burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Fiona Apple

Fiona Apple (* 13. september 1977, New York, New York, USA), celým menom Fiona Apple Maggartová, je americká skladateľka, speváčka a hudobníčka. 
Je dcérou speváčky Diany McAfee a herca Brandona Maggarta. Od detstva navštevovala hodiny klavíra. Ako speváčka a autorka piesní je známa svojím charakteristickým zafarbením hlasu, zložitými a expresívnymi textami so špecifickou poetikou. 
Hudobná kariéra.
Jej debutový album "Tidal" sa stretol s veľkým úspechom, s 3 miliónmi predaných nosičov sa stal trojnásobne platinovým. V roku 1997 získala cenu MTV Video Music Awards v kategórii „Najlepší nový umelec“. Pri preberaní oslovila divákov slovami: "„Celý tento svet [hudobného priemyslu] sú drísty, nemali by ste formovať svoj život podľa toho, čo si myslíte, že si my myslíme, že je cool, podľa toho, čo si obliekame a čo hovoríme… Vystačte si so sebou.“"
Celý názov jej druhého albumu znie "When the Pawn Hits the Conflicts He Thinks Like a King / What He Knows Throws the Blows When He Goes to the Fight / And He'll Win the Whole Thing 'Fore He Enters the Ring / There's No Body To Batter When Your Mind is Your Might / So When You Go Solo, You Hold Your Own Hand / And Remember That Depth is the Greatest of Heights / And If You Know Where You Stand, Then You Know Where to Land / And If You Fall It Won't Matter, Cuz You'll Know That You're Right". Táto báseň, ktorú Apple napísala po tom, čo si prečítala nepriaznivú recenziu na svoj debut Tidal, je zapísaná v Guinnessovej knihe rekordov ako najdlhší názov hudobného albumu v americkom rebríčku . Album je hudobne experimentálnejší, texty piesní sú expresívnejšie a pretkané zastaranými a neobvyklými výrazmi, čo znižuje ich pochopiteľnosť. Napriek tomu sa stretol s prevažne priaznivými reakciami kritikov i poslucháčov, svojmu komerčne úspešnému predchodcovi sa však už nedokázal vyrovnať. Videoklipy k singlom ("Fast as You Can, Paper Bag" a "Limp") nakrútil speváčkin vtedajší partner, režisér Paul Thomas Anderson. 
Prakticky hotový tretí album Fiony Apple "Extraordinary Machine" odmietla gramofónová firma Sony BMG v roku 2003 vydať, pretože sa jej videl „málo komerčne sľubný“. Postupne sa niekoľko piesní dostalo na internet a dokonca aj do lokálnych rádií. Fanúšikovia zorganizovali kampaň „Free Fiona“ za vydanie albumu. Firma nakoniec 15. augusta 2005 ohlásila na október vydanie novej verzie albumu, ktorý sa Fiona rozhodla úplne prepracovať. Po svojom vydaní sa album stretol s prevažne pozitívnou odozvou publika aj kritikov.
Diskografia.
"Tidal" (1996)
"When the Pawn…" (1999)
"Extraordinary Machine" (2005)
Klub nespravodlivo plešatých

Klub nespravodlivo plešatých je občianske združenie na Slovensku združujúce plešatých.
Aktivity.
Klub nespravodlivo plešatých je slovami jeho členov recesistický klub združujúci „plešatých“. Organizuje kultúrno-spoločenské akcie, výstavy kresleného humoru, turistické pochody, futbalové turnaje a pododobne. Existuje aj Holovlasé divadlo Jozefa Webera, futbalový tím FC PLEŠINA KNP, ktorý chce skončiť na každom turnaji na poslednom mieste. Niektorí členovia sa zúčastňujú na turisticko-pivnom pochode KUKANOVA DESINA. 
Klub organizuje súťaž MR.PLEŠINA. Pre súťažiacich je vždy pripravených niekoľko disciplín, napríklad promenáda v slipoch. Súťaž hodnotí ženská porota. 
Podľa rozsahu straty vlasového porastu sa členovia delia na: 
Niektorí členovia.
a taktiež viacero slovenských novinárov.
História súťaže Mr. Plešina.
Klub organizuje aj súťaž Mr. Plešina. Podľa členov klubu je to paródia na rôzne súťaže Miss. Súťažia vždy dobrovoľníci z radov plešatých. Súťažiaci sú vystavení rozličným disciplínam, ako napríklad jedenie čokolády, pitie mlieka, protestná hladovka a najmä promenáda v slipoch. Na vyhlásenie výsledkov dozerá statný notár, ktoré vyhlási ženská odporná porota zložená zo zástupkýň sponzorov, novinárskej a umeleckej obce.
Elena Čepčeková

Elena Čepčeková, rodným menom Kaššová. Publikovala i pod menom po druhom manželovi Elena Benešová a pod pseudonymom Elena Hronská (* 26. január 1922, Dolná Ždaňa – † 6. január 1992, Bratislava) bola slovenská prozaička, poetka a dramatička, autorka literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Narodila sa v rodine maloroľníka a vzdelanie získavala v Dolnej Ždani, Leviciach, Banskej Bystrici a Zvolene. Po 2. svetovej vojne začala pracovať ako učiteľka v Kostoľanoch pod Tribečom, neskôr pracovala ako úradníčka v Bratislave a v Československom štátnom filme. V rokoch 1950-54 bola vedúcou redaktorkou Ohníka, v rokoch 1955-57 časopisu Zornička, krátky čas bola i riaditeľkou Domu osvety v Novom Meste nad Váhom. V roku 1968 bola krátko tiež redaktorkou obnoveného časopisu Slniečko. Potom sa presťahovala do Bánoviec nad Bebravou, kde sa venovala len literárnej činnosti.
Tvorba.
Venovala sa výlučne tvorbe pre deti a mládež, a to ako poézii, tak i próze a dráme. Námetmi pre jej diela sa stal svet prírody, súčasný život na dedine i v meste, rodinné, školské a internátne prostredie, malí i dospievajúci hrdinovia, no najviac sa v jej diele objavujú ako hrdinky dievčatá. Písala veršované rozprávky, hrdinskú a životopisnú epiku, rozprávky, novely a romány; napísala však tiež bábkové hry a rozprávkové seriály pre rozhlas a televíziu, čím obsiahla širokú škálu čitateľov od úplne najmenších až po dospievajúcu mládež.
Cryolophosaurus

Cryolophosaurus bol veľký dravý dinosaurus dosahujúci dĺžku okolo 6 až 8 metrov. Známy je z nekompletnej kostry a ďalších ešte neopísaných pozostatkov. Žil pred 190 až 185 miliónmi rokov na území dnešnej Antarktídy. Jediný druh je Cryolophosaurus ellioti.
Opis.
Išlo o pomerne pevne stavaného dravca vybaveného dlhými zadnými končatinami, krátkymi, no silnými prednými končatinami s troma prstami opatrenými silnými pazúrmi a veľkou, vysokou lebkou s rozľahlými odľahčovacími otvormi. Kostený hrebeň, tiahnúci sa od očníc smerom k nozdrám, typický pre neskoršie karnosaury, nebol vyvinutý. Namiesto neho disponoval unikátnym kosteným hrebeňom, ktorý ho odlišoval od ostatných dravých dinosaurov už na prvý pohľad. Vyrastal z priestoru medzi očami a týčil sa smerom do hora. Kvôli podobnosti tohto hrebeňa s účesom typickým pre Elvisa Presleyho bol tento dinosaurus neformálne známy ako „Elvisaurus“.
Spôsob života.
Kryolofosaurus obýval pobrežné lesy Antarktídy spolu s veľkými prosauropódmi podobnými plateosaurovi, inými teropódmi a pterosaurami. Začiatkom jury prevládala síce teplejšia klíma než dnes a aj samotná Antarktída bola o niečo bližšie k rovníku, teploty však boli vysoké. Podľa nových štúdií dolná hranica teploty v pobrežných oblastiach zasahovala pod bod mrazu, pričom ešte väčšie zimy panovali vo vnútrozemí. Dinosaury tak boli schopné existovať aj v nízkych teplotách zahŕňajúcich dokonca aj prítomnosť snehu. 
Kryolofosaurus lovil pravdepodobne pestrú škálu živočíchov, možno zahŕňajúcu aj veľké prosauropódy (rod Glacialisaurus).
Kostený hrebeň bol pomerne krehký, nevhodný pre účel zbrane a používanie v súbojoch. Slúžil pravdepodobne na lákanie pozornosti samíc, pričom mohol byť pestro sfarbený.
Systematika.
Klasifikácia rodu Cryolophosaurus je problemtaická, vyznačoval sa totiž zmesou vyspelých a archaických znakov. Pôvodne bol radený do skupiny Ceratosauria. Neskôr ho začala väčšina odborníkov považovať za jedného z najstarších zástupcov skupiny Tetanurae. V súčasnosti prevláda názor, že Cryolophosaurus bol vývojovo primitívny teropód blízky rodu Dilophosaurus.
V kultúre.
Kryolofosaurus sa objavuje v prvej epizóde amerického televízneho dokumentu Dinosaur Revolution z roku 2011.
Giberelín

 
Giberelíny sú rastlinné hormóny zodpovedné hlavne za výšku rastlín. Prvý giberelín, kyselinu giberelovú (GA3) izoloval v roku 1956 japonský biológ Teijiro Yabuta, z huby "Giberella fujikuroi". Huba spôsobuje chorobu nazývanú „bakanae“, ktorá sa prejavuje prehnaným rastom rastlín ryže do výšky, potom žltnutím a úhynom.
Najtypickejší pre rastliny je giberelín GA1.
Syntéza giberelínov.
Giberelíny sú izoprenoidy, syntetizované v rastlinách v tvz. terpenoidnej dráhe kde sa z 3 molekúl acetylkoenzýmu A vytvorí kyselina mevalónová. Ďalším medziproduktom (a základnou jednotkou) je päťuhlíkový izopentenyl pyrofosfát (IPP). Giberelíny sú diterpény, takže ich základná kostra obsahuje 4 jednotky IPP, spolu 20 atómov uhlíka. Uhlíkový reťazec podlieha cyklizácii v proplastidoch meristémov. Syntéza sa ukončuje v endoplazmaticom retikule. Pre biologickú funkciu giberelínov je veľmi dôležitá poloha hydroxylových skupín.
Giberelíny sa tvoria hlavne v semenách, a meristémoch koreňov, alebo mladých listov. Môžu sa však tvoriť aj v iných bunkách, najmä pri nedostatku cukru, alebo pri kyslíkovom strese.
Inaktivácia giberelínov (na skladovacie účely) je možná ich konjugáciou s glukózou.
Fyziologické účinky giberelínov.
Najvýraznejším prejavom účinkov giberelínov je podpora predlžovacieho rastu stoniek. Rastliny tvoriace ružicu prízemných listov majú v nich zväčša málo giberelínov, pri ich umelom dodaní môžu vytvoriť vysokú stonku. Naopak rastliny s vysokou stonkou (s veľkou vzdialenosťou jednotlivých listov), majú prirodzene vysokú hladinu giberelínov.
Giberelíny (GA9) podporujú kvitnutie niektorých druhov, najmä tých ktoré kvitnú v chladnejšom období roka.
Aktivujú klíčenie semien. V semenách sa často nachádza väčšie množstvo GA12, ktorý je neaktívny. Z neho sa však môže rýchlo vytvoriť aktívna forma, ktorá napomáha v prvých fázach klíčenia. Tvorba aktívnych giberelínov je často aktivovaná chladom. Bez pôsobenia chladu niektoré semená neklíčia (potrebujú odpočinok v chlade - dormanciu). Ak im však umelo dodáme aktívne giberelíny, pôsobenie chladu nie je potrebné.
Giberelíny tiež môžu podporovať rast niektorých plodov, prípadne oddialiť ich starnutie.
Pisanosaurus

Pisanosaurus bol malý (len približne jeden meter dlhý), vývojovo veľmi primitívny vtákopanvový dinosaurus. Žil vo vrchnom triase (pred približne 228 až 216 Ma) na území dnešnej Argentíny. Je jediným zástupcom rovnomennej čeľade Pisanosauridae a jeho jediným druhom je Pisanosaurus mertii. 
Predstavoval dvojnohého živočícha prispôsobeného na rýchly beh. V čeľustiach mal zuby tak natesnané, že vytvárali akési ostrie. Známy je z úlomkov lebky a ostatných častí tela. Objavili sa názory, že pozostatky pripísané tomuto dinosaurovi sú v skutočnosti chimérou a teda patria viacerým živočíchom.
Mária Ďuríčková

Mária Ďuríčková (vl. menom Mária Masaryková, rodená "Piecková"; * 29. september 1919, Zvolenská Slatina – † 15. marec 2004, Bratislava) bola slovenská spisovateľka, prekladateľka, scenáristka a autorka literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Narodila sa 29.9. 1919 v Zvolenskej Slatine v roľníckej rodine a vzdelanie získala vo Zvolenskej Slatine, Zvolene a na učiteľskom ústave v Lučenci, neskôr pokračovala so štúdiom popri zamestnaní na pedagogickej fakulte v Bratislave, no štúdium nedokončila. Pracovala ako učiteľka napr. v Hornom Tisovníku, Omastinej či Bratislave. V roku 1951 bola šéfredaktorkou časopisu Družba, v roku 1952 sa stala šéfredaktorkou časopisu Zornička. Od roku 1954 bola redaktorkou vydavateľstva Mladé letá a v rokoch 1969 – 1970 šéfredaktorkou obnoveného Slniečka. Od roku 1971 sa plne venovala svojej literárnej tvorbe.
Tvorba.
Svoje prvé diela začala publikovať v rôznych časopisoch (Zornička, Ohník) a jej prvý knižný debut vyšiel v roku 1954. Jej tvorba sa zameriavala výlučne na diela pre deti a mládež. Vo svojich dielach dokázala citlivo zachytiť životné zážitky dospievajúcej mládeže, jej citové kolízie a konflikty, často používala žiacky slang, no taktiež dokázala klásť veľký dôraz na charakter postáv. Necháva otvorenú hranicu medzi reálnym a fantastickým, ktoré sa navzájom prelínajú. Okrem vlastnej tvorby sa venovala tiež zostavovaním zborníkov a výberov, v ktorých často siahala po ľudových námetoch a ľudovej slovesnosti. Taktiež sa venovala prekladom z ruštiny, češtiny a nemčiny (rozprávky "Bohatier Kremienok, Sedemfarebný kvietok, Krása nevídaná" či príbehy o "Nevedkovi").
Tfilin

Tfilin (hebr. תפלין), po grécky nesprávne fylaktéria, sú remienky, ktoré používajú židia pri rannej modlitbe. Každý žid používa dva druhy tfilin: "tfilin šel roš", ktoré sa nasadzujú na hlavu, a "tfilin šel jad", ktoré sa obväzujú okolo ruky. Oba druhy pozostávajú z čiernej škatuľky ("bejt ha-tfilin"), v ktorej sú uložené verše z Tóry (Exodus 13,1-10 a 11-16; Deuteronómium 6,4-9 a 11,13-21) a kožených remienkov, ktoré sú k nim pripevnené. 
Výraz fylaktéria považujú židia za urážlivý, pretože v preklade znamená "„ochranné amulety“". Obe slová - "tfilin" aj "fylaktéria" - sa v slovenčine používajú ako "pomnožné" podstatné mená.
Použitie tfilin.
Každý žid mužského pohlavia starší ako 13 rokov je povinný nasadzovať si tfilin pri rannej modlitbe. Na šabat a vo sviatok sa tefilin nenasadzujú. Na Tiša be-av sa tfilin nasadzujú pri popoludňajšej modlitbe. Ženy nie sú povinné nasadzovať si tfilin. Niektoré rané tradície to síce umožňovali (pozri traktát "Eruvin 96a" v Babylonskom Talmude) a existovali legendy o ženách, ktoré si tfilin nasadzovali (napr. Rašiho dcéry, alebo Saulova dcéra a Dávidova manželka Michol), všeobecne sa však od tejto praxe odrádzalo. Neskoršie autority, predovšetkým aškenázske, dokonca nasadzovanie tfilin ženám výslovne zakázali. Moderné prúdy v judaizme uznávajú, že nasadzovanie tfilin ženami je prípustné a niektoré to dokonca výslovne podporujú.
Postup nasadzovania tfilin.
Najprv sa nasadzujú "tfilin šel jad". Škatuľka má byť umiestnená na vnútornej strane ľavého ramena, nad lakťom, v úrovni srdca (nad piatym rebrom). Aj keď sa ruka uvoľní, tfilin musí ostať blízko srdca. Ľaváci (u aškenázskych Židov definovaní ako osoby, ktoré "píšu" ľavou rukou; u Sefardov zasa ako osoby, ktoré viac používajú ľavú ruku pri práci), si tfilin nasadzujú na pravé rameno. Ľudia, ktorí majú iba jednu ruku, si tfilin nasadzujú na ňu.
Tfilin sa pripevnia na holé rameno a remienok sa sedemkrát obtočí okolo predlaktia. Potom sa nasadzujú "tfilin šel roš", bejt ha-tfilin sa umiestni doprostred čela medzi oči, nesmie byť pod úrovňou vlasov, uzol na remienkoch sa urobí vzadu a ich konce sa prehodia dopredu cez rameno.
Nakoniec sa remienky obtočia okolo zápästia do tvaru hebrejského písmena ש (v spojení s tvarmi ostatných uzlov vznikne slovo שדי - "Šaddaj" - jedno z Božích mien) a trikrát okolo prostredníka. 
Nasadzovanie tfilin sprevádza nasledujúce požehnanie: "„Požehnaný si Hospodine, Bože náš, kráľ sveta, za to, že si nás posvätil svojimi príkazmi a nariadil si nám nasadzovať si tfilin.“
I Luciferi

I Luciferi alebo Danzig 777: I Luciferi je siedmy radový album americkej skupiny Danzig. Vyšiel v roku 2002. 
Po experimentoch s industriálnym metalom na predchádzajúcich dvoch dlhohrajúcich platniach predstavuje návrat ku koreňom skupiny. Na jednej strane sa stretol s nadšením fanúšikov odmietajúcich industriálne vplyvy, ktorí ho prirovnávali ku prvému albumu "Danzig" a ku tvorbe predošlej skupiny Glenna Danziga Samhain. Na druhej strane sa objavili názory považujúce ho za pokračovanie úpadku v produkcii a skladaní pesničiek. 
Natočené boli dva videoklipy. Prvý pre pesničku „Wicked Pussycat“, druhý pre „Kiss the Skull“.
Circle of Snakes

Circle of Snakes je ôsmy a zatiaľ posledný radový album americkej skupiny Danzig. Vyšiel v roku 2004. 
Album "Circle of Snakes" sa nesie v podobnom duchu, ako jeho predchodca "I Luciferi". Podobne ako "I Luciferi", dostalo sa mu ako chvál, tak aj negatívnych ohlasov. Chvály vyzdvihovali o niečo lepšiu produkciu oproti predchodcovi a lepšie vyznenie hlasu Glenna Danziga. Objavili sa dokonca hlasy považujúce album za najlepší Danzigov počin od čias albumu "Danzig 4", alebo dokonca "". Veľmi obľúbenou zložkou koncertou sa stala napríkld pesnička „Skin Carver“, hoci publikum sa väčšinou dožaduje staršieho materiálu. Kritika bola namierená na hutné gitary v mnohých pasážach prekrývajúce vokály a malú rôznorodosť albumu.
Natočené boli videoklipy pre pesničky „Circle of Snakes“ a „1000 Devils Reign“.
Marek Mintál

Marek Mintál (* 2. september 1977, Bytčica) je bývalý slovenský futbalista. V súčasnosti pôsobí ako asistent hlavného trénera nemeckého klubu 1. FC Norimberg.
Mintál hrával v strede pola, ako podporný útočník, alebo ako útočník. Počas svojej kariéry dosiahol viacero úspechov, je obľúbený u fanúšikov, avšak dlhú dobu bol zranený. 
Osobný život.
Marek Mintál má brata Róberta Mintála, ktorý je tiež futbalistom.
Klubová kariéra.
Svoju kariéru začal v klube MŠK Žilina, v drese ktorej v lige debutoval v roku 1996, keď mal 19 rokov. Nasledujúcu sezónu bol siedmy najlepší strelec ligy a s klubom dosiahol štvrté miesto. V sezóne 2001/02 sa stal s 21 gólmi najlepší strelec a zároveň so Žilinou získal majstrovský titul. Nasledujú sezónu bol s dvadsiatimi gólmi spolu s Martinom Fabušom opäť najlepším strelcom a Žilina svoj úspech tiež zopakovala. V Žiline na drese nosieval číslo 9.
V lete 2003 prestúpil za 100 000 eur do nemeckého klubu 1. FC Norimberg, ktorý v tom čase hrával druhú najvyššiu súťaž. Podpísal dvojročnú zmluvu a v drese Norimbergu debutoval 5. júla v prípravnom zápase proti ASV Neumarkt.
Hneď vo svojej prvej sezóne dosiahol s Norimbergom postup do Bundesligy. 28. augusta 2004 strelil v ligovom zápase proti Hamburgu hetrik, pričom sa stal prvým Slovákom v Bundeslige, ktorému sa to podarilo. Počas svojej prvej sezóny v Bundeslige sa stal najlepším strelcom celej súťaže.
Po štyroch sezónach však klub zostúpil do druhej ligy. V druhej lige sa počas sezóny 2008/09 Mintálovi vrátila forma, stal sa najlepším strelcom a v hlasovaní fanúšikov sa stal najlepším hráčom druhej bundesligy. Norimberg v tejto sezóne dosiahol tretie miesto a po baráži postúpil do najvyššej Bundesligy. 
21. júla 2012 nastúpil na svoj posledný zápas proti Dortmundu. Rozlúčiť sa prišlo 30 000 fanúšikov. Marek v tomto zápase strelil v 44. minúte gól. Norimberg nakoniec vyhral 4 : 2.
Reprezentácia.
Na svoj prvý reprezentačný zápas nastúpil 6. februára 2002. V máji 2009 oznámil koniec reprezentačnej kariéry.
Trénerská kariéra.
1. FC Norimberg "A".
23. apríla 2014 odvolalo vedenie 1. FC Norimberg holandského trénera Gertjana Verbeeka. Tri kolá pred koncom najvyššej nemeckej futbalovej súťaže, vymenovalo za hlavného trénera Rogera Prinzena a za jeho asistenta Mareka Mintála. Tréneri sa mali pokúsiť udržať pre Norimberg prvoligovú príslušnosť. 
Úspechy.
Reprezentačné
Klubové 
Individuálne
Ole Rømer

Ole Christensen Rømer (* 25. september 1644, Århus, Dánsko† 19. september 1710, Kodaň) bol dánsky matematik a astronóm. V roku 1676 určil na základe pozorovania zákrytu Jupitera a jeho mesiacov, že rýchlosť svetla je konečná.
Je po ňom pomenovaný kráter Römer na privrátenej strane Mesiaca a planétka 2897 Ole Romer.
Olivový vrch

Olivový vrch (iné názvy: Olivová hora; staršie: vrch Olivový, Olivetský vrch, vrch Olivetský, hora Olivová , Olivetská hora, hora Olivetská; staršie zriedkavo: Olejový vrch ; , alebo جبل الطور – "Džabal at-Túr") je vrch vo východnom Jeruzaleme. Na jeho západnom svahu sa nachádza najväčší židovský cintorín na svete. Na úpätí vrchu sa nachádza Getsemanská záhrada, v ktorej sa podľa tradície zdržiaval Ježiš pred svojím ukrižovaním.
Karapinar

Karpinar je názov vulkanického poľa nachádzajúceho sa v strednej Anatólii v Turecku. Pole sa skladá z piatich bazaltových troskových kužeľov, dvoch lávových prúdov a niekoľkých explozívnych kráterov a maarov. "Meke Dag" je s výškou najvyšší troskový kužeľ strednej Anatólie.
Explozívne krátery a maary sa rozkladajú pozdĺž juhozápadno-severovýchodnej línie až k vulkánu Karaca Dağ. Maary a troskové kužele vznikli vývojom z hyaloklastových tufových kužeľov.
Hasan Dağı

Hasan Dağı je názov vyhasnutého stratovulkánu, nachádzajúceho sa v strednej Anatólii v Turecku. Vývoj vulkánu je previazaný s vývojom štyroch kaldier, najmladšia (4-5 km široká) je umiestnená na vrchole sopky.
Sopka samotná je vytvorená z ryolitových až dacitových komplexov, ktoré sú datované od stredného miocénu. Okolo dvoch kráterov sú umiestnené andezitovo-dacitové dómy a s nimi spojené depozity pyroklastických prúdov a na pláňach v okolí stratovulkánu početné troskové kužele, maary a lávové prúdy štvrtohorného veku.
Anti-

Anti- je cudzojazyčná predpona zodpovedajúca slovenskej predpone proti-.
Antedatovať

Antedatovať je napísať na listinu skorší dátum, než bola v skutočnosti vyhotovená a podpísaná. Antedatovanie je väčšinou spojené s protiprávnym konaním. Antedatovať možno napríklad aj počítačové súbory, keď páchateľ chce vytvoriť dojem, že vznikli skôr než v skutočnosti. Miesto antedatovať sa veľmi často nesprávne používa antidatovať.
Ulteo

Ulteo je linuxová distribúcia, ktorú tvorí Gaël Duval, tvorca distribúcie "Mandrake", dnes nazývanej Mandriva Linux. Ulteo je podľa Duvala „užívateľsky prístupný open source operačný systém, ktorý by mal zmeniť spôsob, akým ľudia používajú počítače“. Súčasná vývojová verzia Ulteo je postavená na distribúciách Kubuntu/Debian. Prvá alfa verzia (Ulteo Sirius Alpha1) vyšla 6. decembra 2006.
Barón

Barón je stredný šľachtický titul, ktorý sa udeľoval na území takmer celej Európy. V hierarchii sa umiestňuje nad rytierom a pod vikomtom.
Vikomt

Vikomt (z lat. vicecomes) je stredný šľachtický titul, ktorý sa udeľoval na území Európy. V hierarchii sa umiestňuje pod grófom a nad barónom. Manželka vikomta sa volala vikomtesa.
Miešok

Miešok alebo skrótum (lat. "scrotum") je kožovosvalový vak väčšiny cicavcov, v ktorom sú uložené semenníky.
Miešok človeka.
U človeka sú v miešku uložené semenníky, nadsemenníky a začiatok semenovodu. Miešok je umiestnený medzi análnym otvorom a penisom. Obaly mieška vznikajú v prenatálnom období vychlípením brušnej steny.
V koži mieška je uložených veľa mazových a potných žliaz. Je silnejšie pigmentovaný ako koža inde. Pod kožou je podkožná svalová vrstva z hladkého svalstva, ktorá umožňuje miešku meniť tvar, a tým aj regulovať teplotu semenníkov. Spermie, ktoré sa tvoria v semenníkoch, totiž potrebujú pre svoj vývin nižšiu teplotu než je teplota zvyšku tela. Zdá sa, že u človeka je ideálna teplota pre spermatogenézu asi 34,4 °C; 36,7 °C už môže znižovať počet spermií v ejakuláte. 
Dutina mieška je rozdelená na dve polovice pravú a ľavú. Prepážka zodpovedá na koži prebiehajúcej brázde.
Markíz

Markíz je vysoký šľachtický titul, ktorý sa udeľoval na území Európy. V hierarchii sa umiestňuje pod kniežaťom a nad grófom.
Vojvoda

Vojvoda je vysoký šľachtický titul, ktorý sa udeľoval na území Európy. Má v rôznych krajinách rôzny význam, umiestňuje sa nad veľkokniežaťom a pod veľkovojvodom.
Titul v iných jazykoch:
Fontána

Fontána je umelo vytvorený exteriérový architektonický prvok, ktorého hlavnou súčasťou je prúd vody, zvyčajne v spojení s iným umeleckým dielom (socha, plastika, ...), resp. podstavcom.
Slovo fontána je výraz pochádzajúci z latinčiny a znamená veľkú ozdobnú nádrž na vodu s vodometom. Voda vo fontáne môže tiecť alebo striekať. Vodomet, vodostrek nie vodotrysk sú synonymá a označujú zariadenie vystrekujúce vodu do výšky.
Pavilón

Pavilón je neveľká budova, väčšinou slúžiaca na oddych, ktorá býva súčasťou parkov, resp. iných väčších plôch.
Skleník

Skleník je stavba slúžiaca na umelé vytváranie a kontrolu vnútorných klimatických podmienok, najmä teploty a vlhkosti vhodných pre pestovanie istých druhov rastlín, ktoré by pri vonkajších poveternostných podmienkach neprosperovali, resp. prosperovali horšie.
A cappella rock

A cappella rock (tal. "a cappella" – bez sprievodu) je odnož angloamerickej rockovej hudby, založená na speve interpreta alebo speváckeho súboru bez hudobného sprievodu. Najväčší rozmach zažil tento žáner v 50-tich rokoch 20. storočia na počiatkoch rokenrolu a bol doménou černošských skupín a spevákov (žáner doo-wop).
K najvýznamnejším predstaviteľom patrí skupina Nutmegs.
Aak

Aak môže byť:
Aak (loď)

Aak alebo ak je dlhá riečna nákladná loď s plochým dnom a bez väzu (resp. so širokým väzom) určená na prepravu hromadného nákladu (napr. vína), ktorá sa vyskytovala v minulosti (od vrcholného stredoveku) v Porýní (Rýn, Ruhr, Mosela) a dnes už len na dolnom Rýne. 
V minulosti mohla mať niekedy aj plachty a ohnuté bočné steny, dnes už má len rovné bočné steny a je to takmer výlučne len vlečená loď. V holandčine slovo aak znamená okrem spomenutého typu lode aj určitý typ malých lodí alebo všeobecne veslicu. Vo Frízsku má slovo aak iný význam - znamená (vnútrozemskú alebo námornú) rybársku loď, prípadne menej často obytnú loď (archu) či vlečenú loď.
Kaplnka

Kaplnka (z lat. cappa, t. j. plášť, cupella, t. j. malý hrob) je označenie pre menšie súkromné i verejné bohoslužobné miestnosti, v ktorých sa neprechováva eucharistia alebo iba so zvláštnym povolením.
Pôvodne tento pojem označoval časť franského kráľovského paláca v Paríži, kde sa uchovával a uctieval mníšsky šat sv. Martina z Tours.
Kaplnky boli od raného stredoveku súčasťou palácov, hradov a iných sídiel, neskôr i radnice a menších domov (napr. Kaplnka sv. Ladislava v Primaciálnom paláci v Bratislave). Od obdobia gotiky vznikali kaplnky ako súčasti chrámových stavieb okolo chóru alebo pri bočných lodiach, často i zo súkromných donácií (napr. kaplnka Zápoľských v Spišskom Štvrtku a v Spišskej Kapitule).
Ako menšie samostatne stojace kresťanské kultové stavby sa rozšírili najmä v renesancii a baroku napr. ako zázračné, pútnické (súbor kaplniek v Marianke pri Bratislave), ako krstiteľnice (samostatné alebo pričlenené k chrámovému priestoru), pohrebné (postavené na cintorínoch; napr. neogotická kaplnka Laury Henckelovej na cintoríne v Rusovciach), náhrobné (slúžiace ako náhrobok rodu alebo cirkevných hodnostárov).
Osobitným typom sú dvojité kaplnky s dvoma podlahami, časté v palácoch a hradoch v celom stredoveku i ako karnery na cintorínoch (napr. v areáli Starého zámku v Banskej Štiavnici).
Kúria (sídlo šľachty)

Kúria (z lat. "curia") bolo v Uhorsku skromnejšie vidiecke sídlo strednej a drobnej šľachty alebo mestské šľachtické sídlo. 
Kúria bývala prízemná alebo jednoposchodová murovaná obytná budova so skromnou architektonickou výzdobou, ktorá sa vyvinula zo stredovekého zemianskeho dvorca. Často bývala umiestnená na vyvýšenom mieste v obci alebo pri vodnom toku. Bloková budova alebo budova s krídlami spravidla súvisela s hospodárskym dvorom, záhradou alebo s malým parkom. Ako kaštieľ, s ktorým má niektoré spoločné architektonické prvky, zrejme mohla mať aj kúria obrannú funkciu. Jej stavba vychádzala z jednoduchej, ale vysoko účelnej ľudovej architektúry, alebo bola ovplyvnená jednotlivými umeleckými smermi.
Kúrie sa zachovali v mnohých slovenských obciach. Najstaršie sú z konca 15. storočia, ktoré mali často iba jednu alebo dve obytné miestnosti. Väčšina kúrií však pochádza zo 16. – 17. storočia. Boli to prevažne malé budovy s trámovými stropmi alebo s valenými či krížovými klenbami s hrebienkami. Okná mali často renesančné kamenné ostenie s kovanou mrežou.
Barok v 18. storočí výstavbu kúrií takmer neovplyvnil, zvýšil sa iba počet miestností a kúrie dostali obdĺžnikový pôdorys s mierne vystupujúcim rizalitom uprostred fasády. V miestnostiach boli barokové české a pruské klenby.
Klasicistické kúrie z 19. storočia mali štyri – šesť obytných miestností. Rizalit na čelnej fasáde ukončený tympanónom často sa menil na stĺpový portikus. Kúrie bývali s dvorom spojené stĺporadím. 
Kúrie svojou architektúrou dodnes predstavujú dominanty mnohých obcí na Slovensku, napr. renesančné kúrie v Necpaloch, v Príbovciach, rokokovo-klasicistická v Štítniku, vo Vyšnom Kubíne, baroková v Kalinčiakove, barokovo-klasicistická v Blatnici, klasicistická v Koplotovciach, empírová v Župčanoch a iné.
Krídlo

Krídlo môže byť:
Krídlo (architektúra)

Krídlo je časť budovy, ktorá je od hlavnej časti oddelená opticky, resp. orientáciou na iné svetové strany.
Kostol Najsvätejšej Trojice (Mošovce)

Kostol Najsvätejšej Trojice v Mošovciach patril v minulosti medzi najmonumentálnejšie sakrálne stavby v Turci.
História.
Pôvodná gotická budova kostola pochádzala z prelomu 13. a 14. storočia. Veža ako významná dominanta mestečka plnila niekoľko úloh. Informačnú funkciu mali jej štyri zvony. Najväčší z nich – "Obecný", bol uliaty v roku 1704 a vážil 900 kg, druhý sa nazýval "Odschod", tretí "Median" a štvrtý, vážiaci 70 kg, niesol meno "Umrláč". Samostatne bol v kostolnom múre umiestnený maličký zvon.
Veža pred kostolom bola postavená samostatne, situovaná pri hlavnom priečelí s orientáciou na západ a obdĺžnikovým pôdorysom s rozmermi 8,6 x 7,2 m. Výške 45 metrov musela byť prispôsobená aj hrúbka vežových stien, z ktorých tri boli hrubé 1,5 m a štvrtá bola spoločná s múrom kostola merajúcim 1,2 m. Podľa zvyšku vežovej steny môžeme túto hrúbku zistiť aj dnes. Základným stavebným materiálom bol opracovaný i neopracovaný kameň. Vežové nárožia boli zvýraznené kamennými kvádrami. Na vežu sa napájala nízka ihlanová strecha s pôvodnou šindľovou krytinou.
Asi v dvoch tretinách výšky sa nachádzali okná ukončené oblúkmi. Pod oknami na troch vežových stenách (južnej, západnej a severnej) boli umiestnené vežové hodiny. Predchodcom týchto hodín boli prastaré slnečné hodiny, umiestnené na južnej strane kostolného múru.
Koncom 19. storočia bol kostol, vtedy už takmer 600-ročný, značne poškodený a ošarpaný. Keďže bol postavený na močaristej pôde, kamenná gotická klenba, hrubá približne 1,5 m začala na mnohých miestach pukať a to aj napriek tomu, že po stranách kostola ju zabezpečovali hrubé kamenné piliere.
Hrozilo preborenie klenby, preto bol na podnet vtedajšieho patróna cirkvi – grófa Františka Révaia – kostol asanovaný.
Na rozdiel od svojho predchodcu sa objekt nového neogotického kostola, ktorý vznikol na jeho mieste, staval iba 2 roky (19121913). Výstavba historizujúcej sakrálnej architektúry bola už blízka dnešným stavebným postupom. Aby sa zabezpečila stabilita kostola, postavili ho na hrubej betónovej platni. Pôdorysne je nový kostol posunutý oproti pôvodnému o niekoľko metrov juhovýchodným smerom, je trojloďový, s bočnou šesťuholníkovou vežou, ktorou vedie schodisko na chór.
Najskôr bola stará veža ponechaná v pôvodnom stave. Po preskúmaní veže sa však zistilo, že je šikmá – od zvislého smeru sa odkláňala 45 cm. Zo strachu pred možným zrútením sa 21. júna 1913 rozhodlo o zbúraní starej veže a o postavení novej, na ktorej výstavbu daroval gróf Révai 80 000 korún. Počas asanačných prác však začala pristavaná stena novostavby kostola pukať, preto sa musel vežový múr znovu postaviť až do výšky vrcholu strechy kostola. Tento múr stojí v symbióze s kostolom až podnes.
Šindeľ

Šindeľ je strešná krytina. V minulosti bol často používaný drevený (pôvodný) variant, ktorý sa skladal z vyrezávaných, do seba zapadajúcich latiek. Jednotlivá takáto latka sa tiež nazýva šindeľ. V súčasnosti sa používajú šindle z rôznych materiálov a s rozdielnou montážou. Rozšírený je najmä šindeľ jednoduchých tvarov z asfaltových pásov s povrchovým posypom, ktorý sa pribíja na strechu do plného debnenia.
Výhodou šindľa je menšia hmotnosť a tým nižšie zaťaženie na konštrukciu krovu.
Druhy.
Rozlišujeme dva druhy dreveného šindľa podľa spôsobu výroby:
Charakteristika.
Šindeľ bol hlavne v minulosti často používanou strešnou krytinou. Jednotlivé kusy do seba zapadajú na spôsob perodrážky. Neveľké rozmery umožňujú veľkú variabilitu a široké použitie aj na zložitých tvaroch striech ľudovej architektúry. Hrebeň strechy sa riešil tak, že na náveternej strane domu sa najvrchnejší rad šindľov vysunul o niečo vyššie.
V súčasnosti sa používajú aj šindle z plastu, ktoré sú lacnejšie, avšak nie také kvalitné ako drevené. Šindle z plastu však nevyžadujú pravidelnú údržbu a čas potrebný na montáž je výrazne kratší. Výhodou je aj menšia hmotnosť. V minulosti bol často čierny, dodnes sa na dosiahnutie nenasiakavosti používajú asfaltové prípravky. Tradičnú hnedú je možno vidieť len zriedka.
Pilier

Pilier je architektonický prvok, murovaná zvislá nosná konštrukcia, ktorej dĺžka nepresahuje dvojnásobnú výšku prierezu a výška je väčšia ako päťnásobok jej šírky. Prierez piliera býva štvorcového, polygónového alebo obdĺžnikového tvaru s dlhšou stranou v smere najväčšieho namáhania.
Slúži k zvýšeniu stability a podopretiu stavby, resp. jej časti. Najčastejšie sa používa tehlové murivo na cementovú maltu, ďalej kamenné, kvádrové a pod.
Slnečné hodiny

Slnečné hodiny sú prastarým prostriedkom na meranie času za pomoci rotácie Zeme a tým spôsobeného zdanlivého pohybu Slnka po oblohe. Pohybujúce sa Slnko vrhá rovnako pohyblivý tieň, ktorý potom za pomoci tienidla a stupnice ukazuje čas.
História.
Najstaršie pramene hovoria o používaní hodín v Číne a Egypte v období okolo roku 1500 pred Kristom. V Grécku zostrojil prvé slnečné hodiny Alexander Lakedaimonský asi v prvej polovici 5. storočia pred Kristom. Antické hodiny boli zložené z pologuľovej misy so zvislým polomerom, ktorý slúžil ako os. Koniec tyče zapadal do stredu gule a vodorovného kruhu, ktorý bol okrajom pologule. Polkruh v mise bol delený na 12 rovnakých dielov a tyč vrhala v priebehu dňa na polkruh svoj tieň. Do Ríma priniesol slnečné hodiny konzul Manlius Valerius Massala zo Sicílie v roku 263 pred Kr.
Prvé slnečné hodiny s gnómonom kolmým na zemský povrch boli nepresné. Ich podstatné zlepšenie nastalo, keď sa gnómon umiestnil tak, že koniec tyče smeroval do polohy svetového pólu a bol tak rovnobežný so zemskou osou. Pri takejto úprave sa nemerala dĺžka vrhnutého tieňa, ale smer. Okrem pevných slnečných hodín sa od stredoveku používali aj prenosné slnečné hodiny. Z niektorých slnečných hodín sa dali zistiť rôzne kalendárne údaje, sviatky, hodiny východu a západu Slnka a pod.
O zdokonalenie stredovekej gnomoniky sa zaslúžili Arabi, v 13. storočí to bol najmä Abú Hasan Alí. V Európe sa slnečné hodiny objavili najskôr v nemeckých krajinách, približne okolo roku 1450. Medzi známych výrobcov slnečných hodín patrili Hans Dorn, Ján Pretorius, Erazmus Habermel a ďalší.
Lúky

Lúky môžu byť
Andrej Ferko (slovenský spisovateľ)

Doc. RNDr. Andrej Ferko, PhD. (* 19. január 1955, Bratislava) je slovenský matematik, informatik, spisovateľ, dramatik, scenárista, publicista, autor literatúry pre deti a mládež, vysokoškolský pedagóg. Je synom Vladimíra Ferka a Hany Ferkovej, bratom Jerguša Ferka a synovcom Milana Ferka.
Životopis.
Vyštudoval numerickú matematiku na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V súčasnosti pôsobí na Katedre algebry, geometrie a didaktiky matematiky Fakulty matematiky, fyziky a informatiky UK, kde získal docentúru a kde vyučuje počítačovú grafiku. Je členom Slovenského PEN Centra (SC PEN) a Spolku slovenských spisovateľov (SSS). Okrem toho pôsobí v koordinačnom výbore odbornej sekcie pre počítačovú grafiku a spracovanie obrazu Slovenskej informatickej spoločnosti (SISp) a už viac ako 20 rokov sa podieľa na organizovaní medzinárodnej konferencie z počítačovej grafiky Spring Conference on Computer Graphics (SCCG). Je členom Spoločnosti pre otvorené informačné technológie.
Tvorba.
Začínal písaním kratších prozaických diel (novely, poviedky). Písal tak pre dospelých, ako i pre deti a mládež. Tu sa venuje hlave autorskej rozprávke, v ktorej často zachádza do výsmechu až politickej satiry. Okrem prózy sa venuje i písaniu drám a televíznych scenárov. Jeho dramatická tvorba bola realizovaná najmä v divadlách malých javiskových foriem (v divadle U Rolanda, Pegasník a GUnaGU).
Vladimír Ferko

Vladimír Ferko (* 10. august 1925, Veľké Rovné – † 24. október 2002, Bratislava, Slovensko) bol slovenský spisovateľ, publicista a autor literatúry faktu; otec Andreja Ferka a Jerguša Ferka a brat Milana Ferka. 
Životopis.
Narodil sa v drotárskej rodine a vzdelanie získaval vo Veľkom Rovnom a Bratislave, kde úspešne ukončil štúdium novinárstva na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. Po ukončení štúdia pracoval v rokoch 1949 – 1964 ako redaktor (reportér, resp. zástupca šéfredaktora) v denníku Smena, zároveň bol korešpondentom bulharského denníka Narodna mladež Sofia a gruzínskeho denníka Molodoj Leninec Tbilisi. V rokoch 1965 – 1969 bol vedúcim publicistického oddelenia týždenníka Predvoj a zástupcom šéfredaktora týždenníka Nové slovo. V rokoch 1969 – 1985 pôsobil ako reportér Smeny na nedeľu. Pochovaný je v Košútoch.
Jeho manželkou bola redaktorka vydavateľstva Mladé letá a prekladateľka z francúzštiny, nemčiny, ruštiny a češtiny Hana Ferková (Cena Jána Hollého za preklad knihy Snehulienka a iné rozprávky od Richarda Bambergera a v roku 1984 zápis na Čestnú listinu IBBY za ten istý preklad.) Zomrela v roku 2005.
Tvorba.
Začínal uverejňovaním reportáží z domova i zahraničia, no prvá kniha mu vyšla až v roku 1959. Vo väčšine svojich diel sa venuje popularizácii prírodovedných poznatkov. Jeho knihy sú zmesou popularizačného výkladu, reportáže a eseje, charakteristické je pre ne presná práca s faktami, zaujímavý výklad, no tiež schopnosť zamýšľať sa nad jednotlivými prírodnými javmi v súvislosti s prácou ľudí a ich myslením či cítením.
Cena Vladimíra Ferka.
Po autorovi je pomenovaná cena za literatúru faktu, ktorú udeľuje Spolok slovenských spisovateľov.
Privatbanka

Privatbanka, a. s. je prvá špecializovaná banka na Slovensku. Vznikla v roku 2005 transformáciou Banky Slovakia. Privatbanka sa zameriava na privátne bankovníctvo. Ponúka aj služby korporátneho (firemného) ako aj individuálneho bankovníctva. Vlastníkom banky je skupina Penta.
Privátne bankovníctvo je služba, v rámci ktorej privátna banka poskytuje klientovi systematickú správu jeho finančných prostriedkov. Cieľom individuálne zostavenej investičnej stratégie je efektívne zhodnotenie a dlhodobé zveľadenie majetku klienta. Banku v kontakte s klientom zastupuje privátny bankár, špecializovaný osobný poradca klienta. Je to profesionál, ktorý má prehľad vo finančných produktoch, dokonale pozná svojich klientov a jeho potreby a na základe ich poznania pripravuje pre klienta najvhodnejšiu investičnú stratégiu. V súčasnosti ich v Privatbanke pôsobí 14. 
Okrem ústredia, a ďalšej pobočky v Bratislave má banka pobočky a zastúpenia v Banskej Bystrici, Brezne, Dunajskej Strede, Košiciach, Nitre, Prešove, Prievidzi, Trenčíne, Trnave a Žiline. Banka od roku 2009 podniká aj na českom trhu. Zastúpenie má v Prahe.
Veľkovojvoda

Veľkovojvoda je vysoký šľachtický titul, ktorý sa udeľoval na území Európy od 16. storočia. Prvý raz udelil tento titul pápež Pius V. roku 1569 vojvodovi florentskému Cosimovi I. 
V hierarchii sa umiestňuje nad vojvodom, často označujú samostatného panovníka, ktorý je z hľadiska formálnej hierarchie priamo pod titulom kráľ. Územie ovládané velkovojvodcom sa nazýva veľkovojvodstvo. Panovníci jednej európskej krajín majú titul veľkovojvodu (Luxembursko).
Titul v niektorých jazykoch:
Vo francúzštine a niekedy aj v angličtina sa ako Grand Duke/grand-duc zvykne prekladať aj odlišný titul veľkoknieža.
Arcivojvoda

Arcivojvoda () je vysoký šľachtický titul, ktorý sa udeľoval výhradne v rámci rakúskeho arcidomu. V hierarchii sa umiestňuje nad vojvodom.
Titul rakúsky arcivojvoda:
Veľkoknieža

Veľkoknieža bol šľachtický titul udeľovaný na území Európy, ktorý sa v hierarchii umiestňoval nad kniežaťom a pod vojvodom. Panovníci niektorých európskych monarchií mali titul veľkokniežaťa. Titul vymrel v roku 1918.
"Veľkoknieža" na území Ruska.
Pred zjednotením ruských zemí mohli titul "veľkoknieža" používať iba panovníci zvrchovaného územia (kniežatstva, resp. veľkokniežatstva). 
Po tom, ako Peter I. Veľký v r. 1721 zaviedol pre označenie cára ruského impéria titul imperátor, titul "veľkoknieža" sa používal pri plnom titulovaní panovníka (vymenovaní ním ovládaných území): "…cár kazanský, astrachanský a sibírsky, veľkoknieža smolenský, tverskej, vjatskej a iných zemí".
Peter I. Veľký však zaviedol novú tradíciu, kedy titulom veľkoknieža označoval svojho vnuka Petra Alexejeviča. Odvtedy tak tento titul patril aj vnukom vládnuceho cára. Poriadok v titulovaní zaviedol vo svojom nariadení z r.1797 cár Pavol I.. V zmysle tohoto príkazu boli titulom "veľkoknieža" a "veľkokňažná" označovaní iba priami potomkovia úradujúceho vladára. Titul "veľkoknieža" sa teda významom priblížil európskemu titulu princ, aj keď tu isté odlišnosti boli. Cár mohol titul "veľkoknieža" odňať, ak okolnosti narodenia alebo života osoby boli nedôstojné cárskeho trónu alebo boli v rozpore s ustanoveniami nariadenia Pavla I.
V Rusku sa ešte rozlišoval titul "Veľkoknieža/Veľkokňažná a Imperátorské Veličenstvo", ktorý boli oprávnení užívať synovia, dcéry, bratia, sestry a v mužskom pokolení aj vnuci imperátora.
Princ

Princ (z lat. "princeps" = prvý) označuje nevládnuceho člena rodu panovníka. Môže to byť kráľov syn alebo mladší brat. Princ, ktorý je následník trónu, sa nazýva korunný princ.
Princovia sa veľmi často objavujú okrem reálneho života aj v rozličných rozprávkach a príbehoch. Známe je tiež prekliatie princa a premenenie na nejakú bytosť, napríklad na žabku. V rozprávkach tiež často princ zachraňuje princeznú pred drakom alebo inou bytosťou, alebo ju prebudí zo spánku svojím bozkom.
Pozri aj.
Prince (rozlišovacia stránka)
Neslušanka

Neslušanka je potok na dolných Kysuciach, preteká západnou časťou okresu Kysucké Nové Mesto. Je to pravostranný prítok Kysuce, má dĺžku 13,1 km a je tokom IV. rádu. Na dolnom toku bol vybudovaný Neslušanský rybník.
Prameň.
Pramení v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, pod hlavným hrebeňom pohoria na západnom svahu vrchu Vrchrieka (861 m n. m.) v nadmorskej výške približne 730 m n. m.
Smer toku.
Potok smeruje najprv na juhovýchod, obcou Nesluša preteká severojužným smerom, potom sa opäť stáča na juhovýchod, pri obci Rudina už tečie na juh.
Ústie.
Do Kysuce ústi východne od obce Rudinka v nadmorskej výške cca 335 m n. m.
Rudinský potok

Rudinský potok je potok na dolných Kysuciach, tečie v západnej časti okresu Kysucké Nové Mesto. Je to najvýznamnejší, pravostranný prítok Neslušanky, má dĺžku 11,6 km a je tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, na južných svahoch Jakubovského vrchu v nadmorskej výške cca 710 m n. m.
Opis toku.
Od prameňa tečie sprvu na juh, približne od osady Dobošovci následne viac na juhojuhovýchod. Na hornom toku preteká iba riedko zaľudneným kopaničiarskym územím a priberá niekoľko krátkych prítokov. Na strednom toku vstupuje do intravilánu obce Rudinská, pod obcou priberá svoj najdlhší prítok, pravostranný spod Starej lúky. Na dolnom toku sa stáča na juhovýchod, preteká intravilánom obce Rudina a ústi do Neslušanky.
Ústie.
Do Neslušanky sa vlieva na okraji obce Rudina (VJV od jej stredu) v nadmorskej výške približne 342 m n. m.
42 (číslo)

42 (slovom štyridsaťdva) je číslo, ktoré nasleduje za číslom 41 a predchádza číslu 43.
Ostatné oblasti.
Štyridsaťdva je okrem iného aj:
Dlhopoľka

Dlhopoľka je potok na Hornom Považí, v severozápadnej časti okresu Žilina. Je to pravostranný prítok Váhu, má dĺžku 13,2 km a je tokom IV. rádu.
Prameň.
Pramení v Javorníkoch, pod hlavným hrebeňom pohoria, juhojuhozápadne od kóty 834,0 m v nadmorskej výške približne 750 m n. m.
Smer toku.
Na hornom toku tečie severojužným smerom, nad obcou Dlhé Pole vytvára oblúk prehnutý na západ. Obcou potom preteká severojužným smerom, medzi osadou Forbaky-Klukany a Svederníkom tečie viac-menej juhojuhovýchodným smerom a v Svederníku sa stáča k ústiu znovu na juh.
Ústie.
Do Hričovského kanála, na pravom brehu Váhu, južne od obce Svederník v nadmorskej výške cca 313 m n. m.
Čekovský potok

Čekovský potok je potok na Krupinskej planine, na území Hontu, v okrese Krupina. Je to pravostranný prítok Jalšovíka a má dĺžku . Pri obci Čekovce napája malú vodnú nádrž, na dolnom toku má prudký spád a preteká údolím hlboko vrezaným do sopečného podložia.
"Prameň:" na Krupinskej planine, v podcelku Závozská vrchovina, v lokalite Kýchavica, severozápadne od obce Senohrad v nadmorskej výške okolo 
"Smer toku:" prevažne na juhozápad
"Geomorfologické celky:" Krupinská planina, podcelky Závozská vrchovina a Bzovícka pahorkatina
"Prítoky:" nemá žiadne významné prítoky, čo súvisí so špecifickou riečnou štruktúrou Krupinskej planiny, vodné toky tu tečú rovnobežne vedľa seba viac-menej severojužným smerom. Ide o väčšinu vodných tokov v priestore medzi riekami Krupinica na západe a Tisovník na východe.
"Ústie:" do Jalšovíka severozápadne od obce Dolný Badín v nadmorskej výške okolo 
"Obce:" Čekovce, Bzovík a Uňatín
Slanica

Slanica bola obec na Orave, ktorá bola zatopená Oravskou priehradou. Po vybudovaní priehrady názov zaniknutej obce dlhé roky pripomínala vyhliadková loď z roku 1947. Previezli ju sem po skončení svojej aktívnej služby z Dunaja a dostala nový názov „Slanica“.
Vznik obce.
Obec založili pri vtoku riečky Slanice (dnešná Polhoranka) do Bielej Oravy podľa Valašského práva bratia z rodiny Kludovskej, pochádzajúcej z Kňažej. Prvá zmienka o obci Slanica (pod názvom Zlanycha) je z roku 1564, kedy oravskí Valasi žiadali kráľa Ferdinanda I. o odpustenie daní v novozaložených dedinách. Slanica dostala názov podľa slanej príchute vody, ktorá priteká zo slaných prameňov z úpätia Babej hory. V dobe kuruckých bojov Slanica veľmi spustla.
Obyvateľstvo obce.
Obyvateľstvo obce sa živilo roľníctvom, chovom dobytka a v 18. storočí už prevažovalo pláteníctvo. Podľa záznamov z rokov 17771978 je známe, že sa výrobe a predaju plátna venovala väčšina rodín v Slanici. Po úpadku pláteníctva sa obyvatelia venovali obrábaniu malých políčok a mnohí obyvatelia sa odsťahovali. V roku 1870 mala Slanica 152 domov a 1 068 obyvateľov. Do roku 1930 počet domov stúpol na 168, no obec zaznamenala už len 329 obyvateľov. Pred zatopením žilo v Slanici 850 obyvateľov.
Slanický ostrov umenia.
Kostol Povýšenia svätého Kríža, postavený v obci Slanica v 18. storočí, stál na pahorku, ktorý zostal aj po vybudovaní a naplnení Oravskej priehrady nad vodnou hladinou a dnes tvorí Slanický ostrov nazývaný tiež Ostrov umenia. Kostol sa staval v rokoch 17661769 ako baroková kaplnka a v roku 1843 ho klasicisticky prestavali na kostol s dvoma vežami a pristavanou tzv. zámočnou kaplnkou. V súčasnosti sa v interiéri kostola nachádza galéria ľudového umenia, kde je nainštalovaná expozícia „Tradičná ľudová plastika a maľba“. Na ostrove sa zároveň nachádza pôvodný dnes už historický cintorín a lapidárium „Oravskej kamenárskej tvorby 18. a 19. storočia“. V bývalej hrobke je nainštalovaná expozícia histórie zatopených obcí a budovania Oravskej priehrady. Ostrov je v letnej sezóne dostupný loďou premávajucou z Námestova alebo z Prístavu, naopak v zimných mesiacoch je možné prejsť až na ostrov po zamrznutej vodnej hladine.
Trpinec

Trpinec je vodný tok na Krupinskej planine, na území Hontu, v okrese Krupina. Je to pravostranný prítok Litavy a má dĺžku . Na dolnom toku sa výraznejšie zarezáva do svojho podložia a nadväzuje na zaklesnuté údolie rieky Litava.
"Prameň:" na Krupinskej planine, v podcelku Závozská vrchovina, severne od obce Senohrad v nadmorskej výške okolo 
"Smer toku:" prevažne na juhojuhozápad, na dolnom toku na juh
"Geomorfologické celky:" Krupinská planina, podcelky Závozská vrchovina a Dačolomská planina
"Prítoky:" zľava Slatina a prítok z oblasti Litavského chotára, sprava nemá významnejšie prítoky
"Ústie:" do Litavy juhozápadne od obce Cerovo v nadmorskej výške cca 
"Obce:" Trpín
Suchánsky potok

Suchánsky potok je potok na Krupinskej planine, na území Hontu, v okresoch Zvolen a Veľký Krtíš. Je to pravostranný prítok Plachtinského potoka a má dĺžku . Niekedy sa označuje ako Lahoš, prípadne Sucháňsky potok. Na hornom toku preteká územím VVP Lešť, na dolnom toku sa výrazne zarezáva do sopečného podložia planiny a vytvára hlbšie údolie s úzkym dnom.
"Prameň:" na Krupinskej planine, v podcelku Dačolomská planina, na západnom úpätí Jaseňového vrchu () v nadmorskej výške cca , na území VVP Lešť
"Smer toku:" prevažne na juh, na dolnom toku viac na juhovýchod
"Geomorfologické celky:" Krupinská planina, podcelky Dačolomská planina a Modrokamenské úboče
"Prítoky:" sprava Suchánik (), zľava Lihovec ()
"Ústie:" do Plachtinského potoka severne od obce Horné Plachtince v nadmorskej výške 
"Obce:" nepreteká žiadnou obcou
Rieka (prítok Litavy)

Rieka je potok na Krupinskej planine, na území Hontu, na rozhraní okresov Krupina a Veľký Krtíš. Je to ľavostranný prítok Litavy a má dĺžku 9,5 km. 
Pramení v podcelku Dačolomská planina pri osade Malé Riečky, juhovýchodne od obce Senohrad v nadmorskej výške okolo 590 m n. m. Najprv tečie severojužným smerom, potom sa prudko stáča postupne na sever a na okraji obce Litava ústi do Litavy v nadmorskej výške okolo 428 m n. m. Zľava priberá prítok z oblasti Dolinky.
Toxicity

Toxicity je druhý štúdiový album arménsko-americkej rockovej skupiny System of a Down. Jeho producentom bol Rick Rubin a vydaný bol dňa 4. septembra 2001. album obsadil 1. miesto v americkom rebríčku Billboard 200 a takisto 1. miesto v kanadskom rebríčku Canadian Albums Chart. V USA sa predalo 220 000 kópií albumu, celosvetovo viac ako 12 miliónov kópií. V USA bol multiplatinovo certifikovaný.