Nesmrteľná partia

Názov nesmrteľná partia je označenie pre partiu Anderssen–Kieseritzky z roku 1851, ktorá sa odohrala v Londýne. Označenie si vyslúžila hlavne kvôli majstrovskej hre oboch strán a romantickému duchu, pretože biely obetuje skoro všetok materiál a poslednými figúrami, ktoré mu ostanú, zaťahuje matovú sieť. Ide o partiu historicky hodnotenú ako jednu z najkrajších odohraných partií vôbec aj napriek nekorektnosti mnohých ťahov. Francesco Ansidei na ňu v roku 1865 napísal oslavnú báseň a pozícia po 20. ťahu je zobrazená na surinamskej poštovnej známke z roku 1984. V talianskom meste Marostica ju od roku 1923 tradične každoročne prehrávajú živí hráči prezlečení za šachové figúry. Aj v súčasnosti patrí táto partia medzi často analyzované a obdivované partie.
Udalosti pred partiou.
Adolf Anderssen bol jedným z najlepších hráčov svojej doby a predstaviteľ romantického štýlu. Po víťazstve v Londýnskom turnaji roku 1851 ho mnoho ľudí označovalo ako majstra sveta. Lionel Kieseritzky žil väčšinu svojho života vo Francúzsku, kde dával hodiny šachu a hrával v parížskom "Café de la Régence" za päť frankov na hodinu. Kieseritzky bol známy svojou schopnosťou poraziť slabších hráčov napriek tomu, že im poskytol handicap – napríklad hral bez dámy.
"Nesmrteľná partia", ktorú títo významní šachisti spolu odohrali v londýnskej reštaurácii "Simpson's Grand Divan Tavern", bola neformálna partia odohraná cez prestávku šachového turnaja. Na Kieseritzkyho hra jeho protihráča veľmi zapôsobila, a po skončení partie odoslal ťahy Parížskemu šachovému klubu. Francúzsky šachový časopis "La Regence" partiu publikoval v júli 1851. Prezývku „"Nesmrteľná partia"“ ako prvý použil v roku 1855 Rakúšan Ernst Falkbeer.
"Nesmrteľná partia" bola od tej doby často pripomínaná. Francesco Ansidei na ňu v roku 1865 napísal oslavnú báseň. V talianskom meste Marostica ju od 2. septembra 1923 každoročne prehrávajú živí hráči prezlečení za šachové figúry. Pozícia po 20. ťahu je zobrazená na surinamskej poštovnej známke z roku 1984. Záverečná časť partie inšpirovala šachovú partiu vo vedeckofantastickom filme Blade Runner z roku 1982. Je tiež základom detektívneho románu s rovnakým názvom od Marka Cogginsa.
Táto hra je oceňovaná ako skvelá ukážka romantického šachového štýlu, aký sa hral najmä v 19. storočí, kedy bol za účinný prostriedok k víťazstvu považovaný rýchly vývin a útok, uskutočnený mnohými gambitmi a protigambitmi (neprijatie gambitu by bolo považované za negentlemanské gesto), a kde sa na zisk materiálnej prevahy pozeralo s opovrhnutím. Tieto partie svojimi rýchlymi útokmi a protiútokmi dokážu zaujať, aj keď niektoré z ťahov nie sú podľa súčasnej teórie považované za úplne korektné.
Anderssen v partii zvíťazil, napriek obete v 11. ťahu strelca, v 18. ťahu obe veže a v 22. ťahu dámu. Obeťou oboch veží ukázal, že dve aktívne figúry majú cenu tuctu figúr spiacich za obranou.
Šachová notácia.
Kieseritzky kráľovský gambit prijíma.
Pomerne riskantný výpad a začiatok komplikácii. Biely mohol odraziť hrozbu kľudnými ťahmi 8. De1 alebo 8. Vg1 a jeho pozícia by bola perspektívnejšia.
Napáda strelca. Omnoho lepšie teraz bolo napadnúť jazdca ťahom 9. … g6! a po 10. h4 Df6 11. Jc3 by vznikla pozícia s nejasnou hrou.
Napáda čierneho jazdca a zamotáva priebeh hry, ale lepšie pokračovanie by bolo ustúpiť so strelcom.
Zaujímavou možnosťou tu bolo 10. … g6 s nejasnými dôsledkami.
Čierny získava pešiaka a hrozí, že vezme vežu na a1 a súčasne by dal bielemu kráľovi šach.
Od tohto ťahu sa odvíja konečná porážka čierneho. Wilhelm Steinitz v roku 1879 navrhol, že lepším ťahom by bolo 18. … Dxa1+; ďalšie ťahy by pravdepodobne nasledovali takto: 19. Ke2 Db2! 20. Kd2 Sxg1 21. e5! a výsledok by zostal otvorený.
V publikácii "The Mammoth Book of the World’s Greatest Chess Games" sú 18. ťah čierneho až 20. ťah čierneho uvedené odlišne: Dxa1+ 19. Ke2 Sxg1 20. e5 Ja6 21. Jxg7+ Kd8 22. Df6+!! Jxf6 Se7# 1-0. Väčšina zdrojov ako napríklad knihy Jamesa Eadea a "Chesslive Online Database" uvádzajú ťahy prezentované tu. Všimnite si, že sa jedná o zmenu sledu ťahov, avšak pozícia na konci 20. ťahu je rovnaká.
V tomto bode sa čierneho útok vyčerpal; čierny má dámu a strelca na poslednej rade, ale nemôže účinne zahájiť okamžitý útok proti bielemu, zatiaľ čo biely se môže vrhnúť vpred. Podľa Billa Walla, Kieseritzky v tomto okamihu vzdal. Podľa Hübnera sa v článku Friedricha Amelunga v časopise "Baltische Schachblaetter", 1893, uvádza, že Kieseritzky pravdepodobne hral 20. … Ja6, ale Anderssen potom oznámil ťahy vedúce k matu. V každom prípade sa predpokladá, že niekoľko posledných ťahov sa už v skutočnosti na šachovnici neodohralo.
Ku všetkým obetám v predchádzajúcich ťahoch pribúda ešte aj obeta dámy. Čierny nemôže neprijať.
Nakoniec, čo sa týka materiálu, čierny zreteľne vedie: získal dámu a dve veže a disponuje oboma svojimi strelcami, pričom má len o jedného pešiaka menej ako biely. Materiál mu však nepomohol. Biely bol schopný použiť zostávajúce figúry – dvoch jazdcov a strelca aby zatiahol matovú sieť.