burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Dolanský most

Dolanský most sa nachádza pri obci Dolany v okrese Plzeň-sever. Prekonáva rieku Berounku. Je súčasťou cesty č. II / 180.
Most sa nachádza v blízkosti hate pri Dolanskom mlyne, na riečnom kilometri 125 rieky Berounky. Dlhý je 230 m, slúži pre cestnú dopravu. Má na každej strane jeden jazdný pruh, chodníky sú na oboch stranách. V blízkosti mosta sa nachádza verejné táborisko (kemp).
Betónový most s dvoma oblúkmi bol vybudovaný v polovici 20. rokov 20. storočia a dokončený v roku 1928. Jeho technický stav sa ukázal v druhej dekáde 21. storočia na neuspokojivý, preto bol pre osobnú dopravu uzavretý a kompletne prebudovaný. Pri rekonštrukcii, ktorá bola uskutočnená nákladom 45 miliónov českých korún, zostali iba oblúky mosta a piliere, zvyšok stavby bol úplne nahradený. Vozovka bola rozšírená z pôvodných 5,4 na nových 7 m šírky.
Švédski demokrati

Švédski demokrati () je švédska nacionalistická politická strana, ktorá bola založená v roku 1988. Logom strany je od roku 2006 kvet pečeňovník trojlaločný. V súčasnosti je strana druhá najsilnejšia v švédskom parlamente.
História.
Strana vznikla v roku 1988 transformáciou Švédskej strany, ktorá vznikla predtým zlúčením viacerých nacionalistických a pravicovo extrémistických strán. V roku 2010 sa prvýkrát dostala do Riksdagu a odvtedy zažíva nebývalý úspech, predovšetkým vďaka odporu k imigrácii, ktorá je v prepočte na hlavu najvyššia v EÚ. Vo voľbách v roku 2014 získala 49 z 349 mandátov. Strana je však kvôli svojim názorom v švédskej politike izolovaná a ostatné strany s ňou odmietajú spolupracovať. V roku 2014 Švédski demokrati takmer prvýkrát po pol storočí spôsobili pád vlády, ktorý ale bol na poslednú chvíľu odvrátený dohodou medzi dvoma najsilnejšími stranami. To im dalo viac moci, pretože sa stali hlavnou opozičnou stranou.
V parlamentných voľbách v roku 2022 dosiahla strana na druhom mieste s 20,5% najlepší výsledok vo svojej histórii, a zároveň sa stala najväčsou pravicovou stranou v parlamente. Po voľbách sa strana dohodla s predsedom Umiernenej strany Ulfom Kristerssonom na parlamentnej podpore vlády vedenej Umiernenými.
Ideológia.
Program Švédskych demokratov je založený na nacionalizme. Strana sa formálne dištancuje od všetkých foriem totalitarizmu a rasizmu.
Zahraničná politika.
Švédski demokrati sa domnievajú, že prisťahovalectvo, islamizácia, supranacionalizmus (napr. Európska únia), kultúrny imperializmus (najmä z USA) a globalizácie masívne ohrozujú švédsku kultúru. Strana preto chce voľnejšiu kooperáciu medzi Švédskom a ostatnými európskymi štátmi. Strana je proizraelská.
Hospodárska politika.
Švédski demokrati chcú nižšie dane a znížiť vládne zásahy do ekonomiky a tým podporiť rast malých podnikov. Strana predpokladá, že zlepšenie všeobecného podnikateľského prostredia povedie k zníženiu nezamestnanosti. Kľúčovým bodom v ich hospodárskej politike je tvrdenie, že prisťahovalectvo v roku 1999 si vyžiadalo 267 miliárd švédskych korún (36,7 miliárd $). Zníženie nákladov na prisťahovalectvo by mohlo viesť k zníženiu daní.
Národná a sociálna spravodlivosť.
Strana chce podporovať všeobecné morálne zlepšenie švédskej spoločnosti. Ďalej potom ochranu protestantskej etiky a posilnenie národnej jednoty s cieľom vytvoriť solidaritu medzi etnickými Švédmi.
Kontroverzie.
Prvý pokladníkom strany bol Gustaf Ekström. Ten za vojny slúžil v jednotkách Waffen SS nacistického Nemecka.
Švédsky denník Expressen spoločne s časopisom Expo odhalil, že najmenej osem kandidátov strany kandidujúcich vo voľbách v roku 2018 boli členmi neonacistických skupín a strán, pričom niektorí boli členovia ešte nedávno.
Železničná stanica Veľké Kozmálovce

Železničná stanica Veľké Kozmálovce je železničná stanica vo Veľkých Kozmálovciach. Leží na trati 150 Nové Zámky – Zvolen. Je elektrifikovaná striedavou sústavou 25 kV.
Doprava.
Na stanici sa nachádzajú tri dopravné a jedna manipulačná koľaj. Stanica nemá pokladňu ZSSK. Prvým prednostom stanice bol Rezsö Galamboš, ktorý zomrel v roku 1909.
Železničná stanica Kalná nad Hronom

Železničná stanica Kalná nad Hronom je železničná stanica v Kalnej nad Hronom. Leží na trati 150 Nové Zámky – Zvolen. Je elektrifikovaná striedavou sústavou 25 kV.
Doprava.
Na stanici sa nachádzajú tri dopravné, jedna manipulačná a päť ostatných koľají. Zo stanice vedie vlečka do Atómových elektrární Mochovce. Stanica je pridelená k žst. Levice. Stanica nemá pokladňu ZSSK.
Theodora (manželka Justiniána II.)

Theodora alebo Teodora (* 7. stor., Chazarská ríša† 8. storočie) bola byzantská cisárovná, druhá manželka cisára Justiniána II. Bola sestrou chazarského chána Ibuzira. Za Justiniána II. sa vydala v roku 703 počas jeho exilu na Kryme. Jej pôvodné meno bolo iné, meno Theodora prijala až po krste spojenom so sobášom. Krátko po svadbe Theodorinho brata, chazarského chána kontaktovali zástupci cisára Tiberia, ktorí žiadali Justiniánovo odstránenie. Vďaka Theodorinmu upozorneniu však Justinián utiekol do Bulharska, kde požiadal o pomoc chána Tervela. Po Justiniánovom návrate k moci bola v roku 705 ako prvá pôvodom nebyzantská manželka cisára korunovaná na cisárovnú. Spolu s Justiniánom II. mala jedného syna Tiberia (Justiniánov spolucisár 706711). V roku 711 bol Justinián II. zavraždený a o osude Theodory sa nič nevie.
Ľubomír Golian

Ľubomír Golian (* 25. august 1961) je slovenský diplomat, od roku 2016 do júla 2020 veľvyslanec Slovenska v Iráne, Afganistane a Pakistane.
Život.
Ľubomír Golian začal štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského, ale vyštudoval Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov.
Diplomatické pôsobenie.
V roku 1986 začal pracovať v Balkánskom oddelení Federálneho misterstva zahraničných vecí v Prahe. V roku 1990 sa stal zástupcom riaditeľa a riaditeľom Kultúrneho a informačného centra ČSFR v Sofii. V rokoch 1993 až 1995 bol 1. tajomníkom zastupiteľského úradu v Sofii a zároveň riaditeľ Slovenského inštitútu v Sofii. V rokoch 1995 až 1997 bol zástupcom riaditeľa teritoriálneho odboru pre susedné krajiny. Následne bol v období 19972001 politickým radcom na veľvyslanectve v Prahe. Následne do roku 2003 viedol odbor kultúrnych stykov a krajanov MZV SR. V rokoch 2003 až 2006 bol na ministerstve riaditeľ kancelárie vedúceho služobného úradu.
V období 20062010 bol veľvyslanec Slovenska v Dánsku. Jeho predchodcom bol v rokoch 2001 až 2005 Roman Bužek a nástupcom v rokoch 2011 až 2014 Radomír Boháč.
Po návrate z Dánska pôsobil opäť na ministerstve: v rokoch 2010 až 2012 v Odbore analýz a plánovania MZV, v rokoch 2012 až 2013 ako riaditeľ Odboru podpory vnútorného riadenia a v rokoch 2013 až 2016 bol riaditeľom kancelárie vedúceho služobného úradu.
Veľvyslanec v Afganistane, Iráne a Pakistane.
Prezident Andrej Kiska ho do funkcie vymenoval 15. decembra 2015. Svojho úradu sa ujal v roku 2016. Jeho predchodcom bol od novembra 2011 do februára 2016 Ján Bóry. Od júla 2020 ho vystriedal Ladislav Ballek.
Irena Schusterová

Irena Schusterová, rod. Irena Trojáková (* 12. november 1937, Bobrov – † 24. máj 2008, Košice) bola slovenská dietetička, ktorá pôsobila ako Prvá dáma Slovenskej republiky v rokoch 1999-2004, počas prezidentského úradu jej manžela, Rudolfa Schustera.
Životopis.
Irena Trojáková sa narodila 12. novembra 1937 v oravskej obci Bobrov vo vtedajšom Československu do roľníckej rodiny. Absolvovala Strednú zdravotnú školu v Bratislave. Následne pracovala ako dietetička a diétna sestra po dobu 33 rokov.
Počas štúdií v Bratislave Trojáková spoznala svojho budúceho manžela, Rudolfa Schustera, ktorý tam pracoval v Slovenskej akadémii vied. V roku 1961 sa zosobášili. V roku 1962 sa Schusterovci presťahovali do Košíc, kde následne prežili väčšinu svojho života.
Apateizmus

Apateizmus je apatický postoj voči existencii alebo neexistencii boha či bohov. Podstatou je to viac životný postoj ako presvedčenie či viera. Apateista je niekto, kto sa nezaujíma o akceptovanie alebo odmietnutie akýchkoľvek tvrdení, že boh existuje alebo neexistuje. Existencia boha/bohov apateistom nie je odmietnutá, ale považuje sa za irelevantnú.
Vedec a filozof Ian von Hegner tvrdil, že apateizmus je alternatíva k presvedčeniam a postojom ako sú teizmus, ateizmus a agnosticizmus, s dopadmi, ktoré sa v moderných filozofických diskusiách prehliadajú. Filozof Trevor Hedberg označoval apateizmus ako „nezmapované teritórium vo filozofii náboženstva.“
Nastavenie.
Apateizmus považuje otázku existencie alebo neexistencie božstiev v akokoľvek smere za v zásade irelevantnú. Táto pozícia by nemala byť chápaná ako skeptický postoj u ateistov či agnostikov, ktorý pochybuje o existencii božstiev alebo o tom, či môžeme o nich čokoľvek vedieť.
Existencia božstiev nie je odsunutá na okraj z morálnych či epistemických dôvodov — za nepotrebnú je považovaná z demokratických a existenciálnych dôvodov. Je to univerzalizácia základného demokratického princípu, že neexistujú ľudia prvej a druhej kategórie a že medzi ostatnými druhmi a bytosťami (vrátane hypotetických božstiev alebo mimozemšťanov kdekoľvek vo vesmíre) sú ľudia na rovnakej úrovni. Preto existencia božstiev nie je jedna z takzvaných veľkých otázok života.
Dejiny.
Termín apateizmus zaviedol v roku 2001 Robert Nash.
Uvažovanie a argumentácia.
Irelevancia.
Apateisti môžu zastávať názor, že aj keby bola existencia a legitimita boha/božstiev dokázaná, nezáležalo by na tom; preto to, či vôbec nejaké a ktoré z nich reálne existuje nemá význam a diskusia o tom nemá žiaden zmysel. Tento prístup je podobný praktickému ateizmu.
Nezáujem.
Apateista nemusí mať záujem o debatu o bohu jednoducho z dôvodu nezáujmu o tému.
Morálnosť.
Tento apateistický argument hovorí, že morálka nepochádza od Boha. Preto či boh existuje alebo nie, morálka je bez vzťahu k tejto otázke a preto je existencia boha irelevantná.
Podobné postoje.
Apatetický agnosticizmus.
Apatetický agnosticizmus tvrdí, že žiaden rozsah a stupeň debaty nedokáže potvrdiť ani vyvrátiť existenciu jedného či viacerých božstiev, a ak jedno alebo viaceré existujú, nezdá sa, že by sa zaujímali o osud ľudstva; preto má ich existencia minimálny až žiadny dopad na ľudské záležitosti a nemala by sa teda tejto otázke venovať pozornosť.
Praktický ateizmus.
Spôsob, akým by mal človek žiť svoj život s nevšímavosťou k otázke boha či bohov. Na rozdiel od apateizmu však nevníma otázku ich existencie/neexistencie ako irelevantnú.
Škoda 35Tr

Škoda 35Tr je nízkopodlažný kĺbový trolejbus vyrábaný v spolupráci podnikov Škoda Electric (elektrická výzbroj a kompletizácia) a Iveco Bus, ktorý dodáva karosérie vychádzajúce z autobusu Iveco Urbanway 18M.
Konštrukcia.
Ide o trojnápravový dvojčlánkový trolejbus s karosériou mestského autobusu Iveco Urbanway 18M. 
Dejiny.
Typ 35Tr nadväzuje na model Škoda 25Tr, ktorý bol v spolupráci Irisbusu (predchodca Iveca Bus) a Škody Electric vyrábaný v rokoch 20042014 a ktorý disponoval karosériou autobusov Irisbus Citybus 18M a Irisbus Citelis 18M. Prototyp vozidla 35Tr bol dokončený začiatkom roka 2018, vo februári toho roku sa prvýkrát objavil v plzenských uliciach na skúšobných jazdách. V júni 2018 bolo vozidlo prevzaté späť výrobcom, ktorý je v nasledujúcich týždňoch prestaval na prvý kus trolejbusu Iveco Crealis. Elektrická výzbroj zostala zachovaná, najväčšou zmenou (okrem farebnosti) bola inštalácia nového predného čela. V septembri 2018 bolo vozidlo vystavené na veľtrhu IAA 2018 v Hannoveri. Trolejbus bol následne prestavaný na Iveco Crealis.
V júni 2018 objednala Dopravní společnost Zlín-Otrokovice (DSZO) jeden parciálny trolejbus 35Tr s pomocnými trakčnými batériami ktorý mal byť dodaný do polovice roku 2019. Zákazka ale bola oneskorená a až v prvej polovici februára 2020 vykonával objednaný trolejbus skúšobné jazdy v Plzni. Krátko na to bol dodaný DSZO a v druhej polovici marca 2020 začal v Zlíne skúšobné jazdy s cestujúcimi.
Wonder Woman

Wonder Woman môže byť:
Haldaneova dilema

Haldaneova dilema je označenie pre prekvapujúci výsledok matematického modelu, ktorým sa významný evolučný biológ J. B. S. Haldane snažil určiť počet generácií organizmu potrebný na rozšírenie a zafixovanie jednej, zvýhodňujúcej, vlastnosti (génu) v populácii. Výsledok ku ktorému dospel bol približne 300 generácii. Pri organizmoch s dlhým vývojom potomstva až po reprodukčný vek (napr. človek) a početne vysokým obsahom génov, to znamená, že na jeho evolučný vývoj nutne treba pomerne veľa času. Ten však musí harmonizovať s časom, aký pripúšťa datovanie vykopaných nálezov. Haldane bol prekvapený týmto číslom aj implikáciami, čo z toho vznikajú, ale očakával, že po „drastickej úprave“ tohto modelu v budúcnosti - započítaním vplyvov, čo on neuvažoval – sa tento paradox vyrieši. V súčasnosti jeho dilema je stále predmetom diskusií a sporov. Hlavne zástancovia kreacionizmu ju často menujú ako jednu z vážnych výziev pre makroevolučnú teóriu. Hoci sa vyskytli štúdie naznačujúce prijateľnejšie (rýchlejšie) tempo evolúcie organizmov, neboli úplne prijaté v biologických kruhoch a túto otázku považujú stále za otvorenú výskumu.
Matematický model.
Na odhad rýchlosti fixácie novátorského génu v populácii využil klasickú schému mendelovského kríženia dvoch nezávislých znakov (alel) a (neexistovali počítačové simulácie) približné matematické odhady potrebných pravdepodobností pre prežitie organizmov v populácii.
Pôvod pojmu.
Tento pojem prvýkrát použil paleontológ Leigh Van Valen v štúdii „Haldane's dilemma, evolutionary rates and heterosis“ v roku 1963. Upozornil na paradox, že rýchlejšia fixácia novátorského génu v populácii, vyžaduje rýchlejšie vyhynutie tých, ktorí tento gén nemajú.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Rybany

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Rybany v okrese Bánovce nad Bebravou.
Škoda 15TrSF

Škoda 15TrSF je modernizovaná exportná verzia česko-slovenského dvojčlánkového trolejbusu Škoda 15Tr, ktorá bola určená pre americké mesto San Francisco.
Konštrukcia a modernizačné prvky.
Vozy 15TrSF boli vyrábané obdobne ako štandardné trolejbusy 14TrSF, ktoré boli aj určené pre San Francisco. Vo Škode Ostrov boli vyrobené len skelety týchto kĺbových trolejbusov, zostavené boli až v podniku ETI Baltimore, ktorú založila Škoda spoločne s firmou AAI Baltimore práve za účelom kompletizácie trolejbusov. 
Trolejbus 15TrSF vychádza mechanicky aj elektricky z typu 15Tr. Ide teda o trojnápravový trolejbus, ktorý sa skladá z dvoch častí. Tie sú navzájom spojené kĺbom a krycím mechom. Bol pozmenený nielen dizajn vozu, ktorý je rovnaký ako u vozov 14TrSF, ale aj interiér alebo počet dverí. V pravej bočnici sú len troje dvojkrídlové skladacie dvere; dvoje v prednom článku, jedne v článku druhom. 
Prototyp.
V roku 1999 bol vyrobený jeden prototyp vozu 15TrSF (pravdepodobne bol ako jediný voz svojho typu dokončený v Ostrove). Po skúškach u výrobcu bol dodaný s ostatnými trolejbusmi 15TrSF do San Francisca. Tu dostal evidenčné číslo 7101 a v prevádzke zostal až do roku 2016, kedy bol vyradený spoločne so všetkými ostatnými vozmi 15TrSF.
Dodávky trolejbusov.
V rokoch 1999 až 2003 bolo vyrobených celkom 33 vozov 15TrSF.
Všetky trolejbusy 15TrSF boli z prevádzky vyradené v roku 2016.
2 + 2 = 5

Dva a dva je päť, dva a dva sa rovná päť, dva plus dva sa rovná päť alebo dva plus dva je päť (2 + 2 = 5) je fráza, ktorá je známa najmä z antiutopického románu "1984" od Georga Orwella.
Dejiny rovnice.
Rovnica 2 + 2 = 4 sa až v 16. storočí začala považovať za pravdivý výrok. Ako prvý o tom napísal Johann Wigand vo svojej knihe "De Neutralibus et Mediis Libellus" v roku 1562"." Napísal, že nikto nemôže vyvrátiť fakt, že sa "dva plus dva rovná štyrom".
René Descartes vo svojej knihe "Meditácie o prvej filozofii" z roku 1641 píše, že nedokáže spochybniť pravdivosť rovnice "2 + 2 = 4", ale myslí si, že ani jej pravdivosť nie je dokázateľná.
V Molièrovej hre "Dom Juan" sa vyskytne otázka, v čo jedna postava verí. Tá na to povie, že verí, že "dva aj dva sa rovná štyrom".
Až v roku 1728 sa prvýkrát hlása, že "2 + 2 ≠ 5". Ephraim Chambers v Cyclopaedii napísal, že je absurdné, aby sa "dva a dva rovnalo piatim".
Samuel Johnson v roku 1779 vyhlásil, že hocikto môže mať dôvod sa domnievať, že sa "dva a dva rovná piatim", ale i tak bude správny výsledok "štyri".
George Gordon Byron v roku 1813 v liste manželke napísal, že vie, že "2 + 2 = 4", a bol by rád, keby to mohol dokázať, ale omnoho väčším potešením by pre neho bolo, keby dokázal, že "2 + 2 = 5".
2 + 2 = 5 v Sovietskom zväze.
Prvý päťročný plán sa v Sovietskom zväze začal v roku 1928. V roku 1930 Josif Stalin vyhlásil, že by sa mal plán splniť do štyroch rokov. Iakov Guminer tento nápad v roku 1931 propagoval plagátom, na ktorom sa objavila rovnica "2 + 2 = 5". Plagát znázorňoval, že sa s nadšením pracovníkov podarí päťročnicu splniť za štyri roky.
George Orwell.
George Orwell vo svojom antiutopickom románe "1984" použil rovnicu "2 + 2 = 5", aby znázornil manipulačnú schopnosť politikov v autoritatívnom štáte. Podobnú skúsenosť okúsil, keď bojoval v španielskej občianskej vojne.
V románe "1984" O´Brien, vysoko postavený politik Oceánie, presvedčoval hlavnú postavu Winstona o tom, že sa "dva aj dva" môžu "rovnať piatim", ak to vládnuca strana prikáže. Po tom, ako Winston nesúhlasil, ho začali mučiť. Týrali ho, dokým neuznal, že sa 2 + 2 sa môže rovnať piatim, ba hoci aj trom, ak to vládnuca strana prikáže.
Gale Sondergaardová

Gale Sondergaardová celým menom Edith Holmová Sondergaardová (; * 15. február 1899, Litchfield, Minnesota, USA† 14. august 1985, Los Angeles, Kalifornia) bola americká herečka, prvá držiteľka Oscara za najlepší ženský herecký výkon vo vedľajšej úlohe v roku 1936.
Životopis.
Narodila sa ako Edith Holm Sondergaard dánsko-americkým rodičom Hansovi a Christin Sondergaardovym. Jej otec učil na University of Minnesota, kde študovala drámu.
Kariéra.
Krátko po skončení štúdia hrávala v divadlách. Jej filmovým debutom bol v roku 1936 film "Anthony Adverse". Za svoj herecký výkon sa stala prvou držiteľkou ceny Academy Awards za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe. 
V roku 1939 bola zvažovaná do role zlej čarodejnice v muzikáli "The Wizard of Oz". O rok neskôr si zahrala zápornú postavu v dráme "The Letter" po boku herečky Bette Davis.
V roku 1946 hrala jednu z vedľajších rolí vo filme "Anna and the King of Siam" za ktorú bola nominovaná druhý krát na Academy Awards.
Začiatkom 50. rokov 20. storočia jej filmová a divadelná kariéra začala postupne upadať po tom čo jej manžel bol obvinený z komunizmu.
Osobný život.
Prvý krát sa vydala v roku 1922 za herca Neilla O'Malleya. Ich manželstvo netrvalo dlho, rozviedli sa v roku 1930. Krátko po tom sa vydala za Herberta Bibermana s ktorým mala dve deti (Joan Kristina (* 1940 ), Daniel Hans (* 1942)).
Úmrtie.
Zomrela po niekoľkých mŕtviciach na mozgovú vaskulárnu trombózu vo filmovej a televíznej nemocnici vo Woodland Hills v Los Angeles v roku 1985 vo veku 86 rokov. Do nemocnice bola prijatá už v roku 1982.
Ústredný zoznam ochrany prírody

Ústredný zoznam ochrany prírody ("Ústřední seznam ochrany přírody" - "ÚSOP") je informačný systém verejnej správy, ktorý bol vytvorený podľa zákona ČR č. 114 / 1992 Zb. o ochrane prírody a krajiny. Sú v ňom evidované chránené územia, vtáčie oblasti, európske významné lokality a pamätné stromy na území Česka, a je v ňom tiež sústredená príslušná zriaďovacia a odborná dokumentácia evidovaných objektov. Prevádzkovaním ÚSOP je poverená Agentúra ochrany prírody a krajiny Českej republiky (AOPK).
ÚSOP má dve základné časti: Zbierku listín a Register objektov. Zbierka listín ÚSOP je verejne prístupná, nachádza sa v sídle ústredí AOPK v Prahe. Register objektov ÚSOP obsahuje údaje o evidovaných objektoch v digitálnej podobe, a je prístupný ako súčasť "Digitálneho registra ÚSOP".
Astrid Ahnfeltová

Astrid Ahnfeltová (; * 31. marec 1876, Štokholm, Švédsko† 1962) bola švédska spisovateľka.
Bola dcérou publicistu Arvida Ahnfelta. Žila v Taliansku a písala svoje diela taliansky a švédsky. Bola tiež zdravotnou sestrou počas vojny.
Arsenios

Arsenios alebo Arsénios, , ) môže byť:
Lávka Veľkej Moravy

Lávka Veľkej Moravy () spája cez rieku Moravu slovenskú obec Kopčany v okrese Skalica a moravskú obec Mikulčice v okrese Hodonín. Oceľová lávka bola otvorená v roku 2019 a slúži cyklistom a peším. Na dĺžku meria 143 metrov, na šírku takmer 5 metrov a na výšku 9 metrov.
Poloha.
Lávka sa nachádza 1,3 km severozápadne od obce Kopčany a 3,2 km juhovýchodne od obce Mikulčice. Vzdialenosť k mostu z obce Kopčany je po cyklochodníku popri Kostole sv. Margity Antiochijskej 4 km. Vzdialenosť západným smerom z obce Kopčany po cyklotrase je 2,4 km. Obec Mikulčice je cez Slovanské hradiště po cyklotrase vzdialená 4,5 km.
K lávke vedú viaceré cyklotrasy:
a turistické trasy:
Lávka Veľkej Moravy je jednou z troch lávok (Cyklomost slobody (2012) a Cyklomost VysoMarch (2022)), na 108 km slovenskej hranici, ktorú tvorí rieka Morava s Rakúskom a Českom. Celkovo má tak Slovensko cez hraničnú rieku Morava 11 dopravných spojení (4x cestné, 3x železničné, 1 kompa, 3x lávka).
Názov mosta.
Možné názvy mosta navrhovala verejnosť v prvom kole prostredníctvom sociálnych sietí a emailu Trnavského samosprávneho kraja a Juhomoravského kraja. Z navrhnutých pomenovaní vybrali kraje dva názvy, "Lávka Veľkej Moravy" a "Lávka svätej Margity", o ktorých mohla verejnosť opäť hlasovať prostredníctvom sociálnych sietí. Výsledky boli oznámené v auguste 2020 potom, čo v oboch hlasovaniach zvíťazil názov "Lávka Veľkej Moravy" (79 % hlasov v hlasovaní Trnavského samosprávneho kraja a 86 % v hlasovaní Juhomoravského kraja).
Rozpočet.
Celkový rozpočet na stavbu bol necelých 3,8 mil. €, pričom 85 % bolo financovaných z Európsky fond regionálneho rozvoja prostredníctvom programu Interreg V-A Slovenská republika – Česká republika. Zvyšné finančné prostriedky boli hradené zo štátneho rozpočtu SR, rozpočtu Trnavského samosprávneho kraja, rozpočtu Juhomoravského kraja a štátneho rozpočtu ČR.
Výstavba.
Zhotoviteľom stavby boli spoločnosti Doprastav, a. s., STAVOKOV spol. s.r.o. a Doprastav CZ, s.r.o. Na návrhu sa podieľala architektonická spoločnosť NOVÁK &amp; PARTNER, s.r.o.. Samotná výstavba začala v septembri 2018.
Most bol navrhnutý ako oceľová konštrukcia s oceľovo-betónovou mostovkou. Dĺžka mosta je 143 m. a dĺžka oblúkovej konštrukcie (Langerov nosník) je 91 m.
Most bol konštruovaný aj na prejazd menších záchranných vozidiel.
Cyklomost bol oficiálne otvorený 29. októbra 2019.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Moča

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Moča v okrese Komárno.
Arsenios Autóreianos

Arsenios Autóreianos (iný prepis: Arsenios Autoreianos, , , rodným menom Geórgios, mníšskym menom Gennadios; * asi 1200, Konštantínopol† 30. september 1273, ostrov Prokonnésos) bol byzantský mních a pravoslávny biskup, v rokoch 12541260 a 12611265 konštantínopolský ekumenický patriarcha.
Patril k zásadným odporcom cirkevnej únie so Katolíckou cirkvou na čele s rímskym pápežom. V dôsledku sporov ho byzantský cisár Michal VIII. zbavil úradu patriarchu a poslal do vyhnanstva. Arseniovi prívrženci (arseniti) následne v krajine vyvolali ľudové hnutie a rozkol (či arseniánsku schizmu), pretože odmietli uznať ďalších patriarchov dosadených cisárom.
Životopis.
Arsenios, rodným menom Geórgios sa narodil okolo roku 1200 v Konštantínopole do rodiny Autóreianovcov. Jeho otec sa volal Theodóros alebo Alexios, jeho matkou bola Irena Kamatéra. Cirkevnú kariéru začal ako mních v kláštore Oxeia na Princových ostrovoch. Pri vstupe do kláštora prijal meno Gennadios a neskôr meno Arsenios. Pôsobil vo viacerých kláštoroch v Malej Ázii, pričom sa stal aj igumenom. V roku 1254 ho nicejský cisár Teodor II. menoval konštantínopolským patriarchom (vtedy ešte v exile). Po smrti Teodora II. sa stal spolu s Geórgiom Muzalonom regentom maloletého Jána IV. Michal VIII. Palaiologos však Muzalona zabil a sám sa ujal moci. Aby svoju moc legitimoval, nechal sa Arseniom niekedy v rokoch 1258/1259 korunovať za Jánovho spolucisára. Palaiologos však následne vládol samostatne a Arsenios na znak protestu a vernosti Laskarovcom odmietol plniť úlohu patriarchu. K opätovnému plneniu úloh sa vrátil až po tom, čo Michal VIII. znovu získal Konštantínopol (1261). V konštantínopolskom chráme Hagia Sofia opätovne korunoval Michala VIII. za cisára. 
Už v roku 1261 nechal cisár Michal VIII. Jána IV. Laskarida oslepiť a následne odstrániť, v dôsledku čoho bol Arseniom exkomunikovaný. Konflikty medzi patriarchom a cisárom naďalej narastali. Michal VIII. sa snažil byzantskú cirkev z obáv pred Západom spojiť s Rímom, kým Arsenios patril k rozhodným odporcom cirkevnej únie. Situácia vyvrcholila v roku 1265, keď cisár zvolal synodu, ktorá patriarchu zosadila a poslala do vyhnanstva. Následne cisár za patriarchu zvolil Jozefa I. Toho však Arseniovi prívrženci odmietli uznať a vytvorili ľudové hnutie namierené proti cirkevnej únii i Palaiologovcom. Nešlo tak iba o čisto cirkevné, ale i politické hnutie. Silnú podporu malo medzi mníchmi a obyvateľstvom západnej Anatólie. Arsenios bol vyhnaný na ostrov Prokonnésos, kde v roku 1273 zomrel. Rozkol však pokračoval ďalej i po jeho smrti. Cisár Andronikos II. nechal jeho pozostatky v roku 1284 preniesť do Konštantínopola, kde boli pochované v Chráme Hagia Sofia. Arseniti zosnovali niekoľko konšpirácii proti Palaiologovcom, no boli ich pokusy skončili neúspechom. Cirkevný rozkol (či schizmu) sa podarilo definitívne vyriešiť až za patriarchátu Nifóna I. v roku 1310 slávnostným vyhlásením zmierenia v Chráme Hagia Sofia.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Liptovské Revúce

Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Liptovské Revúce v okrese Ružomberok.
Slovensko-česká štátna hranica

Slovensko-česká štátna hranica je štátna hranica medzi Slovenskom a Českom. Má dĺžku 251,8 km a je tak treťou najdlhšou hranicou Slovenska a najkratšou hranicou Česka. Zo severu začína blízko obce Čierne, kde sa nachádza trojmedzie Slovenska, Česka a Poľska, a pokračuje juhozápadným smerom cez hrebeň Moravsko-sliezských Beskýd, Javorníky a Biele Karpaty. Potom zostupuje do Dolnomoravského úvalu, pričom v tomto úseku je vodnou hranicou, pretože ju tvoria vodná nádrž Kostolnica, Sudomerický potok, Baťov kanál a rieka Morava. Hranica končí na sútoku Moravy a Dyje, na trojmedzí s Rakúskom.
Ako štátna hranica vznikla slovensko-česká hranica v roku 1993 pri rozdelení Česko-Slovenska. K poslednej zmene tejto hranice došlo v roku 1997. Túto hranicu je možné vďaka Schengenskej dohode od roku 2007 voľne prechádzať. Už od roku 2004 bol prechod zjednodušený vďaka členstvu v EÚ.
Škoda 22TrG

Škoda 22TrG je prototyp prvého českého nízkopodlažného článkového trolejbusu Škoda 22Tr. Bol vyrobený v roku 1993 v závode v Ostrove spoločnosťou Škoda. Konštrukčne z neho bol odvodený štandardný trolejbus Škoda 21Tr a autobus Škoda 21Ab.
Konštrukcia.
Trolejbus typu 22TrG, vyprojektovaný na začiatku 90. rokov 20. storočia, mal za cieľ priblížiť mestskú dopravu v Česku západoeurópskym štandardom. Nový voz typu Škoda 22Tr znamenal pokrok v doterajšej konštrukcii česko-slovenských vozidiel MHD a právom vzbudil vo svojej dobe značný ohlas. Dizajn od Ing. arch. Patrika Kotase, moderné riešenie karosérie, dynamické jazdné vlastnosti a úsporná elektrická výzbroj urobila z tohto vozidla vlajkovú loď Ostrovského závodu. Voz 22TrG vyrobený v roku 1993 je zároveň historicky prvým nízkopodlažným trolejbusom vyrobeným v Česku. Od vozu 22TrG boli následne odvodené aj vozy Škoda 21Tr, dvojnápravový trolejbus, a Škoda 21Ab, dvojnápravový autobus. Po tomto prototypu bolo vyrobených ešte 12 trolejbusov typu 22Tr s odlišnou elektrickou výzbrojou.
Prevádzka.
Prototyp 22TrG nikdy nebol v bežnej prevádzke s cestujúcimi. Pri skúškach v rokoch 1994 až 1995 najazdil cca 40 000 km na továrenskej trati do Jáchymova a neskôr v Ústí nad Labem. Na prelome rokov 2000 a 2001 bol trolejbus odstavený v areáli Škody Trakčné motory v Plzni-Doudlevce, kde mala prebehnúť prestavba, pri ktorej mal voz dostať pohon s asynchrónnymi trakčnými motormi a pomocným dieselovým agregátom. Po rekonštrukcii mali v Plzni prebehnúť skúšobné jazdy, nakoniec k nej však nedošlo. Po závažnejšej poruche nemeckej elektrickej výzbroje AEG bol vzhľadom k ukončeniu spolupráce s touto firmou natiahnutý späť do výrobného závodu v Ostrove. Z vozidla bola postupom času demontovaná takmer všetka silová elektrická výzbroj vrátane trakčných motorov a zberačov prúdu. Rozobrané boli aj obe hnacie nápravy a na vozidlo vrátené iba ako bežné. V roku 2004 bol voz predaný jihlavskému občianskemu združeniu Za záchranu historických trolejbusov a autobusov. Nasledujúci rok bol po dohode s Dopravným podnikom mesta Brna deponovaný vo vozovni Komín. DPMB plánoval trolejbus odkúpiť, opraviť a prevádzkovať s ev. č. 3609, nakoniec k tomuto kroku z dôvodu veľkej atypickosti vozu nedošlo. V roku 2006 bol kvôli nedostatku miesta natiahnutý do depozitára Technického múzea v Řečkoviciach. Zrejme v roku 2010 Technické múzeum v Brne voz odkúpilo a je rozoberaný na náhradné diely.
Andrejšky

Andrejšky sú prírodná pamiatka, evidovaná na zozname chránených území AOPK ČR pod číslom 625. Skalný chrbát, tvorený buližníkom (typ silicitu), dlhý 300 m od severu na juh, leží na severozápadnom úbočí vrchu Radyně pri Starom Plzenci v okrese Plzeň-mesto.
Predmet ochrany.
Prírodná pamiatka, pôvodne evidovaná ako chránený prírodný výtvor, bola zriadená vyhláškou rady ONV Plzeň - juh v roku 1975 za účelom ochrany vypreparovaných buližníkových skál a kamenného mora, tvoriacich geologický a krajinársky typický prvok Radyňskej vrchoviny. Buližník je lokálny názov pre tmavé prekambrické silicity.
Geológia a geomorfológia.
Buližníkový (silicitový) chrbát Andrejšky, tvorený skalami 5 - 15 metrov vysokými, býva charakterizovaný tiež ako tvrdoš (po česky tiež kamýk, alebo suk). Táto bizarná buližníková skupina skál, tvoriaca vložku v algonkických bridliciach a pochádzajúcich z obdobia starohôr, bola vymodelovaná v dôsledku mrazového zvetrávania. Na východnej strane chráneného územia sa nachádza kamenné more, ktorého súčasťou sú miestami veľké bloky skál.
Prírodná pamiatka sa nachádza na území geomorfologickej jednotky Radyňská vrchovina. Jedná sa o jediný buližníkový tvrdoš na Plzeňsku, ktorý nebol narušený ľudskou činnosťou.
Rastlinstvo.
Na chránenom území rastie metluška krivolaká ("Avenella flexuosa") alebo brusnica čučoriedková ("Vaccinium myrtillus"), hojne sú zastúpené rôzne druhy machorastov, lišajníkov a papradí, napr. sladič obyčajný ("Polypodium vulgare") a papraď ostnatá ("Dryopteris carthusiana"). Z drevín sa tu vyskytujú vcelku bežné druhy - borovica lesná ("Pinus sylvestris"), breza previsnutá ("Betula pendula"), jarabina vtáčia ("Sorbus aucuparia"), smrek obyčajný ("Picea abies") a dub letný ("Quercus robur").
Horolezectvo.
Andrejšky patria medzi horolezecky využívané lokality, horolezecká činnosť je tu povolená bez časového obmedzenia. V sektore "Radyně" je Českým horolezeckým zväzom evidovaných celkom 110 lezeckých ciest"."
Prístup.
Prírodná pamiatka Andrejšky sa nachádza na úpätí vrchu Radyně na trase okružného náučného chodníka pri juhozápadnom okraji mestskej zástavby Starého Plzenca, zhruba jeden kilometer od zrúcaniny hradu Radyně na vrchole rovnomenného kopca.
Kemping

Kemping alebo pôvodne camping môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Mojtín

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Mojtín v okrese Púchov.
Viera Kováčiková

JUDr. Viera Kováčiková (* 1954, Vrádište) je bývalá slovenská prokurátorka. Od 11. augusta 2020 do 14. decembra 2020 bola po odchode vtedajšieho generálneho prokurátora Jaromíra Čižnára zastupujúca generálna prokurátorka SR. V tom čase bola tiež prvou námestníčkou Generálnej prokuratúry SR, od 30. novembra do 14. decembra ju však počas jej práceneschopnosti zastupoval Jozef Szabó. 
Profesijný životopis.
V rokoch 1973 až 1978 študovala na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Od roku 1978 pôsobí v prokuratúre, začínala ako právna čakateľka na Okresnej prokuratúre v Trenčíne. Do funkcie prokurátorky bola vymenovaná v roku 1980. V rokoch 1995 až 1996 vykonávala funkciu okresnej prokurátorky v Trenčíne, od roku 1997 bola krajskou prokurátorkou v Trenčíne. Pôsobila v Justičnej akadémii ako členka skúšobnej komisie pre oblasť ústavného práva.
V máji 2019 Kováčiková nahradila vo funkcii Petra Šufliarskeho, ktorý požiadal o uvoľnenie zo svojho postu k 1. aprílu 2019 po medializácii jeho komunikácie s podnikateľom Marianom K. Následne Jaromír Čižnár jeho rezignáciu prijal. Kováčikovú do funkcie námestníčky vymenoval Čižnár v prvej polovici mája 2019.
Po odchode generálneho prokurátora Čižnára od 11. augusta 2020 do 30. novembra 2020 z titulu prvej námestníčky Generálnu prokuratúru dočasne viedla. 
Kováčiková sa 24. novembra 2020 vyjadrila, že z dôvodu opakovaných osobných útokov na jej osobu a vyvodenia osobnej zodpovednosti za svoje nesprávne konanie po zistení pozitívneho výsledku testu na COVID-19 (išla ešte na GP odovzdať agendu), odíde k 30. novembru 2020 z generálnej prokuratúry a tým pádom aj z postu prvej námestníčky a zastupujúcej generálnej prokurátorky SR. 
Napokon sa postu prvej námestníčky GP a postu prokurátorky vzdala až 15. decembra 2020, avšak od 1. decembra bola práceneschopná, pričom ju na všetkých jej postoch zastupoval počas tohto obdobia Jozef Szabó.
Hnacia náprava

Hnacia náprava okrem prenosu váhy vozidla na vozovku (koľaje) umožňuje aj prenos krútiaceho momentu na poháňané kolesá. Môže to byť buď predná, alebo zadná náprava, alebo obidve (všetky). V prípade prednej hnacej nápravy je výhodou bezpečnejší prejazd zákrut, pretože je vozidlo ťahané hnanými kolesami. Prenos hnacej sily na nápravu sa deje prostredníctvom hriadele s kardanovými kĺbmi, ale sú aj iné spôsoby prenosu krútiaceho momentu na hnaciu nápravu, napr. remeňom, reťazou alebo ozubeným súkolesím.
Bifórium

Bifórium alebo bifora () je forma združeného okna deleného stredným stĺpom na dve oblúkové polia, typické predovšetkým pre románsku a gotickú architektúru. Obdobnou formou združeného okna je trifórium.
Bifórium sa začalo objavovať v neskoroantickej a najmä v rannokresťanskej architektúre. V byzantskej architektúre sa skôr bežne vyskytuje trifórium, ale aj bifórium ako je napríklad Bazilika Sant'Apollinare Nuovo v Ravenne. V západnej predrománskej architektúre je bifórium oveľa častejšie vo vizigótskych a predrománskych kostoloch v Astúrií a Galícií. Najčastejšie sa vyskytujú v románskej a gotickej architektúre. Bifórium zohráva osobitnú úlohu v maurskej a mudéjarskej architektúre na Pyrenejskom polostrove. Bifórium sa primárne používalo na sakrálnych stavbách niekedy aj v dvoch či troch úrovniach nad sebou. Výnimočné prípady použitia sú na svetských stavbách ako je napríklad románsky palác na Spišskom hrade. Okná s rozdeľoval v strede stĺp s pätkou a hlavicou, v neskororománskom období mal už aj polygonálny prierez ovplyvnený prenikajúcou gotikou. Pri tehlovej architektúre a neskôr v gotickom období bol stredový stĺp nahradený jednoduchým murovaným pilierom. Bifórium bolo často používané aj v období renesancie. V barokovej a klasicistickej architektúre bolo bifórium do značnej miery zabudnuté alebo nahradený prvkami, ako je napríklad benátske okno. V 19. storočí sa bifórium vrátilo do módy hlavne v období eklekticizmu, neorománskej a neogotickej architektúre.
Pamätník Neznámeho vojaka (Sofia)

Pamätník Neznámeho vojaka (), známy aj ako Hrob neznámeho vojaka () je pamätník nachádzajúci sa pri chráme svätej Sofie v centre mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Lokalita.
Pamätník sa nachádza v centre mesta Sofia v bezprostrednej blízkosti chrámu svätej Sofie pri jeho južnej fasáde.
História.
Myšlienka na vybudovanie pämatníka sa objavila po vojnách, ktorých sa Bulharsko zúčastnilo v rokoch 1912 – 1918, pričom hlavným cieľom mala byť spomienka na početné obete týchto vojen, ako aj na negatívne dôsledky, ktoré z týchto udalostí na Bulharsko doľahli. V roku 1918 bola ustanovená komísia, ktorá mala za účel naplánovať výstavbu pamätníka a v roku 1922 bol zriadený fond, ktorý mal za úćel vyzbierať potrebné prostriedky na realizáciu. Ako miesto pre plánovaný pamätník bol zvolený priestor pri chráme svätej Sofie a realizácia bola zadaná sochárovi Andrejovi Nikolovovi v roku 1926. Prvá verzia projektu bola hotová už v roku 1931, táto však nebola odobrená komísiou a muselo nasledovať korigovanie projektu. Upravený projekt bol dokončený v roku 1933 a samotný pamätník bol vybudovaný v roku 1936, nebol však oficiálne odhalený. K oficiálnemu odhaleniu pamätníka došlo v priebehu roku 1941. V roku 1944 počas druhej svetovej vojny bolo centrum Sofie bombardované a po vojne muselo byť rekonštruované. Samotný pamätník bol v priebehu bombardovania vážne poškodený (granitové časti tohto pôvodného pamätníka boli neskôr použité pri výstavbe Mauzólea Georgiho Dimitrova). V dôsledku tejto prestavby bola socha leva z pamätníka premiestnená a jej umiestnenie sa menilo niekoľkokrát v priebehu nasledujúcich desaťročí až do roku 1981, kedy bol pamätník obnovený na pôvodnom mieste a bola vytvorená jeho nová verzia. 
Architektom tohoto projektu bol Nikola Nikolov a práce realizoval sochár Ľuben Dimitrov. Výberové konania na výstavbu súčasnej verzie pamätníka sa začali už v 70. rokoch 20. storočia a projekt bol vyhotovený v priebehu roku 1980. Oficiálne bol pamätník odhalený 22. septembra 1981 pri príležitosti 1300 ročného výročia od vzniku prvého bulharského štátneho útvaru.
Súčasnosť.
Pred pamätníkom sa pravidelne konajú oficiálne oslavy a ceremónie pri príležitosti rôznych sviatkov a podujatí.
Charakteristika.
V prvej podobe pamätník predstavoval sochu leva, ktorý leží na vrchu kamenného sarkofágu. V súčasnej podobe tvorí je pamätník tvorený kompozíciou niekoľkých prvkov. Okrem pôvodnej sochy leva v priestore pred pamätníkom ide o platformu vytvorenú z lešteného granitu na ktorej stojí sarkofág vyrobený z rovnakého materiálu. V sarkofágu sa nachádzajú pozostatky vojakov, ako aj zemina z miest, kde sa odohrali historické bitky. Ďalším prvkom kompozície je večný oheň, ktorý bol prinesený z vrchu Šipka a dva vavrínové vence vyhotovené z bronzu, medzi ktorými je uložená mramorová doska s vyrytými niekoľkými vetami z básne Ivana Vazova "Novoto grobište nad Slivnica" (, doslova "Nový cintorín nad Slivnicou").
Černá stráň (prírodná pamiatka, okres Plzeň-mesto)

Černá stráň je prírodná pamiatka o rozlohe 8,2753 ha, evidovaná pod číslom 1349 na zozname AOPK ČR, ktorá sa nachádza na južnom svahu vrchu "Hůrka" na severnom okraji mesta Starý Plzenec v okrese Plzeň-mesto. Chránené územie je v starostlivosti Krajského úradu Plzeňského kraja.
Predmet ochrany.
Predmetom ochrany je klasické nálezisko ordovických skamenelín. Ochrana územia bola prvýkrát vyhlásená ONV Plzeň - juh v roku 1990 a následne vymedzená nariadením Okresného úradu Plzeň - juh o zriadení prírodnej pamiatky Černá stráň v roku 1999. V nariadení sa uvádza, že poslaním prírodnej pamiatky je ochrana paleontologického náleziska - odkryvu dobrotivských vrstiev stredočeského ordoviku.
Charakteristika lokality.
Chránené územie sa nachádza v strmom svahu nad riekou Úslavou. V spodnej časti profilu vystupujú jemné, ílovité, čiernošedé bridlice, ktoré smerom do nadložia obsahujú prachovcovú prímes. Vo vyšších polohách sa vyskytujú až niekoľkometrové lavice svetlých kremencov, ktoré sú od seba oddelené polohami jemných ílovitých bridlíc. Fosílna fauna je najhojnejšia v polohe niekoľkých metrov nad úrovňou cesty, ktorá vedie pozdĺž južného úpätia svahu.
Černá stráň patrí medzi najlepšie prirodzené odkryvy dobrotivského súvrstvia v Barrandiene. V bridliciach boli nájdené skameneliny trilobitov (napr."Cyclopyge umbonata bohemica"), ramenonožcov, ostnatokožcov, ulitníky a ďalšie.
Prístup.
Černá stráň je jednou zo zastávok náučného chodníka "Staroplzenecká". Z centra mesta je vzdialená asi 800 metrov, od stanice "Starý Plzenec" na železničnú trať z Plzne do Horažďovic predmestia zhruba 1300 metrov.
Škoda 26Tr Solaris

Škoda 26Tr Solaris je nízkopodlažný trolejbus vyrábaný spoločnosťou Škoda Electric s využitím vozovej skrine firmy Solaris Bus &amp; Coach. V súčasnosti je spoločne s typmi Škoda 30Tr SOR a Škoda 32Tr SOR jedným z modelov štandardného dvojnápravového trolejbusu, ktorý Škoda ponúka.
Dejiny.
Prototypový trolejbus bol skompletizovaný v Plzni v priebehu mája a júna 2009. Po skúšobných jazdách bez cestujúcich, ktoré prebiehali v Plzni, bol trolejbus prepravený v júli 2009 do Jihlavy, kde pod evidenčným číslom 68 jazdil od 23. júla 2009 v skúšobnej prevádzke s cestujúcimi. Celkovo bolo do Jihlavy do konca roka 2011 dodaných 23 trolejbusov tohto typu. Šesť vozov typu 26Tr bolo v rokoch 2009 a 2010 dodaných aj do Teplíc. 30 trolejbusov 26Tr (v celkovej hodnote 14 miliónov eur) vyrobila Škoda Electric aj pre bulharskú Sofiu (dodávky v rokoch 2010 a 2011). Šesť vozov (z toho dvaja s pomocným dieselagregátom) zakúpil v roku 2010 aj Mestský dopravný podnik Opava. Pre Dopravný podnik mesta Pardubic vyrobila Škoda Electric v rokoch 20112014 celkom 10 vozov typu 26Tr, ktorých spolufinancovanie bolo zabezpečené z európskych fondov ROP.
Štyri vozy 26Tr (z toho dva vybavené ako prvé v Česku batériami pre autonómny pojazd) boli v rokoch 2013 a 2014 dodané Dopravnej spoločnosti Zlín-Otrokovice, v rokoch 2014 a 2015 bolo vyrobených sedem trolejbusov 26Tr pre opavský dopravný podnik.
V septembri 2013 Škoda Electric oznámila, že uzavrela kontrakt na dodávku 100 trolejbusov do Bulharska za celkovú sumu 1,2 miliardy korún. Vozy bola rozdelená nasledovne: Burgas 22 ks, Pleven 40 ks, Stará Zagora 8 ks, Varna 30 ks.
V septembri 2014 podpísala Škoda Electric zmluvu na dodávku 6 trolejbusov pre Dopravný podnik Ostrava, na ktorú má nadviazať dodávka 10 trolejbusov s pomocnými trakčnými batériami v roku 2017.
V januári 2016 uzavrela Škoda Electric zmluvu na dodanie dvoch vozov 26Tr s pomocným batériovým pohonom pre Dopravnú spoločnosť Zlín-Otrokovice a v júli 2016 zmluvu na dodávku siedmich vozov s pomocným batériovým pohonom pre Plzeňské mestské dopravné podniky.
V roku 2016 uzavrela Škoda Electric zmluvu na dodávku 3 trolejbusov 26Tr do Žiliny, ktoré sú ako prvé vyrobené v karosérii Solaris Urbino 4. generácie.
V apríli 2017 vyhrala Škoda Electric tender na dodávku 10 trolejbusov 26Tr s batériami do Ostravy. V roku 2017 vyhrala Škoda Electric tender na dodávku 14 trolejbusov 26Tr do rumunského mesta Galați. V auguste 2017 podpísala Škoda Electric zmluvu na dodávku 5 trolejbusov 26Tr pre Dopravný podnik miest Chomutova a Jirkova. Dopravný podnik mesta Brna uzavrel na jeseň 2017 s plzenským výrobcom zmluvu na dodávku 10 trolejbusov typu 26Tr s pomocnými trakčnými batériami.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Podkonice

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Podkonice v okrese Banská Bystrica.
Dobroslav Trnka

Plukovník v zálohe JUDr. Dobroslav Trnka (* 9. november 1963, Skalica† 25. október 2023) bol slovenský vojenský prokurátor. V rokoch 20042011 pôsobil ako generálny prokurátor Slovenskej republiky.
Profesijný život.
Začínajúci vyšetrovateľ vojenskej prokuratúry Trnka mal však v tom čase ešte veľa zodpovednej práce – bol členom tímu, ktorý po Nežnej revolúcii vyšetroval nezákonné aktivity ŠtB a polície. Trnkova skupina bola pri skúmaní aktivít len relatívne úspešná, podarilo sa jej síce vďaka zodpovednej práci získať dosť  dôkazov na to, aby súd uznal posledného šéfa ŠtB Alojza Lorenca vinným, odsúdený však nikdy nebol. Na začiatku deväťdesiatych rokov už Dobroslav Trnka pracoval ako vojenský prokurátor. Do styku s politikmi síce bežne neprichádzal, na stôl sa mu vtedy dostala kauza Tisova Vila. Hlavným podozrivým bol vtedajší predseda HZDS Vladimír Mečiar, ktorý vraj nariadil krádež spisov ŠtB z vily v Trenčíne, ktoré potom mohol využívať v politickom boji. Aj keď sa vyšetrovanie nepodarilo dotiahnuť do konca, pretože dospelo k nejasným záverom, Trnku povýšili na šéfa Vojenskej obvodnej prokuratúry a vybudoval si imidž osobnosti, ktorá v tom čase, ako jedna z mála, stála proti Mečiarovi. Dôvera v Trnkove schopnosti pritom každou kauzou rástla. Od roku 2004 vo vojenskej hodnosti – plukovník v zálohe 
Obžalovanie.
Polícia 16. januára 2020 zadržala Dobroslava Trnku v jeho dome v Hamuliakove. Bývalý generálny prokurátor je obvinený zo zneužívania právomoci verejného činiteľa. Trnku obvinili na základe jeho rozhovoru s exministrom Smeru Jánom Počiatkom o kauze Lemikon. Stretnutie s ním si zaznamenal na skrytú kameru, ktorú mu v pracovni pomáhal nainštalovať v súčasnosti už odsúdený podnikateľ Marian Kočner. Trnka v súčasnosti čelí už aj disciplinárnemu konaniu, ktoré navrhol voči nemu začať bývalý generálny prokurátor Jaromír Čižnár. Spravil tak totiž pár dní po tom, čo bola zverejná nahrávka toho, ako Trnka s Kočnerom inštalujú kameru na Generálnej prokuratúre. Podľa polície mal nahrávky Gorily u seba v rokoch 2007 až 2014, teda aj v čase, keď stál na čele prokuratúry. Záznam mu poskytol Kočner. Dôvodom, pre ktorý u seba Trnka Gorilu držal, bol podľa polície „úmysel zadovážiť sebe a M.K. (Kočnerovi) majetkový prospech a zároveň v úmysle zadovážiť neoprávnenú výhodu osobám, ktorých rozhovory obsahujúce skutočnosti nasvedčujúce spáchanie trestného činu sú zachytené na predmetnej zvukovej nahrávke“.
Ladislav Tichý

JUDr. Ladislav Tichý (* 3. február 1956, Ružomberok) je slovenský prokurátor. V rokoch 20112013 pôsobil po skončení funkčného obdobia Dobroslava Trnku ako zastupujúci generálny prokurátor, v tom čase aj ako prvý námestník generálneho prokurátora.
Životopis.
V roku 1984 absolvoval štúdium Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, kde následne v roku 1986 zložil aj rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv. 1. mája 1986 nastúpil ako právny čakateľ na Obvodnú prokuratúru Bratislava IV, o mesiac neskôr bol preložený na Obvodnú prokuratúru Bratislava V, kde bol v decembri 1987 ustanovený do funkcie prokurátora. Od augusta 1990 bol prokurátorom Mestskej prokuratúry v Bratislave a od júna 1992 po štvormesačnej stáži prokurátorom Generálnej prokuratúry na netrestnom úseku. V roku 1996 nastúpil ako prokurátor na občianskosúdne oddelenie so zameraním na obchodné právo, byty, nebytové priestory, exekúcie, čl. IV., konkurz a vyrovnanie. Od 1. apríla 2004 pôsobil ako vedúci občianskosúdneho oddelenia netrestného odboru Generálnej prokuratúry, neskôr ako 1. námestník generálneho prokurátora.
3. februára 2011 nahradil vo funkcii generálneho prokurátora Dobroslava Trnku, ktorému sa skončilo funkčné obdobie. Funkciu zastával až do vymenovania nového generálneho prokurátora Jaromíra Čižnára 17. júna 2013.
V súčasnosti (2020) Tichý pracuje znova ako radový prokurátor na Generálnej prokuratúre SR.
Kritika.
S jeho pôsobením vo funkcii zastupujúceho generálneho prokurátora sa spája nečinnosť v súvislosti s kauzami najmä okolo Mariana Kočnera. Bola medializovaná informácia o tom, že si písal SMS s Mariánom Kočnerom, kde mu práve Kočner písal, ako veľmi má prelustrovaných všetkých novinárov na Slovensku. Tichý napriek tomu nespísal žiadny úradný záznam, ktorý by bol podkladom pre orgány činné v trestnom konaní na začatie trestného stíhania Mariana Kočnera. Tichý sa doposiaľ k predmetnej komunikácii s Kočnerom vyjadroval len veľmi zdržanlivo. Popiera ale, že by s ním rozoberal profesionálne otázky a tvrdí, že o sledovaní novinárov nič nevedel. Jedinú osobnú zodpovednosť z toho celého vyvodil takú, že sa vzdal svojej funkcie zástupcu riaditeľa Justičnej akadémie.
Ayesha Patricia Rekhiová

Ayesha Patricia Rekhiová (neprechýlene: Ayesha Patricia Rekhi) je kanadská diplomatka, od roku 2019 veľvyslankyňa Kanady v Česku.
Životopis.
Rekhiová v roku 1996 získala BA z politológie na McGill University, v roku 1997 MSc z Development Studies na London School of Economics a MPA na John F. Kennedy School of Government Harvard University v roku 2016.
Počas svojej diplomatickej kariéry pracovala v Hongkongu, Dillí a Hanoji či Bangkoku.
Do funkcie veľvyslankyne bola vymenovaná v auguste 2019, jej predchodkyňa bola Barbara Richardsonová. Poverovacie listiny odovzdala prezidentovi Milošovi Zemanovi 21. novembra 2019.
Jej manžel je Cameron Stauch.