Yves Congar

Yves Marie-Joseph "kardinál" Congar OP, rodným menom "Georges Yves Marie Congar", (* 13. apríl 1904, Sedan† 22. jún 1995, Paríž) bol francúzsky rímskokatolícky teológ a kardinál.
Congar patril spolu s Jeanom Daniélouom a Henrim de Lubacom k hlavným predstaviteľom tzv. "Nouvelle théologie", teda myšlienkového prúdu, ktorý sa usiloval o teologickú reflexiu súdobej filozofie. Táto „nová teológia“ si kládla otázku o nemeniteľnosti resp. dejinnej podmienenosti pravdy, venovala sa problematike vzťahu prirodzenosti a milosti, zdôraznila nevyhnutnosť serióznej kresťanskej reflexie marxizmu a nekresťanských náboženstiev, nanovo tiež nastolila otázku poznateľnosti Boha. Významnou mierou sa tak pričinila o nové rozprúdenie teologickej diskusie a v podstate aj o vytýčenie tém Druhého vatikánskeho koncilu.
Životopis.
Yves-Marie-Joseph Congar sa narodil 13. apríla 1904 vo francúzskom meste Sedan. Jeho matka sa volala "Lucie Congar" (rod. "Desoye") a otec, "Georges Congar", bol bankovým úradníkom, ktorý počas Prvej svetovej vojny padol do nemeckého zajatia a bol deportovaný do Litvy.
Nadchnutý príkladom miestneho farára "Daniela Lallementa" sa Yves Congar rozhodol vstúpiť do diecézneho seminára. V roku 1921 pokračoval v štúdiách v Paríži. K jeho učiteľom patrili aj Jacques Maritain a dominikánsky teológ Réginald Marie Garrigou-Lagrange.
Povinnú vojenskú službu absolvoval v rokoch 1924 až 1925. V roku 1925 vstúpil do rehole dominikánov. Katolícku teológiu študoval v rokoch 1926 až 1931 na dominikánskej vysokej škole "Le Saulchoir", ktorá v tom čase sídlila v belgickom meste Kain (dnes časť mesta Tournai) a v rámci ktorej bola stredobodom záujmu predovšetkým "historická teológia".
Za kňaza ho 25. júla 1930 vysvätil parížsky nuncius Luigi Maglione. V roku 1931 získal doktorát z teológie.
V rokoch 1931 až 1939 prednášal na "Le Saulchoir" fundamentálnu teológiu a ekleziológiu. Od roku 1935 bol sekretárom významného odborného časopisu "Revue des sciences philosophiques et théologiques". Congara v tomto období výrazne ovplyvnili francúzski teológovia Ambroise Gardeil a Marie-Dominique Chenu, inšpiráciu však čerpal i zo spisov tübingenského teológa Johanna Adama Möhlera. Obohatením boli nepochybne i jeho početné kontakty s protestantskými a pravoslávnymi teológmi.
V roku 1937 založil Congar knižnú edíciu "Unam Sanctam". Cieľom projektu bolo vytvoriť priestor pre publikácie, ktoré sa budú venovať kritickej reflexii historických tém v rámci katolíckej ekleziológie. Hlásal sa „návrat k prameňom“, s cieľom poukázať na spoločné teologické východiská ako základ ekumenického dialógu.
Po vypuknutí Druhej svetovej vojny musel narukovať, bol zaradený ako kaplán francúzskej armády. V rokoch 1940 – 1945 bol internovaný v nemeckom zajateckom tábore v meste Colditz a Lübeck. Po skončení vojny bol povýšený do hodnosti rytiera Radu čestnej légie, stal sa tiež nositeľom vyznamenaní "Croix de Guerre" a "Médaille des Évadés".
Po roku 1945 sa Congar vrátil k svojej prednáškovej a publikačnej činnosti. Venoval sa predovšetkým ekleziológii a ekumenickým otázkam. Zasadzoval sa za väčšiu otvorenosť katolíckej cirkvi voči protestantskej a pravoslávnej teológii. Hlásal potrebu kolegiálneho vzťahu pápeža a biskupov. Kritizoval ultramontanizmus, častú vatikánsku klerikálnu pompéznosť a niektoré aspekty Rímskej kúrie. Vyzdvihoval úlohu laikov v cirkvi. Dlhé roky spolupracoval so zakladateľom medzinárodného hnutia "Kresťanskej robotníckej mládeže" Josephom Leom Cardijnom.
Obdobie rokov 1947 až 1956 sa pre Congara nieslo v znamení vieroučných sporov s Vatikánom (pápežom bol v tom čase Pius XII.). V roku 1952 bola oficiálne odsúdená jeho najvýznamnejšia kniha "Skutočná a nesprávna reforma cirkvi" (Vraie et fausse réforme dans l'Église). Vatikán Congarovi v rokoch 1954 až 1956 dokonca úplne zakázané vyučovať i publikovať, pretože, ako angažovaný sympatizant hnutia robotníckych kňazov, údajne zastával extrémne názory. Počas týchto troch ťažkých rokov bol nútený niekoľkokrát zmeniť pôsobisko, žil v Jeruzaleme, Ríme, Cambridgei či Štrasburgu. O Congarovu faktickú rehabilitáciu sa v roku 1956 zaslúžil najmä štrasburský arcibiskup Jean Julien Weber.
V roku 1960 sa Congar na pozvanie pápeža Jána XXIII. stal poradcom prípravnej komisie Druhého vatikánskeho koncilu.
Na Druhom vatikánskom koncile (1962 – 1965) sa zúčastnil ako teologický expert.
Congar si po skončení koncilu uvedomoval, že niektoré zásadné otázky zostávajú stále prakticky nedoriešené, či už ide o problematiku kolegiality, postavenia laikov alebo ekumenizmus.
Ťažiskom Congarovej teologickej práce sa postupne stávala náuka o Duchu Svätom, jeho trojzväzkovému dielu "Je crois en l'Esprit Saint" z konca 70. rokov sa dostalo veľkého uznania.
Congar mal už od začiatku 60. rokov vážne podlomené zdravie, časom sa u neho začali prejavovať príznaky vážneho neurologického ochorenia. Od roku 1985 trpel výraznou motorickou paralýzou.
Pápež Ján Pavol II. povýšil 26. novembra 1994 Yvesa Congara do hodnosti kardinála s titulárnym chrámom "San Sebastiano al Palatino." Kvôli svojmu pokročilému veku a zlému zdravotnému stavu bol však dišpenzovaný od súčasného obligátneho prijatia biskupskej vysviacky.
Yves Congar zomrel 22. júna 1995 v Paríži. Je pochovaný v dominikánskej krypte na parížskom cintoríne Montparnasse.