na tento lístok aj ďalšie zľavy napríklad na vstupnom. Od 1. júla 2011 však bolo denné parkovné zvýšené na dvojnásobok a boli zrušené zvýhodnené lístky na MHD spojené s parkovným. Mesto to zdôvodnilo tým, že parkoviská typu P+R sú od rána preplnené, a teda nie je dôvod ich zvýhodňovať. Parkovisko P+R v Prahe umožňovalo aj bezplatné parkovanie bicyklov, ktoré však neboli spojené s výhodným cestovným na MHD.
Spojené kráľovstvo.
V Spojenom kráľovstve je obvyklý systém, že z parkoviska typu P+R je do mesta zriadená špeciálna autobusová linka.
Juraj Krutek

Juraj Krutek (* 18. apríl 1904, Lazany (Kláštor pod Znievom)† 26. marec 1981, Bratislava) bol slovenský akademický maliar, reštaurátor a grafik, pôsobiaci v Bratislave.
Študoval na Gymnáziu v Kláštore pod Znievom, neskôr na Umelecko-priemyslovej škole v Prahe. Na gymnáziu v Kláštore pod Znievom neskôr v rokoch 1927 až 1931 aj učil kreslenie a hru na husle. Neskôr pracoval ako propagačný grafik a maliar mesta Bratislavy, zamestnaný v PKO a Mestskej galérii v Bratislave.
Jeho doménou boli maľby krajiny, obzvlášť rodného Kláštora pod Znievom, mestské veduty, podobizne, zátišia a figurálne kompozície. Jeho diela visia napríklad aj v Tatranskej galérii.
B+R

B+R (bike and ride) je forma kombinovanej prepravy s nadväznosťou cyklistickej dopravy na verejnú hromadnú dopravu. Umožňuje sa najmä budovaním miest a zariadení na bezpečné odkladanie bicyklov v blízkosti stanice, staníc metra a iných terminálov alebo zastávok verejnej dopravy. Je dôležitým nástrojom podpory verejnej hromadnej dopravy a integrovaných dopravných systémov.
Iným spôsobom podpory cyklistiky a verejnej dopravy je možnosť prepravy bicyklov vo vozidlách verejnej hromadnej dopravy.
Pakt

Pakt (z ) môže byť:
ESO 137-001

ESO 137-001 alebo Abell 137-001 je špirálová galaxia v Južnom Trojuholníku. Patrí do kopy galaxií Abell 3627. Cez kopu sa pohybuje rýchlosťou takmer 7 miliónov kilometrov za hodinu. Kvôli zrážkam s riedkym horúcim plynom vo vnútri kopy za sebou zanecháva dva dlhočizné chvosty merajúce státisíce svetelných rokov. Galaxia týmto procesom stratila významné množstvo prachu a plynu, čím bude vznik hviezd v nej v budúcnosti problematický. Zato z očesaného materiálu sa mimo galaxie sformovalo niekoľko jasných hviezdokôp.
Vlajka Karačajsko-Čerkeska

Vlajka Karačajsko-Čerkeska je vlajka autonómnej republiky na území Ruska. Bola predstavená 26. júla 1996.
Opis vlajky.
Vlajka sa skladá z troch pruhov, z modrej, zelenej a červenej.
Glieda

Glieda (staršie "glejda"; nárečovo aj "gléta", "gľejta", "gľejda", "glejeta"; etymológia: zo starohornonemeckého slova "glete" [dnes: "Glätte"] = hladkosť, hladký povrch) môže byť:
Dungeon synth

Dungeon synth je podžáner hudby dark ambient, ktorá vznikla na konci osemdesiatych a začiatkom deväťdesiatych rokov. Žáner využíva estetiku a témy zvyčajne spojené s black metalom a aplikuje sa na snové ambient piesne. Štýl sa často porovnáva s hudbou videohier, pretože sa v nich občas uplatňuje.
Prví priekopníci dungeon synth sa spájali hlavne s black metalovou scénou, ale odvtedy sa už žáner vyvinul. Berúc do úvahy primitívnu, éterickú a často stredovekú estetiku, ktorá sa aplikuje na zvuk žánru ambient. Klasický dungeon synth verzie sa zameriavajú hlavne na obnovenie stredovekých hudobných štýlov pomocou syntetizátorov. Čerpá zo zvuku speváckych zborov alebo bojových pochodov. Žáner sa tiež inšpiroval ľahším žánrom fantasy a vydané skladby pripomínajú MIDI soundtracky videohier z 80. a 90. rokov.
Vladimír Šnídl

Vladimír Šnídl (* 1983) je slovenský novinár, ktorý sa zameriava na problematiku šírenia hoaxov a dezinformácií, a jeden zo zakladajúcich členov Denníka N.
Vyštudoval politológiu a medzinárodné vzťahy na Univerzite Karlovej v Prahe. Pred nástupom do Denníka N pôsobil od roku 2007 v českom denníku Hospodářské noviny a týždenníku Ekonom, od roku 2014 v slovenskom denníku SME. Je autorom knižnej publikácie "Pravda a lož na Facebooku".
Sklovina (rozlišovacia stránka)

Sklovina môže byť:
Po

Po môže byť:
PO môže byť skratka výrazu:
Janko Kersnik

Janko Kersnik (* 4. september 1852, Brdo pri Lukovici, Slovinsko† 28. júl 1897, Ľubľana) bol slovinský spisovateľ, politik a notár.
Životopis.
Janko Kersnik sa narodil v ušľachtilej rodine otcovi Jožetovi a matke Berte Hoffern na Brdskom hrade blízko Lukovice. Navštevoval gymnázium v Ľubľane, ale neukončil ho, preto ho Fran Levec učil doma a inšpiroval ho do písania slovinskej literatúry. V roku 1868 začal študovať právo na Viedenskej univerzite, potom v štúdiu pokračoval na Univerzite v Grazi, kde štúdium ukončil v roku 1874. Stal sa stážistom v kancelárii finančného prokurátora v Ľubľane a v roku 1878 prevzal funkciu notárskeho zástupcu v Brde. V roku 1880 zložil notársku skúšku. V roku 1883 bol prvýkrát zvolený za poslanca. Neskôr bol zvolený za predsedu odboru Poľnohospodárskej spoločnosti a na jar roku 1885 bol zvolený za starostu obce Lukovica. Oženil sa s Alojzijou Tavčar, dcérou ľubľanského hoteliéra a majiteľa pôdy. V roku 1889 bol znovu zvolený do provinčného zhromaždenia. Zomrel 28. júla 1897. Je podľa neho pomenovaná "Základná škola Janka Kersnika" v Brde pri Lukovici.
Tvorba.
Začal písať nemecké básne, ale pod vplyvom Levca prestal a prešiel k písaniu slovinských básní. Potom začal písať prózu, ktorú písal po zvyšok svojho života. V roku 1866, časopis „Slovenski glasnik“ vydal jeho prvú báseň "Gomila" a neskôr "Ljubav do doma, Slavec", "Obraz", "Roža in skala", "Sred voda", "Roža na tujem", "Sanje". V roku 1869 vydal cyklus básní s názvom "Raztreseno cvetje".
Najprv sa v Slovinskom národe objavila "Muhasta pisma", potom cyklus osemnástich fejtónov "Nedeljska pisma". "Muhasta pisma" obsahovali vtipy na úkor vtedajšieho provinčného prezidenta Auersperga, takže väčšinu zabavila polícia. Písal tiež o starých Slovincoch, nemeckých skautoch a politike. "Pisma iz Gradca" sú všeobecnejšej povahy. V pôstnych listoch však písal satiricky proti kňazom a konzervatívnej politike. V niektorých častiach sa podpísal ako Baptista.
Publikoval aj divadelné recenzie. V deň 70. narodenín Bleiweisovi napísal jednoaktovku s názvom "Berite Novice". Prvý rozsiahly román "Na Žerinjah" napísal v roku 1875. Publikoval ho v Jurčičovej Slovinskej knižnici. Medzi jeho najdôležitejšie diela z meštianskeho života patria romány "Ciklamen" (r. 1883) a "Agitator" (r. 1885) a poviedka "Jara gospoda" (r. 1893). Tieto boli postupne publikované v mesačníku „Ljubljanski zvon“ v rokoch 1887 - 1890. Bol úspešný aj v dlhších ľudových rozprávkach ako napríklad "Kako je stari Molek tatu iskal", "Znojilčevega Marka božja pot", "Za čast", "Rejenčeva osveta". Jeho humor ukazujú humoresky "Dva adjutanta", "Nova železnica", "Dohtar Konec in njegov konj" a "Kolesarjeva snubitev". Napísal tiež dlhú poviedku "Gospod Janez", ktorá vychádzala vo Zvone od júna do decembra 1884. Publikoval niekoľko krátkych literárnych diel.
Fran Saleški Finžgar

Fran Saleški Finžgar (* 9. február 1871, Doslovče, dnes Slovinsko† 2. jún 1962, Ľubľana) bol slovinský spisovateľ, dramatik, prekladateľ a kňaz.
V slovinskej literatúre je známy najmä vďaka svojim príbehom o roľníckom a buržoáznom živote. Písal aj ľudové hry. Jeho diela sú určené pre mladšiu aj staršiu populáciu.
Životopis.
Narodil sa v Doslovčiach, v dedine pod Stolom na Hornom Kraňsku, v chudobnej rodine. Otec pracoval ako krajčír. Bezstarostné detstvo sa mu skončilo, keď musel ísť do Breznice do základnej školy. Keď tam upútal pozornosť učiteľa a farára, presvedčil svojho otca, aby ho neskôr poslal do Radovljice. Tam sa učil po nemecky. Po ukončení základnej školy doma aj v Radovljici navštevoval gymnázium v Ľubľane, v rokoch 1882 až 1891. Kvôli šikanovaniu od iných detí tam prešiel vnútornou krízou. Podobná kríza sa potom v jeho živote niekoľkokrát opakovala. Taktiež musel opakovať prvú triedu, no počiatočné ťažkosti úspešne prekonal a v roku 1891 absolvoval gymnázium s vyznamenaním. Vo vzdelaní pokračoval na Teologickom seminári v Ľubľane. Bol vysvätený v roku 1894. Pôsobil ako kňaz v Bohinji, Jeseniciach, Kočevje v Idriji, Sori a inde. V roku 1918 odišiel do posledného zamestnania v Ľubľane, avšak stále veľmi aktívne pôsobil ako kňaz a spisovateľ. Potom sotva prežil bombardovanie, ktoré vážne poškodilo jeho dom. Až do svojej smrti žil v Ľubľane v dome na Koleziji, ktorý navrhol architekt Jože Plečnik. Ulica, na ktorej stojí jeho domov, sa dnes nazýva Finžgarjeva ulica č. 12. Rodný dom je premenený na múzeum. Podľa Finžgara bola pomenovaná Finžgarova cena za literatúru.
Bol redaktorom časopisu "Mladika" a jedným z prvých riadnych členov Slovinskej akadémie vied a umení, od roku 1941 aj čestným občanom Ľubľany.
Dielo.
Na začiatku svojej literárnej kariéry Finžgar písal aj básne. Pokračoval v písaní o roľníckom a meštianskom živote. V pravdepodobne najznámejšom diele "Pod svobodnim soncem" s názvom "Povest davnih dedov" (19061907) vykreslil konflikt medzi Slovanmi (v tomto diele sa nazývajú Slovinci) a Byzantíncami. Dielo má napätý a rozsiahly príbeh, ktorý má inšpirovať národ.
V ľudových rozprávkach vykreslil svet, ktorý poznal od mladosti (povesti "Strici", "Dekla Ančka", "Beli ženin"), ako aj v ľudových hrách ("Divji lovec", "Veriga", "Razvalina življenja"). Spomienky na svoju mladosť predstavil v "Leta mojega popotovanja" (1957). Písal tiež pre mládež ("Študent naj bo", "Gospod Hudournik", "Makalonca").
Preklady.
Jeho diela vyšli aj v preklade do slovenčiny :
Vlajka Bavorska

Bavorský slobodný štát má dve rovnocenne uznané vlajky. Obe obsahujú bielu a svetlomodrú farbu. Jedna z nich pozostáva z bieleho a svetlomodrého vodorovného pruhu (nem. "Streifenflagge", v preklade "pruhovaná vlajka"), druhú ozdobujú biele a svetlomodré kosoštvorcové tvary (nem. "Rautenflagge", v preklade "kosoštvorcová vlajka").
Používanie vlajok Bavorska.
Bavorsko má síce dve vlajky, no ani jedna z nich nie je uznaná oficiálne. Všetky úrady a inštitúcie sa môžu sami rozhodnúť, ktorú budú používať.
Streifenflagge (pruhovaná vlajka).
Streifenflagge pozostáva z dvoch pruhov - horná časť vlajky je biela, dolná svetlomodrá.
Rautenflagge (kosoštvorcová vlajka).
Rautenflagge je používanejšia vlajka Bavorska. Pôvodná verzia vlajky obsahuje najmenej 21 bielych a svetlomodrých kosoštvorcov, pričom sú zahrnuté aj kosoštvorce odrezané od okrajov. Počet kosoštvorcov sa môže aj zvýšiť, ak sa použije iný pomer veľkosti vlajky, keďže ani ten nie je úradne uznaný. Pravý horný roh je určený pre biely kosoštvorec, vypovedá o tom vyhlásenie zo 16. februára 1971.
Rautenflagge bol v 12. až 13. storočí znakom Bogenovcov.
Vlajka Vojvodiny

Autonómna oblasť Vojvodina má dve rovnocenné vlajky.
Dejiny vlajky.
Koncom 17. storočia bolo územie dnešnej Vojvodiny oslobodené od Turkov a územie obsadili Maďari, Chorváti a Srbi. Po Maďarskej revolúcii roku 1848 boli zostavené vlajky s modrou, žltou a zelenou farbou vo viacerých podobách. Jednalo sa o vlajku Srbov a Chorvátov, ktorí sa podieľali na potlačení Maďarskej revolúcie, preto Srbi na území Sriem, Banát a Báčky vyhlásili nezávislé vojvodstvá Vojvodiny.
Rakúsko ku koncu roka 1848 Vojvodinu uznalo. Autonómnymi farbami Vojvodiny sa stali srbské národné farby: červená, modrá a biela. Historické trojfarebné vlajky s habsburským znakom sú vystavené v mestskom múzeu v Sombore.
V roku 1860 bola Vojvodina začlenená pod uhorskú správu. Po I. svetovej vojne sa pridelila ku Kráľovstvu Srbov, Chorvátov a Slovincov, na konci II. svetovej vojny sa stala autonómnou provinciou Srbskej ľudovej republiky v rámci Juhoslávie. Autonómna oblasť nemala úradnú vlajku, používali sa výlučne vlajky Juhoslávie a Srbska.
V roku 1990 bola autonómia Vojvodiny novou srbskou ústavou zrušená. Návrhy vlajok protimilešovičovských strán neboli prijaté. Liga sociálnych demokratov Vojvodiny sa prezentovala vlajkou z roku 1848, no ani im sa ju nepodarilo presadiť.
27. februára 2004 bola vojvodinská vlajka prijatá, totiž zo 120 poslancov v parlamente za ňu zahlasovalo 79. Zákon mal byť prijatý 6. marca, avšak v Novom Sade bola vlajka Vojvodiny vztýčená už 29. februára.
15. septembra 2016 bola prijatá tradičná vlajka Vojvodiny, a to v dvoch podobách - s erbom a bez neho.
Vojvodinská vlajka.
Vlajka Vojvodiny sa skladá z troch farieb: červenej, tmavomodrej a bielej. Farby sú usporiadané vodorovne, v pomere 1:8:1. Farby boli naďalej prevzaté z pôvodnej srbskej vlajky. Tmavomodrá znázorňuje proeurópsku orientáciu a multietnickú kultúru. V strede modrého pruhu sa nachádzajú tri žlté päťcípe hviezdy, ktoré pripomínajú historické oblasti Vojvodiny Sriem, Banáty a Báčku. Pomer strán vlajky sú 1:2.
Vlajka bola prijatá 27. februára 2004.
Tradičná vlajka Vojvodiny.
Tradičná vlajka Vojvodiny sa skladá z troch pruhov - z červenej, modrej a bielej v rovnakom pomere. Farby sú usporiadané v rovnakom pomere. Uprostred vlajky sa môže nachádzať erb, no nemusí.
Vlajka bola prijatá 15. septembra 2016.
Corona (pivo)

Corona Extra (predtým aj Coronita Cerveza) je značka mexického piva, ktoré sa vyrába v pivovare Modelo v hlavnom meste Mexico City.
Druhy piva značky Corona.
Je to spodne kvasené svetlé pivo pôvodne obľúbené medzi nižšou vrstvou obyvateľov Mexika, čo už v súčasnosti neplatí. Corona sa vyrába predovšetkým pre export do zahraničia vďaka tomu, že si získalo dobré meno v cudzine. V Španielsku sa predávalo do roku 2016 pod názvom Coronita, pretože v Španielsku bol názov Coronas ochrannou známkou vinárskej spoločnosti Miguel Torres SA. Medzi domáce pivá, určené pre tuzemský trh od rovnakého producenta potom patrí napríklad Negra modelo. Corona sa varí z vody, kukurice, ryže, chmeľu, kvasníc s prídavkom kyseliny askorbovej. Produkt má svetlo slamovú farbu a veľmi jemnú chuť so slabou chmeľovou horkosťou. Ročne sa vyrobí až 4,6 miliardy litrov tohto unikátneho piva. Corona Extra, predtým aj Coronita, je vyrábaná spoločnosťou Grupo Modelo, ktorá bola založená roku 1925. Pivovar je jedným z najslávnejších producentov alkoholu v Mexiku.
Distribútorom piva Corona na Slovensku je Staropramen Slovakia.
Snímač teploty oleja

Snímač teploty oleja monitoruje teplotu oleja v spaľovacom motore. Signál zo snímača používa riadiaca jednotka motora na optimalizáciu jeho chodu.
Charakteristika.
Teplota oleja je dôležitá pre optimálny chod motora a je žiadúce, aby dosahovala o niekoľko stupňov vyššiu teplotu, než je hodnota teploty chladiacej kvapaliny. Teplota oleja sa musí regulovať, pretože má špecifický pracovný rozsah. Pri vysokej teplote oleja (stáva sa riedkym) nastáva problém s mazaním motora a dochádza k degradácii maziva. Ak je olej príliš studený, jeho hustota je vyššia a dochádza k nedostatočnému mazaniu pohyblivých častí a ich vyššiemu opotrebovaniu. Teplota oleja sa mení v závislosti od zaťaženia motora, preto sa musí konštantne monitorovať. 
Informácia o teplote oleja sa zväčša zobrazuje na prístrojovej doske ako numerická hodnota, prípadne je použitá kontrolka, signalizujúca vysokú teplotu oleja.
Snímač teploty chladiacej kvapaliny

Snímač teploty chladiacej kvapaliny meria teplotu chladiacej kvapaliny a poskytuje informáciu o množstve odvedeného tepla z motora.
Charakteristika.
Riadiaca jednotka motora využíva informácie zo snímača, ktorý pracuje pomocou termistora a ním korigovaného signálu v závislosti od teploty chladiacej kvapaliny. Získané informácie využíva najmä na riadenie chodu ventilátora chladiča, no tiež optimalizáciu pomeru zmesi paliva, recirkuláciu výfukových plynov a úpravu časovania zapaľovania. Je žiadúce, aby pohonný agregát dosiahol v čo najkratšom čase optimálnu prevádzkovú teplotu, ku ktorej dosiahnutiu prispieva výraznou mierou aj tento snímač.
Informácia o teplote chladiacej kvapaliny sa zobrazuje na prístrojovej doske. Ak signál zo snímača chýba alebo je mimo očakávaného rozsahu, radiaca jednotka motora rozsvieti kontrolku poruchy chladenia a uloží príslušný chybový kód do svojej pamäte.
Snímač je obyčajne montovaný v hlave valcov, bloku motora alebo na termostate. Ďalší snímač môže byť montovaný na inom mieste na motore, alebo na chladiči. Časť snímača zasahuje do kanálika chladiaceho systému, kde meria teplotu chladiacej kvapaliny. Niektoré snímače merajú teplotu samotných chladených súčiastok, čo sa využíva najmä u vzduchom chladených motoroch.
Vlajka Amurskej oblasti

Vlajka Amurskej oblasti, vo východom Rusku, bola prijatá 16. apríla 1999. Pomer vlajky Amurskej oblasti je 2:3.
Charakteristika vlajky.
Vlajka Amurskej oblasti sa skladá (zhora) z červenej, bielej a modrej farby, ktoré boli prevzaté zo zástavy Ruskej federácie.
Zákon o návrate

Zákon o návrate () je izraelský zákon ktorý schválil Kneset 5. júla 1950 dávajúci Židom právo vrátiť sa do Izraela, žiť tam a získať štátne občianstvo.
Zákon sa vzťahuje na každého človeka so židovskými koreňmi a členov jeho rodiny, ale nie len na tých ktorí majú židovskú mamu alebo konvertitu, ale aj na človeka ktorý má židovské príbuzenské vzťahy zo strany otca alebo prarodičov.
Čvirik

Čvirik môže byť:
Štebot

Štebot (iné názvy: švitor, švehol, ševel, džavot, zriedkavo expresívne čvirik) je jemný spevavý zvuk, ktorý vydáva časť druhov vtákov z radu vrabcotvarých (Passeriformes). Vydávať tieto zložité hlasové prejavy, pozostávajúce zo zvučných a hlasných tónov, im umožňuje spevný orgán syrinx, ktorý sa nachádza pri ústí priedušiek.
Sem (biblická postava)

Sem (iné názvy: Šém, Šem , Sém; po hebrejsky שֵׁם - Šem/iný prepis:Šém - doslova: "meno"; po grécky: Σήμ - Sém; po arabsky: سام - Sám) je jeden z troch synov Noema, praotec Semitov.
V Biblii je o ňom prvá zmienka v knihe Genezis a jeho meno sa vyskytuje aj v knihe 1. Paralipomenon, kde však figuruje už len ako meno v genealogickom zozname .
Datovanie.
Podľa Biblie sa narodil 100 (prípadne 98) rokov pred Potopou, a teda v závislosti od použitej biblickej chronológie pravdepodobne 1556, 1656, 2256 či 2262 rokov (porovnaj datovanie v článku Noe) od stvorenia sveta, t.j. stvorenia Adama. Zomrel vo veku 600 rokov, čiže 500 (prípadne 502) rokov po Potope. 
V Biblii a židovskej tradícii.
Sem sa narodil približne okolo päťstých narodenín svojho otca. David Gans vo svojej kronike uvádza, že sa tak stalo v roku 1558 od stvorenia sveta, čo zodpovedá rozmedziu rokov 2203-2204 pred Kr., dva roky po narodení svojho staršieho brata Jafeta . Z Biblie o ňom rovnako ako v prípade Chama a Jafet vieme len to, že so svojimi manželkami, otcom a matkou boli ušetrení skazy pri potope sveta . Po potope prejavil úctu svojmu otcovi tým, že spoločne s Jafetom prikryl jeho nahotu čím dal jasne najavo, že lipne na dodržiavaní siedmich noachidských prikázaní. Inak sa v Biblii jeho meno prakticky nevyskytuje. Podľa biblickej chronológie však Sem prežil mnoho svojich potomkov v nasledujúcich pokoleniach vrátane Abraháma - praotca izraelského národa. Podľa židovskej tradície Sem založil akadémiu, v ktorej učil záujemcov z nasledujúcich generácií tomu, čo sa naučil od svojich otcov, a učil sa u neho ešte aj Abrahámov vnuk Jakub (Jákob) v medziobdobí, ako býval u svojho strýka Labana (Labána) potom, čo utiekol od svojich rodičov pred hnevom svojho brata Ezaua (Ezáva). Židovská tradícia navyše identifikuje Sema s kráľom a kňazom Melchisedekom a tvrdia o ňom, že sa narodil bez predkožky a spĺňal teda základnú podmienku brit mila . Podľa tradície mal tento kňaz dcéru Tamar, s ktorou mal Jakubov syn Juda synou Peresa a Zeracha.
Ševel

Ševel môže byť:
Džavot

Džavot môže byť:
Elam (rozlišovacia stránka)

Elam môže byť:
Noach

Noach môže byť:
Anna Tureničová

Anna Tureničová (* 24. jún 1955) je slovenská diplomatka, bývalá veľvyslankyňa Slovenska v Turecku.
Životopis.
V rokoch 1970 až 1973 študovala Gymnázium Pezinok, v rokoch 1973 až 1974 sa pripravovala na zahraničné pôsobenie na Gymnáziu v Banskej Štiavnici. V rokoch 1974 až 1979 študovala germanistiku na Univerzite v Lipsku kde v rokoch 1980 až 1984 pracovala na externej vedeckej ašpirantúre.
V rokoch 1979 až 1991 bola vedúcou redaktorkou Odboru medzinárodných stykov Slovenskej televízie. Následne do roku 1993 pracovala ako zástupkyňa riaditeľa Tlačového a informačného odboru Úradu vlády SR. V rokoch 1993 až 1995 bola riaditeľkou tlačového odboru Kancelárie prezidenta SR.
Diplomatické pôsobenie.
V rokoch 1995 až 1997 riadila Odbor analýz a plánovania Ministerstva zahraničných vecí, v rokoch 1997 až 1998 bola riaditeľkou Kabinetu ministra. V roku 1998 sa stala Chargé d’affaires na veľvyslanectve Slovenska v Canberre. V rokoch 2000 až 2004 bola veľvyslankyňa Slovenska pre Austráliu, Nový Zéland a Oceániu. Jej predchodcom bol v rokoch 1993 až 1998 ako chargé d´affaires a.i. Ivan Špilda a nástupcom Peter Prochácka (2004 až 2009).
Po návrate v rokoch 2004 až 2007 viedla Odbor Spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky ako riaditeľka.
16. júla 2007 dostala od prezidenta Ivana Gašparoviča poverovacie listiny ako veľvyslankyňa Slovenska na Cypre. Tureničová predniesla príhovor za vymenovaných veľvyslancov. Slovenské zastúpenie pomáha spájať rozdelené časti Cypru pomocou pri jednaniach o každodenných záležitostiach. Túto úlohu prebralo po československej misii, ktoré rozhovory medzi Turkami a Grékmi začalo tesne pred svojím rozdelením. Na Cypre pôsobila do roku 2013. Jej predchodcom bol v rokoch 2002 až 2007 Ján Varšo, nástupkyňou v rokoch 2013 až 2017 Oksana Tomová.
V rokoch 2013 až 2015 pracovala ako riaditeľka protokolu na MZV.
Za veľvyslankyňu v Turecku je vymenoval 9. júla 2015 prezident Andrej Kiska. 15. septembra 2015 odovzdala svoje poverovacie listiny prezidentovi Turecka Recepovi Tayyipovi Erdoğanovi. Jej predchodcom bol Milan Zachar. V júli 2020 ju vo funkcii vymenil Ján Pšenica.
Aššur (rozlišovacia stránka)

Aššur (iné názvy: Ašur, Assur, Asur, zriedkavo Aššúr) môže byť:
Aššur (iné názvy: Ašur, Aššúr) môže byť aj iné meno biblickej postavy Asýr (údajný praotec Asýrčanov) , pozri Asýr (biblická postava)
Assur môže byť aj priezvisko, napr.:
Šém

Šém alebo šem môže byť:
Rafał Trzaskowski

Rafał Kazimierz Trzaskowski (* 17. január 1972, Varšava) je poľský politik a politológ, špecialista na európske záležitosti, od 2018 primátor hlavného mesta Varšavy.
Doktor humanitných vied, poslanec Európskeho parlamentu (20092013), v rokoch 20132014 minister správy a informatizácie, v rokoch 20142015 štátny tajomník na ministerstve zahraničných vecí, poslanec Sejmu (20152018), od 2020 podpredseda Občianskej platformy (PO). V 2020 kandidoval na úrad prezidenta. V prvom kole volieb v júni 2020 získal 30,5 % hlasov a postúpil do druhého kola s úradujúcim prezidentom Andrzejom Dudom (43,5 %). V druhom kole v júli 2020 prehral ziskom 48,97 %.
Asýr

Asýr môže byť:
Anglicko-sovietska zmluva (1942)

Anglicko-sovietska zmluva (ang. "Anglo-Soviet Treaty", rus. Англо-советский союзный договор), formálne Dvadsaťročná dohoda o vzájomnej pomoci medzi Spojeným kráľovstvom a Zväzom sovietskych socialistických republík (ang. "Twenty-Year Mutual Assistance Agreement Between the United Kingdom and the Union of Soviet Socialist Republics") vytvorila vojenskú a politickú alianciu medzi Sovietskym zväzom a Spojeným kráľovstvom, ktorá mala trvať do konca druhej svetovej vojny, alebo v prípade dlhšej vojny 20 rokov po jej podpísaní.
Zmluva bola podpísaná 26. mája 1942 v Londýne. Podpísali ju vtedajší britský minister zahraničných vecí, Anthony Eden, a sovietsky minister zahraničných vecí Viačeslav Michajlovič Molotov.
Predohra.
Prvé stretnutie, na ktorom sa diskutovalo o zmluve, sa uskutočnilo 15. decembra 1941 (týždeň po tom, čo Spojené štáty vstúpili do druhej svetovej vojne na stranu Britov a Sovietov).
Josif Stalin, vtedajší diktátor ZSSR, v prípade výhry navrhlo rozdeliť povojnovú Európu najmä medzi Sovietsky zväz a Spojené kráľovstvo. Stalin totiž dúfal, že sa mu podarí získať späť územia stratené po I. svetovej vojne a začatí operácie Barbarossa, ako boli Rumunsko, Ukrajina, Bielorusko, Litva, Lotyšsko, Estónsko, či Fínsko. Výmenou za tieto územia by malo Spojené kráľovstvo voľný prístup cez Lamanšský prieliv, Baltské a Severné more.
Mnoho spojencov sa rokovania nezúčastnilo (napr. Austrália, Nový Zéland, India, Čína) aj napriek faktu, že už pred rokom 1941 vyhlásili vojnu krajinám osi. Česko-Slovensko a Francúzsko sa rokovania nezúčastnili, keďže boli pod okupáciou Nemecka.
Podesta

Podesta môže byť:
Železničná stanica Veľké Bielice

Železničná stanica Veľké Bielice je železničná stanica v Partizánskom, v mestskej časti Veľké Bielice. Leží na trati Nové Zámky – Prievidza.
Stanica obsahuje 4 dopravné a 2 manipulačné koľaje. Stanica bola otvorená v roku 1884, 12 rokov bola konečnou stanicou. 
Stanica neponúka predaj lístkov.