burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Hauts-de-Seine

Hauts-de-Seine (92), doslova: "Horná časť Seiny", je departement vo Francúzsku.
Seine-Saint-Denis

Seine-Saint-Denis (93), po slovensky "Seina – Saint Denis", je departement vo Francúzsku.
Val-de-Marne

Val-de-Marne (94), doslova: Údolie Marny, je departement vo Francúzsku.
Val-d’Oise

Val-d'Oise (95), doslova: "Údolie Oisy", je departement vo Francúzsku.
Departement (Francúzsko)

Departement [vyslov: departmán alebo department] alebo departmán, po francúzsky "département" [vyslov: départmá(n)], je
názov francúzskej administratívnej jednotky. Departement je časť regiónu a delí sa na obvody. V metropolitnom Francúzsku je 96 departementov a v zámorí 5 zámorských departmentov. Na čele departementu stojí prefekt, hlavné mesto sa nazýva prefektúra. Departementy sú číslované (pozri nižšie mapu a šablónu).
Samotné francúzske slovo „département“ sa neobmedzuje len na tento význam, ale je všeobecným ekvivalentom anglického (a slovenského cudzieho) slova department.
Administratívne členenie Francúzskej Polynézie

Francúzska Polynézia sa skladá z 5 subdivízií (obvodov) a 48 obcí, plus z ostrova Clipperton, ktorý k Francúzskej Polynézii nepatrí, ale jej je správne priradený.
Hranice subdivízií sú určené dékretom č.72-408 zo 17. mája 1972 (fr. Zbierka zákonov z 20. mája 1972). Hranice obcí sú určené zákonom 71-1028 z 24. decembra 1971 (fr. Zbierka zákonov z 25. decembra 1971) a dekrétom č. 72-407 zo 17. mája 1972 (fr. Zbierka zákonov z 20. mája 1972 a 9. júla 1972)
Náveterné ostrovy

Náveterné ostrovy (fr. "Îles du Vent", angl. "Windward Islands", šp. "Islas de Barlovento", port. "Ilhas de Barlavento", hol. "Bovenwindse Eilanden") môžu byť:
Záveterné ostrovy

Záveterné ostrovy (fr. "Îles Sous-le-Vent", angl. "Leeward Islands", šp. "Islas de Sotavento", port. "Ilhas de Sotavento", hol. "Benedenwindse Eilanden") môžu byť:
GNU Free Documentation License

GNU Free Documentation License (GFDL) je slobodná copyleftová licencia určená pre dokumentáciu. Podobá sa na "GNU GPL", avšak nepoužíva sa na programy. Kópie dokumentu pod touto licenciou a jeho odvodené diela zostávajú pod touto licenciou (tzv. copyleft). Dokumenty je možné predávať (umožňuje komerčné využitie), avšak nie je možné zakázať ich ďalšiu slobodnú redakciu (tvorba odvodených diel). GFDL povoľuje označiť nemenné časti, napr. na autorské poznámky (niekedy kvôli tomu býva kritizovaná ako neslobodná). Každú kópiu dokumentu šíreného pod touto licenciou tiež musí sprevádzať plný text licencie.
Licencia GFDL je popri licencii CC BY-SA 3.0 používaná i na Wikipédii.
Poznámka.
Podľa slovenského autorského zákona text GNU Free Documentation License nespĺňa celkom požiadavky kladené na licenčnú zmluvu medzi autorom textu a inými osobami.
Juraj Špitzer

Juraj Špitzer (* 14. august 1919, Krupina – † 11. október 1995, Bratislava) bol slovenský literárny historik a publicista.
Životopis.
Juraj Špitzer absolvoval gymnázium vo Zvolene a v roku 1938 začal študovať medicínu na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Jeho univerzitné štúdium bolo prerušené mníchovskými udalosťami a okupáciou Čiech a Moravy. Pre svoj židovský pôvod bol v roku 1942 internovaný v zbernom koncentračnom tábore Nováky. Zúčastnil sa na Slovenskom národnom povstaní, bol veliteľom židovskej partizánskej jednotky. Po vojne študoval filozofiu a francúzštinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Bol šéfredaktorom Kultúrneho života a tajomníkom Zväzu československých spisovateľov. Jeho pôsobenie bolo v 50. rokoch kontroverzné, angažoval sa napríklad v procese s buržoáznymi nacionalistami a jeho podpis sa nachádza na rezolúcii bývalých partizánskych veliteľov zo dňa 20. októbra 1950 požadujúcej prísny trest pre obžalovaných v procese s Viliamom Žingorom. Za svoje činy v týchto rokoch sa neskôr verejne ospravedlňoval. Po roku 1969 bol zo spisovateľskej organizácie vylúčený, bol prepustený zo zamestnania a mal zákaz publikovať.
Špitzerovou manželkou bola divadelná herečka a pedagogička herectva Dalma Špitzerová. Ich dcérou je publicistka Zuzana Szatmáry a vnukom Michael Szatmáry.
Dielo.
Juraj Špitzer napísal novely "Biele oblaky", "Patrím k vám" a "Letná nedeľa", scenáre k filmom "Posledný návrat", "Zaprášené histórie" a svedectvo o koncentračnom tábore Nováky "Nechcel som byť Žid". Krátko po jeho smrti vyšiel knižný súbor "Svitá, až keď je celkom tma", v ktorom Špitzer hĺbkovo spracoval problematiku tzv. židovskej otázky a holokaustu a venoval sa fenoménu moci a násilia od začiatkov dejín po dnešok. Bol autorom knihy "Proti buržoáznemu nacionalizmu a kozmopolitizmu" z roku 1951, v ktorej schvaľoval väznenie a popravy nepohodlných občanov komunistickým režimom, napríklad Gustáva Husáka, Ladislava Novomeského a ďalších.
Zoznam operiet

Toto je zoznam operiet podľa skladateľov. Hrubým písmom sú vyznačené najvýznamnejšie diela daného skladateľa.
Slovenské názvy sú podľa názvu operety, ak bola uvedená v niektorom zo slovenských alebo českých divadiel. Ak nie je k dispozícii názov žiadneho predstavenia danej operety, je názov preložený mechanicky.
Tibetské písmo

Tibetské písmo alebo tibetská abeceda je písmo, ktoré patrí do indickej rodiny písiem. Používa sa v čínskej autonómnej oblasti Tibet. Tibetské písmo vytvoril v 7. storočí, počas panovania kráľ Songcän Gampa, tibetský učenec Thönmi Sambhóta na základe indického písma dévanágarí.
Messierov katalóg

Messierov katalóg je astronomický katalóg objektov hlbokého vesmíru . Zostavil ho Charles Messier a obsahuje 110 objektov.
Prvé objekty zapísané v katalógu objavil Messier v roku 1757 pri hľadaní komét. Objekty boli do katalógu pridávané postupne. Prvé vydanie z roku 1771 obsahuje 45 objektov, tretie vydanie z roku 1781 už 103 objektov. Súčasnú podobu katalóg získal až v 20. storočí, kedy bol upresnený a doplnený o posledné objekty.
Katalóg obsahuje prevažne otvorené a guľové hviezdokopy, hmloviny a galaxie. Niekoľko objektov v ňom však nepatrí medzi objekty hlbokého vesmíru. Je to napríklad dvojhviezda M40 v súhvezdí Veľká medvedica, alebo asterizmus M73 vo Vodnárovi.
Kaplnka svätej Kataríny (Bratislava)

Kaplnka sv. Kataríny z roku 1311, sa nachádza v mestskej časti Bratislava-Staré Mesto, na Michalskej ulici. Situovaná je v zástavbe ostatných domov. Kaplnka sv. Kataríny je najstaršia gotická kaplnka v Bratislave. Jej výstavbu začal v roku 1311 cisterciánsky mních František z Columby. Dostavaná bola v roku 1325, keď ju vysvätil Ondrej, biskup zo Stoličného Belehradu.
Fasádu do dnešnej klasicistickej podoby upravil v roku 1840 architekt Ignác Feigler st.
V roku 2007 prebehla komplexná rekonštrukcia kaplnky. Rekonštrukciou sa v maximálnej možnej miere vrátil pôvodný gotický výraz. Počas obnovy bolo za kamenným epitafom objavené pôvodné pastofórium, ktoré zostalo odkryté a kamenný epitaf bol umiestnený na iné miesto. Rekonštrukcia v roku 2008 získala cenu Kultúrna pamiatka roku 2007, ktorú udeľuje Ministerstvo kultúry SR.
Kaplnka Božského Srdca Ježišovho (Prievoz)

Kaplnka Najsvätejšieho Srdca Ježišovho je rímskokatolícka kaplnka, súčasť kaštieľa v Prievoze, mestskej časti Ružinov v okrese Bratislava II. 
Kaplnku zriadila v roku 1933 v priestoroch zimnej záhrady Kongregácia Dcér svätého Františka z Assisi, ktorá kúpila kaštieľ aj s časťou priľahlého areálu. Zasvätená je Najsvätejšiemu Srdcu Ježišovmu. Od roku 1944 kaplnka slúžila ako farský kostol novozriadenej farnosti Bratislava Prievoz. 
16. septembra 2000 bol posvätený kostol svätého Vincenta de Paul, nachádzajúci sa na Tomášikovej ulici, ktorý prevzal funkciu farského kostola.
Pozri aj.
Kaštieľ v Prievoze
Kostol Mena Panny Márie (Vrakuňa)

Farský Kostol Mena Panny Márie sa nachádza v Bratislave v mestskej časti Vrakuňa na Poľnohospodárskej ulici.
História.
Kaplnka Mena Panny Márie bola postavená v roku 1879. V roku 1991, po zriadení samostatnej farnosti vo Vrakuni, sa stala farským kostolom. Keďže kapacitne zďaleka nestačil potrebám, bolo rozhodnuté začať s prístavbou novej časti - hlavnej lode s pôdorysom tvaru slzy. Základný kameň a stavenisko prístavby kostola boli posvätené 28. februára 1993. Nový kostol bol daný do užívania 1. januára 1994. Slávnostnú vysviacku vykonal arcibiskup Ján Sokol 9. septembra 1995. Pôvodná kaplnka bola zachovaná a plní funkciu bočnej kaplnky.
Architektonický návrh prístavby a rekonštrukcie vypracoval ateliér BKU - Bogár Králik Urban, ateliér architektúry a designu v spolupráci s Martinom Kvasnicom. V roku 1995 získal objekt nomináciu na Cenu Dušana Jurkoviča za architektúru.
Okrem farského kostola sa vo Vrakuni nachádza aj kaplnka sv. Petra a Pavla z roku 1880 na Hradskej ulici. V roku 2011 prebehla jej kompletná rekonštrukcia.
Martinengova ulica

Martinengova ulica je ulica v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto. Ulica dostala meno po významnom občanovi Bratislavy, rodákovi z Chorvátska, Ferdinandovi Martinengovi.
Kostol svätých Petra a Pavla (Záhorská Bystrica)

Kostol svätých Petra a Pavla je rímskokatolícky farský kostol v Bratislave v mestskej časti Záhorská Bystrica. 
Výstavba súčasného kostola začala v roku 1803 na mieste pôvodného menšieho kostola z prvej polovice 14. storočia. Už od roku 1805 začal sa využívať ako bohoslužobný priestor, aj keď nebol ešte úplne dokončený. Slávnostná posviacka bola až 31. augusta 1834, kedy ho posvätil pomocný ostrihomský biskup Alexius Jordánsky.
Kostol Sedembolestnej Panny Márie (Vajnory)

Kostol Sedembolestnej Panny Márie je rímskokatolícky farský kostol v Bratislave v mestskej časti Vajnory v okrese Bratislava III. Bol postavený v rokoch 12701278 a od roku 1968 je zasvätený Sedembolestnej Panne Márii. 23. októbra 1963 kostol bol zapísaný do ústredného zoznamu pamiatkového fondu.
História.
Najprv bol zasvätený Panne Márii, potom uhorskému kráľovi sv. Ladislavovi. Od roka 1968 opäť Panne Márii, a to Sedembolestnej. Kostol je jednoloďový s polygonálne uzavretou svätyňou, ktorá je zaklenutá gotickou rebrovou klenbou so stredovekými svorníkmi. V roku 1771 bol kostol zväčšený výstavbou novej lode, ktorá je zaklenutá siedmimi poľami tzv. pruskej klenby. Veža s ihlancovou strechou má v hladkých polách trupu strieľne. Sanktuárium kostola je vyzdobené kompozíciami nástenných malieb-ornamentami vajnorských žien. Hlavný oltár je z konca 19. storočia.
V roku 2010 boli do krypty kostola premiestnené pozostatky vajnorského rodáka Titusa Zemana. Tento saleziánsky kňaz bol pôvodne pochovaný na miestnom cintoríne a v súvislosti s prebiehajúcim procesom blahorečenia boli jeho pozostatky exhumované a po preskúmaní uložené do krypty. 17. januára 2012 mu vo vstupnej predsieni kostola odhalili pamätnú tabuľu.
Vajnorská Madonna.
Vzácnou pamiatkou z Vajnôr je "Vajnorská Madonna" – soška z dubového dreva zo začiatku 14. storočia. V pravej ruke drží vladárske jablko, v ľavej Ježiška. Objavili ju na povale kostola a v roku 1941 ju predali Mestskému múzeu v Bratislave. V rokoch 19431967 stála na konzole lode kostola Klarisiek v Bratislave a od roku 1959 sa stala súčasťou zbierok novovzniknutej Galérie mesta Bratislava a je vystavená v stálej expozícii gotickej tabuľovej maľby a plastiky v Pálffyho paláci na Panskej ulici.
Zlatá réva

Zlatá réva (angl. "Golden Grape") je slovenský film. 
Príbeh z prostredia vinohradníkov počas zlučovania JRD. Konflikt medzi zástancami a odporcami nového projektu prepletený ľúbostným vzťahom.
Ľudovít I. (Uhorsko)

Ľudovít I. alebo Ľudovít Veľký z Anjou (, ; * 5. marec 1326, Vyšehrad – † 10. september 1382, Trnava) bol od roku 1342 uhorský a od roku 1370 poľský kráľ. V roku 1382 zomrel v Trnave vo svojej kúrii (mal zámok aj pri Zvolene). Pochovaný je v Stoličnom Belehrade.
Život.
Na uhorský trón dosadol v roku 1342 a nástupníctvo v Poľsku mu zaistil jeho otec Karol Róbert o tri roky skôr zmluvou s poľským kráľom. Počiatok jeho vlády bol v znamení vojen s Benátkami o Dalmáciu a Dubrovník, ktoré získal v roku 1358. Po smrti svojho brata Ondreja v roku 1345 sa pokúsil získať neapolskú korunu. V rokoch 1348 – 1350 viedol vojnu s kráľovnou Johanou I. a Neapolské kráľovstvo síce dobyl, ale potom, ako vypukla morová epidémia, bol donútený ustúpiť a ponechal si iba Salernské kniežatstvo. Ľudovít I. Veľký si dočasne podrobil tiež Valašsko, Bosnu, Srbsko a Bulharsko, kde potlačil sektu bogomilov.
V roku 1366 ho v Pešti navštívil byzantský cisár Ján V. Palailogos a sľúbil opätovné pripojenie východnej cirkvi k Rímu, ak kresťanská Európa podporí Byzanciu proti Turkom. V nasledujúcom roku Ľudovít uzavrel vo Viterbe sedemročné spojenectvo s cisárom Karolom IV., ktoré zahrňovalo vzájomnú podporu v Taliansku.
Svoju dcéru Máriu, ktorá sa stala dedičkou uhorského trónu, vydal v roku 1372 za cisárovho najmladšieho syna Žigmunda I. Luxemburského.
Po smrti svojho bezdetného strýka Kazimíra III. sa stal v roku 1370 tiež poľským kráľom, čím vznikla poľsko-uhorská personálna únia. Na počesť svojej korunovácie podnikol krížovú výpravu proti Litovcom a dobyl Červenú Rus, ktorú za nevôle poľskej šľachty pripojil k Uhorsku. 
V roku 1374 začal vojenskú výpravu proti Turkom a podarilo sa mu zvíťaziť nad sultánom Muradom I. Aj tak však nedokázal znovu získať balkánske kniežatstvá, ktoré sa v nasledujúcich rokoch od Uhorska definitívne odtrhli. Po smrti Ľudovíta I. Veľkého sa dedičkou poľského trónu stala jeho dcéra Hedviga (Jadwiga).
Za jeho vlády dosiahlo Uhorské kráľovstvo postavenie európskej veľmoci a prežívalo rozkvet. Kráľ sa proti magnátom opieral o nižšiu šľachtu a mestá, ktorým poskytoval početné privilégia. Rovnako podporoval hospodársky a kultúrny rozvoj krajiny. V roku 1367 založil prvú uhorskú univerzitu.
V roku 1382 zomrel v Trnave vo svojej kúrii (mal zámok aj pri Zvolene). 
Na mieste kúrie v Trnave stojí pošta a je tam pamätná tabuľa.
Vojna Grzymalitov s Naleczovcami.
Vo Veľkopoľsku za vlády Ľudovíta z Anjou vzrastal vzdor proti jeho kráľovskej vláde. Opozíciu zastupoval bohatý rod Naleczovcov a na strane kráľa a jeho prívržencov stál rod Grzymalitov. Po kráľovej smrti došlo k otvorenému konfliktu a vojne, ktorá trvala po celý rok 1383. Veľkopoľsko a Mazovsko boli veľmi zničené aj napriek tomu, že sa v tejto vojne neuskutočnila žiadna väčšia bitka.
Kostol svätej Alžbety

Kostol svätej Alžbety môže byť:
Kostol Svätej rodiny

Kostol Svätej rodiny môže byť
Ladislav Chudík

Doc. Ladislav Chudík (* 27. máj 1924, Hronec – † 29. jún 2015, Bratislava) bol slovenský herec a divadelný pedagóg.
Život.
Študoval na gymnáziu v Kremnici (19351943), na filozofickej fakulte bratislavskej univerzity (19431945) a na dramatickom oddelení Štátneho konzervatória v Bratislave. Od roku 1944 člen (19631966 šéf činohry) SND v Bratislave, pôsobil v historickej budove SND, v rokoch 19461951 na Novej scéne Národného divadla, neskôr v Divadle Pavla Országha Hviezdoslava a na Malej scéne (od 1962) do marca 2007, od apríla 2007 pôsobil v novej budove SND. Od 1949 pedagóg na bratislavskom konzervatóriu, 19531954, 19561957, 19601968 a 19821984 VŠMU v Bratislave, 19891990 minister kultúry Slovenskej republiky. Venoval sa aj pedagogickej práci (1964 docent). V roku 1968 emigroval do Viedne, ale vrátil sa späť do vlasti po troch mesiacoch. 
Stal sa uznávaným a veľmi populárnym hercom na Slovensku aj v Česku. 
Jeho tvorba, vyvíjajúca sa v úzkom spojení s umeleckým prednesom predstavuje vrchol moderného slovenského herectva. Vynikal schopnosťou vykresliť popri vonkajšom aj vnútorný portrét postavy, a detailne ovládal javiskovú reč. Z úloh: Petrucio (Skrotenie zlej ženy, 1946; Merkucio, Romeo a Júlia, 1957; Macbeth, 1959; Jochanan, 1955; Herodes, 1970 (Hviezdoslav, Herodes a Herodias); Quentin (A. Miller Po páde, 1964) a mnoho ďalších.
Schopnosť prispôsobiť herecký prejav požiadavkám filmových a televíznych prostriedkov mu poskytla bohatú tvorivú činnosť v týchto médiách. V rozhlase vytvoril rad hereckých postáv, účinkoval aj ako recitátor a čítač, spočiatku hral romantických hrdinov, neskôr charakterové postavy. 
&lt;br&gt;Z množstva jeho televíznych úloh k najúspešnejším patrí postava primára Sovu v seriáli "Nemocnice na kraji města" (1982). V rozhlase vytvoril rad hereckých postáv, účinkoval ako recitátor a čítač. 
Bol dva razy ženatý, jeho druhou manželkou bola právnička Alena.
Neskôr sa jeho stav zlepšil a tak ešte účinkoval v divadelnom predstavení ("Tančiareň") v novej budove SND, pričom pri zdravotných ťažkostiach ho alternoval Martin Huba. 
Ocenenia.
Bol vyznamenaný štátnou cenou Klementa Gottwalda. V roku 1965 obdržal titul zaslúžilý umelec a hereckú cenu, v roku 1982 národný umelec. V roku 1984 mu bola udelená Krištáľová ruža a v roku 1988 cena Zlatý krokodíl. V roku 1999 sa stal prvým držiteľom Ceny Jozefa Kronera za celoživotné dielo. 26. mája 1999 mu Mikuláš Dzurinda (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. Nositeľ medaily Za zásluhy (2003, Česko). Je laureátom Krištáľového krídla za rok 2002 v oblasti divadlo a audiovizuálne umenie.
Marta Černická-Bieliková

Marta Černická, vyd. Bieliková (* 19. máj 1920, Hodruša (Hodruša-Hámre) – † 7. február 2002, Bratislava) bola slovenská herečka. Manželka Paľa Bielika.
V roku 1940 absolvovala štúdium herectva na Hudobnej a dramatickej akadémii v Bratislave. V rokoch 1939-1946 bola členkou Činohry Slovenského národného divadla. Do svojho odchodu na dôchodok v roku 1979 pôsobila v činohernom súbore Novej scény v Bratislave. V roku 1969 dostala titul zaslúžilá umelkyňa.
Dušan Cinkota

Dušan Cinkota (* 13. október 1970, Banská Bystrica) je slovenský divadelný, filmový a dabingový herec.
Po absolvovaní herectva na VŠMU v Bratislave (19881992) účinkoval v Radošinskom naivnom divadle (19911994). Od roku 1994 bol členom Činohry SND. Režiséri ho obsadzovali rovnako do komediálnych ako aj dramatických postáv. V roku 1995 získal Cenu Litfondu za najlepší mužský herecký výkon roka v hre "Alergia". Vďaka jeho pohybovým a speváckym dispozíciám mu zverili ako hosťovi viacero titulných postáv v muzikáloch na Novej scéne v Bratislave – "Pokrvní bratia", "Cigáni idú do neba", "Cyrano z predmestia" a "Hamlet".
Vytvoril veľa postáv v dabingu a v roku 2000 dostal "Cenu Litfondu" za najlepší dabing Toma Hanksa. V rokoch 20032005 bol členom Divadla Jozefa Gregora Tajovského vo Zvolene. V roku 2006 uvádzal v televízii JOJ reality show "Vyvolení 2".
Dabing.
Dušan Cinkota má veľmi jemný, charakteristický hlas, vďaka ktorému často daboval. K jeho najznámejším rolám patrí Chandler Bing (Matthew Perry) zo seriálu "Priatelia". Nadaboval taktiež robota Sonnyho vo filme "Ja, robot". Veľmi často dabuje Adama Sandlera a Toma Hanksa, ktorého nadaboval vo viac ako 15 filmoch.
Prechovávanie drog.
V roku 2001 bol odsúdený za prechovávanie drog na dva roky nepodmienečne, odsedel si trinásť mesiacov.
Koncom mája 2007 bol opätovne zatknutý pre drogovú trestnú činnosť. Keďže už bol pre rovnaký čin trestaný, hrozilo mu desať až pätnásť rokov vo väzení.
V marci 2012 ho odsúdil prvostupňový Okresný súd Bratislava IV na osem rokov odňatia slobody nepodmienečne, Cinkota sa však proti rozsudku odvolal. 5. decembra 2012 Krajský súd v Bratislave zamietol odvolanie a potvrdil rozsudok súdu 1. stupňa za správny a zákonný.
11. júla 2018 bol z väzenia podmienečne prepustený. Odpykal si tri štvrtiny z trestu a podľa súdu počas výkonu preukázal polepšenie. Súd zároveň určil skúšobnú lehotu 30 mesiacov, počas ktorej bude sledovať, či podmienečne prepustený vedie riadny život.
Bajkonur (rozlišovacia stránka)

Bajkonur môže byť:
Michaela Čobejová

Mgr. Michaela Čobejová (* 16. jún 1970, Trnava) je slovenská filmová, televízna, divadelná, rozhlasová aj dabingová herečka. Od roku 2013 vyučuje literárno-dramatický odbor na Základnej umeleckej škole v bratislavskom Ružinove.
Život.
Po presťahovaní do Bratislavy takmer päť rokov účinkovala v Detskej rozhlasovej dramatickej družine. V roku 1988 začala študovať herectvo na Vysokej škole múzických umení. Počas štúdia hosťovala v Divadle Nová scéna v inscenácii "Kto sa bojí Virginie Woolfovej?". Po skončení štúdia, v roku 1992, prijala angažmán v Činohre Slovenského národného divadla.
Medzi najdôležitejšie inscenácie, v ktorých hrala, patria: muzikál Ernesta Brylla a Katarzyny Gärtnerovej "Na skle maľované", kde stvárnila úlohu Anjela, hry poľských dramatikov Janusza Głowackého "Štvrtá sestra" (Kaťa) a Slawomira Mroźeka "Tango" (Ala), Goldoniho komédia "Čertice" (Orsetta) a hra Franza Wedekinda "Lulu" (Lulu). V bratislavskom Mestskom divadle naštudovala hru "Posadnutí láskou" v réžii Ingrid Timkovej. V roku 2008 sa stala víťazkou tanečnej show Let's Dance s profesionálnym tanečníkom Tomášom Surovcom. 
Okrem filmovej tvorby a dabingu sa venuje aj vydavateľskej a producentskej činnosti. S Manželom Ivanom má dcéru Ivanu a Táňu.
Hrala v seriáli "Ordinácia v ružovej záhrade".
Angažmány.
Po dobu piatich rokov účinkovala v Detskej rozhlasovej dramatickej družine (čas zahájenia a ukončenia pôsobenia v tomto súbore, nedostupné).
Filmografia.
K roku 2016, hereckú filmografiu Čobejovej zastupujú v distribúcii štyri celovečerné filmy; na poli krátkometrážnej kinematografie boli jej príspevky zaznamenané v jednom prípade. V rámci televízneho formátu bola bez ohľadu na metráž filmu obsadená do dvadsiatich hraných titulov, z toho desiatich TV filmov vrátane jednej minisérie i muzikálu, a deviatich seriálov. Na báze internetového vysielania, účinkovala v dvoch webových seriáloch.
Peter Debnár

Peter Debnár (* 8. október 1941, Bratislava† 8. jún 2004, Bratislava) bol slovenský herec a divadelný režisér.
Pôvodne vyštudoval réžiu na VŠMU v Bratislave (1966). Postupne pôsobil v Žiline (19641965) a v bratislavských súboroch Divadlo na Korze, Nová scéna 19711990 – v rokoch 19841986 aj jej umelecký šéf) a Divadlo Astorka Korzo ’90. Po niekoľkých réžiách sa po roku 1968 natrvalo zameral na hereckú tvorbu a réžii sa venoval len sporadicky. Zažiaril v divadelných inscenáciách "Čakanie na Godota" (1968), "Les" (1971). Zahral si aj v niekoľkých filmoch a v televíznych inscenáciách, uplatnil sa v dabingu. V posledných rokoch života sa kvôli zdravotným problémom stiahol do ústrania.
Donn Fulton Eisele

Donn Fulton Eisele (* 23. jún 1930 Columbus – † 2. december 1987, Tokio) bol americký astronaut.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po skončení 2. svetovej vojny mal Eisele práve 15 rokov. Najprv sa rozhodol k štúdiu na námornej akadémii v Annapolise a hneď potom išiel na školu pre testovacích pilotov na základni Edwards. Potom slúžil v Novom Mexiku na základni Kirtland a postupne zvyšoval svoje schopnosti letca. Neskôr začal študovať na technologickom inštitúte vojenského letectva. V roku 1964 sa z Kirtlandu odsťahoval do Houstonu a vstúpil do tímu pripravujúcich sa kozmonautov. Podieľal sa tiež na kontrolách výroby raketovej techniky u výrobcov. V NASA bol najprv zaradený do posádky AS-206, po zrušení letu sa po čase objavil na listine pre Apollo 7.
Let do vesmíru.
Kozmická loď Apollo 7 s Eiselom na palube odštartovala na jeseň 1968 z kozmodrómu na myse Canaveral. Na palube s ním boli kozmonauti Schirra a Cunningham. Počas 163 obletoch Zeme skúšali nové typy skafandrov a raketových motorov. Pristáli po 260 hodinách pobytu na obežnej dráhe na hladine Atlantického oceánu.
Po lete.
Bol zaradený do záložnej posádky letu Apollo 10. V júni 1970 tím kozmonautov opustil, v NASA však zostal v ich výskumnom stredisku v meste Hampshir vo Virgínii. Odtiaľ a tiež z armády odišiel v roku 1972. Potom sa stal riaditeľom Mierových zborov v Thajsku. V roku 1978 bol manažérom spoločnosti Marion Power Showel vo Williamsburgu vo Virgínii. So svojou manželkou Susan sa rozviedol. Zomrel na infarkt vo veku 57 rokov v Tokiu.
Marek Svatoš

Marek Svatoš (* 17. jún 1982, Košice† 5. november 2016, Denver) bol slovenský hokejový útočník. Jeho kariéru ovplyvňovali časté zranenia.
Klubový hokej.
S hokejom začínal v rodnom meste, v mužstve HC Košice. Od roku 2000 hral v Severnej Amerike. V roku 2001 ho draftovalo Colorado Avalanche z 227. miesta. V sezóne 2001/02 vyhral s mužstvom WHL Kootenay Ice Memorial Cup. V NHL debutoval v sezóne 2003/04, keď odohral štyri zápasy. V nasledujúcom ročníku pôsobil na farme Colorada – Hershey Bears. V ročníku 2005/06 už bol stabilným hráčom Colorada. V marci 2006 však utrpel zlomeninu v oblasti ramena a sezóna sa pre neho skončila predčasne. V ročníku 2007/08 bol po 65 zápasoch s 26 gólmi najlepším strelcom Avalanche, keď si v stretnutí proti Los Angeles Kings si roztrhol krížny väz v kolene a vynechal celý zvyšok sezóny. V júli podpísal s Coloradom zmluvu na ďalšie dva roky. V sezóne 2008/09 si tri zápasy pred koncom základnej časti poranil ruku, čím sa opäť pre neho skončila sezóna predčasne.
V nasledujúcom ročníku pre problémy so slabinami a pre bolesti v hrudnej oblasti odohral len 54 zápasov. Po vypršaní kontraktu s Avalanche sa rozhodol pre návrat do Európy a stal sa hráčom Avangard Omsk, v ktorom v 19 zápasoch zaznamenal len 3 góly. Vedenie s ním preto ukončilo spoluprácu. 
Následne sa vrátil do Ameriky, kde 28. decembra podpísal zmluvu so St. Louis Blues. Klub ho však musel umiestniť na waiver listinu, z ktorej si ho stiahol Nashville Predators. Ten ho 23. februára 2011 umiestnil na waiver listinu, z ktorej si ho o deň neskôr stiahla Ottawa Senators. Za mužstvo odohral 19 zápasov, strelil len 3 góly. Sezónu 2011/12 vynechal a doliečoval si zranenia. Pred ročníkom 2012/13 neuspel v prípravnom kempe Floridy, v januári 2013 sa dohodol so Slovanom Bratislava na zmluve do konca sezóny. V sezóne 2013/14 hral za HC Košice v slovenskej extralige. Po tejto sezóne sa rozhodol ukončiť kariéru a vrátil sa k rodine do Denveru. Zomrel dňa 5. novembra 2016 vo veku 34 rokov v Denveri.
Reprezentácia.
Slovensko reprezentoval na MS do 18 rokov v roku 2000. Na MS do 20 rokov v roku 2002 bol najlepším strelcom a tiež členom All-Star tímu turnaja. V seniorskej reprezentácii hral na ZOH 2006 a MS 2010. V reprezentácii odohral celkovo 12 zápasov a strelil 1 gól.
Vladimír Durdík mladší

Vladimír Durdík ml. (* 23. máj 1949, Smižany – † 9. marec 2003, Bratislava) bol slovenský herec. Syn Vladimíra Durdíka st.
Pochádzal z hereckej rodiny. Štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení ukončil v roku 1971. Po štvorročnom účinkovaní v Štátnom divadle v Košiciach od roku 1975 pôsobil v Slovenskom národnom divadle v jeho činohernom súbore. 
Jeho chlapčenský zjav ho v prvých rokoch profesionálneho hereckého účinkovania predurčil k stvárňovaniu lyricko–romantických kladných hrdinov, rovnako na javisku ako v televíznych filmoch "Miesto v dome" (1973), "Tereza" (1976), v televíznej ságe "Povstalecká história" (1984). Často účinkoval aj v televíznych inscenáciách, napr. "Mozoľovci" (1975), Hviezdoslavovych eposoch "Ežo Vlkolinský" (1978) a "Gábor Vlkolinský" (1978), kde vytvoril postavu Gábora Vlkolinského. V dvojdielnej historickej inscenácii "Solúnski bratia" (1984) stvárnil postavu Koceľa.
Kozmická rýchlosť

Kozmická rýchlosť je rýchlosť, potrebná na prekonanie gravitačného pôsobenia kozmického telesa.
Rozoznávame niekoľko kozmických rýchlosti, bežne sa stretávame s prvými troma:
Ken Thompson

Kenneth Thompson (* 4. február 1943, New Orleans, Louisiana, USA) je americký informatik významný svojou prácou na operačnom systéme Unix.
Životopis.
Thompson sa narodil v New Orleans, Louisiana v USA. Dosiahol bakalársky a inžiniersky titul, oba v oblasti elektrotechniky na University of California, Berkeley.
V roku 1969, počas jeho práce v Bell Labs, sa Thompson a Dennis Ritchie stali hlavnými tvorcami operačného systému Unix. Thompson tiež napísal programovací jazyk B, predchodcu jazyka C, v súčasnosti jedného z najbežnejšie používaných programovacích jazykov. Navyše, počas písania operačného systému Multics vytvoril programovací jazyk Bon. Tiež napísal pôvodný štandardný Unixový editor ed, ktorý bol odvodený od skoršieho editora QED.
O niečo neskôr, stále počas práce v Bell Labs, spolu s Robom Pikeom boli hlavnými tvorcami operačného systému Plan 9. Počas práce na ňom vytvoril znakové kódovanie UTF-8 pre použitie v Plan 9.
S J. H. Condonom sa Thompson podieľal na vývoji Belle, šachového počítača. Napísal programy pre vytvorenie absolútneho hodnotenia (výhra, remíza alebo prehra hráča, ktorý je na ťahu) šachových postavení. V súčasnosti sú takto ohodnotené všetky pozície do 6 kameňov. Za ich použitia môže šachový počítač hrať úplne dokonale.
Thompson a Ritchie spolu dostali v roku 1983 Turingovu cenu "za ich vývoj všeobecnej teórie operačných systémov a konkrétne za implementáciu operačného systému UNIX". Thompsonov programátorský štýl ovplyvnil ostatných predovšetkým strohosťou výrazov a uprednostňovaním jasných výrazov.
Thompson odišiel z Bell Labs 1. decembra 2000 a v súčasnosti je spolupracovníkom v Entrisphere, Inc.
Carl Zeller

Carl Adam Johann Nepomuk Zeller (*19. jún 1842, St. Peter in der Au, Rakúsko – † 17. august 1898, Baden) bol rakúsky operetný skladateľ. 
Životopis.
Pochádzal z lekárskej rodiny, ale v mladosti prišiel o otca. Mal veľký hudobný talent. Ako 7-ročný už hral na organ, ako 11-ročný sa dostal vďaka svojmu dobrému hlasu do viedenského chlapčenského zboru. V roku 1853 nastúpil na gymnázium vo Viedni, kde hral aj v Burgkapele a začal komponovať piesne. Po maturite študoval na Viedenskej univerzite právo a promoval na doktora práv v Grazi v roku 1869. Zamestnal sa na Ministerstve kultúry a školstva, kde bol od roku 1873 vedúcim odboru pre umenie. Jeho prvými divadelnými dielami boli komické opery "Joconde" (1876) a "Die Fornarina" (1879), nepriniesli mu však úspech. Jeho prvá opereta "Carbonari" bola z neapolského prostredia a mala premiéru v roku 1880. Skutočný úspech však dosiahol až operetou "Vtáčnik" ("Der Vogelhändler", 1891), ktorá mala premiéru v Theater an der Wien a svojou kvalitou ho právom zaradila po boku Suppého, Straussa a Millöckera do kvarteta najvýznamnejších viedenských operetných skladateľov 19. storočia.
Slušný úspech dosiahol tiež operetou "Banský majster" ("Der Obersteiger", 1894). V roku 1895 mu diagnostikovali chorobu nervového systému, ktorá sa prejavovala stratou pamäti a nasledujúceho roku aj ochrnutím. So svojou ťažkou chorobou sa trápil až do roku 1898. Jeho posledná opereta "Správca pivnice" ("Kellermeister") bola uvedená 3 roky po jeho smrti vďaka Karlovi Brandlovi.
Kostol svätých Filipa a Jakuba (Rača)

Kostol svätých Filipa a Jakuba je rímskokatolícky farský kostol, ktorý sa nachádza na Alstrovej ulici v bratislavskej mestskej časti Rača.
Prvá zmienka o ňom je z roku 1390, aj keď z písomných prameňov sa dá predpokladať, že v Rači bol kostol už v prvej polovici 14. storočia. V priebehu storočí mal postupne viacero titulov (Všetkých svätých, sv. Leonard, Panna Mária). Od 1. mája 1844 je kostol zasvätený apoštolom sv. Filipovi a Jakubovi mladšiemu. V období reformácie patril evanjelikom až do roku 1629.
V roku 1888 bola vykonaná prestavba do terajšej podoby.
Hustota (objemová hmotnosť)

Hustota alebo objemová hmotnosť (symbol: "ρ" – gréc.: ró), staršie i merná hmotnosť, je fyzikálna veličina, ktorá je určená podielom hmotnosti a objemu látky. Hustota je daná ako
kde formula_2 je hustota telesa, formula_3 je celková hmotnosť telesa a formula_4 je celkový objem telesa. 
Čím vyššiu hustotu má látka, tým väčšiu má hmotnosť v pomere k objemu. "Priemerná hustota" látky sa rovná jej celkovej hmotnosti podelenej jej celkovým objemom. Pri rovnakej hmotnosti budú mať telesá z hustejšej látky (napr. zo železa) menší objem ako telesá z menej hustej látky (napr. voda).
Jednotka hustoty v sústave SI je kilogram na meter kubický (kg/m³). V sústave CGS sa bežne udáva v gramoch na centimeter kubický (g/cm3).
Hustota vzduchu.
Na úrovni mora pri teplote 20 °C má suchý vzduch hustotu približne /m3. Hustota vzduchu závisí od jeho tlaku, teploty, vlhkosti. Hustota vzduchu s narastajúcou nadmorskou výškou klesá.
Michaela Badinková

Michaela Badinková (* 25. január 1979, Malacky) je slovenská herečka.
Vyštudovala Štátne konzervatórium v Bratislave, odbor hudobno-dramatický a v súčasnosti študuje na DAMU v Prahe, odbor činoherné herectvo. Účinkovala v detskom divadle Úsmev v Bratislave, neskôr v Divadle Andreja Bagara v Nitre a v Bábkovom divadle v Žiline. V súčasnej dobe ju môžu diváci vidieť v hudobnej komédii "Miluju tě, ale…" v pražskom Paláci Blaník a v Divadle Na Fidlovačce ako Eržiku v hre "Balada pro banditu".
Gabriela Dzuríková

Gabriela Dzuríková (* 18. marec 1973, Košice) je slovenská herečka. Od skončenia VŠMU je členkou činohry SND. V televízii hrala v pôvodnom televíznom seriáli o slovenských drotároch "Ako divé husi". Vytvorila v ňom hlavnú ženskú postavu Johanu od dievčaťa až do zrelých rokov. Venuje sa aj dabingu.
Láska

Láska je:
Z psychologického hľadiska sa radí medzi primárne ľudské potreby. Pre svoj veľký psychologický význam je láska jedným z najdôležitejších námetov v umení. Veľa filmov opisuje príbeh lásky a väčšina populárnej hudby je o láske.
Láska existuje vo všetkých kultúrach a typ lásky existujúci v danej kultúre naznačuje individuálne chápanie, čo láska je. Rôzni ľudia hodnotia rôzne typy lásky odlišne, čo jeden považuje za láskavosť iný môže považovať za ublíženie. Láska je abstraktná a existuje okolo nej mnoho otázok.
Deň svätého Valentína je oslavovaný ako sviatok snúbeneckej lásky, na základe legendy, kde kňaz Valentín napriek zákazu tajne sobášil vojakov.
Láska medzi ľuďmi (interpersonálna).
Interpersonálna láska je láska medzi ľuďmi a znamená oveľa viac ako len to, že sa niekto niekomu veľmi "páči". Hoci sú pocity obvykle vzájomné, môže vzniknúť aj neopätovaná láska. Interpersonálna láska existuje obvykle v interpersonálnych vzťahoch, napr. medzi pármi, členmi rodiny a priateľmi. Ale ľudia často vyjadrujú lásku k iným osobám aj mimo týchto vzťahov, napr. rôznymi darmi alebo dobrovoľníctvom.
Niektoré prvky často prítomné v interpersonálnej láske:
Sexuálna energia môže byť najdôležitejším prvkom určujúcim formu vzťahu. Zatiaľ čo sexuálna príťažlivosť často podnecuje novú väzbu, sexuálny vzťah je považovaný za nežiaduci alebo nevhodný v určitých väzbách lásky. Mnoho etických systémov odsudzuje sexuálne vzťahy medzi členmi rodiny, u detí alebo mimo záväzného vzťahu. Ale existuje mnoho spôsobov vyjadriť vášnivú lásku bez sexu. Náklonnosť, emocionálna intimita a vzájomný záujem sú obvyklé u príbuzných a priateľov všade vo svete.
Kresťanský pohľad na lásku.
Kresťanská láska je vyjadrená predovšetkým ako skutok. Za vzor sa dáva láska Boha k ľuďom a často sa dáva do protikladu k telesnej (sexuálnej) láske. Za vrchol lásky sa považuje obeta života.
V kresťanstve je láska k Bohu a blížnemu hlavným príkazom, niečo, čo sme povinní robiť bez ohľadu na naše emócie.
Názory na lásku.
Joseph Ratzinger.
Podľa pápeža Benedikt XVI. láska zahrňuje vieru, bez ktorej sa stáva svojmocným činom, sama sa ruší a stáva sa sebaospravedlnením: Viera a láska sa vzájomne podmieňujú a vyžadujú.
V princípe lásky je ďalej prítomný princíp nádeje, ktorá prekračuje okamih i jeho ojedinelosť a hľadá celok. Nosnými stĺpmi kresťanstva podľa Pavla je viera, nádej, láska, najväčšia z nich je láska.
Erich Fromm.
Podľa Ericha Fromma je láska akt milovania, produktívna činnosť, ktorá zahrňuje staranie sa o niekoho alebo o niečo, poznávanie, reagovanie, potvrdzovanie, radovanie sa: a to či už ide o človeka, strom, obraz, myšlienku. Znamená to prebúdzať k životu, obohacovať ho. Je to proces sebaobnovovania a sebaprehlbovania.
Hesiodos.
Hesiodos hovoril, že láska je ako Eros, spája bohov a ľudí.
Alexander Willwoll.
Pre A. Willwolla je láska hodnotovo potvrdzujúca a hodnototvorná prasila chcejúceho ducha.
Marx, K..
Láska podľa Karla Marxa je autentický spôsob sebaprežívaného bytia človeka spočívajúci v aktivitách milovania.
synkriticizmus.
Pre synkriticizmus je láska najvyššou formou kultivovaného života, ktorej podstatou je potešenie alebo rozkoš z inakosti.
Florida Panthers

Florida Panthers je hokejový klub NHL sídliaci v Sunrise, predmestí Miami v americkom štáte Florida.
Florida Panthers hrá v Atlantickej divízii Východnej konferencie. Najväčší úspech dosiahlo družstvo v rokoch 1996 a 2023, kedy sa dostalo do finále Stanley Cupu a v roku 2024 kedy vyhralo svoj vôbec prvý klubový pohár v histórií. 
História klubu.
Magnátovi Wayneovi Huizengovi bola udelená licencia prevádzkovať klub NHL v jeho rodnom Miami v roku 1992. Prvými väčšími hviezdami klubu boli bývalý brankár New York Rangers John Vanbiesbrouck, nováčik Rob Niedermayer a Scott Mellanby, strelec 30 gólov. Ich prvá (nováčikovská) sezóna bola úspešná, je považovaná za jednu z najlepších vstupných sezón nových klubov v NHL.
V play-off roku 1996 sa klub dostal dostal cez Boston Bruins a favoritov Philadelphia Flyers a Pittsburgh Penguins až do finále Stanley Cupu. Tam prehrali s Coloradom Avalanche 4 – 0 na zápasy.
Súčasný káder.
"Stav k sezóne 2022-23"
Najlepší strelci.
Zoznam najproduktívnejších hráčov tímu v histórii. &lt;br&gt;
"Poznámka: Pos = Pozícia; GP = Odohrané zápasy; G = Góly; A = Asistencie; Pts = Body; P/G = Body na zápas; * = súčasný hráč Panthers"
Alsasko

Alsasko () je jeden z 26 administratívnych regiónov Francúzska. Nachádza sa na východe Francúzska blízko hraníc s Nemeckom.
V stredoveku bolo súčasťou rímskonemeckej ríše. V priebehu tridsaťročnej vojny vpadli do Alsaska francúzske vojská a Alsasko sa stalo súčasťou Francúzska. Po prusko-francúzskej vojne (1870 – 1871) bolo Alsasko pripojené k Nemeckej ríši. Po 1. svetovej vojne sa stalo znova súčasťou Francúzska.
Súčasťou regiónu sú dva departmenty: Bas-Rhin (doslova Dolný Rýn) a Haut-Rhin (Horný Rýn).
Geografia.
Alsasko má povrch a tým je najmenší región metropolitného Francúzska. Prírodnými hranicami regiónu sú rieka Rýn na východe a pohorie Vogézy na západe. Najvyšší bod je Ballon de Guebwiller (). Klíma v Alsasku je polokontinentálna, sú tam studené zimy a horúce letá. Alsasko je ideálne miesto na pestovanie vína (hlavne mesto Colmar). Vína tu pestované majú názov "Vin d'Alsace". Populácia Alsaska je 1 805 000 obyvateľov (1. 1. 2005) a stále rastie. Alsasko má 217 obyvateľov na km², čím patrí v porovnaní s Francúzskom k husto osídleným oblastiam.
Dejiny.
V minulosti bolo Alsasko osídlené kočovnými lovcami, potom Keltami a okolo roku 58 pred Kr. Rimanmi, ktorí toto územie starostlivo strážili. Po páde Ríma bolo Alsasko kolonizované Alamanmi. Alamani sa orientovali na poľnohospodárstvo a založili jazyk, ktorý tvorí základ súčasného alsaského dialektu. Chlodovik I. a Frankovia v 5. storočí upevnili nadvládu nad Alamanmi po bitky pri Tolbiacu. Počas vlády potomkov Chlodovika, Merovejovcov bolo obyvateľstvo christianizované. V 5. storočí bolo územie súčasťou Franskej ríše, neskôr rímskonemeckej ríše.
V priebehu Tridsaťročnej vojny vpadli do Alsaska francúzske vojská a po Vestfálskom mieri sa Alsasko stalo súčasťou Francúzska. Po Prusko-francúzskej vojne (1870 – 1871) bolo takmer celé Alsasko s výnimkou Belfortu pripojené k Nemeckej ríši, v ktorej tvorilo súčasť Ríšskej krajiny Alsasko-Lotrinsko. Na krátky čas tu po 1. svetovej vojne vznikla v rámci Nemeckej revolúcie republika rád (najnovšie nesprávne nazývaná Alsaská republika rád). Neskôr sa územie stalo znovu súčasťou Francúzska. Moderný región však už Belfort (súčasť departementu Territoire de Belfort) nezahŕňa.
Ekonomika.
Podľa INSEE malo Alsasko v roku 2002 hrubý domáci produkt približne 44,3 miliárd eur. S HDP na osobu 24 804 € je Alsasko druhým najproduktívnejším regiónom po Île-de-France. 68% je sústredené v službách a 25% v priemysle, čo robí Alsasko jedným z najpriemyselnejších francúzskych regiónov. Z francúzskych regiónov produkuje tiež najväčší export.
Alsasko je oblasť, ktorej hospodárska činnosť je veľmi pestrá:
Akvitánsko

Akvitánsko alebo Akvitánia, po francúzsky "Aquitaine", je francúzsky administratívny región. Je to aj historické územie.
Dejiny.
Pôvodne bolo Akvitánsko historické územie medzi Pyrenejami a riekou Garonnou. Najstarším známym obyvateľstvom boli kmene Iberov. V 6. a 5. storočí sa tu usadili Kelti. K Rímu bolo Akvitánsko pripojené roku 56 pred Kr. Caesarom. Za cisára Augusta sa stala rímskou provinciou, ktorá zaberala takmer tretinu územia celej Galie. V rokoch 412 – 418 sa v Akvitánsku usadzovali kmene Vizigótov, ktorí tu založili Vizigótsku ríšu. 
V roku 507 bolo územie Akvitánska dobyté a pripojené k Franskej ríši kráľom Chlodovikom. Spojením s Gaskonskom sa vytvorilo Akvitánske vojvodstvo, ktoré bolo dlho najsilnejším vojvodstvo vo Franskej ríši. Jeho samostatnosť zrušil až Karol Veľký v roku 769, keď vojvodstvo spojil s ríšou a o niečo neskôr mu pridelil titul kráľovstva, na čele ktorého stal Ľudovít Pobožný. Po rozdelení Franskej ríše v roku 843 sa Akvitánsko, znova ako suverénne vojvodstvo, stalo súčasťou Západofranskej ríše (Francúzska).
Auvergne (región)

Auvergne ("Auvèrnhe" alebo "Auvèrnha" po okcitánsky) je historická oblasť a bývalý francúzsky administratívny región vo Francúzskom stredohorí.
Skladal sa zo štyroch departementov — Allier, Cantal, Haute-Loire a Puy-de-Dôme. Hlavným a najväčším mestom bol Clermont-Ferrand (137 000 obyvateľov), ďalšie významné mestá sú napr. Montluçon (40 000), Aurillac (29 000), Vichy (25 000), Moulins (21 000) a Le Puy-en-Velay (20 000).
Od roku 2016 bol spolu s regiónom Rhône-Alpes zlúčený do nového regiónu Auvergne-Rhône-Alpes.
Auvergne

Auvergne môže byť:
Burgundsko (región)

Burgundsko, po francúzsky "Bourgogne", je francúzsky administratívny región.
Burgundsko

Burgundsko, po francúzsky "Bourgogne", po nemecky "Burgund", môže byť:
Bretónsko

Bretónsko, po francúzsky "Bretagne", môže byť:
Landes

Landes môže byť:
Bretónsko (región)

Bretónsko, po francúzsky "Bretagne", je francúzsky administratívny región, ktorý pokrýva 80 % územia historického Bretónska.
Obyvatelia Bretónska sú Francúzi a Bretónci, patriaci medzi Keltov. 
Bretónsko je historické územie s gotickými stavbami, starými pevnosťami a kamennými domcami. Prevažne farmársky spôsob života zabezpečuje asi 60 % poľnohospodárskych produktov pre celé Francúzsko. Farmy sú obyčajne rodinné a dedia sa z generácie na generáciu. Intenzívne poľnohospodárstvo zhoršilo kvalitu spodnej vody.
Bretónska kultúra je veľmi pestrá na hudbu, tanec a hlavne festivaly, kultúrne majú bretónci bližšie k Írom ako k Francúzom, ktorí sa ich snažili frankofonizovať, ale mladá generácia svoju kultúru opäť vzkriesila. Tradičná hudba využíva gajdy, píšťaly, harmoniky, harfy ale modernejšia verzia i gitary. Tance sú zväčša skupinové, s rôznymi krokovými variáciami. Tanečníci sa držia raz za malíčky, pod pazuchy alebo len rukami. Festivaly sú v Bretónsku veľmi obľúbené. Organizujú sa v každom meste či dedine.
Centre-Val de Loire

Centre-Val de Loire, doslova: "Stred-Val de Loire", je francúzsky administratívny región.
Champagne-Ardenne

(Région) Champagne-Ardenne, po slovensky "Champagne-Ardeny", bol francúzsky administratívny región.
Korzika

Korzika (, korz. "Corsica") je ostrov v Stredozemnom mori na sever od Sardínie, v rámci Francúzska má postavenie „Korzickej územnej správnej korporácie“, ktoré je takmer identické s postavením francúzskych administratívnych regiónov.
Korzika sa úplne bežne považuje za ďalší francúzsky región, hoci roku 1991 oficiálne prestala byť regiónom a stala sa „Korzickou územnou správnou korporáciou (v rámci Republiky)“, čím získala miernu autonómiu. 
K Francúzsku bola Korzika pripojená roku 1768 a považuje sa za integrálnu súčasť tzv. Metropolitného Francúzska (čo je opak Zámorského Francúzska). Metropolitné Francúzsko bez Korziky sa neformálne nazýva „pevninské Francúzsko“.
Obyvateľstvo.
Obyvateľstvo tvoria väčšinou Korzičania (ľud italického pôvodu hovoriaci toskánskym, teda talianskym, dialektom). Keďže kedysi bohaté lesy boli vykynožené, živia sa turizmom, chovom oviec, prípadne pestovaním viniča, citrusov a olív na pobreží, a chovom rýb.
V hlavnom meste Ajaccio sa narodil Napoleon Bonaparte.
Geografia.
Od Sardínie Korziku delí Bonifácky prieliv. Korzika je veľmi hornatá (Monte Cinto, ). Východné pobrežie je málo členité, západné viac (riasového typu). Hlavné mestá sú Ajaccio a Bastia.
Île-de-France

Île-de-France môže byť:
Île de France môže byť:
Île-de-France (región)

Île-de-France, doslova: Ostrov Francúzska, je francúzsky administratívny región, ktorý je dnes približne identický s Parížskou aglomeráciou.
Významné mestá sú Paríž, Versailles a Saint-Denis. 
Meno „Ostrov Francúzska“ je odvodené od riek Seina, Marna, Oise a Beuvronne, ktoré tým, že územie takmer obklopujú, vytvárajú akoby ostrov.
Dejiny.
Historicky je Île-de-France od 5. storočia jadrom Franskej ríše, neskôr Francúzska. Názvy „Francia“ (Francúzsko) a pod. sa pôvodne vzťahovali len na Île-de-France. V 9. storočí územie pred nájazdami Normanov chránili Róbertovci, neskôr Kapetovci. Od roku 937 je Île-de-France doložený ako vojvodstvo Francúzska. Po stáročia bol identický s francúzskou kráľovskou doménou. Odtiaľto sa tiež šírila gotika, ktorá je pôvodne stavebným štýlom práve tohto regiónu. 
Hranice Île-de-France sa historicky menili. Pred zavedením systému departementov (1790) bol Île-de-France francúzskou provinciou a zahŕňal aj dnešný región Pikardiu. Do roku 1976 sa oficiálne volal Parížsky región (Région Parisienne).
Cigánsky barón

Cigánsky barón ("Der Zigeunerbaron") je opereta, ktorú skomponoval Johann Strauss ml. Premiéra sa konala 24. októbra 1885 v Theater an der Wien. Libreto napísal Ignác Schnitzer, rodák z Rači pri Bratislave, podľa románu Móra Jókaiho "Staffi". Strauss sa s Jókaim dohodol v novembri 1883 počas svojho hosťovania v Budapešti. Po získaní textu sa obrátil na Ignáca Schnitzera, ktorý bol maďarským novinárom vo Viedni a preslávil sa prekladom veršov Sándora Petőfiho do nemčiny. Schnitzer ponuke spolupracovať rovno s dvoma slávnymi autormi neodolal a to napriek tomu, že nikdy predtým žiadne libreto nenapísal. Práca sa mu vydarila mimoriadne dobre čiastočne aj preto, že prvotnú adaptáciu svojho diela pre potreby javiska urobil už sám Jókai. Kvalitné libreto spojené so skvelým Straussovým hudobným spracovaním viedli nielen k obrovskému úspechu operety, ale spravili z Cigánskeho baróna jednu z najlepších a dodnes často hraných operiet. Svojimi veľkolepými finále, skvelými duetmi (napr. „Bocianí“) i vstupnými áriami sa veľmi blíži opere. S orchestrálnych vydaní je známy "Schatzwalzer" op. 418, ktorý je prierezom valčíkových melódií z celej operety.
Obsah.
I. dejstvo.
Sándor Barikay prichádza na maďarský vidiek, aby prevzal majetok svojich predkov. Majiteľ susedného pozemku Župan sa mu vysmieva, že jeho majetok je opustený a leží na ňom len jedna cigánska dedina. Keď Barikay požiada jeho dcéru Arzenu o ruku, tá snažiac sa nájst si výhovorku (pretože miluje Ottokara) vyhlási, že ona sa vydá jedine za baróna. Nešťastný Barikay sa v noci stretáva s krásnou cigánkou Staffi, ktorú vychovala Czipra. Cigáni si zvolia Barikaya za vodcu a ten ide hneď oznámiť Arzene, že už je Cigánskym barónom. Tá sa mu opäť vysmeje ale Barikay už aj tak chce radšej Staffi.
II. dejstvo.
Barikay a Staffi neformálne uzavrú manželstvo pod šírym nebom a prírodou ako svedkom. Pri starom hrade nájdu s pomocou Czipri starý turecký poklad, ktorý tam ukryl paša pri úteku pred rakúskymi vojskami. Tento poklad dlho bezúspešne hľadali Županovi ľudia. Carnero, Županov priateľ ktorý je aj predsedom mravného výboru udá Barikaya za “nečestný život” a chce aby sa jeho poklad úradne zabavil. 
Vypukla vojna a do dediny prichádza husársky plukovník Gábor Homonay verbovať vojakov. Carnero sa všemožne snaží očierniť Barikaya, ale Gáborovi je Barikay sympatický a gratuluje mu ku krásnej neveste. Czipra vyhlási, že Staffi nie je jej vlastná dcéra a preukáže starý dokument, ktorý dokazuje, že je dcérou pašu. Hrdému Barikayovi sa to nepáči, pretože on sa zamiloval jednoduchého dievčaťa a nie tureckej sľachtičnej. Rozhodne sa preto vstúpiť do armády. Gábor lsťou získa do husárskeho pluku aj Župana a Ottokara.
III. dejstvo.
Staffi aj Arzéna prichádzajú do Viedne práve keď sa skončila vojna a vojská sa víťazne vracajú domov. Župan veľa hrdinstva nepreukázal, zato sa rád vychvaľuje. Barikay a jeho cigáni patrili k najhrdinskejším oddielom. Nadobudol česť a slávu a plukovník mu za zásluhy odovzdá cisárske menovanie barónom. Barikay sa už cíti byť dôstojným nápadníkom pre Staffi a udobrí sa s ňou. Pomôže tiež Ottokarovi presvedčiť župana, aby si mohol vziať Arzénu.
Programovací jazyk D (rozlíšenie)

V histórii programovania existovalo hneď niekoľko programovacích jazykov nazývaných D:
Megrez

Megrez alebo Delta Ursae Majoris (δ UMa / δ Ursae Majoris) je hviezda v súhvezdí Veľká medvedica. 
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je +3,32 a vzdialenosť od Slnka 81 svetelných rokov. Je spektrálneho typu A3 a má dvoch sprievodcov, "Delta Ursae Majoris B" 11. hviezdnej veľkosti, a "Delta Ursae Majoris C" 10. hviezdnej veľkosti. 
V obrazci Veľkého voza, ktorý je súčasťou Veľkej medvedice, sa nachádza na rozhraní "oja" a vlastného "voza". Zo základných siedmich hviezd tvoriacich Veľký voz je najmenej jasná.
Megrez je súčasťou pohybovej hviezdokopy Collinder 285.