Viedenské štyri body

Viedenské štyri body () alebo Štyri body (, angl. "Four Points") boli podmienky Francúzska a Spojeného kráľovstva na mierové ukončenie krymskej vojny (resp. diplomatický protokol obsahujúci tieto podmienky), s ktorými bolo Rusko bojujúce vo vojne proti Osmanskej ríši a francúzsko-britskej koalícii oboznámené 8. augusta 1854, ku ktorým sa pripojilo aj neutrálne Rakúsko. výmenou diplomatických nót vo Viedni.
Vývoj vzťahov veľmocí pred augustom 1854.
Vstup Spojeného kráľovstva a Francúzska do konfliktu.
Krymská vojna vypukla ako výsledok ruskej expanzívnej politiky. Rusko nezasiahli revolúcie rokov 18481849 a do 50. rokov 19. storočia tak vstupovalo ako rešpektovaná veľmoc. Cieľom cára Mikuláša I. bolo posilniť ruský vplyv na úkor upadajúcej Osmanskej ríše a v konečnom dôsledku získať prístup k Stredozemnému moru, čo ohrozovalo britské záujmy. Cár podcenil postoj francúzskeho cisára Napoleona III., ktorý plánoval posilniť svoju pozíciu menšou víťaznou vojnou. Mikuláš I. sa tiež slepo spoliehal na to, že Rakúsko, ktorému pomohol s potlačením revolúcie v Uhorsku (18481849) a ktoré pokladal až takmer za svojho vazala. Rakúsko však nemalo záujem na rozširovaní ruského vplyvu do osmanských území na Balkáne, kde si hodlalo posilniť svoje postavenie. Navyše Rakúsku mohlo Francúzsko a Spojené kráľovstvo poskytnúť podporu na Apeninskom polostrove. Cár tak operujúc s mylnými predpokladmi vyvolal v roku 1852 konflikt s Portou týkajúci sa patronátu nad kresťanskými pútnickými miestami v Palestíne (zámerne zintenzívnený provokačnou misiou admirála Aleksandra Sergejeviča Menšikova v Istanbule vo februári až máji 1853), ktorý mu mal poslúžiť ako zámienka pre vojenské ťaženie proti Osmanskej ríši. Keď Porta (posilnená britskou diplomatickou podporou) nesúhlasila s ruskými podmienkami, cár sa odhodlal k použitiu sily.
2. júla 1853 Rusko obsadilo podunajské kniežatstvá Moldavsko a Valašsko a po neúspešnom pokuse o mediáciu zo strany Francúzska (pozri viedenská nóta) vyhlásila Osmanská ríša vojnu Rusku (4. októbra 1853). Rusko zaznamenalo v počiatočnej fáze vojny výrazné úspechy (najvýznamnejšie bolo víťazstvo v námornej bitke pri Sinope 30. novembra 1853), čo prinútilo Spojené kráľovstvo a Francúzsko intenzívnejšie sa angažovať na strane Osmanskej ríše. 3. januára 1854 vplávala britská a francúzska flotila do Čierneho mora s cieľom ochrániť osmanské pobrežie a osmanské námorné zásobovacie trasy.
Na konci januára 1854 francúzsky cisár Napoleon III. ponúkol Mikulášovi I. stiahnutie francúzskej a britskej flotily z Čierneho mora výmenou za odchod ruského vojska z podunajských kniežatstiev. Cár na to reagoval protinávrhom, podľa ktorého mali francúzske a britské vojnové lode v Čiernom mori len zabezpečiť aby Osmanská ríša nemohlo zásobovať zbraňami a muníciou svoje jednotky pri ruskom pobreží a následne mala Porta vyslať svojho zástupcu na mierové rokovania do Petrohradu. Francúzsko a Spojené kráľovstvo na to reagovali prerušením diplomatických stykov s Ruskom (6. februára). Koncom februára 1854 Spojené kráľovstvo a Francúzsko vyhlásili ultimátum, podľa ktorého sa malo Rusko stiahnuť z podunajských kniežatstiev. Mikuláš I. na to neposkytol oficiálnu odpoveď, ale neoficiálne odkázal, že na takéto ultimáta nebude reagovať. Následne preto Spojené kráľovstvo a Francúzsko uzavreli spojenectvo s Osmanskou ríšou (12. marca) a 27. marca vyhlásili vojnu Rusku. 31. marca sa prvé francúzske jednotky vylodili na polostrove Galibolu a zakrátko ich nasledovali britskí vojaci.
Koncom januára 1854 cár vyslal do Viedne grófa Alekseja Fjorodoviča Orlova, skúseného ruského diplomata, ktorý patril k najbližším cárovým spolupracovníkom (slúžil ako ruský veľvyslanec v Istanbule a zároveň ako vrchný veliteľ Čiernomorskej floty a od roku 1844 stál na čele 3. oddelenia cárovej kancelárie, tzn. tajnej polície). Jeho úlohou bolo presvedčiť rakúskeho cisára Františka Jozefa I. a ministra zahraničných vecí Karla Ferdinanda von Buola aby – výmenou za prísľub toho, že Rusko pomôže Rakúsku s bojom proti akýmikoľvek nepriateľom a vnútorným revolúciami a neučiní žiadne rozhodnutie ohľadne osudu Osmanskej ríše bez predchádzajúcej dohody s Rakúskom – vyhlásili neutralitu a v prípade zapojenia Francúzska a Spojeného kráľovstva do konfliktu vstúpili do vojny na strane Ruska. Proruská frakcia bola na viedenskom dvore na ústupe a ani cisár, ani gróf F. K. von Buol nesúhlasili s Orlovovým návrhom.
Odklon Rakúska od Ruska.
30. marca britský premiér George Hamilton-Gordon, 4. gróf z Aberdeenu (známy ako Lord Aberdeen) uštedril ranu rakúsko-ruským vzťahom keď odsúhlasil zverejnenie zápisov z rozhovorov britského veľvyslanca v Petrohrade sira Georgea Hamiltona Seymoura s Mikulášom I. z januára a februára 1853, v ktorých sa ruský cár pohŕdavo vyjadroval o Rakúsku (napr. tvrdil, že Rakúsko netreba pokladať za nezávislé a rakúsky súhlas s ruskou politikou pokladal za automatický), čo sa u rakúskeho cisára Františka Jozefa I. a ministra zahraničných vecí grófa Karla Ferdinanda von Buola stretlo s rozhorčením. Hoci ruské noviny následne publikovali články, v ktorých ruská vláda vyhlasovala, že G. H. Seymour nepochopil cárove slová, tieto výhovorky neboli rakúskou diplomaciou brané vážne. Snahy ruského veľvyslanca vo Viedni baróna Petra von Meyendorffa získať Rakúsko na ruskú stranu boli neúspešné a Rakúsko sa priklonilo k francúzsko-britskej koalícii a podporilo koncept protokolu (štyroch bodov) s predčasnými mierovými podmienkami. 14. júna uzavrelo zmluvu s Osmanskou ríšou, podľa ktorej malo vojensky okupovať podunajské kniežatstvá do konca vojny a zasiahnuť proti prípadným rebéliám v Bosne, Albánsku či Čiernej Hore.
Britský historik Gavin B. Henderson označil toto odcudzenie Rakúska od Ruska a z neho vyplývajúce dôsledky za „diplomatickú revolúciu“ v koncerte veľmocí.
Podmienky.
Na základe týchto podmienok:
Výsledkom prijatia týchto podmienok by bolo oslabenie ruského vplyvu na Osmanskú ríšu. Formulácia tretieho bodu bola nejasná a otvárala tak priestor rôznym interpretáciám. Podľa tajnej dohody Francúzska a Spojeného kráľovstva (označovanej ako „tajný piaty bod“) malo tretí bod donútiť Rusko, aby sa vzdalo svojej dominancie v Čiernom mori znížením námornej sily na štyri vojnové lode a zrušením námornej základne v Sevastopoli. Záujmom koalície bolo otvoriť prístupu vojnovým lodiam ostatných veľmocí do Čierneho mora, čím by došlo k oslabeniu silného námorného postavenia Ruska v tejto oblasti.
Reakcia a dohra.
Ruská diplomacia podmienky jednoznačne odmietla, hoci sa obávala vstupu Rakúsko do vojny, keďže Rakúsko pohrozilo vojenským obsadením poddunajských kniežatstiev v prípade neprijatia návrhu. Francúzsko-britská koalícia v reakcii na ruský nesúhlas spustila pozemné ťaženie v rámci svojej účasti vo vojne a 14. septembra 1854 sa expedičný zbor (so silou približne 64 000 mužov) vylodil pri Jevpatoriji na Kryme. Rakúsko zmobilizovalo vojsko 22. októbra, aby sa vyhlo nutnosti viesť ťaženie v zime. Rusko napokon pristúpilo na podmienky 29. novembra. 2. decembra 1854 Francúzsko a Spojené kráľovstvo uzavreli spojenectvo s Rakúskom, ktoré prisľúbilo vstúpiť do vojny pokiaľ do konca roka nedôjde k rokovaniam o mieri. V polovici decembra začala koalícia s prípravou konferencie vo Viedni, aby doviedli Rusko k diplomatickému ukončeniu vojny.
Napokon sa tri zo štyroch bodov stali súčasťou mierovej zmluvy uzavretej 30. marca 1856 v Paríži. Nezahrnutá bola podmienka otvorenia úžin pre vojnové lode veľmocí (platnosť londýnskej konvencie bola potvrdená).