Pavel Bujnák

Pavel Bujnák alebo Pavol Bujnák (* 23. apríl 1882, Dolný Kubín – † 13. november 1933, Praha) bol slovenský literárny kritik a historik, estetik, jazykovedec, prekladateľ a univerzitný profesor. Zostavovateľ prvej slovenskej všeobecnej encyklopédie "Slovenský náučný slovník" (tri diely) z roku 1932.
Životopis.
Ľudovú školu navštevoval v Dolnom Kubíne, meštiansku školu v Liptovskom Mikuláši, gymnázium v Banskej Bystrici. Maturoval v roku 1900. Pokračoval štúdiom evanjelickej teológie v Bratislave (19001904), ďalej nasledovala orientálna filológia v Lipsku (19041905) a hungaristika a slavistika u Oszkára Asbótha v Budapešti.
Od roku 1906 pôsobil ako kaplán slovenskej evanjelickej cirkvi v Budapešti, od roku 1909 ako farár v Krupine. Po vzniku Česko-Slovenska redigoval časopis "Hontiansky Slovák" (19191922), v roku 1919 získal titul PhDr. na UK v Prahe. Od roku 1922 pôsobil ako hlavný knihovník Verejnej a univerzitnej knižnice v Prahe, v roku 1925 habilitoval (Ján Arány v literatúre slovenskej) a získal titul docent. Založil katedru maďarského jazyka a literatúry na FF UK. V roku 1926 absolvoval študijný pobyt vo Fínsku. Dňa 30. júna 1929 sa stal mimoriadnym profesorom UK v Prahe. Od roku 30. marca 1931 bol riadnym profesorom maďarskej a ugrofínskej filológie na Univerzite Komenského v Bratislave.
Zomrel v Prahe 13. novembra 1933, pochovaný je v Dolnom Kubíne.
Tvorba, pôsobenie.
Do roku 1918 sa venoval prevažne literárnej kritike a estetike. Kladne hodnotil tvorbu Janka Jesenského, kriticky sa postavil k Hájomilovi (epigón Hviezdoslava). Nesprávne posúdil Kraskovu debutovú zbierku "Nox et solitudo" v čom s ním polemizoval František Votruba. V článku „O novšej slovenskej dráme“ vyzdvihol "Herodes a Herodias" od Hviezdoslava, "Matku" a "Statky-zmätky" od Tajovského. U literátov svojej generácie (Tajovský, Jesenský, Timrava) „‚postrádal umeleckosť‘“, v tomto bode sa dostával do polemík s F. Votrubom a Elenou Šoltésovou.
Po vzniku Česko-Slovenska „sa sústredil na štúdium a prednášanie hungaristiky na Karlovej univerzite, na oblasť literárnych vzťahov a porovnávacej lingvistiky.“
Pôsobil ako hlavný redaktor prvej slovenskej všeobecnej encyklopédie "Slovenský náučný slovník : príručná encyklopedia vedomostí v troch dieloch", ktorá vyšla v roku 1932 v pražskom vydavateľstve Litevna, v nej sa „pokúsil o základný náčrt slovenskej duchovnej tvorby s výhľadmi na svetovú kultúru.“ Nedokončený zostal slovník Hviezdoslavovej básnickej reči a miestopisný slovník Slovenska do roku 1525.
Jeho učebnice "Slovenská poetika", 1921 (spolu s Janom Menšíkom) a "Stručné dejiny literatúry československej po Štúra", 1923 „boli najpoužívanejšími učebnicami literatúry na stredných školách za prvej Česko-slovenskej republiky“.
Hodnotenie (z hľadiska slovenskej lieratúry): „Celým svojim dielom, ale najmä ako literárny historik, kritik a estetik pozitívne zasiahol do slovenských literárnych pomerov. Jeho účinkovanie zvlášť pred prevratom [vznikom ČSR], bolo pridaté kladne, po prevrate, uplatňujúc teóriu o jednotnom československom národe, skôr protirečivé, niekedy i retardačné, a preto sa stretávalo s polemikou.“ Podobne: „Napriek širokému rozhľadu, vzdelanie a prínosu k vývinu slovenskej estetiky svojím konzervativizmom pôsobil v slovenskej literatúre skôr retardujúco.“ Celkovo „Ako reprezetant tzv. pozitívnej metódy reprezentuje v dejinách výskumu slovenskej literatúry, najmä v literárnej histórii, významný vývojový fenomén.“