burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
No Cav

No Cav je novinársky výraz používaný na označenie veľkého talianskeho protestného hnutia, ktoré vzniklo na začiatku 21. storočia a pozostáva zo združení a skupín občanov spojených kritikou kararských mramorových lomov v Apuánskych Alpách.
Termín No Cav, skratka pre „No Cave“ („Nie do lomov“, po taliansky), bol prvýkrát použitý v článku Il Tirreno v roku 2014 na definovanie aktivistov, ktorí sa zúčastnili na demonštrácii výboru Salviamo le Apuane.
Symbol No Cav pozostáva zo štylizovaného čiernobieleho znázornenia viaduktu Vara súkromnej mramorovej železnice Carrara, cez ktorý prechádza veľké červené X, nad ktorým sú slová „NO CAV“ tiež červené, všetko na bielom pozadí.
Tento banner, ktorého grafický dizajn pripomína hnutie No TAV, sa objavil až v roku 2020 na podujatí organizovanom environmentalistom Gianlucom Briccolanim, ktorý by nasledujúci rok spolu s Claudiom Grandim a ďalšími založil združenie Apuane Libere.
Vitoša (rozlišovacia stránka)

Vitoša môže byť:
Vitoša (noviny)

Vitoša () boli bulharské noviny, ktoré vychádzali v Sofii koncom 19. storočia.
Išlo o prvé noviny vydávané v Sofii po oslobodení Bulharska v roku 1878. Noviny vychádzali dvakrát týždenne od 30. mája 1879 do 26. júna 1880. 
Noviny vychádzali v tlačiarni Janka Kovačeva. Za vydávaním stála Konzervatívna strana, pričom išlo o oficiálne noviny. Hlavná ideológia novín bola propagandistická kampaň vedená proti liberálnym stranám a najmä ostrá kritika voči liberálnym novinám, predovšetkým denníku "Celokupna Bălgarija" (). Ako úlohu si denník zadal šíriť myšlienky „národnej jednoty“, podpora ustanovenia správneho „poriadku“ a „príkladného vedenia“. Noviny často prezentovali názory obchodníkov a predstaviteľov rodiaceho sa priemyselného kapitálu. 
Šéfredaktormi boli Todor Burmov (prvých päť čísiel) a neskôr Grigor Načovič spoločne s Markom Balabanovom.
Harri Säteri

Harri Säteri (* 29. december, 1989, Toijala, Fínsko) je fínsky profesionálny hokejový brankár, ktorý aktuálne pôsobí v tíme EHC Biel-Bienne vo najvyššej švajčiarskej súťaži NL. 
Preslávil sa najmä svojim výkonom na Zimných olympijských hrách v roku 2022, kde s Fínskom získal zlatú medailu. Medzi jeho úspechy patria ešte aj zlatá a strieborná medaila z Majstrovstiev sveta v rokoch 2021 (striebro) a 2022. Fínsko celkovo reprezentoval na štyroch Majstrovstvách sveta, jednej Zimnej olympiáde, dvakrát na Majstrovstvách sveta hráčov do 20 rokov, raz na MS do 18 rokov a raz na MS do 17 rokov. 
Krátko pôsobil aj v NHL, kde v sezóne 2017/2018 pôsobil v tíme Florida Panthers a v sezóne 2021/2022 v tíme Arizona Coyotes. V najvyššej súťaži sveta sa však nikdy výraznejšie nepresadil.
Väčšinu kariéry strávil v Kontinentálnej hokejovej lige v tímoch Víťaz Podolsk a Sibir Novosibirsk a v American Hockey League v tímoch Worcester Sharks, Springfield Thunderbirds a Grand Rapids Griffins.
Draftovaný bol v 4. kole (celkovo 106.) tímom San Jose Sharks v roku 2008.
Svetlomuška

Svetlomuška môže byť zastarano:
Tvrdošovský potok

Tvrdošovský potok je potok v Nitrianskom regióne na území obce Štefanovičová v okrese Nitra v Nitrianskom kraji a na území obcí Veľký Kýr, Rastislavice a Tvrdošovce v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina a v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do vodného toku Dlhý kanál. Má dĺžku . Rád toku V.
Prameň.
Pramení v v severovýchodnej oblasti územia obce Štefanovičová v katastrálnom území "Štefanovičová" v okrese Nitra v Nitrianskom kraji, v Nitrianskom regióne, v severozápadnej časti osady "Horný Taraň", na okraji cesty spájajúcej obec Štefanovičová s obcou Branč.
Opis toku.
Od začiatku tečie južným smerom okrajom osady "Horný Taraň", preteká poľnohospodárskym extravilánom obce Štefanovičová, stáča sa veľkým oblúkom na juhovýchod a opäť na juh, vteká na hranicu medzi obcami Štefanovičová a Veľký Kýr, krátky úsek tečie po tejto hranici, pokračuje po hranici medzi obcami Veľký Kýr a Rastislavice, opúšťa hranicu a vteká do poľnohospodárskeho extravilánu obce Rastislavice, začína meandrovať a v vteká do poľnohospodárskeho extravilánu obce Tvrdošovce, v priberá bezmenný pravostranný prítok, v preteká cez vodnú nádrž "Tvrdošovce", preteká cez intravilán obce Tvrdošovce kde v priberá pravostranný prítok Jatovský kanál a vracia sa späť do jeho extravilánu, v priberá ľavostranný prítok Dalinský potok, v priberá ľavostranný prítok Čiky, v podteká železnicu Šaľa-Nové Zámky, v priberá pravostranný prítok Odva, v priberá ľavostranný prítok Želiarsky kanál, v ústi do Dlhého kanála ako jeho ľavostranný prítok.
"Tvrdošovský potok" patrí do okresov Nitra a Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina v geomorfologickom podcelku Nitrianska pahorkatina a v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Má niekoľko dôležitejších prítokov: Jatovský kanál, Dalinský potok, Čiky, Odva, Želiarsky kanál.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Tvrdošovský potok" má pôvod v názve obce Tvrdošovce územím ktorej vodný tok preteká a na území ktorej aj ústi. Z toponyma Tvrdošovce bolo po rozšírení o formant "-ský", po systémovej redukcii o hlásky "-ce" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Tvrdošovský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu obce sa viažu k roku 1221 v podobe "Tardoskede, Tardoskedde", 1948 "Tvrdošovce". 
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Tvrdošovský potok" je jedinečným hydronymom (august 2022).
Referencie.
Pelikán (album)

Pelikán je názov tretieho štúdiového albumu slovenskej speváčky Jany Kirschner. Album v roku 2003 vydalo hudobné vydavateľstvom Universal.
Harpya

Harpya (vyslov: [harpija]; staršie: harpyja, zastarano: "harpia") môže byť:
Harpya môže byť aj:
Harpye (staršie harpyje) môže byť: 
Harpyia môže byť:
Anthony Stolarz

Anthony Stolarz (* 20. január, 1994, Edison (New Jersey), USA) je americký profesionálny hokejový brankár aktuálne pôsobiaci v tíme Anaheim Ducks v National Hockey League.
V roku 2021 získal s výberom USA bronzovú medailu na Majstrovstvách sveta. Dvakrát sa zúčasntil All Star Game v American Hockey League. V roku 2013 sa stal s tímom London Knights šampiónom kanadskej juniorskej ligy OHL.
USA v roku 2014 reprezentoval aj na Majstrovstvách sveta hráčov do 20 rokov. 
Draftovaný bol v 2. kole (celkovo 45.) v roku 2012 tímom Philadelphia Flyers.
6. januára 2021 Stolarz podpísal dvojročnú zmluvu s Anaheimom Ducks v hodnote 1,9 milióna amerických dolárov.
Serrate (radarový detektor)

Serrate bol zameriavací prijímač radarového signálu, používaný v bombardovacích lietadlách Royal Air Force počas druhej svetovej vojny. Prístroj bol naladený na signál radaru Lichtenstein používaný nemeckými nočnými stíhačmi. 
Lichtenstein.
Od polovice roku 1942 zhromažďovalo veliteľstvo bombardovacieho letectva RAF informácie o prístroji s kódovým označením "Emil-Emil", ktorý začali využívať nemeckí noční stíhači na boj proti britským bombardérom. Nevedeli však, na akom základe je skonštruovaný, preto zriadili špeciálnu monitorovaciu stanicu. Tá detegovala signály s frekvenciou 490 MHz z pohyblivého zdroja. Neboli si však istí, či ide o prístroj nočného stíhača, alebo pobrežného hliadkovacieho lietadla. Rozhodli sa preto vyslať návnadu, lietadlo, ktoré malo letieť pozdĺž pobrežia na palube s operátorom sledujúcim frekvenciu 490 MHz. 
Úlohou bola poverená letka číslo 1473 s lietadlami Vickers Wellington. Na samostatné lietadlá však Nemci nereagovali. Preto sa jeden Wellington letky pripojil 3. decembra 1942 k náletu na Frankfurt. počas letu operátor Harold Jordan zachytil sledovaný signál, ktorý sa zosilňoval až kým nezahltil prijímač. Vzápätí bol Wellingrton zasiahnutý nočným stíhačom a štyria zo šiestich členov posádky boli zranení. Pilot Ted Paulson dokázal z leteckého súboja s ťažko poškodeným lietadlom vyviaznuť a ťažko zranený radarový operátor Bigoray počas návratu opakovane vysielal správu o získaných poznatkoch. Po núdzovom pristátí boli menovaní členovia posádky vyznamenaní.
9. mája 1943 pristála nemecká posádka nočného stíhača Ju 88 s funkčným radarom "Lichtenstein" na letisku Aberdeen vo Veľkej Británii. Lietadlo a radar boli následne podrobené skúškam. Jedným zo zistení bolo, že radar "Lichteinstein" tiež podlieha rušeniu páskami Window.
Serrate.
Druhým výsledkom poznania charakteristík radaru bola konštrukcia detekčného prístroja, ktorý dostal kódové označenie "Serrate". Prístroj prijímal signál radaru "Lichtenstein" a na dvoch matniciach zobrazoval obrazec vo forme rybacej kosti. Jedna bola orientovaná zvisle a podľa toho ktorá strana bola vykreslená dlhšia vedel operátor zistiť z ktorej strany prichádza signál. Podobne na vodorovne orientovanom obrazci vedel určiť relatívnu výšku zdroja signálu. Prístroj sa začal montovať do britských nočných stíhačiek Bristol Beaufighter.
Nasadenie.
"Serrate" začala ako prvá využívať 141. peruť pod velením podplukovníka J.R. Brahama v júni 1943. V priebehu nasledujúcich týždňov hlásila zničenie 23 nočných stíhačov, z toho 9 zostrelil veliteľ perute.
Giurо Michajlov

Giuro Michajlov (); * 1862, Rachmanlij, Osmanská ríša; dnešné Bulharsko† 25. december 1880, Plovdiv, Východná Rumélia; dnešné Bulharsko bol bulharský vojak, príslušník tretej roty Prvej plovdivskej družiny, bulharskej východorumelskej milície, ktorý zahynul, keď odmietol opustiť strážne stanovisko počas požiaru. .
Život.
Giurо Michajlov sa narodil v roku 1862 v dedine Rachmanlij (), dochovanej v záznamoch aj ako Rachmanli (), alebo Rachmanlare () (dnešná dedina Rozovec v okrese Brezovo), ktorá leží na úpätí pohoria Sredna gora. Väčšinu svojho života do narukovania prežil v rodnej dedine, kde sa stal aj svedkom udalostí Aprílového povstania a oslobodzovania Bulharska v priebehu Rusko-tureckej osloboditeľskej vojny. Po dosiahnutí dospelosti a 6 mesačnej pravidelnej vojenskej službe bol pridelený do strážneho oddielu, tretej roty Prvej plovdivskej družiny, bulharskej východorumelskej milície, ktorý bol určený na ochranu Plovdivu. 
Smrť.
25. decembra 1880 v 23:00 prepukol v budove, ktorú Michajlovova družina strážila požiar. Zdroje sa rôznia v tom, či išlo o miestnu pobočku banky, alebo finančné oddelenie posádky (štábna budova milície) pri ktorej Giuro Michajlov slúžil. Oheň sa rýchlo šíril a ostatní strážni začali opúšťať budovu. Giuro Michajlov však odmietol post opustiť a dokonca namieril pušku na jedného zo svojich druhov, ktorý sa ho snažil presvedčiť, nech odíde a zachráni sa so slovami, že ho môže z postu uvoľniť len jeho veliteľ. Jeho veliteľ, ktorý v tom čase už v budove nebol sa dopočul o tom, že jeho podriadený odmieta opustiť strážne stanovisko a rozhodol sa do budovy vrátiť, aby ho zachránil. V čase keď vstúpil do budovy, však došlo k jej kolapsu a Giurovov veliteľ zahynul v plameňoch. Giuro Michajlov odmietol opustiť stanovisko aj v momente, keď mu jeho druhovia oznámili, že jeho veliteľ je mŕtvy, a nemá ho kto odvolať. Krátko na to zahynul spolu so svojimi tromi druhmi aj on sám. Spolu s Giurom Michajlovom, tak zhoreli ďalší štyria ľudia a to jeho veliteľ Nikola Kostadinov z dediny Mărzian (dnes Benkovski) v Plovdivskej oblasti, Ilija Krăstev z mesta Goľamo Konare (dnes Săedinenie) v Plovdivskej oblasti, Kostadin Argirov z dediny Dermen dere (dnes Părvenec) taktiež v Plovdivskej oblasti a Miťo Petkov z dediny Petrič v Sofijskej oblasti.
Vplyv na hovorovú bulharčinu a symbolika.
Meno Giura Michajlova sa v dôsledku jeho činu dostalo aj do bežnej hovorovej bulharčiny a fráz Bulharov. Bežne sa používajú frázy ako: "Pozri na neho aký Giuro Michajlov" (), "Čo sa mi tu hráš na Giura Michajlova" (), alebo "...ako Giurо Michajlov na poste" ().
Symbolika je v tomto prípade dvojaká. Niektorí považujú jeho čin za príklad bezprecedentného hrdinstva, iní za príklad nezmyselnej úpornosti, zlého pochopenia zmyslu pre hrdinstvo až hlúposti.
Kultúrny odkaz.
V básni "Pri grobăt" (, doslova "Pri hrobe") Giura Michajlova ospevuje významný bulharský spisovateľ Ivan Vazov. 
Pamätníky.
V Bulharsku sa nachádza niekoľko pamätníkov venovaných pamiatke Giura Michajlova. Nachádzajú sa napríklad v Plovdive, ale aj v Michajlovovej rodnej dedine Rozovec. V Plovdive sa jedná v poradí už o tretí pamätník venovaný Giurovi Michajlovovi.
Žemberovský potok

Žemberovský potok je potok v regióne Tekov na území obce Žemberovce v okrese Levice v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina. Ústi do vodného toku Sikenica. Má dĺžku . Rád toku V. 
Prameň.
Pramení v v severovýchodnej oblasti územia obce Žemberovce, v katastrálnom území "Horné Žemberovce", v okrese Levice v Nitrianskom kraji, v lesnom extraviláne, v regióne Tekov, 200 m južne od obecnej hranice medzi Žemberovcami a Bátovcami a zároveň 150 m východne od cesty zo Žemberoviec do Ladzian, v severovýchodnej časti pasienka "Dolina".
Opis toku.
Od prameňa tečie juhozápadným smerom cez lesný a poľnohospodársky extravilán, mení smer na západ, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v podteká cestu zo Žemberoviec do Ladzian, v priberá krátky bezmenný pravostranný prítok a zároveň vteká do intravilánu obce Žemberovce, v vyteká z intravilánu a tečie cez extravilán obce, po krátkom úseku v ústi do Sikenice ako jej ľavostranný prítok.
"Žemberovský potok" patrí do okresu Levice v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina v geomorfologickom podcelku Ipeľská pahorkatina. Nemá dôležitejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Žemberovský potok" má pôvod v názve obce Žemberovce na území ktorej vodný tok pramení, preteká a na území ktorej aj ústi. Z toponyma Žemberovce bolo po rozšírení o formant "-ský", po systémovej redukcii o hlásky "-ce" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Žemberovský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu obce sa viažu k roku 1256 v podobe "Sember", 1381 "Zember", 1808 "Horní Žemberowce" a 1387 "Alsonsember", 1808 "Dolní Žemberowce", obec vznikla 1946 zlúčením Dolných Žemberoviec a Horných Žemberoviec. 
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Žemberovský potok" je jedinečným hydronymom (august 2022). 
Referencie.
Veci čo sa dejú

Veci čo sa dejú je názov štvrtého štúdiového albumu slovenskej speváčky Jany Kirschner. Album v roku 2003 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal.
Emblémová kniha

Emblémová kniha je špecifická historická tlačená kniha (a iné typ tlačených dokumentov), pri ktorých ilustrácia a text sú v symbióze, vzájomne sa dopĺňajú a reprezentujú žáner na rozhraní literatúry a výtvarného umenia.
Pojem emblém.
Žáner vznikol v Taliansku a od 16. storočia sa mu venovali vzdelanci v celej Európe. Rozkvet žánru spadá do 16. až 18. storočia. Na Slovensku skúma problematiku emblémových kníh okrajovo literárna veda a dejiny umenia, najviac však knihovníctvo špecializované na dejiny knižnej kultúry. Emblém je symbolické znázornenie znaku, hesla, idey. Emblém znamená aj ozdobný, väčšinou kovový prvok, ktorý sa vkladal či prikladal k rôznym predmetom (napr. na označenie nádoby) a takto sa chápal ešte v 16. Storočí. V emblémových knihách ide o symbolické zobrazenie myšlienky diela. Reálne pojmy a obrazy v emblémoch získali symbolický význam a symboly odkazovali na reálne, ale aj nadpozemské pojmy, vzťahy a emócie.
Emblém a jeho zloženie.
Emblém sa skladá z motta alebo lemmy, z obrazu a textu, väčšinou básne. Vývojom prešiel formát emblémov od drobných klasických emblémov s výškou 10-20 cm až po barokové, veľké, reprezentatívne publikácie s výškou 35-45 cm. Text, väčšinou báseň, s moralizujúcim alebo didaktickým obsahom vysvetľuje pripojený obraz a má doviesť čitateľa k pochopeniu tajomných, hmlistých súvislostí vizuálneho prvku emblému. Emblém pre množstvo asociácií a metafor predpokladá vrstvu používateľov s podobnou kultúrou vzdelania, akú mal ich autor. Pojem emblém zaviedol Andrea Alciato, významný taliansky právnik, autor prvej zbierky emblémov, ktoré vydal v roku 1531 v Augsburgu s názvom Emblematum Liber. 
Ukážky emblémových kníh.
Všetky uvedené knihy sa nachádzajú v Digitálnej knižnici UKB, kde je možné si ich bez obmedzenia pozrieť v plnom rozsahu.
Jaloviarka

Jaloviarka () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Dúbravou, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša. 
Poloha.
Nachádza sa na severe strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Lazisko. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Demänovská Dolina a severne ležiace obce Dúbrava, Lazisko a Pavčina Lehota. Vrcholom vedie hranica Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Jaloviarka leží v západnej rázsoche, vybiehajúcej severným smerom z vrchu Bôr () a je vetvou hrebeňa, ktorý vedie severným smerom z Poľany () v hlavnom hrebeni smerom na Sinú (). Východným smerom ležia Havrany () a Repiská (), severným Siná, Sitieň () a Uhlisko (), západným Hláčovo (), Dechtárska hora () a Oprhlie () a južným Ostredok (), Kotliská () a Bôr. Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu zo západnej časti odvádza potok Palúdžanka a z východnej jej prítok Mošnica. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol i hrebeň pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s riedkym porastom možno pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru a Beskydy, Veľkú a Malú Fatru.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa a prístup je tak možný cez Križskú dolinu, príp. odbočením zo žlto značeného chodníka na vrchu Bôr ().
Roman Jantoš

Brigádny generál MUDr. Roman Jantoš (* 19. apríl 1971, Ružomberok, Česko-Slovensko) je slovenský generál. V súčasnosti je od roku októbra 2020 veliteľom Veliteľstva vojenského zdravotníctva.
Život a vzdelanie.
Svoje lekárske vzdelanie začal na Vojenskej lekárskej akadémii J. E. Purkyňe v Hradci Králové, po rozpade Československa ho dokončil na Lekárskej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika.
Vojenská kariéra.
Od 10. júla 1995 bol lekár v špecializačnej príprave v Ústrednej vojenskej nemocnici SNP v Ružomberku. Následne pracoval od 1. augusta 1998 ako starší lekár a neskôr náčelník polikliniky Vojenskej akadémie Liptovský Mikuláš. K 1. máju 2008 sa stal riaditeľom odboru riadenia vojenského zdravotníctva Úradu hlavného lekára, od 1. septembra 2010 sa k tomu stal zástupcom Hlavného lekára OS SR. Od 1. júla 2013 bol zástupcom riaditeľa Ústrednej vojenskej nemocnice SNP v Ružomberku. Od 1. augusta 2014 bol zdravotnícky dôstojník špecialista na spojeneckom veliteľstve Joint Force Command a súčasne zdravotnícky poradca veliteľa (Spojenecké veliteľstvo Joint Logistics Support Group) v holandskom Brunssume. Od 1. augusta 2017 bol opäť riaditeľ odboru a zástupca Hlavného lekára OS SR. Od 1. mája 2019 bol opäť zástupca riaditeľa Ústrednej vojenskej nemocnice SNP. Od 15. októbra je hlavným lekárom Ozbrojených síl.
Vo výkone služby sa zúčastnil dvoch misií NATO (KFOR v Kosove 20022003 a ISAF v Afganistane 20052006).
Veliteľstvo vojenského zdravotníctva a prvá generálska hodnosť.
16. decembra 2020 vláda schválila vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 5 plukovníkom, medzi nimi aj plk. Jantošovi. 28. januára 2021 ho na poste hlavného lekára Ozbrojených síl prezidentka Zuzana Čaputová vymenovala do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál.
K 1. júlu 2022 vzniklo Veliteľstvo vojenského zdravotníctva a Jantoš sa stal jeho prvým veliteľom.
Obec (Maďarsko)

Obec () je najnižšia jednotka územnosprávneho delenia Maďarska.
V Maďarsku sa nachádza 2 847 obcí. Teoreticky môže obec mať ľubovoľný počet obyvateľov, no prakticky, väčšinou po prekročení hranice 10 000 obyvateľov, získava štatút mesta. Hoci mesto predstavuje rovnakú administratívnu jednotku ako obec, má omnoho väčšie právomoci. Každá obec ma starostu () a väčšinou sa skladá z viacerých dedín, ktoré nemajú vlastnú administratívnu funkciu.
Najväčšou obcou je Hortobágy (okolo 1 300 obyvateľov - stav k 01.01.2019) v Hajducko-bihárskej župe.
Fuzáč hrubý

Fuzáč hrubý môže byť:
Ménas

Ménas (zriedkavejší slovenský tvar: Meneáš, niekedy: Mennas; ; alebo Ⲙⲏⲛⲁⲥ"Ménas", "Menas", "Minas" alebo Ⲙⲉⲛⲁⲥ"Menas"; ; ; ge'ez/amh. ሚናስ"Minas", "Minás" alebo "Menas"; csl. "Mina") je starogrécke, koptské a etiópske meno, konkrétne napríklad:
Minas môže tiež byť:
Ménas (sinajský mních)

Svätý Ménas (iné tvary mena pozri pod Ménas; fl. 6. stor.) bol mních v Kláštore svätej Kataríny na Sinaji. Jeho pamiatku si na Sinaji pripomínajú 5. januára.
Život.
Súdiac podľa stredovekého diela "Rebrík do raja" od Ióanna Klimaka zomrel niekedy v 6. storočí pred tým, než sa Klimakos stal igumenom. V kláštore zastával významné miesto, bol „druhým mužom“ kláštora po opátovi. Ako mních mal prežiť päťdesiat deväť rokov a vystriedať všetky služby v kláštore. Podľa svedectiev iných mníchov, ktoré vo svojom diele opisuje Klimakos, bol Ménas veľmi zbožný a poslušný voči miestnemu opátovi. Mal najmenej jedného nasledovníka (žiaka). Po jeho smrti mala z jeho tela podobne ako z mnohých iných svätcov vytekať voňavá myrha.
Ménodóros

Ménodóros (, ) môže byť:
Sälama II. (rozlišovacia stránka)

Sälama II. (ge'ez/amh. ሰላማ"Sälama" (II.), iné prepisy: Selama (II.), Salama (II.) alebo arab. Salámá II. môže byť:
Ménas (aksumský biskup)

Ménas (amh. ሚናስMinas; iné tvary pozri pod Ménas; známy aj ako: ሰላማSälama II.; fl. medzi 4.6. storočím) bol podľa etiópskej tradície druhý etiópsky (aksumský) metropolita (abuna), nástupca svätého Frumentia. 
Život.
Obdobie, kedy žil nie je isté, keďže medzi obdobím Frumentia a vládou Anbása Wedema, počas ktorej mal Ménas žiť, vládlo v Etiópii podľa neskorších kroník najmenej 25 kráľov. Meno Sälama II. môže preto podľa Coptic Encyclopedia znamenať, že za Ménovho episkopátu kresťanstvo v Etiópii ožilo po dlhšom útlme, čo majú potvrdzovať aj jeho diela. O Ménovom živote sa s istotou v podstate nič nevie.
Dielo.
Ménovi býva prisudzovaných viacero homílií, pričom najmenej 6 sa zachovalo a dodnes býva počas cirkevného roka čítaných v etiópskych kláštoroch. Tematicky hovoria napríklad o apoštoloch, 70 učeníkoch Krista, Zosnutí Panny Márie, kríži či otcoch Nicejského koncilu. Býva mu pripisovaný tiež preklad Knihy Zjavení do jazyka ge'ez, resp. mu niekedy býva pripisovaná aj tvorba samotného (kultúrneho) jazyka, keďže spomínané diela patria k jeho najranejším literárnym pamiatkam. Je tiež možné, že do jazyka preložil Rufinovo dielo o Frumentiovi.
Ménas Kallikelados

Svätý Ménas Kallikelados; * 3. storočie, Atény† 310/ 313, Alexandria) bol podľa legendy kresťanský rétor, filozof a mučeník.
Katolíckou a Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý. Jeho sviatok spolu so spomienkou na mučeníkov Hermogena (Ermogena) a Eugrafa, ktorí mali byť umučení spolu s ním, pripadá na 10. decembra. Známejším mučeníkom, ktorého pamiatku si cirkvi pripomínajú 11. novembra bol „veľkomučeník“ Ménas. Je možné, že Kallikeladov kult je odvodený od kultu tohto mučeníka. Okrem nich žilo aj niekoľko ďalších svätých Ménov, pozri Ménas.
Život.
Passio k svätým Ménovi, Hermogenovi a Eugrafovi sa zachovalo v dvoch gréckych verziách, jedna z verzií bola preložená do arménčiny.
Ménas sa podľa legendy narodil v Aténach. Bol učencom a rečníkom. Mal pôsobiť na cisárskom dvore a hoci bol kresťanom, svoju vieru tajil. Ako skúsený rečník a navonok pohan, bol vyslaný cisárom Maximiánom do Alexandrie, kde práve vypukli nepokoje medzi kresťanmi a pohanmi. V Alexandrii však mal vstúpiť do tábora kresťanov a mal presvedčiť mnohých pohanov ku konverzii. V dôsledku toho mal byť zajatý a mučený cisárskym služobníkom Hermogenom. Podľa legendy bol zo svojich zranení uzdravený, čo malo viesť k Hermogenovej konverzii a k verejnému vyznaniu viery Ménovho priateľa Eugrafa. Cisár Maximián nespokojný s vývojom udalostí mal podľa legendy na čele veľkej armády prísť do Egypta a Ménas, ako aj zvyšní dvaja konvertiti mali byť popravení. Ménas mal pred smrťou cisára požiadať, aby mohol byť pochovaný v tom čase nevýznamnom Byzantione (neskorší Konštantínopol). Ménove ostatky boli podľa legendy v schránke hodené do mora, odkiaľ mali zázračne priplávať až k byzantskému Chalkedónu, kde ich našiel miestny biskup. Editor do Ménovho "passia" následne doplnil, že relikvie boli uschované v svätyni pri konštantínopolskej akropole.
Mučeník bol v Alexandrii úplne neznámy a naopak jeho kult sa viazal ku Konštantínopolu. Legenda teda slúžila na vysvetlenie prítomnosti relikvií v konštantínopolskej svätyni. Je možné, že jeho kult bol odvodený od kultu relikvií Ména veľkomučeníka, ktorého relikvie sa do mesta dostali v časoch ranej Cirkvi a ktoré boli znovuobjavené v byzantskom období za vlády niektorého z Bazilov (nie je isté či šlo o Bazila I, alebo Bazila II.).
Ménas II. (alexandrijský patriarcha)

Svätý Ménas II. (iné tvary pozri pod Ménas; * 10. storočie, Sandalá, Egypt† 974, Egypt) bol 61. koptský alexandrijský patriarcha v rokoch 956974. V etiópskom synaxári sa jeho meno spomína 15. hedara, v koptskom synaxári sa ako svätec nespomína.
Život.
Narodil sa dedine Sandalá. V mladosti ho mali rodičia proti jeho vôli oženiť. So svojou ženou žil podľa prameňov iba tri dni, pričom si mali zachovať panenstvo. Následne mu jeho manželka mala dovoliť, aby sa stal mníchom. Vo Wádí Habíb sa stal žiakom starého mnícha a naučil sa spôsobom askézy. Podobne ako mnoho iných alexandrijských patriarchov, aj Ména sa stal mníchom v Kláštore svätého Makaria (arab. "Dajr anbá Makár").
Po smrti patriarchu Teofana (aj Teofil II.) sa mali koptskí biskupi obrátiť na Ménovho učiteľa, aby sa stal novým patriarchom. Mních však pre svoju starobu odmietol a za nového patriarchu odporučil Ménu. Ménu mali podľa legendy proti jeho vôli odviesť do Alexandrie, vysvätiť a dosadiť do úradu. Pri návšteve Ménovej rodnej obce sa biskupi dozvedeli, že je ženatý, no keďže jeho manželstvo nebolo konzumované, súhlasili s jeho patriarchátom.
Obdobie jeho patriarchátu bolo poznačené mnohými politickými zmenami v Egypte (Ichšídovcov vystriedali Fátimovci), no politická situácia Koptov sa mierne zlepšila. Počas jeho úradu však zasiahol niektoré egyptské biskupstva hladomor, v dôsledku čoho bol ich počet zredukovaný. Patriarchát za jeho doby mal slabé ekonomické zázemie, čo sa premietlo do slabej sociálnej a budovateľskej činnosti. V dedine Mahallat Dánijál v oblasti Tídá, kde Ménas dlhý čas žil, nechal vystavať kostol zasvätený svätému Marekovi.
Ménas I. (alexandrijský patriarcha)

Svätý Ménas I. (iné tvary pozri pod Ménas; * I. pol. 8. stor., Egypt† 776, Egypt) bol 47. koptský alexandrijský patriarcha v rokoch 767776. V etiópskom synaxári sa jeho meno spomína 30. tira, v koptskom synaxári sa ako svätec nespomína.
Život.
Pôvodne bol mníchom v Kláštore svätého Makaria (arab. "Dajr anbá Makár") a žiakom patriarchu Michala I. (arab. "Chá'íl I."), ktorý taktiež pôsobil v kláštore. Po patriarchovej smrti bol jednomyseľne zvolený za nového patriarchu. Ménas sa plne podriadil moslimským vládcom a Kopti počas jeho patriarchátu zažívali pokojné obdobie.
Väčší spor mal Ménas iba s ambicióznym mníchom Petrom (kop. "Putrus" alebo "Butrus"), ktorý túžil stať sa biskupom. Ménas Petrovu požiadavku pre jeho nevhodný charakter odmietol. S falošnými listinami preto Peter odišiel do sýrskej Antiochie, kde podvodom vyzbieral veľké množstvo peňazí, vďaka ktorým sa dostal až k abbásovskému kalifovi al-Mansúrovi. Kalif presvedčený Petrovými lžami uzavrel s mníchom dohodu. Výmenou za peniaze a zlato, ktoré mali Kopti (a zvlášť patriarcha) podľa Petrových lží „kúzlami“ nazbierať, ho dosadil na alexandrijský patriarchálny stolec. Egyptský správca 'Abd al-Rahmán ibn Hudajdž (769772), ktorý mal kalifove príkazy uskutočniť, povolal Ménu na dvor a patriarcha kalifov dekrét prijal. Proti rozhodnutiu sa však postavil vysoký koptský klér, ktorý Petra odmietol. Potom, čo vyšlo najavo, že Kopti žiadne zlato nemajú, sa Peter správcovi vyhrážal, že v prípade, ak kalifov dekrét nesplní, bude sa naňho sťažovať. Egyptský správca Petra následne zajal spor s Ménom ukončil.
Ménas (nikiuský biskup)

Ménas (iné tvary pozri pod Ménas; * 7. stor., Egypt† 710, Egypt) bol koptský mních a spisovateľ, asi v rokoch 680 až 710 biskup v egyptskom Nikiu (gr. Nikiou, kop. Pšat).
Vstúpil do Kláštora svätého Makaria (arab. "Dajr anbá Makár"). Za biskupa v Nikiu bol ustanovený niekedy za patriarchátu Simeona I. Bol nástupcom Jána z Nikiu. V koptčine napísal dielo latinsky zvané "Vita Isaac episcopi alexandrini" (slov. "Život Izáka, alexandrijského biskupa"), ktoré poskytuje opis prvých rokov po arabskej invázii do Egypta. Poskytuje dobré informácie o vzťahu medzi patriarchom a arabským guvernérom Abd al-Azízom. Okrem toho napísal martýrium latinsky nazývané "Encomium in Macrobium episcopum urbis Pshati" (slov. "Enkómium o Makrobiovi, biskupovi mesta Pšati"), t. j. o mučeníkovi a biskupovi v meste Nikiu (Pšat) žijúcom v 4. storočí.
Literatúra.
Ménas (z al-Ašmúnajnu)

Svätý Ménas (iné tvary pozri pod Ménas; * rané 7. storočie, Achmín, Egypt† po 641, Egypt) bol koptský asketik a mučeník. Koptská cirkev ho uctieva ako svätého a jeho spomienku si pripomína 17. amšíra. V etiópskom synaxári sa spomína 17. jäkatitu, čo má byť tiež jeho údajný deň umučenia. Meno Ménas nieslo viacero koptských svätcov a mučeníkov, pozri Ménas.
Život.
Podľa koptského synaxára sa mal narodiť do roľníckej rodiny v Achmíne. V mladom veku vstúpil do kláštora v rodnom meste a neskôr odišiel do kláštora pri al-Ašmúnajne. Keď do Egypta (641) vtrhli moslimskí Arabi, požiadal predstaveného kláštora, aby smel vyhľadať vodcu moslimov, ktorého sa chcel spýtať, či naozaj odmietajú božstvo Ježiša Krista. Po tom, čo mu mal túto informáciu veliteľ vojsk potvrdiť a po tom, čo Ménas odcitoval stať Jn 3,36 ("„Kto verí v Syna, má večný život. Kto však odmieta Syna, neuzrie život, ale spočíva na ňom Boží hnev.“"), mal byť Ménas arabským vojvodcom sťatý a jeho telo hodené do Nílu. Jeho pozostatky boli podľa legendy zachránené Koptmi.
Ménas (tmuiský biskup)

Svätý Ménas (iné tvary pozri pod Ménas; * okolo 673?, Samannúd, Egypt† 768, Tmuis, Egypt) bol koptský monofyzitský (resp. miafyzitský) biskup v Tmuis (aj "Tamai"; gr. "Thmouis") v dolnom Egypte. Jeho život je známy z koptského synaxára a z "Dejín alexandrijských patriarchov". Koptskou cirkvou a Etiópskou cirkvou je uctievaný ako svätec a jeho meno sa v koptskom synaxári spomína 7. hatúra a v etiópskom synaxári 7. hedara.
Život.
Narodil sa v Samannúd v delte Nílu. Podľa legendy ho ako jediného syna v rodine proti jeho vôli oženili. Spolu so svojou ženou sa však oddal náboženskému životu a udržal si panenstvo. Nakoniec ženu opustil a vstúpil do Kláštora svätého Antónia (arab. "Dajr anbá Antúnijús"), kde sa spoznal s neskorším alexandrijským patriarchom Michalom I. (arab. "Chá'íl I."). Spolu strávili istý čas v Skété v Kláštore svätého Makaria (arab. "Dajr anbá Makár"), kde získali dobrú povesť. Patriarcha Simeon I. (†700) Ména vysvätil za biskupa a dosadil do diecézy v Tmuis. Ménas mal veľký vplyv na duchovný rast štyroch koptských patriarchov, ktorých mal vysvätiť (Alexandra II.; Kozmu I.; Teodora I. a Michala I.). Mal mať liečiteľské schopnosti a predvídať budúcnosť, vrátane svojej smrti.
Referencie.
Ménas (abba)

Ménas (iné tvary pozri pod Ménas; po slovensky zriedkavejšie: Meneáš; fl. 6. storočie?) bol pravdepodobne predstaveným (abba) v Kláštore svätého Apolla v Báwíte alebo inak významný koptský mních. Niekedy býva zamieňaný so známejším Ménom veľkomučeníkom.
Ikona.
Jeho podobizeň sa zachovala na známej koptskej ikone datovanej rôzne od 6. do 8. storočia, kde je zobrazený s Kristom Spasiteľom. Ikona predstavuje klenot koptského umenia a je uschovaná v parížskom Louvri. Na ikone sa nachádzajú nápisy „"ΨΟΤΕΡ“" („Spasiteľ“) a „"ΑΠΑ ΜΗΝΑ ΠΡΟΕΙCΤΟC“" (dosl. „Otec Ména, ochranca“).
Ménas (konštantínopolský patriarcha)

Svätý Ménas (iné tvary mena pozri pod Ménas; * okolo 500, Alexandria† 24. august 552, Konštantínopol) bol konštantínopolský patriarcha v rokoch 536 až 552. Katolíckou a Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý. V "Martyrologium Romanum" sa spomienka naňho kladie na 25. augusta, v synaxári na 24. augusta. Počas jeho pontifikátu boli vysvätené najvýznamnejšie konštantínopolské a byzantské chrámy: Hagia Sofia a Chrám svätých apoštolov.
Život.
Narodil sa v egyptskej Alexandrii. V Konštantínopole pôsobil ako kňaz a "xenodochos". Spravoval hospic (xenodocheion) Hagios Samson. Podľa legendy mal vyliečiť cisára Justiniána I. zo závažnej choroby. V roku 536 bol pápežom Agapetom I. vysvätený na biskupa, Agapet mu predložil na vyznanie vyznanie viery s Hormizdovou formulou a klauzulou a o primáte Ríma. Za biskupa bol menovaný 13. marca. Krátko po tom, čo Ménas spolu s Agapetom zvolali synodu, ktorá mala riešiť prípad predchádzajúceho patriarchu Anthima a monofyzitov, Agapet zomrel. Synode preto predsedal Ménas. Synoda za účasti západných biskupov a pápežského sprievodu Anthima exkomunikovala a uvalila naňho a jeho prívržencov kliatbu.
Po tom, čo vyvstal spor proti Trom kapitolám, predsedal Ménas synode, ktorá ich v duchu cisárskeho ediktu v roku 543 odsúdila. Proti tomu sa postavil pápež Vigílius, v dôsledku čoho Ménas na Justiniánov nátlak odstránil pápežovo meno z konštantínopolských diptychov. K zmieru došlo v júni 547, keď sa pápež Vigilius zaviazal Tri kapitoly odsúdiť.
V roku 550 však Vigilius svoj súhlas odvolal a Ména znovu exkomunikoval. V roku 551 vydal Justinián druhý edikt, ktorým Tri kapitoly zakázal a Ménas cisárovu náboženskú politiku odsúhlasil. Zmier nastal v roku 552, keď prijal vyznanie viery uznávajúce prvé štyri ekumenické koncily. Ménas zomrel 24. augusta 552 počas pobytu rímskeho biskupa Vigilia v Konštantínopole. Druhého konštantínopolského koncilu sa už nedožil.
Dielo.
Bol autorom viacerých listov: "Libellus fidei", "Mandatum", "Epistula ad Anthimum", "Sententia contra Anthimum", "Sententia contra Severum et Petrum Aapamaeensem", "Epistula ad Petrum Hierosolymitanum", "Libellus professionis ad Vigilium papam".
Svietivka

Svietivka môže byť:
Zoznam električkových tratí v Bratislave

Toto je zoznam električkových tratí (radiál) v Bratislave.
Svetluška

Svetluška môže byť:
Jana Kirschner, Peter Lipa, Boboš Procházka / Eosphoros

Jana Kirschner, Peter Lipa, Boboš Procházka / Eosphoros je názov dvojalbumu hudobnej kompilácie, z ktorej prvý hudobný nosič je zbierkou bluesových nahrávok rôznych autorov interpretovaných Janou Kirschner, Petrom Lipom a Erichom Bobošom Procházkom. Druhý nosič kompilácie je vlastne tretím autorským sólovým štúdiovým albumom Ericha „Boboša“ Procházku, ktorý je autorsky priradený k spoločnému projektu Ericha Boboša Procházku a skupiny The Frozen Dozen. Album v roku 2005 vydalo hudobné vydavateľstvo Monti Records.
Zlatovský potok

Zlatovský potok je potok v regióne Stredné Považie, na území mesta Trenčín, jeho mestských častí Zlatovce a Záblatie, a na území obce Kostolná-Záriečie v okrese Trenčín v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty a v geomorfologickom celku Považské podolie. Ústi do vodného toku Drietomica. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku vrátane strednej, zhora zakrytej, kanalizovanej časti toku v intraviláne mesta Trenčín s dĺžkou . Rád toku IV. 
Začiatok.
Začína sa sútokom dvoch zdrojníc v (jedna priteká zo západu a druhá z juhozápadu) na území mesta Trenčín mestskej časti Zlatovce, v severozápadnej oblasti katastrálneho územia Zlatovce, v okrese Trenčín v Trenčianskom kraji, v lesnom extraviláne v lese "Čerešňová", v regióne Stredné Považie. Západná zdrojnica pramení v a juhozápadná zdrojnica v , obe v lesnom extraviláne. Západná zdrojnica tečie po hranici medzi katastrálnym územím (mestskou časťou Trenčína) Zlatovce a katastrálnym územím "Hanzlíková" (nemá štatút mestskej časti Trenčína).
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc v tečie juhovýchodným smerom cez lesný extravilán po hranici medzi katastrálnym územím Zlatovce a katastrálnym územím "Hanzlíková", v priberá bezmenný ľavostranný prítok a mení smer na juh, postupne sa vracia do juhovýchodného smeru, vyteká z lesného extravilánu a tečie cez poľnohospodársky extravilán, v podteká diaľnicu D1 Bratislava-Žilina, vteká do intravilánu Zlatoviec a pokračuje v prekrytom kanáli, v odokrytej rýhe pokračuje v juhozápadnom smere v mestskej časti Záblatie, v opúšťa územie mestskej časti Záblatie a vteká na územie obce Kostolná-Záriečie, na území obce Kostolná-Záriečie po krátkom úseku v ústi do Drietomice ako jej ľavostranný prítok.
"Zlatovský potok" patrí do okresu Trenčín v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty v geomorfologických podcelkoch Bošácke bradlá a Súčanská vrchovina a v geomorfologickom celku Považské podolie v geomorfologických podcelkoch Bielokarpatské podhorie a Trenčianska kotlina. Nemá dôležitejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Zlatovský potok" má pôvod v názve mestskej časti Trenčína Zlatovce (do 1976 samostatná obec), na území ktorej vodný tok vzniká sútokom zdrojníc a preteká. Z toponyma Zlatovce bolo po rozšírení o formant "-ský", po systémovej redukcii o hlásky "-ce" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Zlatovský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu dnešnej mestskej časti "Zlatovce" sa viažu k roku 1244 v podobe "Zlatouice", 1245 "Zlathovecz", 1439 "Zlatowycz", 1773 "Zlatowcze" . 
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Zlatovský potok" je jedinečným hydronymom (august 2022).
Dechtárska hora

Dechtárska hora () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Liptovskými Kľačanmi, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša.
Poloha.
Nachádza sa na severe strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obce Dúbrava a Ľubeľa. Najbližšími sídlami sú severne ležiace Liptovské Kľačany, Dúbrava a Lazisko, východným smerom sa nachádza Demänovská Dolina. Masív leží v ochrannom pásme Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Dechtárska hora je súčasťou východnej vetvy rázsochy, vybiehajúcej severným smerom z Chabenca () v hlavnom hrebeni. Východným smerom leží Uhlisko (), Siná (), Jaloviarka () a Bôr (), južným Ostredok (), Chabenec a Krámec (), západným Veľká Koniarka (), Vysoká () a Vražená () a severným Holý vrch () a Hláčovo (). Vrch i hrebeň patrí do povodia Váhu; západnú časť odvodňuje Ľubeľský potok do Kľačianky, východné svahy potok Palúdžanka. Na vrchol nevedie značený chodník. Na východnom úpätí sa v Križskej doline nachádza v lokalite Dechtárka bývalý antimonitový lom.
Výhľady.
Vrchol Dechtárskej hory pokrýva lesný porast, neumožňujúci rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou možno ojedinele pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy a časť Veľkej a Malej Fatry.
Prístup.
V oblasti nie sú značené turistické chodníky. Dolinami v blízkom okolí však vedú lesné cesty, uľahčujúce dostupnosť tejto časti pohoria.
Treitol

Treitol je sacharidový alkohol so štyrmi atómami uhlíka. Používa sa prevažne v chemickej syntéze ďalších zlúčenín. Jeho diastereomérom je erytritol.
Treitol je prítomný v jedlej hube "Armillaria mellea". U chrobáka "Upis ceramboides" funguje ako kryoprotektant (nemrznúca látka).
Krajina rovina

Krajina rovina je názov šiesteho štúdiového albumu slovenskej speváčky Jany Kirschner. Dňa 31. mája 2010 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Červený grúň (vrch v Nízkych Tatrách)

Červený grúň () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Partizánskou Ľupčou, približne juhovýchodne od Ružomberka.
Poloha.
Nachádza sa v severozápadnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Salatíny. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Partizánska Ľupča. Najbližšími sídlami sú južným smerom situované osady Magurka a Železnô, juhozápadne leží Liptovská Lúžna a severne sa nachádza Partizánska Ľupča a Liptovské Sliače. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Červený grúň zakončuje vetvu rázsochy, vybiehajúcej východným smerom z masívu Salatína () cez Salatínku (). Druhá vetva odtiaľto smeruje severným smerom na vrch Šlosiar (). Východným smerom leží Holý vrch (), Vysoká () a Krámec (), južným leží Veľká Oružná (), Javorina () a Hlinisko (), západným Tlstá (), Salatín a Malý Salatín () a severným Sliačska Magura (), Predná Magura () a Ľupčianska Magura (). Oblasť patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza Ľupčianka a jej prítoky. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol Červeného grúňa pokrýva súvislý, miestami riedky les, umožňujúci len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy a Malú Fatru.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný z Ráztockého sedla, príp. z Ľupčianskej doliny.
Červený grúň

Červený grúň môže byť:
Žakovský potok

Žakovský potok je potok v regióne Tatry, na území obcí Žakovce, Huncovce a Vrbov v okrese Kežmarok v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podtatranská kotlina. Ústi do Vrbovského potoka. Od prameňa po ústie vo vodnej nádrži "Vrbov" má dĺžku . Rád toku V. 
Prameň.
Pramení v v ústrednej oblasti územia obce Žakovce, katastrálneho územia Žakovce, v okrese Kežmarok v Prešovskom kraji, v poľnohospodárskom extraviláne, v regióne Tatry, na severozápadnom svahu vrchu "Žakovský kopec" s . 
Opis toku.
Od prameňa v tečie severovýchodným smerom cez poľnohospodársky extravilán, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v vteká do intravilánu Žakoviec, v podteká cestu z Huncoviec cez Žakovce do Vrbova a zároveň opúšťa intravilán Žakoviec, v priberá ďalší bezmenný ľavostranný prítok, preteká extravilán Žakoviec, v vteká na hranicu medzi obcami Žakovce a Vrbov, tečie priamo po obecnej hranici medzi obcami Žakovce a Vrbov, v pokračuje po obecnej hranici medzi obcami Huncovce a Vrbov, v priberá ľavostranný prítok potok Barich, v ústi do Vrbovského potoka ako jeho ľavostranný prítok.
"Žakovský potok" patrí do okresu Kežmarok v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podtatranská kotlina v geomorfologickom podcelku Popradská kotlina. Má jeden dôležitejší prítok: potok Barich.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Žakovský potok" má pôvod v názve obce Žakovce, na území ktorej vodný tok pramení a preteká. Z toponyma Žakovce bolo po rozšírení o formant "-ský", po systémovej redukcii o hlásky "-ce" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Žakovský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu dnešnej obce "Žakovce" sa viažu k roku 1209 v podobe "Isaac", 1263 "Iszak", 1651 "Zakocz", 1808 "Žakowce" . Názvoslovná autorita v štandardizačnom procese uprednostnila v roku 1920 miestnu nárečovú podobu názvu obce "Žakovce" pred etymologicky zdôvodnenou podobou názvu "Izákovce". 
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1975.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Žakovský potok" je jedinečným hydronymom (august 2022).
Dom Levski

Dom „Levski“ (), prípadne aj Kooperatívny dom „Levski“ () je administratívna budova z prvej polovice 20. storočia ležiaca v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Poloha.
Budova sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv medzi ulicami „Šesti septemvri“ (, doslova "bulvár Šiesteho septembra"), „Rajko Daskalov“ (, doslova "ulica Rajka Daskalova") a „Petko Karavelov“ (, doslova "ulica Petka Karavelova"). 
Charakteristika a dejiny.
Budova stojí na mieste predtým zbúraného zájazdného hostinca Karaul chan, ktorý na mieste stál približne 300 rokov. Často v ňom nocovali obchodné karavány z Dubrovníckej republiky, ktoré s vtedajším Filibe (Plovdivom) často obchodovali.
S výstavbou budovy sa začalo v roku 1925 a budova bola dokončená v priebehu roku 1926. Dom bol postavený podľa projektu sofijských architektov, Ivana Kanazirskeho a Petka Stoilova.
Jedná sa o veľkú administratívnu budovu, ktorá zapĺňa priestranstvo o veľkosti celého bloku medzi troma ulicami. Budova mala predstavovať typickú viacúčelovú administratívnu budovu, aké sa v tom čase stavali v krajinách západnej Európy a v akých boli na jednom mieste umiestnené kancelárie z rôznych odvetví služieb. V budove sa nachádzali kancelárie advokátov, architektov, inžinierov, ako aj finančných a obchodných sprostredkovateľov. Na prízemí budovy sa nachádzali obchody a vo vnútornom dvore kaviarne.
Dom „Levski“ sa po otvorení stal jedným z centier miestneho obchodu. Budova do súčasnosti slúži svojmu pôvodnému účelu.
Kitchener (Ontário)

Kitchener je kanadské mesto v provincii Ontário. Spolu s mestom Waterloo je považované za súmestie Kitchener-Waterloo. Spolu s Waterloo, Cambridge a ďalšími obcami tvorí Regional Municipality of Waterloo. Do roku 1916 sa Kitchener volal Berlin.
Poloha.
Mesto sa nachádza v strednej časti juhozápadného Ontária.
Dejiny.
Pred rokom 1784 oblasť patrila kmeňu Mississauga. V roku 1803 územie získali pennsylvánski Mennoniti čím založili stredisko nemecko-jazyčného osídlenia. Mennoniti svoje pozemky vymerali podľa iného vzorca ako v ostatnom Ontáriu a vynechali miesto pre cesty. Ulice sú tak vedené kľukato. Berlin ležal na železnici Grand Trunk Railway, čo podporilo jeho ekonomický rozvoj. V 90. rokoch 19. storočia v meste vznikli viaceré parky. Status mesta Kitchener získal v roku 1912. V roku 1916, počas prvej svetovej vojny, mesto zmenilo názov na Kitchener. Hlavne majitelia obchodov sa tak snažili vyhnúť podozreniam z nelojality. Počas druhá svetovej vojny v meste fungovala výcviková základňa Canadian Women’s Army Corps. Od roku 1960 má mesto priamy prístup k Diaľnici 401 čo malo pre mesto veľký dopad. V roku 1993 bola vybudovaná nová radnica mesta.
Mestská administratíva.
Waterloo Township bol súčasťou Wellington District do roku 1849, v tom roku sa "districts" zmenili na "counties". Najskôr bolo mesto súčasťou United Counties of Wellington, Waterloo and Grey, od roku 1853 sídlom Waterloo County. V roku 1912 sa mesto oddelilo od County. K 1. januáru 1973 vznikla regionálna správa Region of Waterloo, na starosti má plánovanie a služby ako políciu, záchrannú službu, odpad a sociálne byty.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 256 885 obyvateľov. Podľa sčítania v roku 2016 malo mesto 233 222 obyvateľov, z toho 162 160 uvádza ako rodný jazyk angličtinu, 2 775 francúzštinu a 60 595 neoficiálne jazyky, z toho 20 jazyky pôvodných obyvateľov. 395 ľudí uvádza češtinu, 325 slovenčinu a 4 570 nemčinu. 1 080 ľudí udalo ako etnický pôvod český, 965 slovenský, 295 československý a 51 050 nemecký. Kitchener je obyvateľstvom najväčšie mesto Waterloo Region.
Ekonomika.
50 tisíc ľudí stále pracuje vo výrobnom sektore, 30 tisíc v technologickom sektore.
Najväčším zamestnávateľom v Kitcheneri je Manulife Financial, po ňom Dare Foods. Z mesta sa vytratili iné sektory ako obuvnícky, nábytkársky a kožiarenský.
Školstvo.
V meste sídli Conestoga College, v blízskom Waterloo University of Waterloo a Wilfrid Laurier University.
Kultúra.
Dve z najväčších miest pre konaní hudobných a divadelných akcií sú Kitchener Memorial Auditorium, zvané „The Aud“ a Centre In The Square, medzi organizácie patria Kitchener-Waterloo Symphony Orchestra a Grand Philharmonic Choir. V meste sa koná deväťdňový Oktoberfest.
Šport.
V meste hrajú Kitchener Rangers z Ontario Hockey League.