Fu (báseň)

Fu (, ) je literárny žáner, ktorý vznikol v Číne v období dynastie Chan. 
Pôvod básní fu je nejasný, vplyv na nich mali školy rétoriky vtedajších politických poradcov, hádanky filozofa Sün-c’a, ktoré sa označovali slovom "fu", a štýl, ktorým boli napísané "Piesne z Čchu". Stavba verša je odvodená od "Piesní z Čchu", z ktorých vzniká tzv. štýl "Sao" (sao-tchi fu 骚体賦): verše sú rozdelené na tri a dve slabiky, medzi ktorými tvorí spojovací člen "ér" 而 cézuru; prvý verš sa končí zvolacou časticou "xī" 兮. Oproti "Piesniam z Čchu" majú popisné básne fu nezvyčajne dlhú formu, ktorá sa vysvetľuje tým, že prebehol proces sekularizácie náboženských prvkov zo starších piesní. Namiesto šamanov a bohýň sa vyzdvihujú panovníci a chvália sa ich činy.
Opisné básne fu sú písané v rýmoch, jeden verš sa môže skladať z troch až siedmich (niekedy i viacerých) slabík a často sú opatrené prozaickým predhovorom, niekedy sa za nich pridáva veršovaný epilóg. Vyskytujú sa v nich časté aliterácie a asonancie. 
Čo sa týka ich obsahu, sú typické tým, že obsahujú dlhé výpočty zvierat, rastlín, osôb a udalostí. Stále opakovanie a variácie onomatopoézií, synoným, antitéz a hyperbol má pôsobiť ako magické zaklínanie, ktoré má privodiť vládcovi posvätnú auru. Aj obľúbené motívy vyskytujúce sa v opisných básňach fu odkazujú na kvázi-náboženský charakter týchto básní: cisárovu obetu nebesám a zemi, hlavné mesto ako centrum cisárskej moci a poľovačky v cisárskej obore. Básne fu vznikali pri dvoroch, nie však v paláci cisárov ale v palácoch princov na juhu krajiny.
Neskôr začali literáti písať aj o iných témach, prinášali súkromné témy a vyjadrovali vlastné pocity. Napríklad melancholická 鵩鸟赋 (Fu o sove) opisuje život básnika Ťia Iho vo vyhnanstve a jeho pocit blížiacej sa smrti. Ďalšie osobné témy sú napríklad starosti pri pohľade na hlavné mesto, či nenaplnené city zo stretnutia s bohyňou.
Básne fu boli najvýznamnejším lyrickým žánrom dynastie Chan a následného obdobia rozdelenia. Boli považované za umeleckú a vzdelaneckú básnickú tvorbu a veľa básnikov siahalo po tomto štýle, aby opísali paláce, parky, mestá, ale aj pocity ako starosti, samotu či oddelenie. 
Autori.
Prvým autorom básní fu bol Sung Jü 宋玉, o ktorom ale máme málo informácií a je otázne či vôbec žil. Prisudzované sú mu "Báseň o hore Kao-tchang" 高唐赋 (Kao-tchang fu), "Báseň o bohyni" 神女赋 (Šen-nü fu) a "Báseň o vetre" 风赋 (Feng fu).
Najvýznamnejším autorom v štýle fu je S'-ma Siang-žu 司马相如, ktorý žil na dvore kráľa Wu-tiho. Jeho básne dosahujú barokové kvality a ospevujú cisársky dvor. V básňach vystupujú vymyslené postavy a kladie dôraz na fantastickosť. Je autorom až dvadsatich zachovaných básní fu, medzi inými "Báseň o love syna nebies" 天子游猎赋 (Tchien-c' jou-lie fu), "Báseň o velikánovi" 大人赋 (Ta-žen fu) a "Báseň o vysokej bráne" 长门赋 (Čchang-men fu). 
Oslavné popisy cisárskej družiny nachádzame u Jang Siunga 扬雄. Vo svojich básňach často využíva aj citácie z konfuciánskych spisov. K jeho básňam v štýle fu sa radia "Báseň o love" 羽猎赋 (Jü-lie fu) a "Báseň o vysokých osikách" 长扬赋 (Čchang-jang fu).
Konkubína Pan Ťie-jü 班婕妤, ktorá bola vďaka intrigám odsunutá z hlavného háremu do vedľajšieho paláce, popisuje svoje životné osudy vo fu s názvom "Báseň o sebaľútosti" 自伤赋 (C'-šang fu). 
V štýle fu písal poéziu aj chanský historik Pan Ku 班固. Jeho básne sú osobnejšie, časté sú reflexie na minulosť. Zachovali sa "Báseň o dvoch hlavných mestách" 两都赋 (Liang tu fu) a "Báseň o komunikácii" 幽通赋 (Jou tchung fu).