burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Slúžnovský okres

Slúžnovský okres alebo slúžnovský obvod (lat. "processus/ reambulatio", , ) je názov administratívnej jednotky v Uhorsku (potom krátko aj v Česko-Slovensku), z ktorej pozostávali župy/stolice.
Boli vytvorené začiatkom 13. storočí s cieľom zjednodušiť administratívu. Spočiatku bola každá stolica/župa rozdelená na štyri slúžnovské okresy, neskôr sa ich počet menil, niektoré stolice mali len dva okresy iné aj päť. Počet slúžnovských okresov od 18. storočia stúpal. 
Každý okres sa ďalej delil na obvody - circuli, ktorých zvyčajne bolo 2-6.
Jozefínska reforma (1785 - 1790).
Prvá (dočasná) reforma v rozdelení a počte týchto okresov nastala až počas reforiem Jozefa II., kedy sa ich hranice upravili tak, aby boli čo najdostupnejšie obyvateľom okresu. Kráľovskí komisári, ktorí mali župy rozdeliť na nové slúžnovské okresy mali dbať na to, aby tieto boli približne rovnako veľké s podobným počtom obyvateľov. Pri formovaní okresov sa malo dbať na zemepisnú polohu sídiel, reliéf a vodné toky, aby boli dostupné z centra v každom ročnom období.
Počet slúžnovských okresov sa vo väčšine žúp zmenšil, okrem Spišskej župy, kde došlo k spojeniu župy a Provincie XVI spišských miest a Nitrianskej župy vzhľadom na jej veľkú rozlohu (najväčšia župa na Slovensku).
V roku 1790 bola jozefínska reforma zrušená.
Predstavitelia okresu.
Predstaviteľom slúžnovského okresu bol tzv. slúžny (po latinsky "iudices nobilium", čiže šľachtický sudca) (pôvodne boli sudcami kráľovských servientov), ktorý vykonával správu svojho okresu. Bol volený šľachtou (zemanmi) príslušného okresu. Slúžni pôsobili hlavne v súdnictve, neskôr sa zúčastňovali na politickej správe, výrube a vyberaní daní a cirkevného desiatku. Od 15. storočia mali aj svojich zástupcov - podslúžnych. Podslúžni stále na čele obvodov (circuli).
Hoci predstaviteľom župy bol župan, skutočnú moc mali v rukách podžupani a slúžni.
Šport

Šport je realizovaná (prostredníctvom tzv. pravidiel) forma fyzickej aktivity alebo zručnosti, ktorej účelom je snaha rekreovať sa: pre súťaženie, pre vlastné potešenie, pre dosiahnutie dokonalosti, pre vývoj zručnosti alebo pre akúkoľvek kombináciu týchto cieľov. Zväčša nevedomým prínosom je i sublimovanie biologických pudov (napr. agresivitu prevádzanú do súťaživosti) 
V histórii tiež pokusy využiť napr. olympijské hry na odstránenie vojen. V súčasnosti tiež využívaný aj na komerčné ciele s čím súvisí napr. profesionalizácia športu, ale i negatívne javy ako napr. doping. Zahŕňa v sebe široké spektrum ľudských činností. 
Delenie športu.
Zvláštne postavenie majú motoristické, vodné, letecké atď. športy, ktoré pre pohyb potrebujú zvláštne technické vybavenie.
Ďalšou špecialitou sú extrémne a iné novozačínajúce športy, ktoré sú niekedy iba zaujímavým spojením viacerých športov, alebo ktoré prinášajú nezvykle vysokú úroveň fyzickej námahy, alebo dokonca ohrozenia života. Takýmto športom sa venuje spravidla len úzka skupina fanúšikov.
Športy jednotlivcov.
Aj medzi týmito druhmi športov sú disciplíny v ktorých súťažia družstvá. Napríklad:
Kolektívne športy.
Medzi najznámejšie kolektívne športy možno zaradiť:
Letecké športy.
Medzi najznámejšie letecké športy možno zaradiť:
Duševné športy.
Duševné alebo tiež mentálne športy sú športy v ktorých v rozhodujúcej miere rozhoduje logické myslenie.
Adrenalínové (extrémne) športy.
Zvláštne postavenie vo svete športu majú tzv. adrenalínové športy, ktoré ako kruciálnu vlastnosť majú pri svojom výkone vyššiu mieru nebezpečnosti, vzrušenia a podobne. Do balíka adrenalínových športov možno zaradiť:
Viac o adrenalínových športoch na Navrchol.sk 
História športu.
Šport má svoje počiatky už v antike, kedy vznikli aj Olympijské hry.
Nikto presne nevie kedy a prečo sa šport vyvinul. Najpopulárnejšie vysvetlenie je tvrdenie, ktoré hovorí, že šport bol najskôr výcvik v love a boji o prežitie a až neskôr, keď človek mal viac voľného času sa vyvinul na zábavu. Z tohto tvrdenia môžeme predpokladať aj vznik športov ako: lukostreľba, beh, bojové umenia.
Informatika

Informatika je veda o informácii a jej automatickom spracovaní (je to veda o algoritmickom riešení problémov). Často, no nie výlučne, sa študuje ako súčasť vedy o počítačoch a informačných technológiách. Jej súčasné využitie je úzko späté s rozvojom výpočtovej techniky.
Hlavný predmet štúdia informatiky je štruktúra, vytváranie, manažment, uchovanie, získavanie, rozširovanie a prenos informácií. Informatika tiež obsahuje štúdiu aplikácie informatiky v organizáciách, jej využitie a interakciu medzi ľuďmi, organizáciami a informačnými systémami. V posledných rokoch sa do pozornosti informatiky dostáva interakcia človeka s počítačom (HCI) a spôsoby ako ľudia vytvárajú, používajú a hľadajú informácie.
Dve definície informatiky z prípadných tried Indiana University Bloomington sú: „Umenie, Veda a Ľudský rozmer IT“ a „Štúdium, aplikácia a sociálne dôsledky technológie“. Alternatívna definícia Informatiky podávaná na School of Informatics, University of Edinburgh je „štúdia štruktúry, správania a interakcií prirodzených a umelých výpočtových systémov“. Študuje zobrazenie, spracovanie a komunikáciu informácií v systéme, vrátane všetkých výpočtových, kognitívnych a sociálnych aspektov. Hlavnou myšlienkou je transformácia informácie. V tomto význame je to viac-menej splynutie umelej inteligencie, kognitívnej vedy, počítačovej vedy a príbuzných polí.
Súčasný výskum sa venuje zlepšeniu komunikácie medzi človekom a počítačom a zefektívneniu spôsobov tvorby, použitia a hľadania informácie.
Medzinárodná terminológia.
Informatika má rovnaký význam ako v slovenčine napríklad aj vo francúzštine ("informatique") a nemčine ("Informatik"). V angličtine ("Information technology") sa študujú oddelene vedy pre teóriu informácie ("information science") a vedu o spracovaní informácie výpočtovou technikou ("computer science").
Disciplíny informatiky.
Informatika, ako každá veda v duchu svojho poslania študuje rôzne predmety, podľa ktorých sa delí na disciplíny:
Župa (Maďarsko)

Župa je (popri hlavnom meste Budapešť) najvyššia administratívna jednotka Maďarska. Maďarsko je rozdelené na 19 žúp ("vármegye"). Župy boli pôvodne prebraté z Uhorska, ale postupne sa ich územia a čiastočne názvy pomenili. V rokoch 1950 až 2022 sa oficiálne používalo označenie "megye". Od 1. januára 2023 sa obnovilo používanie historickejšieho označenia "vármegye" (v slovenčine dosl. „hradná župa“, ale voľnejšie prekladané ako župa alebo stolica).
Súčasťou žúp je aj 23 miest so župným právom, ktoré majú síce značné práva obdobné župám, ale napriek tomu patria do príslušných žúp.
Administratívne členenie Chorvátska

Chorvátsko sa hierarchicky delí na:
Administratívne členenie Chorvátska bolo v roku 1992 na základe ústavy z roku 1990 zavedené ako župné zriadenie a len s malými zmenami pretrvalo až dodnes. Keď bolo Chorvátsko súčasťou Juhoslávie, delilo sa na tzv. opčiny (po chorvátsky: "općina"), ktoré boli menšie ako súčasné župy. Pomenovanie opčina bolo ponechané súčasným obciam, na ktoré sa župy delia a sú menšie ako "staré" opčiny.
Administratívne členenie Rumunska

Rumunsko sa hierarchicky člení na:
Municípium Bukurešť sa delí na 6 sektorov.
Medicína

Medicína (z lat. "(ars) medicina" = lekárstvo, lekárske umenie, umenie liečiť; "medicus" = lekár), po slovensky lekárstvo, je veda, ktorá sa zaoberá rozpoznávaním (diagnostikou), liečením (terapiou) a prevenciou chorôb. Zahŕňa v sebe zdravotné služby, ktoré slúžia k liečbe chorôb a ochrane pred nimi. Súčasná medicína využíva pri svojej činnosti poznatky biomedicínskych vied, výskumu a zdravotníckych technológií. V bežnej praxi sa pojmom medicína označuje humánna (ľudská) medicína, pre informácie o ďalších druhoch medicíny pozri príslušné články (veterinárna medicína – zverolekárstvo, fytomedicína – rastlinné lekárstvo). Študent medicíny sa označuje aj ako medik.
Základné východiská a definícia medicíny.
Presná definícia medicíny je zložitá. Podľa Málka je medicína každá výskumná a vedecká činnosť, ktorá smeruje k objasneniu etiopatogenézy chorobných stavov, k ich diagnostike, prevencii a liečeniu (konzervatívnemu i chirurgickému), a ktorá cieli k vytvoreniu prostredia optimálneho pre život človeka. Najzákladnejším špecifickým znakom medicíny je to, že predmetom jej skúmania je človek v zdraví i chorobe. Príznačným pre medicínu je poslanie zabrániť chorobným stavom alebo ich s úspechom liečiť. Medicína má vždy dočinenia s osudom človeka, ktorý sa domáha pomoci. Lekár preto musí aktívne pristupovať k lekárskym problémom a konať i vtedy, keď sú teoretické predpoklady ešte kusé. Má povinnosť liečiť aj za veľmi obmedzených znalostí podstaty choroby, kedy je nevyhnutný empirický prístup.
Štandardne pod pojem medicína spadajú odbory, ktoré využívajú postupy a metódy vyučované na lekárskych fakultách. V zásade možno vyhlásiť, že medicína je aplikovaný biologický odbor, ktorý vhodným spôsobom prihliada aj na poznatky ďalších disciplín, najmä z okruhu chémie, psychológie, etiky a práva. Neoddeliteľnou súčasťou medicíny je aj vedecká metóda založená predovšetkým na empírii a následnom zovšeobecňovaní týchto poznatkov pomocou neúplnej indukcie, k čomu je široko využívaná štatistika. Celý koncept medicíny sa nazýva Evidence Based Medicine (EBM, medicína založená na dôkazoch). EBM je relatívne nový koncept; preto v medicíne stále pretrvávajú niektoré aspekty, ktoré sú v zásade non-EBM. Ide najmä rozšírenosť niektorých okrajových terapeutických postupov (napr. podávanie pentoxifylínu, systémová enzymoterapia a podobne), pri ktorých sa očakáva, že sa postupne presunú do oblasti alternatívnej medicíny s prirodzeným úbytkom lekárov zvyknutých tieto postupy voliť.
Alternatívna a doplnková medicína.
Alternatívna medicína je súbor liečebných metód, ktoré sú niektorými považované za alternatívu ku klasickej medicíne. Niektoré jej postupy prinášajú praktické výsledky a po vedeckom overení sú presunuté do klasickej medicíny. Väčšina má sporný účinok a nezriedka môže poškodiť zdravie a ohroziť život pacienta.
Dolný Štál

Dolný Štál (, 1948-1990 "Hroboňovo") je obec na Slovensku na Žitnom ostrove pri Dunajskej Strede v Trnavskom kraji.
Dejiny.
Vznikla roku 1940 zlúčením Horného Štála (doložený 1323), Dolného Štála (doložený 1254-55) a Tône (doložená 1254-55). V obci sú boli Rašelinové závody.
Kultúra a zaujímavosti.
Zaujímavosti.
V obci funguje vlastivedný dom, v ktorom si možno prezrieť nespočetné množstvo pamiatok tradičného dedinského staviteľstva a kultúry bývania minulého storočia.
Turistika.
Okolie sa vyznačuje vynikajúcimi možnosťami pre cyklistiku, vodné športy a na žitnoostrovských rančoch sa možno oboznámiť aj s lukostreleckým jazdectvom.
Oravská župa

Oravská župa môže byť:
Tekovská župa

Tekovská župa môže byť:
Ostrihomská župa

Ostrihomská župa môže byť:
Hontianska župa

Hontianska župa môže byť:
Liptovská župa

Liptovská župa môže byť:
Novohradská župa

Novohradská župa môže byť:
Bratislavská župa

Bratislavská župa môže byť:
Trenčianska župa

Trenčianska župa môže byť:
Turčianska župa

Turčianska župa môže byť:
Zvolenská župa

Zvolenská župa môže byť:
Komárňanská župa

Komárňanská župa môže byť:
Mošon

Mošon alebo staršie Mošoň (maď. "Moson", staršie "Mosony") môže byť:
Gemersko-malohontská župa (Uhorsko)

Gemersko-malohonstká župa resp. Gemersko-malohontská stolica (iný názov: Gemer-Malohont) bola stolica a župa, ktorá vznikla zlúčením Gemeru a Malohontu, a ktorá existovala v rokoch 17861790 a 18021918 v Uhorsku a v rokoch 1938(?)1945 v Maďarsku. Podrobnosti pozri pod Gemer.
Šarišská župa

Šarišská župa (staršie aj: "Šárišská župa") môže byť:
Spišská župa

Spišská župa môže byť:
Zemplínska župa

Zemplínska župa môže byť:
Štátna hymna

Štátna hymna je slávnostná, spravidla vlastenecká pieseň slúžiaca ako symbol štátu. Patrí medzi štátne symboly a určuje ju zákon. Vo väčšine jazykov sa označuje ako "národná hymna" (kde sa národ spravidla chápe politicky).
Spravidla ide o hymnus alebo pochod, juhoamerické hymny majú trocha operný štýl. Štátne hymny si z praktických dôvodov vyžadujú jednoduchosť, najmä preto až na niekoľko výnimiek (Nemecko, Rusko) nemajú významnejšiu hudobnú hodnotu.
Štátne hymny začali vznikať v 19. a 20. storočí so vznikom národných štátov. Najstaršia hymna je však holandská, ktorá pochádza zo 16. storočia. Slovenská štátna hymna je Nad Tatrou sa blýska.
Svoju hymnu majú aj zoskupenia štátov Európska únia (Beethovenova Óda na radosť), Organizácia Spojených národov a Africká únia a tiež aj jednotlivé jazyky ako napr. esperanto (La Espero).
Boj plebejcov a patricijov

Boje plebejcov a patricijov boli uskutočňované s cieľom zrovnoprávniť týchto dvoch hlavných skupín obyvateľstva Starovekého Ríma. Boje sa definitívne skončili v roku 287 pred Kr., ale konečné zrovnoprávnenie sa formovalo postupne.
ISA

ISA je skratka:
Informatika:
Organizácie:
Iné:
Madona Benois

Madonna Benois ("Madona s kvietkom") je názov obrazu, patriaceho k raným prácam talianskeho renesančného umelca Leonarda da Vinci. 
Obraz vznikol v roku 1478, ako o tom svedčí umelcova vlastnoručná poznámka na súpise jeho kresieb a záznamov, uschovávanom vo florentskej Gallerii degli Uffizi.
Dielo predstavuje Máriu a jej syna Ježiša Krista. Mária ako mladá žena je namaľovaná v jednoduchom odeve a s účesom, aký nosili ženy Leonardovej doby. Zabáva svoje dieťa sediace v jej lone kvietkom a s láskavosťou v tvári sleduje zaujatosť Ježiša hrou. 
Celé dielo je predchnuté nesmiernou veľkosťou materinskej lásky. V diele je súčasne zreteľný záujem Leonarda o fyziognómiu a o zachytenie dokonalých proporcií ľudského tela, ktoré vychádzalo z jeho humanistických predstáv o človeku ako o najdokonalejšom výtvore prírody.
Leonardovo autorstvo maľby bolo dlho spochybňované. Obraz sa začiatkom 19. storočia dostal do Ruska ako dielo neznámeho umelca. To, že je obraz dielom autora svetového mena, sa potvrdilo až v roku 1908, kedy sa "Madona s kvietkom" objavila na umeleckej výstave. Kurátor výstavy a petrohradskej Ermitáže a znalec obrazov E. Lipgart potvrdil, že malý, nenápadný obraz je Leonardovým dielom. 
Názov diela je spojený s menom predošlého majiteľa obrazu, architekta Leontija Benoia, z ktorého pozostalosti ho v roku 1914 kúpil pre Ermitáž cár Mikuláš II.
Planetárna sústava

Planetárna sústava je sústava zložená z aspoň jednej hviezdy a rôznych obiehajúcich telies (ako asteroidy, kométy, mesiace a planéty). Naša vlastná planetárna sústava, v ktorej sa nachádza Zem a Slnko, sa nazýva slnečná sústava.
Pôvod a vývoj planetárnych sústav.
Vo všeobecnosti sa predpokladá, že planetárne sústavy okolo hviezd podobných Slnku vznikajú ako časť toho istého procesu, ktorý končí vznikom hviezd. Niektoré rané teórie hovorili o pôsobení ďalšej hviezdy, ktorá prechádza extrémne blízko slnka a vytiahne za sebou materiál, ktorý sa potom zhlukne do formy planét. Avšak je dnes známe, že pravdepodobnosť takejto „kolízie“ je príliš malá na to, aby tento model bol realizovateľný. Dnes akceptované teórie hovoria o vzniku planetárnych sústav zo slnečnej hmloviny.
Niektoré planetárne sústavy sa na našu vôbec nepodobajú, pretože planetárne sústavy boli objavené napríklad aj okolo pulzarov a to z jemných odchýliek v periódach pulzov elektromagnetického žiarenia. Pulzary vznikajú pri silných explóziách supernov, ktoré by žiadna normálna planetárna sústava neprežila - planéty by sa buď vyparili, alebo by náhlou stratou väčšiny hmoty centrálnej hviezdy unikli jej gravitačnému pôsobeniu. Jedna z teórií hovorí, že existujúce hviezdne spoločnice pulzarov sa výbuchom skoro úplne vyparili, pričom zanechali za sebou iba telesá veľkosti planét. Planéty sa prípadne mohli vytvoriť v akréčnom disku, ktorý obklopuje pulzary.
Pomoranskí Slovinci

Pomor(an)skí Slovinci (iné názvy: Slovinci, severní Slovinci, baltskí Slovinci; po poľsky "Słowińcy", po nemecky "Slowinzen") bol západoslovanský národ, ktorý do konca druhej svetovej vojny žil na území dnešného Pomoranského vojvodstva (Województwo pomorskie) v Poľsku v regióne Kašubsko, no v posledných storočiach sa ponemčil. Ich jazykom je severná slovinčina. 
Názov Slovinci je zhodný s príslušným južnoslovanským národom Slovincov iba v slovenčine a v češtine. 
O Pomoranských Slovincoch písal už roku 1783 K. G. von Anton s odvolaním sa na dokumenty z roku 1767, neskôr v roku 1826 P. J. Šafárik a ďalší. Roku 1856 do ich oblasti podnikol expedíciu ruský etnograf Alexander Hilferding, ktorý o Pomoranských Slovincoch v roku 1862 vydal významnú knihu. Uviedol, že niektorí z nich sa stále označujú starým menom "Slovincy" a že sú územne spojení s Kašubami. Od Kašubov sa odlišovali okrem iného iným vierovyznaním. Väčšina z nich vtedy už sama seba označovala ako "Kašubskí Luteráni" a svoju reč ako kašubčinu. 
Po zjednotení Nemecka v roku 1871 sa Pomoransko ako súčasť Pruska stalo súčasťou Nemeckého cisárstva a kašubčina bola postupne nahrádzaná nemčinou. Pod silnou germanizáciou boli aj Poliaci a Kašubovia, tí sa však po 1. svetovej vojne ocitli v novovytvorenom Poľsku, kým Slovinci nie. Mnohí z nich, už silno ponemčení, sa rovnako zúčastnili nemeckého nacizmu.
Po 2. svetovej vojne sa oblasti obývané pomoranskými Slovincami stali súčasťou Poľska. Keďže však počas 2. svetovej vojny bojovali na nemeckej strane, poľská vláda ich nepovažovala za "slovanských bratov" a vyhnala ich z územia spolu s Nemcami. Poslední obyvatelia rozprávajúci pomoranskou slovinčinou žili v dedinách Garde a Schmolsin v Pomoransku, po roku 1950 však ich jazyk vymrel.
Kašubovia

Kašubovia sú samostatný slovanský národ v poľskom Pomoransku hovoriaci po kašubsky. Sú potomkami slovanských Pomoranov. Krajina nimi obývaná sa nazýva Kašubsko.
História.
Prvá zmienka o Kašuboch je z 13. storočiam kedy pomoranský vojvoda prijal ako svoj titul aj "vojvoda kašubský". Medzi rokmi 16481720, kedy bola oblasť súčasťou Švédska, sa švédski králi titulovali aj ako kašubskí vojvodovia. V roku 1843 bol v Kašubsku, už ako súčasť Pruska, v duchu germanizačnej politiky zmenený oficiálny cirkevný jazyk z poľštiny na nemčinu, no čoskoro bolo toto nariadenie zrušené. Od roku 1852 bola dokonca vyučovaná samotná kašubčina na gymnáziu vo Wejherowe. V roku 1858 niekoľko stoviek Kašubov emigrovalo do Kanady, kde založili osadu Wilno, ktorá existuje dodnes.
Prvým dielom v kašubčine bol Lutherov katechizmus z roku 1643. Ďalšími dielami zaoberajúcimi sa kašubčinou boli: 
Prvou národno-buditeľskou aktivitou Kašubov/Pomoranov bolo hnutie Florian Ceynowa po r. 1846. Prijali kašubskú abecedu, spisovný jazyk a gramatiku (1879), vydali dielo o živote a histórii Kašubov ("Skórb kaszébsko-slovjnckjé mòvé", 18661868), a napísali niekoľko diel.
Obývané oblasti.
V Poľsku Kašubovia žijú prevažne v Pomoranskom vojvodstve ("Województwo pomorskie"). Územie súčasného Kašubska zahrňuje 43 tzv. gmin; Kašubovia tam tvoria viac ako tretinu obyvateľstva. 
V týchto oblastiach či hraniciach, ktoré stanovil pracovník Gdaňskej Univerzity Dr. Jan Modrawski vo svojom diele „Geografia współczesnych Kaszub“ (Gdańsk 1999), má Kašubsko približne 6 200 km².
Počet.
Počet Kašubov sa odhaduje v dnešnom Poľsku na 300 000, i keď rôzne odhady udávajú číslo medzi 50 000 až 500 000. V sčítaní obyvateľov v Poľsku v roku 2002 len 5 100 ľudí uviedlo ako národnosť kašubskú, hoci 51 000 ako svoju materčinu uviedlo kašubčinu.
Jazyk.
Kašubčina patrí k západoslovanským jazykom. Je príbuzná poľštine asi ako slovenčina češtine. Niektorí poľskí lingvisti ju považujú len za poľský dialekt. Centrami Kašubov v Poľsku sú mestá Gdansk a Gdyňa, v niektorých obciach sú aj dvojjazyčné nápisypoľské a kašubské a kašubčina je používaná ako druhý jazyk. Kašubčina sa rovnako vyučuje na niektorých školách.
Zoznam vysokých majstrov Rádu nemeckých rytierov

Podobne ako u iných rytierskych rádov bol aj Rád nemeckých rytierov vedený veľmajstrami, volenými na doživotie. V moderných dejinách organizácie je veľmajster volený na 6-ročné funkčné obdobie. Od roku 2018 je aktuálnym veľmajstrom P. Frank Bayard OT.
Zoznam veľmajstrov Rádu templárov

Na čele Rádu templárov stál vždy na doživotie volený veľmajster, ktorý bol zároveň nositeľom titulu "Knieža z vôle Božej".
Zoznam veľmajstrov v rokoch 1118 až 1314.
Po roku 1314 rád oficiálne neexistoval a bol to len tajný spolok, ktorý mal spravidla vždy 12 členov
Veľmajster (rytierske rády)

Veľmajster je titul hierarchicky najvyššieho predstaviteľa rytierskeho rádu. Veľmajstri boli väčšinou volení na doživotie.
Výnimkou bol Rád nemeckých rytierov, kde na čele Rádu stál vysoký majster (nemecky "Hochmeister") a nie veľmajster (nem. "Grossmeister").
Rád mečových bratov

Rád mečových bratov () známy aj pod názvami Rytieri meča, Livónsky rád alebo Livónski rytieri zohral úlohu pri šírení kresťanstva v Livónsku (dnes súčasťou Lotyšska a Estónska). Rád mečových bratov bol založený v roku 1202 a zanikol v roku 1561.
Heraldika.
V erbe rádu sa nachádzajú červené skrížené meče a kríže v bielom poli.
Dejiny.
Rád mečových bratov bol založený v roku 1202 v Rige podľa vzoru Rádu templárov rižským biskupom Albertom von Buxhoevden. Pápež Inocent III. ho v roku 1204 potvrdil a prikázal mu poslušnosť voči biskupom (čo rád ignoroval). Na čele Rádu mečových bratov stál doživotne volený veľmajster. Okrem rytierov, ktorí mali pochádzať z ušľachtilého rodu, Rád mečových bratov zjednocoval vojakov, mníchov a remeselníkov. Hlavným mestom Rádu mečových bratov bolo Viljandi (dnes Estónsko).
Počas niekoľkých rokov si Rád mečových bratov prisvojil celé Livónsko a časť Estónska. Pri ďalšej expanzii sa stále dostával do väčších konfliktov s okolitými baltskými kmeňmi, v roku 1236 utrpel veľkú porážku od spojených vojsk Semigalov a Samogitov neďaleko Šiauliai (v dnešnej Litve). Konflikty existovali aj so Svätou stolicou, ktorá Rádu mečových bratov vyčítala brutálny postup voči pohanom aj voči pokrsteným, a snahu starať sa viac o vlastný majetok ako o šírenie kresťanstva. 
V marci 1226 vydal vtedajší pápež Gregor IX. v Rimini Zlatú bulu, ktorou Rád nemeckých rytierov poveril šírením kresťanstva na území pohanských baltských Prusov. Preto došlo k únii Rádu Nemeckých rytierov s Rádom mečových bratov. Túto úniu potvrdil pápež Gregor IX. listinou Za zjednotenie dvoch Rádov z 30. mája 1237. Rád mečových bratov napriek tomu expandoval, okolo roku 1290 si prisvojil Kursko. 
Po roku 1525 vládol Rád mečových bratov samostatne v Livónsku, po zániku Livónska roku 1561 bol s konečnou platnosťou zrušený a zlúčený s Rádom nemeckých rytierov.
Zoznam veľmajstrov Rádu mečových bratov

Na čele Rádu mečových bratov stál vždy na doživotie volený veľmajster. Aj po roku 1237, kedy bol rád pridružený k Rádu nemeckých rytierov, mal rád vlastných veľmajstrov. O ich voľbe však rozhodoval i veľmajster Rádu nemeckých rytierov.
Rytiersky rád

Rytiersky rád alebo rytiersky vojenský rád je rehoľný rád, ktorý vznikol v období križiackych výprav na ochranu pútnikov do Svätej Zeme. Za najstarší vojenský rytiersky rád je považovaný Zvrchovaný vojenský špitálny Rád sv. Jána z Jeruzalema, Rhodosu a Malty (Johaniti), ktorý vznikol v roku 1048. Uznaný bol pápežom Paschal II. v roku 1113. 
Koncom 11. a začiatkom 12. storočia vznikli vo Svätej zemi rôzne rytierske rehoľné rády, predovšetkým v súvislosti s ohrozením rôznych kresťanských územných celkov v Palestíne, ale aj pútnikov smerujúcich na posvätné miesta. Rády sa postupne stali významným vojenským faktorom krížových výprav.
Pôvodnou myšlienkou rádov bola síce starostlivosť o nemocných pútnikov do Svätej zeme, postupne sa však dostala do popredia ich ozbrojená ochrana a hlavne šírenie kresťanstva a potieranie islamu. (V heraldických znakoch týchto rádov sa preto často objavuje kríž). Členovia rádov spájali tradičné mníšske sľuby (chudoba, čistota, poslušnosť) s povinnosťou bojovať proti neveriacim, t. j. pohanom. Ďalšie rády vznikli na svojich pôsobiskách v Španielsku a severovýchodnej Európe.
Postupne však ich úloha ako vojenskej sily proti Arabom a pri šírení kresťanstva ustúpila do pozadia a rády sa koncentrovali na získanie štátnej moci a získavanie majetkov. To viedlo ku konfliktom ako so Svätou stolicou, tak aj svetskými panovníkmi. V niektorých prípadoch došlo aj k rozpustenie rádov a zhabaniu ich majetkov (najznámejší z násilne rozpustených rádov je Rád templárov). 
Činnosť rádov, ktoré existujú aj v súčasnosti, je výlučne dobročinného charakteru, aj keď ich vnútorná štruktúra pripomína stredovekú tradíciu. V 19. a 20. storočí vzniklo niekoľko rádov, ktoré sa odvolávali na tradíciu stredovekých rádov, no väčšinou išlo o fiktívne imitácie. Oficiálny zoznam medzinárodne uznaných rytierskych rádov (register rytierskych rádov) vydáva Medzinárodná stála komisia pre rytierske rády.
Z existujúcich rytierskych vojenských rádov uznáva Svätá stolica iba dva - Maltézsky rád a Rád Božieho hrobu.
Zoznam veľmajstrov Rádu maltézskych rytierov

Toto je zoznam veľmajstrov Rádu svätého Jána z Jeruzalema od roku 1099, vrátane jeho pokračovania ako Zvrchovaného vojenského maltézskeho rádu po roku 1798. Zahŕňa aj neuznaných „anti-veľmajstrov“ a poručíkov, ktorí zastupovali majstrov v období, keď neboli zvolení. Na čele rádu stál vždy veľmajster volený na doživotie valným zhromaždením reprezentantov. Okrem týchto výnimiek:
Rád johanitov

Rád johanitov (iné názvy: johanitský rád, johaniti [singulár johanita], johanitskí rytieri) môže byť jeden alebo viacero z nasledujúcich rádov:
Maltézsky kríž (znak)

Maltézsky kríž je znak Maltézskeho rádu (rádových diel) pozostáva z červeného štítu s bielym osemramenným krížom tak, ako ustanovuje článok 242 Kódexu Maltézskeho rádu. Znak sa používa ako symbol špitálnych a humanitárnych aktivít Rádu po celom svete.
Červená farba pozadia sa používa od roku 1259, do tej doby nosili rytieri plášte čiernej farby. Osem ramien symbolizuje osem blahoslavenstiev podľa svätého Matúša a osem cností, ktoré musí mať člen rádu: vernosť, zbožnosť, čestnosť, odvaha, česť a sláva, pohŕdanie smrťou, solidarita s chudobnými a chorými, úcta k cirkvi. Podoba kríža sa časom značne menila, čo vyplýva tak zo súdobých kresieb, ako aj z reliéfov na rôznych stavbách a zo zobrazení na minciach. Dnešná podoba kríža pochádza pravdepodobne z 15. alebo 16. storočia.
Osem ramien kríža tiež predstavuje osem jazykov (národných zoskupení) členov rádu, a to: Auvergne, Provensálsko, Francúzsko, Aragónsko, Kastília a Portugalsko, Taliansko, Nemecko a Anglicko (so Škótskom a Írskom).
Kurdi

Kurdi alebo Kurdovia sú národ žijúci na Blízkom východe v štátoch ako Turecko, Irán, Irak, Sýria a Arménsko. Nemajú vlastné územie, je to najväčší národ na svete bez vlastného štátu. Asi 30-40 miliónov Kurdov žije v oblasti Kurdistanu.
Ústna dutina

Ústna dutina () je tvorená dvoma priestormi – ústnou predsieňou () a vlastnou ústnou dutinou (). Hranicu medzi oboma tvoria spojené horný a dolný zubný oblúk.
Ústna predsieň.
Najlepšie sa do nej pozriete v zrkadle, pri spojených zuboch a otvorených perách. Ústna predsieň je tvorená hornou a dolnou perou (), lícami, hornou a dolnou predsieňovou klenbou () a horným a dolným zuboradím. Nachádzajú sa tu slizničné riasy, napnuté od pier po zubný výbežok čeľuste a sánky. V prostriedku hore a dole sú tieto riasy najviditeľnejšie, tzv. uzdičky ().
Vlastná ústna dutina.
Ústnu dutinu tvoria líca () zuby, jazyk, tvrdé a mäkké podnebie ().
Dutina ústna je vstupnou bránou tráviaceho traktu. Jej hlavnými funkciami sú:
Zuby sa delia na mliečne a stále. Mliečny chrup má 20 zubov, z toho 8 rezákov, 4 očné zuby a 8 stoličiek. Stály chrup má 32 zubov. Tvorí ho 8 rezákov, 4 očné zuby, 8 črenových zubov a 12 stoličiek. Mechanické spracovanie zabezpečujú žuvacie svaly, svaly líc a jazyk. Trávenie začína premiešaním potravy so slinami, ktoré vytvárajú slinných žliaz.
Michail Afanasievič Bulgakov

Michail Afanasievič Bulgakov (; * 15. máj 1891, Kyjev – † 10. marec 1940, Moskva) bol ruský spisovateľ, narodený vo vtedajšej Kyjevskej gubernii (dnes súčasť Ukrajiny), od roku 1921 žil v Moskve. Patrí k najväčším satirikom a cynikom ruskej literatúry.
Život.
Michail Bulgakov bol synom profesora na teologickej fakulte v Kyjeve, skončil štúdium medicíny. Od 1916 do 1919 pracoval ako lekár. V roku 1913 sa oženil s Tatjanou Nikolajevnou Lappovou. Žurnalisticky a literárne začal pracovať od roku 1917. V roku 1919 skončil s prácou lekára, venoval sa dramatickej a literárnej tvorbe. Na jeseň 1921 sa odsťahoval do Moskvy. Tu žil a pracoval do svojej smrti. 10. marca 1940 zomrel Michail Bulgakov na nefrosklerózu.
Literárny význam.
Bulgakove roztrpčeno-groteskné zobrazenie všedného života v mladom Sovietskom zväze má fantastické a absurdné črty – v ruskej literatúre od Gogoľa typický spôsob spoločenskej kritiky. Mnohé jeho diela mu stalinistická cenzúra nedovolila uverejniť, boli uverejnené až roky po jeho smrti. "Psie srdce" vzniklo v roku 1925, bolo vytlačené v Sovietskom zväze až v roku 1987. 
Jeho najznámejšie a na celom svete slávne dielo je Majster a Margaréta, satiricko-groteskné spracovanie faustovského motívu, cesta cez mnohé časové epochy. Dielo bolo prvýkrát vytlačené v roku 1966/67 na pokračovanie v skrátenej forme v literárnom časopise Moskva – skoro 30 rokov po smrti autora. Mnohí znalci pokladajú túto knihu za najlepšie dielo ruskej literatúry v 20. storočí. Jedna zo základných myšlienok je „Rukopisy nehoria“. 
Niektoré jeho diela boli nafilmované napr. „Biela Garda“ a „Ivan Vasiľjevič mení zamestnanie“.
Tolstoj

Tolstoj môže byť:
Prirodzený satelit slnečnej sústavy

Najväčšie mesiace slnečnej sústavy (tie, ktoré majú priemer väčší ako ) sú:
Porovnávacia tabuľka klasifikuje mesiace planét slnečnej sústavy a Pluta podľa priemeru. Obsahuje tiež stĺpec pre niektoré asteroidy, planéty a objekty Kuiperovho pásu.
Na doplnenie treba uviesť, že k týmto planetárnym mesiacom poznáme stovky mesiacov asteroidov, t. j. asteroidy obiehajúce iné asteroidy.
Čechov

Čechov môže byť:
Rehoľný rád

Rehoľný rád (tiež rehoľný inštitút, rehoľa alebo rád) je katolícke spoločenstvo, ktorého členovia skladajú rehoľné sľuby a žijú spoločne zasväteným životom, ktorý je zasvätený Bohu. Člen rehoľného rádu sa nazýva rehoľník, člen mníšskeho rádu aj mních.
Členovia rehoľných rádov skladajú sľuby čistoty, chudoby a poslušnosti. Na rozdiel od nich členovia mníšskych rádov skladajú sľuby poslušnosti, stálosti a dodržiavania mníšskych zvyklostí. Rády sa riadia svojim kódexom, čiže pravidlami. Pravidlá sú základným dokumentom rádu, musia byť schválené cirkevnou vrchnosťou (biskupom alebo pápežom). Pre rehoľné pravidlá sa v minulosti používal aj výraz "regula", niekedy aj "rehoľa". Viaceré rády môžu používať rovnakú regulu alebo len mierne modifikovanú. Takto môžu vznikať príbuzné rády - napr. mníšske rády často používali regulu sv. Benedikta.
História.
Prvé rehoľné rády vznikali v Egypte na začiatku 4. storočia, na západe vznikli prvé rády od 6. storočia. Najstaršou formou zasväteného života je mníšstvo. Z Egypta, Palestíny a Sýrie, kde ho preslávili svätý Anton Pustovník, svätý Pachomios a púštni otcovia, sa postupne rozšírilo do celej cirkvi. Medzi ďalších predstaviteľov mníšstva patria svätý Bazil Veľký, svätý Martin z Tours, svätý Augustín, svätý Benedikt z Nursie, či svätý Gregor Veľký.
Medzi najznámejších šíriteľov rehoľného života patria svätý Dominik a svätý František z Assisi, ktorí pôsobili začiatkom 13. storočia. K významnejším osobnostiam, ktoré sa spájajú s novými smermi rozvoja rehoľného života patria svätý Ignác z Loyoly, svätý Vincent de Paul, či svätý Ján Bosco.
Rády sa delia na mužské rehoľné rády a ženské rehoľné rády. Delia sa aj na mníšske rády, rytierske rády, žobravé rády a moderné rehole.
Rád

Rád môže byť:
Himália (mesiac)

Himália alebo Himalia je najväčší nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený Charlesom Dillonom Perrinem v observatóriu Lick Observatory 3. decembra 1904. Je pomenovaný po nymfe Himalii z gréckej mytológie.
Meno.
Himalia získala súčasné meno až v roku 1975, dovtedy bola pomenovaná ako Jupiter VI, aj keď ho chceli pomenovať už v roku 1905 po objavení Elary. V rokoch 1955 až 1975 ho občas nazývali Hestia po gréckej bohyni.
Obežná dráha.
Je najväčším členom rodiny Himalia, ktorá po ňom nesie meno. Obieha vo vzdialenosti 11,4 až 13 miliónov km od Jupitera s inklináciou 27.5°. Obežné prvky sú z roku 2000. Stále sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych porúch.
Fyzická charakteristika.
Himalia, ako aj ostatní členovia tejto rodiny, sa javí v neutrálnej (sivá) farbe, s farebným indexom B-V=0.62, V-R= 0.4, podobne ako asteroid typu C. Sonda Cassini svojimi meraniami potvrdila charakteristické elektromagnetické spektrum s nepatrnou absorpciou na 3 μm, čo môže naznačovať prítomnosť vody.
Prieskum.
V novembri 2000 sonda Cassini obletela Saturn, pričom urobila niekoľko fotiek Himalie zo vzdialenosti kratšej ako 4,4 milióna km. Mesiac na týchto fotkách pokrýva iba niekoľko pixelov, ale javí sa ako predĺžený objekt s rozmermi 150 ± 20 a 120 ± .
Vo februári a marci 2007 sonda New Horizons pri ceste na Pluto urobila niekoľko fotografií Himalie zo vzdialenosti 8 miliónov km. Satelit sa znova javil iba na niekoľkých pixeloch.
Amaltea (mesiac)

Amaltea alebo Amalthea je jeden z menších Jupiterových mesiacov. Je to v poradí piaty najväčší mesiac a tretí najbližší mesiac Jupitera. Bol pomenovaný po víle Amaltheia (mytologická postava), ktorá kojila kojenca Jupitera kozím mliekom.
Objavil ho v roku 1892 americký astronóm Edward Emerson Barnard, keď vykonával pozorovania z Lickovho observatória s refraktorovým teleskopom. Amalthea bol posledný mesiac v slnečnej sústave, ktorý bol objavený priamym pozorovaním. Bol to tiež prvý Jupiterov mesiac, ktorý bol objavený od Galileovho objavenia 4 mesiacov v roku 1610 nazvaných po ňom.
Amalthea je neobyčajne nepravidelná, má rozmery okolo 262 × 146 ×  v priemere. Je husto pokrytá krátermi, z ktorých niektoré sú mimoriadne rozsiahle v súvislosti s veľkosťou mesiaca. Pan, najväčší kráter, má priemer a je najmenej hlboký. Ďalší kráter, Gaea, meria a je pravdepodobne dvakrát hlbší ako Pan. Na mesiaci Amalthea poznáme dve hory, Mons Lyctas a Mons Ida s lokálnym reliéfovým stúpaním viac ako .
Povrch je tmavý a červenkastý. Podľa všetkého je farba spôsobená prášením síry vznikajúcej zo sopiek na mesiaci Io. Jasné zelené škvrny sa objavujú na hlavných svahoch mesiaca Amalthea. Charakter tejto farby je doteraz neznámy.
Otáča sa synchrónne so svojou dlhou osou nasmerovanou k Jupiteru. Pretože je Amalthea v tesnej blízkosti Jupitera, je jej povrch vystavený jeho silnému radiačnému poľu. To spôsobuje nepretržitý príjem vysokých dávok energických iónov, protónov a elektrónov, ktoré produkuje Jupiterova magnetosféra. Navyše je bombardovaný mikrometeoritmi a ťažkými iónmi síry, kyslíka a sodíka, ktoré boli „odobrané“ z povrchu mesiaca Io.
Téba (mesiac)

Téba alebo Thebe alebo Jupiter XIV je štvrtý Jupiterov mesiac (podľa vzdialenosti od planéty). Bol objavený Stephenom P. Synnottom z fotiek, ktoré urobila sonda Voyager 1 5. marca 1979, a získal dočasný názov S/1979 J 2. Neskôr ho objavili aj na starších fotkách z 27. februára 1979. V roku 1983 bol oficiálne pomenovaný Thebe podľa mytologickej postavy, ktorá bola milenkou Dia (grécky boh Jupiter). 
Obežná dráha.
Téba je najvzdialenejší zo štyroch malých vnútorných mesiacov Jupitera. Okolo planéty obieha vo vzdialenosti ~222 000 km. Obežná dráha má excentricitu ~0,018 a inklináciu ~1,08° vzhľadom na rovník Jupitera. Tieto veličiny sú nezvyčajne vysoké, pravdepodobne kvôli vplyvom mesiaca Io v minulosti. Obežná dráha Téby leží v blízkosti vonkajšieho okraja tenkého prstenca, ktorý je tvorený materiálom vyvrhnutým týmto satelitom.
Charakteristika.
Téba má veľmi nepravidelný tvar s eliptickou aproximáciou 116x98x84 km. Jej celková hustota a hmotnosť nie sú známe, ale predpokladá sa veľká podobnosť s mesiacom Amalthea, hustota ~0.86 g/cm³, hmotnosť ~4.3×1017 kg.
Téba rotuje viazane, čo znamená, že je stále otočená jednou stranou k planéte, podobne ako všetky vnútorné satelity Jupitera. Pohybuje sa tak, že dlhá os stále ukazuje smerom k planéte. Úniková rýchlosť je veľmi malá, čo dovoľuje prachu a ďalšiemu materiálu po dopade meteoritov ľahko uniknúť do kozmického priestoru. Tým sa formuje tenký prstenec. 
Povrch je veľmi tmavý a javí sa ako červený. Je tu asymetria hmoty medzihemisférou vo smere pohybu mesiaca a hemisférou otočenou do protismeru pohybu mesiaca. Predná, tzv. vedúca hemisféra, je 1,3 krát väčšia ako koncová. Asymetria je pravdepodobne spôsobená vyššou rýchlosťou a frekvenciou dopadov meteoritov na vedúcu hemisféru, čo spôsobuje uvoľňovanie materiálu (ľad) z vnútra satelitu. Na povrchu Téby sa vyskytuje množstvo kráterov. Nachádzajú sa tu najmenej tri alebo štyri impaktné krátery, ktoré sú veľmi rozsiahle, každý z nich je veľkosťou porovnateľný s vlastným priemerom Téby. Najväčší (~40 km) sa nachádza na odvrátenej strane a nazýva sa Zethus (jediný povrchový útvar na Téby, ktorý dostal meno). Na hrane tohto kráteru sa nachádza niekoľko jasných miest.
Prieskum.
Téba bola objavená z fotografií, ktoré urobil Voyager 1 Stephenom P. Synnottom, ktorý bol členom navigačného tímu sondy Voyager. Pred príletom sondy Galileo (kozmická sonda) k Jupiteru boli informácie o tomto mesiaci veľmi limitované. Galileo vyfotografoval takmer celý povrch tohto satelitu.
Elara (mesiac)

Elara je nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Objavený bol v roku 1905 Charlesom Dillonom Perrinem v observatóriu Lick Observatory a je pomenovaný podľa postavy z gréckej mytológie Elary.
Tento satelit získal svoje súčasné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter VII. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný Héra. Patrí do rodiny Himalia, 5 mesiacov obiehajúcich vo vzdialenosti 11 až 13 Gm od Jupitera s inklináciou približne 27.5°. Obežné prvky sú z roku 2000. Stále sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych porúch.
New Horizon.
Vo februári a marci 2007 sonda smerujúca k planéte Pluto urobila niekoľko fotografií Elary zo vzdialenosti 5 miliónov km.
Pasiphae (mesiac)

Pasiphae alebo Pasifae je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1908 Philibertom Jacquesom Melottom, a neskôr bol pomenovaný podľa postavy Pasifaé, manželke Minóa a matke Minótaura z gréckej mytológie.
Prvýkrát bol pozorovaný v Národnom observatóriu v Greenwichi v noci 28. februára 1908. Inšpekcia predchádzajúcich pozorovaní určila jeho objav na 27. januára. Dostal označenie 1908 CJ pretože nebolo jasné či ide o asteroid alebo mesiac Jupitera. Presné určenie prišlo až 10. apríla.
Pasiphae získal svoje súčasné meno až v roku 1975, dovtedy bol označovaný ako Jupiter VIII. Medzi rokmi 1955 a 1975 ho tiež nazívali "Poseidon".
Obežná dráha.
Pasiphae obieha okolo Jupitera s vysokou excentricitou a vysokou inklináciou retrográdneho obehu. Je po ňom pomenovaná rodina Pasiphae, skupina retrográdnych mesiacov obiehajúcich vo vzdialenosti 22,8 až 24,1 Mm a s inklináciou medzi 144.5° a 158.3°. Obežné prvky sú z roku 2000. Často sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych odchyliek. Pasiphae je známy svojou sekulárnou rezonanciou s Jupiterom.
Fyzikálna charakteristika.
S priemerom približne 58 km je Pasiphae najväčším retrográdnym a tretím najväčším nepravidelným satelitom po mesiacoch Himalia a Elara. Spektroskopické infračervené merania indikujú, že Pasiphae má asteroidný pôvod. Pravdepodobne je zvyškom po kolízii spolu s ostatnými satelitmi rodiny Pasiphae. V optickom spektre sa javí ako sivý (farebné indexy B-V=0,74 a R-V=0,38) podobne ako asteroidy typu C.
Karma (mesiac)

Karma alebo Carme alebo Jupiter XI je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Mount Wilson Observatory v Kalifornii v júli 1938. V roku 1975 bol pomenovaný podľa gréckej postavy Karmé. Medzi rokmi 1955 až 1975 ho nazývali aj Pan. Dnes je Pan pomenovanie Saturnovho mesiaca.
Je podľa neho pomenovaná Rodina Carme, skupina nepravidelných mesiacov Jupitera, ktoré objehajú vo vzdialenosti 23 až 24 Gm s inklináciou 165°. Obežné prvky sú z roku 2000. Pravidelne sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych porúch.
Metis (mesiac)

Metis je najvnútornejší malý prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1980 Stephenom Synnottom (Voyager 1). Po objavení bolo jeho prechodné označenie S/1979 J 3. Pomenovaný je podľa gréckej postavy Métis.
Charakteristika.
Metis má nesymetrický tvar a veľkosť 60×40× priečne. Predpokladá sa že má podobnú hustotu ako Amalthea (~0.86 g/cm³) a jeho hmota sa odhaduje na ~7×1016 kg. Sklada sa z ľadu s medzerovitosťou 10 – 15%. Povrch je veľmi kráterovitý. Je tmavej až červenkastej farby. Jeho asymetrickosť je pravdepodobne spôsobená vysokou rýchlosťou a frekvenciou dopadou meteoritov. čo spôsobuje stratu materiálu z povrchu.
Obežná dráha.
Metis obieha okolo Jupitera vo vzdialenosti ~ (1,79 Jupiter radii) vo vnútri hlavného prstenca. Obežná dráha má veľmi malú excentricitu (~0,0002) a inklináciu (~0,06°), relatívnu k rovníku Jupitera. Metis rotuje synchronizovane s orbitálnou periódou, čo znamená, že je stále obrátený tou istou stranou k Jupiteru.
Spojenie s Jupiterovými prstencami.
Obežná dráha Metisa leží asi vo vnútri hlavného prstenca a pohybuje sa v 500-kilometrovom rozpätí od hrán prstenca. Metis je zdrojom veľkej časti materiálu prstenca. Tento materiál pochádza zo všetkých štyroch malých Jupiterových mesiacom vďaka bombardovaniu ich povrchov meteoritmi.
Prieskum.
Fotografie od sondy Voyager 1 ukázali Metis iba ako malý bod. Z toho dôvodu boli informácie o ňom veľmi obmedzené až do príletu sondy Galileo, ktorá odfotila takmer celý povrch mesiaca.
Sinopa (mesiac)

Sinopa alebo Sinope je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1914 Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Lick Observatory a bol pomenovaný po mytologickej Sinópé.
Sinope získal dnešné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter IX. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný "Hades". Až do objavenia Megaclite v roku 2000 bol Sinope najvzdialenejší známy Jupiterov mesiac (teraz je to S/2003 J 2).
Obežná dráha.
Sinope obieha okolo Jupitera s vysokou excentricitou a vysokou inklináciou retrográdneho obehu. Obežné prvky sú z januára 2000. Často sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych odchyliek. Je zaraďovaný do rodiny Pasiphae, aj keď jeho vlastná inklinácia a odlišné sfarbenie naznačujú, že môže ísť o samostátné teleso nezávisle zachytené gravitáciou Jupitera. Sinope je známy svojou sekulárnou rezonanciou s Jupiterom (podobne ako Pasiphae).
Fyzikálna charakteristika.
Sinope má priemer približne 38 km. V optickom spektre sa javí ako červený (farebné indexy B-V=0,84, R-V=0,46), podobne ako planétky typu D (Pasiphae sa javí ako sivý - Planétka typu C). Príčinou týchto odlišností môže byť rozdielny pôvod týchto satelitov.
Lysitea (mesiac)

Lysitea alebo Lysithea je vzdialený nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1938 Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Mount Wilson Observatory a je pomenovaný podľa mytologickej postavy Lysithea.
Tento satelit získal svoje súčasné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter X. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný "Demeter".
Patrí do rodiny Himalia, 5 mesiacov obiehajúcich vo vzdialenosti 11 až 13 Gm od Jupitera s inklináciou približne 28.3°. Obežné prvky sú z roku 2000. Stále sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych porúch.
Ananka (mesiac)

Ananka alebo Ananke je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1951 Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Mount Wilson Observatory a bol pomenovaný po mytologickej postave Ananké.
Ananke získal dnešné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter XII. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný Adrastea. Dnes toto meno patrí inému Jupiterovmu satelitu. po Ananke je pomenovaná rodina Ananke, v ktorej sa tiež nachádza.
Obežná dráha.
Ananke obieha okolo Jupitera s veľkou excentricitou a inklináciou v retrográdnom (opačnom) smere. Od roku 2000 bolo objavených 8 nepravidelných satelitov s podobnou obežnou dráhou. Orbitálne prvky sú z roku 2000. Menia sa v závislosti od slnečných a planetárnych porúch. Ananke je najväčší známy satelit tejto skupiny mesiacov, a tiež najväčší známy pozostatok z pôvodného asteroida, ktorého rozpadom vznikla rodina Ananke.
Léda (mesiac)

Léda alebo Leda alebo Jupiter XIII je malý nepravidelný satelit planéty Jupiter. 14. septembra 1974 ho objavil Charles T. Kowal v observatóriu Palomar na hore Palomar. Kowal navrhol meno podľa postavy Léda z gréckej mytológie, ktoré IAU schválila v roku 1975.
Leda patrí do rodiny Himalia, 5 mesiacov obiehajúcich medzi 11 a 13 Gm od Jupitera v inklinácii 27,5°. Informácie obehu tu poskytnuté sú z roku 2000, ale sa stále menia slnečným a planetárnym poruchám.
Adrastea (mesiac)

Adrastea alebo Jupiter XV je druhý z Jupiterovych známych mesiacov (počítané od najbližších k planéte). Objavili ho David C. Jewitt a G. Edward Danielson na fotografiách odoslaných sondou Voyager 2 v roku 1979. Dostal označenie S/1979 J 1. Oficiálne bol pomenovaný podľa gréckej postavy Adrasteia. Adrastea bola prvým prírodným satelitom objaveným z fotiek privezených medziplanetárnymi sondami.
Fyzikálna charakteristika.
Adrastea má nepravidelný tvar a rozmery 20x16x pozdĺžne. Zloženie a hmota nie sú známe, ale predpokladá sa že hustota je ~0.86 g/cm³ a hmotnosť ~2×1015 kg. Podľa hustoty sa predpokladá, že je zložená z ľadu s pórovitosťou 10 – 15%. Nie sú známe žiadne povrchové útvary kvôli nízkemu rozlíšeniu dostupných fotografií.
Obežná dráha.
Adrastea je najmenší a druhý najbližší člen vnútorných satelitov Jupitera. Okolo planéty obieha vo vzdialenosti ~ (1,806 Jupiter radii) vo vnútri hlavného prstenca. Obežná dráha má veľmi malú excentricitu ~0,0015 a inklináciu ~0,03° vzhľadom k rovníku Jupitera. Adrastea rotuje synchrónne s dĺžkou svojej obežnej periódy, čo znamená, že je k planéte otočená stále tou istou stranou. Jej dlhšia os je otočená smerom k Jupiteru. 
Spojenie s prstencami Jupitera.
Adrastea je najväčším prispievateľom materiálu do prstencov Jupitera kvôli jeho množstvu v okolí jej obežnej dráhy. Tento materiál pozostáva hlavne z častí vyvrhnutých štyrmi malými vnútornými satelitmi Metis, Adrastea, Amalthea a Thebe pri nárazoch meteoritov. 
Prieskum.
Adrastea bola objavená na fotografiách odoslaných sondami Voyager 1 a Voyager 2, kde sa však javila iba ako bod. Sonda Galileo bola schopná rozpoznať jej tvar ale obrázky ostávajú naďalej veľmi nezreteľné.
Japetus (mesiac)

Japetus (iné názvy: Iapetus, Japetos, Saturn VIII) je prirodzený satelit planéty Saturn, ktorú obieha medzi dráhami Titanu a Phoebe vo vzdialenosti 3,56 miliónov km. Objavil ho 25. októbra 1671 Giovanni Domenico Cassini a už jeho zaujala skutočnosť, že ho mohol pozorovať iba na jednej strane materskej planéty; na druhej ho svojim ďalekohľadom nedokázal nájsť. Dnes vieme, že je to spôsobené odlišným albedom oboch pologulí satelitu, z ktorých jedna odráža 35 % dopadajúceho slnečného svitu, zatiaľ čo druhá až 50 %.
Stredným priemerom sa Japetus radí na tretie miesto medzi Saturnovými mesiacmi, za Titan a Rheu. Jeho hustota je veľmi nízka, iba 1,27 g/cm3, takže možno predpokladať, že sa skladá prevažne z vodného ľadu s prímesou silikátových hornín. Až do preletu sondy Voyager 2 22. augusta 1981 mali astronómovia vo vzťahu k Japetu viac otázok ako odpovedí, záhadou boli najmä odlišné reflexívne schopnosti povrchu. Dnes v zásade existujú dve hypotézy, prečo má povrchová vrstva Saturnovho satelitu tak rôznorodý vzhľad – teória impaktov-sopiek a teória Phoebe. Obe vychádzajú z premisy, že anomáliou je tmavá pologuľa.
Prvá hypotéza predpokladá, že tmavý materiál sa na povrch dostal kombináciou sopečnej činnosti a impaktov. Druhá označuje za pôvodcu tmavého zafarbenia mesiac Phoebe, z ktorého mohol byť materiál vyvrhnutý impaktom a následne „zozbieraný“ Japetom. Nasvedčovala by tomu skutočnosť, že tmavá pologuľa je obrátená v smere obežnej dráhy satelitu (Japetus má viazanú rotáciu), takže by sa na nej prach a úlomky z Phoebe mohli naozaj usadzovať. Ani jedna hypotéza zatiaľ nebola dokázaná, proti druhej však svedčia najnovšie údaje o Phoebe, získané sondou Cassini.
Na prelome rokov 2004 a 2005 zhotovila sonda Cassini veľa snímok Japeta, ktorých rozlíšenie je lepšie ako v prípade snímok sondy Voyager 2. Bolo zistené, že tmavá pologuľa (označovaná ako "Cassini Regio") je rovnako ako pologuľa svetlá posiata množstvom kráterov – najväčší má priemer . Vedcov však prekvapilo zistenie, že v "Cassini Regio" sa pozdĺž rovníka tiahne horský hrebeň dlhý viac ako a vysoký až . Čo spôsobilo vznik tak gigantického pohoria je dosiaľ nejasné.