burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jozef Budský

Jozef Budský (pôvodne Josef Budský; * 11. jún 1911, Praha – † 31. január 1989, Bratislava) bol herec, režisér, spevák a pedagóg českého pôvodu. Je jedným z Čechov, ktorí sa zapísali do dejín slovenského divadelníctva ako výrazné osobnosti a získali neoceniteľné zásluhy na zvyšovaní úrovne slovenského profesionálneho divadla.
Životopis.
V roku 1928 zložil skúšky do Vinohradskej spevohry, kde až do roku 1930 pôsobil ako zborový spevák. Počas štúdia na pražskej obchodnej škole si našiel čas aj na hranie v ochotníckom divadle. V roku 1930 nastupuje do "Divadla českého severovýchodu" ako činoherec. V rokoch 19321935 pôsobil ako člen divadelnej spoločnosti Josefa Burdu. U Burdu si Budský osvojil presnosť a pracovitosť. Od roku 1935 účinkoval v tzv. "českej činohre" Slovenského národného divadla až do jej rozpustenia v roku 1938. V českej činohre pracoval prvé tri sezóny pod vedením Viktora Šulca. Počas týchto troch sezón Budského herecké umenie dozrelo a za takú veľmi krátku dobu vytvoril až 31 postáv. Vynikol najmä v roli "doktora Galéna" v inscenácii hry Karla Čapka "Bílá nemoc", ktorú aj sám adaptoval do operného libreta pre slovenského skladateľa Tibora Andrašovana, ktorý naň skomponoval operu Biela nemoc.
Pod vplyvom politických udalostí bola česká činohra v roku 1938 rozpustená a jej torzo bolo zlúčené do činohry Slovenského národného divadla, kde bol hercom až do roku 1945. I po nútenom odchode Viktora Šulca mu režiséri zverovali náročné úlohy. Hral v Borodáčových inscenáciách Sofoklovho "Vládcu Oidipa" ("Oidipus"), "Hernaniho" Victora Huga ("Don Carlos"), Shakespearovho "Snu noci svätojánskej" ("Puk"), Stodolovej satiry "Keď jubilant plače" ("Doktor Chomút") a iných.
Režijne začína Budský tvoriť už za vojnového slovenského štátu. Opieral sa najmä o svoje vlastné herecké skúsenosti a inšpiráciu čerpal aj od vtedajších režisérov Činohry SND - Jána Borodáča a Jána Jamnického. Pozornosť vzbudil roku 1943 inscenáciou Stodolovej hry "Mravci a cvrčkovia", ktorá vyznela ako protest proti slovenskému fašizmu.
Po roku 1945 sa začína naplno venovať režijnej tvorbe. Súčasne až do roku 1953 pôsobí aj ako umelecký šéf Činohry SND. Významnú oblasť jeho režijnej tvorby tvorili inscenácie hier Shakespeara ("Ako sa vám páči, Othello, Romeo a Júlia, Macbeth, Hamlet" a "Komédia omylov"), Čechova ("Ujo Váňa, Ivanov" a "Višňový sad") a Gorkého ("Nepriatelia, Letní hostia" a "V predvečer"). Inscenoval aj hry súčasných slovenských dramatikov ale i hry z českého dramatického odkazu.
V rokoch 1950 až 1954 bol pedagógom a vedúcim Odborného divadelného kurzu pri Štátnom konzervatóriu, zároveň v dobe od roku 1950 do 1976 bol pedagógom Vysokej školy múzických umení v Bratislave. V roku 1959 sa stal docentom a v roku 1965 univerzitným profesorom. V roku 1977 odišiel do dôchodku a zomrel v Bratislave v roku 1989. Pochovaný na cintoríne Bratislava - Ružinov.
Duša

Duša (alebo v niektorých kontextoch nadvedomie) je v rôznych náboženstvách, filozofických smeroch a pod. označenie pre oživujúci princíp, najčastejšie človeka.
Duša je nositeľ mravného a duchovného života a priesečník citu, vedomia a etiky ako bytostne individuálnych schopností. 
Pôvodne duša súvisela s dychom. V panteizme sa chápe ako životný princíp celej prírody. Podľa aristotelovej filozofie je duša princípom života. V kresťanstve je duša Bohom stvorený ale bytostne individuálny princíp. V kresťanstve tento pojem spracoval Tomáš Akvinský, ktorý hovorí o duši ako o forme tela. Podľa Immanuela Kanta je duša transcendetálnou ideou, ktorá presahuje skúsenosť, ale podmieňuje možnosť ľudského konania.
Srdnatá duša.
Srdnatá duša (Platon) je časť duše sídliaca v hrudi a jej harmóniou je mužnosť.
Základ duše.
Základ duše () je najvnútornejšia, najhlbšia podstata duše, ktorá ju uschopňuje prijímať božskosť. Pojem základu duše vypracúvala nemecká mystika, najmä Majster Eckhart.
Princíp (filozofia)

Princíp je to, z čoho niečo pochádza, alebo z čoho sa niečo poznáva. 
Presnejšie princíp môže byť:
Podľa Aristotela je princíp (ARCHÉ) prvá príčina, to, z čoho niečo je, stáva sa alebo je poznávané (HOTHEN E ESTIN E GIGNETAI E GIGNOSKETAI; Met.IV 1, 1012b 34 an.).
Podľa Platóna sú princípy (ARCHAI) prvé základy poznania (Faidros, 101 E; cf. 107 B). 
Podľa Christiana Wolffa je princíp to, čo obsahuje dôvod niečoho iného .
To, z čoho niečo pochádza, nazývame aj príčina (v reálnom poriadku princípom je príčina). To, z čoho sa niečo poznáva, nazývame aj dôvod (v logickom poriadku je princípom dôvod).
Inline hokej

Inline hokej alebo in-line hokej je šport podobný ľadovému hokeju, ktorý sa hrá na inline korčuliach, s loptičkou alebo špeciálnym pukom, ktoré sa posúvajú hokejkou.
V súčasnosti sa inline hokej hrá pod patronátom IIHF, teda Medzinárodnej federácie ľadového hokeja (hrá sa so špeciálnym pukom) a pod FIRS, teda Medzinárodnej federácie kolieskových športov (hrá sa s loptičkou). Obidve federácie usporadúvajú svoje vlastné majstrovstvá sveta. Majstrovstvá sveta IIHF, rovnako ako aj Majstrovstvá sveta FIRS, sa konajú každý rok. Federácie sa od seba mierne líšia v pravidlách hry.
Pravidlá.
IIHF
FIRS
Zlata Hajdúková

Zlata Hajdúková (* 23. december 1914, Východná – † 28. november 2002) bola prvá profesionálna slovenská filmová herečka. Stvárnila Aničku v druhej verzii zvukového Jánošíka režiséra Martina Friča s Paľom Bielikom v hlavnej úlohe. 
Jej otec bol pedagóg, ktorého často prekladali na nové pôsobiská. Navštevovala školu v Kežmarku, potom študovala na hereckom konzervatóriu v Bratislave. Ďalšie vzdelanie a skúsenosti nadobudla aj v Prahe, Viedni a Berlíne, kde zažila nastupujúci fašizmus a jeho fanatických prívržencov, preto odtiaľ v tom čase odišla. 
Zostala žiť v Čechách, ale počas okupácie ani po znárodnení už nenakrútila žiaden film. Komunistický režim pripravil jej manžela o majetok, Hajdúková mu bola oporou a naplno sa venovala rodine. Na Slovensko sa vrátila až začiatkom 90. rokov.
William Rehnquist

William Hubbs Rehnquist (* 1. október 1924, Milwaukee, Wisconsin, USA – † 3. september 2005, Arlington, Virgínia) bol americký sudca, ktorý pôsobil na Najvyššom súde USA od roku 1972 do roku 1986 ako člen (vymenoval ho prezident Nixon), potom od roku 1986 ako predseda (vymenoval ho prezident Reagan) až do smrti v roku 2005, keď osemdesiatročný sudca podľahol rakovine štítnej žľazy. 
Rehnquist patril medzi konzervatívnych sudcov. Presadzoval okrem iného aj zachovanie trestu smrti a zastával takzvaný „pro-life“ postoj k umelému prerušeniu tehotenstva. Rehnquist presadzoval prípustnosť náboženstva vo verejnom priestore; a väčšiu právomoc štátov Únie proti centralizácii moci na federálnu úroveň.
Depozitná banka

Depozitná banka je druh banky, ktorá sa špecializuje na získavanie prostriedkov prijímaním krátkodobých vkladov (depozitov). Keďže sú vklady krátkodobé, sú aj poskytované úvery takejto banky prevažne krátkodobé. 
Z hľadiska spôsobu získavania prostriedkov je opakom reálnej banky (ktorá emituje záložné listy) a investičnej banky (ktorá sa špecializuje na dlhodobé financovanie podnikov).
V takejto vyhranenej forme sa depozitné banky vyskytujú (alebo skôr asi do 70. rokov 20. storočia vyskytovali) hlavne v Spojenom kráľovstve (deposit bank).
Vojna v Iraku

Vojna v Iraku môže byť niekoľko vojenských konfliktov (v chronologickom poradí):
Britsko-iracká vojna

Britsko-iracká vojna bola krátka vojna, ktorá prebehla medzi Spojeným kráľovstvom a irackou nacionalistickou vládou od 18. apríla 1941 do 30. mája rovnakého roku. Hoci trvala viac ako jeden mesiac, vojna vyústila v obnovenie britskej okupácie krajiny a ďalej posilnila nacionalistický odpor voči Britmi podporovanej irackej monarchii. Vojna bola súčasťou 2. svetovej vojny.
Príčiny.
Aj keď Irak bol nezávislý, musel Britom poskytovať určité práva, ako napríklad britské vojenské základne na jeho území a voľný pohyb britských vojenských jednotiek cez jeho územie. To sa ale časti Iračanov nepáčilo a cítili sa Britmi utláčaní.
Začiatok.
Vláda Nuri as-Saida chcela vyhlásiť vojnu Nemecku ako odpoveď na napadnutie Poľska. Aj keď kvôli obľúbenosti Nemecka medzi Iračanmi zmenil vojnu na prerušenie diplomatických stykov, predseda vlády bol následne spolu s kráľom zvrhnutý a na trón bol dosadený následník trónu. Pronacistický minister Rašíd Alí potom vyzval Britov, aby opustili Irak.
Následne zaútočili na osamelú britskú leteckú základňu v Habbániji. Napriek obrovskej početnej prevahe neuspeli a boli nútení požiadať o pomoc Nemecko.
Pomoc z Nemecka.
Nadšený Hitler vyslal na žiadosť povstalcov okamžite leteckú pomoc, tzv. Komando Junck. Pomoc bola však príliš slabá na to, aby pomohla, ďalej bola zorganizovaná príliš narýchlo a okrem toho ju postihlo viacero neštastí.
Britský protiútok a porážka Iračanov.
Aj keď Habbánija nemala vojenské letectvo, bola to vlastne len letecká škola, personál zareagoval promptne a vyzbrojil cvičné lietadlá a tie napadli iracké pozície, hlavne delostrelectvo. Tým odvrátili beznádejnú situáciu a Briti neskôr zostavili tzv. "HabForce" (Habbanyia Force), ktorá základňu definitívne oslobodila z obliehania.
Potom nasledovala bitka o Fallúdžu, ktorá sa skončila ťažkou porážkou Iračanov, Rašid Alí utiekol do Iránu, kde bol zasa polapený Sovietmi, ktorí v tej dobe obsadili Irán, aby si zaistili spojenie so Spojencami.
Starý kráľ bol znovu dosadený na trón.
Ignác Antiochijský

Sv. Ignác Antiochijský (* ?, † 17. október 107) zvaný Theoforos ("Bohonosec" alebo "Bohonosný" alebo "Bohonositeľ"), bol biskup v sýrskej Antiochii a mučeník.
Životopis.
Informácie o živote Ignáca sú zo 4. storočia z Cirkevných dejín biskupa Eusébia. Ignác spravoval antiochijskú cirkev približne od roku 68, ako tretí v poradí po apoštolovi Petrovi a Eudiovi Antiochijskom. Za vlády cisára Trajána ho zatkli, dopravili ho do Ríma a tam v aréne bol hodený levom. Podľa tradície zomrel 17. októbra roku 107.
Po Ignácovej mučeníckej smrti boli jeho ostatky prevezené naspäť do Antiochie, kde boli najprv pochované mimo mesta. Neskôr ich cisár Theodosius II. preniesol do chrámu bohyne Tyché, ktorý bol premenený na kresťanský chrám zasvätený sv. Ignácovi. 
V roku 637 boli jeho ostatky prenesené do Baziliky svätého Klementa v Ríme.
Ignácove listy.
Ignác cestou do Ríma napísal sedem listov - 6 cirkvám v Efeze, Magnézii, Trallii, Ríme, Filadelfii a Smyrne a 7. biskupovi Polykarpovi zo Smyrny. Rozvážne a učene v nich píše o Kristovi, o zriadení Cirkvi a o kresťanskom živote. 
Ako priameho žiaka apoštolov Petra a Jána ho cirkevná tradícia zaraďuje k apoštolským otcom.
Legendy.
Podľa neskorších legiend bol Ignác tým dieťaťom, ktoré Ježiš dal do stredu svojich učeníkov, keď ich vyzval, aby boli ako deti. 
V 4. a 5. storočí sa objavuje aj svedectvo očitých svedkov o mučeníckej smrti Ignáca, toto ako aj ďalších 13 Ignácových listov sa v súčasnosti nepovažujú za autentické.
Sviatok.
V Antiochii už v 4. storočí slávili jeho spomienku 17. októbra, v deň jeho mučeníckej smrti. V gréckokatolíckej cirkvi sa jeho pamiatka slávi 20. decembra a 29. januára sa pripomína prenesenie jeho ostatkov. Sv. Ignáca si uctieva tak katolícka, ako aj pravoslávna cirkev.
Vojna v Perzskom zálive

Vojna v Zálive alebo Vojna v Perzskom zálive môže byť niekoľko vojenských konfliktov, ktoré sa odohrali v 20. a 21. storočí (v chronologickom poradí):
Princíp

Princíp (po latinsky "principium" = začiatok, pôvod; základ &lt; "princeps" = zaujímajúci prvé miesto, knieža) môže byť:
Pavol Breier (1921)

MUDr. Pavol Breier (* 26. september 1921, Hrabušice – † 2. apríl 2014, Bratislava) bol slovenský lekár – parazitológ, fotograf a publicista.
V roku 1951 absolvoval štúdium medicíny na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Do roku 1990 ordinár pre infektológiu.
Autor statí a článkov o slovenských umelcoch a spomienkovej knihy "Moje najdlhšie prázdniny" (1984). Spoluautor knihy o Alexandrovi Dubčekovi "Profily vzdoru" (1991) a knihy "Ako zomiera mesto", ktorú vydal s Jurajom Špitzerom.
Otec fotografa Pavla Breiera a lekára Petra Breiera.
Jozef Majkut

Doc. Jozef Majkut (* 30. január 1909, Betlanovce – † 16. september 1963, Košice) bol slovenský akademický maliar. 
Študoval na gymnáziu v Spišskej Novej Vsi (19231928) a v Košiciach (19281931). Po štúdiu na pedagogickej akadémii v Bratislave pôsobil ako učiteľ v Bánove, Spišskej Novej Vsi, Levoči a v Poprade. V rokoch 19401945 študoval na oddelení kresby a maľby SVŠT v Bratislave u Martina Benku a Jána Mudrocha. V rokoch 19451949 vyučoval kreslenie na gymnáziu v Košiciach, od roku 1952 riaditeľ Krajskej galérie v Košiciach, v rokoch 19591960 vedúci Katedry výtvarnej výchovy Pedagogického inštitútu v Košiciach.
Začínal ako učiteľ v Spišskej Novej Vsi a v Poprade (19331940). Maľovaniu sa venoval amatérsky. V rokoch 1940 – 1945 bol dôstojníkom a súčasne študoval na oddelení kresby a maľby Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave u prof. M. Benku, M. Schurmana aj. Mudrocha. Od roku 1945 žil v Košiciach, kde najprv pôsobil ako profesor na gymnáziu. Od roku 1949 do roku 1952 pracoval na KNV v Košiciach a súčasne pedagogicky pôsobil na strednej škole. V rokoch 1952 – 1959 bol riaditeľom Krajskej galérie v Košiciach. Vo svojich začiatkoch sa venoval drobnému žánru, neskôr sa predmetom jeho záujmu stala výhradne krajinomaľba. Jeho najobľúbenejšími motívmi boli prírodné scenérie Slovenského raja, zachytené vo všetkých ročných obdobiach. Kým na začiatku sa sústreďoval na prepis dojmu, v neskorších štádiách tvorby mu išlo predovšetkým o zachytenie svetelných a priestorových vlastností prostredia.
Zdroj.
[[Kategória:Slovenskí maliari]]
[[Kategória:Osobnosti z Betlanoviec]]
Marek Ťapák

Marek Ťapák (* 22. apríl 1960, Bratislava) je slovenský herec, scenárista, režisér a tanečník. Syn režiséra Martina Ťapáka.
Po ukončení štúdia VŠMU v roku 1983 začal svoju hereckú kariéru na doskách Novej scény, v roku 1996 sa stal jej umeleckým šéfom, o dva roky neskôr riaditeľom, ktorým bol až do roku 2001. Najvýznamnejšie divadelné herecké úlohy stvárnil v "Don Juan, alebo Láska ku geometrii". Účinkoval v televíznom seriáli "Povstalecká história" (1984). Spolupracoval na televíznom projekte režiséra Vladimíra Micháleka "Záchranári" (2003). Vo filme debutoval v detských úlohách, ktoré režíroval jeho otec.
Z postu riaditeľa Novej scény ho odvolal minister kultúry Milan Kňažko.
V júni 2012 mal premiéru jeho filmový projekt Tanec medzi črepinami, ktorý vznikol z komornej verzie diela. Z filmu, ktorý bol označený za najambicióznejší porevolučný tanečný filmový projekt, vzniklo nové naštudovanie, ktoré ostalo v repertoári SĽUKu.
V roku 2006 vo voľbách do NR SR kandidoval na 2. mieste kandidátky strany Slobodné Fórum, navrhla ho Demokratická únia. Strana sa nedostala do parlamentu.
Martin Ťapák

Martin Ťapák (* 13. október 1926, Liesek† 1. február 2015, Bratislava) bol slovenský filmový režisér, herec, tanečník a choreograf. Otec herca Mareka Ťapáka.
Študoval na bratislavskom konzervatóriu. V roku 1956 absolvoval choreografiu na VŠMU. V rokoch 19451950 herec a asistent réžie činohry SND. V rokoch 19501958 choreograf a režisér SĽUK-u, v rokoch 19591961 Laterny magiky v Prahe a od roku 1961 režisér Slovenského filmu v Bratislave. 
Po hereckých začiatkoch v divadle a vo filmoch sa stal režisérom. Samostatne začal režírovať v televízii krátkymi folklórne ladenými filmami. V centre jeho pozornosti stáli ľudové tradície. 
V roku 1969 dostal titul zaslúžilý umelec a v roku 1988 titul národný umelec.
Pioneer 11

Pioneer 11 (alternatívne názvy Pioneer G a Pioneer-Saturn) bola americká planetárna sonda, určená na prieskum Jupitera, Saturnu a vonkajších oblastí slnečnej sústavy. Stala sa prvou kozmickou sondou skúmajúcou planétu Saturn.
Rotáciou stabilizovaná sonda nesie prístroje na meranie magnetických polí, slnečného vetra, kozmického žiarenia a mikrometeoroidov a to:
Väčšina prístrojov a elektronického vybavenia sondy je umiestnená v šiestich skriniach tvoriacich trup sondy tvaru nízkeho šesťbokého hranolu. Na jeho hornej podstave je umiestená veľká parabolická anténa s priemerom slúžiaca na spojenie s pozemskými stanicami. Elektrickú energiu dodávajú štyri rádioizotopové generátory SNAP-19 s maximálnym výkonom 155 W, zavesenými po dvojiciach na dvoch výklopných ramenách. Pre dolaďovanie orientácie a korekcie dráhy je vybavená šiestimi malými raketovými motorčekmi. Na boku jednej skrine s elektronikou je umiestnená plaketa s posolstvom iným civilizáciám, ktorú navrhol Carl Sagan.
Priebeh letu.
Po štarte zo Zeme prekonala sonda Pioneer 11 ako druhé pozemské teleso pás asteroidov. Vzhľadom na to, že jej predchodkyňa, sonda Pioneer 10, preletela radiačnými pásmi Jupitera bez poškodenia a splnila všetky úlohy pri pozorovaní Jupitera a jeho mesiacov, bolo začiatkom roka rozhodnuté, zacieliť sondu Pioneer 11 bližšie k planéte a využiť gravitačného manévru v jeho blízkosti na zacielenie ďalšieho letu k planéte Saturn. Potrebná korekcia dráhy sa uskutočnila 19. apríla 1974.
Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia sa začalo 25. novembra 1974. K najväčšiemu priblíženiu k Jupiteru došlo 3. decembra 1974, keď sonda preletela vo výške iba nad hladinou mrakov. Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia skončilo 9. decembra 1974.
Po štyriapolročnom prelete medziplanetárnym priestorom dorazila sonda Pioneer 11 ako prvé ľudskou rukou vyrobené teleso do oblasti Saturnu. Štúdium tejto planéty a jej okolia sa začalo 2. augusta 1979. Po riskantnom, ale úspešnom prelete rovinou Saturnových prstencov 31. augusta 1979 (hrozilo možné nebezpečenstvo zrážky s časticami týchto prstencov, ktoré mohli sondu ťažko poškodiť) sonda v ten istý deň preletela pericentrom saturnocentrickej dráhy vo výške nad hladinou mrakov. Sledovanie planéty sonda ukončila 15. septembra 1979.
Priblíženie k ďalším planétam slnečnej sústavy už nebolo možné. Sonda 23. februára 1990 prekročila dráhu planéty Neptún, ale tá sa nachádzala na inom mieste priestoru.
Vzhľadom na slabnúce energetické zdroje sondy s ňou NASA ukončila pravidelné spojenie 30. septembra 1995. Posledné slabé signály boli ešte zachytené v novembri toho istého roku. V tej dobe sa Pioneer 11 nachádzal za dráhou Pluta a mieril k hviezde λ Aql v súhvezdí Orla. K nej by mala sonda doraziť asi za 4 milióny rokov.
Lunochod

Lunochod () bolo označenie sovietskych automatických vozidiel, ktoré na pokyny z pozemského riadiaceho strediska vykonávali prieskumnú činnosť mesačného povrchu. V rámci programu Luna na Mesiaci úspešne pristáli dve misie – Lunochod 1 a Lunochod 2. Išlo o prvé robotické vozidlá (rovery) použité pri prieskume slnečnej sústavy. 
Vozidlá Lunochod boli zostrojené v konštrukčnej kancelárii NPO Lavočkina a ich hlavným vývojovým dizajnérom bol konštruktér Alexander Kemurdžian. Na Mesiac boli dopravované na univerzálnej pristávacej platforme typu E-8. Ich pohyb po mesačnom povrchu riadili v reálnom čase operátori z riadiaceho strediska v Jevpatorii na Kryme. 
Telo vozidiel Lunochod tvorí hermetizované kruhové puzdro o priemere 2,15 metra, v ktorom je umiestnená hlavne palubná riadiaca a komunikačná elektronika, zdroje elektrickej energie a systémy tepelnej regulácie. Hornú časť hermetizovaného puzdra, kde je umiestnený chladiaci radiátor termoregulačného systému, kryje kruhové pohyblivé veko zvnútra pokryté solárnymi článkami, ktoré sa môže odklápať a natáčať na Slnko. Počas mesačnej noci je veko priklopené a chráni vnútorné prístroje pred unikaním tepla cez chladiaci radiátor. Naopak, počas mesačného dňa je veko odklopené a nasmerované na Slnko, aby mohli fotovoltaické články na jeho spodku vyrábať pre vozidlo elektrickú energiu. Celé hermetizované puzdro je osadené na podvozku s celkovou dĺžkou 2,218 metra, ktorý tvorí 8 kolies, každé s priemerom . Rozchod kolies podvozku je 1,6 metra. Na vozidlách bolo umiestnených viacero vedeckých prístrojov, vrátane systému televíznych kamier, spektrometrov pre chemickú analýzu pôdy a laserových odrážačov. Hmotnosť Lunochodov sa pohybovala od 760 do . 
Mimo rôznych testovacích prototypov boli vyrobené celkovo 4 kompletné exempláre vozidiel Lunochod so sériovými označeniami 201, 203, 204 a 205:
Emília Vášáryová

Prof. Emília Vášáryová, tiež Horská (* 18. máj 1942, Horná Štubňa) je slovenská herečka. Sestra Magdy Vášáryovej a vdova po scénografovi Milanovi Čorbovi.
Život.
V roku 1963 absolvovala štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Dve sezóny bola členkou súboru Novej scény a od roku 1964 je členkou Činohry SND. V súčasnosti ju môžu diváci vidieť v Divadle Pavla Országha Hviezdoslava v "Tančiarni", v inscenácii hry "Hypermarket" Viliama Klimáčka a v "Dome nad oceánom". Na Malej scéne hrá v Ionescových "Stoličkách" a v Sartrovej hre "S vylúčením verejnosti".
V roku 1978 dostala titul zaslúžilá umelkyňa. Spolupracuje s rozhlasom, filmom aj televíziou. Hrala v televíznych inscenáciách - "Balada o siedmich obesených" (1969), v adaptáciách diel Thomasa Manna "Buddenbrookovci" (1974) a "Mário a kúzelnik" (1976). Do leta 2021 pôsobila na Divadelnej fakulte VŠMU ako pedagogička na katedre herectva.
Dušan Jamrich

Doc. Mgr. Dušan Jamrich (* 25. október 1946, Bratislava) je slovenský herec a pedagóg. Bol prvým manželom Magdy Vášáryovej.
Po štúdiu na gymnáziu pracoval rok v Polygrafických závodoch. Na štúdium herectva sa dostal na druhý pokus, keď po prvých úspešných prijímacích pohovoroch prijali len dvoch uchádzačov a neotvorili ročník.
Po absolvovaní štúdia herectva na VŠMU v Bratislave (1970) člen, v rokoch 19911996, od 1. januára 1993 riaditeľ, od 1. januára 1996 generálny riaditeľ SND v Bratislave. Dňom 1. októbra 1996 bol z politických dôvodov z funkcie odvolaný, znova vymenovaný za generálneho riaditeľa SND bol 1. januára 1999. Koncom roka 2005 bol ministrom kultúry z funkcie odvolaný.
V roku 2002 bol Dušan Jamrich zvolený za viceprezidenta významnej medzinárodnej organizácie ETC (Európska divadelná konvencia), ktorá združuje 35 divadiel z 22 krajín Európy (Činohra SND je členom ETC od roku 2000).
Z úloh: Jochanan (Hviezdoslav, Herodes a Herodias), Richard II. (W. Shakespeare), Orestes (J. W. Goethe, Ifigénia v Tauride), Dosužev (A. N. Ostrovskij, Výnosné miesto), Geľo (Jozef Hollý, Geľo Sebechlebský), Michael (Brian Friel, Tance na sklonku leta), Ilja (Ján Solovič, Zlatý dážď), Adam (Hacks, Adam a Eva). Patrí medzi popredných recitátorov, znalcov Hviezdoslavovej poézie. Spolupracoval s rozhlasom, televíziou (seriál "Povstalecká história" – 1984). Film mu neposkytol väčšie príležitosti.
Eschatológia

Eschatológia (z gréckeho έσχατος "eschatos", "posledný"; λόγος "logos", „slovo, náuka“) je náuka o posledných veciach človeka (vrátane posmrtného života) aj ľudstva. 
Ide o teologickú disciplínu, ktorá sa zaoberá poslednými otázkami človeka a sveta. Sú to otázky na tému:
Pneumatológia

Pneumatológia, je odvetvím dogmatickej teológie, ktoré sa zaoberá otázkou tretej Božskej Osoby, Ducha Svätého.
Mariológia

Mariológia, je odvetvie dogmatickej teológie, ktoré sa zaoberá otázkou postavenia a úlohy matky Ježiša Krista v novozákonnej dobe z pohľadu Katolíckej cirkvi, ktorá ju označuje aj titulmi: Panna Mária, či Matka Božia.
Ekleziológia

Ekleziológia je odvetvím dogmatickej teológie, ktoré sa zaoberá otázkou Cirkvi, Božieho ľudu.
Traktát o milosti

Traktát O milosti, je odvetvím dogmatickej teológie, ktoré sa zaoberá otázkou Božej milosti.
Nebo (náboženstvo)

Nebo je (v kresťanskej teológii) príbytok Boha, jeho anjelov a tiež miesto, kde vykúpení dostanú svoju večnú odmenu.
Mars Reconnaissance Orbiter

Mars Reconnaissance Orbiter (skrátene MRO) je planetárna sonda určená na prieskum planéty Mars z obežnej dráhy. Je využívaná aj ako retranslačná družica pre spojenie sond na povrchu Marsu so Zemou.
Prístroje a experimenty.
Prevádzkové vybavenie sondy bude využité pre tieto experimenty:
Ďalej sonda nesie tri technické experimenty v rámci vývoja budúcich sond:
Priebeh letu.
Sonda bola vypustená z kozmodrómu Kennedy Space Center na Floride 12. augusta 2005 dvojstupňovou nosnou raketou Atlas 5 Model 4001. 10. marca 2006 sonda dosiahla planétu Mars, kde bola pomocou šiestich hydrazínových motorov navedená na veľmi excentrickú obežnú dráhu okolo planéty. Brzdiaci manéver trval 27 minút.
Fáza brzdenia s využitím atmosféry (tzv. aerobraking) prebiehala v období od marca do augusta 2006, až kým sonda nedosiahla potrebnú nižšiu dráhu. Túto fázu sonda ukončila 30. augusta 2006. Potom vysunula anténu a odstránila krytky zo šošoviek inštalovaných kamier, aby mohla začať vlastný vedecký výskum planéty. Základná vedecká misia trvala do decembra 2008. Jej hlavným cieľom bolo snímkovanie povrchu s vysokým rozlíšením, čo umožní detailné naplánovanie ďalších expedícií automatických sond. V marci 2008 sonda prostredníctvom kamery HiRISE zachytila lavíny na Marse. V severnej polárnej oblasti planéty sa sonde podarilo odfotografovať niekoľko zosuvov. Zosunutý materiál bol pravdepodobne z väčšej časti tvorený ľadom a uvoľnil sa z okraja približne 700 metrov vysokého útesu. 
V apríli 2009 na snímkach kamery HiRISE vedci objavili na severnej pologuli Marsu malé, čerstvo vytvorené krátery. Okolo kráterov bol pozorovaný biely materiál a jeho spektrálnou analýzou sa potvrdilo, že ide o vodný ľad.
V období od 3. júna do 9. júna 2009 sonda prerušila svoju vedeckú činnosť. Dôvod výpadku bol neočakávaný reset palubného počítača a následný prechod sondy do bezpečnostného módu.
Mars Global Surveyor

Mars Global Surveyor (MGS) je planetárna sonda americkej NASA. Sonda bola vytvorená v spolupráci NASA a JPL. Sonda bola vypustená v novembri 1996 a obežnú dráhu Marsu dosiahla v septembri 1997. Svoju primárnu misiu dokončila v januári 2001 a ešte niekoľko rokov pracovala v rámci rozšírenej misie. 2. novembra 2006 sa so sondou stratilo spojenie a podľa vyhlásenia JPL je nutné považovať ju za stratenú.
Priebeh letu a výsledky.
Po úspešnom štarte 7. novembra 1996 s raketou Delta 2 sa vyskytol malý problém – jeden z jej solárnych panelov sa úplne nevyklopil, čo však misiu neohrozilo. 12. septembra 1997 bola navedená na obežnú dráhu okolo Marsu, ktorú znižovala novou metódou nazvanou aerobraking (spomaľovanie trením o vrchné vrstvy atmosféry), a začala Mars skúmať. Mars Global Surveyor planétu zmapoval, objavil jej slabé magnetické pole a stopy po vode tečúcej na jej povrchu, vyvrátil domnienku o umelom pôvode útvaru v oblasti Cydonia známeho ako „Tvár na Marse“, a preniesol na Zem celkovo takmer 83 gigabajtov informácií. Fungoval dlhšie, ako hovoril plán. 2. novembra 2006 sa však po vyslaní rutinného povelu na otáčanie solárnych panelov stratilo spojenie s ním. V dôsledku zablokovaného natáčania panelu totiž palubný počítač natočil sondu tak, aby získavala maximum elektrickej energie i za cenu prerušenia spojenia so Zemou.
Sviatosť kňazstva

Sviatosť kňazstva, alebo Sviatosť posvätenia kňazstva, najnovšie Sviatosť posvätného stavu je jedna zo siedmich sviatostí katolíckej cirkvi, pravoslávnej cirkvi, anglikánskej cirkvi, starokatolíckej cirkvi a Cirkvi československej husitskej. Na Štvrtok Svätého týždňa (Zelený štvrtok) sa v katolíckej cirkvi pripomína ustanovenie Oltárnej sviatosti a služobného kňazstva .
Názov.
Kedysi bola nazývaná v slovenčine „sviatosť kňazstva“, avšak slovenský preklad najnovšieho Katechizmu Katolíckej cirkvi uprednostnil názov sviatosti: "Sviatosť posvätného stavu". Latinsky sa nazýva: "sacramentum ordinis" - teda sviatosť vysviacky.
Štruktúra sviatosti.
Vo sviatosti posvätného stavu rozlišujeme tri stupne:
Diakon je ustanovený na službu, kňaz a biskup majú služobné kňazstvo. Ustanovení boli na službu podľa Sk 6, 1 - 7. Diakonát často býva akoby medzistupňom medzi bohoslovcom (študent teológie) a kňazom. Väčšinou ide o seminaristov 5. ročníka, ktorí sú svätení a počas šiesteho ročníka štúdia vykonávajú tzv. diakonskú prax v pridelenej farnosti. Existujú však aj tzv. trvalý diakoni. Diakon v rímskokatolíckej cirkvi nie je viazaný sľubom celibátu, môže sa oženiť a mať deti.
Davisov pohár

Davisov pohár () je najvýznamnejšia súťaž reprezentačných družstiev v mužskom tenise. Turnaj vznikol v roku 1899 na Harvardovej univerzite. Trofej venoval Dwight Davis a tá dodnes nesie jeho meno. V Davis Cupe hrá každoročne viac ako 100 národov (v roku 2005 134 národov) vo viacerých skupinách až po svetovú skupinu, kde hrá 16 družstiev. Usporiadateľom je Medzinárodná tenisová federácia (ITF).
V každom zápase sa hrajú v piatok dve dvojhry, v sobotu štvorhra a v nedeľu ďalšie dve dvojhry na dva víťazné sety. Porovnateľná súťaž žien je Fed Cup (pred rokom 1995 nazývaná Federation Cup).
Víťazi.
Najviackrát v histórii zvítazili USA 32-krát, Austrália 28-krát,Spojené kráľovstvo 10-krát. V roku 1980 vyhralo súťaž Česko-Slovensko. Slovensko zaznamenalo svoj doterajší najväčší úspech postupom do finále v roku 2005, kde podľahlo Chorvátsku Svetová skupina.
Zem úsmevov

Zem úsmevov alebo Krajina úsmevov () je opereta v troch dejstvách, ktorú skomponoval Franz Lehár. Vznikla prepracovaním staršej Lehárovej operety nazvanej "Žltý kabát (kazajka)" ().
Premiéra pôvodnej operety sa konala 9. februára 1923 v Theater an der Wien vo Viedni. Libreto, ktoré bolo menej kvalitné, napísal Victor Léon. Svoj výrazný úspech dosiahla táto opereta až po prepracovaní a uvedení pod novým názvom, "Zem úsmevov". Prepracovanie operety navrhol Lehárovi jeho priateľ, tenorista Richard Tauber. Libreto bolo vylepšené a šťastný koniec operety bol zmenený na smutný. Opereta Zem úsmevov je považovaná za špičkové dielo Franza Lehára.
Premiéra prepracovanej operety sa uskutočnila 10. októbra 1929 v Metropol Theater v Berlíne. Libreto Victora Léona v nemeckom jazyku prepracovali Ludwig Herzer a Fritz Löhner.
Obsah.
Prvé dejstvo.
Generálova dcéra Liza, sa zaľúbi do čínskeho veľvyslanca Su-Čonga, ktorému dá prednosť pred svojím kamarátom z detstva dôstojníkom Gustávom Pottensteinom. Su-Čong tiež miluje Lizu, ale obaja sa snažia utajiť svoje city, až kým Su-Čonga zavolajú späť do vlasti, kde ho chcú vymenovať za ministra. V tej chvíli si namiesto rozlúčky vyznajú lásku a Liza sa rozhodne ísť so Su-Čongom do Číny.
Druhé dejstvo.
Su-Čong v Číne získava vyznamenanie. Avšak konzervatívne zmýšľajúcim čiňanom vedeným Su-Čongovým strýkom, Čangom, sa vôbec nepáči európska žena so svojimi cudzími zvykmi, ktorými silne vplýva aj na Su-Čongovu sestru Mi. Čang preto nalieha na Su-Čonga, že človek v jeho postavení sa musí oženiť so štyrmi čínskymi urodzenými slečnami. Su-Čong nakoniec súhlasí, ale len formálne, pretože Lizy sa nemieni vzdať. Pottenstein, ktorý Lizu odprevadil do Číny a stihol sa aj zaľúbiť do Mi, však Lize prezradí čo sa chystá. Keď tú „formálnu“ svadbu potvrdí aj Su-Čong a navyše sa spáva prihrublo, Liza sa rozhodne ujsť. Su-Čong aby tomu zabránil, postaví pred dvere paláca stráže.
Tretie dejstvo.
Pottenstein chce Lize pomôcť a jediný na koho sa môže obrátiť o pomoc je Mi. Rozhodnú sa utiecť cez kaplnku, ale tam nečakane stretnú Su-Čonga. Ten však už vie, že je všetkému koniec a Lizu až príliš miluje, takže nakoniec jej sám pomôže opustiť palác. S Lizou odchádza aj Pottenstein. Su-Čong ostáva sám so svojou sestrou a obaja smútia za svojimi láskami. Su-Čong sestru upozorní, že nesmie plakať, pretože tvár Číňana sa musí stále usmievať bez ohľadu na to, ako mu krváca srdce ...
Skladby.
Tučným písmom sú vyznačené najznámenšie skladby
"1. dejstvo" 
"2. dejstvo"
"3. dejstvo"
Atlantis (raketoplán)

Atlantis (podľa označenia NASA pre orbitálne dopravné prostriedky OV-104) bol druhý najmladší americký raketoplán, ktorý bol používaný v programe Space Shuttle v rokoch 1985 až 2011.
Meno dostal jednak po bájnom svetadieli Atlantída, ale aj po prvej americkej oceánografickej lodi, dvojsťažňovej plachetnici, ktorú v období rokov 1830 – 1866 prevádzkovala Woods Hole Oceanographic Institution. 
Ako štvrtý postavený raketoplán ťažil "Atlantis" zo skúseností, ktoré získali inžinieri NASA pri stavbe predchádzajúcich raketoplánov. Keď bol dokončený, vážil približne o 3000 kg menej než raketoplán "Columbia", a jeho stavba zabrala len polovičný čas. Komponenty, ktoré neboli pri stavbe využité, boli neskôr použité pri stavbe piateho raketoplánu, ktorým je "Endeavour".
"Atlantis" prvýkrát vyštartoval 3. októbra 1985 (vojenská misia STS-51-J) s piatimi astronautmi na palube, a na obežnej dráhe Zeme zotrval 4 dni. Bola to jedna z celkom piatich misií raketoplánu, ktoré mali tajné vojenské poslanie. "Atlantis" absolvoval najviac letov k ruskej kozmickej stanici Mir. Od roku 1995 uskutočnil celkovo sedem letov k Miru. V priebehu druhého letu bol k stanici pripojený spojovací modul, ktorý pri ďalších misiách umožnil uskutočňovať výmeny členov jej posádky. 
Od novembra 1997 do júla 1999 prechádzal "Atlantis" rekonštrukciou, pri ktorej bolo uskutočnených okolo 165 modifikácií. Misie, ktoré odvtedy "Atlantis" uskutočnil, smerovali k Medzinárodnej vesmírnej stanici. Výnimku tvorí let STS-125 z mája 2009, keď sa raketoplán "Atlantis" vydal na opravu Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu (HST), aby mu zabezpečil životnosť na množstvo ďalších rokov. Išlo o poslednú servisnú misiu k HST. 
"Atlantis" mal podľa pôvodných plánov odísť do výslužby v roku 2008, avšak na konci roku 2007 bolo rozhodnuté o následných dodatočných dvoch výpravách k ISS – STS-129 a STS-132. Neskôr mu pridali ešte misiu STS-135. "Atlantis" absolvoval celkovo 33 letov. Z prevádzky bol raketoplán "Atlantis" definitívne vyradený 21. júla 2011, stal sa tak posledným americkým raketoplánom v doterajšej histórii.
Atlantis je v súčasnosti vystavený v návštvevníckom centre na Kennedyho vesmírnom stredisku. Má hangár zvonka jasne označeným jeho menom. Atlantis je podopretý v bodoch minulého pripojenia ET a je naklonený nabok. Vytvára tak dojem letu vo vesmíre, čo umocňuje tiež – ako u jediného raketoplánu – jeho otvorený nákladový priestor. Má vytiahnuté aj manipulačné rameno. Pred hangárom s Atlantisom sa nachádza zostava nádrže ET s motormi SRB v životnej veľkosti. Na rozdiel od orbitera však ide len o atrapy.
Riboflavín

Riboflavín (iné názvy: vitamín B2, vitamín G, ovoflavín, laktoflavín) je žlté až oranžovo-žlté prírodné flavínové farbivo slabo rozpustné vo vode. V potravinárstve sa označuje E číslom E101. Jeho biologicky aktívnymi podobami sú flavínmononukleotid (FMN) a flavínadeníndinukleotid (FAD).
Charakteristika.
Riboflavín nie je citlivý na teplo, kyseliny ani oxidácie, ale neznesie svetlo, hlavne ultrafialové. Jeho spotreba stúpa v stresových situáciach. V spolupráci s enzýmami sa podieľa na metabolickej premene živín a získavaní energie pre bunku. Spolu s ďalšími vitamínmi (kyselina listová, pyridoxín, niacín) sa zúčastňuje produkcie hormónov v kôre nadobličiek. Vstrebáva sa veľmi dobre, viaže sa na proteíny plazmy. Malá časť sa ukladá v pečeni a v pľúcach.
Riboflavín sa považuje za úplne netoxický, nie je mutagénny, teratogénny ani karcinogénny ani pri veľkých dávkach.
Riboflavín sa z tela vylučuje prevažne močom (spôsobuje jeho žlté intenzívne zafarbenie), ale môže sa vylučovať aj potom.
Výskyt.
Vo voľnej forme a vo forme nukleotidov sa riboflavín vyskytuje vo všetkých rastlinných a živočíšnych organizmoch. Väčšina rastlín a plodov obsahuje riboflavín vo veľmi malom množstve. Podstatne bohatším zdrojom sú kvasnice, mlieko, mäso, ryby. Zistilo sa, že pasterizáciou mlieka sa stráca 20% riboflavínu a čím je mlieko trvanlivejšie, tým menej riboflavínu obsahuje.
Riboflavín obsahuje aj:
Vplyv na zdravie.
Riboflavín je dôležitý pre dobrý stav kože, očí, funkciu srdca a ďalších orgánov. Má výrazný vplyv na metabolizmus sacharidov, lipidov a aminokyselín, ovplyvňuje celkovú energetickú premenu v organizme. Ako súčasť enzýmov v dýchacom reťazci je nevyhnutný pre základný bunkový metabolizmus. Je dôležitý pre červené krvinky, reguláciu rastu človeka a reprodukciu.
Denná spotreba riboflavínu je 1 – 1,2 mg. Vyššia je v období rastu, pri infekciách, po operáciach a úrazoch, v tehotenstve a v období kojenia, tiež pri zvýšenej činnosti štítnej žľazy a pri potrave s vyšším podielom tukov. Deficit riboflavínu sa môže prejaviť aj pri chorobe žlčníka, chronickom zápale tenkého čreva, pri cukrovke, pri používaní perorálnej antikoncepcie a pri terapii antidepresívami s tricyklickou štruktúrou. Vyššiu spotrebu majú fajčiari a ľudia konzumujúci alkohol. Riboflavín sa odporúča aj osobám trpiacim zvýšenou hladinou homocysteínu.
Sputnik 1

Sputnik 1 (oficiálne iba Sputnik; , „Satelit-1“, prezývaný aj ПС-1 ("PS-1", t. j. "Простейший Спутник-1" alebo "Elementárny satelit-1")) bola prvá umelá družica Zeme, ktorá v roku 1957 odštartovala kozmickú éru ľudstva.
Súvislosti vzniku.
Program Sputnik bol sovietsky kozmický program, ktorý sa začal koncom 50. rokov 20. storočia na demonštráciu použitia umelých družíc () Zeme bez posádky. V rámci vesmírnych pretekov medzi veľmocami USA a ZSSR sa Sovieti rozhodli existujúce programy urýchliť a vypustiť na obežnú dráhu čo najjednoduchšiu družicu s hmotnosťou do 100 kg. V začiatkoch projektovania bola označená ako Prostejšij Sputnik – Jednoduchšia družica, pretože bola „núdzovým riešením“, keď plnohodnotná vedecká družica (ktorá neskôr letela ako Sputnik 3) nebola pripravená včas. Cieľom bolo overiť, či je vôbec let vesmírom možný. Mala mať jediný vedecký prístroj – vysielačku.
Hlavné údaje.
Bola skonštruovaná koncom 50. rokov 20. storočia Sergejom Koroľovom v Sovietskom zväze. Vyštartovala z kozmodrómu Bajkonur na území Kazašskej SSR dňa 4. októbra 1957 o 19:28:34 svetového času (UTC) pomocou upravenej dvojstupňovej nosnej rakety R-7, ktorá bola z vojenskej verzie pre kozmonautiku upravená a premenovaná na raketu Sputnik. Vypustená bola v rámci Medzinárodného geofyzikálneho roku. Patrí do kategórie vedeckých satelitov.
Sputnik obsahoval vysielač, ktorý od 4. októbra do 25. októbra 1957 vysielal na frekvenciách 20,005 a 40,002 MHz pípavý signál. Tento signál sa vo svojej dobe stal symbolom začiatku kozmickej éry. Vysielaný signál umožňoval prvýkrát preverovať skreslenie pri prenose z obežnej dráhy, teda aj vlastnosti atmosféry a ionosféry. Družica krúžila okolo Zeme do 4. januára 1958, kedy po 1 440 obletoch vstúpila do zemskej atmosféry a zhorela.
Konštrukcia družice.
Družica mala sférický tvar s priemerom 58 cm a hmotnosťou 83,6 kg. Jej telo bolo vyrobené z dvoch hliníkových polosfér s hrúbkou steny 2 mm. Vnútri boli umiestnené dva vysielacie moduly, batériový blok, ventilačný systém a snímače teploty a tlaku. Polosféry sa spojili a utesnili, vnútro družice bolo napustené dusíkom s tlakom 1,3 atm. Vonkajší plášť družice bol takisto sférický a zabezpečoval tepelné tienenie jadra družice. Hrúbka jeho steny bola 1 mm. K vonkajšku družice boli pripojené dva páry dipólových antén s dĺžkami 2,9 a 2,3 m. Tie boli uchytené pružinovým mechanizmom, ktorý po dosiahnutí obežnej dráhy zaistil ich rozovretie na 70°.
Vysielače pracovali na frekvenciách 20,005 a 40,002 MHz. Vysielaný signál bol modulovaný frekvenciou približne 1 kHz s dĺžkou impulzu 0,3 sekundy a rovnako dlhou pauzou. Oba vysielače sa počas vysielania impulzu a medzery striedali. Vysielač s výkonom 1 W bolo možné pomerne ľahko zachytiť a monitorovať bežnými rádioprijímačmi s príslušným frekvenčným pásmom.
Vnútorný ventilátor hnal dusíkovú atmosféru okolo prístrojov a chladnej zadnej polosféry družice, a tým zaisťoval tepelnú reguláciu. Spínaný bol pri vzraste teploty nad 30 °C a opätovne vypínaný pri poklese pod 23 °C.
Napájanie zabezpečoval blok troch AgZn batérií s celkovou hmotnosťou 51 kg, ktoré mali dostatočnú kapacitu pre zásobovanie prístrojov po dobu 14 dní.
Giuditta

Giuditta je opereta, ktorú skomponoval Franz Lehár. Premiéra sa konala 20. januára 1934 v Štátnej Opere vo Viedni (Wiener Staatsoper). Libreto v nemeckom jazyku napísali Paul Knepler a Fritz Löhner.
Pôvodný názov libreta bol Giulietta a opereta mala mať premiéru v Groses Schauspielerhaus, ale ešte pred premiérou došlo ku krachu riaditeľov, bratov Rotterovcov. Následne operetu prijala viedenská Štátna Opera. Predstavenie sledovala celá Európa pomocou rádiového prenosu. Exotické prostredie a dej plný vášní - to sú všetko silné stránky Lehára, ktoré ho povzbudili k skvelému skladateľskému výkonu.
Giuditta je nie len posledným dielom Franza Lehára, ale aj celkovo poslednou slávnou operetou. Jej hudobné spracovanie dosiahlo takú vysokú úroveň, že je považovaná za akýsi prechod medzi operou a operetou a počas jej premiéry vo Viedenskej opere ju nazývali „hudobnou komédiou“. Svojim dramatickým aj hudobným štýlom však dobre zapadá medzi posledné Lehárove operety počnúc operetou Paganini, cez Cároviča, Frideriku a Zem úsmevov, pričom je ich dôstojným vyvrcholením.
Obsah.
Prvé dejstvo.
Do malého juhotalianskeho mestečka prichádza vojenská loď. Medzi vojakmi je aj Oktávio, ktorý sa stretáva s mladou ženou, Giudittou, zaľúbi sa do nej a navrhne jej, aby išli spolu do Afriky. Giuditte sa Oktávio veľmi páči, je však už vydatá a aj keď manžela nemiluje, zdráha sa ho opustiť. Keď však vypukne medzi nimi manželská hádka, rozhodne sa predsa len odísť s Oktáviom, aby našla skutočnú lásku, ktorú doteraz nepoznala. Spolu s nimi chce v Afrike skúsiť šťastie aj iný mladý pár, Pierrino a Anita, ktorí túžia byť umelcami.
Druhé dejstvo.
Giuditta a Oktávio sú šťastní v Afrike, Pierrinovi a Anite sa však vôbec nedarí. Nemajú už peniaze a poprosia Giudittu o pomoc, aby sa mohli vrátiť domov. Prierinno odchádza domov, Anita ostáva s Giudittou, kým Pierinno nezarobí dosť peňazí, aby si ju mohol vziať. Oktávia povolajú na iné miesto, ale Giuditta očakáva, že nepôjde s armádou, ale ostane s ňou. Jeho priateľ Antonio ho však presvedčí, že je jeho vojenskou povinnosťou ísť. Giuditta sa cíti urazená a rozhodne sa nechať Oktávia.
Tretie dejstvo.
Giudittu angažujú ako speváčku-primadonnu v jednom africkom kabarete. Do baru prichádza Pierinno pre Anitu a berie ju domov. Prichádza aj Oktávio, ktorý sa z lásky k Giuditte rozhodol dezertovať, ale vidí ju flirtovať s jedným lovcom levov. Giuditta si jeho prítomnosť nevšimne – Oktávio ostáva sám so svojím zlomeným srdcom. O štyri roky neskôr sa opäť stretávajú v Londýnskom hoteli. Giuditta je už slávna speváčka a Oktávio je barový klavirista. Oktávio jej porozpráva ako dezertoval a ako ju v africkom kabarete uvidel v náručí lovca levov. Giuditta ktorá napriek úspechu nenašla skutočné šťastie, by sa rada dala s Oktáviom opäť dokopy – ale láska v Oktáviovom srdci už dávno vyhasla…
Skladby.
Hrubo sú vyznačené najznámejšie skladby.
"(Slovenský názov skladby je doslovný preklad z nemeckého originálu. Pri uvedení operety v slovenčine sa text obyčajne preštylizuje, takže sa texty aj názvy piesní môžu líšiť)"
Okrem spomenutých skladieb opereta zahrňuje aj štvoricu výrazných finále a dve intermezzá.
Boccaccio

Boccaccio je opereta, ktorú skomponoval Franz von Suppé. Stala sa jeho najslávnejším dielom. Premiéra sa konala 1. februára 1879 v divadle Carl Theater vo Viedni. Libreto ktoré napísali F. Zell a Richard Genée je veľmi kvalitné, tak z dramatického hľadiska, ako aj svojím stvárnením talianskeho renesančného života.
Obsah.
Prvé dejstvo.
Boccaccio je nielen spisovateľ, ale aj známy záletník. Navyše keď vo svojej poslednej novele zosmiešnil vážených občanov Florencie, rozhodli si s ním „vybaviť účty“. Pietro, knieža z Palerma prichádza do Florencie, pre svoju nevestu Fiamettu, ktorá žije v pomerne skromných pomeroch a ani netuší, že je sľachtičná. Odkedy sa zoznámila s Boccacciom, ten sa do nej tak zaľúbil, že stratil záujem o ostatné ženy. Pietro sa natoľko podobá na Boccaccia, že si ho obyvatelia Florencie pomýlia a preto dostane výprask. Pietro je obdivovateľom Boccaccia a navyše túži po ľúbostných dobrodružstvách a preto neodhalí svoju identitu.
Druhé dejstvo.
Dejstvo je plné flirtov. Medzi záletníkmi je aj Pietro, páči sa mu manželka miestneho kolára, Izabela. Žiarliví manželia ho chytia a Pietro je donútený odhaliť svoju identitu.
Tretie dejstvo.
Boccacciovi sa pred hnevom ľudí podarí ujsť len vďaka klebete, že má vplyv pri dvore. Predstaví tam svoju divadelnú hru, ktorá tak osloví Pietra, že počúvne svoje srdce a svoju lásku Izabelu vyhlási za dvornú dámu. Fiametty sa vzdá v prospech Boccaccia.
Vrubová húževnatosť

Vrubová húževnatosť je schopnosť materiálu odolať náhlemu, rázovému zaťaženiu. Vlastnosť je podobná s prierazuvzdornosťou a je závislá od teploty. Vrubová húževnatosť sa meria tak, že sa špeciálne pripravená vzorka s vytvoreným vrubom rozbije na skúšobnom zariadení. Označuje sa KUJ, alebo KVJ - podľa tvaru vrubu (U alebo V tvar) a udáva sa v jouloch (J) s uvedením teploty pri ktorej bola zistená. 
Meranie.
Vrubová húževnatosť sa meria rázovou skúškou v ohybe na špeciálnom zariadení - "Charpyho kladive". Ide o kyvadlové kladivo s vytvorenou predpísanou hranou. Vzorka sa ukladá tak, aby vytvorený vrub ležal v rovine kyvu kladiva, v mieste dráhy s jeho najväčšou kinetickou energiou. Kladivo uvádza do pohybu gravitačná sila. Hrana kladiva naráža na vzorku z opačnej strany ako je vytvorený vrub. 
Energia, spotrebovaná na prelomenie vzorky, sa zistí výpočtom z rozdielu výšky, z ktorej sa kladivo spustilo a výšky do ktorej prekmitlo po prelomení vzorky s využitím zákona zachovania energie.
Skúšobné vzorky.
Skúšobné vzorky sú malé hranoly predpísaných rozmerov s vytvoreným vrubom.
Výpočet.
Veličiny:.
Hmotnosť kladiva: formula_1
Prierez vzorky v mieste vrubu: formula_2
Výška zdvihnutého kladiva: formula_3
Výška kladiva dosiahnutá po náraze: formula_4
Nárazová práca:.
formula_5
Vrubová húževnatosť:.
formula_6
Hodnotenie lomu.
Okrem samotnej veľkosti vrubovej húževnatosti je dôležitým výsledkom aj posúdenie vzhľadu lomovej plochy. Podľa pomeru lesklej a matnej plochy je možné posúdiť nakoľko je materiál ťažný (húževnatý), alebo krehký.
Silvia Šuvadová

Silvia Šuvadová (* 4. apríl 1973, Ružomberok) je známa slovenská herečka a spiritualistka.
Absolvovala štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Po štúdiu ostala ako herečka v slobodnom povolaní, avšak hosťovala vo viacerých divadlách: najmä v Divadle Astorka Korzo '90, v nitrianskom Divadle Andreja Bagara, vo zvolenskom Divadle Jozefa Gregora Tajovského a v Činohre SND.
Účinkovala vo veľmi úspešnom česko-slovenskom filme Kolja, ktorý v roku 1996 získal Oscara ako najlepšia inojazyčná snímka. Stvárnila postavu cellistky Blanky.
Moderovala, nakrúcala reklamy, hrala v televíznych inscenáciách a vo filme. V roku 2002 odcestovala do Spojených štátov amerických, do Los Angeles, kde sa snaží presadiť ako filmová herečka. Má za sebou viacero menších rolí a reklamných kampaní.
V roku 2011 nastúpila do sprituálnej školy Mystery School v Mount Shasta v Kalifornii. Sprituálnej stránke, meditáciam a sebapoznávaniu sa venuje až dodnes. V roku 2012 zverejnila svoje prvé video zo série Medzi Nebom a Zemou na server YouTube.
Viedla viacero duchovných seminárov a učí ľudí meditovať.
V roku 2018 päť týždňov vystupovala v televíznej reality show Farma ako člen tímu Bohatých.
Akrivastín

Akrivastín je nesedatívne H1 antihistaminikum druhej generácie určené na perorálne podávanie. Je účinnou látkou v lieku SEMPREX™, bežne sa nevyužíva. Vydáva sa iba na lekársky predpis.