Julius Fučík (hudobný skladateľ)

Julius Fučík (* 18. júl 1872, Praha† 25. september 1916, Berlín) bol český hudobný skladateľ a dirigent vojenských hudieb. Veľkú časť jeho skladieb tvoria skladby pre vojenské účely. Zložil vyše 400 skladieb, najviac pochodov, valčíkov a predohier. Niektoré jeho skladby sa doteraz hrajú, stálou súčasťou repertoáru zostávajú predovšetkým pochod "Vjazd gladiátorov" a "Florentinský pochod".
Život.
Julius Fučík sa narodil v roku 1872 v Prahe na Karlovom námestí ako najstarší syn pumpára Jaroslava Fučíka a jeho ženy Kataríny rodenej Šíchovej. Mal troch mladších súrodencov, bratov Karla a Rudolfa a sestru Máriu. Od detstva prejavoval veľký hudobný talent, čoskoro sa naučil hrať na husle a neskôr aj na klavír. Podľa želania otca sa mal vyučiť rukavičkárom, ale nakoniec sa mu splnil sen študovať hudbu. V roku 1885 začal študovať na pražskom konzervatóriu - najprv hru na husle, potom prestúpil na fagot do triedy Ľudovíta Mildeho a ako druhý nástroj zvolil tympany u profesora Blahu. Študoval tiež skladbu u Karla Steckera, ku koncu štúdia v slávnej kompozičnej triede Antonína Dvořáka, spolu s ďalšími neskoršími hudobnými osobnosťami (Josef Suk, Oskar Nedbal).
Po absolutóriu konzervatória v roku 1891 nastúpil ako fagotista a hráč na veľký bubon k hudbe 49. pešieho pluku v Kremži, ktorú viedol kapelník Josef Franz Wagner. Tu získal zásadné poznatky o inštrumentácii pre vojenský orchester a skúsenosti, ktoré neskôr využil sám ako kapelník. Po návrate z vojny v roku 1894 pôsobil ako druhý fagotista v pražskom Nemeckom divadle. V tom čase založil so svojimi spolužiakmi z konzervatória Trdličkom a Hönichom Komorné dychové trio, s ktorým v Prahe úspešne účinkovali. Pre toto trio zložil Fučík niekoľko drobných skladieb, napríklad "Perpetuum mobile" (op. 28) či "Symfónia scandaleuse" (op. 24). V roku 1895 prijal ponuku Karla Kovařovica na miesto prvého fagotistu vo Výstavnom symfonickom orchestri po dobu konania Národopisnej výstavy na pražskom Výstavisku.
Po skončení výstavy sa v tom istom roku stal fagotistom v divadelnom orchestri v Záhrebe a o rok neskôr mestským kapelníkom a zbormajstrom speváckych zborov "Danica" a "Sloga" v chorvátskom meste Sisak. Pre tieto zbory zložil niekoľko zborových skladieb na chorvátske texty, okrem iného "Ruža spava" (op. 103), "Zora sviće" (op. 105), "Pet časa" (op. 101). Ako riaditeľ kuru sa venoval tiež duchovnej hudbe.
V roku 1897 vyhral konkurz na miesto kapelníka hudby 86. pešieho pluku v Sarajeve. Tu začal komponovať hudbu pre potreby vojenského orchestra, najmä pochody. Medzi prvými úspešnými skladbami boli pochody "Sarajevo" (op. 66), "Laban" (op. 44) a najmä jeho najslávnejší pochod "Vjazd gladiátorov" (op. 68).
Skladba mala osobitný osud. V Spojených štátoch ju spopularizoval kanadský skladateľ Louis-Phillipe Laurendeau, ktorý pochod upravil a vydal pod názvom "Thunder and Blazes". Táto verzia začala byť masívne používaná v cirkusoch, najmä pri nástupe klaunov. V dôsledku toho sa Fučíkova melódia stala jednou z najznámejších na svete, hoci pôvodný autor zostával neznámy. Ďalšiu úpravu vykonal taliansky skladateľ Nino Rota pre Felliniho televízny film "Klauni", preto tiež je v Taliansku Rota často uvádzaný ako autor tejto svetoznámej melódie. Použitie v súvislosti s klaunom je kuriózne v tom, že Fučík skladbu spojil s predstavou triumfálneho nástupu starorímskych gladiátorov do arény. Túto predstavu načerpal zo svojho dlhoročného záujmu o antickú kultúru a obdivu k nej. Skladba bola nespočetnekrát použitá v populárnej kultúre (napríklad vo filme "Madagaskar 3" z roku 2012, v bondovke "Chobotnička" (1983) atď.).
Z ďalších skladieb tohto obdobia sú známe napr. Valčík "Ideály snov" (op. 69) či rozsiahly štvordielny cyklus "Rakúska česť a sláva" (op. 59).
V roku 1900 bol pluk vrátane hudby premiestnený do Budapešti, kde pôsobilo 8 vojenských orchestrov a vládla tu veľká a často neférová konkurencia. Fučík už bol v tom čase známy hudobný skladateľ, ale v Budapešti sa mu ponúkali oveľa väčšie možnosti uplatnenia, hlavne blízkosť Viedne a Prahy bola veľkou výhodou v styku so slávnymi nakladateľmi. Budapeštianske obdobie sa stalo najdôležitejšie v jeho skladateľskej činnosti, zložil tu väčšinu svojich najznámejších a najúspešnejších skladieb. Medzi tie najlepšie patria valčíky "Od brehu Dunaja" (op. 135), "Zimné búrky" (op. 184), suita "Zo života artistov" (op. 152), pochody "Rázne vpred" (op. 79), "Kinizsi" (op. 80), "Triglav" (op. 72), "Fantastický pochod" (op. 106), "Deti pluku" (op. 169), "Florentinský pochod" (op. 214), "Veselí vidiecki kováči" (op. 218) alebo predohra "Marinarella" (op. 215). Takisto zložil pochod pre 5. všesokolský slet "Stráž Slovanstva" (op. 258). Z maďarského prostredia ho zaujali maďarské ľudové melódie, z ktorých zostavil niekoľko vtedy obľúbených potpourri. Zatiaľ čo v Budapešti dosiahol veľké úspechy, oveľa menej sa mu darilo v rodnej Prahe. So suitou "Život" (op. 52), ktorú uviedol s Českou filharmóniou, neuspel u publika ani u pražských recenzentov a toto sklamanie ho na dlhú dobu ovplyvnilo.
V roku 1909 bol 86. peší pluk preložený z Budapešti do provinčnej Szabadky (dnes Subotica v Srbsku), čo bola pre Fučíka nepríjemná zmena. Síce tu vzniklo ešte niekoľko jeho dodnes populárnych skladieb, napríklad valčíky "Baletky" (op. 226) a "Dunajské povesti" (op. 233), predohra "Svätý Hubert" (op. 250) či pochod "Strýček Teddy" (op. 239), ale Fučík tu nebol spokojný a snažil sa zmeniť pôsobisko.
Roku 1910 sa zúčastnil vypísaného konkurzu na kapelníka hudby 92. pešieho pluku v Terezíne a s prehľadom ho vyhral. Vrátil sa do Čiech do blízkosti Prahy, kam s hudbou zachádzal koncertovať. Obľúbené boli tiež koncerty v kúpeľných mestách severných a západných Čiech. Za Fučíkovho vedenia sa z orchestra 92. pluku stal vynikajúci orchester, ktorý účinkoval úspešne aj v Berlíne, kde hral pred publikom čítajúcim viac ako 10 000 ľudí. Z terezínskeho obdobia pochádzajú ďalšie známe skladby: predohra "Miramare" (op. 247) či pochody "Hercegovac" (op. 235) a "Boží bojovníci" (op. 251). Začal tu pracovať na operete "Dvorný intendant" a rozpracoval aj operu "Osud", ktorá však nakoniec zostala nedokončená.
V Terezíne sa v roku 1910 Fučík oženil s Christinou Hardeggovou a v júni 1911 sa im narodil syn Ferdinand, ktorý však po necelom mesiaci zomrel.
V roku 1913 sa Fučík, znechutený intrigami v armáde, rozhodol opustiť vojenskú službu a odísť do civilu. Mal v pláne venovať sa plne komponovaniu a založiť si vlastné vydavateľstvo. Rozhodol sa usadiť v Berlíne, kde zažil svoje najväčšie úspechy a kde niekoľko rokov pôsobil jeho brat Rudolf. Založil si vlastný orchester zložený z českých hudobníkov Prager Tonkünstler-Orchester a hudobné nakladateľstvo Tempo-Verlag, ktoré však stačilo vydať len jednu skladbu (pieseň "Rodná zem", op. 282). S prepuknutím 1. svetovej vojny sa od neho začalo šťastie odvracať - orchester sa rozpadol, kultúra sa utlmila, prišli zdravotné problémy. Venoval sa síce komponovaniu, dokončil operetu, rozpracoval druhú verziu opery "Osud" a zložil ďalšie skladby - pochody "Spomienka na Trident" (op. 287) a "Zvuky fanfár" (op. 278), valčík "V ríši snov" (op. 270) a smútočný pochod "Pax vobis" (op. 281), ale jeho zdravotný stav sa neustále zhoršoval. Začiatkom roka 1916 zostal pripútaný na lôžko s opuchom nohy, podľa jeho vlastného názoru následkom zranenia na manévroch v Bosne v roku 1900. Z opuchu sa vyvinul sarkóm, na ktorý koncom septembra 1916 zomrel. Pochovaný je v Prahe na Vinohradoch.