burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Zákon o nemorálnosti a protiprávnosti komunistického systému

Zákon o nemorálnosti a protiprávnosti komunistického systému (č. 125/1996 Z. z. ) je zákon prijatý Národnou radou Slovenskej republiky (NR SR), ktorý odsudzuje režim v období od 25. februára 1948 do 17. novembra 1989 založený na komunistickej ideológii. Komunistická strana Česko-Slovenska a jej odnož Komunistická strana Slovenska boli zločinnými a odsúdeniahodnými organizáciami, ktorých činnosť smerovala k potláčaniu základných práv a slobôd. Odpor a odboj bol legitímny, obeti si zaslúžia úctu a do premlčacej doby trestných činov sa doba trvania komunistického režimu v Česko-Slovensku (25. februára 1948 do 17. novembra 1989) nezapočítava.
Komunistický režim.
NR SR v tomto zákone vyhlasuje, že komunistický režim a jeho presadzovatelia:
Zákon vyhlasuje, že odpor voči komunistickému režimu bol legitímny, morálne oprávnený a zasluhuje si úctu. Zákon stanovuje, že do premlčacej doby trestných činov, ktorých trestnosť nezanikla, sa nezapočítava doba od 25. februára 1948 do 17. novembra 1989, ak z politických dôvodov nedošlo k právoplatnému odsúdeniu alebo k zbaveniu obžaloby.
Dôsledky.
Český „"Zákon o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu"“ bol prijatý 1. augusta 1993, teda skoro tri roky pred prijatím slovenskej verzie (27. marca 1996). Český zákon v prvom paragrafe definite komunistický režim a v druhom ho označuje za „"... zločinný, nelegitimní a je zavrženíhodný"“. a zároveň „..."Komunistická strana Československa byla organizací zločinnou a zavrženíhodnou ..."“ Slovenský zákon, ktorý podpísali traja politici: Michal Kováč, Ivan Gašparovič, Vladimír Mečiar, ktorí boli všetci bývalí príslušníci KSČ, kopíruje český prvý paragraf do preambuly a paragraf o zločineckom charaktere KSČ bol vypustený. Český zákon priamo určuje vyplatenie „"Státní rehabilitační dluhopisy, vydané občanům, kteří mají nárok na odškodnění podle § 23 odst. 5 zákona č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci, jsou splatné do konce roku 1995"“.
Koaličná väčšina v parlamente zmenou dvoch zákonov zakázala nazývanie ulíc po predstaviteľoch totalitných režimov. Poslanci Fico a Blaha boli proti.
Ulice, námestia či iné verejné priestranstvá už nebude možné pomenovať po predstaviteľoch komunistického režimu či vojnového Slovenského štátu. Rozhodli o tom poslanci zmenou zákonov o nemorálnosti a protiprávnosti komunistického systému a o protifašistickom odboji. Tento zákon vstupuje do platnosti od 16.11.2020 Známou sa stala v roku 2015 Kauza pamätníka Vasiľa Bilaka postaveného v jeho rodnej obci Krajná Bystrá, ktorý v deň odhalenia dvaja občianski aktivisti z Košíc, výtvarník Peter Kalmus a Ľuboš Lorenz, na protest obliali červenou farbou, a na pamätník napísali červenou farbou nápis „SVIŇA“. 
Na Slovensku Zákon o protikomunistickom odboji 219/2006 Z. z. (16. marca 2006) priznáva účastníkom protikomunistického odboja právo na plnú morálnu rehabilitáciu a zároveň postavenia účastníka protikomunistického odboja, potvrdené preukazom. Podobný zákon v Česku je „Zákon o účastnících odboje a odporu proti komunismu“.
Melasa

Melasa je zvyšok po vycukornení cukrovej repy alebo cukrovej trstiny, používa sa v likérnictve, na výrobu liehu, kyseliny citrónovej, droždia, k ďalšiemu vycukorneniu alebo na skŕmenie, ale aj ako zdroj uhlíka v pestebných prostrediach. Obsahuje asi 50% cukru, ktorý však už nie je schopný pre veľký obsah prímesí vykryštalizovať. Je veľmi mazľavá a lepkavá.
Úrad vlády Slovenskej republiky

Úrad vlády Slovenskej republiky je ústredný orgán štátnej správy Slovenskej republiky. Plní úlohy spojené s odborným, organizačným a technickým zabezpečovaním činnosti vlády Slovenskej republiky, rovnaké úlohy plní aj pre predsedu vlády. Okrem toho úrad kontroluje plnenie úloh z programového vyhlásenia vlády a z uznesení vlády, koordinuje prípravu zásadných opatrení na zabezpečenie hospodárskej a sociálnej politiky Slovenskej republiky, zabezpečuje a koordinuje ochranu finančných záujmov Európskej únie a koordinuje prípravu politík regionálneho rozvoja. Právne postavenie a kompetencie úradu stanovuje zákon č. 575/2001 Z. z. o organizácii činnosti vlády a organizácii ústrednej štátnej správy (tzv. kompetenčný zákon).
Na čele úradu je vedúci, ktorého vymenúva a odvoláva vláda. Vedúci je za výkon svojej funkcie zodpovedný predsedovi vlády. Súčasným vedúcim Úradu vlády je od 25. októbra 2023 Juraj Gedra. Predtým funkciu zastával Ing. Július Jakab, bývalý poslanecký asistent Eriky Jurinovej, manažér hnutia a člen predsedníctva Obyčajných ľudí.
Úrad vlády sídli už od vzniku Slovenskej republiky v budove Letného arcibiskupského paláca a vo vedľajšej novej budove Úradu vlády. V tejto lokalite pred ním už od 50. rokov 20. storočia sídlilo Predsedníctvo Zboru povereníkov a neskôr Úrad vlády Slovenskej socialistickej republiky.
Od 1. júna 2021 pod Úrad vlády prešiel z Ministerstva vnútra Úrad splnomocnenca vlády pre rómske komunity. Andrea Bučková, splnomocnenkyňa vlády pre rómske komunity pri tejto príležitosti povedala: „Agenda úradu má nadrezortný charakter a týka sa celej našej spoločnosti. Prechodom pod Úrad vlády SR očakávam, že sa posilní postavenie tejto funkcie, v rámci ktorej svoju činnosť budem koordinovať s predsedom vlády SR. Viditeľné zmeny môžeme dosiahnuť len vtedy, keď sa rovnosť, inklúzia a participácia rómskeho obyvateľstva stanú prioritami pre všetky kľúčové ministerstvá, štátne orgány, regionálne a miestne samosprávy.“
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2011

Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2011 bola africká kontinentálna kvalifikácia v basketbale mužov, ktorú organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Zúčastnilo sa jej 22 afrických družstiev, ktoré súťažili o 9 miest na záverečný turnaj v 6 kvalifikačných zónach. Prebiehala od 10. augusta 2010 do 12. februára 2011. FIBA Africa neskôr udelila trom družstvám, ktoré neuspeli v kvalifikácii, tzv. divokú kartu.
Táto kvalifikácia bol zároveň aj kvalifikácia v basketbale mužov na Africké hry 2011, z ktorej postúpilo 6 družstiev.
Priamy postup.
Priamo postúpili hostiteľská krajina a 4 najlepšie družstvá z Majstrovstiev Afriky 2009:
Priamo postúpili hostiteľská krajina a 3 najlepšie družstvá z Afrických hier 2007:
Výsledky.
Zóna 1.
Pozn.: Líbya sa do kvalifikácie neprihlásila.
Zóna 2.
Pozn.: Mali a Kapverdy postúpili na Africké hry 2011. , , a sa do kvalifikácie neprihlásili.
Zóna 3.
Pozn.: , , a sa do kvalifikácie neprihlásili.
Zóna 4.
Pozn.: , , , a sa do kvalifikácie neprihlásili.
Zóna 5.
Pozn.: sa do kvalifikácie neprihlásil, na Afrických hrách 2011 mal účasť automatickú a na šampionát sa dostal na základe divokej karty. , , , a sa do kvalifikácie neprihlásili.
Zóna 6.
Pozn.: mala účasť na hrách i šampionáte automatickú. , , a sa do kvalifikácie neprihlásili. Zo Zóny VII sa neprihlásilo žiadne družstvo.
Jean Siméon Chardin

Jean Siméon Chardin, uvádzaný tiež ako Jean-Baptiste-Siméon Chardin (* 2. november 1699, Paríž, Francúzsko - 6. december 1779 tamtiež) bol francúzsky maliar, majster žánrov a zátišia a jeden z najlepších a najobdivovanejších maliarov 18. storočia.
Životops.
Narodil sa v Paríži. Už od mladosti prejavoval záujem o holandských maliarov a odpor k akademickým zväzujúcim pravidlám. Študoval holandských žánrových maliarov Claesza, či Heema. V roku 1740 si niekoľko jeho obrazov kúpil aj francúzsky kráľ Ľudovít XV.
Približne od roku 1749 jeho umelecká produktivita klesala. K starobe namaľoval ešte dva portréty, na ktorých starnúci maliar spodobnil seba a neskôr svoju manželku. Zomrel v roku 1779 v Paríži.
Prví slovenskí futbalisti v zahraničných ligách

Prví slovenskí futbalisti v zahraničných ligách predstavujú chronologický prehľad slovenských futbalistov, zostavený podľa toho ako sa postupne objavovali v najvyšších zahraničných ligových súťažiach.
História.
Prví slovenskí futbalisti sa presadili v zahraničí už v dvadsiatych rokoch minulého storočia, Anton Bulla v rakúskej lige a Štefan Príboj v maďarskej lige. Obaja boli neskôr spoluhráčmi v I.ČsŠK Bratislava. Vo francúzskej lige hrali pred druhou svetovou vojnou Ferdinand Faczinek, v drese FC Sochaux majster 1937/38 a Géza Kalocsay, finalista Francúzskeho pohára 1939. 
Po roku 1945 sa objavili prví Slováci v talianskej Serii A, dres slávneho Juventusu Turín obliekali Július Korostelev a Ján Arpáš , bývalí spoluhráči z ŠK Bratislava. Úspešnejší bol Július Korostelev, v sezóne 1946/47 strelil 15 gólov, čo je dodnes sezónne maximum Slováka v Serii A. Menej sa darilo Jánovi Arpášovi v nasledujúcej sezóne, s bilanciou 18 zápasov/6 gólov sa vrátil späť domov. Korostelev sa usadil v Taliansku natrvalo, ďalšie dve sezóny odohral v Atalante Bergamo, pôsobil aj v treťoligových kluboch Parma FC a Reggina Calcio. Július Schubert získal v roku 1949 majstrovský titul vo vtedajšom najlepšom talianskom klube FC Turín, žiaľ zahynul pri leteckej katastrofe mužstva 4. mája 1949. 
V päťdesiatych rokoch 20. storočia patril k najväčším hviezdam svetového futbalu budapeštiansky rodák slovenského pôvodu Ladislav Kubala. V rokoch 1951-1962 bol ústrednou postavou mužstva FC Barcelona, ktoré získalo štyri majstrovské tituly a päť krát vyhralo Španielsky pohár. Základy tohto tímu položil Kubalov švagor Ferdinand Daučík, slovenský tréner Barcelony. Kubala spolu s legendárnym Di Stéfanom z Realu Madrid boli považovaní za najväčšie osobnosti španielskej ligy tohto obdobia . 
Politický režim v socialistickom Česko-Slovensku neumožňoval športovcom prestupovať do zahraničia, povolenie odísť do zahraničia dostali len hráči po dovŕšení 30 rokov, aj to po odohratí určitého počtu medzištátnych zápasov. Paradoxne nemohli futbalisti prestupovať ani do spriatelených socialistických krajín. Napriek tomu sa na prelome 60.- 70. rokov minulého storočia prejavila rastúca úroveň slovenského futbalu v početnejšom zastúpení Slovákov v zahraničných ligových súťažiach. Zmena nastala po nežnej revolúcii v novembri 1989, futbalisti už neboli obmedzovaní pri prestupovaní do zahraničných klubov, desiatky hráčov odišli do cudziny vyskúšať si „legionársky chlebíček“. V súčasnosti pôsobia slovenskí hráči takmer vo všetkých európskych ligách, zahrali si v Ázii, v Severnej Amerike aj v ďalekej Austrálii.
Štefan Kiripolský

Štefan Kiripolský (* 14. december 1914, Palárikovo, Rakúsko-Uhorsko – † 6. júl 1992) bol pracovník viedenskej pobočky Rádia Slobodná Európa, ktorý bol v roku 1954 sovietskymi okupačnými vojskami (pravdepodobne v spolupráci s česko-slovenskou Štátnou bezpečnosťou) z Rakúska unesený do Česko-Slovenska, kde bol odsúdený na doživotie.
Emigrácia.
V lete roku 1952 Štefan Kiripolský utiekol z Česko-Slovenska spolu so svojou družkou Helenou Neumannovou. V noci sa tajne na loďke preplavili cez Dunaj do Rakúska a usadili sa ako politickí utečenci vo Viedni. Tu začal pracovať vo viedenskej pobočke Rádia Slobodná Európa a údajne bol tiež spolupracovníkom americkej vojenskej spravodajskej služby CIC. Pomáhal s vypočúvaním utečencov z východného bloku a vysielal agentov do Česko-Slovenska a Maďarska, ktorí mali pomáhať pri prechodoch hranice a získavať informácie.
Už koncom roku 1952 mala Štátna bezpečnosť vo viedenskej pobočke Rádia Slobodná Európa nasadeného agenta, ktorý podával hlásenia okrem iného o činnosti Štefana Kiripolského. V januári 1953 už bol vypracovaný plán na únos Kiripolského. Vo Viedni ho mala uskutočniť trojčlenná skupina agentov v spolupráci so sovietskou vojenskou rozviedkou. Z nezistených dôvodov však nebol tento plán realizovaný.
Únos z Rakúska.
Samotný únos Štefana Kiripolského a jeho družky Heleny Neumannovej nakoniec uskutočnila okupačná Sovietska armáda. V auguste 1954 plánovala dvojica stráviť dovolenku v južnom Rakúsku, čo však znamenalo, že budú musieť cestovať cez sovietsku okupačnú zónu. Napriek varovaniam sa Kiripolský a Neumannová pre cestu rozhodli. Na železničnom kontrolnom bode vo Wiener Neustadt ich sovietski vojaci vysadili z vlaku, posadili do auta a odviezli na vypočúvanie. Obvinili ho z vykonávania špionáže voči Sovietskemu zväzu a snažili sa získať informácie o pracovníkoch CIC vo Viedni.
10. septembra 1954 ich odovzdali česko-slovenským orgánom v Mikulove, odkiaľ boli prevezení do Prahy. Rok a pol bol Kiripolský podrobovaný výsluchom spojeným s mučením a týraním. 27. júla 1955 bol odsúdený na doživotný trest odňatia slobody. Ten mu bol neskôr zmenený najprv na 25 rokov väzenia a potom na 15 rokov. Jeho družka Helena Neumannová bola odsúdená na 5-ročný trest odňatia slobody.
Väzenie.
Štefan Kiripolský si odpykával trest v leopoldovskej a ilavskej väznici. Zmiernenie trestu pravdepodobne súviselo s ponukou Štátnej bezpečnosti, aby Kiripolský verejne vystúpil s vopred nacvičeným vyhlásením o Rádiu Slobodná Európa a CIC. K tomu nakoniec nedošlo, pretože jeho prejav bol príliš mechanický a nevierohodný. Počas trestu pracoval neskôr Štefan Kiripolský v nemocnici ilavského väzenia.
Z väzenia bol prepustený až v období Pražskej jari v máji 1968 po takmer 14 rokoch. Zomrel 6. júla 1992.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2005

Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2005 bola africká kontinentálna kvalifikácia v basketbale mužov, ktorú organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Zúčastnilo sa jej 17 afrických družstiev, ktoré súťažili o 7 miest na záverečný turnaj v 5 kvalifikačných zónach. Prebiehala od 25. mája do 4. júna 2005. 
Priamy postup.
Priamo postúpili hostiteľská krajina a 4 najlepšie družstvá z Majstrovstiev Afriky 2003:
Výsledky.
Zóna 6.
Pozn: Pôvodne sa mala na turnaji predstaviť aj .
Chýbajúce družstvá zo zón V a VII nahradili družstvá na druhých miestach zo zón I (Maroko) a IV (Gabon).
Crowdtesting

Crowdtesting (z angl. "crowd" - dav, "testing" - testovanie) alebo crowdsource testing je spôsob testovania softvérov, ktorý využíva prednosti a efektívnosť metódy crowdsourcing. Základom crowdtestingu je, že testovanie nerobia profesionálni testeri, ale testeri mimo organizácie, pracujúci vo vlastnom prostredí a cez jeden online distribučný systém úloh. Softvéry sa dajú takto testovať v reálnych podmienkach, na rôznych platformách a zapojením reálnych koncových užívateľov. Výhody sa prejavujú najmä vtedy, ak je testovaný softvér silne zameraný na užívateľov.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2009

Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2009 bola africká kontinentálna kvalifikácia v basketbale mužov, ktorú organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Zúčastnilo sa jej 19 afrických družstiev, ktoré súťažili o 10 miest na záverečný turnaj v 6 kvalifikačných zónach. Prebiehala od 4. augusta 2008 do 30. mája 2009. FIBA Africa udelila neskôr dvom družstvám, ktoré neuspeli v kvalifikácii, tzv. divokú kartu.
Priamy postup.
Priamo postúpili hostiteľská krajina a 3 najlepšie družstvá z Majstrovstiev Afriky 2007:
The Small Faces

(The) Small Faces bola anglická rocková skupina pochádzajúca z východného Londýna.V roku 1965 ju založili Steve Marriott, Ronnie Lane, Kenney Jones a Jimmy Winston. V roku 1966 Winstona nahradil klávesista Ian McLagan. 
Skupina je považovaná za jednu z najvplyvnejších kapiel subkultúry mods 60. rokov 20. storočia. Majú nahratých viacero hitových singlov ako „Itchycoo Park“, „Lazy Sunday“, „All or Nothing“, „Tin Soldier“ a konceptuálny album "Ogdens' Nut Gone Flake". Skupina bola neskôr, ešte pred rozpadom v roku 1969, označovaná za najvplyvnejších psychedelických umelcov svojej doby.
Small Faces sú tiež uznávaní ako jeden z najväčších originálnych vplyvov britpopového hnutia 90. rokov. Napriek faktu, že skupina bola v svojej pôvodnej zostave v 60. rokoch iba štyri roky, patrí medzi najviac cenené hudobné formácie mods a psychedelickej hudby svojej doby.
Potom ako zo skupiny odišie Marriott, aby založil Humble Pie, sa zvyšní traja členovia spojili s bývalými členmi The Jeff Beck Group, Ronnie Woodom (gitara) a Rodom Stewartom (spev), a založili kapelu The Faces. V Severnej Amerike The Faces svoj prvý album vydali ako Small Faces. Tento album s takýmto označením v Severnej Amerike vychádza aj v reedíciách dodnes. Obnovená verzia skupiny Small Faces ešte krátko existovala medzi rokmi 1975-78.
V roku 1996 boli Small Faces ocenení za celoživotný výnimočný prínos pre britskú hudbu cenou Ivor Novello Awards. Dňa 4. spetembra 2007 bola v londýnskom mestskom obvode, City of Westminster na ulici Carnaby Street, odhalená pamätná tabuľa venovaná Small Faces a ich manažérovi, Donovi Ardenovi. Dňa 14. apríla, 2012 boli Small Faces a The Faces uvedení do Rokenrolovej siene slávy.
Eutelidas zo Sparty

Eutelidas ("Eutelidas") bol v roku 628 pred Kr. olympijský víťaz v zápasení a pätboji dorastencov.
Eutelidas zo Sparty zvíťazil v Olympii na 38. hrách v zápasení a v päťboji dorastencov. Eutelidas bol prvým a aj posledným olympijským víťazom v dorasteneckom päťboji, lebo pre nezáujem divákov túto novozaloženú disciplínu už do programu nasledujúcich hier nezaradili.
Grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý v druhom storočí navštívil Olympiu, uvádza, že v posvätnom okrsku olympijskej "Altidy" videl aj sochu Eutelida. Pausanias zaznamenal, že bola starobylá a písmo na jej podstavci už zmazal čas. Meno olympijského víťaza Eutelida (v treťom riadku) uvádza aj staroveká kamenná doska (IG II² 2326) objavená v Grécku.
Prémery

Prémery môže byť:
Cosne-Cours-sur-Loire

Cosne-Cours-sur-Loire môže byť:
Saint-Amand-en-Puisaye

Saint-Amand-en-Puisaye môže byť:
Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1992

Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1992 boli v poradí 16. Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Konali sa v Káhire, v Egypte v dňoch od 28. december 19928. január 1993, za účasti 11 tímov. Egypt bol organizátorom afrického šampionátu mužov piatykrát, predtým hostil turnaj v rokoch 1962, 1970, 1975 a 1983. obhájila titul, keď vo finále zvíťazila nad . 
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Letné olympijské hry 1992, ktoré hostila Barcelona. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz.
Varzy

Varzy môže byť:
Lormes

Lormes môže byť:
Corbigny

Corbigny môže byť:
Saint-Saulge

Saint-Saulge môže byť:
Saint-Benin-d’Azy

Saint-Benin-d’Azy môže byť:
Saint-Pierre-le-Moûtier

Saint-Pierre-le-Moûtier môže byť:
Pougues-les-Eaux

Pougues-les-Eaux môže byť:
Imphy

Imphy môže byť:
Guérigny

Guérigny môže byť:
Dornes

Dornes môže byť:
Decize

Decize môže byť:
Pouilly-sur-Loire

Pouilly-sur-Loire môže byť:
Donzy

Donzy môže byť:
La Charité-sur-Loire

La Charité-sur-Loire môže byť:
Châtillon-en-Bazois

Châtillon-en-Bazois môže byť:
Luzy

Luzy môže byť:
Montsauche-les-Settons

Montsauche-les-Settons môže byť:
Moulins-Engilbert

Moulins-Engilbert môže byť:
Saint-Léger-sous-Beuvray

Saint-Léger-sous-Beuvray môže byť:
Montcenis

Montcenis môže byť:
Mesvres

Mesvres môže byť:
Lucenay-l’Évêque

Lucenay-l’Évêque môže byť:
Issy-l’Évêque

Issy-l’Évêque môže byť:
Épinac

Épinac môže byť:
Couches

Couches môže byť:
Cruzy-le-Châtel

Cruzy-le-Châtel môže byť:
Ancy-le-Franc

Ancy-le-Franc môže byť:
Flogny-la-Chapelle

Flogny-la-Chapelle môže byť:
Guillon

Guillon môže byť:
L’Isle-sur-Serein

L’Isle-sur-Serein môže byť:
Quarré-les-Tombes

Quarré-les-Tombes môže byť:
Tonnerre

Tonnerre môže byť:
Vézelay

Vézelay môže byť:
Epitherses z Erythrai

Epitherses alebo Epithersés ("Epitherses," iný prepis: "Epithersés") bol v rokoch 184 a 180 pred Kr. víťaz olympijských hier v boxe.
Epitherses, syn Métrodóra z Erythrai, zvíťazil v boxe (pygmé) na 149. a na 150. olympijských hrách. Svoje majstrovstvo v tejto disciplíne predviedol aj na ostatných celogéckych hrách, keď si po dve víťazné vence odniesol i z pýtických, isthmických a z nemejských hier. Celogrécke hry sa usporadúvali v rôznych obdobiach štvoročného cyklu. Každé toto štvorročné obdobie nazývali olympiádou. Spolu tvorili "„obeh“" (periodos) a víťaz všetkých štyroch hier sa nazýval víťaz obehu (periodonikés).
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že Epithersovi dali jeho rodáci zhotoviť sochu, ktorú umiestnili v posvätnom okrsku olympijskej "Altidy". Mramorový podstavec Epithersovej sochy s úplným nápisom bol archeológmi objavený južne od Diovho chrámu. Tento nápis hlása, že autorom jeho sochy bol Pythokritos z Rodosu.
Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1993

Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1993 boli v poradí 17. Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Konali sa v Nairobi, v Keni v dňoch od 18.28. septembra 1993, za účasti 9 tímov. Nováčikom turnaja bolo iba družstvo Gabonu. obhájila titul, keď vo finále zvíťazila nad .
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Majstrovstvá sveta 1994, ktoré organizovala Kanada. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1995

Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1995 boli v poradí 18. Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Konali sa v Alžíri, v Alžírsku v dňoch od 11.18. decembra 1995, za účasti 9 tímov. získala štvrtý titul (štvrtý v rade), keď vo finále zvíťazila nad . 
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Letné olympijské hry 1996, ktoré hostila Atlanta. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz.
Indila

Adila Sedraïa (* 26. jún 1984, Paríž, Francúzsko), viac známa ako Indila, je francúzska R&amp;B speváčka a textárka. Počas svojej kariéry spolupracovala s interpretmi ako Nessbeal, Rohff, TLF, Soprano a Youssoupha. Bola tiež textárkou pre interpretov ako M. Pokora, Admiral T, DJ Abdel a Axel Tony. V decembri 2013 vydala singel „Dernière danse“, ktorý obsadil v francúzskom rebríčku SNEP 2. miesto.
Indila sa narodila v Paríži vo Francúzsku, pričom má indický, alžírsky, kambožský a egyptský pôvod.
Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1997

Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1997 boli v poradí 19. Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Konali sa v Dakare, v Senegale v dňoch od 25. júla3. augusta 1997, za účasti 9 tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Južnej Afriky a Kapverd. Senegal bol organizátorom afrického šampionátu mužov tretíkrát, predtým hostil turnaj v rokoch 1972 a 1978, vždy v Dakare. získal svoj piaty titul, 17 rokov od toho posledného, keď vo finále zvíťazil nad . 
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Majstrovstvá sveta 1998, ktoré organizovalo Grécko. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá. 
Kvalifikácia.
Pozn: Mali nahradilo chýbajúceho účastníka zo zóny I.
Univerzitná knižnica Katolíckej univerzity v Ružomberku

Univerzitná knižnica Katolíckej univerzity v Ružomberku je akademická knižnica Katolíckej univerzity v Ružomberku, ktorá bola slávnostne otvorená pre verejnosť 25. septembra 2013. Projekt realizoval bývalý rektor Katolíckej univerzity v Ružomberku prof. Tadeusz Zasępa, PhD. a celý projekt výstavby koordinoval bývalý prvý prorektor prof. Peter Olekšák, PhD. Knižnica má kapacitu 310-tisíc kníh vo voľnom výbere a až 470-tisíc zväzkov v archíve. Svoju osobnú knižnicu venoval historik Milan S. Ďurica (vyše 30 tisíc zväzkov) a rektor Zasępa (vyše 70 tisíc zväzkov). Súčasťou knižnice sú aj školiace, konferenčné, prednáškové a administratívne priestory. Okrem akademickej obci KU je otvorená aj širokej verejnosti.
Postup a priebeh výstavby.
O výstavbe novej univerzitnej knižnice sa v akademických kruhoch v Ružomberku diskutovalo dlhé obdobie, prakticky od vzniku samotnej univerzity v roku 2000. Myšlienku v sebe nosil najmä prvý dekan Filozofickej fakulty doc. PhDr. Imrich Vaško, CSc., ktorý dal vypracovať urbanistickú a architektonickú súťaž už v roku 2006. Najlepší návrh vypracoval A-Atelier a jeho výherná štúdia sa napokon úspešne realizovala. V textovej časti sa uvádzajú niektoré návrhy autorov: "Univerzitná knižnica je situovaná v blízkosti Filozofickej fakulty s priamym prepojením na ňu v úrovni 4. NP. Hmota knižnice zároveň pohľadovo a prevádzkovo uzatvára nástupnú časť do areálu KU. ... Knižnica je po konštrukčnej stránke navrhnutá ako železo-betónový monolitický skelet s výplňovými murivami, resp. s predsadenými konštrukciami zasklených stien."
Autormi projektu knižnice sú architekti Ján Potoma, Stanislav Šutvaj v spolupráci s Matúšom Bišťanom. Celú výstavbu mal na starosti prof. Peter Olekšák, PhD. Vo verejnom obstarávaní na staviteľa vyhrala spoločnosť Swietelsky-Slovakia, ktorá stavbu aj realizovala. Knižnica sa rozprestiera na zastavanej ploche 2 066,74 m².
Bibiana Wallnerová

Bibiana Wallnerová, rodená Kováčiková (* 14. december 1932, Bratislava – † 20. júl 2014, Bratislava) bola slovenská rozhlasová redaktorka, spisovateľka, básničkárka, textárka, a prekladateľka.
Zo života.
Narodila sa v Bratislave do rodiny advokáta. Do ich života výrazne zasiahol komunistický prevrat. Otec sa už hneď po ňom rozhodoval odísť do zahraničia, ale jeho dcéry nesúhlasili. Názor zmenili až začiatkom 50. rokov. V máji 1951 sa odhodlali na útek do Rakúska. Bibiana mala tesne pred maturitou. Prevádzač spolupracoval s pohraničníkmi. Pri nočnom prechode cez hranice pri Kopčanoch bola celá skupina utečencov dostihnutá hliadkou pohraničnej stráže - jej sestru Dorotu pohraničníci zastrelili a zvyšok rodiny zavreli.
Následný súd poslal do väzenia otca na 12 rokov, matku na 5 rokov a Bibianu na 2,5 roka. Z väzenia sa dostala na amnestiu v roku 1953, otec vo väzení zomrel. Jej mamu pustili neskôr.
Bibiana Wallnerová zmaturovala až keď mala 28 rokov. 10 rokov si dávala každý rok žiadosť o maturitu. Po prepustení z väzenia pracovala v laboratórnych potrebách neskôr ako šepkárka v divadle. Pracovala v rozhlase a neskôr, keď ju prepustili z politických dôvodov (kvôli pokusu o útek v päťdesiatych rokoch), pracovala ako sprievodkyňa v Čedoku .
Stala sa autorkou piesňových textov, rozhlasovou redaktorkou, prekladateľkou, dramaturgičkou a od 70. rokov tiež spisovateľkou. Patrila medzi známych autorov rozhlasových hier, najmä pre deti.
Zomrela 20. júla 2014 . Bola nominovaná na "Cenu pamäti národa 2014".
Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1999

Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 1999 boli v poradí 20. Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Konali sa v mestách Luanda a Cabinda, v Angole v dňoch od 29. júla6. augusta 1999, za účasti 12 tímov. Angola bola organizátorom afrického šampionátu mužov druhýkrát, predtým hostila turnaj v roku 1989, v Luande. Zápasy sa hrali v 2 arénach: Pavilhão da Cidadela s kapacitou 6 873 divákov a Pavilhão do Sporting de Cabinda s kapacitou 2 000 divákov. Domáca získala svoj piaty titul, keď vo finále zvíťazila nad . 
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Letné olympijské hry 2000, ktoré hostilo Sydney. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz.
Michal Múdry-Šebík

 
Michal Múdry-Šebík (* 11. máj 1909, Drietoma – † 20. september 1978, New York, New York, USA)) bol slovenský a česko-slovenský politik, povojnový poslanec Dočasného národného zhromaždenia za Demokratickú stranu. Za druhej svetovej vojny a opäť po roku 1948 žil v exile.
Životopis.
V rokoch 1939-1945 žil v USA, kde bol osobným tajomníkom Milana Hodžu. Po vojne sa vrátil do vlasti a zapojil sa do politiky Demokratickej strany. V rokoch 1945-1946 bol poslancom Dočasného národného zhromaždenia za Demokratickú stranu. V parlamente zotrval do parlamentných volieb v roku 1946..
Po februárovom prevrate v roku 1948 odišiel do exilu, opäť do USA. Od roku 1951 pracoval v rozhlasovej stanici Slobodná Európa a v rokoch 1970-1974 bol riaditeľom jej česko-slovenskej sekcie v New Yorku.
Mike Nichols

Mike Nichols, rodným menom Michael Igor Peschkowsky (* 6. november 1931, Berlín, Nemecko – † 19. november 2014, New York, New York, USA) bol americký filmový a divadelný režisér, herec a filmový producent. 
Svoju kariéru začal v 50. rokoch 20. storočia s improvizačnou kabaretnou skupinou "Compass Players", kde tvoril komediálnu dvojicu s Elaine May]. V roku 1968 získal Oscara za najlepšiu réžiu za film "Absolvent". Jeho ďalšími najznámejšími filmami sú "Kto sa bojí Virginie Woolfovej?", "Hlava 22", "Telesné vzťahy", "Silkwoodová" (kamera Miroslav Ondříček), "Podnikavé dievča", "Vtáčia klietka", "Na dotyk", "Súkromná vojna pána Wilsona" (jeho posledný film) a televízne minisérie "Anjeli v Amerike".
Patril len k niekoľkým ľuďom, ktorí získali Emmy, Grammy, Oscara a Cenu Tony. Jeho filmy získali 42 nominácií na Oscara a sedemkrát vyhrali.
Heracleum

Heracleum môže byť:
Jaroslav Holík

Jaroslav Holík môže byť:
Jaroslav Holík (hokejista)

 
 
 
 
 
 
Jaroslav Holík (* 3. august 1942, Havlíčkův Brod – † 17. apríl 2015), medzi spoluhráčmi prezývaný „Starej“, bol česko-slovenský hokejista (stredný útočník) a tréner.
Život.
V rokoch 1961 - 1979 pôsobil ako hráč armádneho klubu Dukla Jihlava, za ktorú nastúpil k 602 zápasom, v ktorých nazbieral 641 kanadských bodov (266 + 375). S týmto klubom vybojoval sedem titulov majstra republiky. Ďalšie štyri ligové prvenstvá neskôr pridal ako tréner. Pravidelne štartoval za česko-slovenskú reprezentáciu, s ktorou na svetových šampionátoch získal šesť medailí (vrátane zlatej z MS 1972). Zúčastnil sa tiež Zimných olympijských hier 1972, odkiaľ si česko-slovenské družstvo odviezlo bronz. Je členom Klubu hokejových strelcov denníka Sport.
Ako hlavný tréner priviedol v rokoch 2000 a 2001 českú reprezentáciu do 20 rokov k titulom majstrov sveta.
V roku 2010 bol vyšetrovaný políciou kvôli údajnej korupcii, kedy mal vyžadovať ako tréner reprezentačného mužstva do 20 rokov 50 000 korún za zaradenie obrancu Jana Platila do tímu. Denník "Sport" tiež uviedol, že získal nahrávku inkriminovaného rozhovoru. Polícia následne prípad odložila, pretože nezistila skutočnosti, ktoré by nasvedčovali spáchaniu trestného činu.
Od roku 2011 trpel gangrénou, prišiel kvôli nej o časť nohy. 
V marci 2012 prevzal v Prahe od Českého klubu fair play Hlavnú cenu za celoživotný postoj.
Jeho bratom je bývalý hokejista Jiří Holík. Má syna Roberta (takisto bývalého hokejistu) a dcéru Andreu (bývalá tenistka).
Zomrel po dlhej chorobe vo veku 72 rokov 17. apríla 2015.
Majstrovstvá sveta AMF vo futsale mužov 2015

Majstrovstvá sveta AMF vo futsale mužov 2015 boli v poradí 11. majstrovstvá sveta vo futsale AMF, ktoré organizuje Svetová futsalová asociácia (AMF). Konali sa od 17.25. apríla 2015 v piatich bieloruských mestách: Barysaŭ, Brest, Maladzečna, Minsk a Pinsk, za účasti 16 tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Curaçaa a Kirgizska. Bielorusko bolo po Španielsku a Taliansku iba tretia krajina, ktorá organizovala svetový šampionát mužov. Titul obhajila , ktorá vo finále zvíťazila nad . 
Bielorusko získalo právo organizovať podujatie v júni 2014.
Kvalifikácia.
Pozn: Katalánsko sa z turnaja odhlásilo, nahradila ho Venezuela.
Arény.
Zápasy sa odohrajú v 5 mestách a 6 dejiskách.
Nasadenie do výkonnostných košov.
Družstvá boli nasadenné do výkonnostných košov, podľa ktorých sa 27. januára 2015 uskutočnilo žrebovanie do skupín.
Poprava

Poprava, niekedy označovaná tiež všeobecnejším výrazom "exekúcia", je akt vykonania trestu smrti. Dnes obvyklé spôsoby popravy sú poprava obesením, zastrelením, smrtiacou injekciou, otrávenie v plynovej komore a prúdom na elektrickom kresle. V niektorých islamských krajinách sa popravuje tradičnými spôsobmi popráv, ako je sťatie hlavy na kláte alebo ukameňovanie. Poprava sa v niektorých krajinách vykonáva neverejne, ale v mnohých krajinách sa popravy konajú verejne na "popravisku".
Historický význam slova "poprava" vychádza z označenia tzv. popravčej právomoci krajských sudcov v Čechách.
História.
V minulosti používané, ale dnes už opustené metódy sú napríklad gilotína, garota, upálenie na hranici, ukrižovanie, poprava uvarením, sťatie mečom a mnoho ďalších.
Popravu v minulosti zvyčajne vykonával kat, a to buď sám, alebo s pomocníkmi. Často sa aj stávalo, že tresty smrti vynášali väčšinou vojensky poverené osoby a v tom prípade často popravu vykonávali samotní vojaci.
Súčasnosť.
V dnešnej dobe vo vyspelých západných krajinách vykonáva popravu odborník tej profesie, ktorá má najbližšie k vykonaniu rozsudku smrti (technik v prípade elektrického kresla alebo pri poprave smrtiacou injekciou). Vždy je prítomný lekár, ktorý konštatuje smrť popraveného osoby a podpíše príslušný protokol.
Mikuláš Horňák

Mikuláš Horňák (* 1938, Habura – † 2008, Humenné) je bývalý rusínsky spevák zo severovýchodného Slovenska, humoristický zabávač a ľudový rozprávač. Dlhoročný člen Humenského speváckeho tria. Po dvadsiatich rokoch ho v Humenskom triu nahradil spevák Michal Sijka. Spoluzakladateľ folklórneho súboru Chemlon (1971). Člen speváckej zložky folklórnych súborov Strážčan (Strážske) a Kalina (Humenné).
V roku 1989 sa Mikuláš Horňák stal v rámci Humenského speváckeho tria (spolu s Ivanom Mihaličom a Mikulášom Petrašovským) laureátom 17. ročníka ústrednej celoslovenskej prehliadky ľudových piesní Makovická struna. V roku 2004 sa stal víťazom medzinárodného festivalu humoru a satiry v Užhorode.
Salvestrol

Salvestrol je prírodná diétna fytochemikália, ktorá sa môže zmeniť na cytotoxický metabolit enzýmom Cytochrom P450, ktorý sa preplňuje v rakovinových bunkách. Meno „salvestrol“ vymyslel Gerlad Potter. Salvestrol má ochrannú známku a používa sa v obchode výživových doplnkov a iných produktov. Niektoré produkty založené na salvestrole obsahujú extrakty z ríbezle čiernej, čučoriedok, jahôd a z kôry mandarínkovníka.
Kleoptolemos zo Sparty

Kleoptolemos ("Kleoptolemos") bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 684 pred Kr.
Kleoptolemos zo Sparty zvíťazil v behu na jedno stadion na 24. olympijských hrách. Beh na vzdialenosť jedného stadia, t. j. 192,27 metra, bol na hrách jedinou súťažnou disciplínou od založenia hier (podľa tradície od roku 776 pred Kr.) do roku 724 pred Kr., keď sa zaviedol aj beh na dve stadiá. Beh na jedno stadion sa ale aj naďalej považoval za hlavnú disciplínu, menom víťaza tejto disciplíny sa označovala celá olympiáda.
Karla Absolonová-Bufková

Karla Absolonová-Bufková rodená Wanklová (* 7. február 1855, Blansko† 29. november 1941, Praha) bola autorka kníh pre mládež a zberateľkou povestí.
Život.
Základnú (meštiansku) školu absolvovala v Blansku a potom Vyššiu dievčenskú školu v Prahe. Zaoberala sa hlavne zberom hudobného folklóru a moravských ľudových povestí a tradícií. Je autorkou niekoľkých detských kníh a divadelných hier. Ďalej publikovala štúdie, poviedky v tlači napríklad v Národných listoch a Ženskom svete.
Rodina.
1. manžel 1871, Vilibald Absolon, lekár v Boskoviciach
2. manžel 1887, Eduard Bufka, úradník v Brne
Zuzana Antares

Zuzana Antares (nar. 1962, Brno) je česká spisovateľka a prekladateľka, píšuca o veštení, mágii a okultizme. Je jediná česká autorka, systematicky mapujúca okultné vedy.
Narodená v Brne. Zaoberá sa okultnými náukami, o ktorých píše zábavné články, kratšie odborné state aj knihy pre verejnosť. Od roku 1982 študuje skryté skutočnosti sveta, magické schopnosti človeka a zákonitosti behu sveta a osudu.
V posledných dvadsiatich dvoch (od 1990) rokoch sa profesionálne zaoberá poradenstvom, predovšetkým tarotom. Tu využíva netradičných techník, kombinujúcich metódy predvídania, tradíciu západného hermetizmu a moderné formy práce s osobnosťou. Roku 1993 založila a stále vedie Školu vešteckých umení a ezoteriky v Brne a Českú tarotovú školu. Je hlavou magického rádu Malé opatství Thelémské.
Externé odkazy.
Zuzana Antares v databáze Národní knihovny ČR
Heda Bartíková

Heda Bartíková (* 27. marec 1944, Praha) je česká redaktorka, novinárka a spisovateľka. 
Životopis.
Jej otcom bol spisovateľ Alois Hříbal. Po základnej škole absolvovala Strednú priemyselnú školu poľnohospodársku, ale poľnohospodárstvu sa nevenovala. Pracovala ako novinárka, v Kartografii bola techničkou, na telovýchovnej škole ČUV ČSTV pôsobila v úlohe odbornej referentky. V roku 1985 sa stala redaktorkou nakladateľstva Olympia. Veľa písala, používala tiež pseudonym Hedy Bartley.
Dielo.
Písala poéziu, detektívky, biografiu o Páralovi, hororové a sci-fi poviedky. Poviedky jej vytlačili časopisy Květy, Maska, Magazín Co vás zajímá a ďalšie.
Alena Bartošíková

Alena Bartošíková (* 20. apríl 1943, Uherské Hradiště) je moravská spisovateľka. Zameriava sa predovšetkým na regionálnu literatúru v oblasti Moravského Slovácka.
Vydala 14 knižiek, ako poslednú "Třicet tři životních cest" (v decembri 2014).
Je tiež autorkou námetu divadelnej hry "O studánce Ohloběnce" (1991) a scenára vianočného príbehu "O kominickém učni a dceři cukráře" (ČT Brno, 2007).
Životopis.
Mladosť a štúdiá.
Narodila sa v Uherskom Hradišti. Spočiatku bývala s rodičmi vo Veselí nad Moravou, ale neskôr (bolo jej 6 rokov) sa rodina presťahovala do Uherského Brodu, kde jej otec pracoval ako náčelník železničnej stanice. Tu tiež navštevovala miestnu Základnú školu (spojenú s Gymnáziom J.A.K.). Po absolvovaní školy študovala na Ekonomickej škole v Uherskom Hradišti (teraz Obchodná akadémia Uherské Hradiště), kde tiež úspešne zmaturovala.
Tvorba a práca.
V minulosti spolupracovala 10 rokov s detským časopisom "ABC" (medzi rokmi 1976 – 85). Písala hlavne poviedky z prostredia železnice. Predtým spolupracovala aj s časopismi "Český dialog" (časopis pre krajanov v zahraničí), "Viedenskými novinami" a s magazínom "Kulturbund Weinviertel".
Od roku 1987 publikuje v národopisnom a vlastivednom časopisu "Malovaný kraj" a od roku 1989 je členkou redakčnej rady tohto časopisu. Od októbra 2011 začala spolupracovať s časopisom "Česká řeč" (časopis pre krajanov v Rijeke v Chorvátsku). Najprv pracovala vo Slováckych strojárňach v Uherskom Brode, potom na Finančnom úrade taktiež v Uherskom Brode.
V roku 1999, vo veku 56 rokov, odišla do dôchodku.
V septembri roku 2000 sa zúčastnila festivalu pre deti (Jičín – Město pohádek), kde rozprávala Večerníčky pre deti.
Súčasnosť.
V súčasnosti býva stále v Uherskom Brode. Má dvoch synov a 5 vnúčat.
HTC Windows Phone 8S

Windows Phone 8S je smartfón od firmy HTC, ktorý bol predstavený firmou HTC Corporation dňa 19. septembra 2012 a vydaný dňa 7. decembra 2012 v Kanade.
Je to lacnejšia a slabšia verzia HTC Windows Phone 8X. V Kanade firma HTC oznámila, že 8S sa nebudú predávať v Spojených štátoch, pretože spoločnosť sa plánuje zamerať na 8X, ktorý je považovaný za výkonnejší telefón. Vzhľadom na obmedzenú dostupnú pamäť v telefóne, niektoré aplikácie a funkcie sa nemusia spustiť.
V Kanade bol HTC 8S prvýkrát k dispozícii vo VirginMobile dňa 7. decembra 2012.
HTC Windows Phone 8S získal aktualizáciu na Windows Phone 8.1.
Libuše Baudyšová

Libuše Baudyšová, rodená Zadinová (* 9. február 1877, Poděbrady† 27. apríl 1954, Praha) bola česká spisovateľka, dramatička a prekladateľka z ruštiny a slovenčiny.
Život.
Libuše Baudyšová sa narodila v rodine advokáta. So svojím mužom, súdnym úradníkom Otom Baudyšom, za ktorého sa vydala po štúdiách na pražskej Vyššej dievčenskej škole, žila najprv v Kutnej Hore, potom v Českom Brode a potom v Hradci Králové. Tu už bola plne literárno činná a tiež sa venovala práci vo verejnom živote (bola členkou mestskej rady a tajomníčkou sociálnej starostlivosti). Po manželovej smrti sa roku 1932 odsťahovala k bratovi JUDr. Zadinovi do Poděbrad.
Prispievala do mnohých novín a časopisov (napr. "Čas", "Květy", "Lidové noviny", "Národní osvobození", "Pražský ilustrovaný zpravodaj") a jej knihy sú predovšetkým určené ženám (ide o mravoličné psychologické romány, v ktorých si žena hľadá svoje miesto v rodine aj v spoločnosti). Písala však aj kronikárske obrazy, kde na pozadí osudu jedinca opísala významné udalosti z českej histórie.
Otta Bednářová

Otta Bednářová, rodená Šmirousová (* 18. jún 1927, Praha† 5. september 2023, Praha) bola česká disidentka, novinárka, spisovateľka, scenáristka, spoluzakladateľka VONS, televízna a rozhlasová redaktorka. Výrazná osobnosť jedného z najsledovanejších televíznych seriálov šesťdesiatych rokov 20. storočia, "Zvědavá kamera".
Život.
Po maturite na reálnom gymnáziu v Prahe nastúpila do Česko-slovenského rozhlasu (1950), kde pracovala ako redaktorka do roku 1963, keď sa začala angažovať ako redaktorka a scenáristka Čs. televízie, stala sa jednou z tvorkýň relácie "Zvědavá kamera". Jej oblasťami v rozhlase, ale aj televízii boli kritika spoločenských deformácií, sociálna tematika a občianske práva. V roku 1979 bola odsúdená s Havlom, Uhlom, Bendom a Dienstbierom na 3 roky za svoje postoje voči režimu. Po novembri 1989 stála Otta Bednářová pri zrode Výboru dobrej vôle Olgy Havlovej. V 2017 jej vyšla kniha "Jak jsme hledali obrazy (prózy a jiné texty z let 19681988)" (ISBN 978-80-7474-207-1).
V roku 1997 prevzala od Václava Havla Rad Tomáša Garrigua Masaryka tretej triedy.
V roku 2010 vyšla kniha autorky Jarmily Cysařovej "Já prostě nemohu žít jinak", venovaná osudom tejto disidentky.
Alexandra Berková

Alexandra Berková (* 2. júl 1949, Trenčín† 16. jún 2008, Praha) bola česká prozaička, scenáristka, publicistka a pedagogička.
Život.
Narodila sa 2. júla 1949 v Trenčíne. Jej otcom bol dirigent symfonického orchestra Bohumil Berka a matka bola novinárka. Od deviatich rokov až do vysokoškolských štúdií žila v Tepliciach. Maturovala na SUPŠ sklárskej v Kamenickom Šenove a v rokoch 1968 – 1973 študovala na FF UK v Prahe češtinu a výtvarnú výchovu. Absolvovala prácu o literárnokritických sporoch Karla Čapka v 30. rokoch, túto neskôr rozšírila na rigoróznu – titul PhDr. Získala v roku 1980.
Pracovala napríklad ako redaktorka vo vydavateľstvách Svoboda (1973 – 79) a Československý spisovatel (1979 – 81), neskôr aj ako upratovačka v kostole. Časopisecky debutovala roku 1976 v Literárnom mesačníku poviedkou "Miniromán", knižne potom v roku 1986 zbierkou "Knížka s červeným obalem". Stála pri zrode Obce spisovateľov, bola tiež vedúcou osobnosťou Hejna českých spisovatelů Mamut a od roku 2006 bola členkou výboru českého PEN klubu. Venovala sa písaniu televíznych scenárov, rozhlasových hier a publicistike.
Z neskôr rozvedeného manželstva s maliarom Vladimírom Novákom (1947) vzišla dcéra Nikola Nováková (1975), maliarka.
Po roku 1990 začala učiť tvorivé písanie na Gymnáziu Josefa Škvoreckého, potom na VOŠ Josefa Škvoreckého a na Literárnej akadémii – tu tiež od roku 2001 viedla katedru tvorivého písania. Patrila k priekopníkom tohto odboru v Česku a pre časopis Tvar písala "manuál na pokračovanie" "O psaní".
Žila v Prahe, kde tiež 16. júna 2008 zomrela.
Dielo.
Jej témou boli predovšetkým medziľudské a partnerské vzťahy, známa bola ako propagátorka feminizmu – v prozaickej tvorbe však neváhala formálne experimentovať, čo ju radilo k autorom pracujúcim s postmodernými princípmi, intertextualitou a striedaním rozprávačských perspektív. Tragický obsah, zameraný na neľútostnú psychologickú introspekciu nadľahčuje jazykovou hrou, groteskným nadhľadom, iróniou a naburávaním zažitých rozprávačských postupov. Často volí metaforický a alegorický prístup, v ktorom sa prelínajú predstavy a skutočnosť.
Jej prvotina "Knížka s červeným obalem" je súborom poviedok, ktoré sledujú osud českých žien od narodenia až po smrť – úloha osudu tu má blízko k severským ságam.
Luční hora

Luční hora (, ) je kupolovitý vrch nachádzajúci sa v Krkonošiach, zhruba 5,5 km severozápadne od obce Pec pod Sněžkou a východne od Špindlerovho Mlyna, ktorému katastrálnymi prináleží. Ide o druhú najvyššiu horu Česka a najvyšší vrchol Českého chrbta. Vrchol hory je holý, plochý a pomerne rozľahlý. Na sever a na juhozápad spadajú z vrchu lavínové svahy. Vrch sa nachádza v I. zóne národného parku.
Geologicky je vrch tvorený svorovým sukom, tvarovaným do kopy, ktorý je pretkaný vložkami kremenca. V Česku ide o jedinečnú ukážku brázdených a polygonálnych pôd. Nachádzajú sa tu tiež kryoplanačné terasy a kamenné moria.
Okolie.
Na ceste vedúcej do Modrého sedla medzi Studničnú a Lúčnu horu bola postavená kaplnka na pamiatku Václava Rennera, ktorý tu tragicky zahynul v roku 1798. V súčasnosti je ako "Památník obětem hor" venovaná všetkým obetiam Krkonôš a sú v nej uvedené ich mená. V polovici vzdialenosti medzi Pamätníkom a Luční boudou sa nachádza "Rennerův kríž" pripomínajúce smrť Jakuba Rennera v roku 1868.
Na svahu hory bolo v rámci predvojnových opevňovacích prác vystavaných niekoľko bunkrov. Ten, ktorý je umiestnený najbližšie k vrcholu hory, je vďaka svojej nadmorskej výške vôbec najvyššie položeným objektom opevnenia v Česku. Medzi rokmi 1937 a 1938 tu stála vojenská nákladná lanová dráha z Pece pod Sněžkou, ktorá výstavbu opevnenia zásobovala materiálom.
Severné svahy Lúčnej hory pokrýva Bílá louka s niekoľkými rašeliniskami, na ktorej severnom okraji stojí horská chata Luční bouda, v západnej časti stávala Rennerova bouda.
Prístup.
Cez vrchol nevedie značený turistický chodník, takže je oficiálne neprístupný. Značená cesta vedie po juhovýchodnom svahu z Výrovky k Památníku obětem hor a na Luční boudu. Od tejto cesty sa mierne odchyľuje zimné tyčové značenie. Na juhovýchodnom svahu je tiež umiestnená pamätná tabuľa ruských letcov. Na západe a severozápade hory prebieha Stará Bucharova cesta, po ktorej vedie červená turistická značka spájajúca Luční boudu a Špindlerův Mlýn. Tá zhruba vo svojej polovici prekračuje vyhliadku Krakonoš ().
Studniční hora

Studniční hora (tiež Studničná hora, , ), je výrazný kupolovitý vrch, tretí najvyšší vrchol Krkonôš aj Česka. Český názov hory existuje až od roku 1952.
Leží asi 1 kilometer južne od hlavného hrebeňa. Medzi hlavným hrebeňom, ktorý je zo severu v týchto miestach veľmi nevýrazný, a Studniční horou leží Úpské rašeliniště s prameňmi Úpy a Bílého Labe. Na západ od Studničnej hory sa nachádza Luční hora, na juh potom Modrý a na východ Obří důl. Vlastný vrchol je plochý a oblý, svahy na sever a západ sú mierne. Naproti tomu do Modrého a najmä Obřího dolu klesá terén veľmi prudko, je tu niekoľko lavínových svahov. Známy je najmä južný lavínový svah so snehovým poľom nazývaným "Mapa republiky". Na východ a juhovýchod od vrcholu sú potom skalnaté ľadovcové kary. V zime sa tu tvoria snehové previsy.
Bílé Labe

Bílé Labe () je ľavostranný prítok rieky Labe v Krkonošiach. Je prvým významnejším prítokom Labe. Dĺžka toku je približne 8,3 km. Plocha povodia meria .
Priebeh toku.
Pramení asi kilometer východne od Luční boudy a severne od Studniční hory (), v sústave rašelinísk, v ktorej pramení aj Úpa. Kým Úpa tečie Úpskou jamou na juhovýchod a stáča sa Obřím dolem k juhu, Bílé Labe steká na západ Dolem Bílého Labe. Po ľavej strane sa nachádzajú Kozí hřbety (najvyššia hora Krakonoš, ), na pravej strane míňa rieka Stříbrné a Čertovo návrší. Drobný prítok sa do neho vlieva sprava údolím medzi Stříbrným a Čertovým návrším.
Pri Boude u Bílého Labe, za polovicou dĺžky toku, sa sprava vlieva Čertova strouha, významné hrádzenkárske dielo s náučným chodníkom. Je tu aj rázcestie: na severozápad vedie cesta Hofmanka, na západojuhozápad Dřevařská cesta, obe sú značené žltou značkou.
Bílé Labe potom ľavým oblúkom okolo Jeleních Bud obchádza sprava Železný vrch (). Sprava sa do neho vlieva Hřímavá bystřina, potom sa sprava pripája cesta od Špindlerovej boudy do Špindlerovho Mlyna a vlieva riečka Dírečka. Po necelom kilometri nasleduje pod Dívčí strání, neďaleko sídla Spravy KRNAP, sútok Bílého Labe a Labe.
Vodný režim.
Priemerný prietok pri ústí činí 0,77 m³/s. V hornej časti toku pod Luční boudou bola v prevádzke malá vodná elektráreň. Dnes je opustená a zdevastovaná.
Využitie.
Pozdĺž takmer celého toku vedie Weberova cesta, dnes značená modrou turistickou značkou ako trasa č. 1 801. V hornej časti vedie táto cesta úbočím Kozích hřbetů a v zime je kvôli lavínovému nebezpečenstvu neprístupná. Bílé Labe nepreteká žiadnou osadou.
Väčšina dĺžky toku spadá do katastrálneho územia Špindlerův Mlýn, iba pramenisko a Bílá louka s Luční boudou patria do Pece pod Sněžkou.
Austen Chamberlain

Sir Joseph Austen Chamberlain, KG (* 16. október 1863, Birmingham, Spojené kráľovstvo – † 17. marec 1937, Londýn) bol britský štátnik a nositeľ Nobelovej ceny za mier.
Životopis.
Vyštudoval Trinity College na University of Cambridge, kde sa rozhodol stať politikom, a potom Sciences Po v Paríži, kde si obľúbil Francúzov a francúzsku kultúru. Potom bol odoslaný na dvanásť mesiacov do Berlína, kde sa naučil po nemecky. V roku 1888 sa vrátil späť do vlasti.
Prvýkrát bol zvolený do parlamentu v roku 1892 ako člen Liberálno-unionistickej strany, strany jeho otca. V roku 1903 sa stal kancelárom pokladu. Medzi rokmi 1915 – 1917 potom pôsobil ako minister zahraničia pre Indiu.
Jeho nevlastným bratom (syn jeho otca z druhého manželstva) bol premiér Neville Chamberlain.