Mick Taylor

Michael Kevin Taylor, známy pod menom Mick Taylor (* 17. január 1949, Welwyn Garden City, Hertfordshire, Spojené kráľovstvo) je anglický gitarista, známy najmä ako bývalý člen skupín John Mayall &amp; the Bluesbreakers (19671969) a The Rolling Stones (19691974). Ako člen kapely Rolling Stones účinkoval v období nahrávania albumov: "Let It Bleed" (1969), "Get Yer Ya-Ya’s Out!" (1970), "Sticky Fingers" (1971), "Exile On Main St." (1972), "Goats Head Soup" (1973) a "It’s Only Rock ’n Roll" (1974).
Po odchodu z Rolling Stones v decembri 1974 Taylor spolupracoval s mnohými ďalšími umelcami a vydal niekoľko sólových albumov. Od novembra 2012 sa zúčastnil v Londýne a Newarku na koncertoch k 50. výročiu Stones a v roku 2013 na turné skupiny 50 &amp; Counting, ktoré sa konalo v Severnej Amerike, na festivale v Glastonbury a v v londýnskom Hyde Parku. V roku 2011 bol Mick Taylor umiestnený v hodnotení časopisu "Rolling Stone" na 37. mieste zoznamu 100 najlepších gitaristov všetkých čias. Slash, gitarista z kapely Guns N' Roses tvrdí, že Mick Taylor patrí medzi hudobníkov, ktorý mal na jeho hudobnú kariéru najväčší vplyv.
Životopis.
19491969: Začiatky.
Mick Taylor sa narodil vo Welwyn Garden City. Vyrastal v Hatfielde, kde jeho otec pracoval ako montér pre leteckú spoločnosť De Havilland. Na gitare začal hrať ako deväťročný. Učil sa od matkinho mladšieho brata. Ako tínedžer so spolužiakmi zakladal kapely, ktoré hrávali pod menami ako Juniors a Strangers. Vystúpili aj v televízii a vydali singel. Časť členov týchto kapiel sa stala súčasťou skupiny v roku 1965 The Gods. V nej spolu s ním hrali aj hudobníci ako Ken Hensley (ktorý neskôr patril k frotmanom kapely Uriah Heep), Greg Lake (neskôr člen superskupiny Emerson, Lake and Palmer) a John Glascock (neskôr basgitarista kapely Jethro Tull). V roku 1966 The Gods boli jednou z predskupín kapely Cream na koncerte v Starlite Ballroom vo Wembley. V tom istom roku, dňa 17. apríla ako sedemnásťročný Mick Taylor šiel pozrieť v The Hop, Woodhall Community Centre, Welwyn Garden City na vystúpenie skupiny Bluesbreakers Johna Mayalla. Krátko na to od The Gods odišiel a nahradil Petra Greena, ktorý v tom čase zakladal svoju kapelu Fleetwood Mac. S Bluesbreakers Johna Mayalla Mick Taylor absolvoval turné a nahral album "Crusade" . V rokoch 1966 až 1969 si Taylor rozvinul gitarový štýl, ktorý je založený na blues s latinskými a džezovými vplyvmi. S Bluesbreakers gitaru nahrával na albumoch "Crusade", "Diary of a Band", "Bare Wires" a "Blues from Laurel Canyon". Neskôr sa venoval aj hre na slide gitaru.
19691974: The Rolling Stones.
V roku 1969 v kapele The Rolling Stones pretrvávali problémy s Brianom Jonesom, skupina sa rozhodovala medzi viacerými altermatívami, no napokon sa rozhodli pre Micka Taylora, ktorého Jaggerovi odporučil John Mayall. Mick Taylor najprv s Rolling Stones nahrával ako štúdiový hudobník. Jaggerovi s Keithom Richardsom sa pozdával a tak ho pozvali nasledujúci deň späť, aby v skúšaní a nahrávaní s kapelou pokračoval. Pre album "Let It Bleed" nanovo prehral gitaru v skladbách „Country Honk“ a „Live With Me“ a pre singel „Honky Tonk Women“, ktorý vyšiel v Spojenom kráľovstve dňa 4. júla 1969.
Taylorov prvý koncert s Rolling Stones sa konal dva dni po Jonesovej smrti na benefičnom koncerte v lodýnskom Hyde Parku dňa 5. júla 1969. Na základe aktuálnej udalosti bolo toto vystúpenie, pred odhadovaným počtom asi milión divákov, venované pamiatke Briana Jonesa.
Počas ich American Tour v roku 1972 spracoval novinár Truman Capote profily členov kapely do nakoniec nedokončeného článku pre časopis "Rolling Stone". Neskôr opísal moderátorovi Johnnymu Carsonovi v jeho "The Tonight Show" Micka Taylora ako „pekného blonďáka typom podobnom herečke Jean Harlowovej, ale hlúpom a úplne nezaujímavom.“
Medzi nahrávacími sedeniami žili členovia kapely v rôznych krajinách ako daňoví vyhnanci Spojeného kráľovstva, pričom sám Taylor po tom, čo strávil v skupine menej ako rok a pol dlžil britskej inštitúcii zodpovednej za výber priamych daní z vnútrozemských príjmov, Inland Revenue, 22 000 libier.. 
Počas svojho účinkovania s Rolling Stones, Taylor využil príležitosť pracovať aj na rôznych vedľajších projektoch. V júni 1973 sa na pódiu v Queen Elizabeth Hall pripojil k Mikeovi Oldfieldovi aby zahral na jeho koncerte k albumu "Tubular Bells." O účasť na tomto projekten Taylora požiadal Richard Branson. Bolo to preto, lebo Oldfield bol vtedy ešte relatívne neznámy a práve podpísal zmluvu s Bransonovým začínajúcim hudobným vydavateľstvom Virgin Records. Mick Taylor sa s Oldfieldom predstavil ešte raz v novembri 1973 pre televízne vysielanie BBC. Taylor tiež účinkoval na albumoch Herbieho Manna, "London Underground" a "Reggae", ktoré boli oba nahrané v roku 1973.
Po európskom turné v roku 1973, počas ktorého Taylor začal hrať po boku Billyho Prestona, sa u Richardsa zhoršovali problémy s drogami zhoršili, čím sa ohrozovala schopnosť kapely ďalej fungovať. V novembri 1973 Taylor podstúpil operáciu akútnej sinusitídy a vynechal niektoré nahrávania, na ktorých skupina začala pracovať v štúdiu Musicland v Mníchove na ich albume "It’s Only Rock ’n Roll". Tony Sanchez, fotograf a známy, neskôr tvrdil, že to súviselo s Taylorovým „neustále rastúcim“ užívaním kokaínu, hoci Taylor to neskôr odmietol ako „úplnú hlúposť.“ Počas prvých desať dní v Musiclande nahrávanie nedopadlo dobre. Väčšina požitých nahrávok albumu vznikla až v januári 1974 a potom v apríli v Stargroves, Jaggerovom panstve v Hampshire. Keď Mick Taylor po chorobe obnovil prácu s kapelou, bolo pre neho ťažké vychádzať s Richardsom, ktorý bol údajne urážlivý, odrádzal ho od hrania a tajne vymazával riffy, ktoré už nahral. Bill Wyman si pripomenul, že Taylor začal byť „veľmi náladový a frustrovaný.“ Podľa producenta Rolling Stones, Andyho Johnsa, sa Taylor sťažoval, že Jagger a Richards mu „nedovolia napísať žiadne piesne. Kedykoľvek má nápad stopnú ho.“ Johns uviedol, že k odchodu od Rolling Stones Taylora povzbudil, lebo že Taylor by „aj tak odišiel“. Mal z toho potom pocit viny, že ho vyprovokoval. Zvyšok kapely bol z toho radostne prekvapený a smiali sa, že sa ešte nestalo, žeby niekto od nich dobrovoľne odišiel. 
Taylorovo posledné vystúpenie s Rolling Stones pred jeho odchodom bolo v propagačných videách ku skladbám „It's Only Rock'n Roll (But I Like It)“ a „Ain't Too Proud to Beg“. V decembri 1974 Taylor oznámil, že z Rolling Stones odchádza. Zúčastnil sa s Mickom Jaggerom, Ronnie Woodom a hudobným producentom Marshallom Chessom párty, ktorú usporiadal Eric Clapton v Londýne. Oficiálne oznámenie odchodu vyšlo 12. a 16. decembra 1974. 
Taylor na koncerte s Rolling Stones je v nahrávke na albume "Get Yer Ya-Yas Out!", ktorá vznikla v novembri 1969 v New Yorku a v Bostone. Je aj v dokumentárnych filmoch "Stones in the Park" (vydaný na DVD v roku 2001), "Gimme Shelter" (uvedený v roku 1970) a "Cocksucker Blues" (ktorý oficiálne nevyšiel) a v koncertnom filme "Ladies and Gentlemen: The Rolling Stones" (premietaný v kinách v roku 1974). Koncertné vystúpenia Micka Taylora s kapelou sa nachádzajú aj na bootlegoch z turné Rolling Stones v rokoch 1969 až 1973. 
1975súčasnosť.
V porovnaní s obdobím s Rolling Stones sólová kariéra Micka Taylora nebola príliš úspešná. Začiatkom roku 1989 boli Rolling Stones, t.j. členovia skupiny: Mick Jagger, Keith Richards, Charlie Watts, Bill Wyman, Ronnie Wood, Brian Jones, aj Mick Taylor a Ian Stewart, uvedení do americkej rokenrolovej sieni slávy.
Po odchode z Rolling Stones založili kapelu Mick Taylor, Jack Bruce, klávesistka Carla Bley a bubeník Bruce Gary. V roku 1975 začali v Londýne skúšať a absolvovali spolu koncertné turné. Žánrovo kapela inklinoval skôr k džezu. Vystúpili aj na holandskom festivale Pinkpop, no nasledujúci rok sa rozpadli. Z ich krátkej spolupráce vzniklo vystúpenie nahrané 1. júna 1975 a vydali ho ako The Jack Bruce Band v roku 2003 na CDpod názvom "Live at the Manchester Free Trade Hall". Oficiálne je ešte známe ich vystúpenie v programe BBC, "The Old Grey Whistle Test". 
V roku 1977 Mick Taylor bol v Rainbow Theatre v Londýne špeciálnym hosťom kapely Little Feat, kde hral spolu s ich s vtedajším frontmanom Lowellom Georgeom na slide gitaru v skladbe „Apolitical Blues“. Túto nahrávku dala kapela na ich koncertný album "Waiting for Columbus". V lete 1977 Mick Taylor spolupracoval s kapelou Pierre Moerlen's Gong na nahrávaní ich albumu "Expresso II", ktorý vyšiel v roku 1978. 
V roku 1988 Mick Taylor nahral gitarové sólo v singli Joan Jett &amp; the Blackhearts, „I Hate Myself for Loving You“, ktorý sa v rebríčku "Billboard" Hot 100 dostal do Top 10. V tmto istom roku spolupracoval aj na nahrávaní sólového albumu Keitha Richardsa,"Talk Is Cheap."
V roku 2003 sa Mick Taylor spolu s Ericom Claptonom na 70. narodeninovom koncerte v Liverpoole opäť stretol s Johnom Mayallom. O rok neskôr, na jeseň 2004, sa pripojil aj k Johnovi Mayallovi a Bluesbreakers na turné po Spojenom kráľovstve. Počas októbra 2007 so skupinou Experience Hendrix absolvoval turné po východnom pobreží USA. Skupina Experience Hendrix sa objavila na sérii koncertov na počesť Jimiho Hendrixa a jeho hudobného odkazu. Medzi ďalších hráčov na tejto akcii patrili Taylor, Mitch Mitchell, Billy Cox, Buddy Guy, Hubert Sumlin a Robby Krieger. V roku 2012 sa Taylor opäť pripojil ako špeciálny hosť na ich turné 50 &amp; Counting Tour ku kapele The Rolling Stones, kde zvyčajne hral sólovú gitaru v skladbe „Midnight Rambler“.
Používané nástroje.
Počas svojej kariéry Mick Taylor používal rôzne gitary, no väčšinou je spájaný so značkou Gibson Les Paul. Jeho prvý Les Paul bol kúpený, keď ešte hral s The Gods (v roku 65 z obchodu Selmer v Londýne). Svojho druhého Les Paul získal v roku 1967 krátko po vstupe do The Bluesbreakers. V Olympic Studios kúpil gitaru Gibson Les Paul, ktorú práve predával Keith Richards. Na turné '72/'73 Taylor použil pár gitár Sunburst Les Paul bez vibráta Bigsby. Pri nahrávaní albumov "Sticky Fingers" a Exile On Main St. používal aj agitaru Gibson ES-355, na turné v rokoch 1969, 1970 a 1971 Gibson SG a občas gitary Fender: Fender Stratocaster a Fender Telecaster. Na inštruktážnom DVD "Mick Taylor: Rock Blues a Slide Guitar" použil gitaru Fender Stratocaster. V roku 1997 začal Mick Taylor používať aj gitaru Vigier Excalibur.
Hoci je Mick Taylor známy predovšetkým ako hráč na elektrickú gitaru, ako štúdiový hudobník, alebo pri nahrávaní sólových projektov hral aj na akustickú, ako aj na basovú gitaru, naspieval vokály, há aj na klávesové nástroje a syntetizátory. 
Osobný život.
Mick Taylor bol dvakrát ženatý. Má dve dcéry: Chloe (* 6. január 1971) je dcérou jeho prvej manželky Rose Millar (sestra anglického producenta, hudobníka, Robina Millara). Taylor sa s Millarovou oženil po odchode z Rolling Stones v roku 1975, no ich vzťah už bol údajne „v troskách“ a len o niekoľko rokov neskôr vyústil do rozvodu. Taylorova druhá dcéra, Emma, sa narodila z krátkeho vzťahu s Američankou Susan McMinaminovou, ktorá pri jednej akcii s Taylorovou kapelou spievala sprievodné vokály. Od roku 2000 je Taylor vo vzťahu s Holanďankou Marlies Dammingovou.