Sepsa

Sepsa, septický stav alebo septikémia (gr. "sepsis" zo slova "sepo" = hniť), ľudovo "otrava krvi", je ťažká infekcia, ktorá je sprevádzaná systémovými prejavmi zápalu a prehnanou aktiváciou zápalových mechanizmov. Je spôsobená opakovaným alebo trvalým vyplavovaním patogénnych mikroorganizmov z infekčného ložiska do celého organizmu. Organizmus nie je schopný infekciu lokalizovať a koordinovane proti nej zapojiť imunitný systém. Sprevádza ju spravidla vysoká horúčka, schvátenosť a prejavy zlyhania postihnutých orgánov.
Podľa definície z roku 2016 je sepsa život ohrozujúci stav s poruchou funkcie orgánov, zapríčinený neprimeranou odpoveďou organizmu na infekciu. S prihliadnutím na staršie definície ju môžeme popísať ako neprimeranú odpoveď orgánových systémov v rámci celkovej zápalovej odpovede organizmu na infekciu, pričom zlyhala imunitná reakcia na infekciu a táto sa rozšírila na celý organizmus, spravidla prenesením infikujúcich mikroorganizmov krvou (čo je obsiahnuté v označení "otrava krvi").
Novšie poznatky spájajú sepsu so syndrómom systémovej zápalovej odpovede organizmu (SIRS - systemic inflamatory response syndrome), ktorý však nie je spojený výlučne s infekciou.
Výskyt.
Vo svete sa vyskytuje asi 30 000 000 pacientov s diagnózou sepsy ročne. Úmrtnosť na sepsu je 10-30% pacientov, v prípade septického šoku 50-60%, pri zlyhaní dvoch a viac orgánov nad 70%. Údaje sú približné, pretože stanovenie diagnózy sepsy nie je v každom prípade jednoznačné (pozri aj príznaky). Rizikové faktory pre vznik sepsy je nemocničná (nozokomiálna) infekcia, vek nad 65 rokov, porucha imunity, cukrovka, nádory a ďalšie.
Zdrojom infekcie pri sepse môže byť hnisavé ložisko (absces) hocikde v tele, často v brušnej dutine, zápalové ochorenie, najmä pneumónia (zápal pľúc), infekcia operačnej rany alebo infekcia cudzieho materiálu v tele, napríklad zavedenej vnútrožilovej kanyly. Vyvolávajúce mikroorganizmy sú najčastejšie baktérie - stafylokoky, streptokoky, escherichie, pseudomonády, klebsiely, ale aj kvasinky - často kandida.
Patogenéza sepsy.
Imunitný systém rozpoznáva charakteristické molekulárne štruktúry infekčných mikroorganizmov (PAMP - pathogen associated molecular patterns) - lipopolysacharidy, peptidoglykany atď. Po ich rozpoznaní sa spúšťa zápalová odpoveď, pričom sa tvorí množstvo signálnych látok (mediátorov), prozápalových (TNF, interleukíny, interferón gama) aj protizápalových (interleukíny, solubilné receptory...). Súčasne sa aktivujú hemostatické faktory (špecifické bielkoviny, regulujúce zrážanie krvi) a ďalšie mediátory. Pri sepse dochádza k poruche regulácie zápalového deja prostredníctvom signálnych látok, pričom je poškodzovaná stena ciev so stratou schopnosti regulovať napätie cievnej steny a tým krvný tlak, neprimerane sa aktivuje proces zrážania krvi s tvorbou mikrotrombov, zápal ďalej poškodzuje srdcový sval a tým funkciu srdca (septická kardiomyopatia). Kritické býva poškodenie pľúc, menovite alveolokapilárnej membrány - rozhrania, na ktorom dochádza k prechodu kyslíka zo vzduchu do krvi, čoho následkom je zlyhanie funkcie pľúc (ARDS - acute respiratory distress syndrome). Závažné je tiež poškodenie obličiek, pečene, mozgu (prejavujúce sa delíriom až bezvedomím). 
Závažnosť sepsy.
Sepsa je spravidla spojená so systémovou zápalovou odpoveďou organizmu - SIRS (Systemic Inflamatory Response Syndrome). Systémová zápalová reakcia sa v takomto prípade vymyká normálnej regulácii a je natoľko intenzívna, že vedie k poškodeniu orgánov. Systémová zápalová odpoveď sa neviaže výlučne na infekciu, ale môže byť následkom závažného úrazu, zhubného nádoru, vzniknúť po resuscitácii pacienta alebo po  cirkulačnom šoku (kardiogénnom alebo hemoragickom). 
Sepsa s rozvinutými závažnými obehovými, metabolickými a bunkovými abnormalitami, ktoré zvyšujú riziko úmrtia pacienta sa označuje ako septický šok. Spravidla je charakterizovaný poklesom krvného tlaku a vzostupom koncentrácie laktátu v krvi.  Je najčastejšou príčinou syndrómu multiorgánovej dysfunkcie - MODS (Multiple Organ Dysfunction Syndrome), čo je porucha funkcie viacerých orgánov takého stupňa, že bez liečebných zásahov organizmus nedokáže udržať homeostázu (stálosť vnútorného prostredia - teplotu, chemické zloženie tekutín atď.)
Príznaky sepsy.
Sepsa nemá špecifické príznaky, jej diagnóza sa stanovuje na základe určitých všeobecných príznakov infekcie a poruchy funkcie orgánov a na základe výsledkov vyšetrenia krvi v laboratóriach. Pre diagnostiku, prípadne hodnotenie závažnosti sepsy sa používajú rôzne skórovacie systémy, napr. SOFA (Sequential [Sepsis-Related] Organ Failure Assessment Score) alebo  zjednodušený qSOFA (quick SOFA), žiadny však nie je absolútne spoľahlivý.
Varovné príznaky, predchádzajúce sepse.
Klinické príznaky.
Príznaky bývajú výrazne modifikované súčasnými inými ochoreniami, liekmi a celkovým stavom pacienta, napr. pri mladších pacientoch dôjde k poklesu tlaku krvi neskôr a potom náhle, oslabení a starší pacienti nemusia mať výrazne zvýšenú telesnú teplotu atď.
Laboratórne príznaky.
Sú už známe desiatky laboratórnych parametrov, predovšetkým odzrkadľujúcich funkciu imunitného systému, zrážanlivosti krvi a zmien metabolizmu, ktoré špecialistom umožňujú vyhodnotiť fázu sepsy (včasná, intermediálna, neskorá), jej závažnosť a upresniť potrebnú liečbu.
Liečba.
Liečba sepsy sa musí začať neodkladne. Spravidla sa vykonáva na primerane vybavenej jednotke intenzívnej starostlivosti, za trvalého sledovania celkového stavu a fyziologických funkcii pacienta (tlak krvi, tep, dýchanie, nasýtenie krvi kyslíkom, výdaj moča, laboratórne údaje - vnútorné prostredie organizmu, indikátory zápalovej reakcie, mikrobiologické vyšetrenia a veľa ďalších).
Zahrňuje najmä:
Aplikácia glukokortikoidov, spôsob náhrady tekutín a mnohé ďalšie liečebné postupy sú stále predmetom diskusie. 
Prognóza.
Sepsa je závažné, potenciálne smrteľné ochorenie. Úmrtnosť závisí od jej príčiny, veku a celkového zdravia pacienta, včasného stanovenia diagnózy, včas  začatej a správnej liečby a tiež od prípadného zlyhania orgánov a vzniku komplikácii. Udáva sa v desiatkach percent, pričom u zvlášť rizikových skupín pacientov dosahuje takmer 100%, a to napriek využitiu všetkých diagnostických a liečebných možností.