Lingvokulturológia

Lingvokulturológia je odbor jazykovedy, zaoberajúci sa vzťahom medzi jazykom a kultúrou, ktorý vychádza z hypotézy, že jazyk je ovplyvnený kultúrou. Vysvetľuje jazykové javy pomocou kultúrnych charakteristík. Sústreďuje sa na kultúrne špecifiká slovnej zásoby, najmä idiomatických výrazov. 
Pojem vznikol v Rusku v 90. rokoch 20. storočia a používa sa v oblasti rusistiky.
Báza súčasnej lingvokulturológie.
Koniec 20. a začiatok 21. storočia je poznamenaný fundamentálnymi zmenami vedeckej paradigmy v oblasti lingvistiky, ktorá, tak ako mnohé iné rezultáty vedeckých bádaní, okúsila v rámci svojej existencie zrod nových tendencií, smerov i metodologických prístupov v skúmaní kardinálneho objektu, no zároveň aj prípadný ústup novým, efektívnejším podobám interpretácie a budovania systematických výsledkov vedy. Klasický štrukturalizmus, odtrhnutý od „človeka v jazyku“ a „jazyka v človeku“, a jeho imanentný interný svet systému vystriedala nová paradigma, založená na principiálne „ľudských“ fenoménoch (kultúre, jazyku, mentalite a ich reláciách a pod.).
Piliermi nových nasmerovaní lingvistických skúmaní sú:
Kardinálny aparát, ktorý operuje pojmami ako jazyková osobnosť, jazyková spôsobilosť, jazyková kompetencia a rečové správanie, disponuje lingvokulturologickým obsahom, formujúcim sa syntetickým poznaním etnopsychológie, sociológie, histórie a pod. Metodologická báza sa realizuje v praktickej aplikácii metód analýzy jazykového materiálu, založených na „rozšírených“ interpretatívnych aktoch, umožňujúcich stanoviť relácie medzi jazykom, vedomím, spoločnosťou, osobnosťou a kultúrou. Fundamentálnym sa tak pre oblasť lingvokulturologických skúmaní stáva svetonázor, morálne normy, spôsoby poznávania sveta, umelecké diela, duchovné a materiálne hodnoty. 
Lingvokulturologická tradícia je úzko spätá s aktivitou F. de Saussure, R. Jakobsona, R. Barthesa, T. van Dijka. Prínosom pre rozvoj situatívno-kultúrnych modelov boli práce L. Wittgensteina, H. G. Gadamera, M. Heideggera, N.Chomského, K. Jaspersa. Počiatky skúmaní relácií svetonázoru, profilujúcom sa skrz jazyk, boli dané prácami W. von Humboldta (jazyk ako „duchovná sila“, „svet ležiaci medzi svetom vonkajších javov a vnútorným svetom človeka“); ideami, ktoré rozvíjali ruskí lingvisti (А. А. Потебня), no takisto A. Meyе, J. Wanderies, E. Benveniest a pod. Postupne dochádza k etablovaniu rôznych interpretačných báz na pochopenie a porozumenie problematike vzťahov medzi jazykom a kultúrou: antropológia, etnopsycholingvistika, sociolingvistka, psycholingvistika. V súčasnej rusistike došlo k vytvoreniu niekoľkých smerov v štúdiu jazyka a kultúry: etnolingvokulturológia N. I. Tolstého, etnografické výskumy A. K. Baburina, J. V. Česnokova, P. M. Kožina, V. V. Vorobjova, štúdium jazykového obrazu sveta – N. D. Toporov, Aruťunovej, V. G. Gaka, J. D. Apresjana, koncepcie V. V. Ivanova, E. A. Zemskej, V. N. Telija, A. D. Šmeleva a pod., Dridzeho, Vereščagina, Kostomarova, Maslovovej a iných. 
Tendenčná kapacita lingvokulturológie sa formuje v súčasných smeroch:
V. A. Maslovová uvádza štyri lingvistické školy, ktoré sa sformovali na báze skúmaní jazyka a kultúry v moskovskej oblasti:
V súčasnosti sa táto disciplína rozvíja aj na slovenskej pôde v prešovskej lingvistickej škole lingvokulturológie pod vedením Jozefa Sipka (Anna Petríková, Ľubomír Guzi, Martin Blaho, Nikoleta Mertová /Demjanová/ a mnohých ďalších).
Hlavný zdrojDemjanová, N.: Problematika ekvivalentnosti v súčasnom jazyku ruských a slovenských masovokomunikačných prostriedkov. Dizertačná práca v odbore 73-09-9 Slavistika – slovanské jazyky. Prešov: FF PU v Prešove 2008, s. 22 – 27.