burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Eudémos z Rodosu

Eudémos z R(h)odu (iné názvy: Eudemos z R(h)odu, Eudámos z R(h)odu, Eudamos z R(h)odu; 4./3. stor. pred Kr.) bol grécky filozof (peripatetik), matematik a astronóm, žiak Aristotelov. Keď Aristoteles rozvrhoval v rámci spoločného diela školy vypísanie dejín filozofických náuk, pripadla Eudemovi úloha spracovať dejiny aritmetiky, geometrie a astronómie. 
Z jeho literárnej tvorby sú napokon najoriginálnejšie práve tieto tri uvedené odborné diela, pri písaní ktorých, ako ukazujú zlomky, použil veľmi cenný materiál. Zachované zlomky sú hlavným a takmer jediným prameňom o starovekých matematikoch a astronómoch. Trvale je jeho meno spojené s dielom jeho učiteľa, pretože jedna z troch Aristotelových Etík nesie názov "Etika Eudemova"; Eudemos ju totiž vydal, opierajúc sa o Aristotelove prednášky i o jeho hlavnú Etiku Nikomachovu. Na niektorých miestach sú vlastné Eudemove dodatky.
Eudóros z Alexandrie

Eudóros z Alexandrie alebo Eudoros z Alexandrie (prvá polovica 1. storočia) bol starogrécky filozof, predstaviteľ stredného platonizmu. Eudoros vypracoval monistickú koncepciu sveta a života využívajúc myšlienky stoicizmu a pytagoreizmu.
Eudoxos z Knidu

Eudoxos z Knidu (* asi 408 pred Kr. – † 355 pred Kr.) bol grécky lekár, matematik, hvezdár a filozof.
Bol člen Starej Akadémie, zdokonalil elementárnu geometriu. Bol žiakom Platóna a egyptských astronómov, tvorca teórie o nebeských sférach, ktoré sa točia v sústredených kruhoch okolo nepohyblivej Zeme. Sférická krivka, ktorú zostrojil na základe svojich pozorovaní, presne napodobňuje zdanlivý pohyb planét. Eudoxos sa pokúsil o vedecký výklad vesmíru na základe presného pozorovania, pokiaľ to je voľným okom možné; starovek totiž nepoznal ďalekohľad.
Gareth Evans

Gareth Evans (* 12. máj 1946, Londýn – † 10. august 1980) bol anglický filozof na Oxfordskej univerzite, predstaviteľ analytickej filozofie.
Eukleides z Megary

Eukleides z Megary/z Megár (iné názvy: Eukleidés z Megary/Megár, Euklides z Megary/Megár; * asi 450 pred Kr., Megara – † asi 380/370 pred Kr., Megara) bol starogrécky filozof, zakladateľ megarskej školy.
Patril medzi najstarších stúpencov Sokrata, s ktorým sa stýkal už od začiatku peloponézskej vojny. Keď bol uznesením aténskeho snemu (432/1) zakázaný všetkým Megarčanom pod trestom smrti vstup do Atén, chodil vraj Eukleides za Sokratom večer v ženskom preoblečení. Eukleides bol aj medzi tými Sokratovými priateľmi, ktorí k nemu prišli do väzenia posledný deň jeho života. Po jeho smrti našli u Eukleida v Megare útočisko početní Sokratovi žiaci, medzi nim aj Platón. Kedy Euklides založil vlastnú školu, ktorá existovala ešte na konci 4. storočia, nie je známe.
Eukleides napísal 6 dialógov (nezachovali sa však): "Lamprias", "Aischinés", "Foinix", "Kritón", "Alkibiades", "Erotikos" (O láske). Stoik Panaitios pochyboval o ich pravosti.
Správy o Eukleidovom učení sú veľmi skromné. Zdá sa, že uskutočnil určitú syntézu eleatskej filozofie a Sokratovho učenia. Eukleidova škola bola povestná vyhľadávaním logických paradoxov a apórií. Jej prínos k rozvoju antickej logiky bol značný.
Materializmus vedecký

Materializmus vedecký je smer súčasnej filozofie najmä v USA; záujem sa sústreďuje najmä na psychofyzický problém.
Neoexistencializmus

Neoexistencializmus je smer súčasnej filozofie.
Neorealizmus

Neorealizmus je smer umenia (literatúra, hudba, maliarstvo, film a pod.) a filozofie na začiatku 20. storočia nadväzujúci na východiská realizmu. Zdôrazňuje nevyhnutnosť budovania základných poznatkov špeciálnych vied.
Neorealizmus vznikol v Taliansku koncom 2. svetovej vojny. Najviac sa uplatnil vo filme, ale aj v iných odvetviach umenia, hlavne v literatúre. Neorealistickí autori podávajú realitu surovo a neokrášlene, dej sa často odohráva v chudobných štvrtiach miest alebo na dedinách. Mnohé neorealistické diela sa tiež kriticky vyjadrovali voči fašistickému režimu v Taliansku. Neorealisti používajú bežný hovorový jazyk, dialekty a slang. Vyvinul sa "introspektívny román" (intro = dovnútra, spectare = hľadieť), v ktorom hrdina formuje okolitú skutočnosť. Vyjadruje to vo svojich myšlienkach, citoch a analyzuje svoje vnútro.
Predstavitelia.
Film 
Literatúra
Novohegelovstvo

Neoidealizmus alebo novoidealizmus je filozofický smer, idealistická reakcia na materializmus a pozitivizmus konca 19. storočia.
V kontexte neoidealizmu, Novohegelovstvo je nejednotný filozofický prúd súčasnej filozofie, ktorý sa od konca 19. storočia alebo od začiatku 20. storočia rozvíja v Nemecku, Francúzsku, Anglicku, Holandsku, Taliansku, Rusku, Škandinávii a USA v nadväznosti na Hegelovu filozofiu. Osobitný dôraz kladie na rozbor otázok kultúry a dejín. Novohegelovstvo vyzdvihuje duchovedu nad prírodovedu.
Orfizmus

Orfizmus bol náboženský smer a kult v starovekom Grécku. Vznikol asi v 8. storočí pred Kr., rozšíril sa v 7. a 6. storočí. Ovplyvnil učenie pytagorejcov. Nadväzoval na kult boha Dionýza, bol pomenovaný podľa mýtického pevca Orfea. Orfizmus predpokladá, že na rozdiel od strastiplného života pozemského je záhrobný život blažený.
Orfizmus sa formoval ako svetonázor relatívne uzavretých vnútrozemských societ spájajúcich svoju existenciu s démonom, ktorý, ako verili, ich oduševňoval vcelku i jednotlivo. Táto božská nesmrteľná sila je niečo nadindividuálne a všetko zjednocuje, čo sociálno-psychologicky zodpovedá už istej emancipácii individuálneho vedomia, ale tým aj uznaniu jeho závislosti od božskej sily, ktorú v jednotlivcovi reprezentuje nesmrteľná duša. V týchto predstavách nám chýba prítomnosť a výkon osudu (homérsky mýtus).
Peripatetizmus

Peripatetici (z gr. PERIPATEIN = chodiť okolo) = peripatetická škola
žiaci a prívrženci Aristotela nazvaní takto podľa toho, že sa
prechádzali popri stĺporadiach či stromoradiach (peripatos) Aristotelovho
gymnasionu Lykeion. Medzi peripatetikmi sa pestoval záujem o prírodné vedy. Peripatetická škola
jestvovala okolo 1000 rokov (do r. 529 n. l.) a bola najväčším strediskom antickej vedy.
Najznámejší peripatetici: Theofrastos z Eresu, Eudemos z Rodu, Aristoxenos, Dikaiarchos, Straton, Andronikos z Rodu, Alexander z Afrodízie.
Postpozitivizmus

Postpozitivizmus je súhrnné označenie radu filozofických koncepcií, ktoré sa utvorili v priebehu
50. - 70. rokov 20. storočia v procese kritiky a revízie neopozitivizmu. Do postpozitivizmu sa zvyknú zaraďovať najmä tieto filozofické smery, školy, učenia: kritický racionalizmus,
neopragmatizmus, vedecký materializmus, historická škola filozofie vedy. Postpozitivisti skúmajú predovšetkým problematiku základov racionality (vrátane racionality vedeckého poznania),
pokiaľ ide o vedu, zaujímajú sa najmä o genetickú a dynamickú dominantu vývinu vedy a jeho nevyhnutné externé sub- a superštrukturálne súvislosti.
Zaraďuje sa sem Foucalt, Imre Lakatos, Thomas Kuhn (už v 50 rokoch rozpracoval koncepciu nevysloveného, skrytého poznania - oslovujeme si ho v praktickej, spoločenskej činnosti), Paul Karl Fayerabend (predstaviteľ epistemologického anarchizmu).
Prvý z mysliteľov, ktorý kritizoval logický pozitivizmus bol už Karl Popper v súvislosti s falzifikacionizmom. Postpozitivizmus hľadá objektívnu pravdu prostredníctvom experimentálnych metód. Kuhnové filozofické koncepcie predpokladajú, že nielen myslenie, ale aj historické fenomény, móda a ďalšie vplyvy, ktoré majú historický charakter, prispievajú k dosiahnutiu objektívnej pravdy. Kuhnov postpozitivizmus odmieta vedu ako ahistorickú logistickú teóriu, naopak, ráta s tým, že vede sa vyvíja prostredníctvom svojich vlastných revolučných procesov, ktorým predchádza kríza určitej paradigmy (podobnú koncepciu zastáva Foucaltova teória diskurzu). Kľúčovou sa stáva historickosť exaktných vied a paradigiem. Revolučné procesy sa dejú pri vzniku anomálií (ak paradigma prestane byť schopná uspokojivo vysvetľovať aktuálne problémy nastáva kríza vedy a následná vedecká revolúcia). Feyerabendova "Rozprava proti metóde "zase stavia na kritike vedy ako sociálneho a kultúrneho fenoménu (odpor proti tvrdeniu, že existujú vo vede zákonitosti, cieľavedomá činnosť a pod.). Podľa Fayerabenda neexistuje žiadna konkurencia medzi paradigmami (tak ako hlásal Kuhn), považuje to za normálny stav vedy - stav chaosu. Nové filozofické teórie víťazia iba schopnosti propagácie ich zástancov. Fayerabendov metodologický anarchizmus funguje na troch základných princípoch: princíp tenacity (princíp tvrdohlavosti - každú teórie treba rozpracovať do podrobna, a to bez ohľadu na ťažkosti), princíp "Anything alls" (čokoľvek je zdôvodniteľné, treba vyskúšať vedecké aj nevedecké, resp. žiadna metóda nie je vedecká, či nevedecká), princíp proliferácie (ku všetkým teóriám treba vytvárať alternatívne teórie).
Racionalizmus (filozofia)

Racionalizmus je stanovisko rozumu, súbor filozofických smerov, ktoré do centra svojej pozornosti stavajú rozličné
druhy rozumu (), myslenie a um, racionalitu a logické usporiadanie vecí. Po nábehoch k objektivistickému racionalizmu v antike dochádza k systematizácii vlastného, subjektivistického racionalizmu v 17. storočí a v 18. storočí, a to najmä v dielach Descarta, Spinozu, Leibniza a Ch. Wolffa. Blaise Pascal, ako aj empiristi John Locke, Hume, Condillac proti racionalizmu bojovali. O prekonanie protirečenia medzi racionalizmom a empirizmom sa vo svojej koncepcii kriticizmu zaslúžil Kant. Fichte, Schelling, Hegel sa opäť vracajú k objektivistickému racionalizmu či presnejšie k panlogizmu. 
Plne racionalistický je historický materializmus, pozitivizmus, pragmatizmus a od týchto filozofií závislé
alebo nimi ovplyvnené myšlienkové smery súčasnosti: marxizmus, novopozitivizmus, logicizmus, fyzikalizmus.
Racionalizmus je spôsobom myslenia osvietenstva a zdieľa jeho optimizmus, pokiaľ verí v bezhraničné možnosti ľudského poznania. Racionalizmus uznáva iba dočasne, nie však principiálne neriešiteľné problémy. V poosvietenskom období sa výrazne stavala proti racionalizmu romantika, iracionalizmus (Schopenhauer, Kierkegaard, Maine de Biran, Nietzsche) a filozofia života (Bergson, Dilthey), hoci nezriedka a nechcene v ňom sami neprestali väziť.
Za racionalizmus možno považovať každú doktrínu, ktorá z metafyzického hľadiska vyhlasuje, že nič neexistuje bez dôvodu a teda že nič nie je nepochopiteľné rozumom.
Podľa M. Lemckeovej je racionalizmus stanoviskom v teórii poznania, ktoré vychádza z názoru, že "ratio", rozum, myslenie ako protiklad zmyslového vnímania je jediným východiskom a zárukou platného poznania. Iba určenia, ktoré pochádzajú z myslenia, sú zárukou spoľahlivého a istého vedenia o súcne, ktoré nepodlieha zmenám, ani náhodnému vzniku a zániku – na rozdiel od rozmanitých možností zmyslových klamov.
Postštrukturalizmus

Postštrukturalizmus alebo neoštrukturalizmus alebo dekonštruktivizmus (nem. Poststrukturalismus, Neostrukturalismus, Dekonstruktivismus) je smer súčasnej filozofie, ktorý sa koncom šesťdesiatych rokov vo Francúzsku odštiepil od štrukturalizmu a radikalizoval ho. Postštrukturaslizmus radikalizuje štrukturalizmom postulovanú prioritu jazykového systému pred Ja do podoby filozofie bez subjektu alebo filozofie decentralizovaného subjektu. Postštrukturalizmus sa dištancuje od systematického, celostného pojmu štruktúry staršieho štrukturalizmu a od princípu binárnej opozície a ako základnú štruktúru predpokladá nekonečnú substitúciu signifikantov a princíp plurality. Pomocou hermeneutického postupu dekonštrukcie má byť demaskovaný logocentrizmus západnej filozofie a partikulárne, neidentické má zaujať pozíciu ireducibilnej danosti.
Kritický realizmus (smer súčasnej filozofie)

Kritický realizmus je smer súčasnej filozofie, ktorý vznikol ako reakcia na neorealizmus, proti ktorého téze o imanentnosti objektu vo vedomí staval svoje učenie o štruktúre poznávacieho aktu (subjekt, objekt, danosť alebo podstata ako obsah vedomia).
V USA boli v 20.-30. rokoch 20. stor. jeho predstaviteľmi najmä: D. Drake, A. O. Lovjoy, J. B. Pratt, A. K. Rogers, Santayana, R. W. Sellars a ďalší.
Stredoveký realizmus

Stredoveký realizmus je smer v stredovekej scholastike, podľa ktorého všeobecné pojmy (univerzálie) reálne existujú.
Stredoveký realizmus nadväzoval na Platonovu koncepciu vzťahu pojmov a sveta, všeobecného
a jednotlivého. Najvýznamnejší predstavitelia: Anselm z Canterbury, Viliam zo Champeaux, Tomáš Akvinský.
Krajný stredoveký realizmus.
Je stredoveká koncepcia spôsobu existencie univerzálií, podľa ktorej sú to všeobecné entity, ktoré sú odlišné a existujúce nezávisle od jednotlivín. Predstaviteľom krajného/radikálneho stredovekého realizmu je napríklad Ján Scotus Eriugena.
Umiernený stredoveký realizmus.
Je filozofický smer. Ide o pozícia v spore o univerzálie, ktorú reprezentoval napr. Tomáš Akvinský. Umiernený realizmus uznáva popri jestvovaní univerzálií mimo alebo pred vecami aj jestvovanie univerzálií vo veciach ("universalia in rebus").
Skepticizmus (filozofia)

Skepticizmus (iné názvy: skepsa, skeptická škola) je sklon alebo tendencia spochybňovať tvrdenia, platnosti, teoretické alebo praktické hodnoty. Je to filozofická koncepcia, ktorá pochybuje o možnosti poznania skutočnosti. Skepticizmus necháva posledné slovo pochybnostiam.
Antický skepticizmus.
Antický skepticizmus (gr. "skeptikoi", odv. od slovesa "skeptesthai" – uvažovať, skúmať) ako filozofická doktrína vznikol v 4. storočí pred Kr. Bol to smer helenistickej filozofie, ktorého stúpenci pripúšťali iba skúmanie vecí, odmietali však vytváranie pevných názorov. Všetkých filozofov, ktorí dospievali k pevným názorom, napr. stoikov, epikurovcov, peripatetikov, označovali ako dogmatikov.
Existuje niekoľko vývinových etáp antického skepticizmu: 
Učenie antických skeptikov.
Skeptici pochybovali o možnosti poznať svet. Nazdávali sa, že nemôžeme nič vedieť o tom, aké sú vonkajšie veci. Ku každému súdu o veciach vonkajšieho sveta môžeme uviesť protikladný súd, ktorý bude mať rovnakú hodnotu. Preto sa treba zdržať súdenia, vyjadrovania súdov (epoché). Ako metodické pravidlo k dosiahnutiu epoché používali trópos. Až keď sa zbavíme nároku spoznávať svet, dospejeme do stavu duševného pokoja.
Stoicizmus

Stoicizmus (iné názvy: stoická škola, stoa) je filozofické učenie/smer antickej filozofie, ktorý vznikol koncom 4. storočia pred Kr. Pomenovanie tejto filozofickej školy vzniklo od Maľovanej Stoy – "Stoa Poikile (ή ποικίλη στοά) -" čo bola jedna zo stoí (starogréckych stĺpových siení) na starovekej aténskej Agore - kde túto filozofiu vykladal Zénón z Kitia.
Rozlišuje sa starší stoicizmus (jeho zakladateľom je Zenón z Kitia na Cypre, ďalšími predstaviteľmi sú Kleanthes z Assu a Chryssipos zo Soloi), stredný stoicizmus (zakladateľom je Panaitios, Poseidonios z Apameie) a mladší stoicizmus (niekedy sa hovorí aj novostoicizmus Lucius Annaeus Seneca, Marcus Aurelius a ďalší).
Jadrom stoicizmu je učenie o blaženosti, podľa ktorého sa človek môže stať šťastným iba tak, že bude žiť v súlade s prírodou alebo rozumom a cnostne, ovládne svoje vášne, túžby a afekty, t. j. dosiahne stav apatie a aponie, ako aj heroickú odovzdanosť a pokoj (athaumazia a ataraxia). Ľudská duša je súčasťou svetového celku, v ktorom vládne logos. Život človeka je predurčený a on sám ho nijako nemôže zmeniť. Filozofia ho učí zmieriť sa s touto skutočnosťou a prijať postoj rezignovanej múdrosti.
Vedúcou myšlienkou stoickej filozofie bola snaha nájsť a spracovať morálne zásady pre vtedajšieho človeka. V záujme tohto úsilia jej tvorcovia spočiatku nadväzovali na kynikov, považujúc Sokrata, Antisténa a Diogena zo Sinope za svojich učiteľov.
V teórii poznania stoici zastávali názor, že poznanie sa zakladá na jednotlivých zmyslových predstavách. Stoici delili filozofiu na logiku, fyziku a etiku.
Mladší stoicizmus.
Mladší stoicizmus alebo novostoicizmus je posledná etapa vo vývine antického stoicizmu spadajúca do obdobia rímskeho cisárstva, konkrétne do obdobia 1. – 2. storočia. Jeho najvýznamnejšími predstaviteľmi boli Lucius Annaeus Seneca, Lucius Annaeus Cornutus, Gaius Musonius Rufus, Epiktétos, Hierokles z Alexandrie a Marcus Aurelius.
Národníctvo

Národníctvo bol názorový systém maloburžoáznej roľníckej demokracie v Rusku preplietajúci agrárnu demokraciu s roľníckym utopickým socializmom, nádej, že bude možné vynechať kapitalistickú cestu vývinu. 
Ideovými osnovateľmi národníctva boli v Rusku Gercen a Černyševskij, v 70. rokoch 19. stor. ho rozvíjajú Bakunin, Lavrov, Tkačov a i.
Favorinus z Arelaty

Favorinus z Arelaty (* asi 80 – † 150) bol rímsky rétor a polyhistor galského pôvodu. Sám sa hlásil k mladšiemu skepticizmu, v skutočnosti ho pokladajú skôr sa predstaviteľa rímskeho eklekticizmu.
Lucien Febvre

Lucien Febvre (* 22. júl 1878, Nancy, Francúzsko – † 26. september 1956, Saint-Amour) bol francúzsky historik, jeden z hlavných predstaviteľov školy Annales. 
Ovplyvnil štúdium mentalít v historiografii. Vystúpil proti číro faktografickému pozitivizmu v históriografii, v ktorej videl predovšetkým vedu vychádzajúcu z problémov a samotné fakty chápe ako konštrukty. História sa nemôže zaobísť bez teoretického prístupu a výberu.
Gustav Theodor Fechner

Gustav Theodor Fechner (* 19. apríl 1801, Gross Särchen pri Muskau – † 18. november 1887, Lipsko) bol nemecký experimentálny psychológ, štatistik a filozof, od roku 1834 profesor v Lipsku. Zovšeobecnením, rozšírením a vystupňovaním pohľadov na zakúšateľné dospel k panenteistickej a panpsychickej naturfilozofii. Fechner založil psychofyziku a pokúsil sa riešiť otázku vzťahu tela a duše cestou psychofyzického paralelizmu.
Proti estetike zhora postavil estetiku zdola, ktorú zakladal na skúsenosti a indukcii.
Herbert Feigl

Herbert Feigl (* 14. december 1902, Liberec, Česko – † 1. jún 1988, Minneapolis, USA) bol americký filozof, pôvodne člen Viedenského krúžku a zástanca logického pozitivizmu, neskôr predstaviteľ vedeckého materializmu. Filozoficky artikuloval najmä psychofyzický problém čiže problém vzťahu mysle a tela (mind-body problem), pričom vypracoval o. i. koncepciu mentalistického jazyka.
Ján Feješ (publicista)

Ján Feješ (* 2. júl 1764, Toporec – † 16. marec 1823, Nižný Skálnik) bol slovenský publicista a právnik obdobia osvietenstva, popredný predstaviteľ a spoluzakladateľ Učenej spoločnosti malohontskej. Bol šľachtického pôvodu. 
Život.
Bol úradníkom Gemerskej stolice a Malohontskej stolice. Zaujímal sa o spoločenskú problematiku, snažil sa zlepšiť sociálne postavenie ľudu organizovanou výchovou a osvetou v oblasti zdravotníctva. 
V jeho názoroch sa zreteľne prejavujú protirečenia medzi zanikajúcou stredovekou (feudálnou) a vznikajúcou meštiackou ideológiou u nás. Vo filozofickej tvorbe zastával eklektické pozície.
Zdroj.
FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Paul Karl Feyerabend

Paul Karl Feyerabend (* 13. január 1924, Viedeň, Rakúsko - 11. február, 1994, Genolier, Švajčiarsko) bol rakúsko-americký filozof a historik vedy, predstaviteľ postmodernej filozofie a epistemologického anarchizmu.
Každý vedec podľa neho môže objavovať a rozpracúvať svoje vlastné teórie bez ohľadu na nezrovnalosti, protirečenia a kritiku; činnosť vedca nepodlieha nijakým racionálnym normám. Nové teórie víťazia v dôsledku propagandistickej aktivity ich prívržencov. Veda sa ničím nelíši od mýtu či náboženstva; veda je jednou z foriem ideológie. Vedu treba zbaviť privilegovanosti: v spoločnosti má mať rovnaké práva ako mýtus, mágia a náboženstvo.
Feyerabend radikalizoval názor Thomasa Samuela Kuhna o konkurencii medzi rôznymi paradigmami: nevidí totiž stav otvorenej konkurencie medzi paradigmami ako prechodnú krízovú epizódu, ale ako normálny stav. Vývoj vedeckého poznania a poznania vôbec sa neuskutočňuje kumulatívne-evolučne, ale pluralisticky revolučne.
Immanuel Hermann Fichte

Immanuel Hermann von Fichte (* 18. júl 1796, Jena – † 8. august 1879, Stuttgart) bol nemecký filozof a teológ, syn a vydavateľ diela J. G. Fichteho, odporca hegelovstva. Spoluzakladateľ časopisu Zeitschrift fuer Philosophie und speculative Theologie (od 1847 Zeitschrift fuer Philosophie und philosophische Kritik), ktorý existoval do roku 1918.
V roku 1847 zvolal 1. kongres nemeckých filozofov, ktorý sa konal v Gothe.
I. H. Fichte vypracoval koncepciu etického teizmu ako syntézu idealizmu, kresťanstva a okultizmu.
Johann Gottlieb Fichte

Johann Gottlieb Fichte (* 19. máj 1762, Rammenau, Nemecko – † 27. január 1814, Berlín) bol nemecký filozof, predstaviteľ nemeckého idealizmu; svoju filozofiu označoval ako vedoslovie (). Bol zakladateľom nemeckého nacionalizmu. Bol žiakom Immanuela Kanta.
Fichte a filozofia.
Podľa Fichteho existuje pôvodne jediná substancia, a síce Ja (). Vedomie tohto Ja dospieva v troch aktoch () k nasledovnému: 
Fichte a zahraničná politika.
Fichte stavia na Machiavelliho základoch, zameriava sa však viac na zahraničnú politiku Nemecka, t. j. Machiavelliho teórie o vládnutí neaplikuje na občanov Nemecka, ale na susedov Nemecka, na ich vzťahy s Nemeckom a medzi sebou. Fichte pokladá všetky štáty za mocichtivé expanzívne jednotky, ktoré sa v každom okamihu snažia uchvátiť pre seba čo najväčšiu moc, územie a prostriedky. 
Vnútorná politika.
Vnútorná politika je podľa Fichteho determinovaná zahraničnou politikou. Vodcovia národa majú byť charizmatickí a silní, pretože len takí sú schopní obrániť krajinu pred okolitými štátmi. Aby mohli vodcovia konať, potrebujú bezmedznú kontrolu vo vnútorných otázkach štátu. 
Fichteho koncepcia národa.
Tí, ktorí rozprávajú rovnakým jazykom sú podľa neho spojení množstvom neviditeľných spojív, sú schopní si rozumieť a ďalej rozvíjať stupeň svojho porozumenia. Toto jazykové prepojenie tu bolo skôr ako vzniklo akékoľvek ľudské umenie. Miešanie s inými ľuďmi, tj jazykom odlišnými, podľa Fichteho prináša zmätok a násilne narušuje pokrok v kultúre. Externé hranice sú dôsledkom tohto jazykového rozdelenia. Fichte verí vo vnútorné spirituálne spojenie národa, na základe jazyka a rovnakého spôsobu myslenia. Národ podľa neho patrí dokopy, je neseparovateľný od prírody.
Filiskos z Aiginy

Filiskos z Aiginy/Aigíny (; 4. storočie pred Kr.) bol starogrécky filozof, predstaviteľ kynizmu.
Vojtech Filkorn

Vojtech Filkorn (* 8. apríl 1922, Pravenec – † 14. apríl 2009, Bratislava) bol slovenský logik, univerzitný profesor, zakladateľ slovenskej exaktnej metodológie, predstaviteľ bratislavskej filozoficko-metodologickej školy. Špecializoval sa na otázky teórie vedy, metodológie vied, štruktúry a vývinu logiky v závislosti na dejinách prírodných vied.
V rokoch 1963 až 1966 bol rektorom Univerzity Komenského.
Filodémos

Filodémos (asi 110 pred Kr. Gadara – 40/35 pred Kr. ?) bol grécky filozof, predstaviteľ epikureizmu, autor epigramov.
Študoval v Aténach u epikurejca Zenóna zo Sidónu. V 70. rokoch prišiel do Talianska a stal sa významým členom epikurejského krúžku v Campánii; tu sa dostal do bližšieho kontaktu s niektorými rímskymi básnikmi, ako Quintilianom Varom, L. Variom a zrejme aj s Vergíliom a Horáciom.
Filolaos z Krotóna

Filolaos z Krotóna/z Krotónu alebo Filoláos z Krotóna/z Krotónu (* okolo 470 pred Kr., Krotón (alebo Tarent) – † ?) bol grécky filozof, predstaviteľ pytagoreizmu, súčasník Sokratov. Bol pravdepodobne prvým pytagorovcom, ktorý písal pre verejnosť.
Okolo 450 odišiel z južnej Itálie a pôsobil o. i. v Tébach. Napísal spis Peri fyseos (O prírode), ktorý podľa antickej tradície využil Platón pri písaní svojho kozmologického dialógu Timaios. Z Filolaovho spisu sa zachovalo asi 16. zl., ale ich autentickosť je sporná. Zdá sa, že najoriginálnejší bol Filolaos v kozmológii: za stred vesmíru pokladal ústredný oheň a zem považoval za obežnicu.
Filón Alexandrijský

Filón Alexandrijský alebo Filón z Alexandrie (* asi 20 pred Kr. – † 50 po Kr.) bol židovský filozof, predstaviteľ helénistických Židov.
Usiloval sa zlúčiť múdrosť Starého zákona s myšlienkami gréckej filozofie, najmä platonizmu a stoicizmu. Filón vyšiel z názoru, že reč Starého zákona sa opiera o obrazný, inotajný spôsob vyjadrovania, alebo „hovorenie inak“ (ALLEGOREIN) a že teda za jeho slovnou podobou treba odhaľovať hlbší, symbolický, večne platný význam. Druhým Filonovým východiskom bolo presvedčenie, že judaistické náboženstvo a grécka filozofia sa navzájom v jadre neodlišujú. Filón pretavil starozákonné náboženské predstavy do pojmov gréckej filozofie.
Najvyššou entitou je podľa Filóna Boh chápaný v duchu judaistického monoteizmu ako jediný a zároveň v duchu gréckej filozofie ako absolútne bytie. Boh je transcendentný v tom zmysle, že je mimo sveta a nemôže naň bezprostredne pôsobiť, a v tom zmysle, že sa vymyká akémukoľvek prirodzenému poznaniu: vieme len, že je, ale nevieme, čo je. Preto Filón zavádza v náboženskom kontexte pojem logu. Logos je prostredníkom medzi Bohom a svetom. Logos je súhrnom ideí a zároveň má osobnú povahu, je akýmsi anjelom, synom božím, druhým bohom, ktorého stvoril Boh a on potom svoril svet.
Filónova sústava bola gradualistická: Boh - Logos - hmota - to sú tri stupne na ceste od dokonalosti k nedokonalosti. Človek ako bytosť telesná, a teda nedokonalá, sa môže k dokonalosti navrátiť len cestou extázy (EKSTASIS), kedy sa jeho božská časť - duša zbavuje telesnosti a spája sa s Bohom. Najmä týmito stránkami svojej filozofie bol Filón blízky neskoršiemu novoplatonizmu.
Filón z Larissy

Filón z Larissy/z Lárissy alebo Filon z Larissy (* asi 160 pred Kr. – † 80 pred Kr.) bol grécky filozof, predstaviteľ Novej Akadémie. Čiastočne ustúpil od Karneadových skeptických názorov.
V roku 88 pred Kr. prišiel do Ríma; jeho prednášky počúval Cicero, ktorý ho považoval za svojho hlavného učiteľa.
Ján Filoponos

Ján Filoponos (iné mená: Ján Grammatikos, Ján Filóponos, ; * 5. storočie, Alexandria – † 6. storočie) bol byzantský filozof, gramatik a teológ.
Patril do skupiny pôvodne pohanských učencov, ktorí čiastočne z nevyhnutnosti, čiastočne z presvedčenia prechádzali ku kresťanstvu od 4. storočia po Kr. Po svojom obrátení na kresťanskú vieru (okolo roku 500) sa pridal k radikálnej kresťanskej skupine, tzv. "philopoenom" čiže pomstiteľom, ktorí systematicky vystupovali proti učeniu pohanských filozofov potom, čo bolo kresťanstvo v rímskej ríši oficiálne uznané (rok 313). Ján Filoponos má veľký význam pre vývoj vedy 6. storočia, najmä vzhľadom na jeho koncepciu sveta, ktorá sa utvárala v boji s pohanskými učencami, predovšetkým s filozofom Simplikiom a s duchovnými oporami vtedajšieho novoplatonizmu, Platonom a Aristotelom.
Eugen Fink

Eugen Fink (* 11. december 1905, Konstanz, Nemecko – † 25. júl 1975, Freiburg im Breisgau) bol nemecký filozof a pedagóg, predstaviteľ fenomenológie.
Alain Finkielkraut

Alain Finkielkraut (* 30. jún 1949, Paríž, Francúzsko) je francúzsky filozof, ktorý rozoberá vzťah medzi myslením a kultúrou s cieľom objasniť sociokultúrnu zmenu spojenú prechodom od moderny k postmoderne. V roku 2014 bol zvolený do Francúzskej akadémie, ako člen sem bol uvedený až v roku 2016.
Podľa Finkelkrauta začína s koncom eurocentrického prístupu doba duchovnej dekolonizácie, ktorá súc revolúciou v poriadku myslenia, ruší európanstvo ako všeobecnú normu a vyhlasuje rovnocennosť kultúr v súlade s princípom kultúrneho partikularizmu.
Johann Fischl

Johann Fischl (* 7. marec 1900, Tobaj, Rakúsko – † 24. december 1996, Graz) bol rakúsky filozof, teológ a profesor; zaoberal sa filozofiou dejín a kritikou doby; skúmal vývin európskych duchovných dejín od Grékov podnes.
Dagfinn Føllesdal

Dagfinn Føllesdal (* 22. jún 1932, Askim) je nórsky filozof, ktorý sa snaží o syntézu fenomenológie a analytickej filozofie. Föllesdal je žiakom Quina a dôkladný znalec Husserla.
Pedro da Fonseca (filozof)

Petrus Fonseca alebo Pedro da Fonseca alebo Pedro de Fonseca (* 1528 – † 1599) bol portugalský filozof, jezuita, profesor na jezuitskom kolégiu v Coimbre, predstaviteľ reštaurácie scholastiky v 16. storočí; nazývali ho portugalským Aristotelom.
Adolphe Franck

Adolphe Franck (* 9. október 1809, Liocourt, Departement Moselle – † 11. apríl 1893, Paríž) bol francúzsky filozof, profesor na Sorbonne.
Gottlob Frege

Friedrich Ludwig Gottlob Frege (* 8. november 1848, Wismar – † 26. júl 1925, Bad Kleinen) bol nemecký logik, matematik a filozof. Frege je vlastným zakladateľom modernej (matematickej) logiky. Jeho filozofia matematiky, tzv. logicizmus, ktorá sa zaoberá základmi matematiky, je prvým príspevkom k modernej filozofickej diskusii matematiky. Frege je zakladateľom filozofickej logiky a filozofickosémantickej analýzy jazyka. Týmto podnietil a rozhodujúcim spôsobom spoluurčil vývin analytickej filozofie.
Max Jacob Friedländer

Max Jacob Friedländer (* 5. júl 1867, Berlín, Nemecko – † 11. október 1958, Amsterdam, Holandsko) bol nemecký historik umenia.
Venoval sa najmä neskorogotickej a renesančnej maľbe. Je autorom základných štúdií o severskom maliarstve.
Egon Gál

Ing. Egon Gál, CSc. (* 15. august 1940, Palúdzka) je slovenský filozof, vysokoškolský pedagóg, pôvodne chemik. Venuje sa kognitívnej vede, teórii poznania, filozofii mysle, filozofii sociálnych vied a rozboru súčasného filozofického myslenia. Je starším bratom sociológa, prognostika a niekdajšieho politika Fedora Gála.
Vyštudoval Priemyselnú školu chemickú, po maturite odslúžil dva roky vojenskej služby. Štvrť storočia (1965-1990) pracoval vo Výskumnom ústave káblov a izolantov, pôvodne laborant, neskôr vedecký pracovník. Popri zamestnaní vyštudoval na Chemickotechnologickú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Zmena spoločenských pomerov mu umožnila uplatniť sa v spoločenskovedných disciplínach. Od roku 1990 sa venuje filozofii, špecializuje sa na oblasť filozofie mysle, filozofie sociálnych vied a kognitívnu vedu. V súčasnosti prednáša filozofiu na Fakulte sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského v Bratislave. Je redaktorom časopisu "Kritika a kontext". V rokoch 19901995 bol vedúci Katedry humanistiky na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK, v rokoch 19962005 riaditeľ Inštitútu judaistiky Univerzity Komenského. Je ženatý, žije v Bratislave.
Dielo.
Egon Gál je editorom antológií zo súčasnej filozofie – "O slobode a spravodlivosti", "Antológia filozofie mysle", "Myseľ-telo-stroj". Dielo "Za zrkadlom moderny. Filozofia posledného dvadsaťročia" zostavil spolu s Miroslavom Marcellim. Vydané bolo v roku 1991.
Hans-Georg Gadamer

Hans-Georg Gadamer (* 11. február 1900, Marburg, Nemecko – † 13. marec 2002, Heidelberg) bol nemecký filozof a historik filozofie.
Svoju vlastnú filozofiu chápe ako pokračovanie filozofickej hermeneutiky mladého Heideggera, ktorú sa vo svojom diele "Wahrheit und Methode" (1960) snaží spojiť s Hegelovou dialektickou filozofiou a s hermeneutickou tradíciou pochádzajúcou od Schleiermachera a Dilthey.
Slavomír Gálik

Prof. PhDr. Slavomír Gálik, PhD. (* 1. október 1965, Česko-Slovensko) je slovenský filozof. 
Najprv študoval na Rímskokatolíckej Cyrilometodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 1985-1989. V roku 1990 začal študovať na Katedre filozofie a dejín filozofie Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, ktorú ukončil v roku 1995. V roku 1999 obhájil na Katedre filozofie Filozofickej fakulty Trnavskej univerzity dizertačnú prácu s názvom "Vedomie a osoba" a v roku 2006 sa tu habilitoval s prácou na tému "K problému duchovnej evolúcie človeka z hľadiska filozofie mystiky". Do roku 2008 pôsobil na Katedre filozofie Filozofickej fakulty Trnavskej univerzity. Okrem toho prednášal na Univerzite Mateja Bela v Banskej Bystrici, Pedagogoickej fakulte Trnavskej univerzity ako aj na Fakulte masmediálnej komunikácie Univerzity Cyrila a Metoda v Trnave. Od roku 2009 pôsobí na Katedre všeobecnej a aplikovanej etiky Filozofickej fakulty Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre, kde sa inauguroval na profesora. 
Je členom Slovenského filozofického združenia, ktorého bol predsedom v rokoch 2002-2006. Profesne sa špecializuje na filozofickú antropológiu, filozofiu náboženstva, filozofiu kultúry, religionistiku a mystiku.
Práce o ňom.
LETZ, J.: Slovenská kresťanská filozofia 20. storočia a jej perspektívy, 2010, s. 225, 314.
Francis Galton

Sir Francis Galton (* 16. február 1822, Sparkbrook (blízko Birminghamu) – † 17. január 1911, Haslemere) bol anglický psychológ a antropológ, v matematike rozpracoval metódy štatistického spracovania výsledkov pozorovaní (najmä metódu vypočítania korelácií medzi premennými); zaviedol koeficient korelácie; vytvoril biometrickú školu. Galton je zakladateľ eugeniky.
Roger Garaudy

Roger Garaudy (* 17. júl 1913, Marseille, Francúzsko – † 13. jún 2012, Chennevières-sur-Marne, Francúzsko) bol francúzsky filozof, predchodca eurokomunizmu a popierač holokaustu.
V 60. rokoch 20. storočia bol členom Komunistickej strany Francúzska, z ktorej po invázii sovietskych vojsk do Česko-Slovenska vystúpil. V 70. rokoch snažil sa vytvoriť syntézu marxizmu a katolicizmu. V roku 1982 konvertoval k sunnitskému islamu. Neskôr žil v Španielsku.
Francúzsky súd ho v roku 1998 uznal vinným z popierania holokaustu a hanobenia rasy, ktorého sa dopustil vo svojej knihe" Les Mythes fondateurs de la politique israélienne" ("Zakladajúce mýty izraelskej politiky") a odsúdil ho k pokute 120 tisíc frankov (asi 40 tisíc dolárov). Garaudy v knihe tvrdil, že počas holokaustu Židia neboli vraždení v plynových komorách. Kniha bola preložená do arabčiny a perzštiny. Časť na Garaudyho uvalenej pokuty zaplatila iránska vláda. V roku 2002 v Líbyi obdržal Kaddáfího cenu za ľudské práva.
Peter Thomas Geach

Peter Thomas Geach (* 29. marec 1916, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 21. december 2013) bol britský filozof, predstaviteľ lingvistickej filozofie.
V roku 1965 bol zvolený za člena British Academy (FBA).
Arnold Gehlen

Arnold Gehlen (* 29. január 1904, Lipsko, Nemecko – † 30. január 1976, Hamburg) bol nemecký filozof, predstaviteľ filozofickej antropológie.
Myšlienky.
"Človek je konajúca bytosť. Na rozdiel od zvieraťa, ktoré sa svojou inštinktívnou výbavou začleňuje do prostredia, človek je nedostatkovou bytosťou, t. j. nehotovou, otvorenou, rizikovou bytosťou. Nedostkovosť inštinktívnej výbavy človek kompenzuje konaním a jeho „otvorenosťou“ svetu. Práve konanie tvorí akýsi most medzi človekom a prostredím. Konaním človek pretvára prostredie, vytvára kultúru, ktorá ho spätne formuje. Kultúra (vrátane jej materiálnych súčastí a inštitúcií) a technika umožňujú človeku prežiť, robia svet pre človeka obývateľným".
"Konanie je najvlastnejšie premostenie medzi človekom a jeho prostredím; človek ako nedostatková bytosť iba svojím konaním nadobúda možnosť ako zabezpečiť svoje prežitie".
Gérard Genette

Gérard Genette (* 7. jún 1930, Paríž, Francúzsko – † 11. máj 2018) bol francúzsky filozof - štrukturalista a semiotik, tvorca naratológie.
Životopis.
Po ukončení štúdia na École normale supérieure sa stal asistentom a v roku 1967 profesorom francúzskej literatúry na Sorbonne. V roku 1970 spoluzakladal časopis "Poétique". 
Jeho názory výrazne ovplyvnili Roland Barthes a Claude Lévi-Strauss.
Jean de Gerson

Jean de Gerson [žerson], vl. menom Jean Charlier (* 14. december 1363, Barby, Francúzsko – † 12. júl 1429, Lyon), prezývaný "doctor christianissimus", bol francúzsky filozof, teológ a cirkevný politik. Kancelár parížskej univerzity, jeden z najvýznamnejších teológov na kostnickom koncile.
Na Gersona mal vplyv augustinizmus, svätoviktorská škola a bonaventurizmus. Jeho učiteľmi boli Gilles Deschamps (Aegidius Campensis) a Peter z Ailly.
Boris Michajlovič Gessen

Boris Michajlovič Gessen (* 28. august 1893, Jelizavetgrad, Ukrajina – † 20. december 1936, Moskva, Rusko) bol ruský fyzik, filozof a historik vedy.
Svojou prácou významným spôsobom ovplyvnil vznik externalizmu v 30. rokoch 20. storočia.
Katharine Everett Gilbertová

Katharine Everett Gilbertová (* 1886, Newport, Rhode Island, USA – † 1952, Durham, Severná Karolína) bola americká estetička.
Na začiatku svojej kariéry pôsobila na University of North Carolina. Neskôr získala doktorát z filozofie na Cornell University v štáte New York. Od roku 1930 vyučovala ako prvá žena s titulom „profesor“ na Duke University v Durhame. Vo svojej výskumnej činnosti sa zamerala na filozofiu estetiky a v roku 1941 sa stala vedúcou novej katedry umenia, estetiky a hudby. V rokoch 1946–1947 zastávala funkciu prezidentky Americkej filozofickej asociácie.
Helmut von Glasenapp

Helmut von Glasenapp (* 8. september 1891, Berlín, Nemecko – † 25. jún 1963, Tübingen) bol nemecký filozof a religionista; zaoberal sa dejinami náboženstiev. Osobitnú pozornosť venoval indológii.
Czesław Głombik

Prof. Dr. hab. Czesław Głombik (* 8. december 1935) je poľský filozof zaoberajúci sa dejinami filozofie.
Pôsobí ako vedúci Katedry dejín filozofie na Sliezskej univerzite v Katoviciach. V roku 1990 zastával funkciu rektora tejto univerzity. Venuje sa predovšetkým dejinám poľskej filozofie 19. a 20. storočia na pozadí prúdov a smerov európskej filozofie, najmä v jej najbližšom kultúrnom kontexte (nemeckom a českom). Tematicky pritom akcentuje podoby tomizmu.
Študoval na Varšavskej univerzite, kde v roku 1958 získal titul magister filozofie. Doktorát v odbore humanitných vied získal na Jagelovskej univerzite v Krakove. Ďalej pokračoval v štúdiu na Univerzite Marie Curie-Sklodovskej v Lubline a štúdium ukončil s titulom Dr. hab. humanitných vied, odbor história filozofie. 31. marca 2005 mu bol udelený titul doktor honoris causa Univerzity Palackého v Olomouci.
Bibliografia.
Czesław Głombik napísal 15 monografií a viac než 200 štúdií. K jeho najvýznamnejším dielam patria:
V češtine boli vydané knihy:
André Glucksmann

André Glucksmann (* 19. jún 1937, Boulogne-Billancourt, Francúzsko – † 10. november 2015, Paríž ) bol francúzsky filozof a politológ, predstaviteľ nových filozofov. Po ukončení štúdií filozofie sa pod vedením Raymonda Arona špecializoval na štúdium nukleárnej stratégie, zastrašovania a vojny. Sám seba chápal ako bojovne angažovaného intelektuála, pre ktorého zaoberanie sa filozofiou v čisto akademickom zmysle nemá nijakú hodnotu. Preto ťažiskom jeho vedeckej činnosti nebola filozofia, ale politológia.
Kurt Gödel

Kurt Gödel (* 28. apríl 1906, Brno – † 14. január 1978, Princeton, New Jersey, USA) bol rakúsko-uhorský, neskôr americký logik, matematik a matematický filozof, súkromný docent Viedenskej univerzity (1933 – 1938), od 1953 profesor Princetonského inštitútu pokročilých štúdií, člen Národnej Akadémie vied USA a Americkej filozofickej spoločnosti.
Jeho najznámejšou prácou je teorém neúplnosti (Gödelova veta, 1931), ktorý hovorí, že každý samokonzistentný systém axióm dostatočne rozvinutý na opis celočíselnej aritmetiky umožní predpoklady o celých číslach, ktoré sa nedajú ani dokázať, ani vyvrátiť na základe axióm. Tiež napísal známu prácu o hypotéze kontinua, o ktorej dokázal, že sa nedá vyvrátiť na základe axióm prijatej teórie množín, za predpokladu, že sú konzistentné. Gödel významne prispel do teórie dôkazov; objasnil spojenie medzi klasickou logikou, intuicionistickou logikou a modálnou logikou tým, že definoval prechody medzi nimi.
Diskutuje sa o tom, že Kurt Gödel je jedným z najvýznamnejších logikov dvadsiateho storočia a jedným z troch najväčších logikov všetkých čias (ostatní dvaja sú Aristoteles a Gottlob Frege).
Občianstvo.
Narodil sa v roku 1906 v Brne ako občan Rakúsko-Uhorska, po rozpade Rakúsko-Uhorska stal sa vo veku 12 rokov československým občanom. Neskôr, vo veku 23 rokov získal rakúske občianstvo a po tom čo Adolf Hitler v roku 1938 anektoval Rakúsko sa stal automaticky občanom nemeckej Ríše. Po druhej svetovej vojne a emigrácii do USA v roku 1940 získal občianstvo Spojených štátov.
Lucien Goldmann

Lucien Goldmann (* 20. júl 1913, Bukurešť, Rumunsko – † 8. október 1970, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky filozof rumunského pôvodu, predstaviteľ genetického štrukturalizmu.
Jaroslav Goll

Jaroslav Goll (* 14. júl 1846, Chlumec nad Cidlinou – † 8. jún 1929, Praha) bol český historik, profesor pražskej univerzity, od jej rozdelenia 1882 pôsobil na českej filozofickej fakulte, kde vybudoval slávny historický seminár a stal sa aj zakladateľom českej pozitivistickej historickej školy.
Veľký význam malo jeho výchovné pôsobenie. Jeho žiakmi boli Pekař, J. Šusta, Max Dvořák a iní.
S jazykovedcom Janom Gebauerom a T. G. Masarykom prispel k vedeckému odmietnutiu pravosti Rukopisov (Královodvorského a Kutnohorského rukopisu).
1895 s historikom Antonínom Rezkom založil "Český časopis historický".
Ferdinand Gonseth

Ferdinand Gonseth (* 22. september 1890, Sonvilier, Švajčiarsko – † 17. december 1975, Lausanne) bol švajčiarsky matematik a filozof, predstaviteľ neoracionalizmu. 
V roku 1947 založil spolu s Paulom Bernaysom a Gastonom Bachelardom časopis "Dialectica".
Baltasar Gracián

Baltasar Gracián (* 6. január 1601, Belmonte de Gracián , Španielsko – † 6. december 1658, Tarazona) bol španielsky barokový spisovateľ, jezuita a filozof (etika, estetika, náboženská filozofia): napätie medzi sklonmi ľudskej prirodzenosti a požadovaným mravným postojom má sa prekonávať dôrazom na korigujúcu úlohu kultúry a na schopnosť rozumnej úvahy.
Gracián vynikol ako praktický a teoretický predstaviteľ konceptistickej (conceptos = jedinečné nápady) tendencie španielskeho baroka: vychádza z rozlíšenia medzi prirodzenou vlohou, založením (genio) a jeho bystrým, dômyselným rozumovým uplatnením (ingenio). Gracián podčiarkuje estetickú kvalitu myšlienkových úkonov, ktorá sa nerodí zo súvislých a zložitých úvah, ale z okamžitého a priameho zblíženia vzájomne vzdialených pojmov.
Gorgias z Leontín

Gorgias z Leontín alebo Gorgiás z Leontín (* asi 485 pred Kr., Lentini, Sicília – † asi 380 pred Kr., Larissa ?) bol grécky sofista, učiteľ rečníctva a jeden zo zakladateľov gréckej umeleckej prózy. Pôsobil v rôznych končinách gréckeho sveta, o. i. v Aténach, kam prišiel prvýkrát roku 427 ako člen diplomatickej delegácie svojho rodného mesta.
Vo svojom filozofickom diele "O nesúcne alebo o prírode" dokazoval tri tézy:
Je pravdepodobné, že Gorgiovi týmto išlo o preukázanie sofistickej schopnosti obhajovať s úspechom aj najabsurdnejšie myšlienky.
Dialektické zdôvodnenie prvej zásady sa zrejme zakladá na nesprávnom vymedzovaní významov slov „bytie“ a „nebytie“, „je“ a „nie je“ a ďalších a ich vetného spájania pri nerešpektovaní elementárnych pravidiel syntaxe. To dáva jeho tvrdeniam v kontexte dokazovania paradoxálny zmysel.
Druhá zásada je vyvodená ako paradox z názoru, že rozumové myslenie sa ukazuje natoľko autonómnym a nezávislým od mysleného, že môžeme myslieť aj to, čo nie je (lietajúci človek ap.). Medzi myslením a mysleným je teda nepreklenuteľná priepasť.
Tretia zásada vyplýva z toho, že oznamovanie je rečou, zatiaľ čo poznanie dosahujeme vnímaním, čo sú dve rozdielne veci či stavy.
Gorgiova eristická dialektika je úplným zautomatizovaním rozumového myslenia, ale jej ďalší význam spočíva v tom, že sa ňou radikálne sproblematizovala eleatská dialektika. Eristika však urobila naliehavým hľadanie nových pevných základov logického uvažovania.
Gorgias bol typom polemického mysliteľa, ktorý podobne ako Zenón z Eley staval pred súčasníkov otázky, problematizoval stanoviská, ktoré sa zdali samozrejmými. Gorgias podnecoval hľadanie nových spôsobov uvažovania, ktoré by boli efektívnejšie a správnejšie. Jeho dielo predznamenáva vznik tzv. pojmovej logiky.
Herbert Paul Grice

Herbert Paul Grice (* 13. marec 1913, Birmingham, Spojené kráľovstvo – † 28. august 1988, Berkeley, Kalifornia, USA) bol britský filozof žijúci od 1966 v USA; predstaviteľ analytickej filozofie (filozofie prirodzeného jazyka).
Stanislav Grof

Stanislav Grof (* 1. júl 1931, Praha) je americký psychiater českého pôvodu, pracovník Marylandského výskumného centra psychiatrie, zaoberajúci sa experimentálnymi psychózami a toxikomániou.
Vyvinul techniku holotropného dýchania, pri ktorom sa hyperventiláciou dosahujú zmeny stavu vedomia a ľudia vnímajú podobne ako pod účinkom LSD. Je zakladateľom transpersonálnej psychológie.
Za výskumy metód holotropného dýchania získal v roku 2007 ocenenie od Nadácie Dagmar a Václava Havlových VIZE 97.
Experimentuje s umierajúcimi pacientmi - podáva im LSD, aby im dopomohol k pocitu vesmírnej jednoty a tak ich pripravil na smrť.
Dominicus Gundisalvus

Dominicus Gundisalvus alebo aj Gundissalinus bol scholastický filozof a arcidiakon, spoluprekladateľ Avicebronovho diela "Fons vitae" z arabčiny. Žil v 12. storočí v Tolede.
Jürgen Habermas

Jürgen Habermas (* 18. jún 1929, Düsseldorf, Nemecko) je nemecký filozof, predstaviteľ frankfurtskej školy, ktorý recipuje podnety analytickej filozofie, filozofickej hermeneutiky H.-G. Gadamera a psychoanalýzy; predstaviteľ postmodernej filozofie.
Občianska spoločnosť obsahuje možnosť svojej kritiky, pretože ju podľa Habermasa možno chápať prinajmenšom ako verejnosťou, ktorá sa orientuje podľa meradla rozumného rozhovoru medzi v zásade všetkými občanmi a politické rozhodnutia považuje až vtedy za oprávnené, keď môžu byť legitimované konsenzom. Habermas skúma podmienky a formu tohto rozumného rozhovoru ako aj podmienky a formy jeho narúšania a brzdenia. Výskum rušenia rozumného rozhovoru tvorí náplň Habermasovej sociálnej filozofie, ktorú chápe ako kritiku ideológie; výskum podmienok a formy rozumného rozhovoru predstavuje podľa Habermasa snahu odhaliť štruktúru poznania riadiaceho sa záujmami. Habermasov výskum vyúsťuje do teórie komunikatívnej kompetencie (Habermas). Habermas podrobuje kritike sociologické teórie M. Webera, T. Parsonsa, N. Luhmanna. Habermas sa pokúša pokračovať vo filozofickom diskurze moderny, ktorého plauzibilnosť sa mu zdá spočívať v postmetafyzickom myslení.
Fátma Haddád aš-Šamáchová

Fátma Haddád aš-Šamáchová (arab. písmom: فاطمة حداد الشماخ; francúzskym prepisom: "Fatma Haddad Chamakh"; *1936 - †2013) bola tuniská filozofka, profesorka Tuniskej univerzity, predstaviteľka feministickej filozofie; zaoberala sa problémami nového modelu rodinného spolužitia muža a ženy a jeho právneho zakotvenia.
Ernst Haeckel

Ernst Heinrich Philipp August Haeckel (* 16. február 1834, Postupim – † 8. august 1919, Jena) bol nemecký biológ, predstaviteľ darwinizmu, profesor na Jenskej univerzite. 
Rozpracoval biogenetický zákon, učenie o fylogenéze, idey prirodzeného vzniku života z anorganických látok.
Haeckel na svojich expedíciách precestoval časť sveta. Zmyslom expedícií bolo spoznať prírodu a jej celistvosť a bohatosť. Jedna z prvých študijných ciest v talianskej Messine mala rozhodujúci vplyv na jeho vedecké dielo. Cieľom expedície bolo štúdium podmorského sveta. Niekoľkoročné skúmanie prinieslo dielo - "Monografia o radioláriách" (lúčovité živočíchy).
Štúdiu týchto organizmov sa venoval vyše 12 rokov. Opísal viac ako 4 000 živočíšnych druhov, ich jedinečnú mnohotvárnosť sa snažil spodobniť v kresbách. 
Haeckel býva označovaný ako "nemecký Darwin".
John Burdon Sanderson Haldane

John Burdon Sanderson Haldane (* 5. november 1892, Oxford, Spojené kráľovstvo – † 1. december 1964, Bhubaneswar, India) bol britský biológ a biochemik. 
V roku 1926 upozornil na význam ultrafialového žiarenia pre vytváranie komplexných organických zlúčenín pri vzniku života, 1954 vypracoval chemickú teóriu zdvojovacích a združovacích procesov pri chromozómoch.