Chuck Berry

Chuck Berry (vlastným menom Charles Edward Berry; * 18. október 1926, St. Louis, Missouri, USA - † 18. marec 2017 Saint Charles, Missouri) bol americký spevák, gitarista a skladateľ. 
Podľa mnohých znalcov a odborníkov jeden z najvplyvnejších rockových gitaristov a skladateľov. Okrem iných je autorom hitov, ktoré sú považované za základné kamene rock and rollu, "Brown Eyed Handsome Man", "Roll Over Beethoven", "Sweet Little Sixteen", "School Day", "Johny B. Goode", "Rock´n Roll Music", "Reelin´ &amp; Rockin´" alebo "Memphis Tennessee".
Základný predpoklad k budúcej kariére.
V 30. rokoch minulého storočia sa Berryovci presťahovali do St. Louis v štáte Missouri. Chuck postupne získaval hudobné skúsenosti v školských a cirkevných spevokoloch. Vyučil sa za kaderníka, neskôr pracoval aj v automobilke. Založil klubové trio "Sir John´s Trio", v ktorom účinkoval on ako gitarista, Jonnie Jonson ako pianista a Ebby Harding ako bubeník. Napriek tomu, že trio hralo blues a balady, začal sa Chuck prejavovať spôsobom, ktorí návštevníci vtedajších klubov nazývali "hillbilly." Stále častejšie sa však zaujímali o toho "neokrôchanca", ktorý v ich kluboch (zvlášť pre farebných a pre bielych) vlastne nemal čo robiť, ale napriek tomu ich priťahoval a v konečnom dôsledku rozbíjal antagonizmus medzi oboma rasami. Toto sa dialo po večeroch a nociach, cez deň Chuck pracoval ako kaderník a kozmetik.
Kariéra.
V roku 1955, počas účinkovania v Chicagu sa stretáva s bluesmanom Muddym Watersom, ktorý ho po vypočutí niekoľkých jeho nahrávok kontaktuje s Chess Records. Demo snímky zaujmú Leonarda Chessa, majiteľa spoločnosti, ktorý s ním uzatvorí nahrávaciu zmluvu. V júli 1955 nahráva vlastnú skladbu „Maybellene“, ktorá naznačuje základný Berryho štýl: rýchle blues ovplyvnené prvkami country rocku, za sprievodu rytmickej gitary. Tento štýl ovplyvňoval a inšpiroval umelcov niekoľko desiatok nasledujúcich rokov. Skladba „Maybellene“ deväť týždňov vedie v USA R&amp;B rebríček a v TOP 100 obsadila piatu priečku. Americký hudobný časopis Billboard ho koncom roka 1955 označuje za najtalentovanejšieho R&amp;B umelca. 
Veľká hudobná popularita mu dopomohla aj k filmovým úlohám. Koncom roku 1956 účinkoval vo filme "Rock Rock Rock" so skladbou „You Can´t Catch Me“. V roku 1957 vystupuje vo filme "Mr. Rock And Roll", v ktorom účinkuje aj Alan Freed.
V júni 1958 Berry vystúpi na Newportskom džezovom festivale a jeho interpretácia skladby „Sweet Little Sixteen“ sa o niekoľko mesiacov zjaví aj na filmovom dokumente z festivalu "Jazz On A Summer´s Day", ktorý nakrútil Bert Stern. Jeho vystúpenie bolo v tom čase a na tom festival považované za revolučné. 31. marca 1958 vydáva skladbu "Johnny B. Goode", ktorej cover verzie nahrá obrovské množstvo interpretov.
Rok 1959 nie je pre Berryho šťastným. Je zatknutý a obvinený za porušenie Mannovho zákona, pretože údajne z nemorálnych pohnútok previedol maloletú osobu cez štátne hranice. Do svojho nočného klubu v St. Louis priviedol indiánsku dievčinu z Texasu, aby ju zamestnal v šatni, no keď ju začali podozrievať z prostitúcie, vyhodil ju. Odplatila sa mu tak, že išla na políciu a vyhlásila, že má 14 rokov, vďaka čomu sa porušovateľom zákona stal Berry. Prvý proces bol pre rasový podtón vyhlásený za neplatný, ale prokurátori ho naďalej prenasledovali. V roku 1962 sa im podarilo Berryho odsúdiť za porušenie Mannovho zákona, na dva roky, a tento trest si odsedel vo federálnej väznici.
Počnúc rokom 1963 sa objavuje nový záujem o Berryho hudbu. Hlavne v Spojenom kráľovstve ho vyniesla na výslnie nastupujúca vlna R&amp;B a Berryho napodobňovali doslova stovky skupín. Celý boom korunuje kompilačný album jeho starých hitov pod jednoduchým názvom "Chuck Berry".
Oživený záujem o Berryho hudbu zasahuje aj USA, kde sa The Beach Boys zastavujú až na tretej priečke americkej TOP 20 so skladbou „Surfin´ USA“"," čo bola vlastne upravená Berryho skladba „Sweet Little Sixteen“. V prvej päťke sa umiestnil aj Lonnie Mack s inštrumentálnou verziou sklady „Memphis Tennessee“ pod názvom „Memphis“. Zatiaľ čo je Berry ešte vždy vo väzení, Chess Records vydávajú jeho verzie týchto skladieb spolu s inými na albume s domixovaným aplauzom publika pod názvom "Chuck Berry On Stage". Toto album sa umiestnilo v USA na 29. mieste a v Británii dokonca na 6. mieste.
Po prepustení z väzenia sa stále žiadaný Berry (ktorého skladbu „Roll Over Beethoven“ zaradila na svoj druhý album aj novo vychádzajúca hviezda The Beatles) v roku 1964 vracia do chicagského štúdia Chess Records a nahráva tam niekoľko nových skladieb. Hitmi z tohto obdobia sa stali skladby „Nadine“, „No Particular Place To Go“ a „You Never Can Tell“. V tomto roku absolvuje aj prvé zaoceánske turné, na ktorom vystupuje spolu s Carlom Perkinsom. 
V roku 1966 po finančne výhodnej ponuke prestupuje do spoločnosti Mercury Records. Ale spolupráca s touto značkou nepriniesla hit. Vo februári 1970 sa vracia k značke Chess. 
V roku 1969 v septembri vystupuje v Kanade na festivale Rock´n´Roll Revival, ktorý sa neskôr stal známy ako "Live Peace in Toronto". Na festivale okrem Berryho vystúpili Little Richard, Gene Vincent, Jerry Lee Lewis, Bo Diddley, The Doors, Alice Cooper a Plastic Ono Band Johna Lennona.
Úspešný je aj rok 1972. V júni vydáva album s nahrávkami z londýnskeho štúdia s členmi skupiny The Faces. Na albume, ktoré sa volá "The London Chuck Berry Sessions," sú aj záznamy z koncertu na lanchesterskom Arts Festivale. Album sa stane Berryho najpredávanejším.
V októbri dvojzmyselná skladba s účasťou publika „My Ding-A-Ling“ z koncertnej časti albumu vedie dva týždne americký rebríček a v novembri sa stáva jednotkou aj v Británii, napriek mohutnej kampani za jej zakázanie. 
Ku koncu existencie spoločnosti Chess (august 1975) v septembri 1973 vydáva album "Bio".
V marci 1978 hrá sám seba vo filme "American Hot Wax", ktorý opisuje životný príbeh diskotekára Alana Freeda.
Potom viac koncertoval, než nahrával, a hovorilo sa, že má veľmi tvrdé finančné požiadavky. Stal sa pravidelnou atrakciou rozličných medzinárodných hudobných festivalov. Krátke pôsobenie pri firme Atlantic Records mu prinieslo jediný album "Rock It" (október 1979). 
V roku 1988 znovu vzplanul záujem o túto legendu. V januári vychádza kniha "Chuck Berry: The Autobiography". Bol to detailný pohľad na jeho osobný a profesionálny život. Vo februári sa začína premietať film "Hail! Hail! Rock and Roll". Film režíroval Taylor Hackford a dokumentuje koncert vo Fox Theater v St. Louis. Koncert zorganizoval Keith Richards pri príležitosti Berryho šesťdesiatin.
Prínos populárnej hudbe.
Vplyv Chucka Berryho na vývoj rock and rollu je veľmi významný. Jeho novátorstvo je aj v spôsobe hry na gitaru. Krátke, rýchle, po sebe nasledujúce gitarové riffy, ktoré pri hre používal, zmenili dovtedy platné zákonitosti hudobnej rytmiky. Berry je hudobne veľmi kompetentný spevák, ktorý vďaka zrozumiteľnému prednesu vedel prostredníctvom textov maximálne vplývať na poslucháčov. Mnohé z jeho skladieb sa stali vo svojej dobe hymnami mladých. Ako prvý vo svojich textoch oslovil "násťročných" a čo bolo hlavné, oslovil ich jazykom, ktorý používali a spieval o ich problémoch. Do textov zaviedol také slová ako auto, dievča, škola, žiarlivosť a pod.
John Lennon to vyjadril veľmi jednoducho: „Keď chcete definovať rock and roll jedným menom, bude to najpravdepodobnejšie – Chuck Berry“. Z pohľadu vývoja modernej populárnej hudby ho môžeme považovať za pilier, akými sú Bob Dylan a Beatles. Veľká väčšina významných hudobníkov, ktorí prišli po ňom, sa od neho učili a pokúšali sa ho napodobniť.
Iné projekty.