Neošamanizmus

Neošamanizmus predstavuje modernú podobu šamanizmu, systému viery a praxe v oblasti komunikácie s duchovným svetom.
História.
Rozvoj neošamanizmu –  moderného západného šamanizmu – začal v šesťdesiatych rokoch minulého storočia. Jeho vznik je spojený s narastajúcim záujmom o iné duchovné učenia, ochranu životného prostredia, odvrátenia sa od cirkvi a hľadanie existenciálnej alternatívy. Tradičné šamanské praktiky boli novo interpretované na základe západného mestského kontextu. Tento vývoj ovplyvnil Mircea Eliade, ktorého romanticky podfarbená interpretácia šamanizmu ako globálneho fenoménu spočívajúca v tom, že ľudstvo na základe kontaktu s pôvodnými mýtmi nájde cestu k stratenej božskej harmónii sa teší veľkému záujmu duchovného hnutia new age.
Kľúčom pre rozvoj neošamanizmu boli publikácie antropológa Carlosa Castanedu, ktorý v rámci popisu šamanského učenia získaného u jeho učiteľa Dona Juana Matusa popisuje "„nie-európsku interpretáciu reality a hľadanie hlbokých vedomostí o fungovaní vesmíru“". Castanedove dielo, ktoré sa stalo spúšťačom nového náboženského hnutia, prilákalo tisícky ludi, ktorí hľadali duchovnosť  – spiritualitu. Ale pravdivosť Castanedových publikácií, ako aj samotná existencia Dona Juana Matusa bola v akademickej rovine spochybnená. Jedna časť akademického sveta sa od Castenadu odvracia, zatiaľ čo druhá sa s jeho dielom stotožňuje.
Druhým najdôležitejším dielom, ktoré popisuje neošamanizmus je kniha „Cesta šamana“ ("The Way of the Shaman: A Guide of Power and Healing", 1980) Michaela Harnera, ktorý sa so svetom šamanizmu zoznámil v rámci svojej práce ako antropológ, keď priamo pôsobil v rôznych indiánskych kmeňoch. On, na rozdiel od Castanedu vie svoje skúsenosti opísané v tejto knihe skutočne dokázať. Harner sa časom rozhodol so svojimi dlhoročnými znalosťami z oblasti šamanizmu podeliť so širokou verejnosťou. Na základe svojich skúseností a porovnaním mnohých štúdií sa pokúsil nájsť spoločného menovateľa v rôznych šamanských tradíciách, ktoré zhrnul pod pojem core šamanizmus. Harnerova metóda sa stala základom pre založenie inštitúcie „Nadácia pre štúdium šamanizmu“ (Foundation for the Shamanic Studies (FSS) 1979), ktorá je jedným z najdôležitejších centier neošamanizmu.
Treba spomenúť aj prínos švédskej antropologičky Galiny Lindquist, ktorá vo svojich prácach pomáhala ukázať, že neošamanizmus nebol vytvorený čisto pre potreby obyvateľov Západu, ale myšlienky a tradície šamanizmu sú aj v západnej tradícii hlboko zakorenené.
Záujemcovia o výuku neošamanských praktík sa ich môžu naučiť pomerne rýchlo a ľahko. Ale, u tradičných šamanov je výučba spojená s dlhodobým a nebezpečným výcvikom. V tradičných kultúrach šamanské činnosti slúžia k prospechu celej spoločnosti, pričom v neošamanizme ide o individuálnu sebarelizáciu a svojpomoc.
Hlavné koncepty neošamanizmu.
Neošamanská scéna nie je homogénnym poľom s jednotným konceptom a metódami. Harnerove centrum v USA a v Európe môžeme považovať za akúsi centrálu moderného šamanizmu, pričom Amerika sama o sebe má širší rozsah. Rozdiely sú bežné nielen v obsahu, ale aj v rastúcej konkurencii rôznych skupín na trhu.
S Harnerovou metódou je úzko spojené aj pôsobenie Šandinávskeho centra pre štúdium šamanizmu (Scandinavian Center for Shamanic Studies). Antropologička Galina Lindquist, ktorá na základe pozorovania a následného analyzovania šamanských kurzov a ich účastníkov uvádza ako ťažiskové nasledujúce pojmy: