burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Elf

Elfovia (zo staroangl. singulár "aelf"/(doložený) plurál "ylfe" (= v starej hornej nemčina singulár "alp/alb") &lt; v starej nórčine "álfr"/plurál "álfar") sú rôzne typy čarovných duchov v germánskom bájosloví.
V islandskom diele Snorriho Edda (1220 – 1230) sa rozlišujú svetelní elfovia (ljósálfar) a tmaví elfovia (døkkálfar alebo svartálfar), ale celkovo nordické pramene opisujú elfov rôzne: raz sú to duchovia mŕtvych, inokedy domáci a ochranní duchovia a pod. 
V neskoršom období sa začali chápať ako démonické bytosti, ktoré prinášajú chorobu, nešťastie a vydávajú zvádzavý spev.
V Anglicku a Nemecku (Bratia Grimmovci) sa chápali ako prchaví zlomyselní (i keď nie nevyhnutne zlí) škriatkovia. V Anglicku zároveň často splývali s "fairies" (víly, čiže ženskí duchovia, spravidla okrídlení), ale úplne na začiatku – v predkresťanskej ére – asi znamenali lesných duchov Keltov a podobne. William Shakespeare a Michael Drayton v alžbetínskej dobe definitívne zaviedli chápanie elfov jednoducho ako drobnučkých ľudí (často veľkých ako hmyz), ktorí sa neskôr zobrazovali so špicatými nosmi. Boli však aj spisovatelia, ktorí si elfov predstavovali ako bytosti normálnej veľkosti. 
Fantasy.
J. R. R. Tolkien, ako odborník na stredovekú literatúru, sa vo svojich dielach (napríklad Pán prsteňov) však vrátil k ponímaniu elfov ako "ljósálfar" a podáva ich ako svetelné, božské a inteligentné bytosti ľudskej veľkosti. Toto chápanie potom prevzalo aj veľa ďalších autorov fantasy, napr. Christopher Paolini alebo Andrzej Sapkowski.
Pokiaľ sa máme pokúsiť o stručné popísanie elfov z dnešných prameňov, vyzerali by asi nasledovne:
V diele Pán prsteňov sa vyskytujú v troch oblastiach - Lothlórien (skrátene Lórien), Vododol (, elf. Imladris), a Temnohvozd .
Dnešný Island.
Na Islande žijú elfovia údajne všade. Obetovanie kúskov vzácnej potravy neviditeľným bytostiam sa v Hraune zdá vecou veľmi prirodzenou a rozumnou. Na juhu pri mori, žijú elfovia v skalách nad farmami. Len v skalách - v horách nežijú. Rozdiel medzi skalou a horou nie je celkom jasný, zdá sa, že spočíva práve v tom, že v jedných žijú elfovia a v druhých nie. Zdá sa, že ide o rozumné a romantické bytosti, ktoré si za svoj domov vybrali naozaj veľmi náležité miesto. To isté podľa všetkého platilo aj o starých Islanďanoch, a tak niektoré skaly obývali spolu a vôbec si nezavadzali. Miestni ľudia elfov charakterizujú ako zvyčajne dobrých a pomáhajúcich ľuďom. Tak napríklad na jednej farme sa ľudia nikdy nemuseli starať o pôrod svojich kravičiek - odjakživa sa o to údajne starali elfovia.Problémy môžu nastať vtedy, keď im niekto nedá pokoj a povedzme im búra ich rodné skaly. Elfov údajne môžu vidieť iba deti.
Astronomický objekt

Astronomický objekt (iné názvy: kozmický objekt [v užšom zmysle], vesmírny objekt [v užšom zmysle], nebeský objekt [v užšom zmysle]) je prirodzene sa vyskytujúce teleso, zoskupenie telies (alebo podobných objektov) alebo štruktúra, ktorá podľa súčasného poznania existuje vo vesmíre. 
Astronomické objekt verzus astronomické teleso.
Astronomický objekt, ktorý je telesom (t.j. jednotlivá súdržná štruktúra držaná pohromade najčastejšie gravitáciou), sa nazýva aj astronomické teleso, kozmické teleso (v užšom zmysle), nebeské teleso (v užšom zmysle) či vesmírne teleso (v užšom zmysle) (Niekedy sa však názvy kozmické/nebeské/vesmírne teleso používajú aj na označenie akéhokoľvek astronomického objektu a Zeme). Príklady astronomických telies sú planétky, mesiace, planéty a hviezdy.
Astronomické objekty sú gravitačne viazané štruktúry, ktorých spoločnou vlastnosťou je určitá pozícia v priestore, ale môžu sa skladať z viacnásobných nezávislých astronomických telies alebo objektov. Medzi astronomické objekty patria okrem astronomických telies aj napr. hviezdokopy, hmloviny alebo celé galaxie.
Kométa sa dá opísať ako astronomické teleso, keď uvažujeme, že ide buď iba o zmrznuté "jadro" tvorené z ľadu a prachu, alebo ako astronomický objekt, keď uvažujeme, že je tvorená "jadrom", rozptýlenou komou a "ohonom".
Vincent Šikula

Vincent Šikula (* 19. október 1936, Dubová – † 16. jún 2001, Modra), slovenský prozaik, básnik, scenárista, autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Narodil sa v roku 1936 v rodine lesného robotníka a vzdelanie získaval v obci Dubová, v Modre, v Nitre a napokon v Bratislave, kde študoval v rokoch 1956 – 1959 na Hudobnej pedagogickej škole a po jej zrušení na Štátnom konzervatóriu hru na lesnom rohu. Hrával v Lúčnici, pôsobil ako organista v Ivanke pri Bratislave. V rokoch 1961 – 1964 pracoval ako učiteľ v Modre, v rokoch 1967 – 1968 pracoval ako redaktor v časopise Romboid, v rokoch 1969 – 1973 bol dramaturgom v Slovenskej filmovej tvorbe. Od roku 1973 pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, v rokoch 1994 – 1999 bol predsedom Spolku slovenských spisovateľov. V roku 1979 mu bol udelený titul zaslúžilý umelec.
V roku 1994 vznikol dokumentárny film STV Bratislava - Vincent Šikula v rámci cyklu Profily (scenár Tatiana Syneková, réžia Fedor Bartko).
Zomrel v Modre 16. júna 2001 na zlyhanie srdca, pochovaný je v Dubovej.
Tvorba.
Pôvodne začal písať básne. Publikovať začal krátkymi prozaickými textami, ktoré vyšli v roku 1964. Jeho diela sú založené na životnej a rozprávačskej bezprostrednosti, ich základom sú zážitky, skúsenosti, dojmy a pocity mladého človeka. Nevytvára ucelené príbehy, voľne spája situácie, motívy a predstavy, čím zvýrazňuje naoko bezvýznamné veci a odkrýva trvalé hodnoty ľudského života, ako sú láska, domov, priateľstvo či práca. Svojou tvorbou nadväzuje na naturizmus (František Švantner, Margita Figuli či Dobroslav Chrobák), no veľký vplyv na jeho tvorbu mali i starší autori (J. C. Hronský).
Dubová

Dubová môže byť:
Cambridge (Cambridgeshire)

Cambridge je staré anglické univerzitné mesto a regionálne centrum grófstva Cambridgeshire. Leží približne 80 kilometrov severne až severovýchodne od Londýna a je obklopené množstvom menších mestečiek a dedín. Nachádza sa takisto v srdci Silicon Fen, ktorý má reputáciu ako high-tech centrum Británie.
Mesto Cambridge je známe hlavne vďaka University of Cambridge, na ktorú sa hlásia mnohí študenti z celého sveta. Je užitočné vedieť, že názov mesta "Cambridge" sa vyslovuje /'keɪm.bɹɪdʒ/ na rozdiel od druhého mesta Cambridge ležiaceho v Gloucestershire, ktoré sa vyslovuje /'kæm.bɹɪdʒ/
Brainfuck

Brainfuck vytvoril Urban Müller ako programovací jazyk s najmenším prekladačom všetkých čias. Na Amiga OS 2.0 zaberal len 240 bajtov (údajne sa mu to podarilo neskôr zlepšiť na menej ako 200 bajtov).
Jazyk obsahuje 8 príkazov, pomocou ktorých je možné pracovať s jediným smerníkom, ktorý ukazuje na bajt v poli o veľkosti 30000 bajtov (pole je inicializované na 0) a smerník je inicializovaný na počiatok tohto poľa.
Každý z príkazov jazyka je reprezentovaný jediným znakom:
Príkazy jazyka je možné vyjadriť v jazyku C takto (predpokladajme že p bol definovaný ako char *):
Urban Müller

Urban Müller je autor jazyka Brainfuck, zakladateľ archívu Aminet, pochádza zo Švajčiarska.
Martin Čulen

Martin Čulen (* 31. máj 1823, Brodské† 24. január 1894, Čaka) bol slovenský pedagóg a matematik.
Jeho otec bol Štefan Čulen a matka Katarína rod. Hladíková.
Životopis.
Narodil sa v Brodskom. Študoval na gymnáziách v Skalici a v Bratislave, filozofické ročníky absolvoval v Trnave a teológiu na Pázmaneu vo Viedni, kde založil slovanskú knižnicu. Počas revolúcie v roku 1848 vydali naňho zatykač, ušiel do Prahy, kde sa zúčastnil na Slovanskom zjazde.
Svoju dráhu začal ako kaplán v Majcichove a vo Veľkých Levároch, čoskoro sa však stal stredoškolským učiteľom. Pôsobil na gymnáziách v Banskej Bystrici (18511856, ako profesor matematicky a fyziky), Bratislave (18561859), ako riaditeľ v Satu Mare (Rumunsko, 18591861) a v rovnakej funkcii opäť v Banskej Bystrici (18621867). Roku 1867 po obvinení z panslavizmu ho preložili do Levoče a o rok neskôr penzionovali. V tom čase už pracoval na prípravách otvorenia slovenského gymnázia v Kláštore pod Znievom, zostavil jeho moderný učebný plán a počas existencie školy v r. 18691874 bol jej riaditeľom. Po násilnom zatvorení gymnázia pôsobil ako farár v Čake. Bol aktívnym účastníkom slovenského národného hnutia od 40. rokov 19. storočia, spoluzakladateľom Matice slovenskej, členom jej pripravovaného matematicko-prírodovedného vedeckého odboru. Zomrel 24. januára 1894 v Čake, kde vedľa rímskokatolíckej fary mu postavili pamätnú bustu.
Riaditeľom Vyššieho kráľovského katolíckeho gymnázia v Levoči
Toto gymnázium patrilo medzi najväčšie stredné školy na Slovensku. Martin Čulen riaditeľovanie v Levoči pokladal za prechodnú stanicu, neprestával aj v tomto meste aktívne pracovať v slovenskom národnom hnutí a ďalej vykonával aj funkcie v rámci Matice slovenskej. Ak sa osobne nemohol pre veľkú vzdialenosť zúčastnovať na zasadnutí výboru Matice slovenskej, posielal písomne správy, návrhy a rady pre jej predstaviteľov, vysvetľoval politickú situáciu na Slovensku a určoval program riešenia najaktuálnejších otázok slovenského národného hnutia.
Dielo.
Okrem svojich publicistických aktivít bol autorom dvoch matematických učebníc. Prvú vydal ešte v češtine (Viedeň, 1854), druhá však vošla do dejín ako prvá slovenská stredoškolská učebnica matematiky s názvom: "Počtoveda čili arithmetika pre I., II. a III. triedu nižšieho gymnasia, pre nižšie reálky a obecný život" (Banská Bystrica 1866, tlačou Fr. X. Škarnicla Synov. v Skalici). Predlohou Čulenových diel boli učebnice Františka Močnika, mimoriadne rozšírené v celej monarchii.
Spevák

Spevák je hudobník, ktorý vytvára hudbu iba pomocou svojho hlasu. Obvykle sa pod pojmom spevák rozumie to, že hudobník interpretuje melódiu. Trochu širší význam má vokalista. Ten môže interpretovať aj nemelodické zvuky, vrátane hovoreného slova alebo rapu.
Podľa pohlavia a položenia hlasu sa speváci delia na:
Juraj Daniel-Szabó

Prof. RNDr. Juraj Daniel-Szabó, CSc. (* 4. júl 1919, Vyšná Slaná – † 23. november 1990, Košice) bol slovenský fyzik.
Život.
Juraj Daniel-Szabó sa narodil vo Vyšnej Slanej, okr. Rožňava. Hoci študovať začal na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, matematiku a fyziku absolvoval na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave (1942). Pôsobil ako stredoškolský profesor v Dolnom Kubíne (1942–1949) a riaditeľ Štátneho kurzu pre prípravu pracujúcich na vysoké školy (1949–1952). Neskôr pracoval na košických vysokých školách: na Vysokej škole technickej (1952–1963 a 1967–1968) i na Prírodovedeckej fakulte UPJŠ (1963–1967 a 1968–1989). V roku 1956 sa stal docentom a v r. 1973 profesorom. Podieľal sa na založení vedeckej školy magnetizmu na Slovensku a na budovaní PF UPJŠ. Bol vedúcim Katedry fyziky na VŠT Košice (1956–1963), vedúcim Katedry experimentálnej fyziky na PF UPJŠ (1963–1967 a 1971–1982) a dekanom Prírodovedeckej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. Zomrel 23. novembra 1990 v Košiciach. 
Práca.
Zaoberal sa hlavne magnetickými vlastnosťami látok. Zameriaval sa na štúdium premagnetizačných procesov v kovových feromagnetikách. Venoval sa aj didaktike fyziky. Napísal 51 vedeckých prác a 8 kníh, medziiným bol spoluautorom učebnice "Fyzika v príkladoch" a "Základy fyziky". Veľa úsilia venoval práci v Jednote. Bol členom prvého ÚV Fyzikálnej olympiády a v šesťdesiatych rokoch po dve funkčné obdobia predsedom KV FO Východoslovenského kraja. V sedemdesiatych rokoch zastával funkciu predsedu revíznej komisie JSMF.
Intercal

Intercal je programovací jazyk, ktorý ma za cieľ vyzerať úplne inak ako akýkoľvek iný jazyk. 
História.
Jazyk Intercal bol navrhnutý skoro ráno 26. Mája 1972 Donald R. Woodsom a James M. Lyonom na Princetonskej univerzite. Približne osemnásť rokov neskôr Eric S. Raymond vytvoril implementáciu C-INTERCAL, ktorá je odvtedy udržiavaná komunitou masochistov.
Celé meno jazyka znie "Compiler Language With No Pronounceable Acronym" (počítačový jazyk bez vysloviteľnej skratky).
Opis jazyka.
Premenné.
Intercal pozná dva typy premenných – 16bitové a 32bitové neznamienkové celé čísla. Premenné nemajú meno, ale číslo (1..65535), pred ktorým sa píše fľak (.) ak ide o 16bitovú premmenú alebo dvojfľak (:) pre 32bitové premmenné. Rovnako označené 16 a 32bitové premenné sú dve rôzne hodnoty.
Konštanty.
Konštanta je 16bitová hodnota od 0 do 65535 pred ktorou sa píše mreža (#).
Polia.
Polia pre 16bitové hodnoty su označené chvostíkom (,) a pre 32bitové hodnoty hybridom (;) nasledované číslom od 1 po 65535. Potom nasleduje slovo SUB nasledované indexami pola oddelenými medzerami. index môže byť ľubovoľný výraz.
Všimnime si, že .123, :123, #123, ,123, a ;123 sú úplne odlišné výrazy.
Operátory.
Jazyk pozná 5 operátorov. 2 binárne a 3 unárne. Prosím, budťe k nim milí: Nie sú veľmi múdre ale sú všetko čo máme
Binárne operátory:
Unárne operátory:
Unárne operátory sa vkladajú medzi fľak, dvojfľak, chvostík alebo čokoľvek čo je pred operandom a číslo. Naraz môže byť požitý najviac jeden unárny operátor. Tieto operátory fungujú na všetkých dvojiciach po sebe idúcich bitov a výsledok z prvého a posledného bitu ide do prvého bitu výsledku. Napríklad #&amp;77 (binárne = 1001101) je binárne 0000000000000100 = 4, #V77 je binárne 1000000001101111 = 32879 a #?77 je binárne 1000000001101011 = 32875.
Priorita operátorov.
Žiadna neexistuje. Napriek tomu môžeme výrazy uzatvárať medzi iskričky (') alebo zajačie uši ("). Čiže '#165c./#203'~#358 (bnárne '10100101c./11001011'~101100110) je 15, ale #165c./'#203~#358' je 34915 a #165c./#203~#358 je nesprávna syntax bez hodnoty. Unárny operátor je požitý na celý výraz, keď je vložený hneď pred prvú iskričku alebo ucho.
Príkazy.
Príkaz obsahuje:
Zoznam príkazov.
Niekedy po roku 1984 bol v do Intercal-u pridaný príkaz COME FROM.
Jeho použitie vyzerá takto:
a má rovnaký zmysel ako nasledovný kód:
Michal Demeczky

Prof. Michal Demeczky - "Demeczky de Gyergyószentmiklós" (* 5. máj 1855, Bernátovce, dnes časť Valalík – † 15. december 1920, Budapešť) bol maďarský matematik, narodený na území dnešného Slovenska.
Život.
Michal Demeczky sa narodil vo Bernátovciach (dnes časť Valalík v okrese Košice-okolie) v zemianskej rodine Jozefa Demeczkého a jeho manželky Márie rodenej Tóthovej. Po absolvovaní gymnázia v Košiciach študoval matematiku, fyziku a astronómiu na budapeštianskej univerzite, resp. technike. Po študijných pobytoch v Berlíne, Jene a Paríži, získal v roku 1877 doktorát na budapeštianskej univerzite. Spočiatku pôsobil ako stredoškolský profesor vo Veľkom Varadíne (Oradea), Miskolci a Budapešti, od roku 1895 bol riaditeľom tamojšieho univerzitného gymnázia a súbežne riadil aj elitný výchovný ústav Františka Jozefa. Vybudoval si pomerne vysoké spoločenské postavenie a kontakty v politických kruhoch, získal titul dvorného radcu a od roku 1907 pracoval na ministerstve kultu a výučby. V roku 1893 sa habilitoval ako súkromný docent a roku 1912 sa stal profesorom matematiky na budapeštianskej univerzite. 
Zomrel 15. decembra 1920 v Budapešti.
Práca.
Venoval sa najmä teórii čísel, disciplíne, ktorá bola v Uhorsku pomerne zanedbaná ešte aj koncom 19. storočia. Skúmal otázky súvisiace s riešením systému lineárnych a vyšších kongruencií, s deliteľnosťou, s aplikáciou teórie funkcií v teórii čísel a pod. Z tejto oblasti publikoval niekoľko príspevkov v maďarských i zahraničných vedeckých periodikách, medzi nimi aj v správach parížskej akadémie vied. Udržiaval kontakty s viacerými zahraničnými, najmä francúzskymi matematikmi, napr. aj s Camilleom Jordanom. V r. 1911 v súvislosti s jednou z jeho prednášok na pôde Matematickej a fyzikálnej spoločnosti ho obvinili z plagiátu, čo vyvolalo široký ohlas najmä v bulvárnej tlači, ale aj vedeckú diskusiu, do ktorej sa zapojilo tiež niekoľko známych matematikov, medzi nimi Henri Poincaré, Charles Hermite a Richard Dedekind.
Ivan Dobrakov

Ing. Ivan Dobrakov, DrSc. (* 30. november 1940, Senec – † 18. september 1997, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis.
Narodil sa v Senci, jeho rodičia boli roľníci. Otec pochádzal z Bulharska a matka bola maďarskej národnosti. Základnú školu v rokoch 1947–1955 a posledné tri ročníky jedenásťročnej strednej školy v rokoch 1955–1958 absolvoval v Senci. Prísny otec mu zakazoval štúdium na vysokej škole. Napriek tomu po maturite študoval jadrovú fyziku a matematiku na Fakulte technickej a jadrovej fyziky Českého vysokého učenia technického v Prahe, kde r. 1964 získal titul inžiniera technickej fyziky. Už počas štúdia inklinoval k vedeckej práci a osobitne sa uňho vyhranil záujem o moderné matematické disciplíny.
Po absolvovaní vysokej školy nastúpil na Matematický ústav Slovenskej akadémie vied v Bratislave a tomuto pracovisku zostal verný až do konca svojho života. Tu absolvoval vedeckú prípravu pod vedením školiteľa prof. RNDr. Ladislava Mišíka, DrSc. Silný vplyv na jeho vedeckú orientáciu mal prof. Ing. Igor Kluvánek, CSc. Najmä jeho zásluhou I. Dobrakov zameral svoju pozornosť na teóriu miery a integrálu a v tejto tematike sa celoživotným dielom prepracoval do popredia dnešnej svetovej matematiky. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal r. 1969, vedeckú hodnosť doktora vied r. 1991. 
Vedecká reputácia priniesla I. Dobrakovovi pozvania na prednáškové pobyty do viacerých popredných matematicky rozvinutých krajín (Nemecko, Poľsko – Banachovo centrum, býv. Sovietsky zväz, Španielsko, Maďarsko a i.). Ako hosťujúci profesor pôsobil od septembra 1990 do apríla 1991 na Kalifornskej univerzite (University of California, Riverside) v USA a na jeseň 1992 na Andskej univerzite (Universidad de los Andos, Merida) vo Venezuele.
V domácich pomeroch bol „osamelým bežcom“ a početnejšia vedecká škola sa okolo neho neutvorila. V sedemdesiatych rokoch prednášal niekoľko semestrov funkcionálnu analýzu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. Bol členom česko-slovenskej komisie pre obhajoby doktorských dizertačných prác v odbore matematická analýza. Napriek zjavnému postupnému zhoršovaniu jeho zdravotného stavu v poslednom období života bola jeho náhla smrť nečakaná. Zomrel 18. septembra 1997 v Bratislave.
Práca.
Vedecky pracoval vo funkcionálnej analýze a v teórii miery a integrálu. Hlavným prínosom jeho vedeckej práce je vypracovanie teórie lineárnej integrácie Lebesgovho typu v Banachových priestoroch a jej zovšeobecnenia – teórie multilineárnej integrácie v Banachových priestoroch. Jeho originálne výsledky vzbudili značný ohlas v zahraničí a našli pokračovateľov v mnohých krajinách sveta (India, Španielsko, Poľsko, Nemecko, Kanada, USA, Venezuela a i.). Oni nazvali objekty tejto teórie jeho menom (Dobrakovov integrál, dobrakovovsky integrovateľná funkcia a pod.).
Christian Johann Doppler

Christian Johann Doppler (* 29. november 1803, Salzburg, Rakúsko – † 17. marec 1853, Benátky, Taliansko) bol rakúsky matematik a fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Salzburgu. V rokoch 18221825 študoval na viedenskej polytechnike. Štúdium dokončil v Salzburgu, kde sa prejavil ako schopný matematik.
V rokoch 18291833 bol asistentom na Katedre matematiky viedenskej univerzity. O dva roky neskôr ho povolali za profesora matematiky a účtovníctva do Prahy, kde pôsobil tiež ako profesor na Štátnej technickej akadémii, ktorá mala štatút vysokej školy (18411847). Na Slovensko prišiel v roku 1847 ako profesor matematiky, fyziky a mechaniky na Banskej akadémii v Banskej Štiavnici a c.k. banský radca. Tu pôsobil v nepokojnom období do začiatku roku 1849. Keďže sa na akadémii takmer nevyučovalo, venoval sa vedeckej práci. Inicioval zriadenie prvého samostatného fyzikálneho ústavu na svete a ako riadny profesor experimentálnej fyziky sa v roku 1850 stal riaditeľom Fyzikálneho ústavu Viedenskej univerzity.
Zomrel 17. marca 1853 v Benátkach.
Práca.
Doppler zistil, že rozdiely medzi údajmi o orientácii banských štôlní z čias ich razenia a v súčasnosti nesú informácie o zmenách magnetickej deklinácie. V spise "O farebnom svetle dvojhviezd a niektorých iných nebeských telies" (1842) matematicky formuloval jav, ktorý dnes nesie jeho meno – Dopplerov jav. Vyjadruje závislosť frekvencie zvukových a svetelných vĺn, registrovaných prijímateľom, od rýchlosti pohybu prijímateľa. V roku 1846 svoj vzorec rozšíril aj na prípad vzájomného pohybu zdroja a pozorovateľa. Doppler bol presvedčený, že hviezdy vyžarujú viditeľné svetlo s rôznou frekvenciou a ich kombinácia sa javí ako biela farba. Farebné svetlo dvojhviezd vysvetlil posunom frekvencie, ktorý nastáva v dôsledku pohybu každej z hviezd okolo spoločného hmotného stredu. Zaoberal sa tiež aberáciou hviezd a teóriou farieb, navrhol optický diaľkomer.
Marec 2005

Udalosti v minulosti.
2005: január február marec
Wochentlich zweimal neuankommender Mercurius

Wochentlich zweimal neuankommender Mercurius (Dva razy do týždňa znova prichádzajúci posol) alebo skrátene nazývané Ofnerischer Mercurius (Budínsky posol) boli prvé nemecké noviny v Uhorsku. 
Noviny vznikli v Budíne v decembri roku 1730. Ich posledné číslo pochádza z roku 1738, ale zdá sa, že vychádzali aj neskoršie, približne do roku 1750. 
Vychádzali dva razy do týždňa v takej istej vonkajšej podobe, ba aj s takým istým zostavením rubrík, ako Nova Posoniensia. V niečom sa predsa len od týchto latinských novín odlišovali. Kým Nova Posoniensia boli takmer celé vyplnené zahraničným spravodajstvom a z domova mávali len veľmi skromné informácie na konci čísla, redakcia novín Ofnerischer Mercurius na prvé miesto kládla domáce spravodajstvo, ktoré bolo pomerne rozsiahle, napriek tomu, že sa pre malý počet dopisovateľov týkalo len niekoľkých významnejších miest Uhorska. Správy z Viedne a informácie zo zahraničia preberala výlučne z Wiener Zeitung. Okrem domáceho a zahraničného spravodajstva nachádzame tu na poslednej strane oznamy o nových knihách, lekárske rady a pod. Redaktora týchto novín nepoznáme, no je pravdepodobné, že jeho úlohy vydával sám vydavateľ, ktorým bol budínsky kníhtlačiar Ján Juraj Nottenstein.
Samuel Ambrozi

Samuel Ambrozi (používané varianty mena boli aj Ambrosius, Duraeus) - "Ambrózy de Séden" (* 22. marec 1748, Liptovská Sielnica – † 13. február 1806, Banská Štiavnica) bol slovenský publicista a redaktor.
Životopis.
Pochádzal zo zemianskej, učiteľsko-farárskej rodiny, a vzdelanie získaval na evanjelickom lýceu v Bratislave a na univerzite v nemeckej Jene, ktorá vtedy bola akousi Mekkou nielen nemeckých, ale aj slovenských osvietencov. O jeho túžbe po vzdelaní a zainteresovanosti o súčasnú filozofiu svedčí aj to, že sa stal roku 1782 členom tamojšej latinskej učenej spoločnosti. Po návrate do vlasti bol istý čas kazateľom vo Veličnej na Orave, od roku 1787 v Radvani a od roku 1804 v Banskej Štiavnici. Tu zastával funkciu dištriktuálneho notára a v tomto meste založil aj chlapčenský a dievčenský vychovávateľský ústav. Zúčastnil sa aj založenia spomínanej učenej spoločnosti.
Tvorba.
Spočiatku vynikal ako básnik. Okrem kázní a príležitostných prejavov, písaných po nemecky, vydal aj dve úvahy o činnosti ústavu pre výchovu chlapcov a dievčat v Banskej Štiavnici v rokoch 1804 – 1805. Okrem vlastnej náboženskej a publicistickej tvorby bol tiež v rokoch 1793 – 1803 redaktorom novín "Novi Ecclesiastico-scholastici Annales evangelicorum augustanae et helveticae confessionis in Austriaca Monarchia (Nové cirkevno-školské ročenky…)". Šírku vzdelania, estetické, literárne a filozofické názory Samuela Tešedíka, ale aj jeho redaktorskú pohotovosť a organizačný talent pri združovaní spisovateľov, básnikov i vedeckých pracovníkov, najlepšie spoznáme práve z "Nových cirkevno-školských ročeniek".
Ephemerides statistico-politico-aeconomico-literariae

Ephemerides statistico-politico-aeconomico-literariae bol latinský politicko-literárny časopis časopis, ktorý spočiatku vydával Juraj Alojz Belnay, profesor všeobecných dejín na kráľovskej právnickej akadémii v Bratislave. Vychádzal od 1. 4. 1804 do 29. 6. 1838. 
Bol vlastne prekladom nemeckých Neuwieder Todten-Reich. Roku 1805 Belnay vynechal časť ekonomickú a literárnu a noviny dostali konečný názov Ephemerides statistico-politicae. Ich politické spravodajstvo však bývalo často už neaktuálne, pretože vychádzalo oneskorene. Politické, ako aj iné správy, preberali väčšinou z bratislavských Pressburger Zeitung. 
Latinčina týchto novín, podľa svedectva súčasníkov, bola spočiatku na výške, no postupne sa zhoršovala, čo bolo vidno aj na prílohách týchto novín: Neovidensis (1804-1816) – (Novosti), ktoré boli vlastne latinským prekladom vo Viedni vychádzajúcich Gespräche in Reich der Todten. (Rozhovory z ríše mŕtvych). Ďalšími prílohami boli: Appendix ad Ephemerides latinas complectens physico-oeconomica (1804) (Fyzikálno-ekonomický prídavok k Listom latinským…), Relationes litterariae (1804) (Správy literárne). Obsahovali väčšinou správy preberané z viedenských novín, no nachádzali sa tu aj pôvodné informácie hospodárskeho charakteru, burzové oznamy a pod. 
Po Belnayovej smrti (zomrel 6. 10. 1809 v Bratislave), prebral redakciu novín jeho dedič István Cselko, ktorého roku 1827 vymenil Pál Kováts. Noviny zanikli 29. 6. 1838
Kognitívna psychológia

Kognitívna psychológia alebo poznávacia psychológia je oblasť psychológie, ktorá sa zaoberá štúdiom vedomých a nevedomých poznávacích procesov ako je vnímanie, predstavivosť, myslenie, reč, pamäť a učenie. Tieto procesy sú základným predpokladom k orientácii a adaptácii vo svete.
Kognitívna psychológia (tiež nazývaná Všeobecná psychológia) sa zaoberá takými psychologickými javmi, ktoré sa podieľajú na každodennom fungovaní človeka ako psychosociálnej bytosti. Pre náš život je významé vnímanie, bez ktorého by sme nemohli v našom prostredí prežiť ani deň, taktiež učenie, bez ktorého by sme nemohli zdokonalovať seba a meniť tak svet a v neposlednom rade i emócie, ktoré mnohokrát ovplyvňujú naše rozhodnutia a smerovanie. 
História.
Korene psychológie ako takej siahajú už do 5. a 4. storočia pred naším letopočtom. Filozofi ako Sokrates, Platón a Aristoteles formulovali základné otázky týkajúce sa duševného života ako napr. "Vnímajú ľudia realitu správne?", "Čo je to vedomie?", "Má človek možnosť slobodnej voľby?",
"Nativizmus versus Empirizmus (dedičnosť vs. výchova)".
Medzi základné otázky psychológie aj naďalej patrí polemika o vrodených a skúsenosťou získaných schopnostiach a vlastnostiach. Je za tým, akí sme, naša dedičnosť alebo výchova? Nativisti priniesli pohľad na človeka ako bytosť prichádzajúcu na tento svet so zdedenými či vrodenými vedomosťami, ktoré mu pomáhajú svet pochopiť. V 17.storočí Descartes podporil toto hľadisko príkladom, že niektoré pojmy (napr. Boh) sú vrodené. Empiristi naopak zastávajú názor, že pochopenie reality je proces, sprostredkovaný interakciou, skúsenosťou s okolím. Tento názor sa najviac spája s menom anglického filozofa Johna Lockeho, ktorý vo svojej Senzualistickej teórii popísal ľudskú dušu a myseľ pri narodení ako nepopísanú tabuľu (tabula rasa). Myšlienky a pocity človeka sa počas jeho života potom vytvárajú na základe zmyslovej skúsenosti (výrok : NIHIL EST IN INTELEKTU, QUOD NON FUERIT IN SENZU, čo znamená : Nič nie je v mysli, čo nebolo v zmysloch).
Počiatky vedeckej psychológie spadajú do roku 1879, kedy Wilhelm Wundt založil prvé psychologické laboratórium v Lipsku (Nemecko). Jeho výskumy uskutočňoval metódou introspekcie (pozorovanie vlastného správania) a zameral sa na skúmanie zmyslov, predovšetkým zraku, ďalej skúmal pozornosť, pamäť a emócie. Pre výskumné zameranie Wundtovej psychológie sa tento smer nazýva Experimentálna psychológia.
Predmet kognitívnej psychológie.
Predmetom kognitívnej psychológie sú psychologické javy ako pamäť, pozornosť, percepcia (vnímanie), predstavy, myslenie, emocionalita a motivácia.
Medzi kognitívne psychické procesy zaradujeme : pamäť, pozornosť, percepcia, imaginácia.
Psychopatológia

Psychopatológia je vedný odbor, ktorý sa zaoberá príčinami, prejavmi a mechanizmami psychických porúch a chorôb. Na rozdiel od psychiatrie, neskúma ich fyziologickú ani terapeutickú stránku.
Zaoberá sa otázkami normality a abnormality kvantitatívne i kvalitatívne. Keďže mnohé stavy možno určiť len fakultatívne, znamená to, že sú abnormálne len za určitých podmienok. Rieši otázky typu "Aké je vnímanie normy v ostatných kultúrach? Kvôli čomu vzniká úzkosť? Aké sú typické príznaky schizofrenie? Kedy sa u ľudí objavujú bludy?"
Psychopatológia z hľadiska normy.
Psychopatológia vymedzuje rôzne poňatia normy pri čom optimálnu normu spájame so zdravým jedincom.
Tri základné druhy normality: 
Charakteristika patologickej osobnosti:
Hyperestézia

Hyperestézia (gr. "hyperaisthesis"; "hyper-"= viac, "aisthesis" = cítenie; lat. "hyperaesthesia") alebo precitlivelosť je nenormálna, chorobne zvýšená citlivosť na senzorické podnety. Najčastejšia je hyperestézia pri poruchách periférnych nervov a zvýšená citlivosť je pre dotyk. Hyperestézia môže znamenať aj psychické zvýšenie vnímavosti pri duševných poruchách.
Vývinová psychológia

Vývinová alebo vývojová psychológia je odbor psychológie zaoberajúci sa:
Často sa však uvažuje nad fylogenetickou psychológiou (fylogenézou) len ako nad antropogenetickou psychológiou, teda týkajúcej sa jediného živočícha: človeka: vývojová psychológia sa zaoberá psychickým vývojom ľudstva (fylogeneticky) alebo psychickým vývojom jedinca (ontogeneticky).
Rok

Rok je časová jednotka, ktorej trvanie určuje jeden obeh danej planéty okolo centrálnej hviezdy alebo hviezdnej sústavy.
Pozemský rok je určený jedným obehom Zeme okolo Slnka. 
Rôzne definície pojmu "jeden obeh" vedú k rôznym hodnotám roka vyjadreného v absolútnych časových jednotkách (sekundách).
Juliánsky rok.
Juliánsky rok, ako astronomická jednotka SI, má 12 mesiacov, čo je 365 a 1/4 dňa (365,25), 365 dní a 6 hodín, celkom 31 557 600 sekúnd.
Sekunda

Sekunda je základná fyzikálna jednotka sústavy SI, jednotka času.
1 sekunda je čas trvania 9 192 631 770 periód elektromagnetického žiarenia, ktoré zodpovedá prechodu medzi dvoma hladinami veľmi jemnej štruktúry základného stavu atómu cézia (133Cs) pri teplote 0 kelvinov (podľa 13. CGPM, 1967–1968).
V bežnom živote sa sekundou rozumie 1/60 minúty alebo 1/3600 hodiny.
Pôvodne sa sekunda definovala ako 1/86400 stredného slnečného dňa.
V astronómii je 1 sekunda definovaná aj ako 1/31556925,9747 tropického roka 1900, január 0 o 12. hodine efemeridového času.
Minúta

Minúta (značka min) je jednotka času rovnajúca sa:
Hodina pozostáva zo 60 minút pravdepodobne vďaka Babylončanom, ktorí používali šesťdesiatkovú sústavu počítania.
Alfa

Alfa môže byť:
Alfa (grécke písmeno)

Alfa (veľké Α, malé α) je prvé písmeno gréckej abecedy. V sústave gréckych čísel má hodnotu 1.
Malé písmeno α sa používa ako symbol pre:
Alfa sa často používa na označenie prvého alebo najdôležitejšieho výskytu niečoho: 
Medzi písmená, ktoré vznikli z alfy, patria rímske A a cyrilské písmeno А.
Žirafovité

Žirafovité () sú veľmi stará čeľaď z triedy cicavcov.
Posledné prežívajúce druhy žirafovitých sú žirafy a okapia pásavá. Medzi typické znaky patria dlhé nohy, úzka hlava s rožkami a hrebeňovité dolné očné zuby. Žirafy sú najvyššie žijúce živočíchy, za čo vďačia predovšetkým svojmu dlhému krku. Dospelý samec môže byť až vysoký. Správanie obidvoch zostávajúcich druhov je veľmi odlišné, pretože okapia žije v dažďovom pralese, zatiaľ čo domácim prostredím žirafy sú rozľahlé savany.
Anatómia.
Žirafovité vážia od do . Majú dlhú a úzku hlavu, tenké pery a dlhý zdanlivo úchopový jazyk. Okapie na rozdiel od žiráf nemajú extrémne dlhý krk a nohy ako žirafy, ale obidva druhy majú dlhé, úzke chodidlá bez bočného prsta.
Malé rožky žirafovitých sú medzi cicavcami unikátne, lebo sa zakladajú najskôr ako chrupavka, ktorá sa mení na kosť, a sú stále pokryté osrstenou kožou. U žiráf majú rožky zvieratá obidvoch pohlaví, u okapií iba samec. Žirafovité majú silnú kožu, ktorá slúži aj ako ochrana proti predátorom. Srsť u žiráf je škvrnitá, tvar a rozloženie škvŕn sa pri rôznych poddruhoch líši. Okapia má tmavú zamatovú srsť s bielymi pruhmi na hornej časti nôh a na bedrách.
Potrava.
Ich strava sa skladá prevažne z rôznych listov a malých vetvičiek, ktoré spásajú pomocou unikátnych očných zubov. Na konzumáciu listov ďalej používajú svoje veľmi pohyblivé pysky a dlhý jazyk, ktorý môžu žirafy vyplaziť až do dĺžky . Majú štvordielny žalúdok.
Dejiny.
Fosílne nálezy ukazujú, že sa žirafovité začali prvýkrát objavovať v neskorých fázach oligocénu až v skorom miocéne.
Stanisław Dziwisz

Stanisław Jan kardinál Dziwisz (* 27. apríl 1939, Raba Wyżna, Poľsko) je bývalým osobným tajomníkom krakowského arcibiskupa kardinála Karola Wojtyłu od roku 1966 a bol ním aj naďalej po jeho zvolení za pápeža od roku 1978, až do pápežovej smrti 2. apríla 2005. Od roku 2016 je emeritným arcibiskupom Krakowskej arcidiecézy.
Životopis.
Diakonskú vysviacku prijal 25. marca 1963 a za kňaza bol vysvätený 23. júna 1963 krakowským arcibiskupom Karolom Wojtylom. 
Dňa 7. februára 1998 bol vymenovaný za titulárneho biskupa biskupstva "San Leone" a pomocného prefekta Pápežského domu Rímskej kúrie. Na slávnosť sv. Jozefa, ženícha Panny Márie 19. marca 1998 bol vysvätený za biskupa pápežom Jánom Pavlom II., štátnym vatikánskym sekretárom Angelom Sodanom a krakowským arcibiskupom Franciszekom Macharskim v Bazilike sv. Petra vo Vatikáne. Za titulárneho arcibiskupa bol povýšený dňa 29. októbra 2003. 
Dňa 3. júna 2005 bol novým pápežom Benediktom XVI. po rezignácii kardinála Macharského menovaný za krakovského arcibiskupa metropolitu. Dňa 27. augusta 2005 bol uvedený do úradu. Pápež Benedikt XVI. ho spolu s ďalšími 14 biskupmi povýšil 24. marca 2006 na kardinála s titulárnym kostolom "Santa Maria del Popolo".
Dňa 8. decembra 2016 sa stal emeritným krakowským arcibiskupom po zrieknutí sa úradu, ktoré prijal pápež František. Jeho nástupcom sa stal arcibiskup Marek Jędraszewski.
Udelené biskupské svätenia.
Hlavný svätiteľ:
Spolusvätiteľ:
Apríl 2005

Udalosti v minulosti.
2005: január február marec apríl
Máj 2005

Udalosti v minulosti.
2005: január február marec apríl máj
Ján Vyskydenský

Ján Vyskydenský alebo Wiskydenský (* 16. apríl 1761, Myjava – † 2. marec 1834, Trnava) bol slovenský evanjelický farár, spisovateľ, novinár a redaktor Prešpurských novín.
Život.
Pochádzal z Myjavy. Bol absolventom ev. lýcea v Bratislave a jeden rok ilegálne študoval na Jenskej univerzite, napriek tomu, že Jozef II. zakázal občanom rakúskej monarchie chodiť na nemecké univerzity.
Novinár.
Koncom augusta 1784 sa stal Leškovým nástupcom v redakcii Prešpurských novín. V redakcii zotrval takmer poldruha roka ako “spisovateľ novín slovenských." Aj keď nedosahoval schopností svojho predchodcu, písal zaujímavo a snažil sa, aby noviny boli hodnotným cítením pre slovenskú čitateľskú obec.
Noviny sa pohybovali stále medzi životom a smrťou. 14. decembra 1785 uverejňujú noviny oznámenie o urgencii predplatného, pričom pokračujú:
Koncom decembra 1785 Vyskydenský zanechal redakciu Prešpurských novín a stal sa farárom v Dolných Salibách. Tam 2. apríla 1798 vypukol požiar, ktorý obrátil na popol celý jeho majetok a on sám s deťmi a manželkou sotva ušiel záhube. 27. novembra 1805 prešiel do Trnavy a o dvanásť rokov neskôr do Prietrže, kde po 17-ročnom pôsobení zomrel.
Literárna činnosť.
Literárna činnosť druhého redaktora Prešpurských novín je neveľká. Okrem príležitostných veršov uverejnil aj brožúru zvanú "Kratičká Zpráwa o pamětnej Přjbězích cýrkwe Ewang. A. W. Welko-Přitržské…"(Skalica 1833). Autor v tejto práci preukázal dobré znalosti slovenskej minulosti, ale aj európskych dejín. Hlásil sa v nej k slovanskému a k slovenskému povedomiu, k cyrilometodskej tradícii a k revolučnému odkazu husitského hnutia. Zdôrazňoval hlavne pôsobenie husitov na Slovensku a označoval ich za nezmieriteľných bojovníkov proti najväčšiemu stredovekému feudálovi v našich krajoch. Píše:
Nowiny o rolním a polním hospodářstwí

Nowiny o rolním a polním hospodářstwí boli najstaršie slovenské noviny a najstarší poľnohospodársky časopis v Uhorsku. Vychádzali v češtine.
Ich prvé číslo vyšlo 15. marca 1783. Boli tlačené aj v nemeckom jazyku pod názvom Königlich-Hungarische Agrikultur-Zeitung, ako aj v maďarčine s titulom Királyi Magyar Ujság a Földmüvelesröl. 
Medzi poľnohospodárskym obyvateľstvom Uhorska mal tieto noviny propagovať dvojstranný prospekt zvaný: „Nowiny o Rolnjm a Polnjm Hospodářstwí podle Ustanowení Uherského Králowství w Uherské, České a Německé řeči vydané Léta Páně 1783.“ Noviny mali vychádzať v bratislavskej tlačiarni Frant. A. Patzku. Vydavateľ sľubuje, že v tomto tlačovom orgáne bude oboznamovať čitateľov so stavom poľnohospodárskej výroby vo Francúzsku, Anglicku a Nemecku. Odporúča, aby s obsahom jeho novín farári zoznamovali na čitateľských besedách aj negramotných roľníkov, pretože na šírení pokroku v poľnohospodárstve majú mať záujem nielen stoličné vrchnosti, zemania, ale aj poddaní roľníci.
Prvé číslo Rolních hospodářskych novín z 15. marca 1783 je súčasne najstarším známym poľnohospodárskym časopisom v Uhorsku. Redakcia v ňom radí napr. roľníkom ako majú zabrániť na lúkach narastaniu machu a píše aj o možnostiach získavania krmiva pre dobytok v čase sucha. Iné články sú venované pestovaniu vysokých tráv, hlavne bojika lúčneho, radám na vysádzanie stromov, hlavne na ladom ležiacej pôde a pod. Obsah prvého čísla Rolních hospodářských novín a zachovaného 18. čísla Königlisch-Hungarische Agrikultur-Zeitung v ich nemeckej verzii ukazuje, že išlo o pokus založiť skutočné odborné poľnohospodárske. noviny. Redaktor Rolních hospodářských novín zapĺňal svoj tlačový orgán hlavne príspevkami hospodárov - praktikov. Dopĺňal ich ešte informáciami a poznatkami získavanými čítaním odbornej, hlavne nemeckej a francúzskej literatúry. Odborné vzdelanie síce mal, no neovládal dobre spisovný český jazyk.
Dopisovatelia novín nepochádzali len z Uhorska, ale aj z ostatných krajov rakúskej monarchie. Ich predplatiteľmi boli nielen bohatší roľníci, ale pokiaľ ide o ich nemeckú verziu, aj šľachtici. Noviny sa snažili pomáhať predovšetkým vidieckemu ľudu, preto ich možno označiť za pokrokové a osožné. Vychádzali týždenne najmenej počas štyroch mesiacov. Po celý čas vychádzania si udržali nezmenený formát i hárkový rozsah. Doteraz sa nepodarilo odkryť anonymitu týchto novín, pretože sa v nich neuvádzali ani mená redaktora, či dopisovateľov. Podľa všetkého ich podporovala nejaká bratislavská učená spoločnosť, ktorá si v spolupráci s Kráľovskou uhorskou miestodržiteľskou radou vytýčila úlohu - prispieť k povzneseniu poľnohospodárstva v Uhorsku. 
Pravdepodobne zanikli v súvislosti s prenesením Miestodržiteľskej rady z Bratislavy do Budína.
Ondrej Plachý

Ondrej Plachý de Nemesvarbók, pseudonym "A. P. Honoribus" (* 18. január 1755, Hontský Vrbovok – † 7. august 1810, Nové Mesto nad Váhom) bol slovenský evanjelický farár, vzdelanec, spisovateľ, novinár a vydavateľ.
Životopis.
Pochádzal zo zemianskej rodiny (Plachy de Nemesvarbók) z Hontského Vrbovku pri Krupine a vzdelanie získaval v Ipeľských Kosihách a Chrastinciach u rodičov, neskôr navštevoval školy v Sudiciach, Malých Zlievcach, Rimavskej Sobote a v rokoch 1771 – 1777 študoval teológiu na lýceu v Bratislave a v rokoch 1777 – 1779 na univerzite v Jene, vysvätený bol v roku 1782. Po absolvovaní jenskej univerzity pôsobil istý čas ako vychovávateľ, neskôr ako zástupca rektora banskoštiavnického gymnázia. Potom bol evanjelickým farárom v Kostolných Moravciach, neskôr dvadsať rokov v Martine, kde žil vinou tamojších zemanov vo veľkej biede. Roku 1791 delegovaný člen snemu Leopolda II. v Budíne a v Pešti. Od roku 1804 bol farárom v Novom Meste nad Váhom, kde aj o šesť rokov neskôr zomrel.
Tvorba.
Ako spisovateľ bol veľmi plodný. Spomína sa spolu 23 jeho literárnych a vedeckých prác, z ktorých bolo 8 slovenských a ostatné latinské. Písal básne, preklady básní, historické štúdie a diela, práce pedagogické, historické, cirkevné agendy a mnohé ďalšie diela. V roku 1785 založil v Banskej Bystrici učenú spoločnosť Erudita societas slavica, ktorá vydávala mesačník "Staré noviny literního umění". Jeho príspevky v Starých novinách i celková ich ideová línia je poznačená tzv. teistickým racionalizmom i populárnou idealistickou filozofiou predkantovskou, ktorá vyrastala z Leibnitza a Christiana Wolffa. Plachý bol v tomto časopise odporcom francúzskeho materialistického ateistu Julien Geoffreya de la Metrieho i starovekého filozofa Epikura, pričom zostáva na metafyzických a teologických názoroch ("Epikurove zoufalství. Krivda nesmrtelné duše lidské, Atheizmus populárne vyložený…"). Vo svojich etických úvahách sa dôsledne staval za náboženskú toleranciu, rovnoprávnosť a spoluprácu všetkých ľudí bez ohľadu na národné, rasové a sociálne rozdiely. S tým korešpondujú aj časté snahy redakcie časopisu po propagácii náboženskej znášanlivosti v rakúskej monarchii.
Lekár

Lekár je zdravotnícky pracovník, ktorý samostatne vykonáva odborné pracovné činnosti preventívnej a liečebnej zdravotnej starostlivosti. Zvyčajne ide o absolventa lekárskej fakulty, ktorý získal vysokoškolské vzdelanie 2. stupňa v doktorskom študijnom programe. Má titul doktor medicíny – MUDr. Doktorský študijný program trvá na Slovensku v dennej forme štúdia šesť rokov, zahŕňa najmenej 5 500 hodín teoretickej výučby. Absolvovaním špecializačného štúdia má lekár právo používať profesionálne označenie lekára špecialistu spojené s názvom príslušného špecializačného odboru.
Súčasťou udelenia doktorského titulu lekára je spravidla zloženie prísahy dodržiavania lekárskej etiky vrátane výhradnej oddanosti životu pri výkone povolania – tzv. Hippokratovej prísahy. Hippokratova prísaha sa na Slovensku neskladá. Na slovenských lekárskych fakultách sa skladá v rámci promócie promočný sľub, ktorého znenie si upravuje každá fakulta samostatne.
Psychológ

Psychológ je človek, ktorý sa profesionálne venuje psychológii.
Medzi najznámejších svetových psychológov patria: Sigmund Freud, William James, Ivan Petrovič Pavlov, Wilhelm Wundt, Carl Jung, Fritz Perls, Alfred Adler, Carl Rogers, Abraham Maslow, Melanie Klein, Viktor Frankl, Jordan Peterson a mnohí ďalší.
Psychológ nie je psychiater. Psychológ väčšinou študuje na humanistickej, alebo filozofickej fakulte, zatiaľ čo psychiater končí ako všeobecný lekár na lekárskej fakulte. Psychológ väčšinou poskytuje psychoterapiu, zatiaľ čo psychiater väčšinou poskytuje psychofarmaká. Samozrejme sú možné aj výnimky, kde psychiater poskytuje aj psychoterapeutické služby.
Certifikovaní psychológovia sú registrovaní na Slovensku v rámci Slovenskej komory psychológov
Viktimológia

Viktimológia je relatívne nová vedecká disciplína zaoberajúca sa obeťami trestných činov a ich životným štýlom, ktorý má dopad na šancu stať sa obeťou trestného činu.
Portugalská India

Portugalská India (po portugalsky "Estado da Índia", teda „Štát India“) bola portugalskou kolóniou na západnom pobreží indického subkontinentu. Kolónia sa skladala z troch spolu nesúvisiacich malých dŕžav Goa, Damão (po portugalsky, inak "Daman") a Diu; z ďalších ku kolónii patriacich území na indickom subkontinente možno spomenúť najmä Dádra a Nagar Havelí. 
Hlavným mestom kolónie bola Velha Goa (spočiatku len Goa), neskôr Nova Goa, odkiaľ boli čiastočne spravované aj ďalšie portugalské kolónie na východnom pobreží Afriky (Sofala, Mozambik), v Perzskom zálive (o. i. Maskat, Hormuz) a v Zadnej Indii (o. i. Malaka). Význam kolónie zdôrazňovala skutočnosťou, že guvernér Goi niesol čiastočne aj titul miestokráľa, ktorým bol menovaný portugalským panovníkom a tomuto priamo podriadený; hlavné mesto sa potom tešilo obdobným výsadám ako Lisabon. Kolónia zanikla roku 1961 obsadením územia indickou armádou.
Velha Goa

Velha Goa (pôvodne len Goa; , ) je mesto ležiace v západoindickom spolkovom štáte Goa na ľavom brehu rieky Mandovi. 
Goa je staré hindské mesto; v dnešnej podobe bolo znovuzaložené v 15. storočí, od roku 1510 bolo hlavným mestom Portugalskej Indie. Po niekoľkých epidémiách, hlavne roku 1738, sa veľká časť obyvateľstva presťahovala do predmestia Panaji, ako sídlo miestokráľa zostala Goa do roku 1759 a ako hlavné mesto Portugalskej Indie až do roku 1843, kedy sa Panaji stáva hlavným mestom (a vchádza do dejín pod menami "Nova Goa", teda „Nová Goa“, zatiaľ čo Goa sa nazýva "Velha Goa" a stráca na význame; meno ostalo platné dodnes).
Žirafa núbijská

Žirafa núbijská alebo žirafa škvrnitá (lat. "Giraffa camelopardalis", z ) je párnokopytník patriaci do rodu žirafa žijúci v savanách severnej Afriky v počte 4800 jedincov.
Opis.
Žirafa je najvyššia zo všetkých suchozemských živočíšnych druhov. Má charakteristický predĺžený krk a nohy. Samce dosahujú výšku 4,8 až 6 metrov a hmotnosť . Samice sú obyčajne trošku menšie a ľahšie. Medzi významné anatomické znaky patria veľké oči a uši, dlhé nohy s veľkými chodidlami a tenkým chvostom. Na hlave má žirafa dva až štyri rožky (osikony), ktoré sú väčšie u samcov než u samíc. 
Správanie.
Žirafy môžu žiť aj samostatne, často sa však zoskupujú do čried.
Prirodzenými nepriateľmi žiráf sú levy, leopardy a hyeny. Žirafy však proti nim nie sú úplne bezmocné, jedným mohutným kopom sú schopné na mieste zabiť aj leva.
Insomnia (film z roku 2002)

Insomnia je kriminálna dráma americkej produkcie z roku 2002. Na prípad vraždy sedemnásťročného dievčaťa v malom aljašskom mestečku je povolaný detektív losangelskej polície Will Dormer (Al Pacino). Ten pri prenasledovaní vraha nešťastnou náhodou zastrelí svojho partnera. Pri ďalšom pátraní je sužovaný výčitkami svedomia za jeho smrť, vrahovým vydieraním a zároveň nespavosťou, ktorá je spôsobená geografickou lokalitou - celých 24 hodín je vonku denné svetlo. 
Tento film je novým spracovaním filmu ( "remake") nórskeho režiséra Erika Skjoldbjærg z roku 1997 s rovnakým názvom Insomnia.
Diablov advokát (film)

Diablov advokát je americký filmový triler z roku 1997 z prostredia právnickej firmy, ktorej pozadie je nejasné a priam diabolské. Vynikajúce herecké výkony tu podávajú Al Pacino, stvárňujúci majiteľa firmy, Keanu Reeves, ako mladý začínajúci právnik a Charlize Theron, hrajúca jeho manželku.
Botanika

Botanika (zriedkavo: fytológia, zastarano: rastlinopis; ) je odbor z biologického vedného systému, ktorý študuje život rastlinných organizmov. Je to systematická veda. Kladie dôraz na odlišnosti a zvláštnosti organizmov. Zatrieďuje sa do teonomických jednotiek. Príslušný odborník sa volá botanik (resp. fytológ, zastarano rastlinopisec).
Delí sa na viacero disciplín: