Indická filozofia

Indická filozofia je výrazná zložka indickej kultúry, jedna z najbohatších národných filozofií; prevažne náboženská filozofia; tvorí charakteristický útvar podobne ako filozofia západná, filozofia čínska, filozofia arabská. Nikdy sa úplne nevydelila z celku náboženských predstáv Indov.
Indická filozofia je staršia ako čínska filozofia, ktorú ovplyvňovala prostredníctvom budhizmu. Opačným smerom k pôsobeniu nedochádzalo.
V indickej filozofii sa neuskutočnil prechod od mýtu k logu tak, ako tomu bolo v gréckej filozofii. Filozofické úvahy neviedli k vzniku politických a vedeckých učení. Pre Indiu bolo charakteristické, že filozofické smery sa rozvíjali spolu s náboženstvom. Základná periodizácia indickej filozofie:
Staroveká indická filozofia.
Védske obdobie.
Názov od slova védy (najstaršie zachované písomné správy 1500500 pred Kr.), je to súbor spisov neznámych autorov (za autora véd sa považuje Vjása), ktorý obsahoval náboženské, mýtické, ale aj filozofické otázky, rôzne rituály a obradné predpisy, mali kánonický charakter – kánon = príkaz, niečo čo sa má striktne dodržiavať. Védy boli príručkami indických kňazov, v ktorých boli zahrnuté nespochybniteľné pravdy. Obsahovo boli védy šesťkrát rozsiahlejšie ako kresťanská Biblia.
Védy sa skladajú zo štyroch častí:
Mantry – sú to hymny a modlitby. Predstavujú najrannejšie obdobie, obdobie osláv bohov.
Brahmány – zaklínadlá a obetovania, predstavujú obdobie obetnej mystiky, ktoré spadá do obdobia vzniku kastovného systému.
Štyri základné kasty – varny:
Brahmáni – kňazi dodržiavali náboženské rituály, ich prítomnosť bola nenahraditeľná pri všetkých životných udalostiach. Nikdy sa neusilovali o získanie svetskej vlády, alebo moci a ani sa nikdy nesnažili vytvoriť nejakú cirkevnú organizáciu – hierarchizovanú cirkev. Ich náboženstvo voláme Brahmanizmus, ktorý hlása tri základné cnosti:
Tieto tri cnosti tvoria karmu, ktorá vedie k lepšiemu prevteleniu a k splynutiu s najvyššou svetovou dušou, s brahmou. Ak človek nedodržiava tieto cnosti, vedie to k prevteleniu do podoby nižších foriem života.
Aranjaky – texty pre pustovníkov
Upanišády – myšlienky rôznych mužov, ktorí „sedia blízko majstra“, ktoré nie sú všeobecne dostupné. Sú to akési tajné náuky. Sú filozofickým výkladom véd:
Neortodoxné systémy povédskeho obdobia.
Sú to filozofické smery, ktoré odmietajú tradíciu véd a hlavne odmietajú kastovné delenie spoločnosti.
Škola čárváka.
Vznikla v období, keď v Indii rodový systém vystriedal štát a keď sa popri kaste brahmánov a kšatrijov vytvára aj kasta vajšijov. Táto škola uznávala iba hmotu, ktorá sa skladá zo štyroch elementov (oheň, voda, zem, vzduch). Vedomie považovala za protiklad hmoty, je to vlastnosť materiálneho tela. Hovorila, že átman (duša), Boh a posmrtný život sú len klam. Na tomto svete sme len raz, pobývame tu len chvíľku a preto si život treba užívať. Utrpenie a bolesť nemožno odstrániť, no možno ich obmedziť na minimum a rozkoš a slasť možno maximalizovať. Nemala dlhé trvanie, ani výrazne neovplyvnila indické myslenie. Jej význam spočíva v tom, že podnietila vznik ďalších smerov – džinizmu a budhizmu.
Džinizmus.
Zakladateľom je Mahávíra (Džina = vykupiteľ) v 6. st. pred Kr.
Džinizmus tvrdí, že existuje duša a hmota a že človek je spojením tela a duše. Telo a karma sú materiálne, duše sú nehmotné. Čiastočky hmoty sa neustále zmiešavajú s dušou. V džinizme sa preto duša potrebuje oslobodiť od „materiálnych nánosov“, ktoré sú tvorené dôsledkami ľudských činov a negatívnych emócií a ktoré vedú k znovuzrodeniu. Cestu k vyslobodeniu z kolobehu znovuzrodenia (spáse) vidí v askéze. Askézu dosiahne duša vtedy, keď sa bude správať podľa prísnych etických príkazov, napr. nezabíjať nič živé, nebrať, čo nie je dávané, neklamať, zriecť sa svetských radostí a rozkoší. Dnes vyznáva džinizmus asi 6 miliónov ľudí.
Budhizmus.
Náboženstvo založil princ Siddhárta Gautama, budha = prebudený, osvietený, čiže ten, kto ukazoval ľuďom cestu k spaseniu.
Odmieta náuky upanišád a učenie o brahme a átmane, pretože je to abstraktné a tým pádom aj zbytočné pre ľudí. Svoje učenie sa snaží sprístupniť širším vrstvám. Budhizmus zavrhuje kastový systém, zakazuje obetovanie bohom, učí trpezlivosti a že zlu sa nemáme brániť násilím.
Podstatou je učenie o štyroch vznešených pravdách:
Podľa budhizmu možno odstrániť strasť a utrpenie nie v posmrtnom živote, ale v pozemskom, a to prostredníctvom nirvány = stavu úplného pokoja, oslobodenia sa od všetkého, čo prináša bolesť a utrpenie. Je to mravný zákon sveta.
Budhizmus je ateistické náboženstvo spásy a pokory, vyzdvihuje vieru v mravný zákon sveta – karmanový princíp. 
Budha sformuloval aj príkazy praktickej etiky:
Po smrti Budhu sa jeho nasledovníci sformovali do dvoch prúdov, skupín:
V súčasnosti je budhizmus rozšírený a populárny aj v Európe a Amerike, nie v klasickej podobe, ale v podobe zenového budhizmu (meditačný budhizmus).
Rozšírenie: juhovýchodná Ázia, Čína, Japonsko, Tibet.
Ortodoxné systémy povédskeho obdobia.
Uznávali autoritu véd a svoju filozofiu budovali na princípe brahmanizmu. Sú to pravoverné systémy a majú hlbšiu náboženskú orientáciu/tendenciu. Uznávali kastovný systém.
Patrí sem: Védanta, Mímánsa, Njája, Vaišéšika, Sánkhja, Jóga.
Jóga.
Predstavuje cestu k oslobodeniu, k spaseniu od utrpenia. Je to cesta sebaovládania, disciplíny a sústredenia. Jóga pozná svojho osobného Boha a viera v tohto osobného Boha je podmienkou k úspešnej praktickej činnosti, meditácii, koncentrácii, smerujúcej k spaseniu, k oslobodeniu sa od utrpenia.
Njája.
V učení Njája hrala veľkú úlohu logika a gnozeológia. Njája sútry boli zapísané v 2. storočí. Podľa učenia Njája jestvuje hmotný vesmír, ktorý sa skladá z atómov, tvoriacich svojimi kombináciami všetky predmety. Okrem toho vo vesmíre jestvuje nespočetné množstvo duší, ktoré jestvujú buď samy osebe, alebo sú spojené s hmotnými atómami. Najvyššia duša, boh Íšvara, vytvára kombinácie atómov a vyvoláva spojenie duší s atómami, alebo oslobodenie duší od atómov.
Štúdium indickej filozofie.
Štúdium indickej filozofie musí rešpektovať dôležitú zvláštnosť, že tzv. klasické systémy (daršana) majú mnohostoročnú históriu ešte predtým, než poznáme prvých filozofov menom, a často až do klasickej doby nemáme ani žiadny spoľahlivý text. Nemôžeme teda o nich pojednávať rovnakým spôsobom, ako sme zvyknutí z dejín európskej filozofie, kde vykladáme názory jednotlivých filozofov a môžeme ich ľahko porovnávať a pozorovať dráhy myšlienkového pohybu. V Indii musíme asi až tak do polovice prvého tisícročia n. l. postupovať pri klasických systémoch inak. Musíme ukázať ich viac-menej záverečnú "klasickú" podobu a musíme sa pokúsiť spätne rekonštruovať cestu, po ktorej sa k nej dospelo. Táto rekonštrukcia, ktorá je niekedy dôležitejšia, než sama ustrnutá "klasická" podoba systému, je vždy do značnej miery probabilistická a rozhodne ju nemôžeme spájať s nejakými historickými mysliteľskými osobnosťami, ktoré zostávajú navždy skryté. (Len nesmieme zabúdať, že pri budhistickej filozofii môžeme sledovať jednotlivých filozofov už od prvých storočí letopočtu, ak nie už aj skôr.) Pritom obdobie, v ktorom sa určitá filozofia vyvíjala, presahuje desiatky generácií. Napríklad pri vaišéšikovom systéme sa odhaduje doba jeho anonymného vývoja najmenej na 8 storočí. Pri sánkhji to bolo ešte viac.
Vo väčšine prác o dejinách indickej filozofie sa nijaký pokus o rekonštrukciu filozofického vývinu nerobí a predvádzajú sa systémy v podobe už dosť strnulej, až dokonca upadnutej, a nivelizované do značnej miery vplyvom mentálnej klímy 5. – 6. stor. po Kr., kedy sa systémy po prvý raz začínajú vynárať z anonymity. Táto klíma bola klímou prudkého boja s ateistickým budhistickým ultraidealizmom vidžňánavády a súčasne masového a masívneho nástupu teizmu.