burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Roman Kukumberg

Roman Kukumberg (* 8. apríl 1980, Bratislava) je slovenský hokejový útočník. Zaraďuje sa medzi konštruktívne typy s presnou rozohrávkou.
Klubový hokej.
S hokejom začínal v rodnom meste v klube HK Ružinov. V extralige debutoval počas sezóny 2000/01 v Dukle Trenčín, kde sa zaradil medzi opory. V ročníku 2003/04 pomohol klubu vybojovať majstrovský titul. V roku 2004 ho draftoval v úvodnom drafte NHL klub Toronto Maple Leafs v 4.kole ako 113. v poradí. Počas ročníka 2004/05 pôsobil v ruskom klube Neftechimik Nižnekamsk. Pred sezónou 2005/06 podpísal pomerne prekvapujúco dvojcestnú zmluvu s klubom NHL Toronto Maple Leafs. Hral vo farmárskom mužstve v AHL za Toronto Marlies, výraznejšie sa nepresadil. 
V októbri 2006 ho angažoval HC Slovan Bratislava. V priebehu play-off bol centrom produktívneho útoku s Martinom Kuľhom a Marekom Uramom. Po zdolaní Dukly Trenčín vo finále získal svoj druhý majstrovský titul. Ďalšiu sezónu hral za ruský Neftechimik Nižnekamsk, následne sa vrátil do Slovana Bratislava.
27. mája 2009 podpísal zmluvu s klubom KHL Lada Togliatti.
 Klub mal finančné problémy, hráčom meškali výplaty, 29. januára 2010 mu vedenie oznámilo, že sa stal hráčom obhajcu titulu Ak Bars Kazaň 
V tomto mužstve získal ako prvý slovenský hráč Gagarinov pohár, keď vo finále play-off jeho klub porazil MVD Balašicha. Kukumberg nehral posledné dva zápasy kvôli zraneniu kolena. Ďalší rok začal v klube Traktor Čeľabinsk v rovnakej súťaži, v priebehu sezóny prestúpil do Amuru Chabarovsk. 
V sezóne 2011/12 hrával opäť za Slovan Bratislava, klub získal majstrovský titul, keď vo finále zdolal HC Košice 4:3 na zápasy. V Slovane pôsobil aj ďalší ročník, keď klub účinkoval v KHL, v prvom kole play-off vypadol s favorizovaným mužstvom Dinamo Moskva.
V Slovane pôsobil aj v ročníku 2013/14. Kvôli dištancu za jazdu pod vplyvom alkoholu vynechal jeden zápas, pre zranenie hornej časti tela ďalších 15, do zostavy sa vrátil 19. januára 2014. Klub sa neprebojoval do play-off.
Reprezentácia.
Reprezentoval na MS 2004 (štvrté miesto), 2007, 2010 a 2013. Spolu za slovenskú reprezentáciu odohral 113 zápasov, zaznamenal 22 gólov. 
MS 2013.
Vladimír Vůjtek ho nominoval na svetový šampionát vo Štokholme a Helsinkách. Slovensko sa prebojovalo do štvrťfinále, v ktorom prehralo s Fínskom 3:4. Kukumberg zaznamenal na podujatí sedem asistencií, bol najproduktívnejším hráčom Slovenska.
Štatistika na významných podujatiach.
"(štatistické údaje v článku sú z 1. júna 2014)"
Jazda pod vplyvom alkoholu.
10. októbra 2013 ho v skorých ranných hodinách zadržala na Vajanského nábreží polícia, keď šoféroval automobil Toyota Land Cruiser pod vplyvom alkoholu (0,56 mg/l = 1,17 promile). Klub mu udelil nešpecifikovanú pokutu a dištanc na jeden zápas. Okresný súd Bratislava I ho odsúdil na peňažnú pokutu 1 000 eur a zákaz šoférovania na jeden rok. V prípade, ak by pokutu nezaplatil, musel by stráviť vo väzbe štyri mesiace. V júni 2014 mu tento súd odpustil zvyšok trestu a podmienečne vrátil vodičský preukaz.
NGC 5195

NGC 5195 je nepravidelná galaxia v súhvezdí Poľovné psy. Objavil ju Pierre Méchain v roku 1781. Niekedy je považovaná za súčasť Messierovho objektu M51 alebo za jeho spoločníka. Obe galaxie sú spojené medzigalaktickým mostom.
Kostol

Kostol sa najčastejšie definuje ako kresťanská budova určená primárne na bohoslužby (v užšom zmysle len na verejné bohoslužby). Existujú však aj iné definície - podrobnosti pozri v kapitole Definícia.
Definícia.
V literatúre sa vyskytujú nasledujúce definície slova kostol:
A. Kostol ako budova (definície sú zoradené približne od najširšej po najužšie, najčastejšie sa vyskytuje definícia č. 2a ): 
B. Kostol ako obrady: 
C. Kostol ako organizačná jednotka (tieto významy sú len historické):
Nasledujúci text článku sa zaoberá iba kostolom ako kresťanskou budovou (t. j. definície č. 2-7 hore, primárne definícia č. 2a). O chráme všeobecne (t. j. definícia č. 1 hore) pozri článok chrám; o obradoch (t. j. definícia č. 9 hore) pozri v článku bohoslužba; o cirkvi (t. j. definícia č. 10) pozri článok cirkev; o farnosti (t. j. definícia č. 11) pozri článok farnosť.
Kostol ako kresťanská budova.
Kostol v Kódexe kánonického práva.
Podľa Kódexu kánonického práva (§ 1214) je kostol „posvätná budova, určená na božský kult, do ktorej veriaci majú právo prichádzať, aby v nej najmä verejne vykonávali božský kult“. Opakom je kaplnka a súkromná kaplnka. Pozri aj vyššie uvedené poznámky k definícii č. 3.
Kostol u slovenských východných kresťanov.
Východní kresťania (čiže gréckokatolíci a pravoslávni) nepoužívajú slovo kostol a označujú svoje kostoly ako cerkev alebo chrám. Jeden typ pravoslávneho a gréckokatolíckeho chrámu sa volá sobor.
Kostoly na Slovensku.
Na Slovensku je vyše 4000 kostolov (vrátane cerkví). Za najstarší sa považuje kostol sv. Margity Antiochijskej v Kopčanoch. 
O dejinách kostolov na Slovensku pozri:
Ľubica Blaškovičová

Mgr. art. Ľubica Blaškovičová ( * 16. august 1955, Nitra ) je slovenská filmová a divadelná herečka a komunálna politička. 
Ľubica Blaškovičová je dcérou herca Dušana Blaškoviča a vdovou po hercovi a režisérovi Petrovi Raševovi. Má dve dcéry - Kristínu a Katarínu.
V roku 1978 absolvovala štúdium herectva na VŠMU v Bratislave. Od roku 1978 je členkou činohry Štátneho divadla v Košiciach (s výnimkou 6 rokov, keď pôsobila v Staromestskom divadle v Košiciach).
Komunálna politika.
Ľubica Blaškovičová je poslankyňou Zastupiteľstva Mestskej časti Košice - Staré Mesto nepretržite od roku 1990 a je aj členkou miestnej rady tejto mestskej časti. Vo voľbách v roku 2005 bola ako nezávislá kandidátka zvolená za poslankyňu Zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja za okres Košice I.
Spišská Sobota

Spišská Sobota (, ) je od roku 1946 mestská časť mesta Poprad. Nachádza sa v jeho severovýchodnej časti. Počet obyvateľov 2 807 (2015).
Prvá písomná zmienka je z roku 1256. Nachádza sa v severovýchodnej časti mesta nad riekou Poprad. V dejinách najvýznamnejšie z hornospišských miest, v Uhorsku okresné mesto Spišskej stolice. V roku 1567 získalo mesto jarmočné právo. Bola centrom cechov (obuvnícky, čižmársky, krajčírsky, kožušnícky a gombičkársky), obchodu aj kultúrneho života. Vďaka svojej výhodnej polohe sa vyvinula na trhové mesto (odtiaľ aj názov) a po príchode nemeckých kolonistov odvážne konkurovala takým centrám Spiša, akými vtedy boli Levoča a Kežmarok. Od roku 1412 až do roku 1772 v poľskom zálohu. 
V roku 1647 udelil panovník Ferdinand III. Spišskej Sobote právoplatný mestský erb s postavou sv. Juraja na štíte, ako typ hovoriaceho erbu, podľa latinského a nemeckého názvu mesta – Mons Sancti Georgii, Georgenberg, teda Jurajov vrch. V 18. storočí zaznamenala Spišská Sobota najväčší rozvoj, napr. v roku 1773 tu bolo 126 remeselníckych majstrov.  Ako jediné spišské mesto malo v roku 1821 kníhkupectvo. 
V roku 1876 sa mesto stalo sídlom slúžnovského obvodu, okresného súdu a daňového úradu. V roku 1946 bola pripojená k Popradu. Spišská Sobota má do dnešných dní nádherné zachovalé historické centrum vyhlásené v roku 1950 za mestskú pamiatkovú rezerváciu. Námestie krášlia gotické, renesančné i barokové meštianske domy. 
K významným pamiatkam patrí kostol sv. Juraja (pôvodne neskororománsky z roku 1273, ktorý bol v roku 1464 goticky prestavaný), kde môžeme obdivovať neskorogotické krídlové oltáre a hlavný oltár z roku 1516 z dielne Majstra Pavla z Levoče, kaplnka sv. Anny zo začiatku 16. storočia, renesančná zvonica z roku 1598 a evanjelický klasicistický kostol z roku 1777. 
Kostol sv. Juraja získal cenu Kultúrna pamiatka roka 2011.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Spišskej Sobote siaha až do roku 1256 ako hraničná obec Gánoviec, ale nepochybne existovala už dávno predtým. V roku 1271 boli Spišskej sobote udelené mestské privilégiá. Po druhej svetovej vojne sa začala výstavba novej mestskej časti Spišskej Soboty – Nižany
Pamiatky.
Centrum Spišskej Soboty tvorí čerstvo zrekonštruované námestie spolu so zvonicou, Mariánskym stĺpom a neskororománskym rímskokatolíckym farským kostolom svätého Juraja z roku 1273, v ktorom sa nachádza:
Stojí tu aj dom, v ktorom bol ubytovaný Matej Korvín. Na jeho počesť je tu vytesaná aj pamätná tabuľa.
Na opačnom konci lievikovitého námestia stojí aj klasicistický evanjelický kostol z roku 1777.
Pomedzi renesančné domy vedie od kostola úzka ulička k starodávnemu cintorínu.
Vzdelávanie.
Vedľa cintorína sa nachádza základná škola s hokejovými a plaveckými triedami a ihriskom.
Jana Oľhová

Jana Oľhová, rod. Geišbergová (* 31. december 1959, Myjava) je slovenská herečka. Sestra herca Mariána Geišberga a ex-manželka režiséra Matúša Oľhu.
Životopis.
V roku 1982 absolvovala štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. V rokoch 19851988 bola členkou hereckého súboru Divadla Jozefa Gregora Tajovského vo Zvolene, od roku 1988 je členka Slovenského komorného divadla v Martine. Pôsobí ako pedagóg na Fakulte dramatických umení Akadémie umení v Banskej Bystrici, Konzervatóriu v Žiline a Konzervatóriu Jána Levoslava Bellu v Banskej Bystrici. Má šesť detí.
Okrem svojej domácej scény v Martine, Jana Oľhová pravidelne účinkuje v Mestskom divadle Žilina a posledné roky dobýja aj bratislavskú scénu, kde účinkuje v Divadle Aréna, v MDPOH a taktiež v Slovenskom národnom divadle.
Anna Šišková

Anna Šišková (* 30. jún 1960, Žilina) je slovenská herečka.
Život.
Študovala na Pedagogickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach (1979 – 1982), kde v rokoch 1980 – 1981 bola členkou činohry Divadla Jonáša Záborského. Od roku 1981 pôsobila v trnavskom Divadle pre deti a mládež (dnešné Divadlo Jána Palárika) a neskôr prešla do bratislavského Divadla Astorka Korzo '90. Za svoje herecké kreácie získala v rokoch 2001 a 2003 cenu DOSKY.
Bola vydatá za režiséra Juraja Nvotu, má dve dcéry – Dorotu a Terezu.
Logistika (vojenstvo)

Logistika vo vojenstve sa zaoberá zaobstarávaním a doručovaním vojenského materiálu v optimálnom čase na optimálne miesto s optimálnymi nákladmi a v optimálnom množstve. Lepšie logistické zabezpečenie často môže rozhodnúť o výsledku vojny.
Boris Filan

Boris Filan (* 30. jún 1949, Bratislava) je slovenský spisovateľ, textár, dramaturg, scenárista, moderátor a cestovateľ, syn scenáristu, režiséra a dramatika Ľudovíta Filana, manžel herečky Ingrid Filanovej.
Životopis.
Vyštudoval filmovú a televíznu dramaturgiu a scenáristiku na VŠMU v Bratislave (1972). 
Tvorba.
V rokoch 1973 – 1987 pracoval ako dramaturg v literárnej redakcii a redakcii zábavných programov vtedajšej Československej televízie v Bratislave. Od šestnástich rokov písal texty pesničiek, neskôr hlavne pre Paľa Hammela a skupiny Prúdy a Elán. Vydal ich v dvoch zbierkach textov „Túlavý psík“ a 69 textov. 
Je autorom viacerých scenárov televíznych inscenácií, scenáru k hudobnému filmu "Rabaka" (so skupinou Elán v titulnej úlohe), muzikálov "Snehulienka a sedem pretekárov" (hudba Vašo Patejdl) a Dievča z klubu. 
Autorsky pripravoval a uvádzal televíznu talkshow „"Gala Borisa Filana"“, relácie "Ligapasáž" a ""Cesta okolo seba"." V Slovenskej televízii uvádzal svoju talkshow Gala-Gala. 
V rádiu Okey mal každú nedeľu napoludnie talkshow "Tri opice". V Slovenskom rozhlase do konca roka 2024 uvádzal každú sobotu dopoludnia publicisticko-úsmevnú reláciu s názvom "Pálenica". Na nedeľné dopoludnie pripravoval rozhlasový seriál o použiteľnej minulosti "Verejné tajomstvá".
V 1991 rokoch vydal svoju prvú knihu pre dospelých "Paternoster". Cestoval po svete a pre denníky Smena a SME napísal sto pokračovaní cestopisných Tam-tamov. Tvrdí o sebe, že nie je cestovateľ ale tulák, ktorý navštívil mnohé krajiny a priniesol z nich zaujímavé písomné záznamy, ktoré vyšli knižne. Po prvom vydaní Tam-tamov v roku 1993 napísal viacero ich pokračovaní. Celkove sa TAM-TAMOV dodnes predalo vyše sto tisíc. Svoje 70. narodeniny oslávil 26. septembra 2019 veľkolepým koncertom. 
8. novembra 2024 mu vo vydavateľstve Slovart vyšla nová kniha pod názvom "Tisíc Páleníc", ktorá je výberom toho najlepšieho z viac ako tisíc vydaní rozhlasovej Pálenice Borisa Filana.
Plánovaná tvorba.
Boris Filan rád oznamuje svoje literárne plány. V súčasnosti pracuje na knihe "Najveselší pohreb", pripravuje román "ŠNR" z prostredia československej televízie a pracuje aj na príprave poviedkovej knižky s pracovným názvom "Miliónta kvapka".
Ocenenia.
Za publicistickú aktivitu dostal v roku 1994 cenu Egona Erwina Kischa. V roku 2000 získal Cenu za najpredávanejšiu knihu za dielo "Tam tam 3", ktorú udeľovala za rok 1999 VÚB. V roku 2009 získal cenu Zlaté pero 2009 za najhodnotnejšie pôvodné dielo s knihou "Dole vodou". Ľúbostný román "Klimtov bozk" sa stal Knihou roka 2009. V januári 2011 sa stal víťazom Krištáľového krídla za rok 2010 v kategórii publicistika a literatúra za knihu "PrešpoRock". V novembri 2014 bol ocenený Veľkou cenou SOZA za celoživotné dielo.
Ingrid Filanová

Ingrid Filanová, rod. Žirková (* 15. apríl 1956, Bratislava) je slovenská herečka.
V roku 1979 absolvovala herectvo na VŠMU v Bratislave. V rokoch 1979 - 1989 pôsobila v Divadle Jána Palárika v Trnave, potom sa rozhodla venovať rodine. Od roku 2004 pôsobí v Divadle Jána Palárika ako hosť. Môžeme ju vidieť ako kráľovnú v rozprávke Pyšná princezná, ako pani Argantovú v inscenácii Falošné dôvernosti a Rozáliu v čiernej komédii Rodinné šťastie. Je manželkou Borisa Filana, majú syna Olivera.
Ľudovít Filan

Ľudovít Filan (* 27. január 1925, Bratislava – † 2. apríl 2000, Bratislava) bol slovenský režisér, scenárista a dramatik. Otec Borisa Filana. 
Po maturite na gymnáziu (1946) pracoval v rokoch 1946 – 1951 na Povereníctve vnútra. Od mája 1949 do novembra 1951 bol krajským veliteľom Štátnej bezpečnosti v Nitre. V rokoch 1952 – 1959 redaktor denníka Práca, v rokoch 1959 – 1960 týždenníka Predvoj a od roku 1960 dramaturg a režisér Štúdia hraných filmov Bratislava - Koliba. Natočil aj viacdielne televízne filmy.
Public domain

Public domain (doslova „verejná oblasť“) je pojem (najmä) z anglosaského právneho systému. Znamená:
V slovenskom autorskom ide o nový fenomén (pozri napr. Web umenia). Na Slovensku sa autor nemôže vzdať svojich autorských (osobnostných) práv a tie sa nedajú ani kúpiť. (Tieto práva zabezpečujú ochranu autorstva a integrity diela. Ide napr. o právo označiť svoje dielo menom a právo na nedotknuteľnosť diela). K obrazom, sochám a výtvarným dielam sa viažu aj vlastnícke a autorské majetkové práva. Nadobudnutím vlastníckeho práva k veci, ktorej prostredníctvom je dielo vyjadrené (napr. kúpou konkrétneho obrazu galériou), sa nestáva jeho nový majiteľ nositeľom autorských práv k dielu. Na to, aby galéria mohla dielo použiť, musí získať súhlas autora alebo jeho dedičov prostredníctvom licenčnej zmluvy, ktorá rieši autorské výhradné majetkové práva. Ak dielo nie je voľné, tak jeho použitie bez explicitnej licencie je možné až po uplynutí trvanie autorských práv. Dielo je zvyčajne voľné týmto spôsobom až po 70 rokoch po smrti (posledného) autora. Druhou možnosťou je, že autor môže ponúknuť verejnosti bezúplatnú licenciu (napríklad licenciu Creative Commons) na ľubovoľné použitie diela, a prípadne možno predpokladať, že autor, ktorý svoje dielo takto označil, sa svojich práv nebude domáhať. V slovenskom autorskom zákone existuje je voľným dielom, aj také, ktorého autor nemá dedičov alebo dedičia odmietnu dedičstvo prijať, a to aj pred uplynutím doby trvania majetkových práv.
Jana Hubinská

Jana Hubinská (* 7. jún 1964, Bratislava) je slovenská herečka a speváčka. 
Študovala na VŠMU v Bratislave (19861990) a na muzikálovej škole vo Varšave. V roku 1994 získala Cenu LITY za najlepší herecký výkon roka (za postavu Ona v Apatii). Pôsobí na voľnej nohe.
Účinkovala napríklad v českom televíznom seriáli "Strážce duší" (2004). Za úlohu v českom filme "Děvčátko" získala cenu Český lev. Vydala CD "Hotel Hazard" a spevácke schopnosti zúročila vo Feldekovej hre o Edit Piaf "Smrť v ružovom". V muzikáli "Kráľovná spieva blues" hrá Billie Holidayovú.
Bola aj členkou poroty druhého ročníka súťaže "Slovensko hľadá Superstar" (2005 – 2006).
Externé odkazy.
Csongor Kassai

Csongor Kassai [vyslov: čongor kašaj] (* 24. august 1972, Kráľovský Chlmec) je slovenský herec maďarského pôvodu.
Životopis.
Vyštudoval elektrotechnickú priemyslovku s vyučovacím jazykom maďarským v Košiciach. Začínal v košickom divadle Thália, po skončení VŠMU v roku 1997 sa stal kmeňovým členom Radošinského naivného divadla. V roku 1995 ho angažovala Činohra Slovenského národného divadla do hry "Sen noci svätojánskej" a do detskej inscenácie "Jazmínko v krajine klamárov". O rok neskôr sa predstavil v Shakespearovej komédii "Ako sa vám páči". Na Novej scéne účinkoval v inscenácii "Kráľ Ján", v muzikáloch "Kráľ Dávid", "Krysař" a "Klietka bláznov". Účinkuje aj na iných scénach – v divadle Aréna a v Divadle Andreja Bagara v Nitre.
Ocenenia.
V roku 2002 dostal Cenu Nadácie Tatra banky za najlepší debut.
Paludza

Paludza bola obec v okrese Liptovský Mikuláš, ktorú zatopila priehrada Liptovská Mara.
Pôvodný drevený artikulárny kostol bol prenesený a stojí medzi obcami Svätý Kríž a Lazisko.
Po obci je pomenovaná výhybňa na dvojkoľajnej železničnej trati Žilina-Košice.
Anton Trón

Anton Trón (* 10. jún 1926, Motyčky – † 26. október 1996, Prešov) bol slovenský herec. Otec herca Jaroslava Tróna.
Životopis.
Anton Tón bol pôvodne úradníkom. Bohaté divadelné skúsenosti získal v Divadelnom súbore ROH vo Svite. Od roku 1957 pôsobil v Krajskom divadle v Spišskej Novej Vsi, v rokoch 19601963 aj ako umelecký šéf divadla. Toho roku sa stal členom činohry Divadla Jonáša Záborského v Prešove, v rokoch 19801983 pracoval ako jej umelecký šéf.
Jeho zemité realistické herectvo emocionálnej hĺbky a citovej mäkkosti najosobnejšie rezonovalo v žánri tragikomédie, najmä v postavách slovenskej dramatiky, kde komplexne zmapoval mentalitu slovenského človeka. Trónov osobitný typ sa najmä v 70. a 80. rokoch uplatňoval aj vo filme a v televízii.
V roku 1984 dostal titul zaslúžilý umelec.
Shareware

Shareware alebo šérvér je spôsob distribúcie softvéru, ktorý umožňuje program bezplatne vyskúšať alebo používať po obmedzenú dobu. Po vypršaní tejto doby je používateľ povinný zaplatiť požadovanú cenu programu alebo program odinštalovať.
Pásla kone na betóne

Pásla kone na betóne (angl. "She Kept Crying for the Moon"; "She Grazed Horses on Concrete") je tragikomický príbeh režiséra Štefana Uhera z prostredia východoslovenského regiónu. Film vznikol na motívy poviedok z knihy "Pásla kone na betóne" od Emílie Zimkovej. S režisérom Štefanom Uhrom napísala scenár a predstavila sa v úlohe Johany Ovšenej. Film "Pásla kone na betóne" mal premiéru 22. decembra 1982.
Synopsa.
Dej filmu "Pásla kone na betóne" režiséra Štefana Uhra je tragikomickým príbehom z prostredia východoslovenskej dediny. Ústredná téma deja vychádza z prostredia, v ktorom je výchova dieťaťa bez manžela istou formou zatratenia. Johana Ovšená (Emília Zimková) vychováva svoje jediné dieťa, dcéru Pavlínku (Veronika Jeníková) bez manžela. Pri pomyslení, že by sa dcéra mohla dopustiť rovnakej chyby, ako kedysi ona, Johana robí všetko možné, aby uchránila dcéru od spoločenského poníženia a zatratenia. Keď sa jej obavy napriek snahe naplnia, Johana svoju pozornosť upriami na hľadanie ženícha pre svoju tehotnú dcéru. Tragikomický element celému príbehu dodáva spleť vyhrotených situácií, ktoré vyvoláva zúfalá snaha matky vydať svoju dcéru.
Vznik filmu.
Prvý impulz k výrobe filmu "Pásla kone na betóne" dal režisér a dokumentarista Fero Fenič. V roku 1980 odovzdal do II. tvorivej skupiny sfilmovanú poviedku "Vstupenka do neba", ktorá vznikla na základe poviedky z knihy "Pásla kone na betóne" od Emílie Zimkovej. Na základe predošlej spolupráce sa Fenič so Zimkovou pustili do prvej verzie filmovej poviedky na tému „nemáš chlapa - nemáš pravdu“, ktorá už niesla názov "Pásla kone na betóne". V apríli roku 1981 ju odovzdali I. tvorivej skupine. O niekoľko mesiacov neskôr na sa Zimková obrátila na I. tvorivú skupinu so žiadosťou, aby scenár podľa jej predlohy nerežíroval Fero Fenič. Toto Zimkovej rozhodnutie vychádzalo z konfliktu medzi ňou a Feničom. Ten totiž Zimkovú neplánoval obsadiť do úlohy Johany a plánoval upriamiť pozornosť práve na dcéru Pavlínku a na jej vzťah s vojakom. Výsledkom roztržky bol zásah vedúceho tvorivej skupiny Andreja Lettricha, ktorý požiadal o realizáciu scenáru Štefana Uhra. Iróniou je, že Feničove zásahy do scenára, ktoré boli jablkom sváru medzi ním a Zimkovou, sa rozhodol Uher vo filme ponechať, avšak meno Fera Feniča by ste v titulkoch márne hľadali. (Vyjadrenie Fera Feniča k uvedeným udalostiam odznelo v jednej z častí dokumentárneho seriálu „Težká léta československého filmu 1969-89“ z r. 2012.)
Exteriéry, lokality.
Film "Pásla kone na betóne" (1982) režiséra Štefana Uhra sa nakrúcal v exteriéroch a lokalitách miest Bratislavy, Ostravy a Prešova, a v obciach Hubina, Fintice, a v JRD Šarišské Michaľany.
Stanislav Szomolányi

Stanislav Szomolányi (* 14. január 1935, Bánovce nad Bebravou) je slovenský kameraman. Od roku 1974 vyučoval na Vysokej škole múzických umení, v roku 1991 tam založil Katedru kamery.
Oľga Vronská

Oľga Vronská, vlastným menom "Oľga Wagnerová" (* 13. december 1920, Levoča – † 3. máj 2002, Bratislava) bola slovenská herečka.
V roku 1941 absolvovala štúdium herectva na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. V rokoch 19411946 členka Činohry SND, 19461981 činohry Novej scény v Bratislave. Od roku 1981 na dôchodku. Film využíval jej herectvo iba v drobných žánrových epizódkach. Menšie úlohy vytvorila v televízii ("Sváko Ragan" - 1977, "Moje kone vrané" - 1980 a "Bičianka z doliny" - 1981).
Antipyretikum

Antipyretikum (iné názvy: antifebrílium, antifebrifugum, febrifugum) je liečivo, ktoré znižuje (zvýšenú) telesnú teplotu. Príkladom antipyretika je Paralen.
Ladislav Čierny

Ladislav Čierny (* 3. november 1974, Zvolen) je bývalý slovenský hokejový obranca, bratranec útočníka Jozefa Čierneho.
Klubový hokej.
Je odchovancom HKm Zvolen, v najvyššej súťaži debutoval v premiérovom ročníku slovenskej extraligy – 1993/94. Zvolen skončil posledný a z elitnej ligy vypadol, talentovaného Čierneho angažoval HC Slovan Bratislava. V tomto klube hral dva roky, potom sa vrátil do Zvolena, ktorý sa medzitým vrátil do najvyššej súťaže. V sezóne 1999/00 sa s klubom prebojoval do finále play-off, čo bol historický úspech tímu. Ďalší rok Zvolen vybojoval majstrovský titul, to však už Čierny hral v českej hokejovej extralige za HC České Budějovice. V druhom roku svojho budějovického pôsobenia sa stal najproduktívnejším obrancom mužstva. Následne ho angažoval tím ruskej hokejovej superligy Lada Togliatti, kde bol istý čas kapitánom a v play-off 2002/03 sa stal lídrom celej súťaže v počte plusových bodov.
Ročník 2004/05 odohral v HKm Zvolen, s klubom sa opäť prebojoval do finále play-off. Potom znovu zamieril do ruskej superligy a podpísal kontrakt so Severstaľom Čerepovec. V priebehu nasledujúcej sezóny sa vrátil do Zvolena a hráčom materského klubu bol aj v ročníku 2008/09 aj s kapitánskym "C" na hrudi.
Zápas proti Košiciam 27. marca 2009 bol jeho 500. v slovenskej extralige.
Reprezentácia.
Ladislav Čierny bol členom tímu, ktorý vybojoval na MS 2002 pre Slovensko prvý titul majstra sveta. Nastupoval v obrannej formácii s Jergušom Bačom.
Hral aj na svetovom šampionáte 2003, kde vybojoval bronz a 2004 (4. miesto). Zúčastnil sa tiež Svetového pohára 2004. Celkovo odohral v slovenskej reprezentácii 123 zápasov, strelil 11 gólov.
Vrcholové podujatia.
"M = umiestnenie reprezentačného tímu na podujatí"
PCHK CSKA

Professionaľnij chokejnyj klub CSKA (Moskva) (po rusky "ЦСКА (Москва)", pričom skratka znamená "Центральный спортивный клуб Армии") je ruský hokejový klub, účastník Tarasovovej divízie v Kontinentálnej hokejovej lige.
Súčasťou klubu je juniorsky tím Krasnaja Armija Moskva hrajúci MHL.
História.
Hokejový klub CSKA Moskva bol založený v roku 1946 ako armádny klub. Pôvodne sa volal CDKA, v období 1951-1954 CDSA, po zlúčení s tímom VVS MVO Moskva v období 1955-1959 CSK MO a od roku 1959 nesie súčasný názov CSKA. CSKA Moskva je suverénne najúspešnejší klub sovietskej éry ruského ľadového hokeja po druhej svetovej vojne, keď získal od sezóny 1947/48 do sezóny 1988/89 32 titulov majstra Sovietskeho zväzu. Odvtedy však už žiaden ďalší titul do bohatej zbierky nepribudol. Na začiatku sezóny 1996/1997 sa po sporoch klub rozdelil na dve časti. CHK CSKA (Penguins) a PCHK CSKA. CHK CSKA ostal pod vedením Viktora Tichonova spolu s Kasatonovom, Romanovom a Žaškovom v Superlige zatiaľ čo klub PCHK CSKA pod vedením Aleksandra Volčkova hrával sezónu vo Vyššej hokejovej lige, ktorú ešte v tej sezóne vyhral. V nasledujúcej sezóne hrali oba kluby Superligu, z ktorej vypadol Tichonovov klub. Rozkol sa skončil v roku 2002, keď sa obe kluby opäť spojili do jedného. Klub je aj dvadsaťnásobným víťazom Európskeho pohára majstrov (1969-1974, 1976, 1978-1990). Farmou klubu je tím VHL THK Tver.
Umiestnenia v jednotlivých sezónach.
Sovietsky zväz.
 Sovietska hokejová liga - 45. ročníkov
Rusko.
 MHL, RHL, KHL - 20. ročníkov (HK CSKA - 2. ročníky)
 VHL - 1. ročník (HK CSKA - 4. ročníky)
Marián Zednikovič

Marián Zednikovič (* 15. august 1951, Bratislava – † 5. máj 2007, Bratislava) bol slovenský herec.
V roku 1974 vyštudoval herectvo na Vysokej škole múzických umení. Po ukončení štúdia začínal v trnavskom Divadle pre deti a mládež (dnešné Divadlo Jána Palárika), kde si zahral Nevedka, Toma Sawyera či Chlesťakova v Gogoľovom "Revízorovi". V roku 1980 prešiel do Bratislavy na Novú scénu. 
Bol jedným zo zakladajúcich členov Divadla Astorka Korzo '90. Za postavu Vojnického v Čechovovej hre "Ujo Váňa" získal v roku 1996 cenu DOSKY za najlepší mužský herecký výkon. V divadelnom predstavení "Obchod na korze" si zahral postavu Antona Brtka, za ktorú získal v roku 2000 Výročnú cenu Literárneho fondu. 
Bol známy z rozhlasu, televízie, dabingu aj z filmov. Bol rozvedený, má dvoch dospelých synov. Zomrel po viac ako ročnom boji s rakovinou lymfatických uzlín.
Jim Lovell

James Arthur „Jim“ Lovell, Jr. (* 25. marec 1928, Cleveland) je bývalý americký astronaut NASA, ktorý sa preslávil ako kapitán poškodeného Apolla 13, ktoré sa bezpečne dostalo naspäť na Zem. Bol tiež pilotom veliteľského modulu na lodi Apollo 8, ktorého posádka ako prvá uvidela na vlastné oči odvrátenú stranu Mesiaca. Jeho matka mala český pôvod a aj to bol dôvod jeho niekoľkých návštev Česka.
Život.
Mladosť a výcvik.
V roku 1952 dokončil štúdium na námornej vojenskej akadémii (U.S. Naval Academy) a slúžil ako pilot na viacerých námorných a leteckých základniach. Dňa 17. septembra 1962 bol vybraný do druhej skupiny amerických astronautov.
Lety do vesmíru.
Všetky kozmické lode, v ktorých letel, štartovali z mysu Canaveral. Po prvýkrát letel na Gemini 7 v zime 1965 spoločne s Frankom Bormanom a bol to let v tom čas rekordný, trval 14 dní. Súčasne s nimi bola na obežnej dráhe Gemini 6A. Za necelý rok letel na obežnú dráhu po druhýkrát v Gemini 12 spoločne s kozmonautom Edwinom Aldrinom. Počas letu sa spojili s raketou Atlas – Agena. Po tretíkrát letel na kozmickej lodi Apollo 8 v decembri 1968. Spolu s ním leteli kozmonauti Frank Borman a William Anders. Bol to prvý pilotovaný let k Mesiacu, s desiatimi obletmi a návratom na hladinu Tichého oceánu. Po štvrtýkrát a naposledy letel ako kapitán lode Apollo 13. Na palube s ním boli Fred Haise a John Swigert. Mal vystúpiť na povrch Mesiaca, bol však rád, že prežil. Kvôli explózii nádrže so stlačeným kyslíkom 14. apríla 1970 a následným poruchám sa expedícia predčasne vrátila po šiestich dňoch na Zem. Počas svojich štyroch letov strávil vo vesmíru skoro 30 dní. V rokoch 1966 – 1973 bol svetovým rekordmanom v počte dní strávených vo vesmíre.
Po letoch.
V máji roku 1971 sa Lovell stal riaditeľom technických aplikácií v Johnsonovom kozmickom stredisku. V marci 1973 z NASA aj z armády odišiel a stal sa prezidentom firmy The Bay-Houston Towing Company. O päť rokov v rovnakej funkcii zmenil firmu, bol v Fish Telephone Systemst v Houstone (Texas). V roku 1993 bol prezidentom svojej firmy Lovell Communications v Lake Forest. O svojom štvrtom dramatickom lete napísal s Jeffreym Klugerom napísal knihu "Lost Moon (Stratený Mesiac)" o Apolle 13. Veľké množstvo ľudí ho pozná najmä z filmu Rona Howarda "Apollo 13", kde bol stvárnený Tomom Hanksom. Vo filme si však aj zahral a to v nepatrnej úlohe (kapitán lode, ktorá vyzdvihne pristávaciu kapsulu).
V roku 2000 bol na návšteve obce Dolní Lukavice, odkiaľ pochádzali predkovia Lovella resp. jeho matky. Obdržal tam čestné občianstvo. V Česku bol viackrát. Je ženatý a má štyri deti.
Szidi Tobias

Sidónia Tobiášová, známa ako Szidi Tobias (* 28. máj 1967, Kráľovský Chlmec) je slovenská herečka a speváčka maďarského pôvodu. Je bývalou manželkou herca Borisa Zachara.
Životopis.
Pochádza zo železničiarskej rodiny. Skôr ako vstúpila do umeleckého sveta, prešla rôznymi povolaniami. Pracovala ako robotníčka v koksovni, v mestskej knižnici i v divadle ako šepkárka. Vyštudovala herectvo na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Už počas štúdia hosťovala na doskách Činohry SND.
Je členkou súboru bratislavského Divadla Astorka Korzo '90, kde hrala napríklad v inscenácii hry Rudolfa Slobodu "Armagedon na Grbe", v Goldoniho komédii "Sluha dvoch pánov", v dramatizácii Dostojevského románu "Zločin a trest", pod názvom "Vražda sekerou v svätom Peterburgu", v Ostrovského dráme "Les", v Daumasovej hre "Cintorín slonov" a v ďalších. 
Za stvárnenie hlavnej postavy Evy v televíznom filme Petra Krištúfka "Dlhá krátka noc" získala na festivale Art Film 2004 v Trenčianskych Tepliciach ocenenie Igric. Za herecký výkon vo filme "Pod hladinou" získala prémiu Literárneho fondu. 
Okrem herectva sa venuje aj spevu. Spolupracuje na hudobných projektoch autorskej dvojice Hapka – Horáček.
Ingrid Timková

Prof. Ingrid Timková (* 17. január 1967, Sečovce) je slovenská herečka, režisérka a vysokoškolská pedagogička.
Po ukončení štúdia na Gymnáziu v Trebišove absolvovala herectvo na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, kde v súčasnosti pôsobí už ako profesorka na Katedre herectva. Od roku 1990 je členkou Činohry SND. Stvárnila mnoho zaujímavých postáv a okrem javiska svojím herectvom upútala aj vo viacerých filmoch. Hrala v televíznom seriáli "Konec velkých prázdnin" (1996). Okrem herectva sa venuje aj réžii – debutovala inscenáciou "Posadnutí láskou".
V roku 2005 bola ocenená za rolu Kráľovnej noci v inscenácii hry Thomasa Bernharda "Ignorant a Šialenec" DOSKOU za najlepší ženský herecký výkon.
Silvio Berlusconi

Silvio Berlusconi (* 29. september 1936, Miláno, Taliansko - † 12. jún 2023, Miláno) bol taliansky podnikateľ a politik, viacnásobný premiér Talianska, zakladateľ a vodca politickej strany „"Forza Italia"“, zakladateľ a vodca strany „"Ľud slobody"“ (). 
Úrad premiéra Talianska zastával štyrikrát. Premiérom bol v rokoch 1994-1995, v rokoch 2001-2005, 2005-2006 a v rokoch 2008-2011. 
Na kreslo premiéra zasadol prvýkrát v roku 1994, po marcových parlamentných voľbách. Jeho vláda sa však zrútila po siedmich mesiacoch, kvôli vnútorným sporom so stredopravicovou koalíciou. V roku 1996 znovu kandidoval na premiéra, no bol porazený opozičným kandidátom Romanom Prodim. V parlamentných voľbách roku 2001 kandidoval opäť, tentokrát úspešne.
V parlamentných voľbách 9. a 10. apríla 2006 ho tesne porazil opozičný kandidát Romano Prodi. Silvio Berlusconi potom 2. mája podal demisiu, ale vtedajší taliansky prezident Carlo Azeglio Ciampi ho požiadal aby ešte zastával úrad premiéra, kým sa nevyriešia vtedajšie udalosti. Jeho demisia vstúpila do platnosti 17. mája kedy ho oficiálne vystriedal Romano Prodi.
Bol zakladateľom a akcionárom druhej najväčšej talianskej korporácie "Fininvest" a od roku 1986 prezidentom prominentného talianskeho futbalového klubu AC Miláno.
V roku 2001 americký časopis Forbes Berlusconiho označil s majetkom zhruba 6,5 miliárd dolárov za druhého najbohatšího človeka Talianska. V roku 2019 Forbes odhadol jeho majetok na 6,3 miliárd dolárov, v Taliansku bol v súčasnosti siedmym najbohatším človekom.
Leopold I. (Anhaltsko-Dessau)

Leopold I. (* 3. júl 1676, Dessau, Nemecko – † 9. apríl 1747, Dessau) bol suverénny vládca malého štátu Anhaltsko-Dessau, pruský vojvodca a reformátor armády.
Narodil sa ako deviate dieťa Jána Juraja II. a Henrietty Kataríny Oranžskej.
Životopis.
Od r. 1698 vládol ako suverénny panovník v Anhaltsku-Dessau, ale bol predovšetkým vojak v službách Ríše a Pruska. Takmer všetok čas strávil na poľných výpravách. Zvíťazil pri Hochstadte (1704), Cassane (6. august 1705), Turíne (7. september 1706) a naposledy pri Kesseldorfe. Od roku 1701 bol vojenským veliteľom Magdeburgu. V roku 1712 sa stal generálom-poľným maršalom Pruska a v roku 1745 prvým poľným maršalom ríše.
Vstúpil do histórie ako „alter Dessauer“ (starý Dessaučan). Túto prezývku získal pre svoj dokonalý usilovný vojenský výcvik, poslušnosť, chrabrosť a najmä pre osobnú starostlivosť o vojsko.
Veľké zásluhy si získal v Pfalzkej vojne o nástupníctvo pri obliehaní Namuru (1695). Ďalšie uznanie si vyslúžil vo vojne o španielske dedičstvo, v severnej vojne a tiež v sliezskych vojnách ako víťaz od Kesseldorfu (15. december 1745).
Venoval sa vojenským novinkám, zaviedol železný nabijak, pochod a zaoberal sa výbušninami. Bol tiež odborníkom v pevnostnom staviteľstve, obliehaní a vojenskom inžinierstve. Stal sa v tomto učiteľom Fridricha II.
Popri tom ako veliteľ mesta prebudoval Magdeburg na najväčšiu pruskú pevnosť. Jeho myšlienky boli základom rozvoja a premeny tohto stredovekého mesta.
Vláda.
Venoval sa i vláde vo vlastnej krajine. Podieľal sa na rozvoji remesiel a manufaktúr, zreformoval poľnohospodárstvo a rozvinul čulú stavebnú činnosť. Počet obyvateľov Dessauska sa za jeho vlády zdvojnásobil. Počas jeho častej neprítomnosti vládla v krajine jeho manželka.
Deti.
V roku 1698 sa oženil s meštiankou, dcérou lekárnika Annou Lujzou Föhse (1677 – 1754), svojou prvou láskou (v r. 1701 jej udelil cisár titul kňažná). Mali desať detí:
Magda Vášáryová

Magda Vášaryová, vlastným menom Magdaléna Vášáryová (* 26. august 1948, Banská Štiavnica) je slovenská herečka, diplomatka a politička. Jej filmová kariéra sa viaže na 60. až 80. roky 20. storočia. Bola veľvyslankyňou ČSFR vo Viedni (19901993) a SR vo Varšave (20002005). V roku 1999 neúspešne kandidovala v prezidentských voľbách na post prezidentky SR. V rokoch 20062016 bola poslankyňou Národnej rady SR za stranu SDKÚ-DS. Od roku 2013 je predsedníčkou spolku Živena.
Štúdium a umelecká kariéra.
V rokoch 19661971 študovala sociológiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Od roku 1970 pôsobila ako herečka v Divadle na Korze, Novej scéne (19711983) a v Slovenskom národnom divadle (19831990). Je autorkou knižných spomienkových impresií o Banskej Štiavnici "Krátke listy jednému mestu" (1988).
V roku 1988 dostala titul zaslúžilá umelkyňa.
Diplomatická a politická kariéra.
Diplomatická kariéra.
V rokoch 19901993 pôsobila ako veľvyslankyňa Česko-Slovenska v Rakúsku. Počas diplomatickej misie bývala spolu s dcérami vo Viedni kým jej manžel ostal v Bratislave. Kým pre diplomatov poskytujú podporu manželky, Vášáryová ako diplomatka nedostávala kompenzáciu pre nepracujúcu manželku diplomata. Václav Havel s Jiřím Dienstbierom jej vyplácanie kompenzácie presadili.
3. mája 1993 u seba doma usporiadala stretnutie, kde sa začala formovať Slovenská spoločnosť pre zahraničnú politiku (SFPA). V rokoch 19932000 bola jej riaditeľkou. V roku 2020 je čestnou predsedníčkou rady SFPA. V roku 1998 založila Občianske oko.
Vo voľbách v roku 1999 kandidovala ako nezávislá kandidátka na post prezidenta Slovenska. Vo voľbách získala 194 635 hlasov, 6,6 %. Do druhého kola sa nedostala. Svoju kandidatúru oznámila vo februári 1999 v Banskej Bystrici. Chcela potvrdiť zmeny v roku 1989 a 1998. Do prezidentského úradu kandidovala ako prvá žena na Slovensku.
V rokoch 20002005 pôsobila ako veľvyslankyňa Slovenska v Poľsku. Jej predchodcom bol Ondrej Nemčok a nástupcom František Ružička. 
Politická kariéra (20052016).
Od 21. februára 2005 zastávala funkciu štátnej tajomníčky Ministerstva zahraničných vecí SR v druhej vláde Mikuláša Dzurindu.
V lete 2005 vstúpila do SDKÚ. 12. decembra 2013 spoločne s Luciou Žitňanskou a Miroslavom Beblavým vystúpila z SDKÚ-DS. Do nástupu tzv. Tretej vlády Roberta Fica (2016) pôsobila v NR SR ako nezaradená poslankyňa. V roku 2016 do parlamentu znovu nekandidovala. 
Ďalšie aktivity.
Od 15. novembra 2013 je predsedníčkou spolku Živena. Jej ciele po zvolení boli „Zatiaľ v rámci Živeny mám tri ciele. Jedným z nich je najmä zmodernizovanie komunikácie, doplnenie členskej základne a tiež by som chcela získať viac peňazí modernejšími spôsobmi, napríklad v podobe grantov“. Jej predchodkyňou bola Zora Breierová. Popri Živene viedla aj Inštitút pre kultúrnu politiku. Vyučuje tiež na CEVRO INSTITUTe v Česku. 
V roku 2020 pred parlamentnými voľbami podporila politika Progresívneho Slovenska Miroslava Kocúra.
Rodina.
Sestra herečky Emílie Vášáryovej. Prvým manželom bol herec Dušan Jamrich. Druhým manželom bol Milan Lasica. S Lasicom má dve dcéry.
Dogmatika (vierouka)

Dogmatika alebo vierouka alebo zastarano vieronauka je teologická disciplína, ktorá sa zaoberá vysvetľovaním jednotlivých kresťanských dogiem.
Predpoklady pre štúdium dogmatiky.
Predpoklady pre štúdium dogmatiky v katolíckej teológii sú nasledovné:
Kaštieľ v Dolnej Krupej

Dolnokrupský kaštieľ (Brunswickovský kaštieľ) je klasicistický kaštieľ z 18. storočia, ktorý sa nachádza v obci Dolná Krupá asi 10 km severne od mesta Trnava. Klasicistický kaštieľ z rokov 179395 stojaci na mieste staršieho, pravdepodobne z prvej polovice 18. storočia, postavil pre rodinu Brunšvíkovcov (Brunswick) viedenský staviteľ Hausmann. Roku 1820 čiastočne upravený antickými prvkami A. P. Rieglom. Ku kaštieľu patrí aj rozsiahly anglický park z prvej tretiny 19. storočia od belgického architekta H. Nebbiena.
História.
Rozvoj panstva Dolná Krupá sa začal, keď sa dostal do vlastníctva Michala II. Brunšvického (1671 – 1719) po uzatvorení manželstva s uhorskou šľachtičnou Margarétou Máriou Teréziou Vitalis de Vitalisfalva. Novomanželia si vybrali toto miesto za svoje sídlo. V rokoch 1749 – 1756 ich syn Anton postavil prvý barokový kaštieľ podľa projektu viedenského architekta Johanna Baptistu Martinelliho. Cisárovná Mária Terézia udelila 7. októbra 1775 Antonovi titul grófa Brunswicka z Korompy.
Po Antonovej smrti v roku 1780 panstvo zdedil jeho syn Jozef Brunšvik (* 1750 – † 1827), ktorý poveril architekta Johanna Josepha Thalherra rekonštrukciou kaštieľa. Tieto práce prebiehali v rokoch 1782 až 1796. Renováciou sa výrazne zväčšila veľkosť budovy, ale zachoval sa barokový štýl kaštieľa. Bola postavená oranžéria a ďalšie prístavby. V roku 1813 Jozef Brunsvik požiadal architekta Antona Pia Riegela, aby zaobstaral niekoľko starých sôch z Ríma na výzdobu kaštieľa a parku, aby tak umocnil jeho klasický vzhľad. Zároveň v rokoch 1813 až 1819 krajinársky architekt Christian Heinrich Nebbien vytvoril anglickú záhradu s rozlohou 100 hektárov s mnohými rybníkmi. Ďalšie rozšírenia a renovácie boli vykonané v rokoch 1822 až 1828. Kaštieľ bol považovaný za jedno z najatraktívnejších sídiel šľachty na Slovensku.
Herman Chotek zomrel v roku 1822. V roku 1813 sa grófka Henrieta Brunsvik, Jozefova dcéra, vydala za grófa Hermanna Chotkova z Chotkova a Vojnína (1786 – 1822) a ako veno dostala Dolnú Krupú. V kaštieli žila aj grófka Mária Henrieta Choteková (1863 – 1946), ktorá tu vytvorila známe rozárium.
Súčasnosť.
Kaštieľ je významnou pamiatkou klasicistického stavebného slohu, od renovácie v roku 1978 tu sídli Domov slovenských skladateľov s hudobným múzeom.
Koloid (chémia)

Koloid (gr. κόλλα "kolla", lepidlo) môže byť:
Koloidná disperzia má vlastností prechodné medzi vlastnosťami pravého roztoku a zmesi väčších častíc s inou látkou, predovšetkým sa vyznačuje tým, že koloidné častice sa v druhej látke neusadzujú (t.j. vplyv gravitácie na ne je veľmi malý). 
Charakteristika.
V koloidnej sústave sa veľkosť pevných častíc pohybuje v rozmedzí 1–1000 nm. V týchto sústavách je vplyv gravitácie na správanie sa pevných častíc zanedbateľný v porovnaní s ich kinetickou energiou (Brownov pohyb). Koloidné častice môžeme oddeliť od prostredia pomocou ultrafiltrov. Tie sú tvorené polopriepustnou (semipermeabilnou) membránou. Koloidné roztoky sú v prechádzajúcom svetle číre, ale v dopadajúcom sa javia zakalené. Ak cez koloid prechádza intenzívny svetelný lúč, môžeme sledovať jeho dráhu ako opaleskujúci svetelný lúč. Tento jav sa volá Tyndallov jav. Jeho princípom je odraz a ohyb svetla spôsobený prítomnosťou pevných častíc. Gél je koloid, v ktorom dve rozptýlené fázy tvoria pevnú alebo rôsolovitú látku.
Mars Exploration Rover

Mars Exploration Rover bol názov kozmickej misie dvoch vozidiel americkej agentúry NASA. Vozidlá boli vypustené 10. júna a 7. júla 2003 a ich cieľom bolo skúmať prípadný výskyt vody na Marse v minulosti. Do konca misie v roku 2019 vozidlá ďaleko prekročili svoju plánovanú životnosť.
Vozidlá boli pomenované Spirit (pristál 4. januára 2004) a Opportunity (pristála 25. januára 2004). Obidve vozidlá sú úplne rovnaké a obe pristáli na opačných stranách planéty, mierne južne od marťanského rovníka. Koncom roka 2009 sa Spirit definitívne zastavil na planine "Home Plate", a napriek opakovaným pokusom sa riadiacemu tímu už nepodarilo uviesť ho znova do chodu. Spirit však pokračoval vo vedeckej činnosti aj zo svojej stacionárnej pozície až do 22. marca 2010, kedy sa definitívne odmlčal. 
Opportunity bola pohyblivá až do leta 2018, kedy sa definitívne odmlčala. Začiatkom roka 2015 mala po Marse najazdených už približne 41 km, čím prekonala svetový rekord prejdenej vzdialenosti na povrchu iného kozmického telesa. Pred vozidlom Opportunity tento svetový rekord držal mesačný rover so vzdialenosťou 29 km. Jej činnosť ukončila až celoplanetárna prachová búrka, v dôsledku ktorej nedostávala dosť energie zo slnka. 
Hlavným cieľom misie bolo hľadať kamene a pôdu, ktorá by dokazovala skorší výskyt vody na Marse. Sondy pristáli na miestach, o ktorých sa predpokladalo, že v minulosti mohli byť vystavené pôsobeniu vody. Jedným miestom bol kráter "Gusev" a možno bývalé jazero na dne tohto impaktného krátera a planina Meridiani kde zloženie hornín (hematit) naznačuje možnú prítomnosť vody.
Prístroje.
Vybavenie vozidiel:
T-70

T-70 bol ľahký tank používaný Armádou Sovietskeho zväzu počas druhej svetovej vojny. Tank T-70 zaujal úlohu hlavného ľahkého tanku Červenej armády. Bol hromadne vyrábaný firmou GAZ ("Gorkovsky Avtomobilny Zavod"). Hlavná zbraň bol kanón 45 mm L/46 spolu s guľometom 7,62 mm DP-28. Hrúbka panciera sa pohybovala od 10 mm až do 45 mm. 
Vývoj.
T-70 vznikol vývojom ľahkého tanku T-60. Prvé stroje boli pôvode poháňané dvomi motormi GAZ, bežne používaných v nákladných automobiloch. Táto konfigurácia sa ale onedlho ukázala ako veľmi poruchová a nespoľahlivá, bola preto čoskoro prepracovaná a nahradená spoľahlivejšou. Oproti svojim predchodcom mal T-70 silnejší pancier odolný voči strelám kalibru 37 mm a mal silnejšiu výzbroj, pozostávajúcu z 45 mm kánonu a 7,62 mm guľometu. Veľkou nevýhodou tanku bola iba dvojčlenná posádka, v ktorej musel veliteľ tanku plniť navyše funkciu strelca i nabíjača kanónu. Bol vyrábaný vo veľkých sériach od roku 1942 a zostal vo výzbroji do roku 1948. V roku 1943 sa objavila lepšie pancierovaná verzia T-70A. V tej dobe bolo však nasadenie ľahkých tankov značným anachronizmom. Počas druhej svetovej vojny bol vo výzbroji sovietskych prieskumných tankových jednotiek, jeho nasadenie do boja s inými tankmi už nebolo výhodné. 10 tankov T-70 sa dostalo do výzbroje tankovej brigády 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Táto jednotka sa vyznamenala pri oslobodzovaní Kyjeva a jej veliteľ podporučík Tesařík bol za tento boj vyznamenaný titulom hrdina Sovietskeho zväzu. Bolo vyrobených približne 8226 tankov T-70. V neskoršom období vojny sa podvozky tankov T-70 používali na samohybných delách SU-76.
Oľga Adamčíková

Oľga Adamčíková, rodená Gontková (* 17. február 1903, Kremnica – † 16. august 1992, Bratislava) bola slovenská herečka, manželka herca Samuela Adamčíka. 
Rodina.
V roku 1921 absolvovala štúdium na učiteľskom ústave v Bratislave. V rokoch 1921-1932 pôsobila ako učiteľka v Leviciach a Kremnici, potom v rokoch 1932-1951 ako odborná učiteľka Štátneho ústavu pre hluchonemých v Kremnici. Od roku 1951 až do odchodu do dôchodku (1960) bola členkou činohry SND. Hrala aj vo filmoch. Svoje herecké dispozície uplatnila vo viacerých televíznych rozprávkach a hrách pre deti a mládež.
Jozef Čársky

ThDr. Jozef Čársky (* 9. máj 1886, Gbely – † 11. marec 1962) bol rímskokatolícky biskup, apoštolský administrátor košickej diecézy.
Životopis.
Narodil sa v Gbeloch ako prvý zo štrnástich detí v roľníckej rodine Jána Čárskeho a Márie, rod. Kokeš. Študoval na gymnáziu v Skalici, Bratislave, potom v Ostrihome, kde aj maturoval. Teológiu študoval na univerzite vo Viedni a v Innsbrucku. Tu bol 26. júla 1909 vysvätený za kňaza. V rokoch 1915 –1923 pôsobil ako farár v obci Široké na východnom Slovensku. Neskôr sa stal profesorom seminára v Košiciach a v roku 1925 bol krátko rožňavským biskupom, potom až do roku 1939 bol košickým biskupom.
Počas pripojenia južných častí Slovenska k Maďarsku (1939 – 1945) bol menovaný administrátorom slovenských častí košickej, szatmárskej a Rožňavskej diecézy so sídlom v Prešove. Od roku 1946 pôsobil ako košický biskup a administrátor 13 farností szatmárskej diecézy na slovenskom území.
30. júna 1940 sa stal predsedom Spolku sv. Vojtecha. Pre Košičanov, najmä skôr narodených, má meno biskupa Čárskeho takmer charizmatický význam. Neskrýval svoju dobročinnosť a podporoval chudobných. Hovorí sa aj o jeho aktivitách pri záchrane Židov počas 2. svetovej vojny.
12. marca 1951 spolu s ďalšími štyrmi biskupmi zložil sľub vernosti Československej republike.
Zomrel 11. marca 1962, pochoval ho biskup Eduard Nécsey v krypte Dómu sv. Alžbety v Košiciach. Po jeho smrti košická diecéza nemala biskupa 28 rokov, za kapitulárneho vikára bol zvolený Štefan Onderko, košický farár.