burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Taganrog

Taganrog () je mesto a prístav v Rostovskej oblasti v Rusku s populáciou okolo 279 000 obyvateľov (2005). Bol založený Petrom I. Veľkým ako vojenský prístav v roku 1698. V súčasnosti je to významný nákladný prístav.
Poloha.
Mesto leží v oblasti Kubánsko-azovskej nížiny na juhovýchode Miuského polostrova, ktorý zasahuje do Taganrožského zálivu v Azovskom mori. Historická časť mesta leží na myse Taganij Rog (z gr. Τηγανι – panvica).
Dejiny.
Bol založený za vlády Petra I. v roku 1698 na myse Tagan-Rog ako vojenská pevnosť a základňa Azovskej flotily. V roku 1711 musela byť pevnosť zničená v dôsledku záverov Prutského mieru. V roku 1769 oblasť definitívne obsadili ruské vojská, oficiálne bol pričlenený k Rusku v roku 1774. Po založení Sevastopoľa stratil svoj predošlý vojenský význam, nadobudol však význam ako obchodný prístav. Počas Krymskej vojny bol vystavený útokom anglicko-francúzskej flotily. V roku 1869 bolo mesto spojené železničnou traťou s Rostovom nad Donom a Charkovom. V priebehu 19. storočia boli v meste vybudované viaceré priemyselné podniky. Počas občianskej vojny v januári 1918 mesto obsadili vojská Červenej armády už v máji ho však obsadili nemecké jednotky a neskôr bielogvardejci gen. Denikina. V januári 1920 ho obsadili sovietske sily 1. jazdeckej armády. V roku 1934 začala v meste pracovať letecká konštrukčná kancelária Beriev, ktorá sa zaoberala stavbou hydroplánov a lietajúcich člnov. Do roku 1937 bol Taganrog pričlenený k Rostovskej oblasti.
Počas druhej svetovej vojny ho vyše dva roky okupovali nemecké vojská po tom čo ho 22. októbra 1941 opustili sovietske jednotky. 29. októbra 1941 jednotky nemeckej Einsatzgruppe D povraždili v areáli leteckých závodov všetkých asi 2500 židovských obyvateľov mesta. Zachránil sa zrejme iba 14 ročný chlapec Vladimir Kobrin. Ďalších asi 7000 taganrogčanov, medzi nimi asi 1500 detí boli zavraždení okupačnými jednotkami v rokline Petrušino. V priebehu okupácie bolo 15000 obyvateľov mesta odvlečených na nútené práce do Nemecka.
V júni 1943 boli z miestneho detského domova nacistami evakuované deti do obce Verchňaja Lepeticha, v Chersonskej oblasti, kde ich prinútili darovať krv pre nemeckých vojakov. Krv im bola odoberaná v lodnej nemocnici na Dnepri a ich mŕtve telá hodené do rieky. Vo februári 1944 bolo preživších 22 detí náhodne vypátraných a oslobodených jednotkami 301. streleckej divízie. 
Posledné masové popravy v meste uskutočnili nacistickí okupanti 21. augusta 1943, keď povraždili 80 obyvateľov mesta pri pobreží Taganrožského zálivu. Mesto bolo oslobodené jednotkami 130. streleckej divízie 30. augusta 1943.
Po vojne bolo mesto zrekonštruované. Nastal významný rozvoj strojárenského priemyslu. V meste sa vyrábajú automobily a lietadlá (letecká konštrukčná kancelária Beriev - Taganrogský letecký vedecko-technický komplex G. M. Berieva).
Mayovia

Mayovia je súhrnné označenie mezoamerických Indiánov hovoriacich mayskými jazykmi. V minulosti obývali územie na celom polostrove Yucatán a protiľahlom území až po Tichý oceán, teda presnejšie v celej dnešnej Guatemale, celom dnešnom Belize, severozápadnom Hondurase, v mexických štátoch Yucatán, Quintana Reo, Campeche, Chiapas a na východe mexického štátu Tabasco. Dnes ešte obývajú veľkú časť tohto územia.
Dejiny.
Mayovia boli nositeľmi vyspelej mayskej civilizácie. O prvých Mayoch môžeme podľa posledného stavu výskumu hovoriť už asi od roku 2500 pred Kr., čiže približne súčasne s výskytom prvých poľnohospodárov. Väčšina nálezov ale pochádza až z obdobia po roku 1500 pred Kr. Niektoré pramene nazývajú (bez dôkazov) už pobrežných rybárov z mayskej oblasti z obdobia okolo 5000 pred Kr. ako „Mayov“.
Pojem Mayovia (podľa mesta Mayapán) sa pôvodne zrejme vzťahoval asi po roku 1263 len na „kmeň“ Itzov (Itzá). 
Pôvod Mayov je sporný. Niektorí výskumníci tvrdia, že sú potomkami Olmékov, ktorí po zániku San Lorenza (900 pred Kr.) utiekli na východ. Problém je však v tom, že okrem písma a možno kalendára, Mayovia s Olmékmi nemajú veľa spoločného, ako aj v tom, že ako vieme (nejakí) ľudia žili na mayskom území už pred rokom 900 pred Kr. Podľa iných názorov Mayovia pochádzajú z vysočín (pri tichomorskom pobreží), odkiaľ sa rozšírili aj do nížin. 
Obraz Mayov a ich dejín sa v posledných rokoch značne zmenil, čo v neposlednom rade súvisí so skutočnosťou, že ich komplikované písmo sa postupne darí rozlúštiť až od posledných desaťročí 20. storočia, čiže až v posledných rokoch sme schopní rozumieť ich textom. Na prelome tisícročí bolo rozlúštených asi 85 % mayských hieroglyfov (presnejšie: z celkovo 800 znakov bolo rozlúštených asi 300, a asi pri 380 znakoch je ich význam viac-menej istý).
Laserové mapovanie v džungli severnej Guatemaly odhalilo na ploche veľké množstvo objektov. Podľa tohto vedci odhadujú, že na konci klasického obdobia tu žilo 7 až 11 miliónov obyvateľov.
Kmene a jazyk.
Jednotlivé mayské „kmene“ sú definované svojim jazykom – pozri Mayské jazyky.
John Boyd Dunlop

John Boyd Dunlop (* 5. február 1840, Dreghorn, Spojené kráľovstvo – † 23. október 1921, Balls Bridge, Írsko) bol škótsky zverolekár a vynálezca pneumatiky plnenej vzduchom.
Kolín

Kolín je mesto v Česku na rieke Labe. Má viac ako 30 000 obyvateľov a je dôležitou železničnou križovatkou.
Externé odkazy.
Oficiálna stránka
Ján Pásztor

Ján Pásztor (* 27. január 1912, Prievidza† 8. november 1988, Nitra) bol diecézny biskup Nitrianskej rímskokatolíckej diecézy.
Životopis.
Základnú a strednú školu, ktorú zavŕšil maturitou v roku 1930, absolvoval v rodnej Prievidzi. Štúdium teológie začal v nitrianskom seminári. Počas štúdia ho biskup Karol Kmeťko vyslal na štúdium do Prahy na Karlovu univerzitu. Kňazskú vysviacku prijal 30. septembra 1934 v Nitre. Počas kaplánskej služby v Močenku (19341936) a v Bytči (1937) pokračoval v štúdiách a v roku 1937 získal doktorát teológie na Karlovej univerzite. V roku 1937 bol kaplánom v Trenčíne, a od roku 1938 profesorom na gymnáziu v Žiline. Súčasne študoval na bratislavskej univerzite, kde v roku 1942 získal titul doktora práv. Stal sa farárom v Dubnici nad Váhom a od roku 1947 bol dekanom ilavského dekanátu.
V roku 1950 bol internovaný v kňazskom sústreďovacom tábore v Močenku a v roku 1953 bol väznený. Po prepustení pracoval ako správca farnosti v Jasenici (1953) a v Nitre-Dolnom meste (19541961), ako riaditeľ Biskupského úradu v Nitre (19551961). V rokoch 19611965 účinkoval ako farár a okresný dekan v Púchove, potom zastával funkciu generálneho vikára biskupa E. Nécseya, zároveň ho vymenovali za sídelného kanonika. V roku 1967 ho pápež Pavol VI. vymenoval za konzultora rímskej komisie pre revíziu cirkevného zákonníka, čím sa stal spolutvorcom nového Kódexu kánonického práva (CIC), ktorý vstúpil do platnosti v roku 1983. Po smrti arcibiskupa E. Nécseya (1968) sa stal kapitulným vikárom.
Začiatkom šesťdesiatych rokov sa obnovili rozhovory medzi česko-slovenskou vládou a Vatikánom o vzájomných vzťahoch, ktoré sa v päťdesiatych rokoch celkom zmrazili. Jednou z najpodstatnejších častí rokovaní bola otázka obsadenia biskupských stolcov. Na Slovensku sa posledné oficiálne vymenovanie a vysvätenie biskupov uskutočnilo ešte v lete 1949, krátko pred prijatím tzv. cirkevných zákonov. Tie vyžadovali predbežný štátny súhlas na vymenovanie do akejkoľvek duchovnej funkcie, čiže aj biskupa. Ďalšie vysvätenia biskupov sa preto robili už tajne a títo biskupi väčšinou skončili vo väzení alebo v emigrácii. Keď v júni 1972 zomrel rožňavský administrátor Róbert Pobožný, zostalo Slovensko bez jediného oficiálne pôsobiaceho rímskokatolického biskupa.
Česko-slovensko-vatikánske rokovania o menovaní biskupov dlho neprinášali konkrétne výsledky. Kompromisná dohoda sa dosiahla až v roku 1973. Vatikán navrhol Jána Pásztora a Júliusa Gábriša a štát Jozefa Feranca a Josefa Vranu pre Olomouc. Vo februári 1973 pápež Pavol VI. vymenoval a začiatkom marca 1973 Agostino kardinál Casaroli vysvätil v Nitre troch nových slovenských biskupov. Ján Pásztor sa stal biskupom v Nitre. Za svoje biskupské heslo si zvolil "Deo et proximo" (Bohu a blížnemu). Július Gábriš sa stal apoštolským administrátorom v Trnave a Jozef Feranec sídelným biskupom v Banskej Bystrici.
Kód (informatika)

V komunikácii je kód pravidlo pre prevod informácie (napríklad listu, slova alebo frázy) na inú formu alebo reprezentáciu, nie nevyhnutne rovnakého typu.
Vo všeobecnosti je kód zobrazenie, ktoré každému znaku alebo postupnosti znakov daného súboru znakov (vzorov) jednoznačne priradí znak alebo postupnosť znakov (obrazov) z iného súboru znakov. Väčšina kódov je jednoznačná, to znamená, že dvom rôznym postupnostiam z množiny vzorov sa vždy priradia dve rôzne postupnosti znakov z množiny obrazov. Postup, pomocou ktorého sa preloží znak alebo postupnosť znakov z množiny vzorov do množiny obrazov, sa volá kódovanie (); opačnému postupu hovoríme dekódovanie ().
Kód sa využíva na reprezentáciu správ nesúcich údaje, z ktorých môžeme získať informácie. Typickým príkladom kódu je morseova abeceda. Kód sa však používa i v systémoch, ktoré nie sú schopné uchovať či spracovať množinu vzorov v pôvodnej podobe. Typickým príkladom takýchto systémov sú digitálne počítače, ktoré sú schopné uchovávať a spracovávať iba čísla v dvojkovej sústave. Preto na uchovanie všetkých vstupných vzorov je potrebné tieto zakódovať do obrazov, ktoré sú číslami dvojkovej sústavy. Tento spôsob kódovania sa nazýva digitalizácia. Všetky údaje (textové, zvukové aj obrazové) v počítači sú reprezentované pomocou kódov. 
Príklady: na kódovanie textových údajov sa používajú kódy ASCII, UNICODE, UTF-8 a iné. Na kódovanie farebných bodov obrazu sa používa bitová mapa a na kódovanie zvuku sa používa kód PCM.
Veľké čísla

Veľké čísla v slovenčine sú postavené na Pelletierovom systéme, ktorý sa používa vo veľkej časti Európy, nie však v USA a iných anglicky hovoriacich krajinách.
Prepínanie paketov

V počítačových sieťach a telekomunikáciách je prepínanie paketov komunikačná paradigma, kedy sa jednotlivé pakety (správy alebo fragmenty správ) jednotlivo smerujú (routing) medzi uzlami bez nadviazania priameho komunikačného kanálu (telekomunikačného / dátového okruhu). Prepínanie paketov je základom pre dátovú komunikáciu v súčasných počítačových sieťach. Používa sa na optimalizáciu využitia šírky pásma siete a minimalizáciu latencie spojenia. 
Princíp.
Paket je blok používateľských dát (payload) spolu s potrebnými informáciami o adresách a administrácii (header), aby mohla sieť doručiť dáta do správneho cieľa. Jedno dátové spojenie zvyčajne nesie tok (stream) paketov, ktoré nemusia byť zakaždým smerované tou istou cestou po fyzickej sieti.
Analogicky k fyzickému balíku poslanému poštou s adresou napísanou vonku sa takto poskytuje sieti (doručovacej službe) informácia, ktorú potrebuje na správne doručenie.
Pakety sa smerujú do cieľa najvhodnejšou cestou (určenou smerovacím algoritmom). Nie všetky pakety medzi tými istými dvoma počítačmi, dokonca ani pakety tvoriace jednu správu, musia byť smerované rovnako.
Cieľový počítač poskladá pakety do správneho poradia. 
Ethernet, X.25 a Frame relay sú medzinárodne štandardizované siete prepínajúce pakety na druhej vrstve. Porovnaj s ATM, ktorý používa cell relay namiesto prepínania paketov.
Významným faktom je, že internet je sieťou s prepínaním paketov, kde beží internetový protokol, protokol tretej vrstvy nad rôznymi sieťovými technológiami. Novšie technológie mobilných telefónov ako GPRS a i-mode tiež používajú prepínanie paketov.
Prepínanie paketov je bezspojové. Na rozdiel od sietí s prepínaním okruhov alebo spojových protokolov. Technológie ako MPLS však začínajú s premostením hranice medzi nimi.
História.
Princíp prepínania paketov vynašiel Američan Paul Baran začiatkom šesťdesiatych rokoch. Jeho nový koncept sa dočkal implementácie až po roku 1965, keď nezávisle od neho publikoval svoje práce britský počítačový vedec Donald Davies. Daviesovi sa pripisuje prvé použitie súčasného názvu "prepínanie paketov (packet switching)" a inšpirácia mnohých sietí s prepínaním paketov v nasledujúcom desaťročí, vrátane začlenenia tohto konceptu do systému ARPANET (predchodca dnešného Internetu založený 1969) v Spojených štátoch. Existujú tvrdenia, že Leonard Kleinrock tiež vynašiel prepínanie paketov, ale Davies to pred smrťou spochybnil a poukázal na to, že výskum Kleinrocka sa týkal v skutočnosti Teórie hromadnej obsluhy, ktorá je kľúčovým teoretickým základom pre prepínanie paketov. Kleinrockove publikované práce nikde nespomínajú rozkladanie používateľskej správy do segmentov a oddelené posielanie týchto segmentov sieťou, čo je kľúčovou inováciou práce Barana and Daviesa.
0G

0G je skratka pre nultú generáciu mobilnej telefónie, čím sa rozumie štádium pred mobilným telefónom, ako rádiové telefóny v niektorých autách pred nástupom mobilných telefónov.
Jednou z takýchto technológií je Autoradiopuhelin (ARP) spustený v roku 1971 vo Fínsku ako prvá komerčne dostupná mobilná sieť v krajine.
V Česko-Slovensku bol od roku 1987 oficiálne spustený systém AMR alebo Automatizovaný mestský rádiotelefón TESLA.
Frankfurt

Frankfurt môže byť:
Alexandr Alexandrovič Andronov

Alexandr Alexandrovič Andronov (rus. Алекса́ндр Алекса́ндрович Андро́нов; * 11. apríl 1901, Moskva – † 31. október 1952) bol sovietsky fyzik, ktorý sa zaoberal teóriou nelineárnych kmitov.
Mayské jazyky

Mayské jazyky sú rodina mezoamerických jazykov. Je to rodina najrôznorodejšia a s najväčším počtom hovoriacich. Hovoria nimi Mayovia (historickí aj dnešní) v Mexiku, Guatemale, Belize a Hondurase.
Podľa niektorých názorov je mayská rodina príbuzná a rodinami mixe-zoque a totonackou a všetky spolu tvoria 
tzv. makromayskú superfylu.
Súčasnosť.
Dnes existuje 29-31 mayských jazykov. Klasifikácia mayských jazykov ešte nie je ustálená, spravidla sa rozlišuje 6-10 skupín/vetiev (konkrétne jazyky uvádzame v modernom mayskom prepise z roku 1989):
Huatécka vetva je veľmi zaujímavá skupina, pretože jej hovoriaci z neznámych príčin už 3500 rokov žijú ďaleko od vlastného mayského územia – na západe pri Mexickom zálive.
Z historického hľadiska existovala už okolo roku 2200 pred Kr. v guatemalských vysočinách pramayčina, ktorá najneskôr v strednom predklasickom období (900 – 300 pred Kr.) bola rozdelená na 4-5 jazykových skupín, ktorými sa už hovorilo na tradičnom mayskom území (+ na území Huatékov), boli to:
Zo západnej cholčiny sa neskôr vyvinula širšia cholčina (= užšia cholská + tzotzilsko-tzeltalská vetva) a širšia kanjobalská vetva. Z východnej cholčiny sa vyvinula mamská a širšia quichéska vetva. Medzi jazyky, ktoré sa osamostanili medzi poslednými (v poklasickom období), patria jazyky z vetvy yucatéckej, mamskej a niektoré zo širšej quichéskej vetvy.
Mayské klasické nápisy sú všetky písané v užšej cholčine, poklasické nápisy aj v yucatéčtine.
Copán

Copán bol – po Dzibilchaltúne a Tikale – tretím najväčším mayským mestom v klasickom období (pozri Dejiny Mayov). Nachádza sa na brehu rovnomennej rieky Copán (ktorá je prítokom rieky Motagua) v severozápadnom Hondurase v nížinnej oblasti (). Je to najvyššie a zároveň najjužnejšie položené mesto z klasického mayského obdobia. Tesne po roku 800 tu žilo asi 18 000 – 20 000 obyvateľov.
Charakteristika.
Mesto sa skladá z hlavnej skupiny budov (0,22 km²) a asi 16 pridružených podskupín budov (niekedy vzdialených až 26 km).
Hlavná skupina obsahuje:
Copán bol strediskom vedy, najmä astronómie a matematiky. Copánski astronómovia vypočítali najpresnejšie dĺžku slnečného roka zo všetkých Mayov, ďalej ekliptické periódy a objavili novú metódu výpočtu lunárnach mesiacov.
Pri jednej stéle z roku 782 sa našli dve malé zlaté figúrky, ktoré patria k ojedinelým nálezom zo zlata z klasického obdobia Mayov.
Copán je jedna z najdlhšie a najlepšie preskúmaných mayských lokalít.
Dejiny.
Údolie Copánu je osídlené od 13. stor. pred Kr. Mesto Copán začalo ako malá poľnohospodárska osada okolo roku 1000 pred Kr. V roku 160 po Kr. bolo založené tzv. Copánske kráľovstvo.
Počas klasického obdobia sa Copán stal dôležitým mayským náleziskom. Medzi rokmi 426 a 820 tu vládla dynastia vládcu menom Yax-Kuk-Mo (426 – cca. 437 po Kr.), ktorá zahŕňala celkovo 16 vládcov. Počas vlády vládcu menom Waxaklajuun Ubaah K'awil (695-736 po Kr.) sa vyvinul štýl sôch, ktorého plasticita a živosť sú jedinečné. Väčšina dnes zachovaných stavieb pochádza z obdobia vlády posledných troch vládcov Copánu (738–822 po Kr.). 
V roku 822 (z ktorého pochádza posledný datovaný monument z mesta) nastúpil na trón U-Kit-Tok a v priebehu 10 rokov sa ústredná vláda zrútila. Nastalo obdobie prudkého vyľudňovania, až kým do roku 1200 Mayovia oblasť úplne neopustili. Práve v Copáne sa v roku 1995 konali vykopávky zamerané na vyriešenie záhadného procesu vyľudňovania južných mayských nížin. Ukázali, že počet obyvateľov údolia Copánu sa medzi rokmi 700 a 850 každých 90 rokov zdvojnásoboval. 80% percent obyvateľov žilo v meste s hustotou obyvateľov v mestskom jadre až 8000 (!) osôb na km2. Celkovo takisto 80% obyvateľov údolia žilo v chatrčiach, čo názorne ukazuje neudržateľné sociálne pomery copánskeho „štátika“. Po roku 850 sa v priebehu niekoľkých desaťročí mesto a okolie vyľudnilo, kým vidiecka populácia vzrástla o 20%. Nakoniec do roku 1150 počet obyvateľov Copánu celkovo klesol o 75%.
Copán znovuobjavili John Loyd Stephens s maliarom Frederickom Catherwoodom v roku 1837 za pomoci miestnych obyvateľov. Catherwoodove ilustrácie potom lokalitu preslávili. Od začiatku 20. storočia sa konal celý rad vykopávok a reštauračných prác v centre Copánu, pri ktorých boli odkryté aj hroby viacerých bývalých vládcov, vrátane Yax Kuk Moa.
&lt;br&gt;
Tikal (mesto)

Tikal (súdobý názov znel Mutul) bolo - popri Dzibilchaltúne – najväčším mayským mestom v klasickom období (pozri Dejiny Mayov). Nachádza sa v guatemalskom departmente Petén pri prameňoch rieky Holmul.
Charakteristika.
Pozostáva z 9 oddelených skupín námestí a dvorov (akýchsi mestských buniek), často spojených vyvýšenými cestami. Celková plocha: 64 km², z toho jadro osídlenia 16 km², úplné jadro 2,5 km². V klasickom období tu žilo asi 50 000 ľudí, v úplnom jadre 10 000.
Hlavné štruktúry sú:
Pod strednou akropolou sa našli zvyšky starých chrámov, stavieb a bohatých hrobiek. Na pyramíde I (45 m výška) stojí Chrám jaguára, na pyramíde II (42 m) Chrám masiek. Pyramída I a II spolu so severnou a strednou akropolou vytýčujú tzv. Veľké námestie/nádvorie (Great Plaza). Toto námestie sa stavalo 1000 rokov a potom sa ho ostatné „mestské bunky“ Tikalu snažili v miniaturizovanej podobe napodobniť (tzv. dvojpyramídy) – každých dvadsať rokov medzi rokmi 692 a 790 vzniklo nové nádvorie so stélami. Pyramída V spolu s južnou akropolou stoja trocha južnejšie od Veľkého námestia.
Najvyššia v Tikale aj v celých dejinách Mezoameriky je Pyramída IV vysoká 79 m (alebo 65 m), na ktorej stojí Chrám dvojhlavého hada.
Dejiny.
Miesto bolo osídlené asi od roku 800 pred Kr., prvá architektúra pochádza zo 4. stor. pred Kr. V neskorom predklasickom období (300 pred Kr. – 250 po Kr.) boli postavené hlavné pyramídy a chrámy. V roku 219
založil Yax Moch Xok tikalskú dynastiu. Do vyľudnenia mesta vládlo v meste celkovo 39 vládcov. Vo včasnom klasickom období bol Tikal dôležitým mestom v obchodnej sieti Teotihuacánu. Teotihuacán tu dokonca dosadil novú dynastiu. 
Vrcholom lokality bola neskorá klasika, kedy Tikal ovládal veľkú časť južných nížin (tzv. Tikalské kráľovstvo). O vládu v Peténe bojoval s mestami ako Uaxactún, Naranjo, Caracol a Calakmul. V tomto období sa stavali veľké námestia, pyramídy, paláce a objavili sa mayské hieroglyfické a kalendárne nápisy, monumentálne sochy a podobne. Stély s dátumami sa stavali od roku 3. storočia (prvá známa 292) až do 9. storočia (869 posledný dátum z Tikalu). Stéla s vročením 292 sa považuje za najstaršiu datovanú mayskú pamiatku.
Umelecko-architektonický vrchol mesto dosiahlo medzi rokmi 600 a 800, potom prišiel úpadok – vyľudnenie a umelecká degenerácie. Tikal bol opustený v roku 899 (spolu s ostatnými mestami južných nížin).
Ako prvý európsky návštevník Tikal videl roku 1695 Avendaňo. Výskumy tu robila Pensylvánska univerzita v rokoch 1956 – 1971 pod vedením J. Dimicka a E. Schooka.
Palenque

Palenque (súdobý názov bol Lakamha' ) je významné mayská archeologická lokalita v blízkosti rovnomenného súčasného mesta v severovýchodnej časti mexického štátu Chiapas.
Charakteristika.
Cez mesto tiekla riečka Otolum, ktorá bola vedená tunelom s prečnelkovou klenbou. Po oboch stranách riečky sú terasy s esplanádami a plošinami, na vrchole ktorých stoja chrámové pyramídy a paláce s manzardovitými strechami a nádhernými reliéfmi.
Hlavné štruktúry:
Dejiny.
Prvé stopy osídlenia pochádzajú z 3. storočia (včasné klasické obdobie), kedy bolo mesto zriadené ako ceremionálne centrum pre veľkňazov (kráľov). Vo včasnom klasickom období nevznikli ani nápisy, ani významnejšie budovy.
Väčšina dnešnej architektúry a ozdôb fasád podchádza až z obdobia medzi 600 a 800, čiže z tzv. stredného klasického obdobia. Dnešná podoba mesta vznikol počas vlády troch najvplyvnejších vládcov (veľkňazov, čiže kráľov a zároveň vládcov) Palenque. Bol to K'inich Hanab Pakal (vládol 615 – 683, roku 675 začal stavbu Chrámu nápisov) a jeho dvaja synovia Kan Balam (684 – 702) a K'an Hoy Kitam (702 – 711). Hanab Kanal a Kan Balam sú zodpovední za krásne stavby mesta. Túto „dynastiu“ prerušil roku 711 Tonina, ktorý zajal K'an Hoy Kitama. V roku 722 po Kr. dynastiu však obnovil K'inich Ahkal Mo'Nab (721 – 736) z vedľajšej línie kmeňa. Tento dal postaviť aj chrám 19.
Koncom klasického obdobia postavili okolo lokality terasovité opevnenia, zrejme aby mesto ochránili pred útočníkmi zo stredného pobrežia Mexického zálivu. Aj budovy prestavali akoby na účely blokády.
Posledný dátum z Palenque je rok 799.
Ruiny Palenque sú známe od 18. storočia, prvé výskumy robil Angličan J. Maudslay, ale až v 40-tych rokoch 20. stroročia sa začali intenzívnejšie vykopávky, ktoré trvajú dodnes. Neustále sa vyskytujú nové objavy, ako napríklad nedávno objavený trón v Chráme 19.
Stéla

Stéla v archeológii označuje viacero druhov podobných kamenných útvarov: 
Pôvodne je to pamätník vo forme plochého kamenného bloku.
V starovekom Grécku je to náhrobný kameň tvaru stĺpika (štvrohranného alebo plochého) alebo dosky. Väčšinou stál v podstavci alebo bol osadený do zeme. Bol na ňom nápis alebo reliéf (spravidla s architektonicky ukončeným štítom), ktorý zobrazoval postavu nebohého v určitom životnom úkone. Stély sa používali od mykénskej doby (16. stor. pred Kr.) až do obdobia rímskeho cisárstva.
V mayskej civilizácii je to kamenný stĺp alebo stojaca kamenná doska osadená do zeme. Mayovia stélu nazývali "lakam tuun" (veľký kameň) a stavala sa väčšinou pri príležitosti nejakého výročia. Stély sú spravidla pomaľované a obtesané na všetkých stranách a obsahujú najmä nápisy a obrazy informujúce o činoch a životných údajoch vládcov.
V starovekom Egypte je stéla architektonický prvok v tvare nepravých dverí na východnej stene monumentálneho náhrobku.
NMEA 0183

NMEA 0183 (alebo v skratke NMEA) je kombinovaná elektrická a dátová smernica pre komunikáciu medzi námornou elektronikou a taktiež, všeobecnejšie, medzi GPS prijímačmi.
NMEA 0183 protokol je spôsob, ktorým námorná elektronika a hlavne GPS prijímače navzájom komunikujú. Bol zadefinovaný a je regulovaný National Marine Electronics Association.
0183 štandard používa jednoduchý seriový protokol a vysiela „správu“ z jedného vysielača ku viacerým prijímačom.
Marián Blaha

Marián Blaha KCHS (narodený ako Jakub Marián Blcha, priezvisko zmenené v roku 1915; * 10. júl 1869, Liptovský Hrádok – † 21. august 1943, Svätý Kríž nad Hronom) bol slovenský rímskokatolícky biskup, od roku 1920 diecézny biskup banskobystrickej diecézy.
Životopis.
Študoval na gymnáziu v Levoči, kde aj zmaturoval. Štúdium teológie ukončil v roku 1892 v Spišskej Kapitule. Za kňaza ho 29. júna 1892 vysvätil spišský biskup Pavol Smrečáni. Po vysviacke pôsobil rok ako kaplán v Ždiari. Od 29. júna 1893 do 30. októbra 1895 bol kaplánom v Nižných Ružbachoch následne sa stal kaplánom v Kežmarku. Do roku 1903 pôsobil ako vychovávateľ v rodine grófa Andreja Zamoyského na zámku v Starej Ľubovni.
V rokoch 19131919 bol hlavným tajomníkom Spolku sv. Vojtecha v Trnave. 
Po úmrtí spišského biskupa Alexandra Párvyho 24. marca 1919 bol 4. augusta 1919 kapitulou zvolený za kapitulárneho vikára Spišskej diecézy.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska a vzniku ČSR bolo treba urýchlene riešiť otázku biskupov na Slovensku. Nitriansky biskup Viliam Batthyány a banskobystrický biskup Wolfgang Radnai boli vypovedaní z územia ČSR. Rožňavský biskup Ľudovít Balás zomrel v Rožňave 18. septembra 1920. Vláda uvažovala aj o vypovedaní košického biskupa Augustína Fischera-Colbrieho. Napokon však mohol zostať, pretože sa nenašiel žiadny vážny dôvod na jeho vyhostenie. Väčšia časť ostrihomskej arcidiecézy sa stala súčasťou ČSR a arcibiskup János Černoch zostal v Ostrihome. 
V tejto situácii pápež Benedikt XV. v tajnom konzistóriu 13. novembra 1920 vymenoval prvých troch slovenských biskupov – Mariána Blahu pre Banskobystrické biskupstvo, Karola Kmeťka pre Nitrianske biskupstvo a Jána Vojtaššáka pre Spišské biskupstvo. Všetkých troch vysvätil 13. februára 1921 v Nitre pápežský nuncius v Prahe Clemente Micara, hlavnými spolusvätiteľmi boli neskorší pražský arcibiskup Karel Kašpar a pražský pomocný biskup Antonín Podlaha.
Začiatok októbra 1924 otvoril zaniknuté biskupské lýceum v Banskej Bystrici. Bol spoluzakladateľom HSĽS, podporoval jej ideológiu a politiku. Pôsobil najmä v kultúrno-umeleckej oblasti, ktorú ovplyvňoval v klerikálnom duchu. Bol funkcionárom viacerých kultúrnych, literárnych a umeleckých spolkov. Od roku 1921 bol predsedom Spolku sv. Vojtecha a od roku 1926 predsedom Matice slovenskej.
Od roku 1938 kvôli ťažkej chorobe sa postupne stiahol z verejného života. 14. júna 1941 bol do funkcie biskupa koadjútora menovaný Andrej Škrábik, ktorý od augusta 1941 fakticky prevzal správu diecézy. Marián Blaha zomrel 21. augusta 1943 vo Svätom Kríži nad Hronom (dnešný Žiar nad Hronom). Pochovaný bol v miestnej biskupskej krypte pod farským Kostolom Povýšenia svätého Kríža.
Kyslíkatý derivát

Kyslíkaté deriváty sú deriváty uhľovodíkov, ktoré obsahujú vo svojej molekule kyslík viazaný dvomi jednoduchými kovalentnými väzbami alebo jednou dvojitou (-O- alebo =O). Všeobecné vzorce sú potom R1-O-R2 alebo R=O.
Naviazaný reťazec (R) môže byť vodík, samostatný uhlík (C), alifatický (acyklický) alebo aromatický (cyklický) uhľovodíkový reťazec.
Alkohol (hydroxyderivát)

Alkoholy sú hydroxyderiváty, v ktorých je hydroxylová skupina -OH naviazaná na uhlík.
Štruktúra.
Podľa počtu kovalentných väzieb s uhlíkmi (C-C), ktoré má uhlíkový atóm nesúci –OH skupinu, ich delíme na primárne, sekundárne a terciárne.
Najjednoduchším alkoholom je metanol (metylalkohol).
Alkoholy môžu obsahovať jednu alebo viac hydroxylových skupín, no dve alebo viac skupín sa na jednom uhlíkovom atóme môžu nachádzať len výnimočne. 
Názvoslovie.
Názvy alkoholov sa tvoria od názvu uhlovodíkového reťazca
Pri vyšších alkoholoch alebo viacsýtnych alkoholoch sa v názve uvádza číslo uhlíka alebo uhlíkov, na ktorom sú tieto skupiny naviazané, ako aj počet -OH skupín ("di-", "tri-", "tetra-", "penta-"):
 H H H H H H
 H-C-C-C-H → H-"3"C-"2"C-1C-O-H
 H H H H H H
 propán → propán-1-ol
 H H H H OH OH
 H-C-C-C-H → H-"3"C-2C-1C-H
 H H H H H H
 propán → propán-1,2-diol
 H H H OH OH OH
 H-C-C-C-H → H-3C-2C-1C-H
 H H H H H H
 propán → propán-1,2,3-triol (glycerol)
Acidobázické vlastnosti.
Alkoholy sú amfotérne látky, čo znamená, že sa správajú aj ako kyseliny, aj ako zásady v závislosti od prostredia.
Kyslé reakcie.
Účinkom alkalických kovov tvoria alkoholy soli nazývané alkoholáty alebo alkoxidy. Obsahujú skupinu R-O−
2 R-OH + 2 Na → 2 R-O−Na+ + H2
2 R-OH + 2 NaOH → 2 R-O−Na+ + H2O ; táto reakcia však neprebieha, pretože alkoholátový anión je oveľa silnejšia zásada ako voda a keďže vo vode nemôže byť silnejšia zásada ako je OH-, naša reakcia bude prebiehať opačným smerom, čiže prebieha hydrolýza alkoholátu
napr.:
2 CH3CH2OH + 2 Na → 2 CH3CH2O−Na+ + H2
CH3ONa + CH3I → CH3OCH3 + NaI
Názvoslovie alkoholátov:
CH3ONa
- systémové názvy nátrium-metanolát, "metoxid sodný" (menej správny)
- nesprávne je použiť názov typu "metanolát sodný"
Zásadité reakcie.
Zásadité vlastnosti alkoholov vyplývajú z voľných elektrónových párov, ktoré sa nachádzajú na kyslíku. Kyslík je teda schopný viazať H+, čím sa vytvorí alkyloxóniový katión, z ktorého sa odštepuje H2O.
Takto ale nereagujú primárne alkoholy. Sekundárne reagujú po zahriatí, terciárne už pri izbovej teplote.
R-OH + HCl → R-Cl + H2O
Aldehyd

Aldehyd je organická zlúčenina, chemicky kyslíkatý derivát uhľovodíkov s aldehydickou funkčnou skupinou R–CH=O. Sú vonnou súčasťou rastlinných silíc a taktiež intermediáty biochemických reakcií, napríklad Krebsovho cyklu. Využívajú sa v priemyslovom rozsahu pre organické syntézy uhlíkatých skeletov. 
V názvosloví sa prítomnosť aldehydickej funkčnej skupiny vyjadruje:
V mnohých prípadoch sa používajú aj triviálne názvy typu formaldehyd (metanál), benzaldehyd (benzénkarbaldehyd) ap.
Príprava.
Najčastejšie oxidáciou primárnych alkoholov, napríklad:
Vzniknutý aldehyd je z reakčnej zmesi ťažko izolovateľný, pretože sa ihneď oxiduje na príslušnú karboxylovú kyselinu.
Karboxylová kyselina

Karboxylové kyseliny sú organické zlúčeniny s karboxylovou funkčnou skupinou –COOH. 
Radia sa medzi kyslíkaté deriváty organických zlúčenín. V názvoch zlúčenín sa prítomnosť karboxylovej funkčnej skupiny vyjadruje predponou "karboxy-" alebo príponou "-ová kyselina". Sú to Brønstedove kyseliny, teda fungujú ako donor vodíkového protónu H+.
Fyzikálne vlastnosti.
Karboxylové kyseliny majú vyššie body varu a body topenia, ako by sa dalo usúdiť podľa ich mólovej hmotnosti. Je to spôsobené tým, že vytvárajú silné medzimolekulové vodíkové väzby. Sú omnoho slabšie kyseliny ako minerálne kyseliny. Ich disociačné konštanty sú zhruba o päť rádov nižšie. V porovnaní s alkoholmi sú asi formula_1 silnejšími kyselinami. V infračervených spektrách sú karboxylové kyseliny charakteristické singálmi v okolí 1700 cm−1 (karbonyl codice_1) a v okolí 3000 cm−1 (hydroxyl codice_2)
Syntéza.
Karboxylové kyseliny sa zvyčajne vyrábajú oxidáciou primárnych alkoholov a aldehydov, za prítomnosti vhodých oxidačných činidiel, akými sú napr. manganistan draselný alebo oxid chrómový v kyslom prostredí.
Možno ich pripraviť hydrolýzou ich esterov alebo solí.
Reakcie.
Karboxylové kyseliny reagujú s alkalickými hydroxidmi za vzniku solí:
Soli karboxylových kyselín môžu reagovať s alkylhalogenidmi za vzniku esterov:
S roztokom hydroxidu amónneho dávajú amónne soli, ktoré možno ďalej zahriatím previesť za odštiepenia vody na amidy kyselín:
Karboxylové kyseliny sú schopné reagovať priamo s amínmi:
S tionylchloridom alebo chloridmi fosforu dávajú príslušné chloridy kyselín:
Esterifikácia karboxylových kyselín prebieha ako nukleofilná substitučná reakcia. Cez reakčný mechanizmus možno ukázať, že atóm kyslíka, ktorým sa napája alkoholový zvyšok, pochádza z molekuly alkoholu, nie z molekuly karboxylovej kyseliny:
Zahriatím dávajú anhydridy kyselín.
Zoznam najbežnejších karboxylových kyselín.
Monokarboxylové kyseliny alkánov.
Nasýtené:
Nenasýtené:
Vyššie karboxylové kyseliny/ Mastné kyseliny.
Sú viazané v lipidoch.
Aromatické karboxylové kyseliny.
Obsahujú aromatické benzénové jadro.
Hydroxykyseliny.
Okrem karboxylovej skupiny obsahujú ešte aspoň jednu hydroxylovú skupinu.
Aminokyseliny.
Sú to substitučné deriváty karboxylových kyselín, ktoré obsahujú naviac i aminoskupinu.
Hydroxyderivát

Hydroxyderiváty sú kyslíkaté deriváty uhľovodíkov, ktoré obsahujú hydroxylovú funkčnú skupinu (-OH). Ich všeobecný vzorec je ROH. Naviazaný uhľovodíkový reťazec (R) môže byť alifatický (acyklický) alebo aromatický, podľa čoho hydroxyderiváty rozdeľujeme na alifatické alkoholy a aromatické fenoly.
Ketón

Ketóny sú organické zlúčeniny, chemicky deriváty uhľovodíkov s funkčnou skupinou R1-(C=O)-R2, kde R1 a R2 predstavujú alkylové zvyšky. Spolu s aldehydmi tvoria tzv. karbonylové zlúčeniny – kyslíkaté deriváty. V predpísanom názvosloví podľa IUPAC sa názov ketónov tvorí pomocou prípony "-ón", v staršom názvosloví sa môžeme stretnúť aj s príponou "-ketón".
Najjednoduchším ketónom je acetón (dimetylketón) CH3–(C=O)–CH3
Alfred Edmund Brehm

Alfred Edmund Brehm (* 2. február 1829, Unterrenthendorf, Nemecko – † 11. november 1884, tamže), syn Christiana Ludwiga Brehma bol nemecký zoológ.
Život zvierat.
Je známy svojím viaczväzkovým ilustrovaným encyklopedickým dielom o živočíchoch, ktoré sa (od 2. vydania) volalo "Brehms Thierleben" (neskôr: "Brehms Tierleben"; doslova: Brehmov Život zvierat). Toto dielo bolo veľakrát znova vydané, často v upravenej, skrátenej či predĺženej podobe, v nemčine aj mnohých iných jazykoch.
Nemčina.
Prvé nemecké vydania do roku 1918 sú:
Po roku 1918 nasledovali mnohé ďalšie nemecké vydania tohto diela v 1, 2, 4, 5, 6, 8, 12 či 18 zväzkoch.
Slovenčina.
Dielo vyšlo prvýkrát v roku 1944 v 2 zväzkoch pod názvom "Zo života zvierat: podľa vydania B. Merkera" ako preklad značne zjednodušeného nemeckého vydania B. Merkera (originálny názov: "Die schönsten Schilderungen aus Brehms Tierleben"). Prekladateľmi boli Anton Hilbrycht, Eduard Horniš a Ľudovít Meliš-Čuga.
Odbornejšie slovenské vydanie vyšlo vo vydavateľstve Obzor rokoch 1968 - 1975 v 4 zväzkoch pod názvom "Život zvierat" (vnútri je názov uvedený aj v podobe "Brehm Život zvierat: v štyroch zväzkoch") ako preklad východonemeckého modernizovaného vydania z roku 1952 (dotlač 1955/1956), ktorého autorom je popri Brehmovi Walter Rammner. Prekladateľom bol Rudolf Klačko, ktorý text na viacerých miestach explicitne upravil aj vecne.
Čeština.
České vydania sú: 
Maďarčina.
Prvé maďarské vydania do roku 1960 sú:
Emanuel Rádl

Emanuel Rádl (* 21. december 1873, Pyšely – † 12. máj 1942, Praha) bol český filozof a biológ; vývoj teórie v biológii; filozofiu podriaďuje teológii, viera v mravnú zodpovednosť človeka.
Podľa Rádla „zjevy tohto světa, vzaté každý sám pro sebe, nejsou posledním pŕedmětem poznání; dějství světová ... jsou jen svého druhu slova smyslu neznámého, ale tu a tam poznatelného.“ Zastával aktivistický názor na filozofiu: "Čím větší filosofie, tím víc vyniká její základní účel: být programem pro reformu světa."
O reformácii povedal: Reformácia je nikdy nekončiaci boj za pravdu proti falošnej autorite, zápas za život v poznanej pravde a za demokraciu. Vďaka reformácii a z nej odvodenej demokracii Západ prekonáva ustrnuté formu kultúry, čo sa Východu nedarí.
Baška (okres Košice-okolie)

Baška () je obec v okrese Košice-okolie.
Polohopis.
Obec sa nachádza na južnom okraji Volovských vrchov, len asi od západného okraja Košíc. Na južnom okraji obce pramení Baštiansky potok.
Dejiny.
Najstaršia zachovalá písomná zmienka o osade „Bosk“ pochádza z roku 1247. V roku 1322 bola vo vlastníctve zemanov Dominika a Jána, v prvej tretine 15. storočia už patrila Frankovi zo Šemše, no už v roku 1447 prešla do majetku Košíc. Onedlho patrila do drevársko-banského podnikateľského zázemia Košíc. V roku 1559 obec obývalo 16 rodín, v roku 1828 mala 27 domov a 198 obyvateľov. Aj keď v obci žili aj nemeckí prisťahovalci, v 18. storočí sa tu hovorilo po slovensky. V 19. storočí postihol obec veľký požiar, ktorý zničil takmer všetky domy. 
Jednotriedna škola bola otvorená v roku 1905, fungovala až do 80. rokov, kedy bola zatvorená. Dnes v rekonštruovanej budove sídli obecný úrad. Učitelia organizovali kultúrny život a viedli ochotnícke divadlo, zachovali sa napr. tradície svadobných obradov.. Po vzniku 1. ČSR bolo hlavým živobytím obyvateľov poľnohospodárstvo a práca v lese. Počas 2. svetovej vojny bola súčasťou Maďarska. Po vojne bola obec elektrifikovaná, bol zavedený obecný rozhlas a založené roľnícke družstvo, v 90. rokoch pribudol dom smútku, ihrisko a rozvod plynu, začala sa výstavba kanalizácie a vodovodu. V súčasnosti pracuje väčšina obyvateľov v Košiciach.
Baška

Baška môže byť:
Erich Ludendorff

Erich Ludendorff (* 9. apríl 1865, Kruszewnia – † 20. december 1937, Tutzing) bol pruský a nemecký generál, politik. Bol faktickým vojenským veliteľom porazenej nemeckej armády v prvej svetovej vojne. Po vojne bol šíriteľom aj predstaviteľom mýtu o tom, že Nemecko prehralo vojnu len preto, že ho zradili republikáni a marxisti. Bol odporcom Versaillskej zmluvy (1919) a preto sa aj stal predstaviteľom nacionalistickej pravice a zúčastnil na neúspešných pučoch v rokoch 1920 a 1923. Od roku 1924 bol poslancom v parlamente a najvyššie postavenie dosiahol po prevzatí moci Hitlerom. V roku 1935 napísal knihu "Der Totale Krieg" ("Totálna vojna"), ktorú ako frázu využila nacistická propaganda. Ku koncu života bol pod vplyvom svojej druhej manželky Mathilde politicky bezvýznamný, ale oslavovaný a v roku 1937 mu Adolf Hitler vystrojil veľkolepý štátny pohreb.
Život.
Bol vojakom z povolania už pred prvou svetovou vojnou. Od roku 1895 dôstojník generálneho štábu, 19081912 šéf oddelenia. 
Za prvej svetovej vojny veliteľ generálneho štábu 8. armády vo Východnom Prusku. Preslávil sa (spolu s generálom, poľným maršalom, von Hindenburgom) víťazstvom nad ruskými vojskami pri Tannenbergu vo Východnom Prusku v roku 1914 (spolu s Hindenburgom bol nazývaný hrdina Tannenbergu). 
Od augusta 1916 bol ako zástupca Hindenburga faktickým veliteľom nemeckej armády (stal sa generálom infantérie a zásobovania v treťom vrchnom velení pozemnej armády). Podporoval anexionistické vojenské ciele, najmä na východe (plány na presídlenie Slovanov). Vo februári 1917 inicioval obnovené vyhlásenie neobmedzenej ponorkovej vojny, neskôr mal rozhodujúci podiel na zvrhnutí ríšskeho kancelára Theobalda von Bethmann-Hollweg a jeho vystriedanie exponentom vojenského velenia G. Hertlingom. 
Po neúspechu letnej ofenzívy v roku 1918 vo Francúzsku a zrútení balkánskeho frontu 29. septembra požiadal vládu, aby začala rokovania o prímerí a odporučil parlamentarizáciu systému. Po oznámení tvrdých podmienok prímeria sa usiloval o obnovenie bojov. 26. októbra 1918 bol zosadený a odišiel do Švédska. 
Po návrate do Nemecka bol politicky aktívny vo zväzoch extrémnej nacionalistickej pravice. Podporoval Kappov puč v roku 1920, neskôr istý čas podporoval Adolfa Hitlera, bol účastníkom tzv. „pivnicového puča“ (česky a anglicky „pivný puč“) v roku 1923. V procese s pučistami bol oslobodený. V rokoch 1924 - 1928 bol poslancom ríšskeho snemu za rôzne pravicové zoskupenia. Bol kandidátom nacionalistických skupín v prezidentských voľbách v roku 1925 (utrpel porážku). Pod vplyvom svojej druhej manželky Mathilde, rod. Spieß, rozvinul antikresťanské a antižidovské myšlienky, sám seba videl ako bojovníka za kultúru (Kulturkämpfer). Ku koncu života už nedosiahol významnejší politický vplyv. Bol spoluzakladateľom tzv. Tannenbergského spolku (1926 zal. - 1933 zakázaný) a Spolku pre poznanie Boha (1937 zal. - 1961 na zákl. spolkového ústavného zákona zakázaný).
Fleetwood Mac

Fleetwood Mac je britsko-americká bluesrocková skupina založená v roku 1967, ktorá prešla viacerými personálnymi zmenami, ale aj etapami v dosiahnutých úspechov. Jediným stálym členom skupiny je v súčasnosti bubeník ktorého meno sa nachádza aj v názve kapely: Mick Fleetwood.
Dve najúspešnejšie etapy skupiny Fleetwood Mac boli: koncom 60. rokov počas boomu britského blues, kedy skupinu viedol gitarista Peter Green a v rokoch 1975-1987, kedy bola táto skupina viacej popovo orientovaná. V tomto období boli členmi zoskupenia Christine McVie, Lindsey Buckingham a Stevie Nicks. 
Fleetwood Mac s predajom viac ako 100 miliónov nahrávok patrí medzi najpredávanejších hudobných umelcov sveta. 
Ich album "Rumours" z roku 1977 je jedným zo svetovo komerčne najúspešnejších. V americkom rebríčku "Billboard 200", sa udržal na prvej priečke 31 týždňov, podľa časopisu "Rolling Stone" je na 25. mieste zoznamu 500 najlepších albumov všetkých čias. Je v prvej desiatke najpredávanejších albumov - na celom svete sa z neho predalo viac ako 40 miliónov nosičov.
V roku 1998 bola skupina Fleetwood Mac uvedená do "Rokenrolovej siene slávy."
Diskografia.
Albumy
Hity
Paul von Hindenburg

Paul von Hindenburg, plným menom Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (* 2. október 1847, Posen – † 2. august 1934, Neudeck (dnes Ogrodzieniec)) bol pruský generál, náčelník generálneho štábu a druhý ríšsky prezident Weimarskej republiky. Bol predstaviteľ pruských junkerov.
Životopis.
Bol syn pruského dôstojníka. V rokoch 1859 – 1866 chodil do Ústavu pre kadetov v okrese Liegnitz, neskôr v Berlíne. V roku 1866 sa ako poručík zúčastnil na Rakúsko-pruskej vojne, v rokoch 1870 – 1871 sa zúčastnil na Prusko-francúzskej vojne.
V roku 1903 sa stal veliacim generálom. V roku 1911 vo veku 64 rokov odišiel do penzie. O tri roky neskôr, keď vypukla prvá svetová vojna, ho povolali z penzie späť a 22. augusta 1914 bol vymenovaný ako vrchný veliteľ 8. armády (čiže nemeckých vojsk na východnom fronte). 8. armáda následne v bitke pri Tannenbergu porazila ruské vojská. Nemeckí nacionalisti zideologizovali tzv. druhú bitku pri Tannenbergu ako pomstu za porážku Rádu nemeckých rytierov spojenými poľskými, ruskými a litovskými vojskami, ktorú údajne na tom istom mieste utrpeli v roku 1410 (tzv. bitka pri Grunwalde). V skutočnosti sa druhá bitka odohrala pri Frogenau, vyše 30 kilometrov od Tannenbergu. Paul von Hindenburg v tejto bitke preukázal neobyčajné vojvodcovské kvality. V rokoch 1916 – 1919 bol šéfom generálneho štábu poľného vojska, čiže vrchný veliteľ brannej moci.
V rokoch 1925 – 1934 bol ríšsky prezident. Roku 1933 vymenoval Adolfa Hitlera za ríšskeho kancelára a o rok nato zomrel.
Trivia.
Podľa neho bola pomenovaná vzducholoď Hindenburg.
Electric Light Orchestra

Electric Light Orchestra (ELO) je britská rocková skupina, ktorú spolu s bubeníkom Bev Bevanom v roku 1970 v Birminghame založili skladatelia a multi-inštrumentalisti Jeff Lynne a Roy Wood. Ich hudobná produkcia bola ovplyvnená v tom čase populárnym progresívnym rockom. Hudba skupiny ELO je kritikou označovaná za futuristickú zmes aranžmánov, ktorá vychádza z hudobného štýlu The Beatles, označovaného aj ako Beatlesque, popu a klasickej hudby. Potom, ako od skupiny v roku 1972 odišiel Roy Wood, ich lídrom sa stal Jeff Lynne, ktorý s kapelou realizoval svoje hudobné nápady. Stabilnými členmi zoskupenia po tomto ich novom štarte zostali Lynne, Bevan a hráč na klávesové nástroje, Richard Tandy.
Zámerom pre vznik kapely ELO bola Lynneho a Woodova snaha produkovať moderne znejúce rockové a popové skladby, ktoré by mali zvuk pripomínajúci klasickú hudbu. Vychádzali z Woodovej predchádzajúcej kapely The Move, v ktorej s ním účinkovali aj Bevan a Lynne. V 70. a 80. rokoch 20. storočia skupina ELO vydala sériu albumov a singlov, ktoré dosiahli Top 10 hudobných rebríčkov. Dva albumy, prvý s diskonahrávkami, "Discovery" (1979), a druhý koncepčný album s témou science fiction, nazvaný "Time" (1981), dosiahli vrchol britských hudobných rebríčkov. V roku 1986 Lynne stratil záujem o kapelu a ukončil s ňou spoluprácu. Bevan reagoval vytvorením vlastnej kapely, ELO Part II, z ktorej sa neskôr stala hudobná skupina The Orchestra. Okrem krátkeho spoločného účinkovania medzi rokmi 2000–01, bola skupina ELO počas troch desaťročí prakticky neaktívna. V roku 2014 Lynne spolu s Tandym začali spolu vystupovať na koncertnom turné s novými nahrávkami, pod spoločným pseudonymom Jeff Lynne's ELO.
Medzi rokmi 1972 až 1986, počas svojej hlavnej štrnásťročnej hudobnej kariéry aktívneho nahrávania a koncertovania, skupina ELO na celom svete predala viac ako 50-miliónov hudobných nosičov. Majú na svojom konte 19 kanadských (od CRIA), 21 amerických (od RIAA) a 38 britských (od BPI) hudobných ocenení. V Spojených štátoch v polovici sedemdesiatych rokov skupina zaznamenala významný komerčný úspech. Boli v tomto období v médiách označení za „anglických chlapcov s veľkými husľami“. Medzi rokmi 1972 až 1986 mali ELO dvadsať singlov v Top 20 rebríčku UK Singles Chart a pätnásť Top 20 v rebríčku "Billboard" Hot 100. Medzi ich rekordmi je aj najviac (20) singlov v Top 40 rebríčka "Billboard" Hot 100, ktoré získali bez toho aby v USA dosiahli v tomto hodnotení číslo jeden. V roku 2017 bola skupina ELO v zložení: Wood, Lynne, Bevan a Tandy, uvedená do Rokenrolovej sieni slávy.
Diskografia.
Electric Light Orchestra.
Album
Electric Light Orchestra Part Two.
Album
Zloženie skupiny.
Okrem hlavných členov s kapelou spolupracovalo viacero hudobníkov.
ELO

Elo môže byť:
Omega (skupina)

Omega bola jedna z najúspešnejších maďarských rockových hudobných skupín založená v septembri roku 1962. 
Skupinu založili László Benkő (organ) a János Kóbor (spev a rytmická gitara). Spočiatku skupina hrala coververzie britských a amerických rockových skladieb. Zostava skupiny sa hlavne na začiatku často menila. Medzi jej členov patril aj hráč na klávesové nástroje, Gábor Presser, ktorý začal pre skupinu skladať pôvodné piesne. Presser spolupracoval na troch albumoch Omegy, ktoré boli štýlovo príbuzné s hudbou skupiny The Beatles, no v skladbách boli badateľné vplyvy progresívneho a space-rockového hudobného štýlu. Neskôr Presser zo skupiny odišiel aby spolu s hráčom na bicie, Józsefom Lauxom, založil ďalšiu úspešnú maďarskú rockovú skupinu s názvom Locomotiv GT. Po príchode bubeníka Ferenca Debreczeniho zo skupiny Neoton Família vznikla zostava, ktorá formovala skupinu v nasledujúcich viac ako 30 rokoch. V rokoch 1972 až 1987 vydala desať ďalších albumov, z ktorých väčšina vyšla v maďarskej aj anglickej verzii. Po niekoľkých neaktívnych rokoch sa skupina znovu zišla v roku 1994, spolu s Presserom vystúpila na koncertoch a vydala v roku 1995 album "Trans And Dance".
Skupina Omega mala výrazný úspech aj mimo Maďarska. V 60. a 70. rokoch bola populárna v bývalom Československu, Poľsku, Juhoslávii, koncertovala aj v Anglicku a v Nemecku, coververziu ich skladby - Dievča s perlami vo vlasoch () naspievala na svoj koncertný album z roku 1995 aj skupina Scorpions (pieseň „White Dove“, ktorú Omega vydala s názvom „Pearls In Her Hair“).
V roku 2006 skupina Omega vydala šestnásty štúdiový album s názvom "Égi jel". Zatiaľ posledný anglický album skupiny je "Transcendent" z roku 1996. Na jar a v lete 2006 mala Omega koncertné turné "EurOmega 2006", s ktorým navštívila aj Maďarsko, Slovensko, Rumunsko, Nemecko (Berlín) a Švajčiarsko (Bazilej).