Zakomara

Zakomara () je architektonický prvok ruskej architektúry. Ide o charakteristické oblúkovité alebo klinovité zakončenie vonkajšieho čela valenej klenby na priečelí chrámu medzi dvoma lizénami. Obvykle je doplnená o sochársku výzdobu. Počet zakomár zodpovedal členeniu fasády krížového centrálneho pôdorysu chrámu. Výraznejšie sa používala v ruskej architektúre hlavne od 12. storočia do 17. storočia na území dnešného Ruska, Ukrajiny a Bieloruska. Veľmi častá je kombinácia zakomar a kokošníkov.
Opis.
Zakomara vychádza čiastočne z byzantskej architektúry a neskôr čerpá inšpiráciu z architektonických bulharských či srbských škôl počas palaiologovského obdobia. Avšak byzantská, bulharská či srbská architektúra nepozná termín zakomara. Pôvodne išlo o oblúkovité alebo klinovité zakončenie vonkajšieho čela valenej klenby na priečelí chrámu. Vzhľad zakomary je spojený s túžbou odhaliť vnútornú štruktúru chrámu. Prvýkrát sa objavuje na Chráme svätej Sofie v Novgorode, ktorý bol vystavaný medzi rokmi 10451050. Ďalej sa zakomara objavuje od druhej polovici 12. storočia na chrámoch v Kyjevskej Rusi, Vladimírsko-suzdaľskom kniežatstve alebo Černigovskom kniežatstve, ako napríklad Kláštor svätého Michala so zlatou kupolou, brána Najsvätejšej trojice v komplexe Kyjevsko-pečerskej lavry v Kyjeve a Borisoglebský sobor v Černigove. Vo Vladimírsko-suzdaľskom kniežatstve sa objavujú chrámy s kompozitne klenutou zakomarou a románskymi dekoratívnymi prvkami. Naopak v Černigovskom kniežatstve sa rozvíja medziregionálna klenutá konzola chrámu rovnako ako Černigovský variant zakomary, kým Novgorodský a Vladimírsko-suzdaľský variant bol skôr lokálny. Podobné chrámy ako boli v Černigove sa stavali v Kyjeve, Kanive, Vladymyr-Volynskoje, Smolensku a Perejaslave. Ďalšie príklady chrámov z 13. storočia sa nachádzajú v Novgorode, Pskove a Staraja Ladoge.
Zo zakomary neskôr vychádza kokošník, polkruhový oblúk so stupňovitými bohato profilovanými, nad sebou radenými, ustupujúcimi, poprípade sa zmenšujúcimi štítmi. Často sa používa ich kombinácia, ktorá spolu tvorí jednotný architektonický celok smerom k tamburu vežičky s nasadenou cibuľovitou prilbicou, Takéto použite sa objavuje v 15. storočí na území Moskovského veľkokniežatstva. V moskovskej architektúre zo 16. storočia sa zakomara objavuje, ako samostatný polkruhový výrez nad stenou spojenou s pilastrami a rímsami, niekedy s bohatým renesančným profilovaním, ako napríklad Archanjelský chrám v Moskve. Niekedy je zakomara len čisto plochým dekoratívnym prvkom. V tradičnej drevenej ruskej architektúre zo zakomary vychádza štruktúra tzv. bočkovej strechy ("bočka"). Táto strecha v tvare valenej klenby bola formovaná z dreva. Z pôvodného polkruhového tvaru sa stala tzv. "bočka". Steny boli vtlačené dovnútra a strecha sa sformovala na tvar polvalca so zvýšenou alebo špicatou hornou časťou, ktorá čoraz viac pripomínala tvar kokošníka.
Do 17. storočia bola strecha v ruskej architektúre nesená priamo na klenbách a nie na samostatnej strešnej konštrukcii. V prípade zakrivenej strešnej krytiny je odtok vody a snehu zo strechy oveľa ťažší, preto boli od 17. storočia postavené strechy stanového a pyramidálneho typu, takže zakomara zostala skrytá, napríklad Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky alebo Chrám dvanástich apoštolov v Moskve. Ruskú architektúru na konci 17. storočia začal ovplyvňovať poľský a ukrajinský barok, kvôli čomu sa vytráca pôvodná funkcia zakomary. V 18. a 19. storočí boli tieto strechy nahradené štvorstupňovými a rôzne tvarovanými strechami. V druhej polovici 19. storočia bola zakomara opäť využívaná ako dekoratívny prvok v architektúre historizmu. Na konci 20. storočia došlo k znovu oživeniu použitia. Bolo to kvôli praktickému vzhľadu a funkcii strechy, ktorá lepšie odolávala náporu dažďu alebo snehu, ako sú napríklad Chrám Zosnutia presvätej Bohorodičky vo Vladimíre a Uspenský chrám v Jaroslavľi.