burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ubuntu Studio

Ubuntu Studio je jedna z oficiálnych derivácií Linuxovej distribúcie Ubuntu. Používa jadro v zásade rovnaké ako pôvodné Ubuntu, je však skompilované s prepínačmi "low latency", čo znamená, že systém si na svoju prácu rezervuje menej prostriedkov a viac ponecháva aplikáciám. To napomáha, aby aj na pomalších počítačoch zvukové aplikácie (vyžadujúce synchronizáciu v reálnom čase) "nezakolísali". Pridáva takisto množstvo aplikácií pre prácu s audiom, grafikou a videom. Prvá stabilná verzia, Feisty Fawn, vyšla 11. mája 2007 pod označením 7.04. Ubuntu Studio a vyšla o niekoľko dní neskôr ako ostatné derivácie.
Ubuntu Studio má 6-mesačný vývojový cyklus, identický s ostatnými deriváciami. Jeho veľkou výhodou je zameranie pre hudobníkov a multimediálnych nadšencov, čo je pomerne ojedinelé vo svete slobodného softvéru.
Inštalácia Ubuntu Studio.
Pomocou DVD.
Bezplatné stiahnutie Ubuntu Studio
Zaslanie cez ShipIt program nie je možné, na rozdiel od iných oficiálnych derivácií
Kúpenie CD cez slovenské stránky Linuxos.sk alebo Ubuntu.kayle.sk 
Verzie.
LTS (long time support, čiže verzia s dlhodobou podporou).
Ubuntu Studio má LTS vydanie.
Aktuálna verzia.
Aktuálna verzia je 20.04 LTS. Verzia bola vydaná 23. apríla 2020.
Marko Škop

Marko Škop (* 25. jún 1974, Prešov) je slovenský režisér. 
Absolvoval žurnalistiku na Filozofickej fakulte UK v Bratislave (1996) a réžiu dokumentárneho filmu na VŠMU v Bratislave (2001). Získal vedecký titul PhD. na Filozofickej fakulte UK v Bratislave (2005)
TSC

TSC môže byť:
Edgarosaurus

Edgarosaurus je vyhynutý rod dlhokrkých plesiosaurov z čeľade Polycotylidae. Zahŕňa 1 druh Edgarosaurus muddi.
Charakteristika.
Bol dlhý 3,5 m a vážil podľa odhadov 200 kg. Žil v období ranej kriedy. Bol objavený pomerne nedávno (v roku 2002) a je známy iba z jednej fosílie ktorá sa našla v Montane v USA. V tom období bolo územie Montany pokryté plytkým morom.
Krimmler Wasserfälle

Krimmler Wasserfälle (dosl. "Krimmlské vodopády") sú najvyššie vodopády v Rakúsku a zároveň v Európe. Nachádzajú sa na južnom okraji obce Krimml v hornej časti Salzachtalského údolia. Potok Krimmler Ache, napájaný vodou z ľadovcov severnej časti masívu "Dreiherrenspitze" (), prekonáva na trikrát výšku 400 m a vlieva sa do horného toku rieky Salzach.
Externé odkazy.
http://www.wasserfaelle-krimml.at/
Pivná podložka

Pivná podložka alebo pivná tácka alebo podpivník je plochý predmet slúžiaci najmä na ochranu stola alebo obrusu pred zmáčaním od nádoby s pivom, ale stal sa aj jedným z hlavných zberateľských odborov u zberateľov zameraných na pivnú tematiku. 
Začiatok môžeme hľadať v Nemecku 19. storočia, keď bohatší ľudia pili pivo z krígľov, ktoré mali poklop z cínu, alebo striebra. Chudobní pili pivo z krígľov bez poklopu. Nakoľko sa pivo pilo hlavne vonku, tak aby im do piva nesadali muchy a iný hmyz a nepadali listy zo stromov, začali sa používať na krígle poklopy z filcu. Z ich funkcie vznikli názvy Bierdeckel, resp. Bierfilz. Pivo, po nemecky Bier. Poklop, po nemecky Deckel. Filc, po nemecky Filz. Tieto však boli veľmi nehygienické. Vyriešil to Robert Sputh z Drážďan, ktorý v roku 1880 vyrobil prvú tácku a v roku 1893 si ju dal patentovať. Bola kruhová a jej priemer bol 107 milimetrov a hrúbka 5 milimetrov. 
Dnes podpivníky slúžia hlavne na ochranu stola a obrusu pred vodou stekajúcou z pohára, či krígľa. Potom ako podložka pod kývajúci sa stôl, či poznámkový lístok, ďalej ako reklamný nosič, či predmet krčmových hier. Vyrábajú sa v rôznych tvaroch – okrúhle, štvorcové, obdĺžnikové, v tvare pohára, či mapy a z rôznych materiálov. Vďaka tomu sa stali vďačným objektom zberateľov na celom svete. Najväčšiu zbierku vlastnil Leo Pisker z Rakúska, ktorý svoj rekord viac ako 150 tisíc podpivníkov z vyše 192 krajín má zaznamenaný aj v Guinnessovej knihe rekordov. Na Slovensku je zbieranie pivných podložiek druhým najrozšírenejším odborom, hneď po pivných etiketách.
Nova Cygni

Nova Cygni môže byť:
V1974 Cygni

V1974 Cygni alebo Nova Cygni 1992 bola relatívne jasná nova v súhvezdí Labuť.
Objavil ju Peter Collins 19. februára 1992. V čase objavu mala zdanlivú hviezdnu veľkosť 6, maximálna hviezdna veľkosť bola 4,4. Horenie vodíka na bielom trpaslíkovi trvalo dva roky a skončilo v roku 1994. Bola to neónová nova a prvá nova, ktorá bola pozorovaná od začiatku až do konca a výpočtom sa zistilo, že bola vzdialená 10 430 svetelných rokov od Zeme.
Vlajka Filipín

Vlajka Filipín má dva horizontálne pruhy, modrý a červený, medzi ktoré je od žrdi vsunutý biely klin. V jeho strede je žlté slnko s ôsmimi trojitými lúčmi, v rohoch sú žlté päťramenné hviezdy, pootočené tak, aby ich jeden cíp smeroval vždy do vrcholu trojuholníka.
Červená farba značí odvahu a statočnosť, modrá vznešené ideály, biela mier a čistotu. Slnko predstavuje svetlo slobody a spravodlivosti a je symbolom republiky: počet jeho lúčov ctí osem provincií, ktoré roku 1898 povstali proti Španielom. Tri žlté hviezdy reprezentujú ostrovy Luzon, Mindanao a Visayské súostrovie, biely rovnostranný trojuholník symbolizuje vzájomnú rovnosť a pripomína revolučnú organizáciu "Katipunan", ktorá viedla proti-španielsku revolúciu. Filipínska vlajka má tú zvláštnosť, že sa v dobe, keď je krajina vo vojne, vztyčuje obrátene, s modrým pruhom dole.
Po prvýkrát bola vlajka oficiálne vyvesená pri prvej proklamácií nezávislosti Filipín roku 1898. V rokoch 1907 – 1917 Američania jej používanie zakázali, od roku 1920 mohla byť vztyčovaná vedľa vlajky americkej a od definitívneho vyhlásenia filipínskej nezávislosti roku 1946 je jedinou oficiálnou vlajkou krajiny.
V1500 Cygni

V1500 Cygni alebo Nova Cygni 1975 bola jasná nova v súhvezdí Labuť v roku 1975.
Dosiahla hviezdnu veľkosť 2,0.
V476 Cygni

V476 Cygni alebo Nova Cygni 1920 bola nova v súhvezdí Labuť v roku 1920.
Dosiahla zdanlivú jasnosť 2,0 a dnes je jej jasnosť 17,09.
V1280 Scorpii

V1280 Scorpii alebo Nova Scorpii 2007 je nova, ktorú objavili nezávisle od seba japonskí astronómovia Judži Nakamura a Jukio Sakurai 4. februára 2007 v súhvezdí Škorpión. V čase objavu mala jasnosť 9,9 – 9,4, v čase maxima 16. februára 2007 dosiahla jasnosť 3,9.
Jej ďalšie pozorovanie sa plánuje pomocou družíc Chandra, Swift a INTEGRAL.
Kvantový počítač

Kvantový počítač je zariadenie na vykonávanie výpočtov, ktoré priamo využíva pri svojej činnosti kvantovomechanické fenomény, ako napríklad superpozíciu alebo kvantové previazanie častíc, na vykonávanie operácií nad dátami. 
V klasickom počítači sa pracuje s bitmi (dvojstavová hodnota 0 alebo 1), v kvantovom počítači sa používajú qubity, tiež kvantové bity. Qubit môže byť vo dvoch stavoch súčasne. Tento prístup umožňuje kvantovým systémom riešiť určité úlohy výrazne rýchlejšie oproti klasickým systémom, čo je výhoda, ktorá sa exponenciálne zvyšuje s pridávaním ďalších qubitov.
Základným princípom kvantových výpočtov je to, že kvantové vlastnosti častíc sa môžu použiť na reprezentáciu a štruktúru dát a kvantové mechanizmy sa môžu použiť na vykonávanie operácií s týmito dátami. Počítanie reálnych úloh pomáha napr. v ekonómii a vesmírnom výskume.
Realizácie.
IBM Q System One je prvý komerčný kvantový počítač založený typovo na kvantových obvodoch, predstavený v januári 2019. Je umiestnený vo vzduchotesnej sklenenej kocke s rozmermi 2,7 2,7 x 2,7 m, ktorá udržuje kontrolované fyzické prostredie. Valec vyčnievajúci zo stropu v strede je riediaca chladnička, ktorá obsahuje 20-qubitový transmonový kvantový procesor. Od 15. júna 2021 firma IBM nasadila prvú jednotku Q System One v Nemecku vo svojom sídle v Ehningene.
Prevádzkovateľmi kvantových počítačov sú tiež firmy Google AI a NASA. V roku 2020 vláda Spojeného kráľovstva prispela k vybudovaniu kvantového počítača aj pre verejnosť v Londýne za 13 mil. eur. V roku 2021 takto vzniknutá ORCA Computing potvrdila nákup ďalších qubitov a spoluprácu s partnermi.
Trajánov stĺp

Trajánov stĺp je pamätník, ktorý bol postavený v roku 113, na Trajánovom fóre Foro di Traiano v Ríme. Na príkaz senátu ho postavil architekt Apollodoros z Damasku a oslavuje dve Trajánove víťazné ťaženia v Dácii.
Samotný stĺp je vysoký 30 metrov a spolu s podstavcom dosahuje výšku 38 metrov. Je postavený z mramoru, ktorý priviezli až zo severotalianskeho mesta Carrara. Tvorí ho 20 dutých mramorových valcov, každý o váhe 40 ton s priemerom 3,7 metra. Vo vnútri stĺpa je 185 schodov špirálovite stúpajúcich až na vrchol, ktoré presvetľujú malé okienka. V dolnej polovici sú zobrazené scény z ťaženia z rokov 101 – 102 a vo vrchnej polovici je ťaženie z rokov 105 – 106. Po Trajánovej smrti v roku 117 uložila jeho žena Plotina do podstavca zlatú urnu s jeho popolom. Na vrchole stĺpa bola Trajánova socha, ale v roku 1587 ju nahradila socha sv. Petra.
MTV (televízna stanica)

MTV (skratka z "Music Television") je prvá výhradne hudobná televízna stanica na svete. Založená bola 1. augusta 1981 spoločnosťami Warner a AmEx a svoje vysielanie začala príznačne piesňou „Video Killed the Radio Star“ od skupiny The Buggles. Vysielanie bolo ihneď od začiatku 24 hodín denne. V súčasnosti má niekoľko regionálnych a tematických mutácií. Zároveň jej sesterskou televíznou stanicou je VH1.
Koncom osemdesiatych rokov MTV začala tvoriť vlastné programy, ako napr. Club MTV, Week In Rock alebo YO!MTV Raps. Vysielanie pre Európu je realizované z londýnskeho štúdia, ktoré v histórii MTV zostáva kultovým. V deväťdesiatych rokoch sa MTV rozširuje do celého sveta.
Popularitu si získala reláciami ako "MTV Unplugged". Známe sú tiež hudobné ceny MTV Music Awards, MTV Europe Music Awards a MTV Video Music Awards.
Žralok čiernohrotý (Carcharhinus melanopterus)

Žralok čiernohrotý alebo útesový žralok čiernoplutvý () je druh žraloka z čeľade Carcharhinidae.
Charakteristika.
Žralok čiernohrotý je ľahko rozpoznateľný podľa čierneho zašpicatenia plutiev (hlavne chrbtovej a chvostovej). Vyskytuje sa v tropických vodách Indického a Tichého oceánu. Preferuje plytké pobrežné vody na okrajoch útesových ríms. Bol však pozorovaný aj pri ústiach riek a v brakických a sladkovodných tokoch. Tento druh obvykle dosahuje dĺžku okolo 1,6 metra.
Žraloky čiernohroté majú teritoriálne cítenie a v rovnakých lokalitách sa zdržujú aj niekoľko rokov. Sú to aktívni predátori, ich hlavnou potravou sú drobné kostnaté ryby, kôrovce a hlavonožce. Je o nich tiež známe, že sa živia morskými hadmi a morskými vtákmi. Podobne ako ostatní zástupcovia z čeľade Carcharhinidae je tento druh živorodý, samice rodia 2 – 5 mláďat v cykloch, ktoré trvajú od pol roka do dvoch rokov. Názory na graviditu sa rozchádzajú od 7 – 9 cez 10 – 11 až po 16 mesiacov. Novorodené žraloky žijú v plytkých pobrežných vodách a často sa zdržujú vo veľkých skupinách v prílivových oblastiach.
Tento druh je plachý a ľakavý, nebezpečenstvo pre ľudí predstavuje len zriedka v prípadoch, kedy si pomýli človeka s prirodzenou potravou. Môžu to byť napríklad situácie, keď sa človek brodí plytkou vodou a žralok ho pohryzie do nohy. Žralok čiernohrotý sa loví pre svoje mäso, plutvy a tuk, ale nie je považovaný za komerčne lovený druh. Medzinárodný zväz na ochranu prírody (IUCN) ho hodnotí ako takmer ohrozený. Aj keď zostáva druh ako celok naďalej veľmi rozšírený a relatívne bežný, rybolov v súvislosti s pomalým reprodukčným cyklom viedol k poklesu jeho výskytu na viacerých miestach.
Tepelne vodivostný detektor

Tepelne vodivostný detektor je tvorený tenkou kovovou špirálou, žhavenou prechodom elektrického prúdu, umiestenou v termostatovanom bloku. Elektrický odpor špirály, ktorý je presne meraný mostíkovou metódou závisý na jej aktuálnej teplote a tá je závislá na tepelnej vodivosti okolia.
Hlavnou prednosťou je jeho široký lineárny rozsah a univerzálnosť.
Plameňovoionizačný detektor

Plameňovoionizačný detektor
Je tvorený miniatúrnym horákom, v ktorom je spaľovaná zmes vodíka a vzduchu; v ňom je vyvedený i výstup z chromatografickej kolóny. Proti ústiu horáka je umiestená kovová elektróda válcového tvaru, na ktorej je zo zdroja vložené napätie asi 300 V, vlastný horák je uzemnený. Ak do plameňa prichádza iba nosný plyn, je množstvo nabitých častíc vznikajúcich pri horení zanedbateľné. Medzi horákom a elektródou prechádza veľmi nízky zvyškový prúd 10^-9-10^-12 A.
Pokiaľ je v plameni spálená látka vystupujúca z chromatografickej kolóny, počet jónov sa zvýši a hodnota prechádzajúceho prúdu vzrastie. Veľkosť signálu závisí na detektora jeho typu a koncentrácii detegovanej látky. Výhodou je veľká univerzálnosť, poskytuje odozvu na väčšinu organických zlúčenín.
V plameni vznikajú jóny a elektróny
Odozva detektora je úmerná počtu efektívnych C atómov; táto odozva klesá s rastúcou substitúciou.
Signál neposkytujú : vodík, dusík, voda, sulfán, amoniak, oxid uhličitý a kyselina mravčia.
Vlajka Izraela

Vlajka Izraela je biela s dvomi modrými pruhmi pozdĺž horného aj dolného okraja listu (14:30:85:30:14) s modrou šesťcípou Dávidovou hviezdou ("Dávidovým štítom") tvorenou dvoma pretínajúcimi sa trojuholníkmi uprostred. Biela a modrá sú farby židovských bohoslužobných látok a znamenajú v novej interpretácii čistotu sionistických ideálov a oblohu.
Vlajka bola zavedená roku 1948, predlohou jej bola vlajka sionistického hnutia z roku 1891, schválená na kongrese v Bazileji roku 1897.
Dejiny vlajky.
Ako prvý s myšlienkou bielej a modrej ako izraelských národných farieb podľa všetkého prišiel rakúsko-židovský básnik spisovateľ narodený v Čechách Ludwig August von Frankl v básni "Civ‘ej ‘Erec Jehuda" ("Farby júdskej zeme"), ktorú napísal roku 1864 po návšteve Jeruzalema. Praktického využitia sa tieto národné farby dočkali až počas prvej alije. Spisovateľ Mordechaj ben Hilel ha-Kohen usporiadal roku 1884 oslavu na počet stých narodenín filantropa Moše Montefioreho, pri ktorej "sme po prvýkrát odhalili pred širokou verejnosťou naše národné farby, pretože mnohí ani nevedeli, že modrá a biela sú farbami nášho národa." Výber týchto farieb nebol náhodný a odkazoval na náboženskú tradíciu: modrá a biela sú farby židovského modlitebného plášťa: talitu.
Galéria.
&lt;/div align="center"&gt;
Dotyk

Dotyk alebo dotknutie alebo dotýkanie je tesné priblíženie niečoho k niečomu; styk, kontakt.
Donald Budge

John Donald "Don" Budge (* 13. jún 1915, Oakland, Kalifornia, USA – † 26. január 2000, Scranton, Pensylvánia) bol americký tenista. 5 rokov bol neprestajne prvý v celosvetovom rebríčku, spočiatku ako amatér, neskôr ako profesionál. Medzi jeho najväčšie úspechy patrí dosiahnutie Grand-Slamu (víťazstvo v dvojhre vo všetkých Grandslamových turnajoch v jednom kalendárnom roku ) v roku 1938 a víťazstvá v dvojhre na Wimbledone a US Open v roku 1937.
V roku 1964 bol uvedený do Medzinárodnej tenisovej siene slávy.
Životopis.
Narodil sa v rodine škótskeho imigranta a bývalého futbalistu. Predtým, než začal s tenisom, skúšal aj iné športy, okrem iného aj bejzbal a basketbal. Študoval na Kalifornskej univerzite v Berkeley.
Prvýkrát reprezentoval USA v Davisovom pohári v roku 1935, naposledy v roku 1938, celkovo odohral 29 zápasov, z toho v dvojhre 21 (19 výhier, 2 prehry) a 8 v štvorhre (6 výhier,2 prehry).
V roku 1937 získal vo Wimbledone okrem titulu v dvojhre aj titul v klasickej aj zmiešanej štvorhre. Bol prvým človekom, ktorý získal kalendárny Grand-Slam.
Don Budge je vo všeobecnosti považovaný za jedného z najlepších tenistov. Vo svojej dobe dokázal opakovane porážať najlepších tenistov, ako napr. Bunnyho Austina, Ellswortha Vinesa, či Gottfrieda von Cramm.
Vlajka Jordánska

Vlajka Jordánska má tri vodorovné pruhy – čierny, biely a zelený, pri žrdi červený klin, siahajúci do polovice dĺžky vlajky, s bielou sedemcípou hviezdou. Sú to takzvané panarabské farby, odvodené roku 1921 z vlajky Hedžázu. Prvý emir Jordánska (vtedy nazývaného Zajordánsko) Abdulláh bol totiž synom hedžaského kráľa Husajna a prijal preto hedžazskú vlajku, pridal k nej hviezdu (každý ďalší člen pripravovanej panarabskej federácie mal do podobnej vlajky pripojiť ďalšiu hviezdu).
Čierna je farbou Abbásovcov, biela Umajjovcov, zelená Fátimovcov a červená Hášimovcov – rodu, z ktorého pochádzal kráľ Hedžázu. Sedemcípa hviezda znamená sedem úvodných veršov koránu.
Vlajka Kataru

Vlajka Kataru je gaštanovo hnedá s bielym zvislým pruhom pri žrdi, oddeleným deviatimi zubami od hnedého poľa. Pôvodne bola celá červená, ako bývalo zvykom v krajinách Perzského (Arabského) zálivu. 
Biely pruh bol pridaný okolo roku 1855 na znamenie toho, že sa krajina odriekla pirátstva. V roku 1949 bola červená farba nahradená gaštanovo hnedou, aby sa vlajka odlíšila od bahrajnskej a jej podobných vlajok niektorých emirátov Zmluvného Ománu. Bolo to vraj aj preto, že prírodné farbivo, používané v Katare, na slnku dostáva gaštanovo hnedý tón. Do roku 1960 bol na vlajke ešte umiestnený biely arabský názov krajiny a zvislý rad desiatich malých bielych kosoštvorcov. Zubatý okraj poľa má len dekoratívny charakter.
Zoznam členov Medzinárodnej tenisovej siene slávy

Toto je zoznam osôb, ktoré sú uvedené v Medzinárodnej tenisovej sieni slávy. Pomocou tlačidiel vedľa údajov, je možné zoradiť si osoby podľa mena, národnosti alebo roku uvedenia o siene.
Vlajka Kazachstanu

Vlajka Kazachstanu – po vyhlásení nezávislosti bola zavedená modrá vlajka nesúca žltého stepného orla, slnko a pri žrdi žltý národný ornament. Táto vlajka bola zavedená 4. júna 1992 a nahradila vlajku Kazašskej SSR (Sovietskej socialistickej republiky).
História vlajok Kazachstanu.
Prvá vlajka Kazachstanu zavedená v roku 1937 niesla dva žlté nápisy: kazašský latinkou písaný (Qazaq SSR) a ruský azbukou písaný (Kazachskaja SSR). Nad nimi sa nachádzal kosák a kladivo. Vlajka zo štyridsiatych rokoch niesla opäť dva nápisy, teraz už obe v azbuke kazašský (Kazak, SSR) a ruský (Kazachskaja SSR). Veľké žlté kladivo a kosák sa nachádzali pri žrdi. Dňa 24. 1. 1953 bola zavedená sovietska vlajka s modrým pruhom v dolnej časti vlajky. 
Po vyhlásení nezávislosti bola zavedená modrá vlajka nesúca žltého stepného orla, slnko a pri žrdi žltý národný ornament.
Du Pontova finančná skupina

Du Pontova finančná skupina finančne ovláda spoločnosť E. I. du Pont de Nemours and Company s rozhodujúcou finančnou účasťou a vplyvom v rade ďalších spoločností vo viacerých priemyslových odvetviach v Spojených štátoch amerických i v zahraničí. 
Spoločnosť má úzke vzťahy k vládnym miestam USA. Kartelovými a patentovými dohodami je spojená s britským Imperial Chemical Industries, ako aj so západonemeckými nástupníckymi spoločnosťami I.G. Farben. Zastáva vedúce postavenie v medzinárodných chemických karteloch a zamestnáva vyše 100 000 ľudí.
Du Pontova skupina je úzko spojená s Morganovou finančnou skupinou.
Ochudobnený urán

Ochudobnený urán (skr. DU - z angl. depleted uranium) je urán, v ktorom je podiel izotopu 235U (škodlivá zložka) znížený na 0,23 % (v porovnaní s prírodným uránom, v ktorom sa 235U (škodlivá zložka) nachádza v množstve 0,7 %). Ochudobnený urán je odpadový produkt v procese obohacovania prírodnej uránovej rudy na použitie v jadrových reaktoroch a v jadrových zbraniach. 
Ochudobnený urán sa používa najmä ako jedna zo zložiek panciera tankov (napr. amerických M1 Abrams), alebo do munície pre zbrane určené na ničenie obrnenej techniky - napr. do tankových kanónov alebo do rotačného kanóna lietadiel A-10. DU používa často aj na vyváženie v leteckom priemysle a ako vhodná ochrana pred röntgenovým žiarením v nemocniciach, ako aj na výrobu kontajnerov na transport rádioaktívnych zdrojov. Hlavným dôvodom, prečo sa DU ako kov používa, je jeho vysoká hustota. V prípade munície ju DU činí extrémne tvrdou a schopnou prebiť silnejší pancier. Okrem toho jeho použitie je veľmi lacné a tento materiál je dostupný vo veľkých množstvách. DU ako kov má hustotu 19,07 g/cm³ (1,7 krát väčšia hustota ako olovo). Kovový DU reaguje chemicky rovnakým spôsobom ako kovový urán so všetkými nekovovými prvkami, s ktorými vytvára kovové zmesi. V práškovej forme sa DU spontánne odparuje pri teplote 600-700 °C. Škodlivé účinky na zdravie môžu byť spôsobené predovšetkým inhaláciou uránu a jeho chemickou toxicitou (prenikanie do tela). Chemická toxicita môže spôsobovať poškodenie obličiek.
Mindel

Mindel môže byť:
Vlajka Kirgizska

Vlajka Kirgizska vznikla až pol roka po vyhlásení nezávislosti. Vlajka je červená a žltý emblém v jej strede je tvorený hornou časťou jurty vloženej do slnka zo štyridsiatimi lúčmi.
História vlajok Kirgizska.
Až do vyhlásenia zväzovej republiky v roku 1936 nepoužívalo Kirgizsko vlastnú vlajku. V roku 1937 bola zavedená vlajka, ktorá niesla dva nápisy kirgizský latinkou písaný ("Kyrgyz SSR") a ruský azbukou písaný ("Kirgizskaja SSR"). V štyridsiatych rokoch sa aj kirgizský nápis začal písať azbukou. Dňa 22. 12. 1952 zaviedlo Kirgizsko rovnako ako ostatné zväzové republiky novú vlajku, odvodenú z vlajky ZSSR. Vlajka samostatného Kirgizska vznikla až pol roku po vyhlásení nezávislosti. Emblém v jej strede je tvorený hornou časťou jurty vloženej do slnka zo štyridsiatimi lúčmi.
Julius Caesar (Shakespeare)

Julius Caesar (celý anglický názov "The Tragedy of Julius Cæsar") je historická divadelná hra – tragédia z prostredia starovekého Ríma. Jej autorom je anglický alžbetínsky dramatik William Shakespeare. Vznik hry sa datuje približne do roku 1599. Hra zobrazuje sprisahanie proti rímskemu politikovi Juliovi Caesarovi a jeho následnú vraždu.
Vznik a prvé uvedenie.
Predpokladá sa, že "Julius Caesar" vznikol okolo roku 1599. Túto teóriu podporujú tri odkazy na Shakespearov text v dielach jeho súčasníkov: 
Inšpiráciou pre Shakespeara sa stal anglický preklad Plutarchových diel "Život Bruta" a "Život Julia Caesara". Shakespeare sa však v niektorých veciach odkláňa od historických faktov z Plutarchových diel, a to najmä v snahe o zjednodušenie inscenovania a taktiež pre lepší dramatický efekt. Niektoré z rozdielov: 
Hra bola prvýkrát uvedená na javisku divadla Globe Theatre v roku 1599. "Julius Caesar" bol prvýkrát publikovaný v Prvom Fóliu v roku 1623, pričom toto vydanie je považované za jedinú autoritu pre hru.
Mindel-ris

Mindel-ris alebo mindel-riss je interglaciál medzi mindelom a risom, ktorý trval:
Podľa niektorých autorov však mindel-ris zodpovedá nordickému tréne, teda 200/195 000 – 240/230 000 pred Kr.
Charakteristika mindelu-riss v širšom zmysle.
U nás sa tvorili pôdne komplexy na sprašiach, intenzívna bola hĺbková erózia riek, ktorá individualizovala mindelské riečne terasy. Mindel-ris bol dlhotrvajúci, pomerne teplý a vlhký interglaciál. V jeho najteplejších obdobiach rástli u nás zmiešané dúbravy,
veľký bol podiel ihličín.
Vlajka Gruzínska

Vlajka Gruzínska so sväto-jurajským krížom a štyrmi menšími krížmi bola prijatá 14. januára 2004 po "revolúcii ruží" a nástupe prezidenta Saakašviliho. Symbol používalo jeho "Národné hnutie", pôvodne ide o historickú vlajku stredovekého Gruzínskeho kráľovstva.
História vlajok Gruzínska.
Po rozpade Zakaukazskej federácie bola vyhlásená 26. mája 1918 Gruzínska demokratická republika, tá používala vlajku zavedenú už 22. apríla 1918 ako vlajku autonómneho Gruzínska v rámci Zakaukazska. Dňa 10. septembra 1918 bol vydaný zákon upresňujúci podobu vlajky.
Po obsadení krajiny Červenou armádou 25. februára 1921 prestala táto vlajka 20. mája 1921 platiť a v nasledujúcom roku bola nahradená vlajkou červenou. Táto vlajka sa používala súčasne s vlajkou Zakaukazskej federácie. Po rozpade tohoto útvaru bola v roku 1937 zavedená nová vlajka s názvom štátu v gruzínčine. V 40. rokoch bol nápis na vlajke skrátený na iniciály republiky. Podobne ako aj v ostatných zväzových republikách bola aj v Gruzínsku zavedená 11. apríla 1951 nová vlajka, ktorá sa však od ostatných líšila umiestením kosáka a kladiva v modrých lúčoch.
14. novembra 1990 bola prijatá za štátnu vlajku Gruzínska vlajka z roku 1918, presne popísaná bola v zákone vydanom 28. decembra 1990.
Gruzínsky parlament prijal 14. januára 2004 novú vlajku, používanú "Národným hnutím" prezidenta Saakašviliho.
Galéria.
&lt;/div align="center"&gt;
Autonomizmus

Autonomizmus alebo autonomistické hnutie je hnutie za získanie (politickej alebo správnej) autonómie, najčastejšie na národnostnom princípe.
Titus Andronicus

Titus Andronicus (celý anglický názov The Most Lamentable Romaine Tragedie of Titus Andronicus) je ďalšou z radu rímskych tragédií z pera alžbetínskeho dramatika Williama Shakespearea. Jej vznik sa predpokladá pred rokom 1594. Hra zobrazuje fiktívneho rímskeho generála Tita Andronica a jeho boj s Tamorou, gótskou kráľovnou. Hra je považovaná za Shakespearovu najkrvavejšiu tragédiu, inšpirovanú Senecovými tragédiami.
Vlajka Kuvajtu

Vlajka Kuvajtu – panarabské farby sú zoradené do troch vodorovných pruhov – zeleného, bieleho a červeného, pri žrdi je čierny lichobežník. 
Symboliku farieb interpretuje oficiálny výklad takto: Biele sú naše činy, čierne sú naše bojiská, zelené sú naše lúky a červená, napojená krvou nepriateľov, je naša budúcnosť. Inokedy sa uvádza, že biela znamená cnosť, čierna piesok zvírený kuvajtskými jazdcami v bojoch za slobodu, zelená pole a červená statočnosť.
Vlajka bola zavedená v roku 1961.
Elster

Elster môže byť:
Glibenklamid

Glibenklamid je druh lieku.
Mechanizmus účinku v podstate spočíva v senzibilizácii B-buniek voči fyziologickým sekrečným podnetom. Je derivátom sulfonylmočoviny, znižuje v membráne pankreatických buniek schopnosť vedenia kaliových kanálov riadených pôsobením ATP. Kanálové proteíny tak zadržujú kálium v bunkách, takže ich membránový potenciál klesá a táto depolarizácia uľahčuje výdaj inzulínu. Pri predávkovaní hypoglykemický šok.
Vlajka Laosu

Vlajka Laosu bola za štátnu vlajku republiky prijatá po vzniku socialistického štátu v roku 1975. Podkladom bola vlajka koalície Slobodný Laos ("Lao Issara") z roku 1945, a neskoršieho hnutia "Pathet Lao".
List vlajky má tri vodorovné pruhy (1:2:1) vo farbách červenej, tmavo modrej a červenej; uprostred širšieho modrého pruhu je biele kruhové pole o priemere rovnom tretine výšky vlajky (zároveň sú to dve tretiny výšky modrého pruhu). Červená farba symbolizuje srdce laoského ľudu a jeho krv preliatu za nezávislosť, modrá jeho blahobyt, biela jasnú budúcnosť krajiny aj spravodlivosť, ktorú jej ľud dosiahol. Biely kruh je zároveň náznakom mesiaca v splne, starého symbolu šťastia a dobra.
Vlajka vznikla už roku 1945, keď bola revolučnými silami vyhlásená nezávislosť Laosu. V roku 1947 však feudálne kráľovstvo prijalo červenú vlajku s troma bielymi slonmi a až roku 1975 sa stala vlajka z roku 1945 oficiálnym štátnym symbolom.
Galéria.
&lt;/div align="center"&gt;
Zoznam filmových článkov/3

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 5 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
3-.
3-iron
30.
30 prípadov majora Zemana
32.
322 (film)
35.
35 mm film
3d.
3D film
Zoznam geografických článkov/É

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 10 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
éd.
Édafusi
él.
ÉlancourtÉlisée Reclus
ép.
Épinal (mesto)Épinay-sur-Seine
ér.
Érd
és.
Északi-középhegység
ét.
Étampes (mesto)
év.
Évora (mesto)Évry (Essonne)
Zoznam geografických článkov/Ş

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 2 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ş?
Şəki
şa.
Şanlıurfa
Pobrežné vrchy

Pobrežné vrchy (slovenský normovaný názov) alebo staršie Prímorské pásmo (, ) sú najzápadnejšie horské pásmo v Kordillerách, ktoré sa tiahnu pozdĺž západného brehu Severnej Ameriky a pokrývajú väčšinu pobrežných oblastí kanadskej provincie Britská Kolumbia. Je súčasťou väčšej skupiny, nazývanej Pacific Coast Ranges (Pacifické Pobrežné vrchy), ktorá zahŕňa pásmo Alaska Range, pohorie Chugach, pohorie Saint Elias Mountains, pásmo Kaskádových vrchov, pohorie Sierra Nevada a Sierra Madre Occidental.
Pohorie "Pobrežné vrchy" je 1 609 km dlhé a v priemere 200 km široké. Jeho južná a juhovýchodná časť je ohraničená riekou Fraser a náhornou plošinou Interior Plateau. Severne od pahorkatiny "Nechako" je pohorie Pobrežné vrchy lemované na vnútrozemskej strane pohorím Hazelton, pohorím Skeena, plošinou "Stikine", plošinou "Tahltan" a pohorím Tagish. Jeho severozápadný okraj ohraničuje rieka Kelsall, ležiaca v severnej časti juhovýchodnej Aljašky, za ktorou sa rozkladá pohorie "St. Elias Mountains".
Na západnej strane pohoria sa nachádzajú hlboké dažďové pralesy mierneho pásma, v pohorí je veľa vrchov a hôr, ktoré sú pokryté ľadovcom. Súčasťou pohoria sú aj najväčšie ľadovce na svete v miernom pásme. Pohorie sa na jeho východných svahoch zúžuje do suchej vnútornej rokliny, alebo do subarktického lesa v oblasti pohoria Skeena Mountains a náhornej plošiny "Stikine Plateau".
Vznik pohoria.
Pohorie Pobrežné vrchy vzniklo, keď sa aktívny vulkanický oblúk súostrovia Insular Islands srazil s pobrežím amerického severozápadu pred 115 miliónmi rokov. Po milióny rokov boli jeho vrcholy tlačené nadol a izostatický odraz spôsobil, že ich magma v magmatických krboch začala stúpať, čím sa postupne vytvorila dnešná podoba pohoria North Shore.
Najznámejšie vrchy pohoria Pobrežné vrchy.
"Mount Waddington" je so svojou výškou 4 019 metrov najvyšším vrchom pohoria Pobrežné vrchy a najvyšším vrchom v celej provincii "Britská Kolumbia".
Najväčším ľadovcom v pohorí Pobrežné vrchy je ľadovec "Ha-Iltzuk".
Rozdelenie pohoria podľa horských pásiem.
Pohorie Pobrežné vrchy sa delí na niekoľko hlavných horských pásiem. Medzi ne patrí:
Dolph Lundgren

Dolph Lundgren (vlastným menom Hans Lundgren; * 3. novembra 1957, Štokholm, Švédsko) je švédsky herec a režisér.
Má troch súrodencov. Vyštudoval prírodné vedy v Štokholme. Štúdium ukončil v roku 1982 zložením záverečnej skúšky. Má akademické skúšky z matematiky, fyziky a chémie.
Dohovorí sa po anglicky, nemecky, švédsky, francúzsky a japonsky. Jeho IQ je 160.
Biografia.
Už v časoch svojho štúdia sa venoval kjoku-šin karate. Bol kapitánom švédskeho národného tímu a stal sa majstrom Európy v r. 1980 a 1981. Popri kjoku-šin sa venoval aj gódžú rjú karate, šermu, boxu, taekwondu a džudu. Než sa stal filmovou hviezdou, pracoval ako manekýn pre športové oblečenie. Pred kamerou sa po prvýkrát objavil v roku 1984 v bondovke "Výhliadka na vraždu". Išlo len o malú rolu agenta KGB. Prvú veľkú, aj keď zápornú rolu ponúkol Dolphovi Sylvester Stallone vo filme "Rocky 4". Zahral si tu ruského bitkára "Ivana Draga". Jeho manželku stvárnila Brigitte Nielsenová, v tej dobe manželka Sylvestera Stallona. O dva roky neskôr, v roku 1987 natočil akčnú snímku " Červený škorpión" a sci-fi "Vládci vesmíru". O rok neskôr prišiel na rad ďalší komiksový hrdina, policajt "Frank Castle" vo filme "Pomstiteľ".
Nasledovali snímky ako "Temný anjel", "Kamufláž", "Zúčtovanie v Malom Tokiu", "Johnny Mnemonic" alebo "Univerzálny vojak". Pôvodne sa s ním počítalo ako s hlavným predstaviteľom do seriálu Hercules. Rolu však odmietol a tým dopomohol k úspechu vtedy ešte celkom neznámemu Kevinovi Sorbovi.
Zoznam psích článkov/T

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 9 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ta.
Taliansky chrtíkTatranský durič
te.
TeriérTeriér Jacka Russella
th.
The Intelligence of Dogs
to.
Tosa (pes)Toxokaróza
tr.
Trpasličí pinčTrpasličí pudel
Thierry Ascione

Thierry Ascione (* 17. január 1981, Villeurbanne, Francúzsko) je súčasný francúzsky profesionálny tenista.
Populačná explózia

Populačná explózia - (alebo demografická explózia); súčasné rýchle tempo rastu počtu obyvateľstva v rozvojových krajinách (najmä v severnej časti Latinskej Ameriky, v juhozápadnej Ázii a niektorých afrických štátoch); súvisí s výrazným poklesom úmrtnosti (následkom pokroku v zdravotníctve) pri zachovaní tradičnej vysokej pôrodnosti.
Ivo Minář

Ivo Minář (* 21. máj 1984, Praha, Česko) je bývalý český profesionálny tenista.
Carlos Berlocq

Carlos Berlocq (* 3. február 1983, Chascomus, Argentína) je súčasný argentínsky profesionálny tenista.
Konstantinos Economidis

Konstantinos Economidis (* 2. november 1977, Solún, Grécko) je súčasný grécky profesionálny tenista.
Stefano Galvani

Stefano Galvani (* 3. jún 1977, Padova, Taliansko) je bývalý taliansky profesionálny tenista.
Hudobné vydavateľstvo

Hudobné vydavateľstvo je podnik v odbore hudobného priemyslu, ktorý sa zaoberá vydávaním a predajom hudobných nosičov s hudobnými nahrávkami od rôznych hudobníkov a hudobných skupín, ako aj hudobnín a hudobnej literatúry.
Dôležitou postavou každého hudobného vydavateľstva je A&amp;R manager ("Artist &amp; Repertoire"), ktorého úlohou je objavovať nových hudobníkov. A&amp;R manager počúva rôzne demonahrávky a sleduje i ďalšie zdroje (médiá, koncerty) a rozhoduje, či je tvorba daného umelca vhodná pre publikovanie.
Ďalšou fázou činnosti hudobného vydavateľstva je vytvorenie zdrojovej nahrávky v nahrávacom štúdiu. Táto nahrávka potom slúži ako predloha pre výrobu hudobných nosičov (CD). Hneď ako sú dátové nosiče vyrobené, hudobné vydavateľstvo sa stará o distribúciu nahrávok do jednotlivých obchodov.
Už v okamihu výroby dátových nosičov hudobné vydavateľstvo zabezpečuje propagáciu novej nahrávky, prezentuje skupinu alebo hudobníka v rôznych médiách potenciálnym zákazníkom. Na prezentáciu sa používajú rôzne prostriedky – televízia, rozhlasové vysielanie, tlačové médiá a ďalšie. Prezentácia nemá za úlohu zaistiť iba predaj hudobných nosičov, ale aj vytvoriť pozitívny dojem o hudobníkovi alebo skupine.
Čikuma (ťažký krížnik)

Čikuma (jap.:筑摩; angl. prepis Chikuma) bola druhá jednotka ťažkých krížnikov triedy Tone japonského imperiálneho loďstva. Mala jednu sesterskú loď: Tone.
Stavba.
Kýl lode bol položený 1. októbra 1935 v lodeniciach Mitsubishi v Nagasaki. Spustenia na vodu sa dočkala 19. marca 1937, a námorníctvo si ju prevzala do služby 30. mája 1939. 
Pohon a pancierovanie.
Pohon zabezpečovalo 8 kotlov, ktoré poháňali 4 turbíny a výsledný výkon bol až 152 000 ks. Maximálna rýchlosť lode bola 35 u.. Lodné skrutky boli štyri.
Bočný pancierový pás, 145 mm, sa smerom dole zužoval na 55 mm. Paluba bola chránená pancierom o hrúbke 3165 mm. Veže hlavného kalibru 25 mm, barbety a veliteľská veža až 40-90 mm. Muničné sklady mali pancier hrúbky až 127 mm. Podhladinová časť mala vodotesné oddiely (bulges).
Výzbroj.
Hlavná výzbroj pozostávala z ôsmich diel kalibru 203 mm (8"/50 cal) v štyroch dvojhlavňových vežiach. Pomocnú výzbroj tvorilo osem diel kalibru 105 mm uložených v štyroch dvojhlavňových vežiach. Proti lietadlám bolo nainštalovaných 12 kanónov kalibru 25 mm. Jednotka mala dvanásť torpédometov kalibru 610 mm. Počas svojej služby bola doplnená radarom 21Go (marec 1943) a dopĺňala sa protilietadlovú výzbroj (16 x 25 mm) (takisto v marci 1943), neskôr (december 1943 - január 1944) 55 x 25 mm a radary 13Go a dva 22Go.
Dva katapulty sa nachádzali v zadnej časti lode. Loď mohla niesť osem hydroplány, no nosila len päť, Aiči E13A neskôr Nakadžima E8N.
Služba.
Jednotka Čikuma slúžila spolu so sesterskou loďou Tone počas celej kariéry. 
Bojové nasadenie.
Bola súčasťou flotily, ktorá 7.decembra 1941 vyslala svoje lietadlá proti Pearl Harboru.
Potopenie.
Jednotka bola potopená 25. októbra pri ostrove Samar keď ju napadli palubné lietadlá americkej eskortnej skupiny lietadlových lodí a zasiahli niekoľkými torpédami.
Externé odkazy.
Stránka o ťažkom krížniku Čikuma
Ján Baláž

Ján Baláž (* 24. august 1951, Nitra) je slovenský gitarista, spevák a skladateľ. Je jedným zo zakladajúcich členov skupiny Modus. Od roku 1981 spolu s Jožom Rážom a Vašom Patejdlom patrí k základnej zostave kapely Elán.
Ján Baláž od 7 rokov navštevoval ľudovú školu umenia, odbor husle, od 14 rokov sa učil hrať na gitaru. Ovláda aj hru na trúbku a ventilový trombón. V 17 rokoch bol spoluzakladateľom skupiny Modus, v roku 2014 obnovil pôsobenie v tejto skupine.
Kaiser Wilhelm Geschütz

Kaiser Wilhelm Geschütz (nem. hovorovo "Paris-Geschütz"; angl. hovorovo "Paris Gun") bol Kruppov ďalekonosný kanón, použitý Nemcami v prvej svetovej vojne pri ostreľovaní Paríža. Kaliber kanónu (počiatočný) bol 209 mm a zvyšoval sa každým výstrelom.
Dostrel kanónu bol taký obrovský (120 km), že bolo treba brať do úvahy zakrivenie zemského povrchu, ako aj Coriolisovu silu. Hlaveň dela sa opotrebúvala tak rýchlo, že zniesla len 65 výstrelov. Potrebovala preto 65 typov nábojov, každý s o niečo väčším priemerom, nabíjaných v presne definovanom poradí.
Sokoľničeskaja

Sokoľničeskaja () bola prvá trasa moskovského metra. Je vedená na osi severovýchod-juhozápad. Jej celková dĺžka je 26 km a nachádza sa na nej 19 staníc. Cesta z jedného konca na druhý trvá približne 41 minút. Priemerná rýchlosť súprav trasy je 39 km/hod. Na mapách je značená červenou farbou.
História výstavby.
Prvý úsek trasy otvorili v roku 1935 medzi stanicami Sokoľniki a Park kuľtury. Neskôr bola predĺžená za rieku Moskva, ktorú prekročila po povrchu pomocou mostnej konštrukcie. V roku 1957 bola trasa predĺžená po stanicu Sportivnaja a o dva roky neskôr otvorili stanicu Universitet. V roku 1963 trasa dosiahla svoj južný terminus v stanici Jugo-Zapadnaja a v roku 1965 bola predĺžená na Preobraženskú ploščaď. Kvôli konštrukčným nedostatkom a korózii mostnej konštrukcie bola od roku 1984 uzavretá pre cestujúcich stanica Leninskije gory, nachádzajúca sa priamo na moste. Od roku 1986 bola na moste úplne zastavená premávka súprav (pre premávku metra boli postavené obchádzkové trasy). Premávka bola obnovená a zrekonštruovaná stanica bola otvorená až v roku 2002 pod názvom Vorobjovy gory. Severný terminus Ulica Podbeľskogo bol otvorený v roku 1990.
Prítomnosť a budúci rozvoj.
Trasu obsluhujú dve depá – Severnoje od roku 1935 a Čerkizovo od roku 1990. Od roku 1997 dochádza k obnove vozového parku trasy – staré súpravy sú vymnieňané za nové typy 81-717.5M/714.5M - sedemvozňové súpravy. Na trase premávajú aj staré súpravy Ež, Ež1 a Em-508 a Em-509.
Sokolničeskaja je najstaršou linkou siete a 70 rokov neustálej služby je badať najmä na staniciach, ktoré neboli stavané na taký nápor cestujúcich. Vymieňajú sa keramické obklady za mramor, vymieňajú sa osvetľovacie telesá a stavajú sa nové východy na povrch. V 60. rokoch sa stanice stavali rýchlo a nekvalitne, napr. stanica Vorobjovy gory bola zavretá 13 rokov a musela byť kompletne prestavaná. 
V budúcnosti sa plánuje predĺženie trasy na oboch koncoch. Avšak táto výstavba je podmienená dokončením druhej okružnej trasy, ktorá je plánovaná už od 60. rokov. Avšak plány na jej výstavbu sa zdajú rovnako vzdialené ako pred 40 rokomi.
Kremenec

Kremenec môže byť:
Koľcevaja

Koľcevaja (, doslova okružná linka) je jednou z liniek moskovského metra. Jej južná časť je približne zarovnaná s ulicou Sadvoje Koltso, ktorá do kruhu obchádza celé centrum Moskvy. Táto linka spája všetkých deväť hlavných radiálnych liniek moskovského metra a tým pádom slúži ako alternatívny prestupný bod. Je dlhá 19,1 km a túto vzdialenosť prejdete približne za 29 minút. Na mapách je zobrazovaná hnedou farbou. 
Orientáciu na linke cestujúcim zjednodušujú hlásenia vo vlakoch. Vo vlakoch premávajúcich v smere hodinových ručičiek hlási stanice mužský hlas, vo vlakoch premávajúcich proti smeru hodinových ručičiek ženský hlas.
História výstavby.
O pôvode jej vzniku kolujú rôzne povery. Traduje sa, že začiatkom 50. rokov boli inžinieri za Stalinom mu ukázať plány metra a informovať ho o postupe ďalšej výstavby. Ako si Stalin pozeral plány, nalial si šálku kávy, no troška vylial. Potom ako sa ho spýtali, či je spokojný s plánmi výstavby, len ticho položil šálku s kávou na plány a sadol si. Po šálke ostalo na plánoch hnedé koliesko pretínajúce ostatné linky. Architekti si uvedomili, že to je to, čo celý ten čas hľadali a okamžite dali príkaz na vybudovanie okružnej trasy. Táto legenda môže byť pripisovaná z veľkej časti najmä Stalinovmu kultu osobnosti, ale keď sa pozriete na akúkoľvek mapu moskovského metra, Koľcevaja bola vždy značená hnedou farbou.
Jej prvý úsek bol otvorený medzi stanicami Park kuľtury a Kurskaja roku 1950. Úsek Kurskaja – Belorusskaja otvorili v roku 1952. Úplne bola dokončená až o štyri roky neskôr, v roku 1954. Na tejto linke sa nachádzajú tie najextravagantnejšie stanice z celej siete, napr. Komsomoľskaja a Novoslobodskaja.
Prítomnosť a budúci rozvoj.
Na trase premáva 34 šesťvozňových súprav typu 81-717/714 z roku 1978, ktoré deponujú v depe Krasnaja Presňa. V dnešnej dobe je Koľcevaja jednou z najrušnejších liniek. Neustále stúpajúci počet pasažierov pomaly dolieha na stanice, ktoré sú staré bezmála pol storočia. Mnohé z nich boli postavené s krátkymi strednými loďami a mnohým chýba druhý východ na povrch. V roku 1998 bol postavený druhý východ na stanici Belorusskaja a podobné plány existujú aj pre stanice Park kuľtury a Komsomoľskaja. 
Taktiež chýbajú prestupné body na radiálnych linkách, a tak sa plánuje výstavba nových dvoch staníc v už existujúcich tuneloch. Prvá stanica je plánovaná medzi stanicami Prospekt Mira a Novoslobodskaja, čím vznikne prestupný bod so stanicou Dostojevskaja na trase Ľubinskaja; druhá by mala vzniknúť medzi stanicami Krasnopresnenskaja a Kievskaja.
Fiľovskaja

Fiľovskaja () bola donedávna jedinou linkou, ktorá obsluhovala západnú časť Moskvy, taktiež je prvou linkou so stanicami postavenými na zemskom povrchu. Je dlhá a po jej dĺžke sa nachádza 13 staníc. Túto vzdialenosť cestujúci prekoná za cca 21 minút. Na mape je značená bledo-modrou farbou.
História výstavby.
Fiľovskaja, predtým Fiľovsko-Arbatskaja (Филёвско-Арбатская), bola otvorená v roku 1958. Ale niektoré stanice na trase sa datujú do 30. rokov, keď bola trasa otvorená ako jedna z vetiev Sokoľničeskej. Najstaršie sú úseky Alexandrovskij sad – Smolenskaja (otvorený 1935) a Smolenskaja – Kievskaja (otovrený 1937). Od roku 1938 do roku 1953 boli súčasťou linky Arbatsko-Pokrovskaja a v roku 1953 boli stanice zatvorené. Počas ďalších piatich rokov sa začalo s výstavbou nadzemnej časti linky. Toto riešenie inšpirované z veľkej časti newyorským metrom bolo zvolené, kvôli očakávanej finančnej úspore. 
Stanica Kutuzovskaja bola prvou nadzemnou stanicou moskovského metra a bola otvorená v roku 1958. Presne o rok neskôr bola trasa predĺžená do stanice Fili, kde je vybudované aj depo. V roku 1961 otovrili úsek Fili – Pionerskaja a v roku 1965 úsek Pionerskaja – Molodežnaja. Svoj druhý terminus dosiahla Fiľevskaja v roku 1989, keď bola predĺžená až do stanice Krylatskoje.
Prítomnosť a budúci rozvoj.
Na trase premávajú staré šesť-vozňové vlaky Ež, Ež1, Em-508 a Em-509, ktoré deponujú v depe Fili. Tieto by mali byť premiestnené na iné linky, pričom by mali byť nahradené novými modelmi 81-740.1/741.1, ktoré sú vhodnejšie na povrchovú prevádzku v moskovských mrazoch.
I keď sa spočiatku podarilo ušetriť prostriedky pomocou povrchovej stavby, takmer 40 rokoch služby v drsnej ruskej klíme si vyžiadalo svoju daň. Stanice sú neustále opravované, čo odčerpáva značnú časť financií vyčlenených na údržbu. Keďže až donedávna bola Fiľevskaja jedinou linkou, ktorá obsluhovala husto osídlenú západnú časť Moskvy, inžinieri a vrátili sa k starému projektu z 50. rokov a rozhodli sa takmer paralelne predĺžiť trasu Arbatsko-Pokrovskaja, ale v podzemí. Obe trasy by sa mali stretnúť na stanici Kuncevskaja, kde vytvoria prestupový bod. Zvyšný podzemný úsek: Molodežnaja – Krylatskoje bude pričlenený k Arbatsko-Pokrovskej.
V roku 2005 bola otvorená nová vetva, prezývaná Mini-Metro, ktorá obsluhuje najmä obchodnú štvrť v centre Moskvy. Premáva na úseku Alexandrovskij sad – Delovoj Centr. Na vetve boli naplánované tri stanice, ale dokončená bola iba stanice Delovoj Centra Meždunarodnaja. Výstavba tretej stanice, Dorogomilovskaja, medzi stanicami Kievskaja a Delovoj Centr, sa však ešte nezačala. Existujú však aj ďalšie plány predĺžiť Mini-Metro až do stanice Savelovskaja, na trase Serpuchovsko-Timirjazevskaja.
Stanice.
Pobočka na Moskva-Siti:
Naháč (pes)

Naháč je pes s genetickou predispozíciou k bezsrstnosti. 
Pôvod.
Celé desaťročia sa rieši otázka neosrstenosti niektorých plemien. Môže ísť o vzájomnú genetickú príbuznosť naháčov, ako aj o vývojový stupeň iných plemien, napr. teriérov, chrtov, či pinčov. Teóriu príbuznosti jednotlivých plemien naháčov vyskytujúcich sa po celom svete podporujú dve teórie - prvá hovorí, že všetky neosrstené plemená pochádzajú z Ázie, druhá teória sa zakladá na poznatkoch genetiky, podľa ktorých došlo k zmene genetického materiálu na rôznych miestach v rôznych časových obdobiach. Teóriu ázijského pôvodu podporujú náleziská keramických sôch na oboch stranách Tichého oceánu, brehoch Južnej Ameriky a Japonska, ako aj výskum antropológa Loringa Bracea z Michiganskej univerzity, ktorého výsledky poukazujú na pôvod naháčov v Japonsku. 
Najnovšie plemeno patriace medzi naháče - americký bezsrstý teriér - zasa podporuje teóriu o zmene genetického materiálu, ku ktorej môže dôjsť kdekoľvek a kedykoľvek.
Arbatsko-Pokrovskaja

Arbatsko-Pokrovskaja () je jednou z liniek moskovského metra. Spája železničnú stanicu Kijevskij vokzal a centrum Moskvy so severovýchodom mesta. Dĺžka trasy je , je na nej 22 staníc a súprava ju absolvuje priemernou rýchlosťou /hod. za 67 minút. Na mapách mesta je značená modrou farbou.
História výstavby.
Najstarším úsekom trasy je úsek Ploščaď revoľucii – Kurskaja otvorený v roku 1938, ku ktorému bol pripojený aj úsek Komintern (dnes Alexandrovskij sad) – Kijevskaja, tvoriaci v súčasnosti časť trasy Fiľovskaja. V roku 1944 bol spustený do prevádzky úsek Kurskaja – Stadion SSSR (dnes Partizanskaja). Stanica Partizanskaja má 3 koľaje a 2 peróny. Plánovalo sa, že v jej susedstve bude stáť grandiózny Stalinov štadión, a preto bola plánovaná tak, aby zvládala obrovský nápor návštevníkov športových podujatí. Tento zámer však prekazila vojna a stanica ostala len časťou nezrealizovaného zámeru. V roku 1953 bol otvorený hĺbkový úsek Ploščaď revoľucii – Kijevskaja a súbežný úsek "Komintern" – Kijevskaja bol zatvorený.
Prítomnosť a budúci rozvoj.
Linku obsluhuje depo Izmajlovo, ktoré je v súčasnosti domovom pre 43 sedemvozňových súprav. Žiadna zo súprav, ktorá premáva na trase, nebola dodaná ako nová, ale na linku sa presúvali súpravy z iných trás, kde boli vymieňané za novšie vlaky. Takže všetky vlaky, ktoré sú sťahované z tejto linky, väčšinou končia na vrakovisku. V roku 1975 to boli modely Am a Bm, v roku 1995 model D. V súčasnosti na linke premávajú vlaky Ež, Ež1, Em-508 a Em-509. 
Na západnom úseku trasy sa plánuje rozsiahla výstavba, ktorá by mala vyriešiť problémy trasy Fiľovskaja. Ide o paralelnú podzemnú trasu, ktorá by obišla všetky nadzemné stanice na trase Fiľovskaja. Prvou stanicou na tejto trase bola stanica Park Pobedy, otvorená v roku 2003. Táto stanica sa nachádza 97 metrov pod zemou a v súčasnosti je najhlbšou stanicou Moskovského metra a jednou z najhlbších staníc na svete. Taktiež má aj najdlhšie eskalátory. 
Na trase sú plánované ešte ďalšie dve stanice: Minskaja a Slavjanskij Bulvar. Kvôli nedostatku finančných zdrojov by iba jedna z nich mala byť otvorená v roku 2007. Obe trasy sa stretnú na stanici Kuncevskaja, kde bude vytvorený prestupný bod. Zvyšné podzemné stanice trasy Fiľovskaja budú priradené trase Arbatsko-Pokrovskaja, ktorá bude ďalej predĺžená do Mitina. Nový úsek by mal mať päť staníc: Trojce-Likovo, Strogino (plánované otvorenie v roku 2007), Mjakinino, Volokalamskaja a Mitino (plánované otvorenie v roku 2009).
Na východnom úseku trasy sa pracuje na opravách staníc, ktorá boli budované pred alebo počas vojny, kedy sa veľmi neprihliadalo na pohodlie cestujúcich a mnohým chýba druhý východ na povrch. V súčasnosti je výstavba nových východov plánovaná na staniciach Elektrozavodskaja, Baumanskaja a Semjonovskaja. Ešte v roku 1938 sa začalo s výstavbou dvoch staníc v úseku Ploščaď revoľucii a Kurskaja, avšak stanice neboli dokončené a nevie sa, či budú vôbec niekedy otvorené. Na najvýchodnejšom konci trasy sa plánuje ďalšie predĺženie do Goljanova.