burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Stari Ras

Stari Ras (srb. "Стари Рас", predtým známy pod názvom Ras, bez prídavného mena Stari) bolo hlavné mesto stredovekého srbského štátu Raška. Nachádzalo sa v centrálnej časti štátu. 
Bol založený na prelome 9. a 10. storočia, v 13. storočí tu už však žiadni obyvatelia nežili. Vďaka svojej výhodnej strategickej polohe v blízkosti priesmyku, ktorým preteká rieka Raška, sa stal významnou križovatkou ciest medzi Jadranským morom, kniežatstvom Zeta, Bosnou a Kosovom. 
V súčasnosti sa tu nachádzajú impozantné zrúcaniny a pozostatky stredovekej pevnosti, kostolov, kláštorov a ďalších stavieb. Od roku 1979 je zapísaný na zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO spoločne s kláštorom Sopoćani.
Marián Andrej Pacák

Vladyka Marián Andrej Pacák, CSsR (* 24. apríl 1973, Levoča, Slovensko) je hierarcha Slovenskej gréckokatolíckej cirkvi sui iuris, ktorý bol od 5. júla 2018 do 20. októbra 2020 eparchiálnym biskupom Eparchie svätých Cyrila a Metoda pre Slovákov byzantského obradu v Toronte v Kanade.
Život.
Marián Andrej Pacák sa narodil v Levoči ako jeden z dvanástich detí, z ktorých sa aj ďalší dvaja bratia stali kňazmi. Po maturite vstúpil 16. augusta 1991 do rádu Kongregácie Najsvätejšieho Vykupiteľa, čiže redemptoristom. Večné sľuby zložil 16. augusta 1997. Kňažskú vysviacku z rúk vladyku Milana Chautura prijal 12. júla 1998 po ukončení štúdií filozofie a teológie v Tuchówe a Krakove (obe v Poľsku).
Po vysviacke slúžil ako kňaz vo farnosti v Stará Ľubovňa a Michalovce. V rokoch 2001 až 2004 bola jeho pastorácia prerušená pre štúdia v Ríme, kde získal licenciát z morálnej teológie. Od roku 2016 slúžil duchovný správca kaplnky v Monastieri Presvätej Trojice sestier redemptoristiek vo Vranove nad Topľou – Lomnici.
Na sviatok sv. Cyrila a Metoda - 5. júla 2018 bol o. Pacák menovaný za eparchiálneho biskupa Torontskej slovenskej gréckokatolíckej eparchie pápežom Františkom. Po prijatí biskupskej vysviacky sa stal členom Rady hierarchov Prešovskej metropolitnej cirkvi. Biskupskú chirotóniu prijal v nedeľu 2. septembra 2018 v Bazilike Zostúpenia Svätého Ducha v Michalovciach, intronizácia sa uskutočnila 15. septembra 2018 v Toronte.
24. septembra 2018 sa po prvý raz zúčastnil zasadnutia Rady hierarchov.
Po dvoch rokoch služby eparchiálneho biskupa pre Slovákov v Toronte, sa rozhodol ukončiť svoje pôsobenie ako eparchiálny biskup pričom neuviedol bližšie dôvody svojho osobného rozhodnutia. Svatý otec pápež František prijal jeho rezignáciu na tento post a za jeho nástupcu, ako apoštolského administrátora vymenoval passaického eparchu Kurta Richarda Burnetta.
Rudolf Macúch

Rudolf Macúch (* 16. október 1919, Dolné Bzince† 24. júl 1993, Berlín, Nemecko) bol slovenský orientalista, semitológ, filológ, polyglot (ovládal 45 jazykov), univerzitný profesor a evanjelický kňaz.
Životopis.
Pochádzal z rodiny murára. Do roku 1931 bol žiakom ľudovej školy v jeho obci. V rokoch 1931-1939 študent gymnázia v Novom Meste nad Váhom. Pokračoval štúdiom teológie na evanjelickej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (1939-1943), v roku 1944 bol vysvätený za kňaza. Počas rokov 1943-1945 evanjelický kaplán v Betliari, Uhrovci, Trenčíne a Krajnom. Od roku 1945 do 1957 pôsobil ako odborný asistent u profesora Jána Bakoša na FF UK, v rokoch 1945-1947 absolvoval študijný pobyt v Paríži kde študoval arabčinu a pripravoval doktorskú dizertáciu. Titul PhDr. získal v roku 1948 za prácu „Slovanské mená a výrazy v arabskej geografii“. Preložil do slovenčiny Korán, preklad však zostal v rukopise.
V roku 1949 odišiel do Iránu, najprv učil francúzštinu a latinčinu na americkej misijnej škole, od roku 1954 profesor na Teheránskej univerzite. V roku 1952 sa stal iránskym štátnym občanom. V rokoch 1955-1958 absolvoval pracovný pobyt v Oxforde. Od roku 1963 pôsobil ako vedúci Institut für Semitistik und Arabistik pri Freie Universität Berlin až do odchodu na dôchodok v roku 1988.
Sprvu sa venoval arabistike, počas pobytu v Iráne riešil problematiku Mandejcov. Po príchode do Berlína začal študovať ďalšie semitské jazyky: samaritánsku hebrejčinu a samaritánsku aramejčinu a pre samaritanistiku vytvoril špeciálne pracovisko. Posledná oblasť, ktorej sa venoval, bol novosýrsky jazyk a literatúra (napr. jeho prostredníctvom sa západní učenci zoznámili s dejinami sýrskej literatúry od patriarchu Sýrskej antiochijskej ortodoxnej cirkvi).
Cmentarz Zasłużonych na Pęksowym Brzyzku

Cmentarz Zasłużonych na Pęksowym Brzyzku v Zakopanom (Cintorín zaslúžilých na Pęksowom Brzyzku) nazývaný tiež Starý cintorín je prvý mestský cintorín na ulici Kościeliska, vybudovaný okolo roku 1850. Od 20 tych rokov 20. storočia na cintoríne sú pochovávaní, okrem tých, ktorí tu už mali rodinné hrobky, výnimoční ľudia, osobnosti spoločenského, kultúrneho života, vynikajúci horolezci, horskí vodcovia, umelci, ktorí preslávili tento kraj, Tatry, Podhalie a mesto Zakopané.
Názov.
Cintorín pomenovali po darcovi pozemku Janovi Penksovy. V goralskom dialekte „brzyz” („brzyzek”) znamená breh nad potokom.
História.
Pęksowy Brzyzek je zvláštnym miestom v dejinách Zakopaného. Je miestom odpočinku tých, ktorí tvorili históriu mesta ako bol Tytus Chałubiński i tých, ktorí vytvárali legendy, ako bol Jan Krzeptowski–Sabała, či úspešný lyžiar skokan a tatranský kuriér Stanisław Marusarz.
Cintorín založil v roku 1848 prvý zakopanský farár Józef Stolarczyk a bránu navrhol výtvarník a publicista Stanisław Witkiewicz. 
Na Pęksowom Brzyzku na ploche približne dlhej a širokej je okolo 500 hrobov, medzi nimi 250 hrobov významných osobností zakopanského života. Cintorín je ohradený kamenným múrom. Takmer všetky náhrobky sú unikátnymi dielami. Sú vytvorené z dreva, kovu alebo kameňa s vysokohorskou tematikou, podhalianskými motívmi, možno tu vidieť originálne goralské kríže i náhrobky s motívmi maľovanými na skle. Mnohé sa zrodili v dielni Władysława Hasiora (keď učil na Umeleckej škole v Zakopanom). 
Pri vchode, na pravej strane, sa nachádza symbolický hrob Stanisława Ignacy Witkiewicza, poľského spisovateľa, maliara, filozofa, dramaturga a fotografa. O trochu ďalej je pochovaný Stanisław Marusarz a jeho manželka. Naproti, na druhej strane aleje je hrob Kazimierza Przerwy-Tetmajera a Tytusa Chałubińskeho. Odpočíva tu horský vodca Jan Krzeptowski–Sabała, Maciej Sieczka, Witold Henryk Paryski a jeho manželka, Józef Stolarczyk, Stanisław Witkiewicz otec Stanisława Ignacy Witkiewicza, symbolický hrob má generál Mariusz Zaruski, pochovaná je tu Helena Marusarówna, známa poľská lyžiarka a mnohí iní.
Pred cintorínom, na jeho ľavej strane stojí, kostolík Matki Boskiej Częstochowskiej – najstarší drevený kostol v Zakopanom vybudovaný v rokoch 18471852. Výzdobu kostolíka tvoria obrazy s ľudovými motívmi a drevené postavy pochádzajúce z 19. storočia. Na oltári je replika čenstochovskej Čiernej madony.
Od 1. júla 2013 je vstup na cintorín spoplatnený. Peniaze sú určené na konzerváciu cintorínskych pomníkov.
Odkaz.
Cmentarz Zasłużonych na Pęksowym Brzyzku, po poľsky
Monastier Sopoćani

Kláštor Sopoćani (srb. "Сопоћани") je jeden zo stredovekých monastierov srbskej pravoslávnej cirkvi. Nachádza sa v južnej časti Srbska, približne 16 km západne od mesta Novi Pazar. Od roku 1979 je zapísaný na zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO spoločne so Starým Rasom.
Dejiny.
Monastier bol postavený medzi rokmi 1259 a 1270 za vlády Štefana Uroša I. (ktorý je tu pochovaný) v hornatom teréne pramennej oblasti rieky Raška, neďaleko od Starého Rasu - prvého hlavného mesta stredovekého srbského štátu Raška.
Kláštor bol mníchmi obývaný od svojho založenia až do roku 1689, keď bol vypálený Osmanmi. Znovu osídlený a rekonštruovaný bol až v 20. storočí. 
Stavba nesie prvky románskej architektúry. Východná časť chrámu je tvorená polkruhovou apsidou, západné priečelie zahŕňa chrámovú predsieň. Kopula v centrálnej časti stavby (tzv. kríženie) je vystavená na tambure. Vysoká zvonica pochádza zo 14. storočia. Interiér je bohato zdobený byzantskými freskami, ktoré vznikli okolo roku 1270, napr. vyobrazenie Zosnutia presvätej Bohorodičky na západnej stene chrámovej lode. V tej dobe bol Konštantínopol v rukách križiakov a byzantskí umelci našli svoje uplatnenie na srbskom dvore.
Angkór

Angkór (iný prepis: Angkor , khmérskym písmom អង្គរ - súčasná khmérska výslovnosť : ['aŋkó] alebo ['əŋkó] alebo [ŋkó] , khmérske historické výslovnostné varianty: Ongkor , Nokor [pozri pozn. 3]; po thajsky staršie: Nakhón, iný prepis: Nakhon ) môže byť:
Telesilla

Telesilla () bola grécka poetka v 5. storočí pred Kr.
Telesilla, lyrická poetka z Argosu, tvorila v 1. polovici 5. storočia pred Kr. Zachovali sa od nej len nepatrné zlomky hymnov k Apolónovi a Artemide (zrejme len 9 fragmentov). Je po nej pomenovaný telesillejský verš. Hovorilo sa o nej, že svojimi básňami, podobne ako básnik Tyrtaios, povzbudzovala mužov k vojenskej udatnosti. Preslávila sa však hlavne tým, že zachránila svoje mesto, keď po pobití mužov spartským kráľom Kleomenom I. v bitke pri obci Sépeia povolala do zbrane ženy.
Túto udalosť zaznamenal cestovateľ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku: "„Za divadlom stojí svätyňa Afrodity a pred sochou je znázornená na stĺpe skladateľka piesní (poetka) Telesilla. Pri nohách jej ležia zvitky, sama sa ale díva na prilbu v ruke, hodlajúc si ju nasadiť na hlavu. Táto Telesilla sa svojho času tešila veľkej sláve medzi ženami a ešte viac bola oceňovaná pre svoje básne. Kedysi postihla Argejčanov nevýslovná porážka pričinením Kleomena, syna Anaxandrida, a Lakedaimončanov. Jedna časť mužov padla v boji, následne zahynuli tí, ktorí sa uchýlili do Argovho hája; najskôr totiž vyšli podľa dohody, ale hneď ako poznali, že boli oklamaní, zahynuli v horiacom háji. Potom Kleomenes viedol Lakedaimončanov do Argosu zbaveného mužov. Telesilla však zvolala otrokov a tých, ktorí pre svoj mladistvý vek alebo starobu neboli schopní nosiť zbrane, a vyviedla ich za hradby, sama potom nazhromaždila zbrane, koľko ich zostalo po domoch, a tiež zbrane z chrámov, ozbrojila nimi najstatočnejšie ženy a takto ozbrojené zoradila tam, odkiaľ, ako dúfala prídu nepriatelia. Keď potom Lakedaimončania prišli na dosah, nezľakli sa ženy vojenského pokriku, zrazili sa naopak s nepriateľom a chrabro bojovali; vtedy Lakedaimončania uvažovali, že ak ženy vyvraždia, bude ich úspech hanebný, ak však budú sami v bitke porazení, bude to porážka k hanbe, i vzdali sa ženám.“"
Historik Herodotos však uvádza, že sa v meste Argos po bitke pri obci Sépeia (blízko Tiryntu, v roku 494 pred Kr.) dostali k moci údajne otroci. Podľa Plutarcha to bolo zrejme hanlivé označenie pre miestnych demokratov, ktorých na obranu proti Sparťanom zvolala poetka Telesilla, možno prvá "„revolucionárka“" v európskych dejinách.
Ukážka fragmentu verša hymnu k Artemide:
Filippi

Filippi (novogr. Φίλιπποι - "Filippi") je sídelná jednotka v Grécku, ktorá sa nachádza vo východnej Makedónii. Je súčasťou Kavaly a v roku 2011 tu žilo 11 711 obyvateľov. Obec, v súčasnosti bez väčšieho významu, sa rozkladá na rozsiahlych ruinách antického mesta Filippoi, ktoré vzniklo pri ťažbe zlata v pohorí Pangaion. 
Tunajšia staroveká archeologická lokalita bola v roku 2016 zapísaná na zoznam svetového kultúrneho dedičstva UNESCO. 
Dejiny.
Svoje meno mesto získalo po Filipovi II. Macedónskom, ktorý ho na čas ovládol v roku 366 pred Kr. Najviac ho však preslávila bitka v roku 42 pred Kr. v ktorej Octavianus s Antoniom porazili Caesarových vrahov Cassia a Bruta. Neskôr bolo mesto osídlili rímski vojenskí vyslúžilci a úplne ho porímčili. Jeho význam ešte umocňovala poloha pri "transbalkánskej" ceste Via Egnatia. 
Pamiatky.
Pozostatky antického mesta sú impozantné a nachádzajú sa po oboch stranách cesty Via Egnatia, ktorá doteraz slúži svojmu účelu. Zvyšky fóra sú obklopené verejnými budovami, niekoľkými chrámami a gréckym divadlom.
Khmérska ríša

Khmérska ríša (iné názvy: Kmérska ríša ,Ríša K(h)mérov, K(h)mérske kráľovstvo, Angkór Angkor, [varianty pozri v článku Angkór], Angkorské/Angkórske kráľovstvo, Angkorská/Angkórska ríša, Kambudžadéša Kambudža, Kambodža) bol khmérsky štát s centrom v dnešnej Kambodži, ktorý existoval vo 8./9. až 14./15. storočí po Kr. 
Štát založil na prelome 8. a 9. storočia kráľ Džajavarman II. v časti dnešnej Kambodže a Vietnamu. Zaviedol silný byrokratický systém, za jeho vlády sa stavali chrámové komplexy a monumenty a bolo zavedené štátne náboženstvo – kult Dévarádžu, t. j. božského vládcu. Kult bol zmesou hinduizmu a predhinduistických miestnych vier. Podľa tohto kultu každý kráľ vybudoval nový chrám na novom vrchu a chrám jeho zomretého predchodcu sa stal mauzóleom.
V polovici 9. storočia sa územie Khmérskej ríše výrazne zväčšilo, takže okrem dnešnej Kambodže zaberala aj časti dnešného Vietnamu, Thajska a Laosu. Kráľ Jašórvarman I. koncom 9. storočia založil hlavné mesto Jašódharapura. Bezprostredne na juh od Jašódharapury (resp. v Jašódharapure) v 12. storočí vznikol chrámový komplex Angkór Vat, ktorý podľa legiend stavalo 50 000 ľudí 50 rokov. Do stavieb chrámov ako bol napr. Angkór Vat boli v 12. stor. zapojení remeselníci z celého štátu a hlavnou pracovnou silou boli nekvalifikovaní roľníci. Koncom 12. storočia nepriatelia vypálili hlavné mesto, preto po ich porážke približne na jeho mieste (ale sčasti trochu severnejšie) vzniklo nové hlavné mesto, označované ako Angkór Thom (najmä spočiatku sa naďalej používal aj názov Jašódharapura). Mesto malo tvar štvorca, bolo obklopené hradbami a vodnou priekopou. Na prelome 12. a 13. storočia Khmérska ríša zaberala aj časti Malajska.
V 13. a 14. nastal úpadok ríše, vyskytovala sa malária a obyvateľstvo v náboženskej oblasti prešlo na théravádový budhizmus (ktorý ľudí viac orientuje na indivíduum než na spoločnosť). Na prelome 14. a 15. storočia bolo hlavné mesto niekoľkokrát dobyté susedným thajským kráľovstvom Ajuthajá, definitívne dobytie nastalo v roku 1431.
Lavaux

Lavaux [vyslov: lavo] je vinárska oblasť rozkladajúce sa vo švajčiarskom kantóne Vaud, na severnom pobreží Ženevského jazera. 
Vinárska oblasť je približne vymedzená mestom Lausanne na západe a hradom Chillon na východe a ich plocha presahuje výmeru 800 hektárov. Terasovité polia na slnečných južných svahoch tu začali vznikať v 12. storočí, kedy bola táto oblasť pod kontrolou benediktínskych a cisterciánskych kláštorov, avšak víno sa tu pestovalo už v období starovekého Ríma. 
Od roku 2007 sú tunajšie terasovito upravené svahy zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Ochranné označenie pôvodu.
Tunajšie vína sú zahrnuté do programu "Appellations d'origine contrôlée" (AOC, ochranného označenia pôvodu tovaru vo Francúzsku a Švajčiarsku) s registrovanými označeniami Lutry, Villette, Epesse, Calamine Grand Cru, Dézaley Grand Cru, St-Saphorin, Chardonne a Vevey-Montreux. Pestujú sa tu okrem iného odrody Chardonnay, Rulandské biele, Gamay a Rulandské modré. AOC je vymedzené na území 10 obcí (Bourg-en-Lavaux, Chardonne, Chexbres, Corseaux, Corsier-sur-Vevey, Jongny, Lutry, Puidoux, Rivaz, Saint-Saphorin).
Kostoly mieru

Kostoly mieru ( "Kościół Pokoju", "Friedenskirchen") je označenie pre tri drevené kostoly, ktoré vznikli v päťdesiatych rokoch 17. storočia v sliezskych mestách Jawor, Świdnica a Głogów.
Dejiny.
Kostoly sú pomenované podľa vestfálskeho mieru, ktorý bol podpísaný v roku 1648. Protestantské Švédsko donútilo cisára Ferdinanda III., aby sa v mierovej zmluve zaviazal, že umožní luteránom v Sliezsku prevádzkovať bohoslužby v kostoloch, ktoré si veriaci na vlastné náklady postavia. Podmienkou bolo, aby boli chrámy vybudované bez tehál, tj. iba z dreva, hliny a slamy, aby sa nachádzali mimo mesta, ale na dostrel dela od hradieb (nemohli tak byť využité k ozbrojenému odporu) a aby nemali veže ani zvony. V roku 1652 vznikol kostol "Božia chyža" ("Hütte Gottes") v Głogówe, roku 1655 kostol sv. Ducha v Jawori a 1657 kostol sv. Trojice vo Świdnici. Kostol v Głogówe vyhorel v roku 1758 a nebol už obnovený, zvyšné dva sa zachovali a za pruskej nadvlády boli rozšírené o zvonicu. 
Po rekonštrukcii boli v roku 2001 vďaka svojim unikátnym barokovým interiérom zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Kostol mieru vo Świdnici je najväčším hrázdeným kostolom v Európe, je dlhý 44 metrov a zmestí sa do neho sedem a pol tisíc ľudí. Je tiež známy svojim organom a každoročne sa tu koná festival skladieb Johanna Sebastiana Bacha. V roku 1989 sa tu konala bohoslužba za poľsko-nemecké zmierenie, ktorého sa zúčastnili Tadeusz Mazowiecki a Helmut Kohl. 
Kostol mieru v Jawori je dlhý 43 metrov a vysoký 15 metrov, má kapacitu šesť tisíc osôb.
Sakrálna stavba

Sakrálna stavba (z latinského "Sacer" – „svätý“) je stavba slúžiaca pre výhradne náboženské alebo rituálne úkony. Sakrálne stavby boli zároveň vyjadrením umeleckej vyspelosti a duchovnej kultúry národa a dodnes patria k významným historickým a architektonickým pamiatkam. Vo väčšine prípadov ide o stále živé stavby, dodnes slúžiace svojmu pôvodnému účelu – náboženskému kultu. Výnimku tvoria synagógy, ktoré v súčasnosti patria k najohrozenejším sakrálnym pamiatkam.
V kresťanstve.
Existuje mnoho rôznych druhov náboženských stavieb; napr. v kresťanstve sakrálna stavba slúži na uctievanie a chválu Boha – môže sa jednať o katedrálu, kostol, kaplnku, božie muky i kríž pri ceste.
V prípade, že sakrálna stavba už nebude mať toto použitie má ďalšiemu zaobchádzaniu predchádzať obrad odsvätenia.
Továreň Fagus

Továreň Fagus ("Fagus-Werk") je priemyselný areál v nemeckom meste Alfeld (spolková krajina Dolné Sasko).
Areál zaberajúci plochu 1,88 hektára pre majiteľa obuvníckej firmy Carla Benscheidta navrhli architekti Walter Gropius a Adolf Meyer, členovia združenia Deutscher Werkbund. Ich projekt priniesol revolúciu do podoby továrenských objektov: vytvorili moderné odľahčené pravouhlé budovy s rozsiahlymi sklenenými plochami prepúšťajúcimi množstvo svetla, čo výrazne zvýšilo komfort zamestnancov. Stavba prebehla v rokoch 1911 až 1913, interiéry boli dokončené v roku 1925. 
Továreň stále funguje pod názvom "Fagus-GreCon." Názov Fagus je odvodený z latinského názvu pre buk, pretože z bukového dreva sa vyrábajú obuvnícke kopytá.
V roku 1946 bol komplex desiatich výrobných hál vyhlásený za národnú kultúrnou pamiatkou, v roku 1984 prešiel odbornou rekonštrukciou a v roku 2011 bol zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO. Súčasťou areálu je aj múzeum výroby topánok.
Socha Rolanda (Brémy)

Socha Rolanda je socha z roku 1404 stojaca na Marktplatz v Brémach. Zobrazuje rytiera Rolanda, veliteľa vojsk Karola Veľkého, známeho z Piesne o Rolandovi. Je jedným zo symbolov mesta. 
Figura samotná má výšku 5,47 m. Celkovo socha dosahuje výšku 10,21 m a je tak najväčšou voľne stojacou stredovekou sochou v Nemecku.
Od roku 1973 je pamiatkovo chránená, od roku 2004 je spolu s radnicou zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Po Rolandovi bola pomenovaná celá rada inštitúcií, lodí ap. Motív Rolanda bol použitý aj na poštových známkach a minciach.
Samonabíjacia karabína Simonov 45

Samonabíjacia karabína Simonov 45 (, Samozarjadnyj karabin sistema Simonova, 1945) je samonabíjacia karabína skonštruovaná v roku 1943 Sergejom Simonovom, ktorá používa náboje 7,62 × 39 mm. Ide o spoľahlivú a relatívne lacnú zbraň jednoduchšej konštrukcie. SKS bola najprv vyrábaná a používaná Sovietskym zväzom, ale neskôr vo veľkom vyvážená aj vyrábaná rôznymi krajinami. Medzi jej charakteristické vlastnosti patrí trvalo pripevnený skladací bajonet a sklopný pevný zásobník. Vzhľadom k tomu, že SKS postrádala schopnosť selektívne paľby a jej zásobník bol obmedzený na desať nábojov, rýchlo v sovietskych ozbrojených silách v päťdesiatych rokoch 20. storočia zastarala zavedením pušky AK-47. Karabíny SKS však naďalej slúžili u sovietskych pohraničníkov, vnútorných vojsk a druholiniových a záložných jednotiek po celé desaťročia.
SKS bola vyrábaná v zbrojovke v Tule od roku 1945 do roku 1958 a v Iževsku od roku 1953 do roku 1954, kým celková sovietska produkcia dosiahla asi 2,7 milióna karabín. Počas studenej vojny boli milióny ďalších karabín SKS a ich derivátov taktiež vyrábané na základe licencie v Čínskej ľudovej republike a v mnohých krajinách spojených s východným blokom. SKS bola vyvážená v obrovských množstvách a u povstaleckých síl po celom svete si získala obľubu ako ľahká a praktická zbraň, ktorá je napriek konvenčným obmedzeniam pre partizánsku vojnu dostatočná. Od 80. rokov je rad k zohnaní tiež na civilnom trhu v Severnej Amerike, kde zostáva populárna ako lovecká a športová puška.
Pierre Gasly

Pierre Gasly (* 7. február 1996, Rouen, Francúzsko) je francúzsky pilot Formuly 1 v súčasnosti jazdiaci za tím Alpine F1
. V rokoch 2014 až 2017 bol súčasťou vývojového programu Red Bull Junior Team. V roku 2016 sa stal šampiónom série GP2. Vo Formule 1 debutoval na Veľkej cene Malajzie 2017 v tíme Toro Rosso, za ktorý jazdil aj nasledujúci rok. Od sezóny 2019 jazdil za tím Red Bull Racing. Cez letnú prestávku bol znova vrátený do Toro Rosso kvôli jeho neuspokojivým výsledkom v Red Bull Racing, kde ho nahradil Alex Albon.
Belianska dolina (Vysoké Tatry)

Belianska dolina (, , ) je dolina medzi juhozápadným a južnými hrebeňmi Kriváňa vo Vysokých Tatrách.
Belianskou dolinou steká Beliansky potok z juhozápadného úvalu Kriváňa do Bieleho Váhu. 
Názov.
Vyplýva z priezračnosti potoka, ktorý pramení na svahoch Kriváňa a je možno sekundárne odvodený z pomenovania Bieleho Váhu. Hoci dolina zasahuje pod samotný Kriváň, názov Belianska dolina sa používa zväčša len pre najnižšie partie a horná časť, uzavretá ramenami Kriváňa, je všeobecne známa ako Veľký žľab.
Turistika.
Je prístupná značkovaným chodníkom z Podbanského, Troch studničiek a zo Štrbského Plesa – túra na Kriváň.
Formula 2

Formula 2, oficiálne FIA Formula 2 Championship, je šampionát monopostov, ktorý mal premiéru v roku 2017, kedy nahradil jeho predchodcu, šampionát GP2 Series.
Šampionát je navrhnutý tak, aby tímom umožnil cenovo dostupné závody, ktoré sú zároveň veľmi dobrou prípravnou sériou pre jazdcov, ktorí chcú postúpiť do Formuly 1. Všetky tímy vo Formule 2 používajú rovnaké šasi, motor a pneumatiky, čo umožní najlepším jazdcom vyniknúť. Preteká sa prevažne na európskych okruhoch. Zo zahraničných okruhov sa pretekalo v Bahrajne, Spojených arabských emirátoch a Saudskej Arábii.
Závodný víkend.
V piatok jazdci absolvujú 45 minútový voľný tréning a následne 30 minútovú kvalifikáciu. Umiestnenie v kvalifikácii rozhoduje o umiestnení jazdca na štartovom rošte sobotňajších pretekov, ktorý ja jazdí na vzdialenosť 180 kilometrov.
Počas sobotňajších pretekov (hlavný závod) musí každý jazdec vykonať jeden povinný pitstop a použiť aspoň jednu z každej špecifikácie pneumatík na sucho.
Nedeľňajšie preteky (šprint) ja jazdia na vzdialenosť 120 kilometrov. Poradie jazdcov na štartovom rošte určuje ich umiestnenie v sobotňajšom hlavnom závode, pričom prvých osem jazdcov štartuje šprint v obrátenom poradí, tzn. že jazdec, ktorý dokončil hlavný závod na 8. mieste štartuje v špritne z pole position a víťaz hlavného závodu štartuje z 8. priečky.
Výnimkou sú preteky v Monaku, kde sa hlavný závod jazdí na 140 km a šprint na 100 km a v Budapešti, kde sa hlavný závod jazdí na 160 km.
Bodovací systém.
V hlavnom závode získa body prvých 10 jazdcov, ďalej jazdec, ktorý získal pole position a body získa aj jazdec, ktorý odjazdil najrýchlejšie kolo pretekov za podmienky, že odjazdil aspoň 90% pretekov a skončil v top 10.
V šprinte získa body prvých 8 jazdcov a jazdec, ktorý odjazdil najrýchlejšie kolo pretekov za rovnakých podmienok ako v hlavnom závode.
Khmérčina

Khmérčina alebo kmérčina je jazyk Khmérov a úradný jazyk Kambodže. Je to druhý najvýznamnejší jazyk austroázijskej rodiny (po vietnamčine). Je materinským jazykom asi pre 85 % obyvateľov Kambodže a používajú ho aj menšiny v Thajsku a Vietname.
Pri nárečiach sa rozlišuje severozápadná a juhovýchodná skupina, no líšia sa medzi sebou len minimálne. Na literárny jazyk mali výrazný vplyv jazyky sanskrit a páli.
Písmo.
Jazyk má starú literárnu tradíciu. Už od siedmeho storočia sa zapisoval khmérskym písmom. Ide o písmo indického pôvodu, odvodeného od písma boromat, ktoré sa vyvinulo z pálíjskeho písma.
Gramatika.
Khmérčina je značne analytický jazyk. Sufixy a infixy sa zachovali len v niektorých slovách zo starej khmérčiny a prefixy tiež nie sú veľmi časté. Prevládajúci slovosled je podmet – prísudok – predmet. Pri podstatných menách sa nerozlišujú rod a číslo ako gramatické kategórie. Prízvuk býva na poslednej slabike slova.
Číslovky.
Číslovkový systém starej khmérčiny bol založený na päťkovom princípe, čo vidno aj v dnešnom jazyku. Číslovky 6 až 9 sa tvoria od výrazu pre číslovku 5 (šesť je doslova „päť jeden“, sedem – „päť dva“...). Khmérske písmo má svoje vlastné číslice. 
V nasledujúcej tabuľke sú uvedené čísla 1 – 10 v arabských a khmérskych čísliciach, ich názov v khmérčine a výslovnosť v IPA.
Číslovky sa nespájajú s podstatnými menami priamo, ale pomocou numeratívov (klasifikátorov). Tento systém je pomerne zložitý. Existujú napríklad numeratívy pre bežných ľudí (នាក់ – "nĕək"), rešpektované osoby (រូប – "rūp"), stromy a podlhovasté predmety (ដើម – "daəm")...
Slovná zásoba.
Slovná zásoba obsahuje výpožičky zo sanskritu, pálíjskych jazykov, tajských jazykov, čínštiny a vietnamčiny. Počas francúzskej nadvlády v Kambodži (1863 – 1953) mala na khmérčinu značný vplyv aj francúzština.
Nakhón

Nakhón (iný prepis: nakhon) môže byť:
Golden Gate (prieliv)

Golden Gate (iné názvy: Zlatá brána, Goldengatská zátoka) je prieliv v Kalifornii v USA medzi zálivom San Francisco Bay na východe a Tichým oceánom na západe a medzi mestom San Francisco na juhu a Marin County na severe. Je široký od 1,5 do 5 km a dlhý asi 5 km. Vznikol poklesom zemských krýh na severnom okraji zlomového pásma San Andreas. Objavil ho v roku 1769 Francisco de Ortega. Pomenoval ho v roku 1846 John C. Frémont podľa vzoru Zlatého rohu v Istanbule. Golden Gate je preklenutý mostom Golden Gate Bridge.
Hypogeum v Hal Saflieni

Hypogeum (podzemný posvätný priestor) v Hal Saflieni (dnes časť mesta Paola na Malte) je trojposchodový, viac ako 10,6 m hlboký komplex o celkovej ploche okolo 500 m² pochádzajúci z doby asi 3800 až 2500 pred Kr. 
Leží neďaleko chrámu Tarxien a po dôkladnom reštaurovaní bolo roku 2004 opäť otvorené pre verejnosť. Od roku 1980 je zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Hypogeum Hal Saflieni je na rozdiel od ostatných maltských chrámov z megalitického obdobia labyrint podzemných chodieb, komôr a sál, vytesaný do skaly, postupne rozširovaný po dobu 1 300 rokov. Je čiastočne zdobený maľbami okrovej farby. Okrem oltárov a obetných komôr obsahuje nespočetné menšie výklenky v ktorých boli nájdené zvyšky kostí niekoľkých tisíc osôb a tiež soška "Spiaca kňažka".
Skoršie hypotézy, že hypogeum slúžilo ako pohrebisko, sa koncom 90. rokov 20. storočia zdali byť vyvrátené a vychádzalo sa z toho, že sa jedná o sakrálnu, obradnú stavbu, snáď centrum vtedajšej teokracie. Skutočnosť, že nájdené kosti (ako aj väčšina na Malte nájdených sošiek) boli výlučne ženského pohlavia, viedla potom k názoru, že dobová spoločnosť bola matriarchálna a v hypogaeu boli pochovávané kňažky a veštkyne. Najnovšie bol však aj tento názor spochybnený a žiadna všeobecne prijímaná teória neexistuje.
San Francisco Bay

San Francisco Bay (iné názvy: Sanfranciský záliv, Sanfranciská zátoka, (záliv/zátoka) San Francisco) je veľký záliv v Kalifornii. Je dlhý 97 km, široký 5-19 km. Ide o zatopené riečne údolie (ústie) prebiehajúce zhruba paralelne k pobrežiu Tichého oceánu a spojené s Tichým oceánom prielivom nazývaným Golden Gate. Západný a východný breh San Francisco Bay je spojený viacerými mostami a jeden most (Golden Gate Bridge) preklenuje prieliv Golden Gate. Významné ostrovy v zálive sú Treasure, Yerba Buena, Angel a Alcatraz. Na brehoch zálivu leží mesto San Francisco a s ním agregované mestá (Oakland, San José atď.), dopravne pospájané prostredníctvom systému rýchlodráhy Bay Area Rapid Transit (BART).
Robert Christgau

Robert Christgau (* 18. apríl 1942, New York, New York, USA) je americký esejista a hudobný kritik. 
Narodil sa v newyorskom Queense a študoval na Dartmouth College, kde získal diplom z angličtiny. Najprv písal poviedky, ale onedlho sa začal venovať športovej žurnalistike. Neskôr sa začal venovať hudobnej tematike a svoje články publikoval napríklad v novinách "The Village Voice", "Esquire" alebo "New York". Označil Louisa Armstronga, Thelonious Monka, Chucka Berryho, The Beatles a New York Dolls za päť najväčších hudobných umelcov všetkých čias.
Vodný útvar

Vodný útvar je trvalé alebo dočasné sústredenie vody na zemskom povrchu alebo pod ním (teda v zemskej kôre), najmä ak je charakterizované typickými formami výskytu a znakmi hydrologického režimu. Príklady vodných útvarov sú: vodný tok (alebo jeho časť), jazero, pásmo pobrežnej vody, prameň, podzemná voda (vymedzené množstvo podzemnej vody hydrogeologického kolektora), močiar, vodná nádrž, snehová pokrývka, ľadovec. Vodnými útvarmi sa zaoberá hydrológia a hydrogeografia.
Uhorková sezóna

Uhorková sezóna je publicistické a hovorové označenie pre obdobie, keď sa v spoločnosti alebo v konkrétnej oblasti spoločenského diania, ako napríklad politika, šport či divadlo nič vážnejšie nedeje.
Spravidla ide o obdobie leta, respektíve letných prázdnin, ktoré je chudobné na mediálne zaujímavé udalosti, v dôsledku čoho masmédiá publikujú menej kvalitné články o spoločensky menej dôležitých témach bez hlbšieho či trvalejšieho významu. Niekedy ide o senzačné či nafúknuté správy, správy prevzaté zo zahraničia či dokonca o hoaxy. 
Príkladom tém uhorkovej sezóny v 20. storočí vo svete boli napríklad pozorovania ufa, lochnesskej príšery či správy o kruhoch v obilí. Okrem toho sa periodiká snažia udržať si výšku odberu napríklad súťažami. V televízii sa uhorková sezóna prejavuje napríklad častým vysielaním repríz. Charakteristickou je uhorková sezóna aj pre divadlo, kde sa hodnotnejšie a vážnejšie diela často hrávajú iba v zimnej sezóne. 
Pôvod spojenia.
Slovné spojenie uhorková sezóna pochádza pravdepodobne z nemeckého slova "Sauregurkenzeit" („čas kyslých uhoriek“). Nemecké slovo malo podľa hypotézy prezentovanej napríklad jazykovedcom Ľuborom Králikom, vzniknúť prostredníctvom ľudovo-etymologickej zámeny spojenia "Zores- und Jokres-Zeit" („čas starostí a drahoty“), ktoré označovalo obdobie, počas ktorého dochádzalo k oslabeniu obchodných aktivít a ktoré ľudia spájali predovšetkým s letom. Postupne malo začať označovať aj obdobia chudobné na politické a kultúrne udalosti. Podľa podobnej hypotézy Jana Chaloupka pochádza spojenie z jazyka jidiš, zo spojenia "zóress und jókresszeit" („čas starostí a drahoty“), ktoré označovalo obdobie neskorého leta. Toto spojenie, ktoré malo byť vzdialené nemecky hovoriacim ľudom malo byť skomolené do podoby "sauere Gurkenzeit". Druhá hypotéza vychádza z toho, že spojenie pôvodne označovalo letné obdobie, keď sa uhorky oberali, zavárali alebo predávali. Podľa menej pravdepodobnej hypotézy označoval nemecký pojem pôvodne zimné obdobie, keď sa v Nemecku nepodával čerstvý šalát, ale zavárané kyslé uhorky.
Jedným z najstarších výskytov spojenia v historických prameňoch je zmienka v liste z roku 1828 adresovanom Johannovi Wolfgangovi Goethemu jeho známym z Berlína. Táto korešpondencia spojenie používa jednak v súvislosti so situáciou vo svete obchodníkov ale aj v oblasti divadla. Do češtiny sa termín dostal v 80. rokoch 19. storočia, pričom najstaršou zmienkou je pravdepodobne využitie pojmu v humoristickom zborníku Paleček z roku 1875. V slovenskej tlači sa výraz objavuje v júli 1907, keď viaceré noviny informovali o tom, že na učiteľku kúpajúcu sa v Jadranskom mori pri ostrove San Giorgio zaútočil obrovský žralok, ktorý ženu usmrtil a zjedol.
Zaujímavosť.
Pôvodný článok slovenskej Wikipédie o uhorkovej sezóne citoval 21. augusta 2022 vo svojej homílii gréckokatolícky arcibiskup Cyril Vasiľ počas odpustovej slávnosti v Ľutine.
Gever

Gever môže byť:
Radim Jančura

Radim Jančura (* 12. január 1972 Ostrava) je český podnikateľ a manažér, známy najmä ako zakladateľ a vlastník spoločností Student Agency a RegioJet. Je člen správnej rady Nadačného fondu pre boj proti korupcii a financuje český nadačný fond "Stínové Ředitelství silnic a dálnic".
Vzdelanie.
Absolvoval Elektrotechnickú fakultu (dnes Fakulta elektrotechniky a komunikačných technológií) na Vysokom učení technickom v Brne a získal titul inžinier.
Podnikanie.
Založil, vlastní a riadi spoločnosť Student Agency, ktorá prevádzkuje „žlté“ autobusy, predáva letenky a konkuruje Českým dráham v osobnej železničnej doprave spoločnosťou RegioJet. Je vlastník spoločnosti DPL Real, ktorej patrí brniansky Dům pánů z Lipé.
V roku 2012 inicioval vznik nadačného fondu s názvom „Stínové ŘSD“ (Tieňové riaditeľstvo ciest a diaľnic), ktoré svojou činnosťou poukazuje na chyby v činnosti dopravných staviteľov a najmä štátneho Ředitelství silnic a dálnic. Ako významný dopravca na diaľnici D1 je Radim Jančura dlhodobý kritik ích pomalých rekonštrukcií.
Od 19. apríla 2013 do 1. februára 2018 bol konateľom spoločnosti Tick Tack Taxi.
Dostal mnoho ocenení, napríklad "Podnikatel roku 2005".
Dolinka pod Sedielkom

Dolinka pod Sedielkom (, , ) je vyšné severozápadné odvetvie Malej Studenej doliny, presnejšie Kotliny Piatich spišských plies ohraničené severozápadným úsekom Prostredného hrebeňa, hlavným hrebeňom od Širokej veže po Malý Ľadový štít a Ľadovým hrebeňom vo Vysokých Tatrách.
Dolinka má rozlohu je úzka a dlhá. Je to kamenná pustatina, tu a tam len riedko pokrytá trsmi trávy a alpskou vegetáciou. V jej hornej časti sa nachádza malý ľadovcový kar a v ňom Modré pleso, najvyššie položené nevysychajúce tatranské jazero (). V dolinke, pre jej celodenné zatienenie, býva často v letných mesiacoch sneh. 
Názov.
Vyplýva z polohy pod Sedielkom.
Turistika.
Dolinkou vedie z Malej Studenej doliny cez Sedielko do Javorovej doliny zeleno značkovaný chodník a žlto značkovaný chodník na Priečne sedlo a do Veľkej Studenej doliny.
Actium

Mys na západe stredného Grécka. Roku 31 pred n.l. sa tu odohrala námorná bitka medzi Octaviánovým loďstvom vedeným vojvodcom Agrippom a Marcom Antoniom, ktorý velil východnej časti rímskeho štátu.
Rozhodujúca časť bitky sa odohrala v úžine tvoriacej vchod do Ambrakijského zálivu. Vchod do zálivu blokovali Agrippove lode, pričom Marcus Antonius sa ich blokádu snažil prelomiť. Agrippa zvolil taktiku, na základe ktorej postupne vylákal Antoniove lode zo zostavy na šíre more a potom s druhou časťou eskadry napadol zvyšok nehybne stojacich Antoniových lodí.
Egyptské lode, ktoré poskytla kráľovná Kleopatra VII., opustili bojisko a za nimi namierila aj Antoniova loď. Útekom Antonia sa rozhodlo o osude bitky. Zvyšok lodí síce bojoval udatne, ale bez koordinácie velenia nemal šancu na úspech.
Student Agency

STUDENT AGENCY k.s. je česká spoločnosť so sídlom v Brne. 
Vznikla ako STUDENT AGENCY, s.r.o. v roku 1996, k 1. 8. 2013 bola transformovaná na komanditnú spoločnosť. Od založenia s.r.o. bol jej jediný vlastník a jednateľ Radim Jančura, k 1. 8. 2013 sa štatutárnym orgánom stala materská spoločnosť STUDENT AGENCY holding, a.s., ktorá už od 5. 2. 2013 vlastnila 98 % spoločnosti. Jediným spoločníkom - komanditistom s vkladom 20 000 Kč sa stal Radim Jančura. Tržby za rok 2008 boli 3,5 miliardy korún. Najväčší podiel mal predaj leteniek, ubytovanie a doplnkové služby (66 %), nasledované autobusovou dopravou (23 %), študijnými pobytmi v zahraničí a školskými zájazdmi (10 %) a pracovnými a au pair programami v zahraničí (1 %). Centrálu má v renesančnom Dome pánov z Lipé, ktorý vlastní Jančurova spoločnosť DPL Real.
STUDENT AGENCY holding a.s. bola zapísaná do obchodného registra 29. 11. 2012. Jej jediným akcionárom a jediným členom predstavenstva je Radim Jančura. Pôvodne vlastnil 2 akcie na meno v hodnote 1 milión Kč, od navýšenia základného kapitálu k 17. 7. 2013 vlastnil 454 týchto akcií. 
V novembri 2015 Radim Jančura oznámil, že chce autobusové linky Student Agency na jar 2016 postupne previesť na značku RegioJet (ktorú pôvodne používal pre železničnú dopravu), čo vraj bude pre cudzincov zrozumiteľnejšie, pretože príbeh jeho firmy ľudia za hranicami nepoznajú a je to nepraktický názov pre dopravnú firmu.
Zahraničné pobyty.
Pôvodnou hlavnou činnosťou spoločnosti boli študijné a pracovné pobyty pre mládež a dospelých. Mladé ženy majú možnosť vyskúšať si starostlivosť o deti v zahraničných rodinách (au pair), najmä vo Veľkej Británii a USA. Pobyty sú obvykle trojmesačné, ale môžu trvať i celý rok.
Barbarské kráľovstvo

Barbarské kráľovstvá boli štátne útvary, ktoré vznikali v priebehu 6. - 7. storočia na troskách bývalej Západorímskej ríše. 
Vytvárali ich väčšinou germánske kmene. Usadzovali sa tu v čase sťahovania národov so súhlasom Rimanov. Prichádzali do styku s antickou civilizáciou, od ktorej preberali rôzne prvky (písmo, výrobné postupy v poľnohospodárstve a medzi najvýznamnejšie patrilo kresťanstvo).
Medzi prvé takéto útvary patrila v polovici 6. storočia Ostrogótska ríša (493 – 555) v severnom Taliansku a podobne aj Longobardská ríša (568 – 774). Medzi významné štátne útvary patrila Vizigótska ríša na Pyrenejskom polostrove, ktorú v roku 711 rozvrátili Arabi, a Vandalské kráľovstvo v severnej Afrike. V tomto období prenikli germánske kmene aj na Britské ostrovy a začala sa formovať Franská ríša.
Burgundská vojna

Burgundská vojna bol konflikt v rokoch 1474 – 1477, ktorý sa skončil zánikom Burgundského vojvodstva.
Vojna sa začala povstaním v Alsasku, ktoré sa postavilo proti burgundskej okupácii. Proti Burgundsku sa krátko nato vytvorila silná opozícia Švajčiarskeho spolku (boli v ňom združené kantóny), ktoré sa spojilo s Tirolským vojvodstvom. K nim sa vzápätí pridal aj večný rival Burgundska Francúzsko. 
Burgundský vojvoda Karol Smelý sa po strate Alsaska snažil získať Kolín, čo sa mu nepodarilo. Pokúšal sa však klásť prekážky svojim protivníkom. Francúzskemu kráľovi Ľudovítovi XI. chcel zamedziť spojenectvo s Anglickom, Kastílskom a Aragónskom a od cisára Fridricha III. chcel žiadať povýšenie Burgundska na kráľovstvo za sobáš jeho dcéry so synom Fridricha III., Maximiliánom. Karolovi Smelému sa ale nedarilo v bojoch proti Švajčiarskemu spolku a roku 1477 v bitke pri Nancy zomrel. Jeho smrťou prestalo Burgundsko existovať. Ešte v tomto roku sa Maximilián oženil s dcérou Karola Smelého Máriou, a tým sa Habsburgovci stali dedičmi Burgundska. 
Sobášom sa začali roztržky medzi Francúzskom a Maximiliánom, ktoré sa skončili až roku 1493 uzatvorením Senilského mieru. Francúzsko uznalo Maximiliánovi I. dedičstvo Burgundska, ktoré si do Francúzskej revolúcie zachovalo autonómne postavenie.
Zadné vrchy

Zadné vrchy je geomorfologický podcelok Turzovskej vrchoviny. Najvyšší vrch podcelku je Beskydok, dosahujúci výšku 
Vymedzenie.
Zaberá veľkú časť pohoria severne od údolia Kysuce, od štátnej hranice s Českom na západe po Olešnú na východe. Severozápadným smerom sa nachádza Morava, na západe nadväzujú Javorníky podcelkom Vysoké Javorníky, no ďalej sú to už len podcelky Turzovskej vrchoviny. Južným smerom sa popri rieke Kysuca tiahne Hornokysucké podolie, východným smerom pokračujú Predné vrchy a severne sa nachádza Kornická brázda.
Ochrana prírody.
Západná časť územia (západne od Turzovky) patrí do CHKO Kysuce. Z maloplošných chránených území sa tu nachádza prírodná pamiatka Korniansky ropný prameň.
Hornokysucké podolie

Hornokysucké podolie je geomorfologický podcelok Turzovskej vrchoviny. Je to erózno-denudačná brázda vytvorená v menej odolných slieňovcoch a pieskovcoch, tvorená nivou rieky Kysuca a priľahlou pahorkatinou. Najvyšším vrcholom podcelku je vysoká Buková na západnom okraji územia nad obcou Makov.
Vymedzenie.
Zaberá úzky pás v južnej časti územia, tiahnúci sa zo západu na východ v blízkosti rieky Kysuce, v celkovej dĺžke asi 30 km od Makova po Čadcu. Na severe susedí na krátkom úseku s Jablunkovským medzihorím, potom však už pokračuje Turzovská vrchovina podcelkami Predné vrchy a Zadné vrchy. Na západe a celom juhu až po Čadcu Hornokysucké podolie lemujú Vysoké Javorníky (podcelok Javorníkov), východným smerom v údolí Kysuce nadväzuje Krásňanská kotlina (podcelok Kysuckej vrchoviny) a následne Javorský Beskyd, patriaci do Kysuckých Beskýd.
Ochrana prírody.
Západná časť podcelku, približne po mesto Turzovka patrí do CHKO Kysuce.
Doprava.
Údolím Kysuce vedú významné komunikácie; Čadcou na sever do Česka a Poľska vedú cestné (diaľnica D3 a cesta I/11) i železničné (trať do Ostravy i do Zwardońa) ťahy. Z Čadce na Makov vedie cesta II. triedy i železničná trať.
Arťom Sergejevič Dziuba

Arťom Sergejevič Dziuba (; * 22. august 1988, Moskva, Rusko) je ruský futbalový útočník a reprezentant, ktorý hrá od roku 2015 za klub Zenit Petrohrad.
Reprezentačná kariéra.
V A-mužstve Ruska debutoval 11. 11. 2011 v priateľskom zápase v Pireuse proti tímu Grécka (remíza 1:1). 
V kvalifikačnej skupine G na EURO 2016 vo Francúzsku nastrieľal 8 gólov.
Tréner Leonid Sluckij ho zaradil do záverečnej 23-člennej nominácie na EURO 2016 vo Francúzsku, kde Rusko obsadilo so ziskom jediného bodu posledné štvrté miesto v základnej skupine B. Dziuba odohral na turnaji všetky tri zápasy svojho tímu.
Predné vrchy

Predné vrchy je geomorfologický podcelok Turzovskej vrchoviny. Najvyšší vrch podcelku je vysoká Sagatka na severnom okraji územia.
Vymedzenie.
Zaberá východnú časť pohoria, severne od rieky Kysuce a mesta Čadca, medzi Olešnou a Podzávozom. Z troch strán nadväzuje na podcelky Turzovskej vrchoviny - severne leží Kornická brázda, západne Zadné vrchy a južným smerom Hornokysucké podolie. Východným smerom sa za riečkou Čierňanka nachádza Jablunkovské medzihorie.
Doprava.
Údolím Kysuce vedú významné komunikácie, ktoré zasahujú toto územie len okrajovo; Čadcou na sever do Česka a Poľska vedú cestné (diaľnica D3 a cesta I/11) i železničné (trať do Ostravy i do Zwardońa) ťahy. Z Čadce na Makov vedie cesta II. triedy i železničná trať. Predné vrchy sú charakteristické kopaničiarskym osídlením, preto tu existuje pomerne hustá sieť ciest.
Kornická brázda

Kornická brázda je geomorfologický podcelok Turzovskej vrchoviny. Najvyšší vrch podcelku je vysoký Sulov na hranici s Českom na severozápadnom okraji územia.
Vymedzenie.
Brázda zaberá úzky pás v severnej časti pohoria, čiastočne popri hranici s Českom. Prebieha v smere západ – východ od Klokočova po Svrčinovec a riečku Čierňanka. Na severe sa nachádzajú Moravsko-sliezske Beskydy, východne i západne podcelok kopíruje štátnu hranicu. Južným smerom pokračuje Turzovská vrchovina podcelkami Zadné vrchy a Predné vrchy, východným smerom nadväzuje Jablunkovské medzihorie.
Ochrana prírody.
Časť podcelku patrí do CHKO Kysuce, z maloplošných chránených území sa tu nachádzajú:
Ľadový hrebeň

Ľadový hrebeň () je vedľajší, pomerne dlhý pozvoľný hrebeň, ktorý sa odpája od Hlavného hrebeňa Vysokých Tatier v hlavnom severozápadnom vrchole Malého Ľadového štítu, vybieha do Malej Studenej doliny a oddeľuje Kotlinu Piatich spišských plies od Dolinky pod Sedielkom vo Vysokých Tatrách. Jeho prvou eleváciou je juhovýchodný vedľajší končiar Malého Ľadového štítu.
Prví na hrebeni.
Časť hrebeňa od jeho ústia po Pfinnovu kopu prvý prešiel Jozef Déry pravdepodobne v auguste roku 1900. V zime po tej istej ceste Jenő Serényi a Zoltán Votisky 13. mája 1914. Celý hrebeň prví prešli Janusz Chmielowski, Karol Jordán, Jan Nowicki a horskí vodcovia Klemens Bachleda, Pavol Spitzkopf a nosič Stanisław Stopka 14. augusta 1903. V zimnom horolezeckom období boli prví Valéria Kovárová, Edita Krenová, Manicová, Maňa Mičiková, Bárdoš a Alexander Huba 19. mája 1946.
Turistika.
Na hrebeň nevedú značkované chodníky. Výstup je možný len s horským vodcom.
Planckova hviezda

Planckova hviezda je hypotetický kompaktný astronomický objekt, ktorý vzniká vtedy, keď hustota energie zrútenej hviezdy dosiahne Plankovu hustotu energie.
Táto hustota zodpovedá rádovo hmote 1023 Sĺnk, stlačenej do objemu jedného atómového jadra.
Predpokladá sa, že v takýchto podmienkach sa kvantuje časopriestor a gravitácia a na základe Heisenbergovho princípu neurčitosti sa objaví odpudivá sila, ktorá zabráni ďalšiemu kolapsu. Cez tento limit nemôže ďalej pokračovať v zrútení pretože by porušoval princíp neurčitosti. 
Táto odpudivá sila začína pracovať ovela skôr než dosiahne plankových dĺžiek a následné vytvorenie singularity, čo zabráni strate informácií.
Ukazuje sa že relativistické efekty sú extrémne gravitačne silné, čo vytvára mimoriadne silný vplyv dilatácie času vďaka ktorému sa bude javiť vonkajšiemu pozorovateľovi stabilná. Pozorovateľ na horizonte udalosti uvidí vesmír v zrýchlenom cykle.
Za zmenšovanie horizontu udalostí môžu kvantové efekty hawkingového žiarenia, pri ktorých ide vypočítať čas vyžiarenia Planckovej čiernej diery.
V roku 2014 Carlo Rovello a Francesca Vidotto pomocou teórie slučkovej kvantovej gravitácie ukázal, že v prípade, že hypotéza o existencii Planckovej hviezdy je správna, bude to riešiť problém firewallu čiernej diery. Okrem toho veľkosť Planckovej hviezdy na Planckovej dĺžke je oveľa väčšia, to znamená, že je dostatočný priestor pre uloženie všetkých informácií uložených v čiernej diere, ktoré môžu byť zakódované v Planckovej hviezde.
V prípade že sa potvrdí existencia Plankových hviezd vyrieší sa mnoho otázok a parodoxov spojených zo singularitou a čiernymi dierami.
Ľadové vrátka

Ľadové vrátka () je sedielko v hornej časti Ľadového hrebeňa, medzi masívom Malého Ľadového štítu v Hlavnom hrebeni Vysokých Tatier a Veľkou ľadovou kopou vo Vysokých Tatrách. Tvoria ho tri zárezy oddelené dvoma vežičkami:
Prví v sedielku.
Janusz Chmielowski, Karol Jordán, Jan Nowicki a horskí vodcovia Klemens Bachleda, Pavol Spitzkopf a nosič Stanisław Stopka 14. augusta 1903. V zimnom horolezeckom období boli prví Valéria Kovárová, Edita Krenová, Manicová, Maňa Mičiková, Bárdoš a Alexander Huba 19. mája 1946
Turistika.
Na sedielko nevedú značkované chodníky. Výstup je možný len s horským vodcom.
Marae Taputapuatea

Marae Taputapuatea je starobylý posvätný komplex pozostávajúci z niekoľkých marae na ostrove Raiatea, ktorý je súčasťou Spoločenských ostrovov vo Francúzskej Polynézii. Raiatea sa nachádza približne v strede "polynézskeho trojuholníka", rozľahlej časti Tichého oceánu posiatej mnohými ostrovmi, ktorá bola ľudstvom osídlená ako posledná región Zeme.
Marae možno opísať ako uzavretý ohraničený priestor obdĺžnikového pôdorysu vydláždený z čadiča či koralových kameňov, na ktorom prebiehali náboženské obrady, ale aj stretnutia lodných navigátorov a cestovateľov. Taputapuatea bola politické, obradné a pohrebné centrum východnej časti Polynézia. 
V roku 2017 bola oblasť Taputapuatea (2,14 ha) zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Veľká ľadová kopa

Veľká ľadová kopa () je elevácia v hornej časti Ľadového hrebeňa, bezprostredne nad Prednými Ľadovými vrátkami vo Vysokých Tatrách. Od Prostrednej ľadovej kopy ju delí Ľadový zárez.
Prví na veži.
Prvý zaznamenaný výstup vykonali Janusz Chmielowski, Karol Jordán, Jan Nowicki a horskí vodcovia Klemens Bachleda, Pavol Spitzkopf a nosič Stanisław Stopka 14. augusta 1903. V zimnom horolezeckom období boli prví Valéria Kovárová, Edita Krenová, Manicová, Maňa Mičiková, Bárdoš a Alexander Huba 19. mája 1946.
Turistika.
Na vežu nevedú značkované chodníky. Výstup je možný len s horským vodcom.
Švédsko-francúzska vojna

Švédsko-francúzska vojna je posledná a zároveň najkrutejšia fáza tridstaťročnej vojny. Trvala v období 1635-1648.
Priebeh vojny.
Začala sa vyhlasením vojny cisára Ferdinanda II. Francúzsku roku 1635. V 30. rokoch Francúzsko posúvalo svoje pozície až k Porýniu, ktoré aj mocensky ovládlo. Vojna s Habsburgovcami sa stala nevyhnutná. Roku 1635 Francúzsko uzavrelo zmluvu so Švédskom, v ktorej sa zaviazalo, že vstúpi do vojny po jeho boku. V tom istom roku Francúzsko napadlo španielske Nizozemsko a následne zaútočilo na španielske Milánsko. Švédsko zároveň dosiahlo úspechy na nemeckom bojisku. Po týchto úspechoch podpísalo Francúzsko so Švédskom nové spojenectvo, trvajúce až do konca vojny. Švédi dosiahli opäť niekoľko pozoruhodných úspechov (ťaženie Banéra do Čiech roku 1639), ale po presunutí časti armády na pomoc Francúzom zostali v ríši Švédi osamotení. Vojnové udalosti ukázali, že ani jedna strana nie je schopná dosiahnuť rozhodujúce viťazstvo. Francúzsko sa preto usilovalo o dojednanie celoeurópskeho mieru. Na začiatku 40. rokov však malo Švédsko výhodnú pozíciu, pretože v októbri 1643 jeho vojská stáli pred Prahou, a uzavrelo spojenectvo so sedmohradským kniežatom Jurajom Rákocim.
Koniec vojny.
V celom ďalšom období zostala iniciatíva vo švédskych rukách. Roku 1648 však bol podpísaný Vestfálsky mier, práve keď švédske vojská stáli pred Prahou a keď sa švédsky generál Wrangler po dobytí celého Bavorska chystal tiahnuť na Viedeň.