Passacaglia a fúga c mol

Passacaglia a fúga c mol (BWV 582) je organová skladba od Johanna Sebastiana Bacha. Pravdepodobne bola skomponovaná na počiatku Bachovej kariery. Je jedným z jeho najdôležitejších a najznámejších diel. Mala veľký vplyv na passacaglie v 19. a 20. storočie storočí. Robert Schumann opísal variácie passacaglie ako "prepletajúce sa tak dômyselne, že nikdy neprestanú byť úžasné".
Všeobecné informácie.
Vlastnoručný manuskript BWV 582 je v súčasnej dobe považovaný za stratený. Toto dielo, ako je typické pre Bacha a súdobých skladateľov je známe iba z kopií. Existujú niektoré dôkazy, že originál bol zapísaný v organovej tabulatúre. Nie je presne známe kedy Bach skomponoval toto dielo, ale dostupné zdroje hovoria o intervale od roku 1706 do 1713, iný zdroj udáva roky 1708-1712. Je možné, že Bach BWV 582 skomponoval v Arnstadte po svojom návrate z Lübecku (kde študoval Buxtehudove ostinátne diela).
Prvá polovica ostináta v passacaglii (variácie nad ostinátnym basom), ktorá tiež slúži ako hlavná téma fúgy bola veľmi pravdepodobne prevzatá z krátkeho diela od francúzskeho skladateľa André Raisona, "Christe: Trio en passacaille" from "Messe du deuxieme ton" of the "Premier livre d'orgue". Je možné, že druhá polovica ostinata bola tiež prevzatá od Raisona, basová linka skladby "Christe: Trio en chaconne" of "Messe du sixieme ton" je veľmi podobná. Pozri "príklad 1" pre Bachove a Raisoneho témy.
Avšak, niektorí odborníci spochybňujú Raisonov vplyv. Bachove diela majú niektoré črty spoločné s severonemeckými ostinátnymi dielami, najviac s Buxtehudovymi dvoma chaconne (BuxWV 159–160) a passacaglia (BuxWV 161) a tu je zreteľný vplyv Pachelbelovej chaconne v niekoľkých variáciach a celkovej štruktúre. 
Hoci BWV 582 je teraz najbežnejšie hrávaná na organe, nie je jasné či bola skomponovaná pre organ alebo dvojmanuálové čembalo prípadne klavichord, originálne manuskripty nemali pedál cues.
Analýza.
BWV 528/1: Passacaglia.
Passacaglia je skomponovaná v 3/4 takte typickom pre túto hudobnú formu. Bachovo ostináto pozostáva z ôsmich taktov, čo je nezvyčajné, nie však ojedinelé: ostináto rovnakej dĺžky použil v passacaglii napríklad Johann Krieger. O niečo nezvyklejšie je otvorenie skladby, ktoré tvorí ostináto v pedáloch bez sprievodu manuálov, hoci tento nápad sa objavuje aj v iných dielach, a je možné že ho využil dokonca Buxtehude.
Passacaglia BWB 582/1 pozostáva z 20 variácií. Prvá z nich začína typickým "afektom" v c mol (Spitta ho nazval “bolestnou túžbou”), podobným začiatku Buxtehudovej "Chaconny c-mol (BuxWV 159)". Boli učinené mnohé pokusy zanalyzovať oblúkovú symetrickú štruktúru diela, avšak vedci sa ešte nezhodli na jednotnej interpretácií. Zvlášť významné sú názory Christopha Wolffa a Siegfrieda Vogelsändera. Niektorí odborníci špekulujú o tom, že štruktúra diela má symbolický význam, napríklad Martin Radulescu tvrdí, že BWV 582/1 je “vo forme kríža”.
Väčšina odborníkov sa zhoduje na tom, že passacaglia graduje do jej vyvrcholenia v dvanástej variácií. Za ňou nasledujú tri tiché variácie tvoriace krátke intermezzo a následne päť zostávajúcich variácií dielo uzatvára.
Marie-Claire Alain, bádateľka a interpretka Bacha, upozorňuje na to, že 21 variácií je rozdelených do siedmich skupín po troch podobných variáciách, pričom každá skupina začína citáciou z luteránskeho chorálu, podobne ako v rovnakej dobe skomponovaná "Orgelbüchlein":
Alain tiež poukazuje na to, že čísla v skladbe (21 passacagliových repetícií a 12 prevedení tém fúgy) sú vzájomnou inverziou.
BWV 582/2: Fúga.
Po passacaglii bez pauzy nasleduje dvojitá fúga. Prvá polovica passacagliového ostinata je použitá ako prvá téma, transformovaná druhá polovica ako druhá téma. Na začiatku zaznievajú obe témy súčasne. Ihneď nato sa objavuje téma s kontramelódiou, ktorá zaznieva v priebehu celej skladby. Keď sa tri témy objavujú súčasne, nikdy to nie je v rovnakej kombinácií hlasov, ide teda o využitie tzv. permutačnej techniky, pravdepodobne inšpirovanej dielami Johanna Adama Reinckena.
V priebehu fúgy Bach moduluje do durových tónin (Es a B) a čas medzi prevedeniami sa postupne predlžuje od 1-3 taktov až po 7-13 taktov. Toto rozpínanie kulminuje v neapolskom sextakorde, ktorý vedie k 18 taktovej kóde.
Transkripcia.
Passacaglia bola prepísaná pre orchester Leopoldom Stokowským a tiež pre klavír viacerými skladateľmi a klaviristami napr. Eugene d'Albert, Georgy Catoire, Max Reger (2 verzie) a Awadagin Pratt. Existuje tiež verzia pre brass kvintet od Neila Balma s ktorou vystupovalo The Canadian Brass.