Sixtínska kaplnka

Sixtínska kaplnka (iné názvy: Sixtova kaplnka, Kaplnka Sixtova; , ) je sakrálna stavba, ktorú ako súčasť Apoštolského paláca vo Vatikáne dal postaviť pápež Sixtus IV. v rokoch 1473 – 1484; pôvodne pápežova súkromná kaplnka vznikla podľa plánov Giovanniho de Dolciho a Baccia Pontelliho.
Sixtínska kaplnka patrí k najznámejším a turistami najviac vyhľadávaným miestam v Ríme a tvorí súčasť prehliadkovej expozície Vatikánskych múzeí. Od roku 1984 je spolu s ostatnými architektonickými pamiatkami Vatikánu zapísaná v Zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Architektúra stavby.
Z architektonického hľadiska je Sixtínska kaplnka pomerne jednoduchou stavbou. Tvorí ju rozľahlý sálový priestor (vnútorné rozmery 40,9 x , výška ) s plytkou valenou klenbou s lunetami, členený mramorovou prepážkou dekorovanou girlandami, úponkami a puttami, ktorú so speváckym chórom na pravej strane vytvorili renesanční sochári Mino da Fiesole, Giovanni Dalmata a Andrea Bregno.
Fresková výmaľba.
Sixtínska kaplnka je preslávená predovšetkým freskovou výzdobou stien a stropu dielami najvýznamnejších talianskych renesančných umelcov.
Na obidvoch bočných stenách je po šesť veľkých freskových obrazov s výjavmi zo života Ježiša Krista (na pravej strane) a Mojžiša (na ľavej strane), maľovaných v r. 1481 – 1482 toskánskymi a umbrijskými maliarmi (Pinturicchiom, Sandrom Botticellim, Cosimom Rosellim a ďalšími).
Práce na nástenných maľbách trvali od júla 1481 do mája 1482, teda pomerne krátku dobu: sotva jedenásť mesiacov. Maliari povolaní do Ríma najprv vytvorili vzorky fresiek, ktoré boli z umeleckého ale aj z liturgického hľadiska podrobené odbornému preskúmaniu pápežom ustanovenou komisiou. Po kladnom ohodnotení predlôh umelci dostali v októbri 1481 objednávku na vytvorenie celej série príbehov. Obrazový program kaplnky obsahoval cyklus scén zo Starého a z Nového zákona o živote Mojžiša a Krista. Príbehy začínali pri oltárnej stene – tu namaľované fresky však o polstoročie ustúpili Michelangelovmu "Poslednému súdu " – pokračovali pozdĺž dlhých stien kaplnky a končili pri vstupnej stene. Nad týmito obrazmi bola namaľovaná galéria pápežských portrétov a spodnú časť stien zaplnili vyobrazené drapérie. Jednotlivé scény z oboch cyklov obsahujú vzájomné typologické odkazy. Scény vychádzajúce zo Starého i Nového zákona sú chápané ako jeden celok, tvoria myšlienkovú jednotu; Mojžiš predstavuje Kristovho predchodcu.
Severná stena.
Severná stena (pri pohľade smerom k oltáru pravá stena) je vertikálne rozdelená na štyri samostatné pásy fresiek (odspodu):
Južná stena.
Južná stena (pri pohľade smerom k oltáru ľavá stena) je vertikálne rozdelená na štyri samostatné pásy (odspodu):
Vstupná stena.
Podobne ako obe bočné steny je vertikálne rozdelená na štyri samostatné pásy fresiek (odspodu):
Strop.
Maliarsku výzdobu Sixtínskej kaplnky dovŕšil Michelangelo Buonarroti, keď z poverenia pápeža Júliusa II. sa pustil do výmaľby stropu (predtým tam bola zobrazená hviezdna obloha) s pomocníkmi povolanými z Florencie. Túto časť však zničil a pokračoval sám. Nevýraznú klenbu rozčlenil architektonickými motívmi na rôzne veľké polia, stredné naplnil výjavmi zo stvorenia sveta (o Adamovi a o Noemovi), pri rohoch menších obrazov umiestnil postavy nahých mladíkov, medzi lunety päť sibýl a sedem prorokov, v rohových častiach predobrazy spasenia ľudstva a nad oknami Ježišových predkov. Obsahovo tak nadviazal na obrazy bočných stien, maliarsky rozvíjajúc svoje sochárske zámery. Strop dokončil v roku 1512.
Medzi Michelangelom a pápežom Júliusom II. prebiehali neustále spory. Michelangelo narážal na neuveriteľnú náladovosť pápeža, na jeho nezvyčajné lakomstvo, na opätovné pokusy obrať umelca o jeho zaslúžený honorár o i námietky pápeža proti umelcovým predstavám o výmaľbe Sixtínskej kaplnky. Pápež chcel vidieť na klenbe kaplnky dvanásť apoštolov, no Michelangelove predstavy boli úplne iné. Umelec si napokon svoje predstavy presadil a rozhodol sa pre maľby vychádzajúce z knihy Genezis: Stvorenie sveta. Boh Otec tvoriaci svet a prvých ľudí, vznášajúci sa nad vodami až po potopu, pri ktorej sa zachránil iba koráb Noeho, akoby sa príbeh stvorenia zjavoval na oblohe, akoby ignoroval architektúru s jej klenbami a povalami – a nikde ani náznak či najmenší poukaz na matku Cirkev. Naopak, Michelangelo sa vyhol každej narážke, ešte aj tam, kde sa táto súvislosť priam vnucovala, pri vypĺňaní dvanástich oblúkov nad oknami kaplnky sa nerozhodol pre stvárnenie dvanástich apoštolov – namaľoval päť sibýl a sedem prorokov.
Strop kaplnky je vizuálne priečne rozdelený na deväť sekcií (okrem toho dve krajné sekcie tvoriace prechod medzi stropnou a nástennou výmaľbou), v ktorých sa striedajú biblické výjavy. Celkovo strop obsahuje osemdesiatdva malieb jedinečne skombinovaných do harmonicky a kompozične uceleného celku (opis pozri obrázok vyššie Schéma stropných fresiek). Z toho je: 
Oltárna stena.
Umeleckým a ideovým vyvrcholením interiérovej výmaľby kaplnky je Michelangelova freska "Posledný súd" na čelnej (západnej) stene. Podľa hodnotenia odborníkov sa freska radí k jedným z najveľkolepejších diel v dejinách maliarstva.
Prípravné práce začal Michelangelo na príkaz pápeža Klementa VII. v roku 1534; samotnú prácu previedol v rokoch 1536 – 1541 za pápeža Pavla III.
Po odhalení "Posledného súdu" v roku 1541 sa proti dielu zdvihli početné hlasy. Maliar a teoretik umenia Lodovico Dolce v roku 1557 napísal: "„Kto by sa odvážil tvrdiť, že v chráme svätého Petra, hlavy apoštolov, v Ríme, kde sa zhromažďuje celý svet, a v kaplnke samotného pápeža, je slobodné, aby človek videl zobrazené také množstvo nahých tiel, ktoré nemravne vystavujú svoje predky i zadky“".
Keď Tridentský koncil v roku 1563 odsúdil zobrazovanie nahoty v náboženskom umení, boli na príkaz pápeža Pia IV. v roku 1565 Daniele da Volterrom pohlavné orgány postáv zakryté rúškami.
Sixtínska kaplnka dnes.
Kaplnka v súčasnosti okrem toho, že tvorí súčasť prehliadkovej trasy návštevníkov Vatikánskych múzeí je živým sakrálnym priestorom. Jej najdôležitejšie využitie nastáva po skone niektorého z pápežov. Od roku 1870 je totiž pravidelným miestom konania tzv. konkláve, t. j. voľby nového pontifika.
Zaujímavosť.
Viacero pápežov po Júliusovi II. si po zhliadnutí Michelangelovej stropnej maľby "Stvorenie Adama" kládlo otázku, prečo umelec práve stvorenému Adamovi, ktorému Boh Otec v letku podá svoj životodarný ukazovák, namaľoval pupok, keď mu predsa nikdy nemusel odrezať pupočnú šnúru: "„Vtedy Hospodin Boh stvárnil človeka z prachu zeme a vdýchol mu do nozdier dych života, a človek sa stal živou dušou“" (Gen: 2,7). Viackrát sa vyskytli snahy pupok odstrániť.