Koncentračný tábor Mauthausen-Gusen

Mauthausen (pred letom 1940 známy ako Mauthausen-Gusen) bola veľká skupina nacistických koncentračných táborov, ktoré boli vybudované v okolí dedín Mauthausen a Gusen v Hornom Rakúsku, asi 20 kilometrov východne od Linzu.
Hoci najskôr pozostával z jedného tábora pri Mauthausene, časom sa rozširoval a stal sa jedným z najväčších komplexov pracovných táborov v Nemeckom kontrolovanej Európe. Okrem štyroch hlavných podtáborov, ktoré sa nazývali pobočkami, pri Mauthausene a v blízkosti Gusenu bolo v Rakúsku a v južnom Nemecku vyše 50 ďalších pobočiek, kde boli väzni využívaní ako otroci. K podriadeným táborom Mauthausenského komplexu patrili aj kameňolomy, muničné továrne, bane, zbrojovky a továrne na výrobu stíhačiek Me 262.
V januári 1945 pracovalo v táboroch riadených z centrály v Mauthausene už asi 85 000 väzňov. Aj keď presné straty na životoch v celom komplexe ostávajú neznáme, väčšina zdrojov ich uvádza v rozmedzí 122 766 až 320 000. Tábory vytvorili jeden z prvých veľkých komplexov koncentračných táborov v nacistickom Nemecku a boli jednými z posledných, ktoré oslobodili spojenecké vojská. Oba hlavné tábory, Mauthausen a Gusen I, boli jediné tábory v Európe, ktoré boli zaradené do III. kategórie, čo znamenalo, že mali byť najprísnejšími tábormi pre „nenapraviteľných politických protivníkov ríše“. Na rozdiel od iných koncentračných táborov určených pre všetky kategórie väzňov, Mauthausen bol vo väčšine prípadov využívaný na odstránenie "inteligencie", čiže vzdelaných ľudí a členov vyšších spoločenských vrstiev v krajinách podrobených Nemeckom počas druhej svetovej vojny.
História.
Koncentračný tábor Mauthausen.
8. augusta 1938 boli do Mauthausenu pri Linzi poslaní väzni z koncentračného tábora Dachau, aby začali s budovaním nového tábora. Miesto nebolo vybraté len kvôli jeho blízkosti k Linzu – dopravnému uzlu, ale aj preto, lebo táto oblasť bola riedko obývaná. Hoci bol tábor od začiatku ovládaný nemeckým štátom, založila ho súkromná spoločnosť ako hospodársky podnik. Vlastníkom kameňolomu Wiener-Graben, ktorý nebol len v Mauthausene, ale aj v jeho okolí, bol podnik DEST; skratka pre "Deutsche Erd- und Steinwerke GmbH". Spoločnosť vedená Oswaldom Pohlom, ktorý bol taktiež vysoko postaveným funkcionárom SS, kúpila kameňolom od mesta Viedeň a začala s výstavbou Mauthausenského tábora. O rok neskôr nariadila spoločnosť výstavbu prvého tábora v Gusene. Žula ťažená v kameňolome sa predtým používala na dláždenie viedenských ulíc, ale nacistickí predstavitelia predpokladali jej využitie na kompletnú rekonštrukciu hlavných nemeckých miest v súlade s plánmi Alberta Speera a iných architektov Nacistickej architektúry, ktoré vyžadovali veľké množstvá žuly.
Finančné prostriedky na vybudovanie Mauthausenského tábora pochádzali z rôznych zdrojov, vrátane komerčných úverov z Dresdner Bank, v Prahe sídliacej Böhmische Escompte-Bank, tzv. Reinhardtového fondu (t. j. z peňazí, ktoré boli ukradnuté väzňom koncentračných táborov) a z Nemeckého Červeného kríža.
Mauthausen pôvodne slúžil ako prísne vedené väzenie pre bežných zločincov, prostitútky a iných „nepolepšiteľných porušovateľov zákona“. 8. mája 1939 sa tábor zmenil na pracovný tábor, a začal sa používať najčastejšie na uväznenie politických väzňov.
Koncentračný tábor Gusen.
Koncom roku 1939 bol už mauthausenský tábor s kameňolomom Wiener-Graben preplnený väzňami. Ich počet sa vyšplhal z 1 080 koncom roku 1938 na vyše 3 000 o rok neskôr. Približne v tom čase začala v asi vzdialenom Gusene výstavba nového tábora. Tento tábor (neskôr pomenovaný Gusen I) a jeho kastenhofenský kameňolom, boli dokončené v máji 1940. Prvých väzňov umiestnili 17. apríla 1940 v prvých dvoch barakoch (č. 7 a 8), zatiaľ čo prvý transport väzňov, hlavne z táborov Dachau a Sachsenhausen dorazil 25. mája toho istého roku.
Podobne ako blízky Mauthausen, aj Gusen využíval väzňov na otrockú prácu v žulových kameňolomoch. Okrem toho ich prenajímal rôznym miestnym podnikateľom. V októbri 1941 sa niekoľko barakov oddelilo od gusenskej pobočky ostnatým drôtom a zmenilo sa na samostatný "zajatecký pracovný tábor" (), v ktorom nacisti väznili veľký počet vojnových zajatcov, väčšinou sovietskych dôstojníkov. V priebehu roku 1942 dosiahla výrobná kapacita oboch táborov – Mauthausenu a Gusenu – svoj vrchol. Gusen sa rozšíril o centrálny sklad SS, kde sa triedil a ďalej do Nemecka odosielal rôzny tovar ukradnutý z okupovaných území. Miestne kameňolomy a podniky neustále potrebovali novú pracovnú silu, pretože čoraz viac Nemcov bolo odvedených do Wehrmachtu.
V marci 1944 bol bývalý sklad SS prestavaný na novú pobočku, ktorá dostala názov Gusen II. Až do konca vojny slúžila ako improvizovaný koncentračný tábor. V tábore bolo asi 12 000 až 17 000 väzňov, ktorí nemali ani najzákladnejšie zariadenie. V decembri 1944 bola otvorená ďalšia časť v blízkom Lungitzi. Tu sa prerobila časť továrenskej infraštruktúry na tretiu pobočku – Gusen III. Nárast počtu pobočiek sa nedokázal vyrovnať nárastu počtu väzňov, čo spôsobilo, že baraky vo všetkých pobočkách Mauthausen-Gusenu boli preplnené. Od koncu roka 1940 do roku 1944 stúpol počet väzňov, ktorí pripadali na jednu posteľ z 2 na 4.
Sústava táborov Mauthausen-Gusen.
Podobne ako sa neustále zvyšovala produkcia Mauthausen-Gusenského komplexu táborov, tak sa zvyšoval počet väzňov ako aj samotných podtáborov. Hoci tábory Gusen a Mauthausen pôvodne slúžili miestnym kameňolomom, v roku 1942 a neskôr, boli začlenené do nemeckej vojnovej mašinérie. Na pojatie zvyšujúceho sa počtu nútených robotníkov, sa začala výstavba pobočiek Mauthausenu () vo všetkých častiach Rakúska. Na konci vojny obsahoval ich zoznam 101 pobočiek (vrátane 49 hlavných pobočiek), ktoré pokrývali väčšinu moderného Rakúska – od Mittersillu južne od Salzburgu až po Schwechat východne od Viedne a od Passau na predvojnovej rakúsko-nemeckej hranici až po Loibl Pass na hranici s Juhosláviou. Pobočky boli rozdelené podľa ich hlavnej úlohy do niekoľkých kategórií:
Mauthausen-Gusen ako podnik.
Vo výrobnej produkcii ako aj v zisku dosahoval Mauthausen-Gusen najlepšie výsledky zo všetkých veľkých otrockých pracovných centier vrátane: Auschwitz-Birkenau, Flossenbürg, Gross-Rosen, Marburg a Natzweiler-Struthof. Zoznam podnikov využívajúcich nútené práce tábora Mauthausen-Gusen bol dlhý a zahrňoval veľké národné korporácie ako aj malé miestne firmy a komunity. Časť kameňolomu upravili na montážny závod pre automatické zbrane Mauser. V roku 1943 bola v Gusene postavená podzemná továreň podniku Steyr-Daimler-Puch. Podobnú továreň na výrobu stíhačiek Messerschmitt otvorili v blízkosti St. Georgen. Spolu sa asi 45 väčších podnikov podieľalo na tom, že koncentračný tábor Mauthausen-Gusen dosiahol v samotnom roku 1944 zisk viac ako 11 000 000 RM. Medzi nimi boli:
Väzňov prenajímali ako otrokov. Využívali ich napríklad na prácu v miestnych farmách, pri budovaní ciest, spevňovaní a oprave brehov Dunaja, na budovanie veľkých obytných štvrti v Sankt Georgen, a nútili ich pracovať aj na archeologických vykopávkach v Spielbergu.
Po začatí strategického bombardovania nemeckého vojnového priemyslu spojeneckými vojskami sa nemeckí plánovači rozhodli presunúť výrobu do podzemia, ktoré bolo nedostupné nepriateľskému vzdušnému bombardovaniu. Väzni dostali príkaz vybudovať v Gusene I niekoľko veľkých tunelov pod kopcami, ktoré obkolesovali tábor (krycie meno "Kellerbau", ). Koncom druhej svetovej vojny vykopali väzni priestory s plochou až pre továreň na malé zbrane. V januári 1944 vybudovali podobné tunely väzni z pobočky Gusen II pod dedinou Sankt Georgen (krycie meno "Bergkristall", ). Vykopaním približne umožnili firme Messerschmitt, aby vybudovala montážny závod na výrobu Messerschmitt Me 262 a rakiet V2. Okrem lietadiel, slúžilo asi tunelov Gusenu II pre továrne, ktoré vyrábali rôzny vojnový materiál. Koncom roku 1944 pracovalo v podzemí približne 11 000 väzňov Gusenu I a II . Ďalších 6 500 pracovalo na rozšírení podzemnej siete tunelov a hál. Po dokončení v roku 1945, bola továreň Me 262 mesačne schopná zmontovať 1 250 lietadiel. Bola to druhá najväčšia nemecká továreň na výrobu lietadiel po taktiež podzemnom koncentračnom tábore Dora-Mittelbau .
Vyhladenie prácou.
Okrem hospodárskej úlohy mal tábor aj politický význam. Prinajmenšom do roku 1942 bol tábor určený na väznenie a vraždenie skutočných aj vymyslených politických a ideologických nepriateľov Nemecka . Tábor slúžil nemeckej vojnovej mašinérii a vykonával aj vyhladzovanie prácou. Keď boli väzni po 12-hodinovej práci v kameňolome úplne vyčerpaní, alebo keď boli príliš chorí alebo príliš slabí, aby mohli pracovať, presunuli ich do tzv. Revíru („Krankenrevier“, barak pre chorých) alebo na iné miesto na vyhladenie. Spočiatku nemal tábor vlastnú plynovú komoru a takzvaných muzulmanov, väzňov príliš chorých na to, aby pracovali po tom čo boli týraní, podvyživení alebo úplne vyčerpaní, prepravili do iných koncentračných táborov na vyhladenie (najčastejšie do neslávneho zámku Hartheim, ktorý bol vzdialený ) alebo usmrtení smrtiacou injekciou a spopolnení v miestnom krematóriu. So zvyšujúcim počtom väzňov sa tento systém príliš predražoval a od roku 1940 sa Mauthausen stal jedným z mála západných táborov, ktorý používal plynovú komoru pravidelne. Zo začiatku používal iba improvizovanú mobilnú plynovú komoru – dodávku s výfukovou trubicou prepojenou dovnútra – ktorá pendlovala medzi Mauthausenom a Gusenom. V decembri 1941 dokončili trvalú plynovú komoru, ktorá mohla zabiť naraz asi až 120 väzňov.
Väzni.
Až do roku 1940 tvorili najväčšie skupiny väzňov nemeckí, rakúski a česko-slovenskí socialisti, komunisti, anarchisti, homosexuáli a Rómovia. Ďalšími skupinami prenasledovaných výhradne kvôli náboženským postojom boli "Sektári" (takto ich nazýval nacistický režim) – bádatelia biblie a Svedkovia Jehovovi. Dôvodom ich uväznenia bolo úplné odmietnutie prísahy oddanosti Hitlerovi a ich absolútne odmietanie zapojenia sa do akejkoľvek vojenskej služby.
Začiatkom roka 1940 presunuli do komplexu Mauthausen-Gusen veľký počet Poliakov. Prvé skupinky boli zložené z umelcov, vedcov, skautov, učiteľov a univerzitných profesorov uväznených počas akcie AB.
Neskôr boli všetky nové príchody kategórie „nechcení“, ale vzdelanci a politickí väzni tvorili až do skončenia vojny najpočetnejšiu skupinu. Počas druhej svetovej vojny sa do Mauthausenu a jeho pobočiek dostali veľké skupiny španielskych republikánov. Väčšinou bývalých republikánskych vojakov alebo aktivistov, ktorí utiekli z Francúzska po Francovom víťazstve a zajatých nemeckou armádou v roku 1940 pri francúzskej porážke alebo odovzdaných Nemcom predstaviteľmi vichystického režimu. Najväčšia z týchto skupín dorazila do Gusenu v januári 1941. Začiatkom roku 1941 presunuli takmer všetkých Poliakov a Španielov, okrem malých skupín špecialistov pracujúcich v kameňolome, z Mauthausenu do Gusenu. Tábory začali po začiatku sovietsko-nemeckej vojny v roku 1941 prijímať veľké množstvo sovietskych zajatcov. Väčšina z nich umiestnili do barakov oddelených od zvyšku tábora. Prvé skupiny určené pre nové plynové komory postavené začiatkom roku 1942 pozostávali hlavne zo sovietskych vojnových zajatcov. V roku 1944 priviezli do tábora veľkú skupinu maďarských a holandských Židov. Podobne ako v prípade ďalších veľkých skupín väzňov umiestnených do Mauthausen-Gusenu zomrela väčšina z nich na následky ťažkej práce, zlých podmienok alebo po zhodení zo steny mauthausenského kameňolomu, prezývanej dozorcami SS a kápami "parašutistická stena". Týchto väzňov dozorcovia označovali ako „parašutistov bez padáka“.
Tábory Mauthausen-Gusenu prijímali počas druhej svetovej vojny denne menšie väzenské transporty; väčšinou z ostatných koncentračných táborov z Nemeckom okupovanej Európy. Väčšina väzňov v pobočkách Mauthausenu bola pred ich presunutím do ich konečnej destinácie najskôr držaná na rôznych iných miestach. Najvýznamnejšie z týchto centier pre Mauthausen-Gusen boli neslávne známe tábory Dachau a Auschwitz. Prvé transporty z Auschwitzu prišli vo februári 1942. Druhý transport v júni toho istého roku bol s asi 1 200 väzňami oveľa väčší. Podobné skupiny poslali z Auschwitzu do Gusenu a Mauthausenu v apríli a novembri 1943, a neskôr v januári a februári 1944. Nakoniec, v máji toho roku po návšteve Adolfa Eichmanna v Mauthausene, prijal Mauthausen-Gusen prvú skupinu z 8 000 maďarských židov z Auschwitzu; prvú skupinu, ktorú evakuovali z tábora pred sovietskym postupom. Spočiatku sa skupiny evakuované z Auschwitzu skladali z kvalifikovaných robotníkov pre rastúci priemysel Mauthausen-Gusenského komplexu, ale ako evakuácia pokračovala, prepravili do Mauthausenu, Gusenu, Viedne alebo Melku aj iné kategórie ľudí.
S časom, Auschwitz takmer prestal prijímať nových väzňov a väčšinu presmerovali namiesto toho do Mauthausenu. Poslednú skupinu – asi 10 000 väzňov – evakuovali v poslednej vlne v januári 1945, iba niekoľko týždňov pred sovietskym obsadením komplexu Auschwitz-Birkenau . Medzi nimi bola aj veľká skupina civilistov uväznená Nemcami po neúspešnom Varšavskom povstaní, z ktorých ale prežilo do oslobodenia iba menej ako 500. Spolu prišlo do komplexu z iných koncentračných táborov v posledných mesiacoch až 23 364 väzňov. Oveľa viac ich však zomrelo počas pochodov smrti následkom úplného vyčerpania alebo v železničných vagónoch, kde ich držali niekoľko dní pred ich príchodom bez dostatku jedla a pitia pri teplotách pod bodom mrazu. Väzenské transporty sa považovali za menej významné ako iné dôležité služby.
Mnohí z tých, ktorí prežili cestu, zomreli ešte pred registráciou, kým iní dostali čísla už zabitých väzňov . Veľa z nich potom ubytovali v tábore alebo v novozriadenom stanovom tábore () v tesnej blízkosti Mauthausenskej pobočky, kde prinútili približne 2 000 ľudí byť v stanoch určených iba pre 800 väzňov a potom nechať vyhladovať.
Podobne ako v aj v iných nacistických koncentračných táboroch si neboli všetci väzni rovní. Zaobchádzali nimi v závislosti na ich kategórii, národnosti a hodnosti. Takzvaní kápovia, alebo väzni naverbovaní na dozeranie, dostávali viacej jedla a vyššiu mzdu vo forme kupónov, ktoré mohli byť v kantíne alebo v samostatnej miestnosti nachádzajúcej sa vo väčšine barakov zamenené za cigarety. 
Podľa Himmlerovho príkazu z júna 1941, bol pre nich v júni 1942 otvorený bordel najprv v táboroch Mauthausen a Gusen I . V Mauthausene bol vôbec prvý bordel v baráku číslo 1. Neskôr boli takéto bordely v 10 táboroch. Účelom existencie bordelov bolo formou tejto odmeny zvýšiť pracovnú morálku mužov (ďalšími boli tabak a pod.). Tí, ktorí chceli prístup ako zákazníci (iba prominentní árijci), sa museli prihlásiť na konkrétny deň a zaplatiť dve ríšske marky za 20-minútovú „službu“ na základe vopred stanoveného harmonogramu. Z tejto sumy sa pripisovalo 45 fenigov žene donútenej k prostitúcii. Do bordelov boli „pridelené“ ženy z väzenskej kategórie „asociálne“, ktoré sa neintegrovali do nacistického štátu, a napríklad odmietli členstvo v Asociáciu nemeckých dievčat (nem. Bund Deutscher Mädel). Ďalej sa za „asociálne“ považovali aj ženy, ktoré predtým prostituovali a ktoré nedodržiavali podmienky, ktoré sa od nich potom vyžadovali. Mnoho z týchto žien, ktoré boli nútené k prostitúcii, pochádzalo z ženského koncentračného tábora v Ravensbrücku. Celkovo bolo takto nútených prostituovať asi 200 žien (z toho väčšinou Nemiek), ktoré do 90. rokov 20. storočia neboli považované za obete nacizmu a nedostali žiadne odškodné. 
Ženy a deti v Mauthausen-Gusene.
Hoci bol komplex Mauthausen-Gusen pracovným táborom pre mužov, s prvým ženským transportom z Auschwitzu v septembri 1944, otvorili v Mauthausene aj tábor pre ženy. Ďalšie ženy a deti prišli do Mauthausenu z Ravensbrücku, Bergen Belsenu, Gross Rosenua Buchenwaldu. Spolu s nimi prišli aj ženské dozorkyne – o dvadsiatich je známe, že slúžili v Mauthausenskom tábore, šesťdesiat v celom táborovom komplexe, v pobočkách Hirtenberg, Lenzing (hlavná ženská pobočka v Rakúsku) a St. Lambrecht. Hlavné dozorkyne v Mauthausene boli najskôr Margarete Freinbergerová a potom Jane Bernigauová. Skoro všetky dozorkyne slúžiace v Mauthausene naverbovali v rakúskych mestách medzi septembrom a novembrom 1944. Začiatkom apríla 1945 prišlo aspoň ďalších 2 500 ženských väzenkýň zo ženských pobočiek v Amstettene, St. Lambrechte, Hirtenbergu a Flossenbürgskej pobočky v Freiberg. Hovorí sa, že v Mauthausenskom tábore slúžila aj Hildegard Lächertová.
Dostupná štatistika o mauthausenských väzňoch z jari 1943 uvádza 2 400 väzňov mladších ako 20 rokov, čo bolo 12,8 % z celkového počtu 18 655. Do konca marca 1945 sa zvýšil počet na 15 048, čo bolo 19,1 % z celkového počtu 78 547 väzňov. Počet mladistvých sa v tomto časovom intervale zvýšil 6,2 krát, zatiaľ čo počet dospelých väzňov vzrástol v rovnakom čase iba štvornásobne. Tieto čísla odrážali s pokračovaním vojny zvýšený počet poľských, českých, ruských a balkánskych tínedžerov nútene pracujúcich. Tesne pred oslobodením udáva štatistika nasledovné zloženie mladistvých: 5 809 zahraničných civilných robotníkov, 5 055 politických väzňov, 3 654 židov a 330 sovietskych vojnových zajatcov. Bolo tu tiež 23 rómskych detí, 20 takzvaných „protispoločenských elementov“, 6 Španielov a 3 svedkovia Jehovovi.
Zaobchádzanie s väzňami.
Hoci Mauthausen-Gusen nebol jediným koncentračným táborom kde Nemci zrealizovali ich vyhladenie prácou ("Vernichtung durch Arbeit"), tábor patril medzi najbrutálnejšie a najprísnejšie. Podmienky v tábore sa považovali za výnimočne neznesiteľné, dokonca aj na koncentračný tábor. Väzni netrpeli iba podvýživou, preplnenými barakmi, neustálym týraním a bitím dozorcami a kápami, ale aj výnimočne ťažkou prácou. Keďže v Mauthausene bolo priveľa väzňov na to, aby pracovali naraz v kameňolome, mnohým priradili prácu v dielni alebo inú manuálnu prácu. Práca v kameňolome prideľovali tým nešťastníkom, ktorí sa nejako previnili. Dôvody na ich poslanie na „úlohu za trest“ boli bezvýznamné a zahrňovali „zločiny“ ako napríklad nezasalutovanie okolo prechádzajúcemu Nemcovi.
Práca v kameňolome – často v neznesiteľných horúčavách alebo pri mrazoch až -30 °C viedla k výnimočne vysokej úmrtnosti. Prídely jedla obmedzovali a priemerný väzeň vážil v období 1940–1942 približne 40 kilogramov. Odhaduje sa, že priemerná energetická hodnota prídelov jedla sa znížila z 1 750 kalórií na deň počas rokov 1940 až 1942, na 1 150 až 1 460 v ďalšom období. V roku 1945 sa energetická hodnota prídelov ďalej znížila a nepresiahla 600 až 1 000 kalórií denne; to je menej ako tretina potrebnej energie potrebnej pre priemerného robotníka pracujúceho v ťažkom priemysle. To viedlo k muzulmanizácii a vyhladovaniu tisícov väzňov.
Väzni Mauthausenu, Gusenu I a Gusenu II mali prístup k oddelenému táboru pre chorých, tzv. "Krankenlageru". Napriek tomu, že medzi medikmi pracovalo asi 100 väzňov, nemohli poskytnúť žiadne lieky iba základnú prvú pomoc . Preto bola "táborová nemocnica", ako bola nazývaná Nemcami, v skutočnosti poslednou zastávkou pred smrťou pre tisícky väzňov a iba veľmi málo z nich malo šancu na zotavenie sa.
Kameňolom Mauthausen bol aj domovom neblaho vychýrených „schodov smrti“. Väzňov tu prinútili v rade jeden za druhým hore 186 schodmi prenášať hrubo vysekané bloky kameňov, ktoré často vážili až 50 kg. Mnohí vyčerpaní väzni sa zrútili a spadli na iných väzňov, idúcich za nimi, vytvárajúc hrozný domino efekt; prvý väzeň padajúci na ďalšieho a tak ďalej až úplne dolu.
Táto brutalita nebola náhodná. Dozorcovia z radov SS často nútili vyčerpaných väzňov vyniesť hore schodmi kamenné bloky. Tých, ktorí prežili toto utrpenie zoradili na kraji útesu známeho ako "parašutistická stena" (). So zbraňou namierenou na nich mali väzni dve možnosti – byť zastrelený alebo postrčiť väzňa pred ním z útesu. Medzi iné bežné vyhladzovacie metódy väzňov, ktorí boli chorí, neschopní ďalšej práce, prichytení po pokuse o útek alebo prostredníctvom kolektívnej viny patrili:
Dr. Antoni Gościński, jeden z tých, ktorí prežili, informoval po skončení vojny o 62 spôsoboch zabitia v táboroch Gusen I a Mauthausen. Hans Maršálek odhadoval, že priemerná dĺžka života nového väzňa v Gusene sa pohybovala od šiestich mesiacov v rokoch 1940 až 1942 do menej ako troch mesiacov začiatkom roku 1945.
Paradoxne, nárast priemyslu využívajúci nútenú prácu v rôznych pobočkách Mauthausen-Gusenu, viedol k podstatnému vylepšeniu podmienok pre niektorých väzňov. Zatiaľ čo sa denné prídely jedla znižovali, ťažký priemysel potreboval zručných špecialistov viac ako nekvalifikovaných robotníkov čo viedlo k obmedzeniu brutality táborových príslušníkov SS a kapov. Hoci väzňov aj naďalej denne bili a muzulmanov naďalej vyhladzovali, od začiatku 1943 povolili niektorým továrenským robotníkom prijímať od ich rodín (najčastejšie Poliakov a Francúzov) potravinové balíky. To pomohlo mnohým z nich nie len vyhnutiu sa vyhladovaniu ale aj väzňom, ktorí nemali mimo tábora žiadnych príbuzných alebo im nebolo dovolené prijímať balíky .
Straty na životoch.
Presné počty mŕtvych v komplexe Mauthausen-Gusen je nemožné presne určiť, pretože väčšina táborových záznamov a dôkazov bola zničená Nemcami a novo pricestovaným väzňom často priradili číslo už zabitého väzňa. Situácia je ešte zložitejšia, lebo niektorých väzňov z Gusenu zabili v Mauthausene a aspoň 3 423 z nich poslali do Hartheimského zámku vzdialeného . Rovnako bez zmienky presných počtov, ďalších niekoľko tisíc ich zabili v mobilných plynových komorách. SS sa pred útekom z tábora 4. mája 1945 pokúsila zničiť dôkazy, pripúšťajúc identifikáciu iba asi 40 000 obetí. Počas prvých dní oslobodili poľskí väzni, členovia väzenskej organizácie odporu, hlavný táborový úrad; napriek želaniu ostatných väzňov, ktorí ho chceli spáliť.
Po vojne previezol jeden zo zachránených Poliakov dokumenty hlavného táborového úradu do Poľska, ktorý ich neskôr dal múzeu Auschwitz-Birkenau v Osvienčime. Časti úmrtných záznamov tábora Gusen I zaistili poľskí väzni, ktorí ich po vojne previezli do Austrálie. V roku 1969 odovzdali tieto záznamy stopovaciemu oddeleniu Medzinárodného Červeného kríža.
Zachránená táborová kartotéka zahrňuje osobné záznamy 37411 zavraždených väzňov, vrátane 22 092 Poliakov, 5 024 Španielov, 2 843 sovietskych vojnových zajatcov a 7 452 väzňov z 24 iných národností . Časť zachránenej kartotéky zomretých koncentračného tábor Gusenu zaznamenáva ďalších 30 536 mien.
Hlavným zdrojom informácií o počte mŕtvych v táborovom komplexe sú okrem kartoték Mauthausenských pobočiek:
Kvôli množstvu rozdielnych zdrojov sa presné straty na životoch koncentračného tábora Mauthausen-Gusen podstatne líšia od zdroja ku zdroju. Rôzni vedci ich udávajú v rozmedzí 122 766 až 320 000, s iným často uvádzaným číslom 200 000 a „vyše 150 000“.
Rôzni historici udávajú celkové straty na životoch v štyroch hlavných táboroch (Mauthausen, Gusen I, Gusen II a Gusen III) medzi 55 000 a 60 000. V prvých mesiacoch po oslobodení zomrelo v amerických poľných nemocniciach ďalších 1 042 väzňov.
Z asi 320 000 väzňov uväznených počas vojny v rôznych pobočkách koncentračného tábora Mauthausen-Gusen, prežilo asi iba 80 000, vrátane 20 487 až 21 386 v Gusene I, II a III.
Oslobodenie a povojnový odkaz.
Počas posledných mesiacov pred oslobodením tábora ho pripravil jeho veliteľ Franz Ziereis na obranu pred možnou sovietskou ofenzívou. Väčšina väzňov nemeckej a rakúskej národnosti sa „dobrovoľne“ prihlásila do SS-Freiwillige Häftlingsdivision – jednotky SS zloženej hlavne z bývalých väzňov koncentračného tábora vedenej Oskarom Dirlewangerom. Zvyšní väzni boli hnaní do budovania protitankovej žulovej bariéry východne od Mauthausenu. Väzni, ktorí si neboli schopní poradiť s ťažkou prácou a podvýživou boli vo veľkom likvidovaní aby uvoľnili miesto pre prichádzajúcich nových väzňov z iných evakuovaných táborov vrátane väčšiny pobočiek Mauthausen-Gusenu nachádzajúcich sa vo východnom Rakúsku. V posledných mesiacoch vojny sa dodávka hlavného zdroja kalórií, potravinových balíkov posielaných prostredníctvom Medzinárodného Červeného kríža, zastavila a potravinové prídely boli katastrofálne nízke. Väzni premiestnení do „nemocničnej pobočky“ dostávali okrem pol litra polievky iba jeden chlieb rozdelených pre dvadsať väzňov. Mnohí väzni, ktorí sa už pred tým angažovali v rôznych formách odporu, začali pripravovať plány na obranu tábora v prípade pokusu SS na zlikvidovanie zvyšných väzňov. Nie je známe, prečo neboli väzni Gusenu I a II napriek priamemu príkazu Heinricha Himmlera masovo popravení; Ziereisov plán predpokladal nahnanie všetkých väzňov do tunelov Kellerbauskej podzemnej továrne a vyhodenia jeho vstupov do vzduchu. Jeden z poľských členov hnutia odporu, ktorý sa tomto pláne dozvedel, naplánoval zhromažďovanie náradia potrebného na vykopanie prieduchov.
28. apríla nahnali asi 22 000 väzňov pod zámienkou vymysleného náletu do gusenských tunelov. Po niekoľkých hodinách sa však väzni mohli vrátiť do tábora. Autor monografie o komplexe Mauthausen-Gusen Stanisław Dobosiewicz vysvetľuje, že možným dôvodom zlyhania nemeckého plánu bolo prerušenie zápalnej šnúry. Samotný Ziereis vyhlásil vo svojej výpovedi z 25. mája, že neuposlúchnuť rozkaz ho presvedčila jeho manželka. Hoci sa od plánu upustilo, väzni sa naďalej obávali masakru SS inými prostriedkami. Preto pripravili poľskí, sovietski a francúzski väzni plán útoku na baraky stráží SS a získania zbraní potrebných k boju. Podobný plán vypracovali aj španielski väzni.
3. mája začali SS a ďalšie stráže prípravu evakuácie tábora. Nasledujúci deň vystriedali mauthausenské stráže neozbrojení vojaci Volkssturmu a improvizovaná jednotka zložená zo starších viedenských policajtov a požiarnikov. Veliteľ policajnej jednotky uznal „väzenskú samosprávu“ ako najvyšší táborový orgán a Martin Gerken, v gusenskej administratíve dovtedy najvyššie postavený kapo väzeň, ktorý mal hodnosť "Lagerälteste" alebo "najstarší v tábore", sa stal "de facto" novým veliteľom. Pokúsil sa vytvoriť Medzinárodný väzenský výbor, ktorý by sa stal dočasnou vládnucou skupinou tábora až do jeho oslobodenia jednou z blížiacich sa armád. Po verejnom obvinení z kolaborácie s SS však jeho plán zlyhal. Nútená práca sa zastavila vo všetkých pobočkách Mauthausenu a väzni sa sústredili na prípravy svojho oslobodenia – alebo obranu táborov v prípade možného útoku divízií SS sústredených v oblasti. Zvyšky niekoľkých nemeckých divízií naozaj napadli Mauthausen, boli ale odrazené väzenskými jednotkami, ktoré prevzali tábor. Zo všetkých hlavných pobočiek komplexu Mauthausen-Gusen bol evakuovaný iba Gusen III. 1. mája boli väzni vyslaní na pochod smrti do Sankt Georgenu, ale iba po niekoľkých hodinách pochodu im bolo prikázané vrátiť sa späť do tábora. Operácia sa zopakovala aj ďalší deň, ale bola opäť rýchlo odvolaná. Nasledujúci deň SS stráže dezertovali nechajúc väzňov ich vlastnému osudu.
Tábory Mauthausen-Gusenu boli poslednými, ktoré boli oslobodené počas druhej svetovej vojny. 5. mája 1945 prišli do tábora Mauthausen vojaci 41. prieskumnej jednotky 11. americkej obrnenej divízie. Tieto jednotky odzbrojili policajtov a opustili tábor. Väčšina členov SS už utiekla z tábora pred jeho oslobodením; asi tridsiati, ktorí ostali, boli ale väzňami zlynčovaní; podobný počet bol zlynčovaných bol aj v Gusene II. Do 6. mája boli s výnimkou 2 táborov v Loiblpass oslobodené americkou armádou všetky ostávajúce pobočky táborového komplexu Mauthausen-Gusen.
Medzi oslobodenými táborovými väzňami bol Jack Taylor, dôstojník Office of Strategic Services (predchodca CIA). S pomocou niekoľkých väzňov prežil a bol neskôr kľúčovým svedkom procesu Mauthausen-Gusenského tábora pred Dachauským Medzinárodným vojenským tribunálom. Ďalším z tých, ktorí prežili, bol Simon Wiesenthal – inžinier, ktorý strávil zvyšok jeho života lovom nacistických vojnových zločincov.
Po nemeckej kapitulácii pripadol komplex Mauthausen-Gusen do sovietskej okupačnej zóny. Najskôr používali časti táborov Mauthausen a Gusen I sovietske úrady ako kasáreň Červenej armády. V rovnakom čase boli podzemné továrne rozobraté a poslané ako vojnová korisť do ZSSR. Neskôr, medzi 1946 a 1947, boli tábory nestrážené a väčšina nábytku a zariadení tábora bola ako červenou armádou tak aj miestnymi obyvateľmi rozobraná. V lete 1947 vyhodili sovietske sily tunely do povetria odovzdali tábor rakúskym civilným orgánom a stiahli sa z oblasti. V roku 1949 bol vyhlásený za pamätné miesto. Nakoniec, 3. mája 1975, 30 rokov po oslobodení tábora otvoril kancelár Bruno Kreisky Mauthausenské múzeum.
Na rozdiel od Mauthausenu je dnes väčšina toho, čo tvorilo pobočky Gusen I, II a III, bytovými zónami postavenými po vojne.