Bočková strecha

Bočková strecha () je drevená strešná konštrukcia ruskej architektúry. Ide o vypuklý tvar polvalca so zvýšenou alebo špicatou hornou časťou, ktorá pripomína tvar kokošníka. Výraznejšie sa používala v drevenej sakrálnej, ale aj v svetskej architektúre hlavne od 17. do 18. storočia na území dnešného Ruska. Kríženie dvoch bočiek tvorí tzv. krížovú bočku.
Opis.
Dodnes je ťažké určiť z čoho presne vychádza tvar bočkovej strechy. Podľa niektorých odborníkov zaoblený tvar bočky je odvodený zo zaobleného odkvapu strechy na byzantských či rusko-byzantských chrámoch z 11. storočia. Niektorí historici tvrdia, že štruktúra bočkovej strechy vychádza zo zakomary. Podľa iných odborníkov však existuje určitá analógia medzi bočkou a kubickou strechou (кубоватое покрытие"kubovatoje pokrytije)." Pôvodne išlo o trojuholníkový tvar strechy zrubovej stavby. S rozvojom drevenej architektúry sa bočka postupne formovala na tvar polvalca a steny boli vtlačené dovnútra. Stavitelia pracovali s rôznymi dĺžkami a tvarmi, z ktorých najbežnejšia pripomínala baňatý tvar. Dochádzalo aj k zložitým kríženiam bočkových striech, ktoré tvorili tzv. krížovú bočku. 
Bočková strecha sa obyčajne umiestňovala nad nartex alebo svätyňu chrámu. Príležitostne slúžila ako základňa pre stredové vežičky s nasadenou cibuľovitou prilbicou, kde plnia funkciu podpery tambura vežičky. Ide o bohato stupňovito profilovaných, nad sebou radených, dozadu ustupujúcich, poprípade zmenšujúcich sa štítov vypuklého tvaru polvalca so zvýšenou alebo špicatou hornou časťou, ktorá pripomína tvar kokošníka. Forma bohato stupňovitého polvalca so zvýšenou alebo špicatou hornou časťou si získala veľkú obľubu v sakrálnej a svetskej architektúre či v dekoratívnom umení.
Použitie bočky sa objavuje v drevenej ruskej architektúre, najmä v severných oblastiach dnešného Ruska, kde chrámy plnili okrem náboženských potrieb aj rolu spoločenského centra okolitého okolia. Nedostatok písomných prameňov a zachovalých drevených chrámov do 15. storočia vytvára nekonzistentný obraz o vývoji a použití bočky. Naopak v južných oblastiach dnešnej Ukrajiny, Bieloruska a Ruska sa medzi 13. a 15. storočím rozširuje vplyv byzantského umenia. Začína sa s výstavbou kamenných chrámov. Prvýkrát sa objavuje na dochovanom Sobore presvätej Bohorodičky z roku 1522 v Kostrome.
Bočka si získala obľubu hlavne v ruskej drevenej architektúre a palácovej architektúre od 17.18. storočia, za vlády Petra I. Veľkého a Kataríny II. Veľkej, napríklad drevený palác cára Alexeja Michajloviča Romanova alebo kamenné brány z 2. polovice 17. storočia v Kolomenskoje. Dochádza k rozvoju technológii a foriem v drevenej ruskej architektúre, ale aj masívnej výstavbe vidieckych drevených chrámov, napríklad Chrám Zjavenia Pána pri rieke Onega neďaleko Plesecku z roku 1719. Štruktúru bočkovej strechy využíva napríklad Chrám premenenia Pána (Spassko-preobraženskij sobor, nazývaný aj Letný chrám, medzi rokmi 1713 – 1714) či Chrám ochrany presvätej Bohorodičky (Pokrovskij sobor, nazývaný aj Zimný chrám, okolo roku 1649) na ostrove Kiži. Menej často sa bočka využívala na kamenných stavbách, ako napríklad Chrám Zvestovania Panny Márie v Mytišči zo 17. storočia.
Na začiatku 19. storočia nastal útlm vo využívaní bočky s určitým odklonom tradičnej ruskej strešnej konštrukcii a rozsiahlym prechodom na krovovú konštrukciu strechy. Na konci 19. storočia alebo na začiatku 20. storočia došlo k znovu oživeniu použitia ako charakteristický prvok novoruského štýlu. Predstaviteľom z tohto obdobia je napríklad Chrám nerukotvorného obrazu Spasiteľa z rokov 18811883 a Chrám svätého Mikuláša z roku 1916 v Moskve