Európske právo

Európske právo je jedným z mnohých odvetví práva. Pojem Európske právo môže byť chápaný rôzne podľa uhlu pohľadu:
Ďalej sa tento článok zaoberá už len Európskym právom z pohľadu európskej integrácie.
Delenie Európskeho práva.
Európske právo sa pred prijatím Lisabonskej zmluvy delilo na úniové právo a komunitárne právo. To súvisí s tzv. trojpilierovou štruktúrou Európskeho práva. Do prvého piliera patria oblasti spadajúce pod Európske spoločenstvo pre atómovú energiu (EURATOM), Európske spoločenstvo (ES, predtým Európske hospodárske spoločenstvo – EHS) a Európske spoločenstvo uhlia a ocele (ESUO). Druhý pilier tvorí spoločná zahraničná a bezpečnostná politika a tretí pilier tvorí spolupráca v oblasti justície a vnútra. Druhý a tretí pilier sú upravené v rámci zmluvy o EÚ. Lisabonská zmluva odstránila trojpilierovú štruktúru, ako aj delenie európskeho práva na komunitárne a úniové právo. V súčasnosti sa používa jednotne pojem právo EÚ alebo úniové právo, ktorý označuje právo EÚ a EURATOMu. Nemenej dôležité je delenie podľa stupňa právnej sily.
Primárne právo.
Primárne právo tvoria zmluvy o ESUO, EURATOM a EHS, v znení zmien a doplnkov ako ich pozmenili:
Zaraďujú sa sem tiež zmluvy o pristúpení a medzinárodné dohody uzatvorené medzi členskými štátmi v rámci posilnenej spolupráce.
Všeobecné právne zásady.
Všeobecné právne zásady sú základnými princípmi vytvorenými ESD, v medziach ktorých musí Spoločenstvo konať. Nerešpektovanie týchto zásad môže viesť k neplatnosti právneho aktu. Medzi všeobecné zásady patria:
Medzinárodné zmluvy uzavreté ES s tretími štátmi.
Medzinárodné zmluvy uzavreté Spoločenstvom, sú záväzné pre orgány spoločenstva aj pre členské štáty.
Sekundárne právo.
Komunitárne sekundárne právo sú právne normy vytvorené orgánmi Európskej únie (Komisiou, Radou, Európskym parlamentom), na základe primárneho práva a predpísaným spôsobom. Do prvého piliera zaraďujeme nasledovné sekundárne akty:
Nariadenia sú záväzné právne akty, ktoré sú "priamo použiteľné vo všetkých členských štátoch". Smernice sú "záväzné pre členské štáty vzhľadom na výsledok", ktorý sa má dosiahnuť. Rozhodnutia sú "individuálne právne akty" záväzné pre toho, komu sú určené. Odporúčania a stanoviská "nie sú právne záväzné", ale môžu mať vplyv pri výklade iných právnych aktov. 
V druhom a treťom pilieri (úniové právo) je postup tvorby sekundárneho práva pozmenený a odlišná je aj forma právnych aktov. Do druhého piliera zaraďujeme tieto akty prijímané Radou EÚ:
Sekundárne právne akty v oblasti tretieho piliera prijíma Európska Rada a zaraďujeme sem:
Rozhodnutia ESD.
Rozhodnutia Európskeho súdneho dvora, resp. Súdu prvého stupňa nemajú povahu precedensu (ako je tomu napr. pri rozhodnutiach amerického "Supreme Court"). Aj napriek tomu majú rozhodnutia ESD a SPS veľkú váhu a ak sa nejaký právny názor objavuje v ich judikatúre opakovane, zväčša sa s ním stotožnia aj ostatné orgány EÚ i samotné členské štáty
Vývoj.
Myšlienka zjednotenej Európy nie je nová, ale stretávame sa s ňou v celej histórii. Európska integrácia, tak ako ju poznáme dnes, sa však začala vyvíjať až po druhej svetovej vojne.
Zakladajúce zmluvy.
Ako prvá bola podpísaná Zmluva o Európskom spoločenstve uhlia a ocele, medzi Belgickom, Francúzskom, Holandskom, Luxemburskom, Nemeckom a Talianskom. Táto zmluva bola ako jediná podpísaná na určité obdobie (50 rokov) a je platnosť uplynula 23. júla 2002.
Táto zmluva bolo čoskoro nasledovaná zmluvami zakladajúcimi Európske hospodárske spoločenstvo a Európske spoločenstvo pre atómovú energiu. V roku 1965 bola podpísaná Zmluva o zlúčení inštitúcií týchto spoločenstiev. V tomto období už existovali Rada, Komisia, Zhromaždenie (predchodca Európskeho parlamentu) aj Súd či Hospodársky a sociálny výbor.
V roku 1973 došlo k prvému rozšíreniu o nových členov – Dánsko, Írsko a Spojené kráľovstvo. V roku 1979 sa konali prvé priame voľby do Európskeho parlamentu. V roku 1981 sa k Spoločenstvu pridalo Grécko.
Jednotný európsky akt.
Jednotný európsky akt bol prijatý v roku 1986 a ide o jednu z najväčších zmien zakladajúcich zmlúv. Medzi najdôležitejšie zmeny, ktoré priniesol, patrí:
V roku 1986 sa tiež Spoločenstvo rozšírilo o dva nové členské štáty – Španielsko a Portugalsko.
Maastrichtská zmluva.
Zmluva o Európskej únii alebo Maastrichtská zmluva bola podpísaná 7. februára 1992 a platnosť nadobudla 1. novembra 1993. Tým vznikla Európska únia. Najväčší prínos Maastrichtskej zmluvy je v tom, že zaviedla dva nové piliere, v ktorých sú upravené spoločná zahraničná a bezpečnostná politika a spolupráca v oblasti justície a vnútra. Tak vznikla známa trojpilierová štruktúra EÚ (Európska únia nenahrádza, ale dopĺňa Európske spoločenstvá). Medzi ďalšie zmeny môžeme zaradiť:
V roku 1995 sa Európska únia rozšírila o ďalších troch členov – Fínsko, Rakúsko a Švédsko.
Amsterdamská zmluva.
Amsterdamská zmluva bola podpísaná 2. augusta 1997. Medzi najvýznamnejšie zmeny, ktoré priniesla Amsterdamská zmluva patrí:
Zmluva z Nice.
Zmluva z Nice bola prijatá v roku 2000. Jej hlavným cieľom bolo pripraviť Európsku úniu na prijatie nových členských krajín. Zmluva z Nice priniesla najmä tieto zmeny:
Na tej istej konferencii bola tiež oficiálne schválená Charta základných práv Európskej únie, ale len ako politicky a nie právne záväzný dokument. Od 1. mája 2004 má EÚ desať nových členov. Sú nimi Cyprus, Česko, Estónsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Malta, Poľsko, Slovensko a Slovinsko.
Ústavná Zmluva EÚ.
Ústavná zmluva EÚ alebo tiež Zmluva o Ústave pre Európu bola podpísaná 29. októbra 2004 v Ríme. Ústavná zmluva si kládla za cieľ vytvoriť ústavu pre Európsku úniu a mala nahradiť obsahovo sa prelínajúcu sadu existujúcich zmlúv. Proces jej ratifikácie však nebol úspešne zavŕšený, keďže ju odmietli občania Francúzska i Holandska. Lídri Európskej únie v roku 2007 rozhodli, že vypracujú návrh novej reformnej zmluvy, ktorá dostala názov Lisabonská zmluva. Lisabonská zmluva preberá prevažnú časť obsahu Ústavy pre Európu, vynechala však niektoré politicky citlivé ustanovenia, najmä symboly Únie, ktoré sa považujú za príčinu krachu Ústavy, ako je hymna, vlajka, motto, Deň Európy a opúšťa aj samotný názov "Ústava". Lisabonská zmluva po ratifikácii vo všetkých členských štátoch Únie nadobudla platnosť k 1. decembru 2009.
Lisabonská zmluva.
Lisabonská zmluva nadobudla platnosť 1. decembra 2009. Ide o zmluvu, prostredníctvom ktorej sa menia zakladajúce zmluvy Európskej únie najmä tak, že
Legislatívny proces.
Legislatívny proces v EÚ nie je jednotne upravený. Namiesto toho existujú viaceré postupy, ktoré sa používajú v závislosti od toho v akej oblasti sa má právny akt prijať. Komisia má vo všetkých prípadoch výlučné právo legislatívnej iniciatívy, ale postupy sa líšia podľa toho, do akej miery a akým spôsobom sú na nich zainteresované Rada a Európsky parlament.
Konzultačný postup.
Konzultačný postup je najstarším legislatívnym postupom, v ktorom figuruje Európsky parlament. Jeho podstatou je to, že pred tým, než Rada prijme rozhodnutie (na základe návrhu Komisie), je povinná požiadať o konzultáciu Európsky parlament. Rada ale názor Európskeho parlamentu nemusí rešpektovať.
Kooperačný postup.
Kooperačný postup, je novší ako konzultačný postup a do európskeho práva ho priniesol Jednotný európsky akt v roku 1986. Postup je nasledovný:
Spolurozhodovací postup.
Spolurozhodovací postup do európskeho práva priniesla zmluva o EÚ v roku 1992. Tento postup takmer vo všetkých prípadoch nahradil staršie postupy, a tak opätovne posilnil právomoci Európskeho parlamentu. 
Komisia predloží návrh Európskemu parlamentu a následne Rade. 
Súhlas Európskeho parlamentu.
Inštitút súhlasu Európskeho parlamentu do európskeho práva zaviedol, rovnako ako aj kooperačný postup, Jednotný európsky akt. V prípade, že to Zmluva ustanovuje, môže Rada prijať určitý návrh len na základe predchádzajúceho súhlasu Európskeho parlamentu. Najznámejší prípad, kedy sa takýto súhlas vyžaduje, je pri prijímaní nových členov do EÚ.
Postupy bez účasti EP.
Aj napriek tomu že postavenie Európskeho parlamentu sa neustále posilňuje, stále existujú aj oblasti, kde rozhodnutie prijíma len Rada na návrh Komisie, alebo dokonca samotná Komisia v oblasti dohľadu nad verejnými podnikmi.