Alexandr Gelievič Dugin

Alexandr Gelievič Dugin (; * 7. január 1962 Moskva, ZSSR, dnes Rusko) je ruský krajne pravicový konzervatívny politik, publicista, politológ, sociológ, filozof. Bývalý profesor Lomonosovej univerzity v Moskve (prepustený v roku 2014). Ideológ tzv. eurázijského hnutia. Je autorom desiatok monografií na najrôznejšie témy a stoviek článkov v dennej tlači.
Jeho kľúčový konceptom je štvrtá politická teória, ktorou sa zaoberá v rovnomennej publikácii.
Život.
Narodil sa 7. januára 1962 v Moskve, kde vyrastal a neskôr žil. Jeho otec Gelij Alexandrovič Dugin (1935-1998) bol generálporučík Hlavnej správy rozviedky (GRU) Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR, kandidát právnych vied, pracoval na Ruskej colnej akadémii. Matka - Galina Viktorovna Dugina (rod. Onufrienko) (1937-2000) bola lekárka, kandidátka lekárskych vied.
V roku 1979 nastúpil na Moskovský letecký inštitút (MAI), ale bol vylúčený v druhom ročníku. Neskôr pri obhajobe dizertačnej práce predložil Akademickej rade Ruskej štátnej univerzity diplom o absolvovaní korešpondenčného oddelenia Novočerkaského inžiniersko-melioračného ústavu.
V 80. rokoch 20. storočia sa stal súčasťou disidentského Južinského krúžku spolu s básnikom Jevgeniom Golovinom, filozofom Geidarom Džemaľom a básnikom Vladimirom Stepanovom. Tu sa Dugin stretol s myšlienkami tradicionalizmu (Guénon a Evola), nemeckej konzervatívnej revolúcie, okultizmu a povojnových pravicových talianskych a latinskoamerických prúdov.
V roku 1991 začal spolupracovať s Alexandrom Prochanovom v redakcii novín "Deň", ktoré neskôr Jeľcinova vláda zakázala. Noviny sa neskôr premenovali a pod názvom "Zavtra" (Zajtra, zajtrajšok) vychádzajú dodnes, a publikujú hlavne komunistické a nacionalistické texty. Dugin stál spoločne s Eduardom Limonovom a Jegorom Letovom pri zrode Nacionálne-boľševickej strany Ruska (1993); po nezhodách s Limonovom z nej však odišiel, majúc bližšie k pravicovejšiemu a nacionalistickejšiemu Nacionálne-boľševickému frontu. V roku 2003 sa stal zakladateľom a čelným predstaviteľom Eurázijského zväzu mládeže. Dugin bol tiež poslancom ruskej Štátnej dumy.
Duginovu ideológiu nie je jednoduché opísať, navyše sa s postupom času menila. Je založená na idei konzervatívnej revolúcie, ruskom nacionalizme, militarizme, tradicionalizme (okrem iného podpore Ruskej pravoslávnej cirkvi), antiliberalizme, antiamerikanizme v zmiešaní s marxizmom a s vplyvmi mnohých ďalších smerov. Často je označovaná za fašistickú, čo iní popierajú napr. s poukazom na Duginov článok "Apológia antifašizmu", kde Dugin trvá na triednom boji s tým, že trieda, za ktorú bojuje, nie je ruský národ, ale "ruská trieda".
 Tento boj má podľa Dugina metafyzický a mystický rozmer.
Vo svojej ústrednej knihe s názvom "Četvertaja političeskaja teorija" tvrdí, že je potrebné vypracovať novú politickú teóriu či ideológiu, ktorá by sa stavala proti trom predchádzajúcim ideológiám - liberalizmu, komunizmu a fašizmu/nacizmu. Obsah tejto novej politickej teórie necháva otvorený, navrhuje však, aby sa opieral o filozofiu Martina Heideggera a jeho koncept pobytu.
Od novembra 2003 bol zvolený za predsedu neziskovej organizácie Medzinárodného eurázijského hnutia (rus. Международное евразийское движение), ktoré sám v roku 2001 založil. Duginovo eurázijstvo predstavuje vlastne neo-euroázijský nacionalizmus, ktorých vychádzal z politickej a kultúrnej filozofie európskej novej pravice. K pôvodnému eurázijstvu, ktoré vzniklo v medzivojnovom období v kruhoch ruskej emigrácie pridáva prvky boľševického nacionalizmu, tradíciu pravoslávia a Nietzscheho filozofie. Podľa Šechovcova „"je založený na kvázi geopolitickej teórii, ktorá stavia vedľa seba 'atlantický nový svetový poriadok' (predovšetkým USA a Spojené kráľovstvo) a na 'Rusko orientovaný nový eurázijský poriadok"'.“ Dugin sa usiluje o opätovné pripojenie niekdajších krajín ZSSR k Rusku (pri zachovaní ruskej hegemónie). Istú dobu podporoval Vladimira Putina, ktorý však uňho klesol "stratou Ukrajiny", keď nezasiahol pri tzv. Oranžovej revolúcii. V roku 2008 pri vojne v Južnom Osetsku, sa vyslovil pre obsadenie Gruzínska a zriadenie proruskej vlády. Dugin je považovaný za neoficiálneho ideológa strany Jednotné Rusko.
Od septembra 2008 pôsobil ako profesor Lomonosovovej Moskovskej štátnej univerzity a riaditeľ Centra pre konzervatívny výskum na Fakulte sociológie Moskovskej štátnej univerzity.. Univerzita ho tejto funkcie podľa oficiálneho vyhlásenia prepustila v roku 2014.
Dugin neskôr počas vojny na Donbase prostredníctvom svojho Eurázijského zväzu mládeže regrutoval dobrovoľníkov pre pro-ruských separatistov na Donbase. Pre svoje aktivity v boji proti a Ukrajine a pre svoje aktivity na konšpiračnom webe Geopolitica, ktorý ovláda, sa v roku 2014 dostal na sankčný zoznam Európskej únie a neskôr aj USA. Podľa niektorých názorov boli viaceré jeho radikálne myšlienky o Ukrajine prevzaté Putinovou administratívou a vojnovou propagandou, ruským generálnym štábom a samotným Putinom. Sám Dugin sa o svojich osobných kontaktoch s Putinom nikdy nezmieňoval, ani nie je známe, či sa osobne poznajú.
Rodina.
Dugin bol ženatý s Evgeniou Debrianskou, spisovateľkou a aktivistkou hnutia LGBT. V súčasnosti je ženatý s Natáliou Melentievovou, filozofkou, profesorkou filozofie na Moskovskej štátnej univerzite. Mal dve deti syna Artura (* 1985, z prvého manželstva), a dcéru Dariu (1992 - 2022).
Publikačná činnosť (výber).
V slovenčine mu (do roku 2020) žiaden titul nevyšiel.