burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Alois Richter

MUDr. Alois Richter (* 20. júl 1894, Hranice na Moravě – † 31. august 1968, Valašské Klobouky) bol český lekár, prírodovedec a amatérsky entomológ – koleopterológ. V roku 1930 bol za ČSR uvedený v Entomologen Adressbuch A. Hoffmanna vo Viedni.
Životopis.
Narodil sa v Hraniciach na Moravě. Po skončení základnej a strednej školy vyštudoval lekársku fakultu a po získaní diplomu vykonával lekársku prax. Pôsobil ako štátny obvodný a praktický lekár vo Valašských Kloboukoch. Na dôchodku žil v Hraniciach na Moravě. Popri entomológii aj botanizoval a zaoberal sa archeológiou. Niektoré botanické práce publikoval aj v odbornej tlači. Pôsobil aj ako národopisný zberateľ a bol tiež spoluzakladateľ múzea vo Valašských Kloboukoch. Zomrel roku 1968 vo Valašských Kloboukoch.
Entomologické aktivity.
Z entomologického hľadiska sa zaoberal štúdiom a zberom chrobákov. Svoj koleopterologický prieskum prevádzal vo Valašských Kloboukoch, v Hraniciach na Moravě a na Ostravsku. Veľmi často cestoval na Slovensko a svoje mnohé zbery chrobákov prevádzal práve na území Slovenska. Zbieral v okolí mnohých slovenských miest a obcí, ako napr.: Nové Mesto nad Váhom, Trenčín, Čachtice, Devín, Silica, Muráň, Malá Fatra – Vrátna, Matliare, Inovec, Kuzy, Žilina, Košice, Prešov, Vysoké Tatry (Zelené pleso). Na území bývalej Podkarpatskej Rusi prevádzal zbery v okolí Užhorodu, Svalavy a na Hoverle. Významnejšie nálezy z jeho zberov z územia Moravy publikoval MUDr. Antonín Fleischer v "Prehledu brouků ČSR". Jeho údaje jedincov z čeľade Chrysomelidae zo zberov z územia Slovenska a Podkarpatskej Rusi uvádza Jan Roubal v svojom Katalogu Coleopter III. Myrmekologické zbery poskytol Dr. Richter k publikovaniu RNDr. Milošovi Zaleskému. Na jeho počesť pomenoval v roku 1934 Jan Roubal nový taxon "Chrysomela marginalis" Duft. f. "richteri" Roubal a Jan Obenberger v roku 1940 "Agrilus olivicolor" ab. "richteri".
Bibliografia.
Nie je zatiaľ známe, že by bol publikoval nejaké entomologické práce.
Crowne Plaza (Bratislava)

Hotel Crowne Plaza (pôvodne Hotel Forum) je hotel, ktorý sa nachádza na Hodžovom námestí v centre Bratislavy. Hotel bol postavený v roku 1989 v štýle postmodernizmu.
Stavba je dielom architektov: Julián Hauskrecht a kol. (Boris Džadoň, Štefan Ďurkovič, Juraj Herman, Dušan Krepop, Ján Poláček, Pavol Suchánek, spolupráca na interiéri: Alain Marcot, Slobodanka Dragovičová)
Architektúra.
Základná hmota v tvare U je orientovaná hlavným vstupom do námestia, k Poštovej ulici je orientovaný parter hotela, k Obchodnej ulici malé námestie - fórum, k Drevenej pochôdzne átrium. Medzi základné tvaroslovné prvky, ktoré zabezpečujú jednotnosť architektonického výrazu patrí manzardová strecha a plochý pásmový raster fasády ubytovacej časti spolu so štvorcovým rastrom členenia okien. Ostatné prvky majú skôr pôdorysnú príbuznosť (kruhy a kruhové výseče), ale rôzny charakter spracovania motívu. Na objekte môžeme vidieť niekoľko postmoderných historizujúcich motívov, dopĺňajúcich celkovú architektúru. Na námestí hotela sa nachádzajú torzá štylizovaných stĺpov vychádzajúcich z antiky, ktorá pripomínajú antické fórum. Z toho bol odvodený pôvodný názov hotela. Dôležitým faktorom podporujúcim mestskosť hotela je prepojenie parteru zo strany Poštovej a Obchodnej ulice do okolitých významných a živých peších ťahov. Pozitívom je tiež dotvorenie mestských mikropriestorov, urbanistických interiérov, čo súvisí aj s dosiahnutím a prakticky rovnocenným postavením všetkých fasád hotela.
Interiér.
Hlavným výtvarným akcentom priestoru je dvojica fontány a lustru vo vstupnom vestibule. Niektoré interiéry majú tematickú architektonickú úpravu (Café Paris na francúzsky spôsob, slovenská reštaurácia a pod.), čo bolo prirodzenou požiadavkou vyplývajúcou z ducha turizmu. Hotel sa zaraďuje medzi štvorhviezdičkové a ponúka ubytovanie v 224 hosťovských izbách vrátane 15-tich apartmánov. Nachádza sa tu tiež 14 konferenčných miestností, fitnescentrum, sauna, solárium, reštaurácie, Night Club a pod.
Modulor

Modulor je systém, ktorý vymyslel Le Corbusier a opísal ho ako „súbor harmonických proporcií vhodných pre ľudskú mierku, univerzálne aplikovateľný pre architektúru a mechaniku.“
História moduloru.
Systém modulor vymyslel Le Corbusier v nadväznosti na práce Vitruvia, Leonarda da Vinci, Leona Battistu Albertiho, ktoré sa všetky zaoberali matematickými proporciami ľudského tela. Snažil sa tieto vedomosti aplikovať do priestoru, v ktorom človek žije. 
Le Corbusier publikoval knihy "Le Modulor" v roku 1948 a "Modulor 2" v roku 1955.
V anglickom jazyku vyšiel "The Modulor" v roku 1954 a "Modulor 2" v roku 1958.
Použitie.
Le Corbusier použil svoj modulor pri návrhoch mnohých budov, vrátane kaplnky Notre Dame du Haut, sídliska v Chandigarhe a marseilleského Unité d'Habitation, prezývaného Cité Radieuse čiže Žiariace mesto. Používal tiež grafický motív moduloru priamo na stavbách, ako reliér, alebo v deliacej stene, napr. pri vstupe do bytového domu Unité d'Habitation. 
Väčšina aplikácií moduloru, vrátane Le Corbusierovho vlastného dizajnu Le Modulor a Suite de Le Modulor, nebola príliš presvedčivá. Pravdepodobne najväčším prispením Moduloru okrem architektúry bola inšpirácia pre nemeckých a švajčiarskych typografov, ktorí vytvorili modulárny systém, ktorý menil jednoduché sadzby stránok na dizajnérske moderné mriežky.
Grafické znázornenie.
Grafické znázornenie Moduloru je štylizovaná ľudská postava s jednou rukou zdvihnutou. Na kresbu mužskej postavy nadväzujú dve vertikálne špirály zachycujúce proporcie tela. Pri výške postavy vychádzal Le Corbusier najprv z výšky priemerného Francúza () a neskôr z výšky dobre vyzerajúceho anglického gentlemana (). Červené krivky sa odvíjajú od výšky pupka ( v pôvodnej verzii v upravenej). Modré krivky sú založené na celkovej výške aj so zdvihnutou rukou ( v pôvodnej, 226 v upravenej). 
Princíp moduloru.
Modulor je založený na harmonických radoch (tzv. Fibonacciho číslach a zlatom reze), ľudských proporciách a ich zdvojení.
Corbusier zobral celkovú výšku aj so zdvihnutou rukou () a vydelil ju dvomi (). V tej výške leží pupok. V celkovej výške rozdelenej podľa zlatého rezu sa nachádza zápästie pripaženej ruky (). Vzdialenosť od zeme po vrch hlavy (183) je taktiež vydelená zlatým rezom a vychádza vo výške pupku (). 
Pomocou tohto princípu (Fibonacciho postupnosť) môžeme dostať postupnosti: 
kde každé číslo je súčtom predchádzajúcich dvoch.
Takouto metódou by sa podľa Corbusiera mali dať odvodiť proporcie a veľkosti priestoru, v ktorom človek žije, ale aj niektorých vecí, ktoré používa.
Kritika.
Hlavným problémom moduloru je, že vychádza z mužskej postavy presných proporcií a vôbec nepočíta s rozmanitosťou ľudí. Podľa slov Micheala Otswalda by „ženské telo sotva mohlo byť predlohou proporcionálnej harmónie“. 
Systém nemá vzťah k súčasným antropometrickým pozorovaniam. Ani nepoznáme metódu, ako ho uplatniť do obytných priestorov. Napríklad ho nemožno použiť na odvodenie ľudského kroku, čo by sa využilo pri schodisku.
Telekomunikačná družica

Telekomunikačná družica je umelá družica, ktorá sa používa pri prenose informácii použitím vysokofrekvenčného signálu (okolo 12 GHz). Vysoká frekvencia zabezpečuje kvalitný signál.
Crowne Plaza

Crowne Plaza je reťazec hotelov, ktorý vlastní skupina InterContinental Hotels Group. Hotely sa obyčajne nachádzajú v centrách miest, dovolenkových destináciách alebo v blízkosti dôležitých letísk.
Prvý hotel reťazca bol otvorený v meste Rockville v americkom štáte Maryland v roku 1983. Prvý hotel v Európe bol otvorený v roku 1999 v portugalskom meste Madeira. V súčasnosti sieť pozostáva z 258 hotelov so 70 082 izbami.
Nakagin Kapuseru Tawá

Nakagin Kapuseru Tawá je obytno-administratívna budova v Tokiu, navrhnutá architektom Kishom Kurokawom v roku 1971. Budova sa stala jedným z hlavných predstaviteľov japonskej architektúry 70. rokov 20. storočia. Od roku 1996 bola pripísaná do zoznamu svetového dedičstva v International Commitee of Docomomo International.
Vznik a vývoj.
Povojnové obdobie vyvolalo množstvo otázok ohľadom lacného bývania. Svetoví architekti sa zaoberali otázkou ako vytvoriť čo najviac obytných priestorov na čo najmenšej ploche. Preto sú 70. roky charakteristické celosvetovou expanziou výstavby bytových domov. 
Inšpirácia.
Japonský architekt Kisho Kurokawa vytvoril jednu z najpozoruhodnejších stavieb z oblasti stavieb pre bývanie, ktorá podala základ pre inšpiráciu mnohých tvorcov svetovej architektúry. Budova je aktuálnou odozvou na vtedajšiu situáciu.
The Capsule Tower alebo Kapsulová veža sa nachádza v Nakagin v Tokiu. Plocha, ktorú zaberá táto stavba sa rozprestiera na priestore o rozlohe 3 091,23 m2, z toho je čistá zastavaná plocha 429,51 m2. Tvorí ju 13 nadzemných a jedno podzemné podlažie. Pozostáva zo 140tich kapsúl, ktoré tvoria stavebnú jednotku pričom na každej akcentuje jedno malé okrúhle okno.
Konštrukcia.
Autor vynašiel systém spájania betónových prefabrikovaných kociek do nosného centrálneho jadra pomocou štyroch vysokonapäťových šróbov. Jednotlivé časti objektu boli zdvihnuté žeriavom a upevnené do betónovej šachty. Vytvoril ľahko demontovateľnú konštrukciu, ktorou sa v prípade potrebnej rekonštrukcie dá veľmi rýchlo nahradiť samotná bytová jednotka za novú. Zároveň sa stala stavba jedinečná svojou formou, nepravidelne sa opakujúcim modulárnym prvkom v tvare kocky. Napriek chaotickému rozmiestneniu pôsobí veža harmonizujúco, dominantne a jedinečne.
Interiér.
Každá kapsula bola navrhovaná ako samostatný byt pre jednu osobu prípadne tzv. štúdio. Architekt nezabudol ani na interiér. Doplnil ho originálnym nábytkom a zabudovanými spotrebičmi ako napr. televízorom, hudobným prehrávačom. Hygienické jadro je taktiež súčasťou vnútorného priestoru, vo vzájomnom spolunažívaní materiálov i tvarom. Celkový interiér pôsobí veľmi futuristicky, progresívne na vtedajšiu dobu akoby predznamenal začiatok zaha hadidovskej súčasnej architektúry.
František Krupka

František Krupka (* 18. august 1885, Skuteč† 4. júl 1963, Praha) bol československý architekt, predstaviteľ architektúry 20. storočia. František Krupka patril medzi predstaviteľov mnohotvárneho medzivojnového obdobia vo vývoji československej architektúry.
Život.
Študoval v Prahe, vo Viedni na Technickej univerzite a na Akadémii výtvarných umení u profesora Bedřicha Ohmana. Po skončení štúdií pracoval vo Viedni na dostavbe cisárskeho Hofburgu, po 1. svetovej vojne začal pôsobiť na Pamiatkovom úrade v Bratislave u Dušana Jurkoviča, s ktorým spolupracoval na projekte mohyly Milana Rastislava Štefánika. Samostatnú projektovú kanceláriu si založil v roku 1922, keď začal projektovať svoju prvú veľkú stavbu – Policajné riaditeľstvo v Bratislave.
Počas svojho života sa venoval hlavne výstavbe na Slovensku, ale jeho pole pôsobnosti siaha až na Podkarpatskú Rus, kde projektoval obchodný dom Legiodružstva a Zemský úrad v Užhorode.
Jeho architektúra má jasnú a vyváženú koncepciu, kompozičnú ucelenosť a cit pre jemný architektonický detail.
Pomenovaná je po ňom Krupkova ulica v Bratislave.
Cušima (provincia)

Provincia Cušima () bola stará japonská provincia na ostrove Cušima, na ktorej území sa v súčasnosti nachádza Cušima, časť prefektúry Nagasaki. Niekedy sa nazývala aj Taišú (対州).
Dejiny.
Pôvod provincie Cušima je nejasný. Je možné, že Cušima bola uznaná za provinciu dvorom Jamato v 5. storočí. V rámci systému Ricurjó sa Cušima stala formálne provinciou. 
Provincia Cušima sa stala strategickou oblasťou, ktorá zohrala významnú úlohu v národnej obrane proti možnej invázii z kontinentu a v obchode s Kóreou. Po porážke Japonska na Kórejskom polostrove v roku 663, bol na ostrove vybudovaný hrad Kaneda.
Provincia Cušima bola riadená cušimským Kuni no mijacuko až do obdobia Heian. Tento klan bol neskoršie nahradený klanom Ahiru. v polovici 13. storočia rástla moc klanu Só až na konci 15. storočia získal kontrolu nad celým ostrovom. V období Edo bola provincia Cušima ovládaná v rámci oblasti Cušima-Fučú (oblasť Izuhara) klanom Só. Daimjó provincie Cušima bol oficiálne poverovaný zastupovaním šóguna v japonsko-kórejských vzťahoch a mal monopol na obchod s kórejskou dynastiou Joseon.
Po zrušení feudálnych panstiev sa v roku 1871 oblasť Cušima-Fušú stala prefektúrou Izuhara. V tom istom roku, bola prefektúra Izuhara pripojená k prefektúre Imari, ktorá bola v roku 1872 premenovaná na prefektúru Saga. Cušima bola v roku 1872 prenesená do prefektúry Nagasaki.
Okresy.
Provincia Cušima sa skladala z dvoch okresov:
Hlavné mesto provincie Cušima sa nachádzalo v Izuhare. V súčasnom komunálnom systéme boli tieto dva dotyčné okresy následne spojené do veľkomesta Cušima.
Arts and Crafts

Arts and Crafts (úplný názov "Arts and Crafts Exhibitions Society") je štýl, ktorý sa rozvíjal v rokoch 1880 - 1900. Bol súčasťou "reformátorskeho hnutia", ktoré bojovalo proti vtedajšiemu návrhárskemu štýlu, pre ktorý bolo typické nestriedme používanie kriviek. Presadzoval jednoduché návrhy vracajúce sa k remeselnému fortieľu stredovekých majstrov.
Zrod.
Hnutie ovplyvnilo rozvoj umeleckých remesiel v Európe a stalo sa jedným z predchodcov secesie. Cestu novému umeniu zrejme otvorilo Anglicko, kde bola založená spoločnosť "Arts and Crafts" pod vedením Williama Morrisa a Johna Ruskina, ktorý usilovali o obnovu umeleckého remesla. Názov bol na hnutie prenesený podľa názvu výstav Arts and Crafts Exhibitions, usporadúvaných spolkom Art Worker´s Guild, založeným v roku 1888 W. Morrisom.
Činnosť.
William Morris (1834–1896) sa podieľal na činnosti preraffaelistov a mal veľký obdiv k umeniu stredoveku. Podľa neho má byť umenie krásne a užitočné, má byť súčasťou života a preniknúť aj do najnižších vrstiev. Morrisove idey zasiahli aj do školstva - zaviedla sa estetická výchova.
V duchu ideí "Arts and Crafts" mali byť priemyselnou revolúciou potlačované remeslá opäť povzdvihnuté k novému rozkvetu. Ovplyvnili reformu umeleckého priemyslu, keď sa vrátili k starým tradíciám ručnej práce bez strojov. Pod vplyvom hnutia vznikali veľmi kvalitné výrobky s umeleckým dizajnom. Architekt a dekoratér Arthur Heygate Mackmurdo (1851 - 1942) ako frontospis svojej knihy o kostoloch vo Wrene vytvoril dekoratívnu stránku so štylizovanými tulipánmi, ktoré by akoby unášal vietor a skláňali sa v pôvabných oblúkoch. Jeho neskoršie návrhy látok boli poznačené rovnakou inšpiráciou. V roku 1893 výstava spoločnosti "Arts and Crafts" bola prvou verejnou prezentáciou nového umenia secesie.
Tieto idey sa však celkom nepodarilo naplniť, pretože ručne vyrábané predmety boli drahšie ako tie vyrábané strojovo, a tak sa už aj Morris a jeho nasledovníci nakoniec zmierili so strojovou výrobou a vo svojich továrňach ju tiež zaviedli. Morris vlastnil továreň na výrobu tapisérií, ale venoval sa aj knižnému dizajnu, nábytku, sklu, práci z kovu, vitrážam a tapetám.
Architektúra.
Z ideí hnutia vychádzala aj architektúra. Významné a novátorské bolo najmä poňatie rodinného domu, vychádzajúceho z tradície starých anglických vidieckych sídel. Dom má byť postavený na účelne založenom pôdoryse (obvykle horizontálne rozvetvenom, s ústrednou halou), bez zbytočných historizujúcich prvkov a s triezvym, ale pocitovo príjemným exteriérom. Významný bol vplyv architektov P. Webba, Ch. F. A. Voyseyho (dom The Orchard v Chorleywoode v Anglicku), ktorý bol zároveň aj hovorcom hnutia a R. N. Shawa. Svojim účelovým poňatím bývania, dôrazom na jednoduchosť a odmietnutím oficiálneho eklektizmu ovplyvnilo "Arts and Crafts" modernú architektúru, bez ohľadu na to že odmietalo unifikáciu a strojovú veľkovýrobu.
Pálffyho palác

Pálffyho palác alebo Pálfiho palác môže byť:
Mehmet Ali Ağca

Mehmet Ali Ağca (* 9. január 1958, Hekimhan, Malatya, Turecko) je turecký atentátnik, ktorý 1. februára 1979 zavraždil ľavicového žurnalistu Abdiho İpekçiho a 13. mája 1981 strieľal a poranil pápeža Jána Pavla II, po tom, čo utiekol z tureckého väzenia.
Po odsedení 19 rokov v talianskom väzení, kde ho navštívil i pápež, bol Ağca deportovaný do Turecka, kde si odpykával desaťročný trest. Z väzenia ho prepustili 18. januára 2010. Aj keď je Ağca známy ako člen tureckej ultrapravicovej organizácie Siví Vlci, on sám seba opisuje ako žoldniera bez politickej príslušnosti.
Zoznam palácov v Bratislave

Toto je zoznam najznámejších palácov, ktoré sa nachádzajú alebo sa v minulosti nachádzali v Bratislave.
Esterháziho palác

Esterháziho palác (staršie Esterházyho palác) môže byť
La Ville radieuse

La Ville radieuse je najobsažnejšia kniha, ktorú Le Corbusier venoval stavbe miest a ktorá vyšla v roku 1935. Jej titulok je programom: "La Ville radieuse" – žiariace, oslňujúce, svietiace mesto.
Čiastočne opakuje myšlienky z "Urbanisme", čiastočne rozšírené a príležitostne aj modifikované. Z odstupu sa môžu pozorovať dve nové gravitačné centrá: revízia "Ville Contemporaine" – „Súčasné mesto“ prostredníctvom „Žiariaceho mesta“ a úplne rozdielne projekty pre severnú Afriku a Južnú Ameriku. Zmena "Ville Contamporaine" je zrejmá v pôdoryse, kde je striktná centralizácia pôvodnej podoby nahradená princípom „pásového (lineárneho) mesta“. 
Miesto kríža je dané jedinou osou, takže sa každá časť mesta môže podľa potreby voľne rozširovať do strán. Obchodné výškové domy v centre sú vystriedané obytnou štvrťou, z ktorej sú rovnako dobre dosiahnuteľné pracovné miesta v "City" i v priemyselnej zóne. Stanice a terminál letiska sú umiestnené medzi obytnou a obchodnou štvrťou, na ktorých okrajoch sú pripravené rezervné plochy pre dodatočné správne budovy, študentské centrá apod. Zeleň by mala ostať výlučne chodcom, pričom doprava by bola vedená výškovými trasami a domy by boli postavané na pilieroch. Zelené plochy by mali obsahovať členité cesty a priestranstvá podobne ako v anglickej záhrade, kluby a parkoviská mali byť rozložené do tohto parkovacie okolia preto, aby boli bližšie k bytom a tým lepšie dosiahnuteľné. Dôležité pre architekta bola syntéza staviteľstva a prírody.
Kniha "Ville radieuse" bola oproti knihy "Vers une architecture" v mnohých ohľadoch prekvapením, kde už neprevažujú technické, geometrické a architektonické obrazce. Harmóniu zobrazuje ako „mušľu“ a „jedľovú šišku“, ďalej zobrazuje ľudské orgány ako srdce, pľúca, stále sa objavujú kvety a striedanie prírodných cyklov ako striedanie mesiacov a ročných období. Nové akcenty poukazujú na hlboký obrat v myslení Le Corbusiera, kedy posunul techniku do novej súvislosti, kedy je prostredníctvom geometrie vzťahovaná k základnému usporiadaniu vesmíru, k organickej prírode. 
Citáty.
"„Idem tam, kde s veci riadia vo vzájomnom stretnutí človek-príroda, v boji o bytie a v užívaní ovocia vlastnej práce pod klenbou oblohy, zákonom ročného obdobia a spevom mora”" 
"„Človek vyšiel z prírody. Je utváraný prírodou. Ak pozná tieto zákony a uvádza sa v neustálom pohybe do súladu s nimi, potom si zaistí pocit harmónie, ktorý mu je príjemný.”" 
"„…esenciálna architektúra správnej miery a vnútorných veľkostí podľa mierky človeka. Život v takýchto stavbách môže byť plný dokonalej hrdosti a človek našej strojovej doby môže vrátiť zmysel pre základne pramene pomoci, ako prírodné, tak ľudské.”"
Instrument landing system

ILS (instrument landing system) je pristávací systém, systém automatického priblíženia lietadla k dráhe. ILS sa delí na viac kategórii CAT I., CAT II., CAT III., pričom pri CAT II. a CAT III. dokáže lietadlo samo pristáť na autopilota, autoland. Stačí ak pilot nastaví frekvenciu ILS, aktivuje Approach autopilota a lietadlo dosadne samo.
Pri ILS CAT I. je system autolandu nefunkčný. Vtedy sa pomocou ILS len priblížite k dráhe, pilot deaktivuje autopilota a manuálne dosadne.
Certifikát

Certifikát je osvedčenie, potvrdenie, preukaz. Právne ide o písomné úradné overenie alebo osvedčenie. Certifikát dôveryhodne "potvrdzuje súvislosť identity" subjektu "s jeho vlastnosťami". 
Konkrétnym príkladom je občiansky preukaz, ostatné doklady vydávané štátom, členské karty... Štátny orgán v dokladoch preväzuje identitu občana (meno, priezvisko) dôveryhodným spôsobom (zabezpečovacie prvky, kontrolné kódy) s jeho vlastnosťami (adresa trvalého pobytu, rodné číslo, ale aj pohlavie). Rôzne spoločnosti vydávajú rôzne členské karty, ktoré potvrdzujú identitu osoby s ďalšími údajmi. Tieto údaje potom držiteľom dovoľujú využiť rôzne výhody (zlatá Visa karta, identifikačná karta riaditeľa vs. upratovačky). 
Certifikáty sa v komerčnej sfére vydávajú ako osvedčenie o splnených kritériách, či nadobudnutých vlastnostiach a schopnostiach.
Príklady:
V elektronickom svete sa používajú digitálne certifikáty, na ktorých princípe je založený digitálny podpis a zabezpečený variant protokolu HTTP - HTTPS.
Zoznam historických článkov/Ö

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
öt.
Ötzi
Jean Nouvel

Jean Nouvel (* 12. august, 1945, Fumel, Francúzsko) je francúzsky architekt, príslušník hnutia high tech ovplyvnený technickým a civilizačným pokrokom. Laureát Wolfovej ceny z roku 2005 a Pritzkerovej ceny z roku 2008.
Štúdium.
Pôvodne chcel byť maliarom, no v roku 1964 sa zapísal na École des Beaux–Arts v Bordeaux. V roku 1966 bol prijatý na École nationale supérieure des beaux-arts v Paríži. Tu bol jeho učiteľom aj architekt Claude Parent. Pod vplyvom architekta Paula Virilia získal diplom "architekta DPLG" v roku 1971.
Aktivity.
V roku 1970 začal svoju kariéru v spolupráci s François Seigneurom. Jeho prvým známym projektom bol Institut du Monde Arabe (IMA) v Paríži realizovaný v rokoch 19811987 v spolupráci s "Architecture Studio"m. Vďaka známosti s kritikom "Georgom Boudaille"om sa stal architektom parížskeho Biennale. Taktiež sa v tom čase venoval scénografii, ku ktorej ho priviedol v roku 1976 scénograf "Jacques le Marquet". Svoje architektonické a designerské návrhy aplikoval na výstavách "Les Années 50" (venovanú 50. rokom) v Centre Pompidou v roku 1988 a pre výstavu "Le Futur du travail" (Budúcnosť práce) a "Le Mobilité" (Pohyb) pre Expo 2000 v Nemeckom Hannoveri. Bol spoluzakladateľom hnutia združujúce architektov Mars 1976 v roku 1976 a jedným z hlavných organizátorov medzinárodných jednaní o úprave štvrte "Halles de Paris". V roku 1988 založil architektonickú kanceláriu pod názvom "Nouvel, Cattani &amp; Associés".
Spolupracoval taktiež so švajčiarskou firmou "Nestlé", pre ktorú v roku 2006 navrhol sériu plastových obalov pre čokolády značky "Cailler". Švajčiari sa ale nechceli vzdať ekologických papierových obalov, takže koncom toho istého roka sa táto predražená séria čokolád stiahla z trhu. 
Tvorba.
Jean Nouvel je známy svojou schopnosťou dematerializovať architektúru. Jeho diela, odhliadnuc od ich veľkých rozmerov, pôsobia ľahko a jemne. Zapája predstavu, myšlienku ako stavebný prvok architektúry, používa virtualitu. Tieto prvky spolu s citom pre inovácie, či už v zmysle materiálov alebo techník, sú vnímané ako súčasti jeho osobného štýlu. Tieto prvky sú súčasťou každého jeho architektonického diela. Hi-tech a intelekt sú nástroje, ktoré Nouvel využíva na stvárnenie reality.
Death Note

Death Note (, „Zápisník smrti“) je japonská manga napísaná Cugumi Óbou a ilustrovaná Takeši Obatou. Neskôr vzniklo aj rovnomenné anime. Manga aj anime sú už ukončené.
Príbeh.
Keď sa 17-ročný japonský študent Yagami Light jedného dňa vracal domov zo školy, úplnou náhodou našiel na zemi malý, nenápadný čierny zošit s jednoduchým nápisom. „Death Note“, Zápisník smrti. Stručné, ale až nebezpečne výstižné pomenovanie. Light vtedy totiž netušil, že sa mu do rúk dostala zbraň, nebezpečnejšia ako akýkoľvek ľudský vynález. Pretože práve tento zápisník bol majetkom shinigamiho (Boha smrti) Ryuuka, ktorý jeden zo svojich dvoch zápisníkov zhodil do ľudského sveta aby sa pobavil. A tak získal Light moc, schopnú zabiť akéhokoľvek človeka na celej Zemi ľubovolným spôsobom, iba s jediným obmedzením. Musel poznať tvár a meno obete. Mohol uzavrieť dohodu s Ryuukom, že za polovicu svojho života mu dá oči shinigamiho, a bude schopný vidieť meno človeka nad jeho hlavou a zostávajúci čas života, ale radšej sa spoliehal na svoj mozog a dohodu neuzavrel. Idealistický japonský študent sa rozhodol zápisník použiť na najušľachtilejší čin, aký ho práve napadol – vyčistiť svet od vrahov, násilníkov a podobnej hávede a urobiť tak nový, lepší pre život, v ktorom by neboli zločinci a zlo a aby ho všetci uctievali ako Boha. Tento skvelý plán sa mu však onedlho vymyká z rúk – ICPO (Medzinárodná policajná organizácia) začína mať podozrenie, že zločincov niekto zabíja. Ľudia ho začali prezývať Kira(zabiják)a stihli sa rozdeliť na dva tábory – tých, ktorí ho naozaj pokladali za Boha nového sveta a naopak tých, pre ktorých je len vražedným psychopatom túžiacim po ďalších úmrtiach. Do vyšetrovania sa onedlho zapája aj záhadný detektív „L“. Vtedy sa Light prvýkrát naozaj ukáže ako nespravodlivý vrah – začne totiž zabíjať všetkých ľudí, ktorí ho vyšetrujú. No na dvoch si netrúfne. Prvým je L, ktorého meno ani tvár nie sú známe a druhým... tým je nanešťastie jeho otec, veliteľ celého vyšetrovania. Raito sa však onedlho stane absolútne bezcitným a bez váhania zabije aj nevinnú ženu iba preto, že mala niečo spoločné s vyšetrovaním. Zabíjanie sa preňho stane drogou, kvôli ktorej už ani nespí. Sám pritom vôbec netuší, ako veľa toho L už o ňom vie – dá sa povedať, že každou sekundou zisťuje nové a presné detaily o Kirovi a je stále bližšie k finálnemu výsledku. 
Celá manga je podávaná z dvoch hlavných pohľadov – Lightove rozhovory so shinigamim Ryuukom a zisťovanie nových okolností z pohľadu L.
Biskupská berla

Biskupská berla alebo biskupské žezlo (lat. "baculus, virga pastoralis", csl. пáстирскїй жéзлъ) je znakom Áronovej palice, znakom, že biskup je strážca stáda (veriacich). Prináleži k biskupským insígniám a je znakom pastierskej moci biskupa. Biskup dostáva berlu na znak pastierskej moci pri biskupskej vysviacke a nosí ju pri liturgických obradoch v ľavej ruke. Jej používanie je v Cirkvi známe od 7. storočia.
V latinskej cirkvi.
V rímskokatolíckej cirkvi je na hornom konci ohnutá (často až zatočená do špirálovitého tvaru) tak, že je špička ohnutá smerom nadol, čo vyjadruje, že moc diecézneho biskupa je obmedzená rímskym biskupom. To znamená, že diecézny biskup nemá až takú moc ako pápež, je mu podriadený. Opáti a Opátky vo svojich kláštoroch sú oprávnení nosiť opátsku berlu.
V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi.
V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sú na vrchnom konci biskupského žezla dva hady s hlavami nasmerovanými oproti sebe, ktoré sú symbolom múdrosti a rozvážnosti, ktorými má byť biskup vyzbrojený pri spravovaní eparchie. Staršia forma biskupského žezla je jednoduchšia, vrch je zakončený mierne zaoblenou krátkou priečnou palicou. Na vrchu žezla je vždy kríž. Igumen alebo archimandrita monastiera má právo nosiť mníšske žezlo.
V protestantských spoločenstvách.
V protestantských cirkvách biskupi biskupskú berlu nepoužívajú. V mnohých protestantských denomináciách resp. nedenominačných zboroch, pozícia biskupa neexistuje.
Dominique Perrault

Dominique Perrault (* 9. apríl 1953, Clermont-Ferrand, Francúzsko) je francúzsky architekt.
Životopis.
Narodil sa v meste Cleramont-Ferrand, v súčasnosti žije a pracuje v Paríži. Titul architekta získal v Paríži v roku 1978. V roku 1989 na "École nationale des ponts et chaussées" obdržal certifikát z mestského plánovania. O rok neskôr dosiahol titul v postgraduálnom štúdiu na "École des hautes études" v obore sociálnych vied.
Dominique Perrault otvoril svoju Parížsku kanceláriu v roku 1981. 1989 vyhral medzinárodnú súťaž na francúzsku národnú knižnicu. V 1992 medzinárodnú súťaž na olympijsky velodróm a plavecký bazén v Berlíne kvôli ktorému tam aj otvoril ďalšiu kanceláriu. Tieto dva projekty mu zabezpečili medzinárodne uznanie a slávu.
V roku 1996 vyhral ďalšiu súťaž. Tentoraz išlo o budovu Súdneho dvora Európskych spoločenstiev v Luxembursku, ktorej inaugurácia sa konala 4. decembra 2008. V roku 2000 otvoril svoju tretiu kanceláriu v Luxembursku. V 2002 otvoril ďalšie dve agentúry. Jednu v Barcelone a druhú v Baltimore v USA.
Jeho práce sú veľmi rôznorodé a zahŕňajú mnoho nových konštrukcií a bez počet inovačných riešení. Architektonický program týchto projektov zaberá široký rozsah. Od veľkých budov ako sú kultúrne a športové objekty cez malé projekty urbanných štruktúr v asanovaných mestských častiach až po privátne bývanie. V júni 2003 vyhral súťaž o prístavbu k Mariinskeho divadlu v St. Petersburgu v Rusku.
Okrem tvorby sa venuje aj výučbe. Zúčastňuje sa na seminároch a okrem iného bol členom nespočetného množstva odborných porôt. Ako učiteľ pracuje na viacerých univerzitách. Okrem iného v Barcelone, v Bruseli a na E.T.H. v Zürichu.
UNStudio

UNStudio je medzinárodná architektonická kancelária s rozsiahlymi skúsenosťami z oblasti urbanizmu, navrhovania verejných, súkromných a úžitkových budov. 
Zakladateľ.
Ben van Berkel sa narodil v roku 1957 v Utrechte. Študoval na Rietveld Academie v Amsterdame a v Architectural Association (AA) v Londýne. V roku 1987 získal diplom AA s vyznamenaním. Po tom, čo v roku 1988 krátko pracoval v kancelárii Santiaga Calatravu, si spoločne s Caroline Bos založil v Amsterdame vlastnú prax. V roku 1998 otvorili UNStudio – pobočku, ktorá je sieťou špecialistov v oblasti architektúry a mestského rozvoja infraštruktúry.
Publikačná činnosť.
Od začiatku pôsobenia sa architektonická kancelária venuje aj publikačnej činnosti. Vydávajú knihy týkajúce sa navrhovania a ich tvorby ako takej. Doteraz vydali:
Kwačchon

Kwačchon (kórejsky 과천) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia, v provincii Kjonggi-do (경기도). Na území s rozlohou 35 km² tu žije približne 62 000 obyvateľov (údaj z roku 2007). Kwačchon spolu s ďalšími okolitými mestami v provincii, s metropolitným mestom Inčchon (인천) a s hlavným mestom Soul (서울) tvorí tzv. Veľký Soul, čo je metropolitná oblasť s rozlohou 1 570 km² a s 23 miliónmi obyvateľov. V meste sa nachádza niekoľko turistických atrakcií, vrátane Soulskej zoologickej záhrady a botanickej záhrady.
Administratívne rozdelenie.
Mesto Kwačchon je rozdelené na 6 obvodov nazývaných "dong" (동).
Marián Milčák

Marián Milčák (* 4. september 1960, Revúca) je slovenský básnik, prekladateľ a literárny vedec. 
Vyštudoval slovenčinu a nemčinu na FF UPJŠ v Prešove, pôsobí ako vysokoškolský pedagóg na FF UPJŠ v Košiciach a ako lektor na Sliezskej univerzite v Katoviciach. V rokoch 19992003 pracoval ako lektor slovenského jazyka a literatúry na Varšavskej univerzite. Venuje sa pôvodnej tvorbe a teórii básnického textu. Etabloval sa predovšetkým na stránkach časopisu "Romboid". Bol redaktorom literárnych zošitov "Tichá voda" (Košice). Ladením je jeho poézia blízka tvorbe Rudolfa Juroleka, Daniela Pastirčáka a Erika Grocha. Spolupracuje so skupinou tvorcov časopisu "Pobocza" (Poľsko) a s vydavateľstvom "Modrý Peter" v Levoči. V 90. rokoch 20. storočia pomáhal bratovi (Petrovi Milčákovi) iniciovať literárne podujatia a básnické festivaly. Profesionálne a ľudsky je v blízkom kontakte s mnohými významnými autormi (Miroslav Brück, Marián Andričík, Valerij Kupko). Jeho básne boli preložené do angličtiny, češtiny, poľštiny, nemčiny, francúzštiny, ruštiny, ukrajinčiny, maďarčiny, chorvátčiny, slovinčiny, litovčiny a iných jazykov. Výber z jeho poézie pod názvom "Opus her(m)eticum" vyšiel v Slovinsku (Ľubľana, 2003). Sám prekladá najmä z poľštiny (Kornhauser, Herbert). Z ruštiny preložil zbierku básní Valerija Kupku "Nestálosť". Žije v Levoči.
Mobiliár

Mobiliár môže byť:
Atacama

Atacama (nazývaná "Puna de Atacama"), je púštna oblasť, nachádzajúca sa na západnom pobreží Južnej Ameriky. Púšť sa tiahne na 1 000 km okolo Pacifiku - od južnej hranice Peru až do severných oblastí Čile. Miestami zasahuje až 100 km do vnútrozemia až po úpätie Západných Ánd ("Cordillera Ocidental") do nadmorských výšok 5 000 metrov. Je to jedno z najsuchších miest na Zemi, v niektorých oblastiach neprší aj celé desaťročia.
Klimatické podmienky.
Atacama, ako väčšina púštnych oblastí, je typická náhlymi teplotnými výkyvmi, ktoré sa v letnom období pohybujú od 0 °C v noci až po +50 °C cez deň. Veľký teplotný gradient urýchľuje intenzívnu eróznu činnosť hornín. Vlhké vetry, ktoré zásobujú východnú časť Južnej Ameriky, nie sú schopné prekonať morfologickú hradbu Ánd, vlaha sem nie je transportovaná ani z oblastí východného Pacifiku, pretože v okolí pobrežia prúdi studený Peruánský oceánský prúd a vplyvom sily zemskej rotácie sa už tak riedke mračná stáčajú späť nad oceán a nie nad pevninu.
Osídlenie.
V oblasti Atacamy žije okolo 1 milióna obyvateľov. Dôvodom je výskyt obrovského množstva nerastných surovín - náleziská železných, medených a iných rúd sa stali významným artiklom tejto nehostinnej oblasti. Medzi ďalšie dôležité nerastné bohatstvo patria najväčšie náleziská dusičnanu sodného na svete. O jeho vlastníctvo sa viedla aj Pacifická vojna. Počas obdobia najväčšej ťažby pokrývala produkcia z Atacamy až 4/5 svetovej spotreby.
Zaujímavosti.
Atacama aj napriek týmto extrémom má čo ponúknuť a to v podobe národného parku Los Flamengoss, Valle de la Luna či gejzíry El Tatio, ktoré sú jediným gejzírovým poľom v Južnej Amerike a zároveň najvyššie položenými gejzírmi na svete. V púšti sa nachádza aj Európske južné observatórium (ESO), pretože sa v tejto oblasti vyskytuje najväčší počet bezoblačných dní a je ďaleko od ľudských sídiel a tak nič neruší pozorovanie nočnej oblohy. Vďaka prírodným podmienkam a charakteru povrchu, využíva oblasť tiež NASA k testom zariadení pre budúce misie na Mars.
Ján Svetlík

Ján Svetlík môže byť:
Wexner Center for the Arts

Wexner Center for the Arts je jednou z najznámejších prác, ktorú navrhol americký architekt Peter Eisenman spolu s Richard Trott a Laurie Ollin. Wexner Center For The Arts bola postavená Columbus v štáte Ohio (USA) v štátnej univerzite. Budova bola dokončená v roku 1989, keď múzeum moderných umení už ustanovilo dekonštruktivizmus, ktorým bol Eisenman charakteristický ako štýl.
Wexner Center.
Budova Wexner Center sa javí ako veľké lešenie s bielou 3D mrežou, ktorá slúži ako chrbtica budovy, medzi dvoma existujúcimi štruktúrami. Táto mreža - chrbtica slúži ako pasáž medzi budovami a sú z nej prístupné aj Wexner Galleries, galérie, ktoré postupujú z podzemného sídla budovy. Očakávanie pozorovateľa z budovy a miesta sú nepriateľské. Mreža uväzuje Wexner Centrum a akademickú pôdu s mestom a na druhej strane s impozantnou mestskou mrežou na mrežu na akademickej pôde, typické Eisenmanove prekrytie jednej mreže ponad druhú, aby vytvoril nekoncentrovaný kritický moment na mieste. Budova stojí na konflikte a na integrácii medzi minulosťou a budúcnosťou, mestom a akademickou pôdou, naznačuje svetský vzťah medzi oboma časťami bez vzťahu k miestu. Biela mreža , ktorá naznačuje budúcnosť sa stretáva s s južným koncom, s konštrukciou z tehál, pripomínajúc Amory Towers (Amorské veže), ktoré stáli neďaleko, kým neboli v roku 1958 zničené.
Opéra de Lyon

Opéra de Lyon (doslova „Lyonská opera“) alebo Opéra Nouvel je budova vo francúzskom Lyone. Vznikla v roku 1993 renováciou pôvodnej opery postavenej v roku 1831 podľa architektov Antoine-Marie Chenavarda a Jean-Marie Polleta. Novým návrhom bol poverený v roku 1985 francúzsky architekt Jean Nouvel. 
Projekt prestavby lyonskej opery znamenal vytvorenie celkom novej stavby a zachovanie iba fasád zo starej budovy z 19. storočia. Cieľom bolo dať ďalšiemu francúzskemu mestu veľký operný komplex, zatraktívniť centrum mesta. Strechu bolo treba zladiť s neoklasicistickou fasádou, preto bola použitá obrovská polvalcová konštrukcia vytvorená zo sklenenej mozaiky s prevládajúcou atramentovou farbou. Architekt tým dosiahol že nijako nekontrastuje s panorámou mesta, naopak jej dodáva osobitosť založenú na jednoduchosti. Vestibul z 19. storočia stále slúži ako vstupná hala. Odtiaľto je prístup k dolným miestnostiam ukrývajúcim priestory pre takmer 200 ľudí, a hore schodmi do hlavného salóniku. Taktiež slúži ako spojovací prvok medzi interiérom a exteriérom a je novým spôsobom vytvárania priestoru: dvere, ktoré vedú k rýchlym pohyblivým schodiskám (eskalátorom). Hostí zavezú do izieb, k výťahom, do reštaurácie, či na hornú terasu. V budove sú taktiež skúšobné priestory, napríklad baletná miestnosť na hornom podlaží.
Gianni Versace (podnik)

Gianni Versace S.p.A. je taliansky módny dom, ktorý založil roku 1978 návrhár Gianni Versace. Hlavnou návrhárkou módneho domu sa po Versaceho vražde v roku 1997 stala jeho sestra Donatella Versace.
Blue Flame

Blue Flame ("Modrý plameň") je špeciálny automobil, poháňaný raketovým motorom, ktorý bol navrhnutý pre prekonanie rýchlosti 1 000 km/h na zemi. Ako palivo používal tento automobil skvapalnený zemný plyn, ako okysličovadlo peroxid vodíka.
Rýchlostného rekordu 1 001,67 km/h na meranom úseku 1 míle dosiahlo auto na Veľkom soľnom jazeru v Utahu 28. októbra 1970. Tento rekord nebol prekonaný po dobu ďalších 13 rokov.
Pri meraní rýchlosti v úseku 1 km bola dosiahnutá rýchlosť 1 014,656 km/h, ktorá bola stanovená zpriemerovaním dosiahnutých rýchlostí v obidvoch smeroch (tam i naspäť) ((629,412 + 631,367)/2= 630.478 mil/h). Vodičom bol Gary Gabelich, pôvodom Chorvát, rodák zo San Pedra v Kalifornii
Sylvanus Olympio

Sylvanus Epiphanio Olympio (* 6. september 1902, Lomé, Togoland (dnešné Togo) – † 13. január 1963, Togo) bol prvým prezidentom nezávislého Toga.
Narodil sa vo vplyvnej rodine, ktorá sa do Lomé prisťahovala v polovici 19. storočia z Brazílie. Navštevoval miestne školy a potom vyštudoval obchod na Londýnskej ekonomickej škole. Roku 1926 začal pracovať pre veľkú obchodnú spoločnosť. Hovoril šiestimi jazykmi. Po druhej svetovej vojne sa stal významným politickým vodcom. Jeho "Comité de l’union togolaise" (CUT – Výbor tožskej jednoty) vystupoval jasne protikoloniálne a snažil sa dosiahnuť zjednotenie významného kmeňa "Ewe", ktorý obýval územie rozdelené medzi Francúzsky Togoland, Britský Togoland a britskú koloniu Zlaté pobrežie. Britský Togoland bol na základe plebiscitu roku 1956 pripojený k britskej kolónii Zlaté pobrežie, dnešnej Ghane. Francúzsky Togoland sa stal autonómnou republikou v rámci Francúzskeho spoločenstva.
Po vyhraných voľbách roku 1958 sa stal po Nicolasovi Grunitzkom druhým premiérom Tožskej autonómnej republiky a zároveň ministrom financií a spravodlivosti. Pod jeho vedením získalo Togo 27. apríla 1960 nezávislosť a Olympio bol 12. apríla 1961 zvolený jeho prvým prezidentom. Jeho politickým cieľom bolo obmedziť ekonomickú závislosť Toga na Francúzsku a orientovať Togo na Veľkú Britániu, USA a Nemecko. Mimo iné hodlal nahradiť frank CFA samostatnou menou viazanou na nemeckú marku.
Jeho negatívny postoj voči vojakom demobilizovaným z francúzskej armády po alžírskej vojne, ktorí chceli získať pozície v armáde mladého Toga, vyvolal prvý štátny prevrat v moderných dejinách nezávislých štátov subsaharskej Afriky. Olympio bol zastrelený pri prevrate v noci z 12. na 13. januára 1963 osobne vodcom puča seržantom Eyadémamom. Olympiov syn "Gilchrist" sa stal významným opozičným vodcom, za Eyadémovej vlády bol "in absentia" odsúdený k smrti a po Eyadémovej smrti roku 2005 sa snažil dosiahnuť vládnych pozícii.
Dom v Chestnut Hill

Dom v Chestnut Hill, známy tiež ako dom Vanny Venturiovej (Vanna Venturi House) bol postavený vo Philadelfii v roku 1964. Autorom návrhu je americký architekt Robert Venturi, predstaviteľ postmodernizmu. Navrhol ho pre svoju matku a táto stavba sa stala vzorom pre jeho ďalšie realizácie. V roku 1965 za ňu dostal cenu "Architectural and The Arts Awards" a v roku 1989 cenu "AIA Twenty-Five Year".
Popis.
Dvojpodlažný objekt je v pôdoryse na prvý pohľad symetrický. Táto symetria je však deformovaná riešením dvoch vertikálnych prvkov. O centrálnu pozíciu sa delí schodisko a krbový komín. Ten sa zarezáva do schodiska, ktoré tak stráca na svojej šírke. Komín sa však zároveň uhýba schodisku, čo vytvára napätie.
Samotná dispozícia domu je uzavretá. Centrálny priestor tvorí obývacia miestnosť, z ktorej sa vchádza do ostatných miestností. Už na prvý pohľad je viditeľné netradičné narábanie so stenami, ktoré vytvárajú zložitý priestor. Zložitý je pôdorys aj prevádzky a táto zložitosť je typickým rukopisom autora.
Do protikladu k zložitému interiéru stavia Venturi relatívne jednoduchý exteriér. Predná fasáda vytvára náznakový obraz domu vo forme akejsi kulisy, ktorá je u Venturiho obľúbeným prvkom vyjadrujúcim problém zosúladiť vonkajší a vnútorný priestor. Niektorými výrazovými prostriedkami naznačuje zložitosť interiéru aj v exteriéri. Rôznymi mierkami a tvarmi okien a perforácií vo vonkajších stenách a tiež excentrickou polohou komína odzrkadľuje autor komplikovanosť interiéru. &lt;br&gt;Na tomto diele Venturi uplatnil svoju teóriu navrhovania architektúry, ktorú neskôr opísal aj v knihe "Zložitosť a protiklad v architektúre".
Erdődyho palác

Erdődyho palác môže byť:
Kemonomimi

Kemonomimi je pojem, ktorý v mangách a anime označuje ľudské postavy so zvieracími znakmi. Na rozdiel od kemono vyzerá kemonomimi ako človek so zvieracími znakmi, napríklad s ušami a chvostom. Často sú tieto zvieracie znaky časťou odevu postavy a môžu sa podľa vôle odložiť.
Mačky.
Nekomimi - zatiaľ čo japonské označenie je bezpohlavné, medzinárodné označenie rozlišuje medzi "catgirl" a "catboy". Kým mačacie dievčatá patria medzi najčastejšie sa vyskytujúce nielen v hentai žánri, mačací chlapci sa vyskytujú zreteľne menej, najčastejšie v súvislosti s bišónenmi.
a iné (zoznam catgirls a catboys).
Líšky.
Kitsunemimi sú vo forme zmenenej líšky
Zajace.
Usagimimi (usamimi), tiež "bunnygirls", známe sú Playboy - dievčatá zajačiky. 
Psi.
Inumimi - pravé psie dievčatá "doggirls" sa vyskytujú vzácnejšie ako "catgirls". Napriek tomu je tu veľká rozmanitosť a psí chlapci "dogboys", sa vyskytujú hlavne v dielach orientovaných na dievčatá ako šódžo, šónen-ai a jaoi. 
Nielen zvieratá.
Najnovšie sa vyskytujú aj iné koncepty v ľudských formách, napr. Operačný systém, alebo napr. prehliadač (browser) ako Firefox alebo Internet Explorer.
Versace

Versace môže byť:
Gianni Versace

Gianni Versace môže byť:
Gnassingbé Eyadéma

Gnassingbé Eyadéma (* 26. december 1935, Pya, Francúzsky Togoland (dnešné Togo), † 5. február 2005) bol tretím prezidentom Toga.
Muž, ktorý 38 rokov zastával úrad tožského prezidenta, sa narodil ako Étienne Eyadéma (krstné mená) Gnassingbé (rodové meno) v roľníckej protestantskej rodine kmeňa "Kabiyé" na severe francúzskej časti bývalej nemeckej kolónie Togoland. Už v mladosti vynikal v tradičnom domorodom spôsobe boja a v 18 rokoch vstúpil do francúzskej cudzineckej légie. Ako veterán koloniálnych vojen v Indočíne a Alžírsku sa roku 1962 vrátil späť do Toga so skupinou vojakov, ktorí chceli získať postavenie v novo formovanej tožskej armáde. Protifrancúzske postoje prezidenta Sylvanusa Olympia tomu bránili.
Seržant Étienne Gnassingbé sa postavil do čela štátneho prevratu a osobne sa podieľal na smrti prezidenta Olympia. Civilnou hlavou štátu sa stal Nicolas Grunitzky. Gnassingbé sa roku 1965 stal náčelníkom generálneho štábu a presne 4 roky po prvom prevrate zvrhol v ďalšom puči Grunizkého. 15. januára 1967 sa formálne stal tretím tožským prezidentom, predsedom vlády a ministrom obrany. Roku 1969 zakladá "Rassemblement du peuple togolais" (RPT - Zhromaždenie tožského ľudu), jedinú povolenú politickú stranu v krajine. V roku 1972 bol vo voľbách bez protivníka potvrdený vo svojej funkcii (a rovnako tak v rokoch 1979 a 1986). K poafričteniu svojho mena na Gnassingbé Eyadéma siahol v roku 1974.
V septembri 1986 došlo k pokusu o prevrat a Eyadémamovi sa dostalo francúzskej vojenskej pomoci. Po krvavej potlačovanej vlne nepokojov a štrajkov a po nátlaku Françoisa Mitterranda bol Eyadéma v demokratizačnej vlne začiatku 90. rokov nútený pristúpiť na viacstranícky systém. Zvolaná národná konferencia sa pokúsila Eyadému zosadiť z jeho funkcií, avšak ten si svoje pozície za pomoci armádneho násilia udržal.
Nová ústava dovoľovala Eyadémamovi len dva ďalšie päťročné funkčné obdobia. V zdanlivo demokratických avšak zmanipulovaných voľbách v rokoch 1993 a 1998 svoje postavenie udržal, napriek tomu že ho opozícia obviňovala z politického násilia a v roku 1998 vyhlásila za víťaza kandidáta organizácie "Union des forces de changement" (Únia síl zmeny) Gilchrista Olympia, syna prvého tožského prezidenta a dlhoročného vodcu opozície. Po opozičnom bojkote parlamentných volieb v roku 1999 takmer celkom ovládla zákonodarný zbor Eyadémamova "RPT" a v roku 2002 tak mohlo dôjsť k zrušeniu obmedzenia počtu funkčných období. Vo voľbách nasledujúceho roku tak bol Eyadéma znovu zvolený, potom čo kandidatúra Olympia nebola pripustená.
Napriek tomu že Eyadéma neváhal použiť násilie proti svojim politickým protivníkom, tešil sa na sklonku svojej dlhej vlády ako doyen medzi hlavami afrických štátov značnej úcte zo strany ostatných afrických predstaviteľov.
Zomrel po 38 rokoch vo funkcii tožského prezidenta na palube svojho vládneho lietadla, ktorý ho po prekonanom srdečnom infarkte prevážal na liečenie do Francúzska. Po Eyadémamovej smrti armáda prehlásila za hlavu štátu Eyadémamovho syna Faurea Gnassinbéa.
Čákiho palác

Čákiho palác (staršie "Csákyho palác") môže byť:
Džihád

Džihád () je v islame termín s významom "snaha", "snaženie" alebo "boj". Osoba, ktorá vedie džihád, sa nazýva mudžáhid (), mn. č. "mudžáhidín" (). Džihád je snaženie dodržiavať Božie príkazy a žiť podľa nich. Táto snaha je zameraná buď dovnútra proti vlastným slabostiam a nedostatkom (veľký džihád), alebo navonok proti nedostatkom islamskej spoločnosti alebo proti pohanom – nemoslimom (malý džihád).
Na Západe sa džihád často zužuje len na pojem "svätej vojny" vedenej s cieľom rozšíriť územie pod vplyvom islamu alebo brániť islam. To je v ponímaní islamu len jeden zo štyroch druhov džihádu, ktorými sú:
Z týchto štyroch kategórií, len prvá je takzvaný „veľký džihád“ ( "al-džihád al-akbar") a ostatné sú len „malý džihád“ ( "al-džihád al-asgar").
D1 (album)

D1 je štúdiový album speváčky Dary Rolins, ktorý vydalo 28. mája 2006 hudobné vydavateľstvo Sony BMG. Jeho názov je inšpirovaný označením diaľnice, ktorou sú spojené jej dva domovy, Bratislava s Prahou. Na albume sa Darina podieľala ako autorka textov aj hudby a je na ňom „dvanásť príbehov z diaľnice jej života“.
Poštový palác

Poštový palác môže byť:
Tomáš Rosický (fotbalista)

Tomáš Rosický (* 4. október 1980, Praha) je český futbalista. Je známy pre jeho ďalekonosné strely, dobrú kontrolu nad loptou a prihrávky. Pred príchodom do Arsenalu hrával v nemeckej Bundeslige za klub Borussia Dortmund. Rosický bol stabilným členom českej národnej reprezentácie.
Sparta Praha

Sparta Praha môže byť:
Fabrizio Ravanelli

Fabrizio Ravanelli (* 11. december 1968) je bývalý taliansky futbalista. 
Ravanelli sa narodil v Perugii. Hrával za viacero európskych futbalových klubov; Perugia, Juventus, Lazio, Marseille, Middlesbrough a Derby County a odohral 22 zápasov za Talianske národné futbalové mužstvo.
Známy ako "Biele krídlo" kvôli jeho farbe vlasov patril k najlepším strelcom v Európe ku koncu 90. rokov. Keď hrával za Juventus, získal titul v Serie A v sezóne 1994-95, taliansky pohár Coppa Italia (1994-95), Taliansky superpohár (1995), jedenkrát Ligu majstrov (1995-96) a raz Pohár UEFA (1992-93).