burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ergotimos

Ergotimos () bol grécky hrnčiar v 6. storočí pred Kr.
Hrnčiar Ergotimos, zrejme rodák z Atén, bol majiteľom keramickej dielne, kde spolupracoval s maliarom Kleitiom. Činnosť Ergotima sa datuje do rokov 570 až 540 pred Kr. Jeho meno sa stalo známym po objave niekoľkých hrnčiarskych diel (aj ich fragmentov) podpísaných oboma umelcami, medzi ktoré patrí napr. čaša z Gordionu, uložená v Štátnom múzeu v Berlíne (Berlin VI 4604) s nápisom:
Ich signatúry sa nachádzajú aj na niekoľkých keramických fragmentoch nájdených v Naukratide a na kratéri známom ako „"Françoisova váza"“ (nazvaný podľa jeho reštaurátora Alexandra Françoisa), ktorý sa našiel v jednej etruskej hrobke v Chiusi (etrusky"Clevsin") v roku 1844. Nádherný tvar (priamo napodobňujúci bronzové nádoby) a predovšetkým výzdoba tohto kratéra je skvelým príkladom majstrovstva týchto umelcov. Jeho najväčší obvod meria asi dva metre, výzdoba usporiadaná do šiestich vlysov nad sebou zachycuje dvesto postáv (vďaka nápisom sa dajú identifikovať) z epických a mytologických výjavov. Tento kratér a aj ostatné výrobky tejto tvorivej dvojice celkom určite nepredstavovali bežnú produkciu atických dielní a preto sa vyvážali až do Etrúrie. 
Pokiaľ ide o jeho dielňu, prekvitala aj po jeho smrti, pretože sa našli hrnčiarske výrobky podpísané i jeho synom Eucheirom.
Tatra T2D

Tatra T2D je typ dvojnápravovej električky klasickej koncepcie, ktorá bola sériovo vyrábaná v podniku ČKD Tatra Smíchov v druhej polovici 60. rokov 20. storočia na základe dokumentácie od VEB Waggonbau Gotha. Ide o posledný dvojnápravový električkový vozeň vyrábaný na území Česko-Slovenska. Spoločne s vlečnými vozňami Tatra B2D bol určený výhradne pre východonemecký trh.
Historické pozadie.
V polovici 60. rokov vlády Československej socialistickej republiky a Nemeckej demokratickej republiky spísali zmluvu, podľa ktorej mala všetka električková výroba prejsť z pôvodného nemeckého závodu VEB Waggonbau Gotha na závod ČKD v Prahe. V roku 1965 získala ČKD Tatra Smíchov v rámci RVHP monopol výroby električiek na východonemeckom trhu. Pre tento trh mal byť navrhnutý vozeň, ktorý mal byť maximálne unifikovaný s vtedy vyrábaným štvornápravovým typom Tatra T3 koncepcie PCC. V roku 1967 vznikli postupne dva prototypy vozňu Tatra T4, ktoré sa navzájom od seba líšili.
Po skúškach oboch prototypov bola začatá sériová výroba typov T4 a B4. Pre menších prevádzkovateľov boli tieto typy značne nevýhodné z dôvodov vysokej energetickej náročnosti koncepcie PCC, a tiež kvôli tomu, že ich veľká kapacita by bola nevyužitá. Títo prevádzkovatelia žiadali zastarané dvojnápravové vozne. ČKD preto prebrala kompletnú technickú dokumentáciu vozňov Gotha T2-62, podľa ktorej vyrobila v roku 1966 prototyp vozidla T2D. Nasledovala krátka sériová výroba typu T2D, po ktorej sa prešlo na typ T4, ktorý sa potom vyrábal do roku 1987.
Písmeno T v typovom označení znamená "Triebwagen" (nemecky: motorový vozeň), číslica 2 označuje dve nápravy a písmeno D (= "Deutschland", teda Nemecko) vzišlo z typového označenia električiek Tatra.
Prototypy.
Prototyp Tatra T2D bol vyrobený v roku 1966 podľa technickej dokumentácie od VEB Waggonbau Gotha. Tento vozeň bol svojou koncepciou aj technicky značne zastaraný (posledné dvojnápravové vozne boli v Česko-Slovensku vyrobené v 50. rokoch). Tieto vozidlá boli určené výhradne pre východonemecký trh a vzhľadom na to, že sa mal prevažne využívať na úzkych rozchodoch, neabsolvovali v Česko-Slovensku ani skúšobné jazdy. Sériová výroba tohto typu prebiehala v rokoch 1967 – 1968.
Konštrukcia.
Tatra T2D je jednosmerný dvojnápravový motorový električkový vozeň. Konštrukčne vozeň vychádzal z typu T2-62 (resp. T2-65), karoséria bola zvarená z oceľových profilov, v interiéri sa nachádzali priečne usporiadané sedačky s madlami a bol tu aj výstražný systém. Vozidlá mohli byť prevádzkované na rozchodoch 1 000 – .
K motorovým vozňom T2D boli vyrobené aj obdobné vlečné vozne Tatra B2D.
Dodávky električiek.
V rokoch 1966 až 1968 bolo vyrobených 117 vozňov T2D.
Eucheiros

Eucheiros ("Eucheiros") môže byť:
Papadopulos

Papadopulos môže byť:
T3 Coupé

T3 Coupé je vyhliadkový električkový voz prevádzkovaný v Prahe tamojšom Dopravným podnikom na jeho tratiach. Dizajnérkou vozidla je česká návrhárka Anna Marešová, ktorá sa pri tvorbe inšpirovala podobou pôvodných vozňov od Františka Kardausa. Verejnosť sa električkou mohla prvýkrát zviezť vo štvrtok 25. októbra 2018, kedy sa organizovali prezentačné jazdy v rámci festivalu Designblok.
Opis.
Podľa prvotných úvah mal mať vozeň podobu kabrioletu. Jeho zadná časť by bola úplne bez strechy, ale nakoniec sa tvorcovia s ohľadom na bezpečnosť cestujúcich a možnosť prevádzky vozidla aj počas zimného obdobia rozhodli priestor zakryť strechou a miesto kabrioletu je tak električka v podobe kupé. Vozeň T3 Coupé oficiálne vznikol modernizáciou pražskej električky typu T3R.P evidenčného čísla 8497. Čelo vozňa bolo využité z vyradenej električky typu T3M evidenčného čísla 8038. V interiéri aj exteriéri vozidla sa objavujú prvky inšpirované rôznymi sériami vozňov typu Tatra T3. Inšpiráciu pre úpravy vozidla čerpala autorka tiež z autobusu Škoda 706 RTO LUX, ktorý je vybavený oblými strešnými oknami a je reprezentantom dizajnu EXPO 1958 v Bruseli. Oproti štandardným električkovým vozňom má model T3 Coupé len jedny dvere umiestnené v prednej časti.
Euboulides (syn Eucheira)

 
Euboulides alebo Eubulides (, ) bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr.
Eubulides, syn a žiak sochára Eucheira, pochádzal z atického dému "Krópidai". Tvoril (najmä v Aténach) v polovici 2. storočia pred Kr. Zachovali sa len fragmenty z jeho sochy a niekoľko jeho menom i s menom jeho otca signovaných podstavcov zo sôch, ktoré pôvodne vytvorili spolu. Podstavce z diel, ktoré zhotovil sám našli napr. na aténskej Akropole (Loewy, IG II, 228 a), v Eleusíne (IG II² 4301), vo fókidskom Hyampolise (Journ. Hell. Stud., xvi, 1896, pp. 307-308) a dva na aténskej Agore (Loewy, IG II, 228, 229). 
Cestovateľ Pausanias uvádza, že Eubulides bol autorom i darcom niekoľkých mramorových sôch, ktoré videl v Aténach: „"V jednom stĺporadí sú umiestnené svätyne bohov a cvičisko (gymnasion) zvané Hermovo. Je v ňom tiež príbytok Pulytionov, v ňom podľa povestí napodobňovali niektorí významní Aténčania eleusinské mystéria. Za mojich čias však bol zasvätený Dionysovi. Tohoto Dionysa nazývajú Spievajúci (Melpomenos) asi z toho istého dôvodu, z akého tiež nazývajú Apolóna Vodca Múz (Músagetés). Je tam socha Atény Paiónskej, Dia, Mnémosyny, Múz a Apolóna, sú to dary a diela Eubulida, k tomu tiež Akratos, démón z družiny Dionysovej..."“
V Aténach sa zachovala časť podstavca so zvyškami jeho podpisu, mramorová hlava Atény a časť ženského trupu. Podľa niektorých znakov štýl pôvodného zhotovenia tejto sochy by sa dal nazvať klasicistickým eklektizmom.
Spojler (lietadlo)

Spojler, správny technický názov rušič vztlaku, je plocha na vrchnom povrchu krídla, ktorá po odklopení alebo vysunutí zníži vztlak na jednom krídle a spôsobí nakláňanie lietadla. Zvýšením odporu súčasne účinne znižuje klonivo-zatáčavý moment. Pri krídlach s veľkou šípovitosťou je spojler účinnejší prostriedok priečnej riaditeľnosti, ako krídelko.
Spojlery sú výklopné plochy, ktoré sú na krídlach umiestnené pred vztlakovými klapkami. Pri zatiahnutí za ovládač aerodynamických bŕzd sa vysúvajú a to o to viac, o čo viac sa páka potiahne. Úloha spojlerov je narušiť obtekanie krídla a znížiť vztlak. Vysunuté spojlery vytvárajú ďalší odpor, takže súžia ako aerodynamická brzda. Rozrušený prúd vzduchu rozochveje konštrukciu lietadla, čo zvyčajne zaznamenajú aj cestujúci v kabíne.
Jednoducho povedané, spojlery pomáhajú riadiť dráhu zostupu a doprednú rýchlosť. Okrem toho sa spojlery vysúvajú pri otočení volantového riadenia do strany na tej polovici krídla, ktorá má klesať a pomáhajú tak priečnemu riadeniu.
Eucheir

Eucheir ("Eucheir") môže byť:
Krídelko

Krídelko alebo balančné krídelko () je „otočne zavesená plocha na odtokovej časti krídla, umiestnená čo najďalej od pozdĺžnej osi lietadla. Má na starosti najmä priečnu riaditeľnosť, jej prvotný účinok pri vychýlení je klonenie lietadla.“
História.
Ako uvádza historik C.H. Gibbs-Smith vo svojej knihe z roku 1966 "The Invention of the Aeroplane 1799–1909", "už v roku 1868 si Angličan Matthew Piers Watt Boulton patentoval systém priečneho (horizontálneho) riadenia letu, ktorý sa neskôr nazval krídelká".
Bratia Wilbur a Orville Wrightovci však boli prví, ktorí od roku 1902 úspešne využívali takýto systém na pilotovaných klzákoch a od roku 1904 na lietadlách s vlastným pohonom (prvým bol Flyer II). Tento pomerne zložitý systém bol nazývaný „wing wraping“ („skrútenie krídel“). Keď sa krídlo skrútilo, malo väčší vztlak a ten dokázal zdvihnúť krídlo do vzduchu. Ovládanie sa prevádzalo krútením koncov krídel pomocou drôtov, ktoré držal pilot a ich potiahnutím mohol nakloniť krídlo a zatočiť do ľavej alebo do pravej strany.
Francúzsky experimentátor Robert Esnault-Pelterie posunul v roku 1904 tento koncept ďalej, keď namiesto systému skrútenia krídel použil tzv. ailerons (). V jeho konštrukčnom návrhu boli dve takého plochy umiestnené medzi dvojicu krídel, pred ich nábežnou hranou. "Skrútenie krídel, uprednostňované bratmi Wrightovými a používané na našich lietadlách, poskytuje dosť dobré výsledky pre udržanie priečnej rovnováhy, ale ... môže, podľa nášho názoru spôsobiť nadmerné namáhanie drôtov, a preto sa bojíme porúch... ktoré sa nemôžu vyskytnúť pri obyčajnom pevnom systéme ... Preto sme sa rozhodli upustiť od skrútenia krídel. ...na ovládanie bočnej rovnováhy. ...sme v prednej časti použili dve nezávislé horizontálne kormidlá" povedal v januári 1905 Esnault-Pelterie vo svojom príhovore v Aéro-Club de France.
Tukan pestrý

Tukan pestrý ("Ramphastos dicolorus") je pestro sfarbený vták z čeľade tukanovitých. S dĺžkou 42 –  náleží k najmenším zástupcom rodu tukan ("Ramphastos"). Zobák má dlhý asi 8 – . Je prevažne čierny s červeným bruchom, pomarančovo-žltým hrdlom, pomarančovými lícami a svetlo zeleným zobákom. Žije prevažne v atlantských pralesoch na území južnej a východnej Brazílie, východného Paraguaja a severovýchodnej Argentíny.
Chov v Zoo.
Mimo juhoamerický kontinent sa s ním stretneme len výnimočne. Na Slovensku ho chová Zoologická záhrada Košice
ČD Cargo

ČD Cargo, a.s. (VKM: ČDC) je český železničný dopravca, ktorý sa zaoberá nákladnou dopravou. Táto spoločnosť je dcérskou spoločnosťou Českých dráh, ktoré vlastnia 100% akcií. Vznikla 1. decembra 2007. Na zabezpečenie prevádzky má k dispozícii 852 hnacích vozidiel a viac ako 22 tisíc nákladných vozňov.
Pri celulózke

Pri celulózke je ulica vo východnej časti Žiliny.
V rámci mesta predstavuje dôležitú cestnú spojnicu na okraji centra mesta a časti Rosinky, nakoľko ňou prúdi doprava do mestských častí Rosinky a Trnové, ako aj obcí Rosina a Višňové. V minulosti tvorila hlavný cestný ťah z centra mesta na Vrútky a viedla ňou cesta I/18. 
Priebeh.
Ulica začína na križovatke s Košickou (I/18 a E 50), ktorá tvorí výpadovku východným smerom na Vrútky. Vedie priemyselnou časťou na okraji mesta a popri pôvodnom koryte rieky Váh ku kruhovej križovatke. Pred ňou ešte vedie odbočka do obce Mojš a k Vodnému dielu Žilina. Na kruhovej križovatke sa doprava odkláňa na cestu III/2084 na Višňové a Trnové, ulica sa stáča východným smerom a okrajom časti Rosinky pokračuje na okraj mesta, kde končí opäť napojením na Košickú.
Občianska vybavenosť.
Na ulici sa nachádzajú viaceré prevádzky predajcov automobilov, autoservis, ubytovňa, reštauračno-ubytovacie zariadenie, herňa a spoločnosť Metsä Tissue.
MHD.
V strednej časti ulice je zastávka autobusov, kde zastavovali spoje MHD Žilina do mestských častí i priľahlých obcí juhovýchodne a východne od Žiliny. Po obmedzení dopravy v smere na Vrútky už ulicou vedú len spoje do Trnového a obcí Rosina a Višňové.
Boridovanie

Boridovanie je proces chemickotepelného spracovania založený na difúznom nasycovaní povrchu materiálov bórom. Účelom je zvýšenie ich povrchovej tvrdosti, odolnosti proti opotrebeniu pri abrazívnom a klznom trení, pri trení za zvýšených teplôt a korózii. Proces sa uskutočňuje v kvapalnom, plynnom alebo prostredí pri teplotách od 900 do 1050 °C.
Často sa používa na oceľ, ale môže sa použiť aj na iné zliatiny a cermet.
Pavúčia dolina

Pavúčia dolina je samostatná podhorská dolina, sčasti zalesnená na juh od Kriváňa, medzi Belianskou a Važeckou dolinou pod cestou vedúcou zo Štrbského plesa na Podbanské vo Vysokých Tatrách.
Názov.
Pomenovanie je neznámeho pôvodu. Môže však vyplývať z autopsie neznámeho pozorovateľa. V Tatrách žije množstvo predstaviteľov pavúčej fauny, z nich v lesnom pásme okolo 140 druhov.
Turistika.
Do doliny nevedie turistický chodník
Medená kotlina

Medená kotlina (, , ) je dolinka nad Veľkou Zmrzlou dolinou v úseku medzi Pyšným štítom a Lomnickým štítom vo Vysokých Tatrách. Takmer po celý rok je zasnežená. Ohraničuje ju od severozápadu Veľká Zmrzlá dolina, na západe od Malej studenej doliny severovýchodný hrebeň Pyšného štítu, na juhovýchode od Skalnatej doliny ju delí Vidlový hrebeň, na východe od Huncovskej kotliny Kežmarský štít a Malý Kežmarský štít.
Názov.
Pochádza z jej baníckej minulosti. V 18. storočí patrilo toto územie do revíru kežmarských obuvníkov – zlatokopov Fábryovcov, ktorí tu až po Medené lávky v severných stenách Vidlového hrebeňa dolovali meď. Verili, že raz tu nájdu aj zlato. Aj napriek veľkej snahe neboli úspešní. 
Turistika.
Do dolinky nevedú turistické chodníky
Eucheir (syn Euboulida)

Eucheir ("Eucheir") bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. 
Eucheir, syn a žiak sochára Euboulida z atického dému "Krópidai", bol činný v 2. polovici 3. storočia pred Kr. Svedectvom niekdajšej tvorby tohto umelca sú jeho menom signované podstavce (Loewy, IG II 134, IG II 135 a IG II² 4292) zo sôch objavené v Atike:
- text v starogréčtine - "Hranaté zátvorky znamenajú doplnenie medzier (lacunae) a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené."
Znalci po analýze písma (paleografiou) nápis datujú do druhej polovice 3. storočia pred Kr. Eucheira sa tak podarilo genealogicky zaradiť vo viacčlennej sochárskej rodine, v ktorej sa strieda meno Eucheir s menom Euboulides.
Raft

Raft môže byť:
Vidlový hrebeň

Vidlový hrebeň (iné názvy: Hrebeň Vidlových veží, Hrebeň vidiel, Vidly ;, , ) je skupina strmých skalných veží, ktorých hrebeň spája Lomnický štít s Kežmarským štítom vo Vysokých Tatrách. Podľa mnohých znalcov Tatier je to jeden z najkrajších tatranských hrebeňov. Od Lomnického štítu ho oddeľuje Medená štrbina a od Kežmarského štítu Kežmarská štrbina. Hrebeň je vyhľadávaný horolezcami. Hrebeň rozdeľuje Skalnatú dolinu od Veľkej Zmrzlej doliny a Medenej kotliny.
Názov.
Pomenovanie vychádza zo siluety hrebeňa. Jednotlivé veže na hrebeni boli pomenované až vtedy, keď sa hrebeň stal zaujímavý pre športových horolezcov. Spoločný názov pre hrebeň sa však objavuje už v Buchholtzovej panoráme Tatier z roku 1717 v latinskom znení "Turis" (veže), resp. v nemeckej mutácii "Käsmarker Thürme" (Kežmarské veže). V čase, keď názov Vidiel – Gabel platil ešte všeobecne ako spoločné pomenovanie Lomnického štítu a Kežmarského štítu, použil Kristián Genersich roku 1807 v štúdii "Reise in die Carpathen" prvýkrát pomenovanie Gabel ako názov pre Vidlový hrebeň. 
Iné vysvetlenie ponúka túto verziu: Na mape Buchholtzovcov sú Vidlové veže pomenované ako Cupri (Kopertuyrme) teda Medené veže. Malo to historický základ, lebo v ich oblasti na severnej strane baníci dolovali medenú rudu a hľadali zlato. Iný, možno neskorší názov, mal zrejme podobu Falkturyme – Veže, na ktorých sa ťaží (základ v slovese fal, falen), ktorý sa postupne dostal do podoby Folk, dokonca až Forkturyme. V stredovekej nemčine slovo fork znamenalo vidličku alebo vidly.
Jakub Fábry

Jakub Fábry st. (* 8. máj 1740, Kežmarok, Uhorsko† 1817, Kežmarok, Uhorsko) bol kežmarský obuvník, baník a horský vodca, spišský Nemec. Najznámejší z dynastie tatranských zlatokopov Fábryovcov.
Počas jeho života bol považovaný za najlepšieho sprievodcu po Vysokých Tatrách. So svojimi synmi doloval pod Lomnickým štítom v Medenej kotline meď s nádejou, že nájde aj zlatú rudu. Nepodarilo sa mu to. Dobre poznal Tatry, bol informátorom a sprievodcom domácich i zahraničných bádateľov. V čase medzi rokmi 1760 – 1790 prvý vystúpil na Lomnický štít.
Eucheir (sochár)

Eucheir ("Eucheir") bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr. 
Eucheir, syn a žiak sochára Euboulida z atického dému "Krópidai", bol činný v 1. polovici 2. storočia pred Kr. Pochádzal z rodiny sochárov, v ktorej sa počas piatich generácií striedalo meno Eucheir s menom Euboulides. Zachovalo sa niekoľko jeho menom i menom jeho syna signovaných podstavcov zo sôch (Loewy, IG II 222 - 227, IG II 544, IG II² 4296 a IG XII,9 140), ktoré zhotovili v tom istom období. Našli sa v Aténach (najmä v Agore), Delfách, na ostrove Euboia alebo v Eleusine:
- text v starogréčtine - "Hranaté zátvorky znamenajú doplnenie medzier (lacunae) a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené."
Eucheir pridal svoj podpis napr. na podstavec sochy Dionysodóra, epigrafa z Megary, na podstavec zo sochy Miltiada syna Zoila z Maratónu alebo na podstavec sochy akejsi aténskej kňažky. 
Grécky cestovateľ Pausanias uvádza, že počas návštevy arkádskeho mesta Feneos videl jeho sochu boha Herma: „"K pocte Ifikla dodnes konajú tryznu ako k pocte héroa, z bohov však Fenejčania najviac uctievajú Herma, konajú sa u nich aj hry zvané Hermaie, majú ale i Hermov chrám s mramorovou sochou; sochu vytvoril Aténčan Eucheir, syn Eubulidov."“ Rímsky historik Plínius, zrejme jeho (Euchir) zaradil medzi sochárov, ktorí boli autormi bronzových sôch atlétov, bojovníkov, lovcov a obetníkov.
O3

O3 ako spojenie písmena O a číslice 3 môže mať rôzne významy:
R200

R200 môže byť:
Mišpuľa

Mišpuľa (lat. "Mespilus") je v niektorých (skôr starších) systémoch rod ovocných drevín z čeľade ružovité ("Rosaceae"). Novšie sa skôr považuje za podrod rodu hloh ("Crataegus"). Zahŕňa väčšinou jediný druh mišpuľa obyčajná ("Mespilus germanica", ="Crataegus germanica"), ale v niektorých systémoch zahŕňa aj hybridný druh "Mespilus canescens" (="Crataegus canescens", ="Crataemespilus canescens"). Mišpuľa je aj názov plodu tohto (pod)rodu.
Charakteristiku pozri v článku mišpuľa obyčajná.
Helena Turcerová-Devečková

Helena Turcerová-Devečková alebo Helena Anna Turcerová-Devečková (* 18. február 1886, Slovany – † 3. november 1964, Bratislava) bola slovenská literárna historička, spisovateľka, učiteľka, prekladateľka, diplomatka, politička, slovenská slavistka, kultúrna historička, tlmočníčka, dobrovoľníčka, divadelná ochotníčka a režisérka.
Životopis.
V rokoch 18931904 navštevovala francúzsku školu v Moskve, po jej skončení a ročnej prestávke odišla k príbuzným do Varšavy, aby sa zdokonalila v poľštine. V roku 1905 začala študovať francúzsku literatúru v Paríži (Sorbonna, Collège de France, Ústav orientálnych jazykov). Prvá Slovenska, ktorá získala doktorát na Sorbonne.
Po skončení štúdií od roku 1913 učila francúzštinu na dievčenskom gymnáziu v Menzelinsku, v roku 1914 uskutočnila cestu do Talianska, na spiatočnej ceste ju zastihla vojna na Slovensku, takže sa usadila v Martine. Od 1915 žila v Jasenovej. Od 1920 bola učiteľkou slovenčiny, nemčiny a francúzštiny na obchodnej škole v Dolnom Kubíne, od 1923 v Kežmarku, kde pôsobila dve desaťročia ako inšpektorka cudzích jazykov na obchodných učilištiach a na školách pre ženské povolania. Od 1948 žila v Bratislave, venovala sa prekladateľskej práci.
V roku 1910 na odporúčanie profesora Ernesta Denisa v Paríži napísala po francúzsky prácu "Ľudovít Štúr a idea slovenskej nezávislosti" (1913, preklad práce vyšiel r. 1956), ktorá mala veľký ohlas v slovenských a českých časopisoch. Pre svojich profesorov E. Haumanta a L. Legera spracovala štúdie o vplyve Hegelovej filozofie na Ľ. Štúra a o dejinách Matice slovenskej. V Prúdoch uverejnila štúdiu "Styky slavianofilov so Slovákmi a ich vplyv na odtrhnutie sa Slovákov od Čechov" (1913), napísala štúdiu o troch láskach Ľudovíta Štúra a memoárový príspevok o J. G. Tajovskom.
Prekladala základné diela krásnej literatúry z ruštiny a francúzštiny (Ostrovskij, Gercen, Kuprin, L. N. Tolstoj, Balzac, Diderot, A. Dumas, France, Rolland, Stendhal a i.).
Povrazisko

Povrazisko (staršie aj "povrazište") je priestor nad javiskom (najvyššia časť horného javiska) v ktorom je ukrytá javisková technika alebo spúšťacie dekorácie – napr. scény alebo pozadia. Môže tam byť divadelné osvetlenie (reflektory, svetlá...) a výrobník hmly alebo dymu pre vizuálny a estetický efekt. Pred divákmi je tento priestor skrytý. Umožňuje technikom na scéne rýchlo meniť scenériu dekorácií a technické vybavenia.
Euboulides z Atén

Euboulides alebo Eubulides () bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr. 
Sochár Eubulides bol zrejme predok rodiny aténskych sochárov pochádzajúcich z dému "Krópidai", v ktorej sa striedali mená Eubulides a Eucheir. Nezachovala sa od neho žiadna socha, ale svedectvom jeho niekdajšej tvorby je jeho menom signovaný podstavec zo sochy nájdený v archeologickej lokalite boiótskeho mesta Tanagra v severnej časti Atiky. Nápis (IG VII 552, je datovaný do roku 371 pred Kr.) tohto podstavca hlása:
- text v starogréčtine - "Hry Basileia sa konali v boiótskom meste Lebadeia, a to na počesť boha Dia Basilea (Kráľa). Založili ich Boióťania po víťaznej bitke pri Leuktre."
"Chronologický zoznam sochárov tejto rodiny (podľa G. Becattiho)"
Veľká Vidlová veža

Veľká Vidlová veža, dávnejší autori uvádzajú Veža nad Cmiterom, (, , ) je najvyššia a najmarkantnejšia Vidlová veža, jeden z najstrmších tatranských štítov, medzi Vidlovým sedlom (Západnou Vidlovou vežou) a Lievikovou štrbinou (Východnou Vidlovou vežou).
Popis.
Vrchol Veľkej Vidlovej veže je najvyššie položeným objektom na Vidlovom hrebeni. Steny veže sa týčia nad Veľkou Zmrzlou dolinou a Cmiterom v Skalnatej doline. Severozápadná stena nad Medenou kotlinou je vysoká asi . Južná stena je vysoká asi . Týči sa nad Cmiterom.
Štít je veľmi dobre vidieť zo Skalnatej doliny i z visutej lanovky na Lomnický štít. Na Veľkú Východnú vežu je možné vystúpiť len s horským vodcom. Horolezecké cesty z obidvoch strán sú klasifikované ako (III–V UIAA).
Názov.
Veža dostala meno ako najvyššia spomedzi troch Vidlových veží.
Film.
Veľká Vidlová veža „účinkovala“ vo filme režiséra Martina Holého Medená veža.
HiRISE

High Resolution Imaging Science Experiment, väčšinou skrátene ako HiRISE, je kamera pracujúca vo viditeľnej oblasti svetelného spektra s vysokým rozlíšením dosahujúci 30 až 60 cm / pixel, ktorá sa nachádza na palube americkej planetárnej sondy Mars Reconnaissance Orbiter krúžiace okolo planéty Mars. Kamera váži 65 kilogramov a za cenu 40 miliónov amerických dolárov ju zostavila spoločnosť Ball Aerospace &amp; Technologies Corp. pod vedením Lunar and Planetary Laboratory University of Arizona. Zrkadlo teleskopu má priemer 0,5 metra. Veľkosť zrkadlá umožňuje robiť snímky objektov, ktoré sú cez 30 centimetrov veľké.
HiRISE zosnímal povrch Marsu, vrátane prebiehajúcich misií roveru Curiosity, Opportunity a InSight.
Design.
HiRISE bola od začiatku navrhnutá ako kamera s vysokým rozlíšením. Skladá sa z veľkého zrkadla, ako aj veľkej CCD kamery. Z tohto dôvodu dosahuje rozlíšenie 1 mikroradián alebo 0,3 metra vo výške 300 km. (Na porovnanie, satelitné snímky na Google Mars sú k dispozícii na 1 meter.) Môže zobrazovať tri farebné pásma, 400-600 nm (modrozelená), 550-850 nm (červená) a 800-1 000 nm (blízke infračervené rozhranie - NIR).
HiRISE obsahuje 0,5-metrové primárne zrkadlo, najväčší optický ďalekohľad, ktorý bol kedy vyslaný mimo obežnú dráhu Zeme. Hmotnosť prístroja je 64,2 kg.
Červené farebné obrázky majú široký rozsah 20 048 pixelov (šírka 6 km z obežnej dráhy vo výške 300 km ) a modrozelená a NIR majú šírku 4048 pixelov (1,2 km). Tieto sú zhromaždené pomocou 14 CCD snímačov, 2048 × 128 pixelov. Palubný počítač HiRISE číta tieto riadky včas s rýchlosťou orbitera, čo znamená, že rozmery obrázku sú potenciálne neobmedzené vo výške.
Prakticky to je obmedzené kapacitou palubného počítača 28 Gbit (3,5 GByte). Nominálna maximálna veľkosť červených obrázkov (komprimovaná na 8 bitov na pixel) je približne 20 000 × 126 000 pixelov alebo 2520 megapixelov a 4 000 × 126 000 pixelov (504 megapixelov) pre užšie obrazy pásiem B-G a NIR.
Jediný nekomprimovaný obraz používa až 28 Gbitov. Tieto obrázky sa však prenášajú stlačené, s typickou maximálnou veľkosťou 11,2 Gigabitov. Tieto obrázky sa uverejňujú na širokej verejnosti na webovej stránke HiRISE prostredníctvom nového formátu s názvom JPEG 2000.
Na uľahčenie mapovania potenciálnych miest na pristátie môže HiRISE produkovať stereo dvojice obrázkov, z ktorých možno topografiu merať s presnosťou 0,25 metra.
Peáž

Peáž (pôv. francúzsky "péage") môže byť:
Theodore von Kármán

Theodore von Kármán (; * 11. máj 1881 - † 6. máj 1963) bol maďarsko-americký matematik, letecký inžinier a fyzik, ktorý pôsobil predovšetkým v oblasti letectva a kozmonautiky. Vypracoval mnoho kľúčových pokrokov v aerodynamike, najmä jeho práca na nadzvukovom a hypersonickom prúdení vzduchu. Je považovaný za vynikajúceho aerodynamického teoretika dvadsiateho storočia.
Život.
Narodil sa ako Szőllőskislaki Kármán Tódor v rodine Mórica Karmana a Heleny Konnovej; jedným z jeho predkov bol pražský rabín Jehuda Löw ben Becalel. Vyštudoval technickú univerzitu v Budapešti, neskôr študoval na univerzite v Göttingene (Nemecko), kde v roku 1910 získal aj doktorát. V rokoch 1910-1912 tam aj učil. V roku 1912 prijal miesto na vysokej banskej škole v Banskej Štiavnici (vtedy Schemnitz), ale keď zistil že na škole sa nerobí výskum, vrátil sa do Göttingenu . Vo februári 1913 získal miesto riaditeľa leteckého inštitútu v Aaachene. Neskôr emigroval do USA, kde pôsobil ako profesor na Kalifornskom technickom inštitúte (Caltech) v Pasadene. Od roku 1951 pôsobil ako riaditeľ oddelenia pre letecký výskum NATO a od roku 1960 ako prvý prezident Medzinárodnej astronautickej akadémie. Zaoberal sa teoretickými otázkami letov rakiet. Bol jedným zo zakladateľov americkej astronautiky, v 30. a 40. rokoch vychoval stovky špecialistov. Po 2. svetovej vojne sa podieľal na pátraní po nemeckých raketových odborníkoch a skomponoval predstavu využitia letectva v 3. svetovej vojne.
Cena Theodora von Kármána.
Cena Theodora von Kármána za aplikovanú matematiku sa udeľuje každý piaty rok jednotlivcovi ako uznanie za jeho významnú aplikáciu matematiky v mechanike a/alebo inžinierskej vede. Toto ocenenie bolo založené v roku 1968 na počesť Theodora von Kármana spoločnosťou pre priemyselnú a aplikovanú matematiku (SIAM).
Euboulides (sochár)

Euboulides alebo Eubulides () bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr. 
Eubulides, syn a žiak sochára Eucheira z atického dému "Krópidai", bol činný v 2. polovici 2. storočia pred Kr. V genealógii viacčlennej aténskej sochárskej rodiny, v ktorej sa striedalo meno Euboulides s menom Eucheir, bol zrejme jej posledným členom. Nezachovala sa od neho žiadna socha, len niekoľko podstavcov signovaných jeho menom i menom jeho otca (Loewy, 223 - 227, IG XII 9 140, IG II² 4296), z diel, ktoré zhotovili spolu. Ich signatúry sa našli napr. v Aténach (najmä na Agore) alebo v meste Amarynthos na ostrove Euboia, ale Eleusine sa našiel i podstavec zo sochy, ktorú zhotovil sám:
- text v starogréčtine - "Hranaté zátvorky znamenajú doplnenie medzier (lacunae) a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené."
Tento podstavec je zo šedomodrého mramoru, je poškodený v ľavom hornom rohu. Jeho nápis znalci aj po analýze typu písma datujú do druhej polovice 2. storočia pred Kr.
Bill Nighy

Bill Nighy, celým menom William Francis Nighy (* 12. december 1949, Caterham, Spojené kráľovstvo) je anglický herec. 
Začal pracovať v divadle a v televízii predtým než dostal svoju prvú filmovú rolu v roku 1981. Je známy rolami vo filmoch "Láska nebeská", "Súmrak mŕtvych", "Underworld", "Jednotka príliš rýchleho nasadenia", "Dohola?" a ""
Vo filme "Láska nebeská" naspieval coververziu piesne „Love Is All Around“ pod názvom „Christmas Is All Around“, ktorá ho preslávila po celom svete .
Imrich Chlamtac

Imrich Chlamtac (* 1949, Zlaté Moravce) je americký informatik. 
V súčasnosti je prezidentom EAI – Európskej aliancie pre inovácie, súkromnej neziskovej organizácie, ktorá organizuje konferencie a vytvára otvorenú výskumnú komunitu, ktorá podporuje profesionálny rozvoj a prináša výskum a jeho výsledky na trh. Predtým pôsobil ako predseda CREATE-NET – medzinárodného centra výskumu a vývoja, zaoberajúceho sa oblasťami počítačových a telekomunikačných sietí.
Vzdelanie.
Je držiteľom doktorátu z počítačových vied z University of Minnesota (1979), má aj bakalársky a magisterský titul z matematiky na univerzite v Tel Avive (1977).
Je čestným profesorom Univerzity v Trente, univerzity v Tel Avive. Pôsobil na Bostonskej univerzite a univerzite v Massachusets.
Výskum a vývoj.
Jeho vynález konceptu svetelnej cesty sa stal základným mechanizmom smerovania vlnovej dĺžky, čo je základnom dnešných optických WDM sietí. Na základe svojich vedeckých úspechov bol v roku 1993 zvolený za člena asociácie IEEE za jeho prácu na protokoloch prístupu ad hoc.
Ako prvý zaviedol základné koncepty multishop networking, objasňujúc problematiku medzikanálových konfliktov, skrytých problémov na termináloch smerovania a vysielania. V roku 1997 sa stal členom združenia Association for Computing Machinery (ACM) pre zavedenie konceptu lighpaths, svetelných, resp. optických ciest.
Publikácie.
Je autorom vyše 400 vedeckých článkov.
Je spoluautorom viacerých kníh, vrátane prvej učebnice LAN sietí, knihy "Bezdrôtové a mobilné sieťové architektúry", ktorá je odporúčaná editorom siete IEEE, ako aj bestselleru medzi inžinierskymi knihami "Širokopásmové služby pre podniky a komunity".
Édouard Molinaro

Édouard Molinaro (* 13. máj 1928, Bordeaux, Francúzsko† 7. december 2013, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky filmový režisér, scenárista a herec.
Životopis.
Édouard Molinaro, fascinovaný filmom od detstva, sa presadil v súťažiach amatérskych filmárov organizovaných v jeho regióne. Stal sa asistentom réžie André Berthomieu a Maurice de Canonge. Zároveň v rokoch 1950 až 1952 vyprodukoval okolo tridsať stredometrážnych priemyselných filmov. Od roku 1953 sa pustil do krátkych hraných filmov a zaujal producentov.
V roku 1957 Édouard Molinaro nakrútil svoj prvý celovečerný detektívny film "Le Dos au mur". Film, zaujal kritiku, ktorá chválila režisérovo technické majstrovstvo a inovatívnosť. Ak je Édouard Molinaro súčasníkom Novej vlny, nie je jej súčasťou. Najčastejšie rieši adaptácie detektívnych zápletiek ("Ženy miznú" (1958)) alebo spoločenských drám ("Dievča na leto ("1959)). Ako šikovný režisér sa stal stávkou na istotu vo francúzskej kinematografii. Režíroval niektoré zo svojich najväčších komerčných úspechov: "Oskar" (1967) a "Hibernatus" (1969) s Louisom de Funèsom a Claude Gensacovou, séria "Klietka bláznov" (1978 a 1980) s Michelom Galabruom, Michelom Serraultom a Ugom Tognazzim, ktorá dosiahla v Spojených štátoch obrovský úspech. Édouard Molinaro preferuje žáner komédie. Výsledkom toho sú príjemné filmy o mravoch ("Ružový telefón" 1975; "Pour cent briques t'as plus rien" 1982) a niekedy aj pecka komiksovej kinematografie, ako napríklad "L'Emmerdeur" (1973), s Jacquesom Brelom a Linom Venturom. Napriek inteligencii svojho kinematografického prejavu a niektorým osobnejším filmom ("La Liberté en croupe" (1970)) Édouard Molinaro podáva obraz poctivého skromného remeselníka, ktorého filmy často dosahujú veľké úspechy, ako napríklad "Le Souper" (1992) alebo "Beaumarchais the Insolent" (1996).
Zomrel v decembri 2013 vo svojich osemdesiatich piatich rokoch.
Mississauga

Mississauga je kanadské mesto s viac ako 700 000 obyvateľmi. Nachádza sa v provincii Ontário pri ústí rieky Credit do Ontárijského jazera. Názov „Mississauga“ je algonkinského pôvodu a znamená „severná rieka s mnohými ústiami“. Patrí do oblasti nazývanej "Veľké Toronto", kde žije viac ako 5 miliónov obyvateľov. S Torontom je Mississauga spojená na východe. Mesto ako také vzniklo spojením obcí Streetsville (najstaršia obec), Erindale (do roku 1890 Springfield), Port Credit, dediny Meadowvale, Cooksville, Clarkson, Lakeview, Dixie, Lorne Park, Sheridan a Summerville. U posledných piatich obcí je niekedy uvádzané, že patria pod správu mesta Toronto.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 717 961 obyvateľov, v roku 2016 to bolo 721 599. V roku 2021 cca 1485 ľudí uviedlo ako etnický pôvod český, 1385 slovenský a 320 československý. V roku 2016 bola Mississauga šiestym najväčším mestom v Kanade a tretím najväčším v provincii Ontário. Podľa údajov z roku 2006 v meste žilo 704 000 obyvateľov, ale kvôli značnému prísunu obyvateľstva sa toto číslo za posledných 100 rokov neustále zvyšuje. Od roku 2001 do roku 2006 bol zaznamenaný rast obyvateľstva o 9,1% ročne.
Doprava a priemysel.
Mnohé veľké spoločnosti tu majú dôležité pobočky: Hewlett-Packard, Microsoft, PepsiCo, General Electric, Heidelberger Druckmaschinen, Fujitsu a Wal-Mart Canada.
Nachádza sa tu najväčšie kanadské letisko Pearson.
Mestom tiež prechádza najväčšia diaľnica Ontária, diaľnica 401 (Highway 401). Diaľnica je nielen najväčšou, ale aj najdôležitejšou dopravnou tepnou pre juh Ontária: spája všetky veľké mestá na juhu a pokračuje do susednej provincie Quebec a má medzištátny význam. Je jedným z najrušnejších a najzaťaženejších dopravných úsekov na svete.
Gábor Szentpétery

Gábor Szentpétery (* 4. február 1981, Rožňava) je slovenský architekt, fotograf ale hlavne cestovateľ. Zaoberá sa obytnými aj občianskymi stavbami. Syn Adama Szentpéteryho.
Po štúdiu na gymnáziu Jana Amosa Komenského v Košiciach v roku 1995, pokračoval v roku 2000 štúdiom na Fakulte architektúry ČVUT v Prahe. Absolvoval odbor architektúry (Jan Bočan, Arnošt Navrátil, Michal Hlaváček). Po absolvovaní vysokej školy zakladá samostatnú kanceláriu GÁSE.
Zakladateľ SkyCity Challenge. V súčasnosti sa spolupodieľa na projektovaní architektonických návrhov v Číne.
Peáž ciest

Peáž ciest (peážny úsek) je obvyklý termín pre situáciu, keď dve alebo viac ciest (cestných ťahov, číslovaných cestných trás) je v nejakom úseku vedených po rovnakej trase (fyzickej ceste). V takom prípade je jedna cesta považovaná za zdrojovú (kmeňovú) a ďalšie za peážne (hosťujúce).
Príkladom peážneho úseku je rýchlostná cesta R1 medzi Žiarom nad Hronom a Budčou, ktorý je zároveň súčasťou rýchlostných ciest R2 a R3 a medzinárodných európskych ciest E58 a E571.
Peáže iných dopravných trás a ciest.
Podobným spôsobom môžu navzájom peážovať alebo peážovať po ceste tiež cyklistické trasy alebo značené turistické trasy, ich čísla sa však nepoužívajú k evidencii komunikácií ako stavieb.
Fedor Bartko

Mgr. art. Fedor Bartko (* 3. október 1944, Kšinná) je slovenský filmový a televízny dokumentarista, režisér, scenárista a kameraman.
Životopis.
Po skončení základnej školy v Bratislave študoval na Strednej priemyselnej škole filmovej v Čimeliciach, neskôr na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, odbor dramaturgia a réžia filmovej a televíznej dokumentárnej tvorby.
V rokoch 1963-1968 pracoval v Československom štátnom filme - Štúdiu krátkych filmov Bratislava, v rokoch 1989 - 1991 pracoval na Ministerstve kultúry SR a ako tlačový tajomník v rokoch 1991-1992 na Úrade Predsedníctva SAV. V rokoch 1991 - 1994 sa stal podpredsedom Rady ČSFR a Rady SR pre rozhlasové a televízne vysielanie. V rokoch 2000 - 2009 sa stal riaditeľom Evanjelického mediálneho programu so sídlom v Bratislave (v likvidácii, zrušený 21. augusta 2009) a pracoval tiež ako scenárista a režisér v slobodnom povolaní.
Dielo.
Vytvoril desiatky dokumentárnych a publicistických filmov a relácií hlavne pre Slovenskú televíziu.
Ivona Fialková

Mgr. Ivona Fialková (* 22. november 1994, Brezno) je bývalá slovenská biatlonistka. Reprezentovala Slovensko na Zimných Olympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu a pravidelne sa zúčastňuje pretekov Svetového pohára v biatlone. Je členkou klubu VŠC Dukla Banská Bystrica. Vyštudovala učiteľstvo geografie a telesnej výchovy. Jej staršia sestra, Paulína Fialková, taktiež reprezentuje Slovensko v biatlone.
Kariéra.
Biatlonu sa začala venovať keď mala sedem rokov – nasledovala svoju staršiu sestru. V žiackych kategóriách súťažila za klub biatlonu Čierny Balog. Keď ako pätnásťročná prešla do dorasteneckých a juniorských vekových kategórií trénovala v klube biatlonu Osrblie s trénerkou Annou Murínovou. Od roku 2015 je členkou Vojenského športového centra Dukla Banská Bystrica. V júli 2023 oznámila, že končí svoju profesionálnu kariéru z osobných a zdravotných dôvodov.
Výsledky.
Svetový pohár.
Sezóna 2018/2019.
Sezóna 2019/2020.
X - zrušené preteky (kvôli opatreniam proti koronavírusu)
Sezóna 2021/2022.
"Všetky výsledky sú brané z oficiálnej stránky Medzinárodnej biatlonovej únie."
Najväčšie úspechy.
Svetový pohár
 Majstrovstvá sveta 
Olympijské hry
Tomáš Janura

Mgr. Tomáš Janura, PhD. (* 6. júl 1983, Žilina) je historik a vedec Historického ústavu Slovenskej akádemie vied (SAV).
Biografia.
Tomáš Janura sa narodil v Žiline. Po absolvovaní strednej školy študoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde dokončil štúdium v roku 2007. Svoju akademickú kvalifikáciu si rozšíril na Historickom ústave SAV, kde v roku 2010 obhájil dizertačnú prácu a získal akademický titul "PhD." V súčasnosti pracuje ako samostatný vedecký pracovník, ktorý sa venuje najmä okruhu tém týkajúcich sa stoličného úradníctva v 18. storočí a vidieckych šľachtických rezidencií na území dnešného Slovenska v 18. storočí. Je autorom niekoľkých monografií a množstva odborných vedeckých štúdií. Jeho najznámejšia práca je edícia "Vidiecke šľachtické sídla", ktorá má jednotlivé diely založené na geografických hraniciach pôvodných uhorských stolíc na území Slovenska. Do roku 2018 vyšli diely, v ktorých sú vedecky spracované šľachtické sídla v bývalej Oravskej, Liptovskej, Zvolenskej a Turčianskej stolici. Spracoval aj historické monografie k viacerým slovenským hradom. Často tiež účinkuje v Rozhlase a televízii Slovenska, kde popisuje či osvetľuje regionálne dejiny v relácii "Slovensko v obrazoch".
Zvratok

Zvratok môže byť:
Orange Pi

Orange Pi je jednodoskový mikropočítač veľmi podobný populárnemu Raspberry Pi alebo Banana Pi. Svojim výkonom a usporiadaním jednotlivých častí hardvéru sa podobá najviac spomínanému Banana Pi. Orange Pi existuje v dnešnej dobe v niekoľkých verziách, označovaných ako Orange Pi, Orange Pi Plus, Orange Pi One či Orange Pi Mini. Za vývojom a výrobou tohto projektu stojí čínska spoločnosť Shenzhen Xunlong Software CO., Limited.
Základom všetkých typov počítačov Orange Pi je procesor typu ARM Cortex-A7, využívajúci čipsetový rad Mali400MP2. Vo viacerých variantoch operujú dosky so zdieľanou operačnou pamäťou RAM od 512MB DDR3 do 2GB DDR3. Voliteľne potom ponúkajú verzie s bezdrôtovým adaptérom WiFi podporujúce štandard B / G / N alebo Bluetooth. Vyššie verzie Orange Pi potom obsahujú aj 1Gbit/s ethernet, oproti štandardnému 10/100 Mbit/s ethernetu. Výhodou Orange Pi je tiež využitie štandardného DC konektora na napájanie - už sa tu nevyužíva MicroUSB, ako u iných výrobcov.
Vývojové dosky.
Základný prehľad typov vývojových dosiek Orange Pi:
Orange Pi Mini.
Táto malá vývojová doštička obsahuje štvorjadrový procesor ARM Cortex-A7 s frekvenciou 1,6GHz, 1GB operačnej pamäte typu DDR3 s čipsetom ARM Mali400 MP2. K dispozícii je štandardný ethernet podporujúca iba 10/100 Mbit/s sieť. Ide o "orezanú" verziu dosky Orange Pi PC.
Orange Pi One.
Orange Pi One vznikla ako reakcia na odľahčenú verziu Raspberry Pi Zero. Ide o štvorjadrový počítač o frekvencii 1,2 GHz postavený na čipe ARM Cortex-A7 s čipsetovým radom Mali400 MP2. Operačná pamäť je tu iba 512MB typu DDR3. K dispozícii je tu 10/100 Mbit/s ethernet a jeden port USB 2.0. Táto doska je svoju výbavou vhodná skutočne na menšie nenáročné projekty. 
Operačný systém.
Orange Pi podporuje tak ako Raspberry Pi alebo Banana Pi nasledujúce operačné systémy:
Ako u ostatných platforiem s operačným systémom, ktorý sa zavádza priamo z pamäťovej karty sa aj v prípade Orange Pi operačný systém "vypaľuje" (rozbaľuje) na pamäťové médium napríklad programom Win32DiskImager (pre operačné systémy s MS Windows) alebo z prostredia Linuxu pomocou utility s názvom usb-imagewriter.
Výber vhodného napájania.
Všetky typy vývojových dosiek Orange Pi majú veľkú výhodou v napájacej sústave - najmä v možnosti pripojenia klasického DC napájacieho konektora. Doska je teda prispôsobená pre lepšie napájanie zvládajúce vyšší pretekajúci prúd než cez konektor typu MicroUSB, ktorý nebol konštruovaný na prenos prúdu (1 až 2 ampéry). V porovnaní s doskou Banana Pi je využitie klasického napájacieho konektora mnohonásobne výhodnejšie napríklad pre pripojenie ďalších periférií, ako pevné disky alebo rôzne redukcie, ktoré potrebujú pre svoju činnosť dostatok prúdu.
Výrobca odporúča napájať svoje vývojové dosky napájacím adaptérom dodávajúcim stabilné napätie 5V a prúdom približne 2 ampéry.
Euboulides (otec Eucheira)

Euboulides alebo Eubulides () bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. 
Sochár Eubulides bol členom (možno prvým) rodiny aténskych sochárov pochádzajúcich z dému "Krópidai", v ktorej sa striedali mená Eubulides a Eucheir. Nezachovali sa od neho žiadne sochárske diela. V roku 1871 sa však pri opravách veže aténskeho chrámu "Panagia Pyrgiótissa" našiel fragmentárny nápis (Loewy, I. G. B., 134) na bloku z hymettického mramoru (ťažil sa juhovýchodne od Atén v pohorí Hyméttos), ktorý hlásal, že Eubulides a jeho syn Eucheir boli autormi sochy (nápis bližšie informácie neuvádza).
Mramorový blok je zlomkom z podstavca tejto sochy, jeho nápis znalci podľa analýzy typu písma datujú do 2. polovice 3. stor. pred Kr.
Élisabeth Louise Vigéeová-Lebrunová

Élisabeth Louise Vigéeová-Lebrunová alebo Élisabeth-Louise Vigée-Lebrunová (; * 16. apríl 1755, Paríž, Francúzsko† 30. marec 1842, tamže) bola francúzska maliarka, jedna z najobľúbenejších a najúspešnejších portrétistov 18. storočia za vlády Ľudovíta XVI. a Márie Antoinetty aj na začiatku 19. storočia.
Životopis.
Narodila sa v Paríži, ale rodičia ju dali do starostlivosti dojke na vidieku, kde žila až do svojich piatich rokov. Jej otec Louis Vigée bol úspešný portrétista a potom, čo ju odviezol späť do Paríža, ju v jej maliarskych začiatkoch podporoval. V rokoch 1760 - 1765 sa zdržiavala v kláštornom internáte Svätej trojice, kde preukazovala veľké nadanie pre výtvarné umenie, najmä pre kresbu. Keď v roku 1767 jej otec zomrel, matka Jeanne roz. Massin sa vydala za bohatého klenotníka menom le Sèvre a rodina sa presťahovala blízko ku kráľovskému palácu. 
Élisabeth potom vzala do ochrany princezná Lujza Mária Bourbonská a učila sa u slávnych maliarov, napríklad Josepha Verneta a H. Roberta. Roku 1770 už začala maľovať ako profesionálna portrétistka. V roku 1776 sa vydala za Jeane-Baptista Pierre Lebruna, maliara a zberateľa umenia. 12. februára 1780 sa im narodilo ich jediné dieťa, dcéra Jeanne Julie Louise.
V nasledujúcich rokoch namaľovala mnoho obrazov členov kráľovskej rodiny, len samotnú Máriu Antoinettu portrétovala tridsaťkrát. Roku 1781 cestovala s manželom po Holandsku a roku 1783 bola prijatá do "Académie royale de peinture et de sculpture". V roku 1789 kvôli revolučným udalostiam opustila s deväťročnú dcérou Paríž. Sprvu žila a maľovala v Taliansku, najmä v Ríme. Navštívila aj Neapol, kde vytvorila niekoľko obrazov preslávenej lady Hamilton, manželky britského veľvyslanca, známej predovšetkým ako milenka admirála Nelsona. Potom sa zdržiavala v rakúskej Viedni.
Z Rakúska odišla do Ruska, kde strávila šesť rokov. V roku 1800 bola prijatá za čestnú členku petrohradskej Akadémie krásnych umení. Portrétovala mnoho slávnych osôb, vrátane cárskej rodiny, a získala značný majetok. Až v roku 1802 sa mohla vrátiť do Paríža. Čoskoro potom však odišla do Anglicka, kde portrétoval okrem iného aj lorda Byrona, v roku 1807 navštívila Švajčiarsko a v roku 1835 a 1837 vydala zaujímavé pamäte.
Zomrela roku 1842 v Paríži, pravdepodobne na arteriosklerózu, a bola pochovaná na cintoríne v Louveciennespri Paríži, kde istý čas žila.
Dielo.
Bola neobyčajne plodnou maliarkou, zanechala cca 660 portrétov a asi 200 krajinomalieb. Najväčšia zbierka jej obrazov je vo Versailles, je však zastúpená takmer vo všetkých veľkých galériách. Spočiatku bola typickou predstaviteľkou slohu Ľudovíta XVI. alebo rokoka, neskôr sa na jej obrazoch objavujú stále silnejšie vplyvy klasicizmu či empíru a dokonca aj romantizmu.
Medzi najznámejšie diela patria:
Jan Bočan

Jan Bočan (* 17. október 1937, Český Brod – † 7. december 2010, Praha) bol český architekt a univerzitný pedagóg.
Životopis.
V roku 1962 absolvoval Fakultu architektúry ČVUT v Prahe, kam sa v roku 1990 vrátil ako vedúci svojho ateliéru. 2. mája 2006 bol prezidentom republiky vymenovaný za profesora.
Okrem iného je spoluautorom novej budovy pražskej hlavnej stanice zo 70. rokov, pražského hotela InterContinental, pražského sídliska Velká Ohrada alebo niekoľkých budov zastupiteľstiev (napr. veľvyslanectiev v Londýne, Brazílii a Tbilisi).
Zoznam významných realizácií:
V roku 1971 bola jemu a tímu spoluautorov udelená Cena za najlepšiu realizáciu roka v Londýne od Únie britských architektov RIBA. Realizácia ambasády v Tbilisi bola v roku 2005 ocenená Zväzom architektov a Ministerstvom výstavby Gruzínska. V roku 2009 mu bola českou Obcí architektů udelená "Grand Prix architektů" za celoživotné dielo.
Citrónovník

Citrónovník (zastarano alebo po česky "citroník") môže byť:
Zvrátenie

Zvrátenie (nedokonový vid: zvracanie) môže byť:
Šabla

Šabla môže byť:
Eucheiros (sochár)

Eucheiros ("Eucheiros") bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr. 
Eucheiros, grécky sochár z Korintu, bol činný okolo roku 550 pred Kr. Nie sú známe žiadne jeho sochy. Pausanias uvádza, že Eucheiros sa učil u Sparťanov Syadra a Charta a neskôr on sám bol sochárskym majstrom Klearcha z Rhégia, ktorý bol zase učiteľom svojho rodáka Pythagora.
Spájať ho s postavou rovnomenného sochára, ktorý podľa rímskeho spisovateľa Plínia patril spolu s Dioposom a Eugrammom k prvým sochárom v Itálii tvoriacim sochárske plastiky nemá bezpečný základ.
Kaisa Mäkäräinenová

Kaisa Mäkäräinenová (; * 11. januára 1983, Ristijärvi) je fínska biatlonistka, šesťnásobná medailistka z majstrovstiev sveta, víťazka dvadsiatich siedmych individuálnych pretekov svetového pohára a celková víťazka svetového pohára zo sezón 2010/11, 2013/14 a 2017/18. Vyštudovala športové gymnázium v Sotkamo (1999-2002), od roku 2003 študovala Východofínsku univerzitu v Joensuu, odbory fyzika a učiteľstvo matematiky. Medzi jej koníčky patrí pletenie a háčkovanie, záhradníctvo a čítanie.
Výsledky.
Olympijské hry a majstrovstvá sveta.
"Poznámka: Výsledky z majstrovstiev sveta sa započítavajú do celkového hodnotenia svetového pohára, výsledky z olympijských hier sa započítavali v minulosti, od olympijských hier v Soči 2014 sa už nezapočítavajú."
Svetový pohár.
Sezóna 2005/06
Sezóna 2006/07
Sezóna 2007/08
Sezóna 2008/09
Sezóna 2009/10
Sezóna 2010/11
Sezóna 2011/12
Sezóna 2012/13
Sezóna 2013/14
Sezóna 2014/15
Sezóna 2015/16
Sezóna 2016/17
Sezóna 2017/18
Sezóna 2018/19
Pompel

Pompel môže byť:
Pomelo

Pomelo môže byť:
Band-Maid

Band-Maid je japonská hard rocková/heavy metalová skupina z Tokia, ktorá vznikla v roku 2013.
Limeta

Limeta môže byť:
Hespeira

Hespeira môže byť:
Argema (rod)

Argema je rod motýľov z čeľade okáňovité ("Saturniidae"). 
U mnohých autorov sa neuvádza ako samostatný rod, ale ako súčasť rodu Actias. 
Systematika.
Podľa The Global Lepidoptera Names Index (ktorý rozlišuje rody Argema a Actias) patria do rodu Argema tieto druhy :
Argema (skupina)

Argema je česká rocková hudobná skupina z Uherského Hradišťa. Meno skupine dali podľa najväčšieho afrického nočného motýľa "Argema mittrei".
Z histórie.
V roku 1982 kapelu Argema založili Josef Pavka, Slávek Borovička, Olda Gistr, Zbyněk Horák, Karel Holomáč a Jarda Pavelka. Zostava skupiny sa počas svojej existencie niekoľkokrát zmenila, ale v súčasnosti tvoria Argemu štyria členovia.
Argema

Argema môže byť: