burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Datľa

Datľa je druh ovocia, ktoré rastie na datľovníku obyčajnom ("Phoenix dactylifera"). Ide o tmavohnedé oválne plody dlhé 3 až 7 cm a široké 2 až 3 cm, ktoré sú charakteristické nízkym obsahom vody a naopak až zo 70 % sú tvorené sacharidmi. Datle sú bohatým a významným zdrojom draslíka, chlóru, železa a vitamínov B. Ide o bohatý a rýchly energetický zdroj pre ľudský organizmus.
V subtropických a púštnych oblastiach ako je napríklad Severná Afrika a Blízky východ ide o jednu zo základných zložiek tunajšej potravy. Medzi najväčších producentov datlí na svete patrí Tunisko, Irak, Egypt, Španielsko a Maroko, pestujú sa súčasne aj v Indii, Pakistane, Kanárskych ostrovoch a aj v Kalifornii, kam boli človekom po osídlení Ameriky rozšírené.
Datle sa konzumujú prevažne vysušené, čo zlepšuje ich trvanlivosť, čo bolo hojne predtým využívané beduínmi a karavánami križujúcimi nehostinné púšte. V niektorých kultúrach sa súčasne verí, že datle majú afrodiziakálne účinky. Najmä v arabských krajinách sú datle súčasťou každodennej kuchyne, podávajú sa spravidla zlisované do bochníka tzv. "adsum" alebo sa pečú na masle.
Pôvod.
Podobne ako figy pochádzajú datle z oblasti Prednej Ázie, presnejšie z oblasti Mezopotámie. Odtiaľ sa datľová palma vplyvom človeka úspešne rozšírila do rozsiahlych suchých a teplých oblastí, kde je hojne pestovaná. Odhaduje sa, že datle sú človekom pestované dlhšie ako 5 tisíc rokov a píše sa o nich v Biblii aj v Koráne.
Produkcia.
V roku 2005 produkovalo desať najväčších producentov datlí takmer 17 miliónov ton tohto ovocia. Najväčším producentom bol Irak, avšak v niektorých arabských krajinách je až 90 % produkcie spotrebovaných v krajine pôvodu, kde sú datle tiež používané ako potrava pre zvieratá. Medzi exportérov datlí na európske trhy potom patria predovšetkým severoafrické krajiny, ako napr. Tunisko a Alžírsko.
Hoci existuje takmer tristo rôznych druhov (v skutočnosti kultivarov) datlí, na európskych trhoch je najčastejší druh "Deglet Noor", pestovaný najmä v Tunisku a Alžírsku.
Veľkú a dlhodobú históriu v produkcii datlí malo aj Maroko. Vyvážalo rôzne druhy datlí, mäkké a mäsité, vrátane druhu "Medjool". V 19. storočí však Maroko postihla epidémia, ktorá zničila väčšinu tamojších palmových hájov. Niektoré z rastlín boli zachránené a znovu vysadené v južnej Kalifornii, čo je dôvod prečo sa do Európy dovážajú aj americké datle.
Vplyv na zdravie.
Podľa výskumu izraelského profesora Michaela Avirama z Rambam Medical Center pri Izraelskom technologickom inštitúte (Technion) v Haife, datle, aj napriek svojej veľkej sladkosti, nezvyšujú hladinu glukózy v krvi a pomáhajú chrániť pred upchávaním tepien (ateroskleróza).
Datle majú zo všetkého ovocia zrejme najvyššiu energetickú hodnotu. Uvádza sa, že z libry (453 g) datlí získa ľudské telo 1 1301 275 kalórií. Datle sú bohaté na draslík a chudobné na sodík.
Priemerný obsah látok a minerálov.
Tabuľka udáva dlhodobo priemerný obsah živín, prvkov, vitamínov a ďalších nutričných parametrov zistených v surových datliach.
Michelle Malkinová

Michelle Malkinová, B.A., rod. Maglalangová (; * 20. október 1970, Philadelphia, Pensylvánia, Spojené štáty) je americká konzervatívna politická komentátorka, spisovateľka vecnej literatúry, žurnalistka a rečníčka filipínskeho pôvodu. Venuje sa najmä problematike imigračného systému v Spojených štátoch.
Život.
Stredoškolské štúdium absolvovala na Holy Spirit High School v meste Absecon v New Jersey a vysokoškolské štúdium v odbore angličtina na Oberlin College v meste Oberlin v štáte Ohio. Svoju žurnalistickú kariéru začala v novinách "Los Angeles Daily News", pre ktoré písala editoriály a týždenné stĺpčeky (19921994). V roku 1995 pôsobila v libertariánskom think-tanku "Competitive Enterprise Institute" vo Washingtone, D.C. Po presťahovaní sa do Seattlu vo Washingtone v roku 19961999 začala písať editoriály a týždenné stĺpčeky pre "The Seattle Times". V roku 1999 sa prostredníctvom žurnalistického syndikátu "Creators Syndicate" stala celonárodne syndikovanou stĺpčekárkou v Spojených štátoch.
Ako politická komentátorka často vystupovala v spravodajskej televízii Fox News Channel (FNC) a bola pravidelným hosťom v talk šou "The O’Reily Factor", avšak v roku 2007 vyhlásila, že sa do tejto šou nevráti z dôvodu, že televízia nezvládla spor, ktorý vyplynul po tom, čo ju politický komentátor Geraldo Rivera urazil vo vysielaní.
V roku 2006 založila blog Hot Air a web Twitchy, ktorý zverejňuje aktuality zverejňované na sociálnej sieti Twitter.
Ana Kasparianová

Anahit Misak Kasparianová, M.A. (; ; * 7. júl 1986, Northridge, Los Angeles, Kalifornia, Spojené štáty) je americká progresívna politická komentátorka, televízna moderátorka, producentka, rečníčka a univerzitná pedagogička arménskeho pôvodu. Od roku 2007 pôsobí ako moderátorka a producentka publicistickej relácie "The Young Turks Show".
Život.
Stredoškolské štúdium absolvovala na Valley Alternative Magnet High School v štvrti Van Nuys v Los Angeles (2004), bakalárske štúdium v odbore žurnalistika (20042007) a magisterské štúdium v odbore politológia (20072010) na California State University, Northridge (CSUN) v štvrti Nothridge v Los Angeles.
Vzápätí pracovala ako asistentka producenta v spravodajskej rozhlasovej sieti CBS Radio v Los Angeles. V apríli 2007 začala pôsobiť ako moderátorka a následne i ako producentka v rozhlasovej a internetovej televíznej relácii "The Young Turks Show". Od mája 2015 prispieva editoriálmi do internetových novín "The Raw Story". Od augusta 2013 vyučuje žurnalistiku na CSUN.
Volejbal na Stredoamerických hrách 2017

Volejbal na Stredoamerických hrách 2017 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Stredoamerických hier 2017. Konal sa v Manague, v Nikarague v dňoch od 10. do 16. decembra 2017, za účasti 7 mužských a 7 ženských tímov. Volejbalový turnaj sa na hrách organizuje od začiatku konania hier a toto je jeho 10. vydanie. Zápasy sa odohrali v novovybudovanej aréne Gimnasio Multiusos Alexis Argüello s kapacitou 8 057 divákov, v ktorej sa odohral aj basketbalový turnaj. 
V mužskej kategórii získala svoj štvrtý titul , keď zvíťazila vo všetkých zápasoch skupiny. U žien obhájila titul , keď vyhrala rovnako vo všetkých zápasoch. 
Výsledky.
Muži.
&lt;br&gt;
Ženy.
&lt;br&gt;
Juraj Lehotský

Juraj Lehotský môže byť:
Filokalia

Filokalia môže byť:
Juraj Lehotský (trubkár)

Juraj Lehotský (* 18. január 1940, Praha† 3. december 2017, Bratislava) bol slovenský trubkár. 
Zo života.
Hru na trúbku študoval na bratislavskom konzervatóriu. Od roku 1963 pôsobil v orchestri dirigenta Juraja Velčovského, ktorý opustil po siedmych rokoch. Neskôr hral v tanečnom orchestri Československého rozhlasu. Roku 1976 vydal vlastný album "Strieborná trúbka". Počas svojej kariéry spolupracoval s mnohými hudobníkmi, medzi ktorých patria napríklad Matúš Jakabčic a Peter Lipa. Od roku 1971 pôsobil v skupine Nový Tradicionál. Medzi rokmi 1985 – 1996 pôsobil v orchestri Traditional Revival Band, T&amp;R Band . V Peter Lipa Band vystupoval v rokoch 1995-1998 .
Zomrel po ťažkej chorobe vo veku 77 rokov. 
Jeho mladším bratom je spevák Ján Lehotský.
Diskografia.
Okrem albumov, kde hral na trúbke mu vyšli aj tieto albumy: 
vystupovali pod názvom: Nový tradicionál, New Traditional, Nový Traditional, Nový Traditionál Bratislava
Ani

Ani (arménsky Անի, , , gruzínsky ანისი, ) bolo staroveké arménske mesto. Pozostatky mesta sú dnes archeologickou lokalitou a leží v tureckej provincii Kars neďaleko hraníc s Arménskom.
Vďaka svojej výnimočnosti bolo v roku 2016 zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Dejiny.
Arménski kronikári Ani prvý raz uvádzajú v 5. storočí. V rokoch 961 až 1045 bolo hlavným mestom Bagratovského arménskeho kráľovstva, ktoré zahŕňalo väčšinu dnešného Arménska a východnú časť dnešného Turecka. Mesto sa rozkladalo na trojuholníkovej prirodzene chránenej planine, ktorú chráni na východnej strane údolie rieky Achurjan, ktorá tu tvorí hranicu medzi Tureckom a Arménskom. 
Bolo nazývané "mestom 1 001 kostolov" a ležalo na križovatke niekoľkých obchodných ciest. Jeho kostoly, paláce či opevnenia boli vo svojej dobe na vysokej úrovni, či už z hľadiska technického, alebo umeleckého. V dobách najväčšej slávy tu žilo 100 000 - 200 000 obyvateľov. a mesto tak súperilo s Carihradom, Bagdadomm alebo Damaskom. Mesto bolo niekoľkokrát dobyté a vyplienené a postupne strácalo svoj význam. Úplne opustené bolo v 18. storočí.
Medzi najviditeľnejšie pozostatky patria:
Obchodné centrum Dubrawa

Obchodné centrum Dubrawa je nákupné centrum na ulici Pri hrubej lúke v Dúbravke. Otvorené bolo v auguste 2013 a ponúka obchody a služby na ploche skoro 5000 metrov štvorcových, nadzemné parkovisko má kapacitu 160 áut a podzemné 85.
Centrum má detský kútik a konajú sa tu pre deti rôzne akcie, napríklad fotenie s Mikulášom.
Nákupné centrum Hron

Obchodné centrum Hron (skr. OC Hron) je nákupné stredisko na Dudvážskej ulici v Bratislave, v mestskej časti Vrakuňa, miestnej časti Dolné hony. Nákupné centrum bolo otvorené v novembri 2007 a poskytuje obchodné priestory na ploche vyše .
Pôvodná budova zo 70. rokov 20. storočia bola pre svoj náter známa ako "červený obchod". V jej vnútri sa nachádzala unikátna kovová plastika od akademického sochára Dušana Králika z roku 1983, ktorá však bola počas rekonštrukcie v roku 2007 zničená.
Obchodný dom Saratov

Obchodný dom Saratov (pôvodne Atrium Saratov alebo Obchodné centrum Saratov) je nákupné centrum na Saratovskej ulici, Bratislava – mestská časť Dúbravka. Centrum bolo otvorené v roku 1979, rekonštrukcia v roku 2008 pridala vyše 2 500 metrov štvorcových a posledná rekonštrukcia v roku 2014 zväčšila celkovú plochu na 7 744 metrov štvorcových.
Pharos Park

Pharos Park je nákupné centrum na ulici Pri letisku, v mestskej časti Ružinov v Bratislave, neďaleko najväčšieho obchodného centra na Slovensku Avion Shopping Park. Je súčasťou Komerčnej zóny Pharos. Centrum sa špecializuje na bývanie a stavbu, najväčší nájomca parku Bauhaus začal s výstavbou predajne v júli 2014.
Stavba parku vyžadovala komplexnú urbanistickú štúdiu, dopravnú infraštruktúru a posudzovanie vplyvov na životné prostredie, ktoré začalo v roku 2008. Ako prvý otvoril predajňu v máji 2015 reťazec športového vybavenia Decathlon. Neskôr otvorili svoje predajne Sconto a Segum. V budúcnosti by v rámci optimalizácie projektu namiesto pôvodne plánovaného multifunkčného zábavného centra a vysokých kancelárskych budov mali pribudnúť rozsiahle logistické haly a retailové big-boxy. Súčasťou projektu je aj plánovaná cyklotrasa, spájajúca Pharos Park so sídliskom Ružinov.
Slnečnice Market

Slnečnice Market je nákupné centrum v Bratislave, v mestskej časti Petržalka, na ulici Zuzany Chalupovej. Otvorené bolo v novembri 2017 a ponúka obchody a služby na ploche vyše 8 300 metrov štvorcových.
Centrum je súčasť novej štvrti Slnečnice a postupne má pribudnúť detské športové ihrisko a farmárske trhy.
Námestie mieru (Liptovský Mikuláš)

Námestie mieru v Liptovskom Mikuláši sa nachádza na okraji pešej zóny historického centra mesta a nazvaná bola na počesť mieru. Od januára 2017 tu v rekonštruovaných priestoroch sídli mestské Informačné centrum, na otvorení ktorého sa zúčastnil primátor mesta Liptovský Mikuláš Ján Blcháč a ďalšie osobnosti.
Obchodné centrum Central.
Na čísle 1, na mieste bývalého Domu služieb, otvorili v roku 2017 Obchodné centrum Central. Ponuka obchodov a služieb obsahuje:
Akestor (sochár)

Akestor () bol grécky sochár na rozhraní 4. a 3. storočia pred Kr.
Rodiskom sochára Akestora bol pravdepodobne Argos. Činný bol na konci 4. a na začiatku 3. storočia pred Kr. Podľa starovekého cestovateľa Pausania bol autorom sochy Alexibia z Héraie, olympijského víťaza v päťboji v roku 312 pred Kr., umiestnenej v Olympii. Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku ale domovskú obec Akestora neuvádza: "„... Alexibios v päťboji; vlasťou tohoto je Arkádska Héraia, a ten kto sochu vytvoril je Akestor.“"
V roku 1893 publikoval Marcellin Legrand nápis (podľa typu písma datovaný do 3. storočia pred Kr.) na podstavci objavený v archeologickej lokalite starovekej Troizény, ktorý hlása, že Argosania, Akestor syn Aischrónov a Torón syn Apelliónov, zhotovili sochu Demosthenovej dcéry, venovanú ako votívny dar božstvám Asklépiovi a Hygieii.
V staršej literatúre sochu olympijského víťaza Alexibia z Héraie pripisujú Akestorovi z Knóssosu, ktorého Pausanias uvádza ako otca sochára Amfióna (datovaného do polovice 5. storočia pred Kr.). Dnes prevláda názor, že obidve sochy zhotovil Akestor z Argosu.
Trump (rozlišovacia stránka)

Trump môže byť :
Kotleba

Kotleba (ženský variant: Kotlebová) je priezvisko nemecko - židovského pôvodu so zaznamenaným rozšírením na Slovensku. Vzniklo z nemeckého výrazu "Gott lieb!"
Na Slovensku sa v roku 1995 vyskytovalo 252-krát, predovšetkým na území dnešných okresov Nové Mesto nad Váhom (66), Trnava (34), Trenčín (16), Piešťany (12), Bratislava II (11), Bratislava I (7), Bratislava III (4) a Banská Bystrica (4).
V Česku sa v roku 2016 vyskytovalo 17-krát a to v Pardubiciach (9), Kroměříži (5) a Brne (3). V roku 2017 výskyt priezviska už nebol zaznamenaný.
Panamerické majstrovstvá v canoe pole 2017

 Panamerické majstrovstvá v canoe pole 2017 bol v poradí 10. turnaj panamerických majstrovstiev v canoe pole, ktoré organizuje Panamerická kanoistická konfederácia (COPAC). Konal sa v dňoch od 17.19. novembra 2017 v Ezeiza, v provincii Buenos Aires, v Argentíne, za účasti rekordných 6 mužských a 4 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli mužské družstvo Francúzskej Guyany a ženské družstvá Francúzskej Guyany a domácej Argentíny. Argentína bola piata krajina, ktorá organizovala panamerický šampionát. Dejiskom turnaja bol komplex "Centro Nacional de Desarrollo" (CeNaDe). V mužskej kategórii získala svoj šiesty titul , ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad Francúzskou Guyanou. U žien zvíťazilo , keď vo finále vyhralo nad .
Turnaj tiež slúžil ako kvalifikácia panamerických družstiev na Majstrovstvá sveta 2018, ktoré organizuje Kanada. Z oboch kategórií sa na ne kvalifikovalo iba víťazné družstvo.
Sovietske národné futbalové mužstvo

Sovietske národné futbalové mužstvo () bolo futbalové družstvo reprezentujúce Sovietsky zväz pred jeho rozpadom v roku 1991.
Majstrovstvá sveta.
Najväčší úspech na majstrovstvách sveta dosiahli sovietski futbalisti na šampionáte v roku 1966 v Anglicku, kde boli vyradení Nemeckom až v semifinále.
Majstrovstvá Európy.
Najväčší úspech na ME dosiahla sovietska reprezentácia v roku 1960, keď porazila v boji o zlato Juhosláviu. Na nasledujúcom EURE o štyri roky neskôr podľahli vo finále a odniesli si striebornú medailu, rovnako ako v rokoch 1972 a 1988.
The 48 Laws of Power

The 48 Laws of Power (doslova "48 zákonov moci") je kniha Roberta Greena z roku 1998; tematicky je veľmi blízka knihe "Vladár" od Niccolò Machiavelli. Jednotlivé zákony moci sú postupne demonštrované pomocou reálnych príbehov svetovej histórie (Ľudovít XIV., Talleyrand, Otto von Bismarck, Katarína Veľká, Mao Ce-tung, Haile Selassie a mnoho ďalších). Greene ponecháva na čitateľovi, aby si sám urobil úsudok, nakoľko je použitie týchto pravidiel etické.
Zákony.
"Preklad nie je ešte úplne kompletný."
Ithomi

Ithomi môže byť:
Juraj Lehotský (režisér)

Juraj Lehotský (* 17. september 1975, Bratislava) je slovenský filmový režisér.
V rokoch 1995 až 2000 študoval na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, konkrétne odbor dokumentárnych filmov. Následne sa začal venovať réžii a písaniu scenárov, a to nielen dokumentov, ale aj hraných filmov, televíznych reklám a hudobných videoklipov. Svoj prvý celovečerný hraný film uviedol v roku 2013 pod názvom "Zázrak". Jeho ďalší film "Nina" mal premiéru o štyri roky neskôr. Lehotský je držiteľom ceny Slnko v sieti.
Juhoslovanské národné futbalové mužstvo

Juhoslovanské národné futbalové mužstvo bolo futbalové družstvo reprezentujúce Juhosláviu pred jej povojnovým rozpadom v roku 1992. S rozpadom Juhoslávie sa rozpadla aj reprezentácie na chorvátsku, slovinskú, macedónsku, bosniansku a reprezentáciu Juhoslovanskej zväzovej republiky (neskôr reprezentáciu Srbska a Čiernej Hory).
Majstrovstvá sveta.
Najväčší úspech na majstrovstvách sveta dosiahli juhoslovanskí futbalisti hneď na prvom šampionáte v roku 1930 v Uruguaji, kde boli vyradení domácim celkom až v semifinále. Rovnaký výsledok dosiahli aj na majstrovstvách v Čile v roku 1962. Tu ich zastavila pred bránami finále reprezentácia Česko-Slovenska.
Majstrovstvá Európy.
Na majstrovstvách Európy získala Juhoslovanská reprezentácia dvakrát striebornú medailu. V roku 1960 nestačili vo finále na výber Sovietskeho zväzu a o osem rokov neskôr podľahli vo finále Taliansku 2 : 0. 
V roku 1976 hostila Juhoslávia európsky šampionát na svojich štadiónoch. Domáce prostredie jej nakoniec vynieslo štvrté miesto, keď v boji o bronzové medaily podľahol domáci tím Holandsku 3 : 2 po predĺžení.
Poslednou veľkou akciou, na ktorú sa juhoslovanská reprezentácia kvalifikovala, bolo EURO 1992. Kvôli vojnovému konfliktu a z toho plynúcim medzinárodným sankciám však bola vylúčená a 10 dní pred začiatkom turnaja ju nahradilo Dánsko, ktoré turnaj nakoniec vyhralo.
Pyrilampes z Messény

Pyrilampes alebo Pyrilampés ( - Pyrilampes/iný prepis: Pyrilampés) bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.
Sochár Pyrilampes pochádzal z messénskeho mesta Messéné. Činný bol 4. storočí pred Kr. Staroveký cestovateľ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že v Olympii videl tri jeho diela. Boli to sochy olympijských víťazov, Xenóna z Lepreosu, víťaza v behu dorastencov na jedno stadion v roku 360 pred Kr., Pyrilampa z Efezu, víťaza v dolichu v roku 356 pred Kr. a Asamóna z Élidy, víťaza v boxe v roku 340 pred Kr. 
V roku 1896 objavili v Olympii podstavec zo sochy s nápisom (podľa typu písma datovaného do 1. storočia pred Kr.), ktorý ako autora sochy uvádza Messéňana Pyrilampa: 
Aj keď datovanie typu písma nápisu na podstavci nemusí byť vždy smerodajné pre určenie doby zhotovenia sochy (poškodený podstavec bežne vymenili a pôvodný nápis prepísali v aktuálnom type písma), nie je podľa znalcov isté, či je tento "Pyrilampos" identický so sochárom, spomenutým Pausaniom.
Furkotské sedlo

Furkotské sedlo (, , ) je široké sedlo medzi Furkotským štítom a Ostrou, presnejšie medzi Malou Furkotskou vežou a Furkotským štítom v hlavnom hrebeni rázsochy Kriváňa vo Vysokých Tatrách.
Poloha.
Prechod neleží v najnižšom bode sedla, ale na severovýchod, bližšie k Furskotskému štítu. Jeho najnižší bod spadá do Nefcerky v spodnej časti strmým skalným prahom. Furkotské sedlo spája Furkotskú dolinu s Nefcerkou.
Názov.
Sedlo dostalo meno podľa polohy nad Furkotskou dolinou. Dávnejšie ho Mikuláš Szontágh pomenoval Petrikovým sedlom "Petrikhagó". Lajos Petrik bol profesorom chemickej technológie na budapeštianskej štátnej priemyslovej škole, neskôr jej riaditeľom a hlavným kustódom Priemyslového múzea v Budapešti. Bol podpredsedom turistického spolku "Magyar Turista Egyesület". Dobre poznal Vysoké Tatry. Petrik však neakceptoval tento názov.
Prví v sedle.
Cez sedlo v lete prešli dávno pred horolezcami a turistami lovci kamzíkov, hľadači pokladov. Prví, ktorí zaznamenali prechod v zimných podmienkach 14. apríla 1914 boli Józef Lesiecki a Józef Oppenheim.
Turistika.
Cez sedlo nevedie značkovaný turistický chodník.
Miloš Macourek

Miloš Macourek (* 2. december 1926, Kroměříž† 30. september 2002, Praha) bol český dramatik, scenárista a básnik.
Podieľal na mnohých českých komédiách (napr. "Pane, vy jste vdova!" alebo "Čtyři vraždy stačí, drahoušku") a seriáloch (predovšetkým "Arabela" alebo večerníčky s Machom a Šebestovou). Na nich spolupracoval najmä s režisérmi Oldřichom Lipským a Václavom Vorlíčkom.
Životopis.
Za svoj život prešiel radou zamestnania. V rokoch 1953 až 1960 bol lektorom pre dejiny umenia v škole ROH, potom ďalšie tri roky dramaturgom Filmového štúdia Barrandov. Bol autorom mnohých kníh pre deti s fantastickými námetmi a predovšetkým scenáristom populárnych českých filmových komédií.
William Parry Murphy

William Parry Murphy (* 6. február 1892, Stoughton, Wisconsin, USA – † 9. október 1987, Brookline, Massachusetts) bol americký lekár.
V roku 1934 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu „za objav týkajúci sa liečby anémie pečeňou.“ Spolu s ním boli ocenení George Richards Minot a George Whipple.
Životopis.
V roku 1914 ukončil štúdium fyziky a matematiky na univerzite v Oregone. Po dvoch rokoch sa stal asistentom anatómie na lekárskej fakulte.
Začal študovať medicínu na Harvard University a v roku 1922 získal diplom doktora medicíny. Následne pracoval v rôznych nemocniciach, v roku 1924 sa stal asistentom na Harvardovej univerzite a neskôr profesorom a vedúcim lekárom Nemocnice P. B. Brighama v Bostone. Po skončení štúdia medicíny sa plne venoval krvným chorobám.
Rovnako ako Minot úspešne ordinoval chorým s pernicióznou anémiou pečeňovú diétu, neskôr im aplikoval vnútrosvalové injekcie výťažku z pečene. Jeho práca bola základom úspešného vyriešenia liečby zhubnej anémie.
Rigorózna skúška

Rigorózna skúška je vysokoškolská skúška, ktorú môžu v zmysle § 53 ods. 9 zákona č. 131/2002 Z. z. vykonať len absolventi študijných programov, ktorí získali titul magister alebo obdobných študijných programov v zahraničí. Kandidáti sa môžu hlásiť na vyštudovaný alebo príbuzný odbor. Súčasťou skúšky je obhajoba rigoróznej práce.
Rigoróznou skúškou a obhajobou rigoróznej práce, ktorá je súčasťou rigoróznej skúšky, má uchádzač na základe samostatného štúdia preukázať, že má v študijnom odbore hlbšie vedomosti v jeho širšom základe a je spôsobilý samostatne si osvojovať nové poznatky vedy a praxe; naviac je schopný získané vedomosti aplikovať tvorivým spôsobom v praxi.
Po úspešnom vykonaní rigoróznej skúšky priznáva uchádzačom akademický titul:
Tituly „doktor všeobecného lekárstva“ (MUDr.), „doktor zubnej medicíny“ (MDDr.) a „doktor veterinárneho lekárstva“ (MVDr.) nie sú udeľované absolventom po rigoróznej skúške, ale v doktorskom študijnom programe, líšiaceho sa od magisterského programu napr. tým, že prvý a druhý stupeň štúdia sú spojené do jedného.
Čertova veža

Čertova veža (, , ) je markantná trojzubá elevácia v juhovýchodnom remene Kotlového štítu, medzi Lavínovou lávkou (Kotlovým štítom) a Sedielkom nad Kotlom (Zadným čertovým zubom) vo Vysokých Tatrách. Veža sa nachádza v Tatranskom národnom parku v národnej prírodnej rezervácii Velická dolina.
Názov.
Poľský názov je odvodený od Gerlachovského kotla, nad ktorým sa týči. Slovenský názov dlho nemala. V časti slovenskej horolezeckej literatúry sa spomína ako časť Čertovho chrbta, t.j. skupiny Čertovej veže s Čertovými zubmi i s Kvetnicovou vežou. V inej horolezeckej literatúre figuruje Čertova veža pod označením severozápadný Čertov chrbát a Čertove zuby juhovýchodný Čertov chrbát. Názvy pochádzajú evidentne od horolezcov. Názov Čertov pravdepodobne pochádza od hľadačov pokladov, ktorí verili, že poklady strážia nadprirodzené bytosti, okrem iných čerti.
Emma Drobná

Emma Drobná (* 24. marec 1994, Nové Mesto nad Váhom) je slovenská speváčka, dabingová herečka a víťazka štvrtej série speváckej súťaže "Česko Slovenská SuperStar." Svoj debutový album s názvom "You Should Know" vydala v roku 2017. Jej druhý album "Better Like This" vyšiel v roku 2020"."
Biografia.
Do svojich 17 rokov vyrastala v Novom Meste nad Váhom so svojou matkou, babičkou a sestrou. Potom sa rozhodla odísť na rok do Dánska, kde vyštudovala strednú školu s hlavným odborom "dizajn". Neskôr sa odsťahovala na dva roky do Londýna, kde sa živila prácou v bare. Počas svojho pobytu v Londýne si zahrala v klipe „Hlavolam“ českej kapely Chinaski. Do povedomia verejnosti sa dostala vďaka účasti a výhre v súťaži Česko Slovenská SuperStar (4. séria) v roku 2015. V roku 2016 účinkovala tiež v prvej rade slovenskej show "Tvoja tvár znie povedome." Ďalej potom v programoch "Galashow s latinou 2016", v "Hviezdna párty" a do svojho programu "Všechnopárty" si ju pozval aj Karel Šíp. V slovenskej televízii Markíza účinkovala v relácii "Dobre vedieť!" a na RTVS v relácii "Milujem Slovensko". V tom istom roku vydala svoj prvý Singel „Smile“, ktorý sa prebojoval aj do rádií. Na tomto videoklipe spolupracoval tím "Creative Music House". V júni 2017 vyšiel jej druhý singel „Words“, ktorý sa niekoľko týždňov držal na 1. mieste hranosti nielen na Slovensku ale aj v Česku. Videoklip zachytávajúci krásu Anglicka bol zverejnený 1. 9. 2017. Debutový album "You Should Know" vyšiel 3. novembra toho istého roku a dočkal sa pozitívnej odozvy publika.
Osobný život.
Na konci roka 2015 sa jej partnerom stal Štěpán Urban, ktorý v SuperStar skončil na 2. mieste. a ktorý ju pravidelne sprevádzal na koncertoch ako gitarista, vokalista a takisto prispel pri skladaní piesní na jej albume (napr. duet „What Have We Done“) Vzťah obaja potvrdili v roku 2016. 
V súčasnosti (2020) je jej partnerom Filip Šebo. 
Externé odkazy.
Prehľad umiestnených albumov v rebríčkoch ČNS IFPI:
Prehľad umiestnených skladieb v rebríčkoch ČNS IFPI:
Rodney Robert Porter

Rodney Robert Porter (* 8. október 1917, Newton-le-Willows, Spojené kráľovstvo – † 6. september 1985, Winchester) bol britský lekár a biochemik, nositeľ Nobelovej ceny.
Vyštudoval medicínu na univerzite v Liverpoole, titul Ph.D. získal roku 1948 na univerzite v Cambridge. V rokoch 19491960 pracoval v "National Institute for Medical Research" v Mill Hille. Potom sa stal profesorom na Imperial College London, konkrétne na "St. Mary 's Hospital Medical School", v roku 1967 potom prešiel na University of Oxford.
Roku 1972 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu (spolu s Geraldom Edelmanom), a to za práce o štruktúre protilátok.
Steve Buscemi

Steve Vincent Buscemi (sám vyslovuje [busemi], pôvodná talianska výslovnosť je [bušemi]) (* 13. december 1957, New York, New York, USA) je americký herec a režisér.
Životopis.
Narodil sa v newyorskom Brooklyne. 
Jeho otec John, pôvodom z Talianska, je veterán z Kórejskej vojny, a matka je pôvodom z Írska.
V roku 1976 zmaturoval na "Valley Stream Central High School". Po dvoch rokoch nastúpil na Berklee College of Music v Bostone, kde študoval vokálne vystupovanie. Po troch semestroch štúdium ukončil a hľadal uplatnenie v rôznych konkurzoch. V rokoch 1980 až 1984 pracoval ako hasič v New Yorku.
Na začiatku svojej kariéry vystupoval v experimentálnej divadelnej skupine "The Wooster Group". Jeho prvým celovečerným filmom bol "The Way It Is" (1985). Neskôr hral napríklad vo filmoch "Barton Fink" (1991), "Gauneri" (1992), "" (1994) a "Big Lebowski" (1998).
Od roku 1987 je ženatý s choreografkou a filmárkou Jo Andres. Majú jedného syna (* 1991).
Damokritos zo Sikyónu

Damokritos alebo Démokritos () bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.
Sochár Damokritos pochádzal zo Sikyónu. Činný bol v polovici 4. storočia pred Kr. Staroveký cestovateľ Pausanias uvádza, že bol autorom sochy Hippa z Élidy, olympijského víťaza v boxe dorastencov v roku 380 pred Kr., ktorú videl v Olympii: "„... élidského Hippa, víťaza nad chlapcami v pästnom zápase, zhotovil sikyónsky Damokritos, ktorý bol piatym učeníkom atického Kritia, u samotného Kritia sa vyučil Ptolichos z Korkyry, Ptolichovým žiakom bol Amfión, Pisón z Kalaureie sa vyučil u Amfiona, a u Pisóna potom Damokritos.“"
Damokritos je podľa väčšiny znalcov antického umenia totožný so sochárom Démokritom, uvedeným gréckym historikom Diogenom Laertiom a rímskym spisovateľom Plíniom. Diogenes Laertios v životopisnom diele o osobnostiach filozofie zaznamenal, že sa o ňom ako o sochárovi zmienil grécky spisovateľ Antigonos z Karystosu. Plínius vo svojej prírodopisnej encyklopédii "Naturalis historia" uvádza, že bol autorom sôch filozofov.
Menom "Démokrita" je signovaný podstavec objavený v Ríme (Villa Mattei?), ktorý bol základňou sochy neznámej postavy (Lysis z Milétu). Aj keď ho podľa typu písma datujú do cisárskej éry, nemecký archeológ Heinrich Brunn správne rozpoznal, že tu ide o rímsku kópiu gréckeho originálu z Atén (iónska forma názvu). Podstavec bol spolu s ďalšími štyrmi nesprávne považovaný za súčasť pohrebného pomníka, vytvoreného zo skupiny piatich sôch, kópií originálov zo 4. storočia pred Kr. Do tohto obdobia je datovaný aj ďalší podstavec (z nezachovaného diela) signovaný menom "Damokritos", nájdený v archeologickej lokalite boiótskeho mesta Thespiai. Je teda možné, že tu ide o toho istého umelca.
Basketbal na Stredoamerických hrách 2006

Basketbal na Stredoamerických hrách 2006 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Stredoamerických hier 2006. Konal sa v Panama City, v Paname v dňoch od 7.11. marca 2006, za účasti 4 mužských a iba 3 ženských tímov. Pôvodne sa ženského turnaja mala zúčastniť aj Kostarika. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1973, teda od začiatku konania hier, riadi ho Stredoamerická basketbalová konfederácia (COCABA) a toto bolo jeho 8. vydanie. Zápasy sa hrali v aréne "Gimnasio Isabel Herrera Obaldia". V mužskej kategórii získala titul , ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad obhajcom prvenstva z . V kategórii žien po finálovej výhre nad zvíťazila . 
Stredoamerické hry 2006 síce organizovala Managua, hlavné mesto Nikaraguy, ale viacero súťaží sa uskutočnilo aj v ďalších 3 stredoamerických štátoch. V Paname sa okrem basketbalového turnaja uskutočnili aj softbalový turnaj a súťaže v plávaní, šerme a zápasení.
Jaroslav Ivor

Gen. prof. JUDr. Jaroslav Ivor, DrSc. (* 12. október 1952, Čadca) je slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg a bývalý generálny riaditeľ Sekcie vyšetrovania a kriminalisticko-expertíznych činností Policajného zboru. Do roku 2016 pôsobil ako dekan na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy.
Životopis.
Narodil sa v Čadci, kde aj absolvoval základné a stredoškolské vzdelanie. V rokoch 1971 až 1976 študoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1977 absolvoval úspešne rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). V roku 1977 začal pracovať ako policajný vyšetrovateľ. Počas svojho pôsobenia v rámci polície pôsobil postupne na rôznych pozíciách. Na konci 80. rokov 20. storočia sa stal riaditeľom Úradu vyšetrovania. V roku 1988 získal titul kandidát vied (CSc.). Od roku 1989 pôsobil externe na katedre trestného práva a kriminalistiky Právnickej fakulty Univerzity Komenského. V roku 1994 ho prezident Michal Kováč povýšil do hodnosti generála. Od roku 1995 pôsobil ako vedúci katedry trestného práva na Akadémii Policajného zboru v Bratislave. V tomto období habilitoval na docenta v odbore trestné právo. Na pozícii vedúceho katedry zotrval až do roku 1998 (na policajnej akadémii však pôsobil až do roku 2007). V roku 1998 sa stal generálnym riaditeľom Sekcie vyšetrovania a kriminalisticko-expertíznych činností.
V roku 2001 ho z tejto funkcie bez udania dôvodu odvolal minister vnútra Ivan Šimko. V roku 2004 bol v rámci svojho pôsobenia na Akadémii Policajného zboru v Bratislave vymenovaný prezidentom Rudolfom Schusterom za profesora. Následne v rovnakom roku začal pôsobiť na Paneurópskej vysokej škole (vtedy pod názvom Bratislavská vysoká škola práva), kde bol zároveň garantom štúdia. 1. mája 2007 sa stal dekanom Fakulty práva Paneurópskej vysokej školy. V roku 2011 získal titul doktor vied (DrSc.).
Na začiatku školského roka 2016/17 skončil vo funkcii dekana Fakulty práva Paneurópskej vysokej školy.
Dunaj (folklórny súbor)

Folklórny súbor Dunaj bol založený v roku 1959 v Komárne. Pôvodne to bol vojenský súbor a fungoval pri vojenskej posádke. Zameriaval sa na hudbu, spev a tance z regiónov celého Slovenska. Počas svojho pôsobenia súbor prešiel rôznymi etapami. Zakladajúcim vedúcim bol Jozef Mitúch. V roku 1965 sa rozpadol, ale po roku 1969 bol znovu obnovený. Odvtedy spadá súbor pod vedenie pána Ľudovíta Gallovicha, ktorý je okrem hlavného vedúceho aj choreografom súboru.
Súbor patril pod vojenskú pohraničnú stráž. Tanečníci (vojaci základnej služby) pochádzali zo všetkých kútov Slovenska. To bol dôvod prečo súbor nečerpal z regiónu Komárna, ale prezentoval tance ako: Terchová, Goral, Verbunk, Šariš, Treščák, Myjava, Detva, Trenčín. Súbor vytváral aj scénické tance, ako napríklad „Námorník“, či „Cigáň“. Vojaci komárňanskej posádky boli vďaka rieke Dunaj (strážili hraničný prechod ktorý prechádza stredom rieky) označovaný ako námorníci.
Zrušením posádky v Komárne (1990) súbor utrpel a hrozil mu rozpad. Študenti gymnázia Ľudovíta Jaroslava Šuleka v roku 1993 významnou mierou ovplyvnili chod súboru a začala jeho nová éra. Tanečníci boli prevažne z gymnázia Ľ. J. Šuleka. Pre stredoškolákov bol súbor významným vstupom do sveta folklóru a vďaka súboru sa im otvorili brány do vysokoškolských súborov najmä v Bratislave a v Nitre.
V roku 2006 bol folklórny súbor významnou mierou posilnený príchodom študentov z Dramatického krúžku tkz. Dramaťáku. Táto spolupráca bola ukončená v roku 2012 založením Folklórom inšpirovaného súboru Slovenskí rebeli z Komárna.
Súbor nacvičoval pôvodne v Dome odborov Komárno (neskôr Dom Matice slovenskej), neskôr prešiel pod Mestské kultúrne stredisko v Komárne kde nacvičuje dodnes.
Blatné (rozlišovacia stránka)

Blatné môže byť:
Ján Lazar

Prof. JUDr. Ján Lazar, DrSc. (* 28. august 1934, Jakubov) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na civilné právo, predovšetkým občianske právo.
Životopis.
Narodil sa v obci Jakubov, ktorá sa nachádza v okrese Malacky. V roku 1953 absolvoval osemročné gymnázium v Malackách. Následne v roku 1958 úspešne absolvoval štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Patril k žiakom významného profesora Štefana Lubyho. Na tejto fakulte pokračoval bezprostredne po štúdiu v pozícii asistenta na Katedre teórie a dejín štátu a práva. Po dvoch rokoch sa presunul na Katedru občianskeho práva. Tu získal titul kandidát vied (CSc.). V roku 1961 sa stal sudcom Okresného súdu Bratislava – mesto pre civilné veci. O rok neskôr absolvoval študijný pobyt na Viedenskej univerzite u významného rakúskeho profesora Fritza Schwinda. V roku 1967 sa stal docentom. V roku 1977 absolvoval vedeckovýskumný pobyt na Humboldtovej univerzite v Berlíne. Vďaka vedeckým výsledkom tohto pobytu získal titul doktor vied (DrSc.). Za profesora občianskeho práva bol vymenovaný v roku 1979.
Jeho práce vyšli nie len v slovenskom, ale i v nemeckom a ruskom jazyku. Bol členom občianskoprávnej sekcie Ministerstva spravodlivosti SR, kde pôsobil aj ako predseda. Taktiež bol členom Legislatívnej rady vlády SR. Dlhé roky sa venoval téme rekodifikácie súkromnoprávnych kódexov tak v rámci Československa, ako aj následne Slovenska. Bol dokonca predsedom komisie, ktorá sa touto problematikou zaberala. Patrí k zakladateľom Nadácie Štefana Lubyho, kde 10 rokov pôsobil ako predseda správnej rady. V súčasnosti pôsobí ako externý člen Katedry občianskeho a obchodného práva Právnickej fakulty Trnavskej univerzity.
Marek Števček

Prof. JUDr. Marek Števček, DrSc. (* 20. február 1976, Bratislava) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na civilné právo procesné a občianske právo na Slovensku.
Od 1. februára 2019 zastáva post rektora Univerzity Komenského v Bratislave.
Životopis.
Narodil sa v Bratislave. V roku 1999 úspešne absolvoval štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Následne začal na tejto fakulte pôsobiť na Katedre občianskeho práva. O rok neskôr zložil rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Od roku 2001 pôsobil na Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V roku 2002 sa stal advokátom. V roku 2006 získal titul PhD. Následne v roku 2008 bol menovaný za sudcu, pričom pôsobil ako sudca Okresného súdu Bratislava I. Tejto funkcie sa sám vzdal 31. mája 2011. V roku 2012 habilitoval počas svojho pôsobenia na Paneurópskej vysokej škole na docenta. V tomto roku začal pracovať na Ministerstve spravodlivosti SR ako generálny riaditeľ Sekcie civilného práva. V roku 2017 ho prezident Andrej Kiska vymenoval za profesora v odbore občianske právo. V súčasnosti pôsobí na Katedre občianskeho práva Univerzity Komenského. Súčasne zastáva od roku 2017 funkciu prorektora pre legislatívu Univerzity Komenského v Bratislave.
Patril medzi členov Rekodifikačnej komisie pre nové civilné procesné právo. V období rokov 2012 až 2015 bol jej predsedom. V roku 2015 sa stal predsedom Komisie pre rekodifikáciu súkromného práva. Jej úlohou je pripraviť nový Občiansky zákonník. Spolupodieľa sa aj na príprave Encyclopaedie Beliana. Patrí medzi členov vzdelávacej komisie Slovenskej advokátskej komory.
Katarína Cséfalvayová

Ing. Katarína Cséfalvayová, PhD. (* 19. apríl 1985) je slovenská vysokoškolská pedagogička, politička a bývalá poslankyňa Národnej rady SR.
Práca v akademickom prostredí.
Na Katedre medzinárodných ekonomických vzťahov a hospodárskej diplomacie Fakulty medzinárodných vzťahov Ekonomickej univerzity pôsobí ako odborná asistentka. Vo veku 27 rokov sa stala prodekankou fakulty. Vo svojom výskume sa zaoberá environmentálnou diplomaciou. Skúma tiež socioekonomický dopad globálneho otepľovania.
Politické pôsobenie.
Spolu s Radoslavom Procházkom a Katarínou Macháčkovou, primátorkou Prievidze bola súčasťou prípravného výboru strany #SIEŤ. Ponuka na spoluprácu pri založení strany prišla od Radoslava Procházku. Koncom augusta 2014 bola zvolená za podpredsedníčku strany.
Vo voľbách do NR SR v marci 2016 kandidovala na 5. mieste kandidátky #SIETe, ziskom 6 650 preferenčných hlasov získala 6. miesto a poslanecký mandát.
Po odchode Radoslava Procházku sa o nej hovorilo ako o možnej nástupkyni na čele #SIETe, lídrom sa stal Eduard Adamčík. V auguste 2016 spolu s Andrejom Hrnčiarom, Eduardom Adamčíkom, Martinom Fedorom a Igorom Janckulíkom vystúpila zo Siete a požiadala o prijatie do poslaneckého klubu strany MOST – HÍD. V októbri 2016 sa priznala k nezrušeniu konateľstva a od Výboru pre nezlučiteľnosť funkcií dostala pokutu 5 tisíc eur.
V parlamente je členkou poslaneckého klubu MOST – HÍD, podpredsedníčkou Výboru NR SR pre európske záležitosti a členkou Výboru NR SR pre vzdelávanie, vedu, mládež a šport. 23. marca 2018 bola zvolená predsedníčkou zahraničného výboru. V máji 2018 sa stala členkou strany MOST – HÍD. V septembri 2019 zo strany MOST – HÍD na vlastnú žiadosť odišla. 
Podľa svojich slov inklinuje „"skôr k tým konzervatívnym, ako k liberálnym hodnotám"“ a názorovo má blízko k modernému kresťanstvu a skôr pravo od stredu než vľavo.
Andrej Čambál

Páter Andrej Čambál SJ, (* 15. december 1867, Abrahám – † 12. apríl 1934, Trnava) bol slovenský katolícky kňaz, rehoľník – jezuita, ľudový misionár, spisovateľ, autor pašiových hier a šíriteľ úcty k Božskému Srdcu Ježišovmu a k Panne Márii.
Životopis.
Narodil sa v roľníckej rodine ako tretí z piatich súrodencov. Dvaja súrodenci zomreli v útlom veku, sestra Helena zomrela ako mladá rehoľníčka a najmladší brat Jozef sa oženil. Študoval na gymnáziu v Trnave a potom od roku 1886 teológiu v Ostrihome, kde bol 27. júna 1892 vysvätený za kňaza. Stal sa kaplánom v Modre, kde súčasne vyučoval náboženstvo na tamojšej Meštianskej škole a Učiteľskom ústave.
18. októbra 1892 v Trnave vstúpil pod vedením pátra Aloisa Henniga, zakladateľa zboru "Cantica Sacra Tyrnaviae" do Spoločnosti Ježišovej (jezuiti). V Trnave prešiel dvojročnou skúšobnou dobou (noviciát). Potom pôsobil dva roky ako predstavený jezuitského konviktu v Kaloči (terajšie Maďarsko). V rokoch 1897– 1898 si prehlboval filozofiu v Bratislave. Potom tri roky učil matematiku a fyziku na arcibiskupskom gymnáziu v Trnave. Vynikal hlavne v matematike. Za dva roky získal učiteľský diplom. Od roku 1899 bol prézesom (duchovným správcom) Mariánskych kongregácií. Prvou bola kongregácia študentov gymnázia. Okrem toho bol v tomto čase superiorom jezuitských školastikov. V rokoch 1904 – 1905 bol na štúdiách teológie v Innsbrucku. V roku 1906 dokončil tretí rok skúšobnej doby v Trnave. Tzv. tretiu probáciu (gradus) zložil 2. februára 1907 v Trnave.
Z tohto obdobia sú známe 8-dňové misie pri príležitosti výročia slzenia milostivého obrazu Panny Márie trnavskej, kde bol spolu s pátrami Silvestrom, Riesom a Ottom (z Viedne) kazateľom. Taktiež v tomto období začína pôsobiť ako redaktor časopisu "Posol" a venovať sa misijnej činnosti. Od roku 1910 pôsobí ako kazateľ a v roku 1911 je mu zverená zodpovednosť za slovenskú pastoráciu v Trnave. Počas prvej svetovej vojny mu bola zverená pastorácia v nemocnici, do ktorej privážali zranených z bojísk. Od roku 1917 bol osvedčeným moderátorom kňazských rekolekcií a vyznačoval sa aj ako vynikajúci exercitátor pre kňazov. Po roku 1918 vyučoval na arcibiskupskom gymnáziu v Trnave. V rokoch 1919 – 1927 vykonával spolu s ďalšími tromi spolubratmi misie na Orave a Liptove. V rokoch 1922 – 1926 pôsobil v Ružomberku. V roku 1927 sa vrátil znovu do Trnavy. Bol hlavným organizátorom procesie na sviatok Božského Srdca Ježišovho a bol veľkým šíriteľom úcty k Božskému Srdcu Ježišovmu. Taktiež bol veľkým ctiteľom Panny Márie.
Zomrel 12. apríla 1934 v Trnave na tuberkulózu hrdla. Ako uvádza dobová tlač, na jeho pohrebe 15. apríla sa zúčastnilo asi 15 000 ľudí. Pochovaný bol v Trnave, pôvodne na starom cintoríne pri Kalvárii a po zrušení tohto cintorína boli jeho ostatky prenesené v roku 1978 do spoločného hrobu jezuitov na cintorín na Kamennej ceste.
Helena Barancová

Prof. JUDr. Helena Barancová, DrSc. (* 15. marec 1949, Lenartov) je slovenská právnička a vysokoškolská pedagogička. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na pracovné právo na Slovensku.
Životopis.
Narodila sa v obci Lenartov v okrese Bardejov. Je absolventkou Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Tu po ukončení štúdia začala aj pôsobiť, no vzhľadom na to, že nebola členkou Komunistickej strany, bol jej profesný rast obmedzený a svoju činnosť na vysokej škole musela prerušiť. V roku 1991 sa stala vedúcou Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Na tomto poste zotrvala do roku 1999. V roku 1991 habilitovala na docentku v odbore pracovné právo. V rovnakom odbore získala v roku 1995 najvyššiu vedeckú hodnosť doktor vied (DrSc.). Prezident Michal Kováč ju v júni 1997 vymenoval za profesorku. Celkovo pôsobila na Právnickej fakulte Univerzity Komenského skoro 25 rokov. Na konci 90. rokov 20. storočia sa spolupodieľala na založení Právnickej fakulty Trnavskej univerzity. Tu sa stala garantom študijného odboru pracovné právo a vedúcou Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia. Následne sa v roku 2004 stala prodekankou a 1. februára 2007 dekankou na Právnickej fakulte v Trnave. V priebehu roka 2010 ju na tomto poste na približne rok a pol vystriedal profesor Marek Šmid. V novembri 2011 sa stala znova dekankou na rovnakej fakulte. V tejto funkcii zotrvala do konca októbra 2015. Na fakulte stále pôsobí, naďalej ako vedúca Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia a súčasne ako členka vedeckej rady fakulty. Je matkou 2 synov a 2 dcér.
Podieľala sa na založení Slovenskej Spoločnosti pre pracovné právo a právo sociálneho zabezpečenia. V minulosti bola tiež členkou Akreditačnej komisie pre vysoké školy. Ministerstvu práce, sociálnych vecí a rodiny radí pri nových legislatívnych zámeroch, pričom patrí tiež k členom tzv. Kolégia ministra práce. Nikdy však nebola členkou žiadnej politickej strany. Je tiež členkou Rekodifikačnej komisie Ministerstva spravodlivosti, ktorá sa zaoberá prípravou nového Občianskeho zákonníka. Taktiež je členkou správnej rady Nadácie Štefana Lubyho.
2.januára.2020 jej za mimoriadne zásluhy o rozvoj právnej vedy, prezidentka SR udelila Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.
Mendelova univerzita v Brne

Mendelova univerzita v Brne (, ) je verejná vysoká škola v Česku. Sučasným rektorom je prof. Dr. Ing. Jan Mareš.
Dejiny.
Predchodkyňou školy bola Vysoká škola zemědělská v Brně, založená 24. júla 1919. V roku 1995 získala meno Mendelova zemědělská a lesnická univerzita v Brně a od roku 2010 názov Mendelova univerzita v Brně. Zo začiatku mala VŠZ dva odbory: hospodársky a lesnícky. Lesnícky obor bol prvý rok umiestnený na České vysoké učení technické v Praze. Začiatkom 20. rokov boli snahy preložiť školu na Slovensko. Počas nacistickej okupácie sa výuka nekonala, neskôr prebiehal len praktický výskum. Po roku 1948 neprešlo politickými previerkami 27,7% študentov. V roku 1950 boli založené Zemědělská fakulta a Lesnická fakulta, nasledujúci rok bol založený prvý zo školských majetkov. Vysoká škola veterinární v Brně bola v roku 1952 zrušená a pripojená ako fakulta k VŠZ. Vysoká škola stevitelská v Brně na niekoľko rokov prebrala Lesnícku fakultu. V roku 1959 vznikla Provozně ekonomická fakulta. V roku 1969 bola opäť odčlenená Veterinárna fakulta z ktorej opäť vznikla Vysoká škola veterinární v Brně. Zahradnická fakulta so sídlom v Lednici bola založená v roku 1985. Ako najnovšia bola založená Fakulta regionálního rozvoje a mezinárodních studií v roku 2008.
Fakulty.
Univerzita má týchto päť fakúlt:
Štúdium.
V roku 2016 na škole študovalo celkom 9 199 študentov, z toho 6 121 v bakalárskom, 2 645 v nadväzujúcom magisterskom a 433 v doktorskom stupni. Škola ponúkala 74 študijných programov.
Ján Cirák

Prof. JUDr. Ján Cirák, CSc. (* 15. október 1958, Zlaté Moravce) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Zameriava sa na občianske právo.
Životopis.
Narodil sa v Zlatých Moravciach. V roku 1981 úspešne dokončil štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V tom istom roku zložil rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Bezprostredne po skončení štúdia začal na tejto fakulte aj pôsobiť a venoval sa občianskemu právu hmotnému. V roku 1992 získal titul Kandidát vied (CSc.) v odbore občianske právo. V roku 1997 začal vyučovať taktiež na Právnickej fakulte Univerzity Mateja Bela, kde pôsobí až do súčasnosti. V odbore občianske právo habilitoval v roku 1999 na docenta. V rokoch 2003 až 2006 pôsobil ako tzv. mimoriadny profesor na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. V roku 2007 ukončil svoje pôsobenie na Právnickej fakulte Univerzity Komenského a v nasledujúcom roku začal vyučovať na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy. Tu sa podobne ako na Právnickej fakulte Univerzity Mateja Bela zaoberal viacerými právnymi odvetviami. Teda okrem občianskeho práva aj rodinným právom, európskym súkromným právom, právom duševného vlastníctva a zmenkovým právom . 26. novembra 2013 ho prezident Ivan Gašparovič vymenoval za profesora v odbore občianske právo.
Bol členom Rekodifikačnej komisie Ministerstva spravodlivosti pre nový Občiansky súdny poriadok. Taktiež patrí k členom Komisie pre rekodifikáciu súkromného práva, ktorá pripravuje nový Občiansky zákonník. Profesor Cirák je súčasne zapísaný v zozname advokátov Slovenskej advokátskej komory.
Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen

Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen (* 1622, Gelnhausen, Hessensko† 17. august 1676, Renchen, Bádensko-Württembersko) bol nemecký barokový prozaik, známy svojimi dielami, ktoré sa radia medzi tzv. simpliciády.
Biografia.
Grimmelshausen sa narodil v hessenskej dedine Gelnhausen do rodiny remeselníka. Ako malý chlapec bol unesený vojakmi a zažil s nimi hrôzy tridsaťročnej vojny. V rokoch 1636 až 1640 žil v lokalitách Soest a Lippstadt ako vojak a zúčastnil sa bojov tridsaťročnej vojny. Hoci nemal vyššie vzdelanie, stal sa vojenským pisárom. V júli roku 1649 v lokalite Vilshofen v Hornom Falcku vystúpil z vojenskej služby. Zrejme v tejto dobe konvertoval ku katolicizmu, pretože jeho sobáš, uzatvorený 30. augusta 1649 v Offenburgu, sa uskutočnil podľa katolíckeho obradu. Jeho manželkou bola dcéra seržanta pluku Catharina Henninger.
Po svadbe žili manželia v lokalite Gaisbach (dnes súčasť mestečka Oberkirch v Bádensku-Württembersku). Grimmelshausen bol od 1649 do 1661 správcom hradu („Schaffner“), ktorý patril grófom zo Schauenburgu (v pluku jedného z nich slúžil počas tridsaťročnej vojny). V Gaisbachu si Grimmelshausen na niekoľko rokov prenajal aj hostinec „U striebornej hviezdy“. V roku 1667 sa stal starostom („Schultheiss“) v Renchene, ktorý patril štrasburgskému biskupovi. V čase pobytu v Renchene sa venoval najmä literárnej tvorbe. V Renchene aj zomrel 17. augusta 1676.
Literárna činnosť.
Grimmelshausen je autorom viacerých pikareskných próz, tzv. simpliciád. Väčšinou v nich vystupujú túlajúci sa mladíci, často nevzdelaní a naivní, ktorí zažívajú rôzne dobrodružstvá a dramatické životné zvraty. Najvýznamnejším dielom tohto žánru je Grimmelshausenov dobrodružný román "Der abenteuerliche Simplicissimus Teutsch" (publikovaný v roku 1669, rozšírený v roku 1671). V príbehu malého chlapca, ktorý je na začiatku románu unesený vojakmi, ktorí zničili jeho rodnú dedinu, čiastočne využil vlastné zážitky. Román však nie je autorovou autobiografiou, väčšinu opísaných príbehov Grimmelshausen počul alebo čítal v dielach iných autorov. Dielo je však dobrým prameňom, zachycujúcim atmosféru tridsaťročnej vojny.