burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Švábska Jura

Švábska Jura ("" alebo "Schwabenalb") je nemecké pohorie na juhu spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko, s malým presahom do Švajčiarska.
Geografia.
Švábsku Albu na západe oddeľuje od Schwarzwaldu úzky pruh, tzv. Gäuplatten. Na severovýchode naň nadväzuje Franská Alba, na juhu začína podhorie Álp. Rovnako ako Franská Alba, aj Švábska na severe prechádza do tzv. Keuperlandu, zvlnenej krajiny, tvorenej triasovými vápencami.
Od Bodamského jazera sa hrebeň pohoria tiahne severovýchodným smerom až k mestu Aalen. Najvyšším vrchom pohoria je Lemberg, dosahujúci nadmorskú výšku 1015 metrov. Celé pohorie je významným náleziskom jurských fosílií a súčasne jedným veľkým krasovým územím.
Vzhľadom ku geologickým podobnostiam bol v 19. storočí presadzovaný názor, že Franská Alba, Švábska Alba, Švajčiarska a Francúzska Jura tvoria jediné pohorie. Toto členenie sa neujalo a dnes sa objavuje už len sporadicky. Hoci sú všetky tieto horské celky tvorené prevažne usadeninami z plytkého tropického mora z obdobia jury, v prípade Franskej a Švábskej Alby (a menších priľahlých území vo Švajčiarsku) sú to len rozlámané a vyzdvihnuté tabule. Podstatná časť Jury je zvrásnená alpínskym vrásnením. Obe Alby teda patria do Juhonemeckej stupňoviny ("Süddeutsches Schichtstufenland"), zatiaľ čo Jura sa už radí k Alpám.
Členenie.
V nemeckom členení má Schwäbische Alb číslo D60, resp. podľa starého systému 09. Podľa staršieho systému Emila Meynena sa oblasť delí takto:
Orograficky možno vyčleniť aj tieto celky:
Hydrológia.
Severozápadné svahy pohoria sú odvodňované riekou Neckar, ktorá pramení v rašelinisku pri meste Schwenningen. Tok Neckaru kopíruje približne severozápadný okraj pohoria a pri meste Plochingen sa prudko stáča na západ smerom k rieke Rýn, do ktorej sa neskôr vlieva. Miernejšie juhovýchodné svahy sú odvodňované prostredníctvom menších tokov do Dunaja. V celej oblasti sa nachádza množstvo podzemných tokov, z ktorých niektoré nie sú doposiaľ podrobne zmapované. Zvláštnosťou je, že väčšina miestnych tokov vyteká z podzemných priestorov už ako rieka či riečka, bez toho, aby na svojom toku priberala prítoky. Týmto prameniskám sa nemecky hovorí „Töpfe“ a jedná sa o vyvieračky.
Osídlenie.
Najstaršie dôkazy pravekého osídlenia dosahujú až 35 000 rokov. Patrí medzi ne píšťala vyrobená z labutej kosti, dve sošky levieho muža či konská hlava. Od 1. do 3. storočia oblasťou prebiehala hranica Rímskej ríše, tzv. Limes Romanus.
Andy Serkis

Andrew Clement Serkis (* 20. apríl 1964, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglický herec, režisér a producent, známy využívaním špeciálnych efektov CGI. Takto stvárnil napríklad Glocha (Sméagol) v trilógii "Pán prsteňov", King Konga z filmu "King Kong" alebo Caesara vo filme "Zrodenie planéty opíc".
Kariéra.
Režisér Pána prsteňov Peter Jackson vedel, že nie je možné aby Glocha hral prezlečený herec, ale nechcel ani použiť počítačové efekty. Andy Serkis dokázal, že niečo také je možné. Nasnímali mu rôzne body na tele, prevažne na tvári, a potom vďaka nim urobili telo Glocha. Keď sa do kín dostal film , spoločne s ním prišiel nápad vytvoriť novú oscarovú kategóriu za najlepšie vytvorenú postavu pomocou špeciálnych efektov. Rovnakým spôsobom natočil s Peterom Jacksonom "King Konga". Kvôli tejto úlohe Serkis navštívil Afriku, aby mohol študovať a pozorovať gorily v prirodzenom prostredí. V sequelovej trilógií "Star Wars" pomocou špeciálnych efektov stvárnil najvyššieho vodcu Snoka. Postavu Glocha si zopakoval neskôr aj vo filme (2012). Objavil sa aj v dvoch filmoch od Marvel Cinematic Universe, (2015) a Black Panther (2018) kde si zahral úlohu zločinca Ulyssesa Klawa. V roku 2021 režíroval film .
Svätopluk Malachovský

Svätopluk Malachovský (* 20. máj 1972, Bratislava) je slovenský operný spevák barytónového odboru a herec s prevahou postáv komediálneho žánru.
Čoby už bývalý sólista, debutoval na javisku bystrickej Štátnej Opery (1993 – 1994) ako poslucháč VŠMU, následne deväť divadelných sezón pôsobil v stálom angažmáne Opernej scény SND (1995 – 2004). Na báze činoherného prednesu, spočiatku často hosťoval v RND (2006– 2012), neskôr sa stal dočasným členom (2012– 2016) jeho ansámblu. Sporadicky však účinkuje i v bratislavskom Štúdiu L+S (od r. 2008), kde sa svojho času uviedol aj autorsky či režisérsky. Od roku 2016, je umelcom na voľnej nohe.
Syn zosnulého klasického vokalistu basového repertoáru, Ondreja Malachovského, a mladší brat Martina, takisto známeho basistu vo výslužbe, je dvojnásobne rozvedený, má troch potomkov a žije v Slovenskom Grobe.
Osobný život.
S prvou manželkou, hudobníčkou Ľubicou Čekovskou, má prvorodeného syna Tea (* 2011); s druhou, herečkou Petrou Molnárovou, potomkov Tima (* 2017) a Marka (* 2019). Okrem staršieho brata, operného umelca Martina, má aj sestru Oľgu (vyd. Lőrinczová); povolaním klinická psychologička. Švagrinou mu je moderátorka Iveta Malachovská (rod. Pašková).
Ján Pacolaj

Ján Pacolaj - prídomok "Paczolay de Paczola" (, * 1. apríl 1818, Demandice – † 28. február 1884, Demandice) bol právnik, poslanec uhorského snemu, hlavný právny zástupca ostrihomskej generálnej kapituly, richtár Demandíc.
Životopis.
Pochádzal zo starej šľachtickej rodiny Pacolajovcov z Demandíc. Významnú úlohu vo verejnom živote zohral už v 40. rokoch 19. storočia, keď bol zvolený na bratislavské rokovanie uhorského snemu.
Aktívnym účastníkom uhorskej revolúcie nebol, ba dokonca ju ostro odsúdil, za čo ho uhorská vláda takmer postavila pred vojenský súd. V rokoch 18481849 bol richtárom Demandíc.
V roku 1861 sa oženil s barónkou Čilou Majthéniovou. Po revolúcii sa úplne stiahol do súkromného života. V roku 1865 po veľkom presviedčaní prijal mandát do uhorského snemu za volebný okrsok Šahy, ktorý zastupoval až do svojej smrti. Najprv bol členom Konzervatívnej strany, neskôr Deákovej strany. Patril k najuznávanejším osobnostiam snemu. Po infarkte v roku 1879 sa pohyboval iba na vozíku, ale rokovaní snemu sa vždy zúčastňoval. Svojho jediného syna, ktorý spáchal samovraždu v roku 1884 prežil iba o 4 dni. Do rodinnej hrobky v Demandiciach tak naraz ukladali otca aj syna.
ETC

ETC je desiaty štúdiový album slovenskej speváčky Dary Rolins, ktorý vyšiel 26. júna 2017 prostredníctvom vydavateľstva Ruka Hore. Nahrávka obsahuje 18 skladieb a spolupráce s Rytmusom, Maiky Beatz, F-CUBA a Egom. Na albume sa taktiež nachádza cover verzia skladby „Overjoyed“ amerického speváka Stevieho Wondera. Album predstavila a pokrstila 25. júna 2017 na druhom ročníku festivalu Ynspirology v Prahe. Z albumu bolo vydaných niekoľko singlov a natočených 11 videoklipov. Prvým singlom z albumu sa stala skladba „Dúha“. Ďalšími úspešnými singlami sa stali skladby „Zákon“ a „Poď sa rozbiť“.
Výroba albumu.
Nahraný v štúdiách Wichlab, Gitano Records, Baddogzzlab, Feel Free Studio, Studio Vyžlovka a Maiky Beatz Studio.
Konzervatívna strana (Uhorsko)

Konzervatívna strana bola uhorská politická strana lojálna k cisárskemu dvoru.
História.
Konzervatívna strana vznikla v roku 1846 zo skupiny mladých konzervatívnych šľachticov - poslancov uhorského snemu lojálnych k viedenskému panovníckemu dvoru. Bola to prvá politická strana Uhorska v modernom zmysle slova, aj keď bez masového členstva a regionálnych štruktúr. Programom strany bolo presadzovať záujmy Uhorska v rámci ríše a zachovanie silnej habsburskej monarchie. Na rozdiel od liberálnej opozície nechcela Viedeň konfrontovať a chcela zladiť uhorské záujmy s imperiálnymi záujmami ríše.
Primárne presadzovali záujmy aristokracie a šľachty, ale na rozdiel od starých konzervatívcov už nepovažovali zachovanie feudalizmu za prioritu. Uznávali jeho zastaranosť a podporovali pomalé, alebo čiastočné posilňovanie občianskej spoločnosti.
Ich vodcom gróf Emil Dežőfi a chcel pre záujmy strany získať aj ríšskeho kancelára knieža Metternicha s argumentom, že aj Viedeň má záujem na uskutočnení umiernených reforiem, ak chce poraziť opozíciu. Strana sa počas revolúcie priblížila k Opozičnej strane a v roku 1849 sa s ňou zlúčila. Za čiastočného nástupcu Konzervatívnej strany možno považovať Adresnú stranu.
Štúrovci a Konzervatívna strana.
O názore štúrovcov na Konzervatívnu stranu hovorí aj list, ktorý Štúr, Hodža, Hurban a Jozef Kozáček adresovali bánovi Jelačičovi v marci 1849:
„U nás v Uhorsku zvíťazila konzervatívna maďarská strana, tá, ktorá aj obyčajný ľud náš doteraz najviac utlačovala a národ náš tak ako aj druhá strana, len pozornejšie a opatrnejšie podkopávala. Z tej strany prišli aj do našich stolíc kráľovskí komisári. Oni, nehľadiac na to, že my s cisárom verne držali a spolu s vojskom proti jeho vrahom bojovali, utláčajú náš národ a zahadzujú našu národnosť, ako nám to aj predtým robili Maďari. Uviedli sú opäť do všetkých našich stolíc maďarčinu, uviedli starých dráčov národa do úradov, všetko Košútových sluhov proti dobrovoľníkom našim, ako nejakému živlu slovenskému robia čo len môžu, nás náčelníkov národa nášho tuho a neprestajne u vlády očernievajú.“
Pálenica (vrch vo Volovských vrchoch)

Pálenica () je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Hnilčík, približne južne od Spišskej Novej Vsi.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Knola. Leží v Košickom kraji, na hranici okresov Spišská Nová Ves a Gelnica a zasahuje na katastrálne územie obce Hnilčík a Nálepkovo. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Hnilčík, východne leží Nálepkovo a západne Hnilec.
Opis.
Pálenica leží v hrebeni, ktorý vedie z Veľkej Knoly () východným smerom cez sedlo Grajnár. Severne sa nachádza Hlinisko (), Rysovec () a Žaloba (), východne Holý vrch (), Bukovec (), Zmrzlý vrch (), Chajzárka () a Zlatý stôl (), južne Breziny (), Uherčíková (), Čertova hoľa (), Surovec () a Hoľa () a západne Stromiš (), Smrečinka (), Babiná (), Nad Javorom (), Veľká Knola () a Muráň (). Oblasť patrí do povodia rieky Hnilec, kde vodu zo severných svahov odvádzajú prítoky Železného potoka a z južných len krátke potoky. Vrcholom vedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných častí je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Čiernu horu, Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, Kráľovu hoľu a Stolické vrchy.
Jamina

Jamina môže byť:
100 najlepších slovenských albumov

100 najlepších slovenských albumov je zoznam najlepších vydaných albumov slovenských hudobných umelcov. Ako prvý takýto zoznam prezentovaný na Slovensku ho zverejnil denník "Nový Čas" 22. septembra 2007.
Zoznam je celý zostavený zo slovenských, prípadne bývalých československých umelcov a obsahuje všetky domáce albumy vydané od 60. rokov 20. storočia po 0. roky 21. storočia. Niektoré z nominovaných nahrávok mohli byť nahrané aj v inom jazyku (občas v angličtine, ale len čiastočne). Samotné hodnotenie bolo založené na hlasoch získaných od dvadsiatich piatich vybraných domácich hudobníkov, autorov, hudobných producentov, vydavateľov, dramaturgov, kritikov a rozhlasových moderátorov. Každý z nich zvolil desať najvýznamnejších slovenských hudobných albumov za posledné štyri desaťročia.
Zatiaľ čo víťazným albumom sa stal "Zvoňte, zvonky" (1969) skupiny Prúdy, najviac zastúpeným hudobným počinom je speváčka Marika Gombitová, ktorá má na konte celkovo šesť z deviatich štúdiových albumov, ako aj, na 27. mieste, ako hosťujúci umelec na soundtracku "Neberte nám princeznú" (1980). Do zoznamu sa dostal aj jeden koncertný album "Live" (1973) od skupiny Collegium Musicum. Najviac albumov bolo vydaných v 80. rokoch. Najstarším albumom je spomínaný víťaz, pričom najnovším "Shine" (2007) Jany Kirschner.
Keby som bola princezná Arabela

Keby som bola princezná Arabela je debutový štúdiový album slovenskej speváčky Darinky Rolincovej, ktorý vyšiel v roku 1983 prostredníctvom vydavateľstva Opus. Album nahrala v roku 1982 ako 11-ročná. Pôvodná nahrávka obsahuje 13 skladieb. Album bol vydaný na LP platni (Opus 9113 1470), hudobnej kazete (Opus 9913 0230) a neskôr aj na CD nosiči. Jedným z prvých hitov bola pieseň „Až raz budem učiteľkou“.
Pozadie vzniku albumu.
Album po autorskej stránke pripravili Ali Brezovský, Peter Hanzely, Aladar Kováč a Ľudovít „Ali“ Beladič, ktorého skupina Popkodex nahrala hudobné podklady. Texty napísali Tomáš Janovic a Peter Guldan.
Reedície.
V roku 2010 vyšiel album po prvýkrát na CD ako remastrovaná kompilácia albumov "Keby som bola princezná Arabela" a "Snehulienka a 7 pretekárov" Dariny Rolincovej v rámci edície „OPUS 100“ (Sto základných albumov a interpretov), ktorá mapuje najzásadnejšie nahrávky vydavateľstva Opus. Edičná nahrávka vyšla vo forme dvojalbumu v špeciálnom zberateľskom obale 
5. novembra 2021 vyšla rozšírená reedícia albumu obohatená o desať bonusových skladieb, ktoré vyšli na singloch v rokoch 1982 – 1984, medzi ktorými sú aj veľké duetové hity s Petrom Nagyom „Aprílové deti“ a Karlom Gottom „Zvonky štěstí“. Nechýbajú na ňom ani skladby z televíznych projektov "Cengá do triedy" (14-16), televízneho filmu "Monika a pes" (19, 20), ako aj spoločný duet s Ivanom Krajíčkom „Detská diskotéka“. V skladbe „Moje druhé ja“ sa po prvý raz v úlohe textárky predstavila jej sestra Jana.
Rozšírené vydanie vyšlo po prvýkrát v CD verzii (predtým len v rámci kompilácie) a je doplnené pôvodným i novým sprievodným textom autorov Pavla Danišoviča (1982) a Juraja Čurného (2021).
Poďme spolu lietať

Poďme spolu lietať je debutový štúdiový album slovenskej speváčky Emily, ktorý vyšiel v roku 2004 prostredníctvom vydavateľstva Forza. Nahrávka obsahuje 11 skladieb.
Na albume sa na nadchádzajú dve coververzie – „Poďme spolu lietať 2004“ (coververzia skladby „Mopedová“ Oľgy Záblackej &amp; Vaša Patejdla) a „Nemožná 2.4“ (coververzia skladby Silvie Slivovej), obidve z filmu "Fontána pre Zuzanu" z roku 1985. Skladby vyšli pôvodne v roku 1986 na soundtracku "Dvaja (Hudba a piesne z filmu Fontána pre Zuzanu)".
Skladba „Lásku vyznávam“ bola vydaná ako singel na samostatnom hudobnom nosiči už v roku 2003. Z albumu vyšli takisto single „Poďme spolu lietať 2004“, „Dam du bi dam“ a „Nemusíš sa báť“. Ku všetkým štyrom boli natočené videoklipy.
Smrečinka

Smrečinka () je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Mlynky, približne východne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Knola. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Vlachovo. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaný Hnilec, severne ležia Mlynky, západne Dobšiná a juhozápadne Vlachovo.
Opis.
Smrečinka leží v hrebeni, ktorý vedie západným smerom zo sedla Súľová na Ostrú (). Severne sa nachádza Viničiar (), Babiná () a Veľká Knola (), východne Nad Javorom (), Pálenica (), Peklisko (), Surovec () a Hoľa (), južne Volovec (), Kováčová () a Stromiš () a západne Suchý vrch (), Veľký Radzim () a Ostrá (). Západné a severné svahy odvodňuje potok Rakovec do rieky Hnilec, voda z juhovýchodných častí odteká Súľovským potokom do Slanej. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no traverzom prechádza Cesta hrdinov SNP. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva po plošnej ťažbe len nízka vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je vďaka značnej nadmorskej výške možné pozorovať mnohé vrcholy pohoria, no tiež Čiernu horu, Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, Kráľovu hoľu, Stolické vrchy, Revúcku vrchovinu a mnohé vrchy severného Maďarska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no traverzom je prístup:
Kde bolo, tam bolo

Kde bolo, tam bolo () je americký fantasy seriál. V hlavných úlohách sa predstavili Jennifer Morrison, Ginnifer Goodwin, Lana Parrilla a Robert Carlyle.
Televízny seriál bol vysielaný v rokoch 2011 až 2018 na televíznej stanici ABC a celkovo vzniklo 155 dielov v siedmych sériách. Dejom filmu sú rozprávkové postavy, ktoré bolo kvôli kliatbe premiestnené do reálneho sveta ľudí a boli zbavený všetkých svojich spomienok.
Švajčiarska superliga 2017/2018

Švajčiarska superliga 2017/2018 bol 121. ročník najvyššej švajčiarskej futbalovej súťaže. Titul obhajoval Basel, nováčikom súťaže bol Zürich. Sezóna začala 22. júla 2017 a skončila 19. mája 2018.
Young Boys získal 12. titul v klubovej histórii. Do Ligy majstrov UEFA 2018/2019 sa spolu s ním kvalifikoval aj Basel. Do Európskej ligy UEFA 2018/2019 sa kvalifikovali Luzern, Zürich a St. Gallen. Do 2. ligy zostúpil Lausanne.
Tabuľka.
zdroj: weltfussball.at
Štefan Pálfi (bratislavský župan)

Štefan gróf Pálfi - prídomok "Pálffy de Erdőd" (; * 3. jún 1828, hrad Červený kameň – † 27. júl 1910, Bratislava) bol uhorský šľachtic, cisársky a kráľovský komorník, miestodržiteľský radca, dedičný kapitán Bratislavského hradu a dedičný župan Bratislavskej župy, člen uhorského šľachtického rodu Pálfiovcov.
Životopis.
Gróf Štefan Pálfi sa narodil 3. júna 1828 na hrade Červený kameň ako člen rodiny Pálfiovcov – červenokamenskej línie ako šieste dieťa grófa Vincenta Pálfiho a grófky Apollónie Csákyovej. Stredoškolské štúdiá absolvoval doma a v Bratislave. V roku 1846 získal právnické vzdelanie v Bratislave a od augusta 1846 do roku 1848 bol čestným podnotárom Bratislavskej župy. V rokoch 18461846 bol koncipientom uhorského ministerstva vnútra. Po porážke uhorskej revolúcie sa vrátil na hrad Červený kameň a neskôr, na želanie svojho otca, sa zamestnal v uhorskom oddelení viedenského Najvyššieho súdu.
V roku 1856 ho súd vymenoval za poručníka rodového seniorátu ustanoveného v testamente palatína Pavla Pálfiho z roku 1653. Túto funkciu zastával 43 rokov. V roku 1856 sa stal aj cisárskym a kráľovským komorníkom, ako aj členom hornej komory uhorského snemu.
V roku 1861 bol zakladajúcim členom Hospodárskeho spolku Bratislavskej (Prešporskej) župy, ktorého sa stal v roku 1864 podpredsedom a od roku 1871 predsedom. V roku 1865 bol zvolený za poslanca uhorského snemu vo volebnom okrsku Pezinok, no už v roku 1866 sa mandátu vzdal z rodinných dôvodov.
Od 8. decembra 1900 bol rodinným seniorom a 5. apríla 1901 ho cisár František Jozef I. vymenoval za bratislavského grófa a dedičného hradného kapitána. Bol mecenášom mnohých Bratislavských (Prešporských) spolkov napr. okrášľovacieho, umeleckého, národnej osvety. Zomrel v Bratislave v roku 1910 a bol pochovaný na hrade Červený kameň.
V roku 1856 sa oženil s grófkou Matildou Dežőfiovou (* 1827 – † 1908). Mali spolu tri deti.
Chrám svätého Atanáza (Peruštica)

Chrám svätého Atanáza (), alebo () je pravoslávny chrám nachádzajúci sa v meste Peruštica v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Budova leží v meste Peruštica na pahorku „Movrogi” () nad dnešným centrom mesta, čo bola lokalita nachádzajúca sa v čase výstavby chrámu na hraniciach samotného mesta.
Dejiny.
Predpokladá sa, že chrám bol postavený v priebehu 15.16. storočia a existoval tak pred nájazdmi tzv. kărdžalijcov.
Koncom 18. storočia bola budova chrámu spoločne s areálom Monastiera svätých Teodora a Tirona vypálená kărdžalijcami. Chrám sa nachádzal v čase osmanskej nadvlády na okraji mesta a bol napadaný nájazdníkmi pomerne často, okrem kărdžalijcov, predovšetkým ustinskými Turkami, čo bol v polovici 19. storočia jeden z dôvodov pre výstavbu nového chrámu v centrálnej časti Peruštice, ktorým sa stal Chrám svätého Michala archanjela.
V druhej polovici 19. storočia bol chrám svätého Atanáza reštaurovaný a 26. októbra 1867 bol po obnove opätovne vysvätený.
V roku 1876 bol z chrámu ohlásený začiatok Aprílového povstania v Peruštici a okolí. V priebehu potláčania povstania bol chrám vypálený a zničený. Tesne po potlačení Aprílového povstania navštívila Perušticu Lady Strangford, ktorá v chrámovom dvore nechala postaviť niekoľko doskových stavieb, ktoré slúžili ako núdzové prístrešie pre ťažko ranených. 
Budova chrámu bola napokon reštaurovaná v období po oslobodení Bulharska a nejaký čas aj s areálom fungovala ako prvá stacionárna nemocnica na území Peruštice.
V súčasnosti budova slúži ako funkčný pravoslávny chrám.
Charakteristika.
Ide o starší z dvoch pravoslávnych chrámov ležiaci v meste Peruštica.
Typovo ide o jednoloďovú baziliku bez predsiene s apsidou a neklenutou sedlovou strechou. Pri južnej fasáde sa nachádza prístavba, postavená pravdepodobne pri obnove chrámu v 60. rokoch 18. storočia. V chrámovom dvore sa nachádza zvonica so zvonom, ktorá bola postavená v priebehu bulharského národného obrodenia. Zvon odliali pazardžickí zvonárski majstri bratia Veleganovovi.
Švajčiarska superliga 2018/2019

Švajčiarska superliga 2018/2019 bol 122. ročník najvyššej švajčiarskej futbalovej súťaže. Titul obhajoval Young Boys, nováčikom súťaže bol Xamax. Sezóna začala 21. júla 2018 a skončila 25. mája 2019.
Young Boys získal 13. titul v klubovej histórii a to už osem kôl pred koncom súťaže. Do Ligy majstrov UEFA 2019/2020 sa spolu s ním kvalifikoval aj Basel. Do Európskej ligy UEFA 2019/2020 sa kvalifikovali Lugano, Thun a Luzern. Do 2. ligy zostúpil Grasshoppers Zürich.
Tabuľka.
zdroj: weltfussball.at&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Stereo (album)

Stereo je štúdiový album slovenskej speváčky Dary Rolins, ktorý vyšiel 4. novembera 2011 prostredníctvom vydavateľstva EMI. Nahrávka obsahuje 16 skladieb, z toho jedna bonusová „Chyť mě (jestli na to máš)“, ktorá už predtým vyšla na štúdiovom albume „Epilog“ skupiny PSH.
Na tomto albume s Darou spolupracovala rada známych osobností českej, slovenskej, ale i zahraničnej hudobnej scény. O produkciu sa rovným dielom postarali Mark „Substance“ Davies, gitarista a producent britskej kapely Kosheen a Jan Kleník, ktorého poznáme ako mozok jednej z najoriginálnejších českých elektronických skupín Ohm Square alebo soft-elektronického projektu Skleník. Medzi ďalšími spolupracovníkmi sú Tomi Popovič, DJ Trafik, Jana Kirschner, Marián Čekovský, Helena Zeťová a Dan Bárta. Väčšinu zo 16 skladieb otextovala Dara sama. Takisto je i autorom alebo spoluautorom takmer všetkých skladieb.
Na albume sa nachádzajú dve coververzie - „Help Me“ (1974) kanadskej hudobníčky Joni Mitchell a „Eye in the Sky“ (1982) britského projektu The Alan Parsons Project.
Ako „teaser" k albumu vyšlo ešte pred vydaním albumu Stereo EP Mono s podobným vizuálom. Na EP sa objavili bonusy, ktoré neboli nikde inde dostať. Album Stereo vyšiel vo forme knižného bookletu s exkluzívnymi fotografiami.
Z albumu bolo vydaných päť singlov a natočené štyri videoklipy. Ako pilotný singel vyšla skladba „Naskoč a leť“, nasledoval singel „Nebo peklo raj“, ktorý sa stal najúspešnejším z albumu, „Fóbia“, „Ďaleko mi neuleť“, a „Stále dokola“.
Chrám svätého Atanáza

Chrám svätého Atanáza môže byť:
Formula 2 v roku 2023

Sezóna 2023 Formuly 2 bude siedmym ročníkom šampionátu FIA Formula 2. Šampionát je sprievodnou sériou Formuly 1. Všetci jazdci pretekajú v identických monopostoch.
Rok 2023 je naplánovaný ako posledná sezóna s použitím podvozku Dallara F2 2018 a preplňovaným šesťvalcovým vidlicovým motorom od Mecachrome. Od sezóny 2024 bude predstavený úplne nový balík podvozkov a motorov. Pneumatiky dodáva Pirelli.
MP Motorsport vstúpi do šampionátu ako úradujúci šampiónom konštruktérov, ktorý si titul zabezpečil v poslednom kole sezóny 2022 v Abú Zabí.
Zmeny v športových pravidlách.
Technické predpisy.
Formula 2 a Formula 3 budú v roku 2023 jazdiť s 55 % trvalo udržateľným palivom, ktoré dodá spoločnosť Aramco, ktorá nahradila Elf Aquitaine ako oficiálny partner a dodávateľ paliva.  V snahe znížiť uhlíkovú stopu majstrovstiev sa do sezóny 2027, kde sa plánuje používanie 100% udržateľného paliva, plánuje postupný nárast spotreby.
Sérambos z Aiginy

Sérambos () bol grécky sochár v 5. stor. pred Kr.
Sérambos, sochár z Aiginy, tvoril z bronzu pravdepodobne v prvej polovici 5. stor. pred Kr. (možno aj na konci 6. stor. pred Kr.) Podľa Pausania v Olympii zhotovil sochu Agiada z Élidy, olympijského víťaza v boxe dorastencov v roku 488 pred Kr.
V roku 1879 sa v Olympii počas archeologických vykopávok našli neďaleko Héraionu (východne od Diovho chrámu) dva fragmenty podstavca so značne poškodenými nápismi (datovanými do rokov 500/450 pred Kr.), ktoré po spojení nemecký klasický učenec H. Röhl identifikoval ako nápis z podstavca sochy Agiada z Élidy, o ktorej písal Pausanias (niektorými znalcami to nebolo akceptované).
Stromiš

Stromiš () je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Vlachovo, približne východne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Knola. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Vlachovo. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaný Hnilec, severne ležia Mlynky, západne Dobšiná a juhozápadne Vlachovo a Gočovo.
Opis.
Stromiš leží mierne vysunutý z hrebeňa, vedúceho zo sedla Súľová západným smerom na Ostrú (). Severne sa nachádza plytkým sedlom oddelená Smrečinka (), Babiná (), Viničiar () a Ostrá (), západne Čierna hora (), Suchý vrch () a Veľký Radzim (), južne Kováčová (), Biela skala () a Volovec () a východne Hoľa (), Surovec (), Peklisko () a Pálenica (). Masív patrí do povodia Slanej, kde vodu zo západných svahov odvádza Vlachovský potok a z východných Súľovský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no blízkym sedlom prechádza Cesta hrdinov SNP. Na západnom úbočí stojí chata Stromiš.
Výhľady.
Vrchol pokrýva po plošnej ťažbe len nízka vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať mnohé vrcholy pohoria, no tiež Čiernu horu, Branisko, Vysoké Tatry, Kráľovu hoľu, Stolické vrchy, Revúcku vrchovinu a mnohé vrchy severného Maďarska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no blízkym sedlom je prístup:
FC Winterthur

FC Winterthur je švajčiarsky futbalový klub sídliaci v meste Winterthur, v kantóne Zürich. Bol založený v roku 1896. Klub vyhral trikrát najvyššiu domácu ligovú súťaž v rokoch 1906, 1908 a 1917. V roku 2022 sa po 37 rokoch vrátil do najvyššej súťaže, Švajčiarskej superligy. Svoje domáce zápasy hráva na Stadion Schützenwiese, ktorý má kapacitu 8 550 miest.
Štefan Pálfi

Štefan Pálfi (, staršie Štefan Pálffy) môže byť:
Krajinská Osemaštyridsiatnická strana

Krajinská Osemaštyridsiatnická strana alebo Krajinská strana 1848, alebo Strana roku 48 () bola politická strana podporovateľov a nasledovníkov Ľudovíta Košuta, ktorá vznikla po rakúsko-uhorskom vyrovnaní. Jej členmi boli strední statkári, mešťania a roľníci. Jej sila nespočívala v počte poslaneckých kresiel v uhorskom sneme (38 zo 480 poslancov v roku 1867), ale vo veľkej, prevažne roľníckej, základni. Vzhľadom na vtedajšie volebné právo, však väčšina jej členov nemala právo voliť.
História.
Strana vznikla premenovaním Krajnej ľavice v roku 1870. Hlavnými predstaviteľmi strany boli Ignác Helfy a Ernő Simonyi, hoci Helfy nebol nikdy oficiálnym predsedom strany.
Jej základným programovým bodom bol boj za ideály, ciele a výsledky revolúcie z roku 1848 a jej úplné víťazstvo politickými prostriedkami.
Nebolo to však homogénne politické zoskupenie, keďže aj vo vnútri strany existovali rozdielne názory napr. na otázku úplnej samostatnosti Uhorska. Časť strany odmietala akékoľvek spojenie s Rakúskom a odmietala nárok Habsburgovcov na Uhorskú korunu, iná súhlasila s personálnou úniou, keď Rakúsko a Uhorsko spája iba osoba panovníka. Tretia skupina podporovala vtedajšie názory Ľudovíta Košuta, ktorý v emigrácii zrevidoval svoje revolučné postoje.
Po predsedníctve Jozefa Madarásza sa strany „ujal“ Daniel Iráni a pod jeho vedením v roku 1874 sa strana zlúčila s politickou formáciou Principiálny ľavý stred (, čo boli rovnako ako členovia Krajnej ľavice odídenci zo Strany ľavého stredu), vytvorili tzv. Zjednotenú štátoprávnu opozíciu (), ktorá sa vzápätí premenovala na Osemaštyridsiatnickú stranu nezávislosti () pod vedením Daniela Irániho.
Strana zanikla v roku 1884, kedy sa zlúčila so Stranou nezávislosti (ktorej predsedom bol Ľudovít Močári) a vznikla Nezávislá a osemaštyridsiatnická strana (Függetlenségi és Negyvennyolcas Párt), ktorej predsedom bol až do svojej smrti Daniel Iráni.
Výsledky volieb do uhorského snemu.
Volieb 1861 sa budúca strana zúčastnila ako frakcia Krajná ľavica v Rezolučnej strane.
Volieb 1865 sa rovnako zúčastnila frakcia Krajná ľavica, tentoraz už v rámci Strany ľavého stredu.
Vo voľbách 1872 strana vystupuje ako samostatná strana pod názvom Krajná ľavica.
Zynovij Kovalyk

Blahoslavený Zynovij Hryhorovyč Kovalyk (; * 18. august 1903, Ivačiv Horišnij, Halič, Rakúsko-Uhorsko – † 1941, Ľvov) bol katolícky kňaz východného (byzantsko-slovanského) obradu, misionár a redemptorista. Zomrel mučeníckou smrťou.
Život.
Narodil sa v roku 1903 v obci Ivačiv Horišnij pri Ternopile. Už v detstve bol známy svojou hlbokou vierou a nekompromisnosťou v náboženských otázkach. Dňa 28. augusta 1926 zložil prvé sľuby v kongregácii redemptoristov. Študoval v Belgicku, kde bol tiež 9. augusta 1932 vysvätený za gréckokatolíckeho kňaza. Mottom jeho kňazského pôsobenia bola modlitba, ktorú dal vytlačiť na svoje primičné obrázky: „"Ježišu, prijmi ma spolu s obeťou tvojho Tela a Krvi." "Prijmi túto moju obeť za tvoju svätú cirkev, za kongregáciu, za vlasť... Mária, moja drahá Matka, chráň moje kňazstvo...“"
Pôsobil ako misionár vo Volyni a neskôr v Stanislavove. Bol veľkým šíriteľom úcty k Panne Márii. Zároveň verejne odsudzoval vzostupujúci ateizmus. Medzi veriacimi bol známy ako dobrý spovedník.
S príchodom boľševikov sa stiahol do Ľvova. Tam nadviazal kontakty s metropolitou Šeptickým. Z toho získali úrady dojem, že je metropolitovou pravou rukou a snažili sa nájsť zámienku, aby ho mohli uväzniť. Kovalyk sa ale nebál. To dokazuje jeden z jeho výrokov: „"Keď to bude Božia vôľa, s radosťou prijmem aj smrť, ale ako kazateľ nebudem robiť kompromisy a kriviť tak cestu pravdy.“"
Mučenie a smrť.
Počas slúženia bohoslužby 20. decembra 1940, keď Zynovij Kovalyk kázal počas bohoslužby na sviatok nepoškvrneného počatia Panny Márie Bohorodičky, bol zadržaný KGB a následne v noci z 20. na 21. decembra 1940 bol odvlečený z kláštora Redemptoristov vo Ľvove. Oficiálnym dôvodom boli nezrovnalosti v pase, ale v skutočnosti išlo o potrebu eliminovať režimu nevyhovujúcu osobu. Štyri mesiace o ňom spolubratia nemali žiadne správy.
Vo väzení rozvinul tajnú pastoráciu spoluväzňov a tajne slúžil bohoslužby. Podmienky vo väzení boli neľudské. V cele s veľkosťou 3x4 metre bolo cez 30 väzňov, cez noc museli spať na podlahe, pretože v cele nič nebolo. Zynovij Kovalyk sa o všetko delil so spoluväzňami. Snažil sa im pozdvihnúť náladu, rozprával im aj veselé historky zo života misionárov. Počas vyšetrovania absolvoval 28 veľmi brutálnych výsluchov.
Keď počas druhej svetovej vojny v júni 1941 bol Ľvov počas postupu nemeckých vojsk veľmi silno bombardovaný, boľševici sa rozhodli opustiť mesto. Počas tohto obdobia zahynulo asi 70 000 väzňov. Väzniteľom boli zajatci na obtiaž, preto ich strieľali. Medzi 27. a 29. júnom zomrel vo väzení Bryhitky aj otec Zynovij. Podľa svedectva spoluväzňov ho mučitelia ukrižovali na stenu väznice za jeho horlivé kázne o ukrižovanom Ježišovi Kristovi. Navyše mu vraj mali rozrezať brucho a vložiť do neho mŕtvolu dieťaťa.
Uctievanie.
Pápež Ján Pavol II. vyhlásil otca Zynovija za blahoslaveného v roku 27. júna 2001 počas pastoračnej návštevy Ľvova. Spolu s ním sa uskutočnila beatifikácia ďalších 26 mučeníkov – gréckokatolíkov.
Rímske martyrológium si ho pripomína ako spomienku 30. júna. Gréckokatolícka cirkev si na neho spomína 27. júna.
Slnko v sieti za Najlepší televízny film, minisériu alebo seriál

Slnko v sieti za Najlepší televízny film, minisériu alebo seriál je jedno z hlavných ocenení udeľovaných Slovenskou filmovou a televíznou akadémiou (SFTA) v rámci výročných filmových cien Slnko v sieti — za TV hrané diela bez ohľadu na prípadný formát. Do súťaže bolo začlenené už pred zahájením 11. ročníka (2022), pre nedostatok prihlásených, respektíve schválených počinov však bola po prvý raz udelená až ten nadchádzajúci (2023).
K roku 2024 bolo doteraz nominovaných 6 filmov, víťaznú sošku obdržali 2 tituly.
Slnko v sieti za Najlepšie vizuálne efekty

Slnko v sieti za Najlepšie vizuálne efekty je jedno z hlavných ocenení udeľovaných Slovenskou filmovou a televíznou akadémiou (SFTA) v rámci výročných filmových cien Slnko v sieti — za vizuálne alebo špeciálne efekty. 
Do súťaže bola začlenená už pred zahájením 11. ročníka (2022), pre nedostatok prihlásených, respektíve schválených počinov však bola po prvý raz udelená až ten nadchádzajúci (2023).
K roku 2023 tak boli doteraz nominovaní 4 tvorcovia a víťaznú sošku obdržali dvaja z nich.
Lichtenštajnský futbalový pohár

Lichtenštajnský futbalový pohár je lichtenštajnská futbalová súťaž organizovaná Lichtenštajnským futbalovým zväzom od roku 1946. Víťaz získava právo účasti v kvalifikácii do Európskej konferenčnej ligy.
Keďže v Lichtenštajnsku neexistuje ligová súťaž, je Lichtenštajnský futbalový pohár jedinou národnou futbalovou súťažou v krajine. V Lichtenštajnsku sa nachádza celkovo sedem futbalových klubov, ktoré sú všetky historicky etablované v systéme futbalových súťaží vo Švajčiarsku.
Od roku 1992 je víťaz Lichtenštajnského futbalového pohára pravidelným účastníkom jednej z nižších európskych futbalových súťaží. V rokoch 1992 – 1999 v Pohári víťazov pohárov, v rokoch 1999 – 2009 v Pohári UEFA, v rokoch 2009 – 2021 v Európskej lige a od roku 2021 v Európskej konferenčnej lige.
Formát súťaže.
Súťaž má nezvyčajný formát v tom, že sa do nej môžu prihlásiť nielen prvé tímy siedmich hlavných futbalových klubov, ale aj rezervné tímy, ktoré všetky hrajú v nižších súťažiach v rámci systému švajčiarskej ligy. Tímy z rovnakého futbalového klubu môžu byť vyžrebované v ktoromkoľvek kole súťaže. Tímy sú nasadené na základe výkonu v predchádzajúcom ročníku súťaže a nasadenie určuje, v ktorom kole tím začne súťaž.
Jozef Hvišč

Jozef Hvišč môže byť:
FC Vaduz

FC Vaduz je lichtenštajnský futbalový klub sídliaci v meste Vaduz, ktorý vznikol v roku 1932. Lichtenštajnsko nemá vlastnú ligovú súťaž, a preto je Vaduz etablovaný v systéme futbalových súťaží vo Švajčiarsku. Momentálne je účastníkom 2. švajčiarskej ligy.
Napriek neexistencii ligovej súťaže má Lichtenštajnsko (od roku 1992) garantovanú jednu miestenku v európskych klubových súťažiach, ktorú získava víťaz Lichtenštajnského futbalového pohára. Najväčším úspechom klubu bol postup do skupinovej fázy Európskej konferenčnej ligy v sezóne 2022/2023, keď Vaduz v kvalifikačných predkolách vyradil postupne slovinský Koper, turecký Konyaspor a nakoniec aj rakúsky klub Rapid Wien.
FC Vaduz v európskych pohároch.
zdroj: kassiesa.net
FC Vaduz vo Švajčiarskej superlige.
zdroj: weltfussball.at
Peter Bittner

Peter Bittner (* 4. marec 1976, ČSSR), známy pod pseudonymom Petter Bittner, je slovenský bubeník, manažér, producent a organizátor kultúrnych podujatí.
Životopis.
Pochádza z Pezinka. V tomto meste navštevoval základnú školu a vyrastal na sídlisku na Moyzesovej ulici. Ako dvanásťročného ho lokálny metalista Tóno Roman zasvätil do počúvania heavy metalu. V roku 1999 Bittner dostal nápad na novú hudobnú skupinu a od januára 2002 začal hrať s gitaristom Tomášom, neskôr aj s Tomášovým bratom Lacom, ktorý hral na basgitaru, a vznikla crossover-inštrumentálna skupina Feelme hrajúca filmové témy v tvrdej rockovej úprave. V aktívnej činnosti skupiny pokračoval vždy s novými hudobníkmi. Pôsobili v nej Ján „Johny“ Štefeček, Stanislav „Stanley“ Kovár, Richard „Soso“ Molnár, Peťo Škreňo, Viktor Hidvéghy, Matúš Moško a Barbora Comendant. V súčasnosti sú jej členmi gitarista Lukáš Komenda a basgitarista Miki Michelčík. V minulosti bol členom slovenských skupín ako 7th Size, Temo/Beattner, Diadem a Introvarts.
Od roku 2002 bol tiež dlhoročným riaditeľom TV Pezinok, je členom Rady LOToS a organizačného tímu Workshopu. V roku 2009 získal cenu Literárneho fondu za autorský nápad v reklamnom spote „Hydrant“ a výročnú cenu Samuela Zocha. V roku 2012 sa stal držiteľom ceny Literárneho fondu za réžiu reklamného spotu „Elegán“. Bol tiež spoluautorom niekoľkých ďalších výherných spotov.
Od roku 2010 do roku 2016 bol stage manažérom festivalu Grape a v januári 2013 spolu s klávesistom Jurajom Hanulíkom zakladal hudobný projekt Filmission. Vo februári 2015 sa spolu so speváčkou skupiny Bloom Barborou Drahovskou stali krstnými rodičmi debutového albumu nitrianskej skupiny Alalya.
Je členom občianskeho združenia Pezinské rozprávkové divadlo (P.R.D.), ktoré sa podieľalo na organizácii festivalov Cibulák, Hodokvas, Etnofestival, Koncert mladosti po 30 rokoch, Alternatíva v Drevone a 6-hodinovej spomienkovej akcie Koncert mladosti 40. V súčasnosti sa občianske združenie podieľa na organizácii festivalu Drumfest Slovakia. Bittner je tiež manažérom projektu Martiny Jelenovej s názvom Fíha tralala.
V roku 2021 z recesie vymyslel nový komunitný priestor Modranská železnica, ktorý bol slávnostne uvedený do prevádzky 30. apríla 2022.
Žije v Modre.
Osobný život.
Od 19. marca 2016 je ženatý so Silviou Fialovou a majú spolu dcéru Kornéliu.
Viničiar

Viničiar () je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Mlynky, približne juhozápadne od Spišskej Novej Vsi.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Havranie vrchy. Leží v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves a na katastrálnom území obce Mlynky. Najbližším sídlom sú na juhozápadnom úpätí situované Mlynky, juhovýchodne leží Hnilec, severovýchodne Novoveská Huta a západne Dedinky. Vrch sa nachádza v ochrannom pásme Národného parku Slovenský raj.
Opis.
Viničiar leží v rázsoche, vybiehajúcej západne z masívu Veľkej Knoly. Severným smerom sa nachádza Červená skala (), Hýľ (), Haniskova () a Malý Muráň (), východným Muráň (), Veľká Knola () a Pálenica (), južným Šajby (), Babiná (), Smrečinka (), Stromiš () a Ostrá () a západným Martinka (), Kráľova hoľa () a Suchý vrch (). Masív patrí do povodia Hnilca, kde vodu zo severných a západných svahov odvádza Havraní potok, z juhovýchodných krátky bezmenný potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý juhovýchodným smerom prechádza do holiny, ktorá tak umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Vysoké Tatry, Kráľovu hoľu, Stolické vrchy, Revúcku vrchovinu a vrchy severného Maďarska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z obce Mlynky.
Ján Gažo

Prof. Ing. Ján Gažo, DrSc. (* 3. august 1929, Ostojičovo – † 15. február 1983, Bratislava) bol slovenský anorganický a koordinačný chemik, vysokoškolský pedagóg, vedec, korešpondent SAV a ČSAV, prodekan a od roku 1962 vedúci Ústavu anorganickej chémie FCHPT SVŠT v Bratislave. Je autorom mnohých vysokoškolských učebníc, odborných publikácií a monografií, ako aj držiteľom viacerých ocenení.
Životopis.
Narodil sa v obci Ostojičovo v juhoslávskej Vojvodine v rodine učiteľa a inšpektora slovenských ľudových škôl. Zmaturoval na gymnáziu v Zrenjanine a začal študovať na Prírodovedeckej fakulte Univerzity v Belehrade (1948-1949). Rodina sa následne presťahovala na Slovensko, kde ukončil štúdium na Chemickej fakulte SVŠT v Bratislave (1950-1953). Už počas štúdia bol pre vynikajúce výsledky zaradený ako vedecká posila pracoviska.
Pokračoval ašpirantúrou, veľkým doktorátom, neskôr sa stal doktorom vied, docentom i profesorom a napokon v roku 1962 vedúcim Ústavu anorganickej chémie, ktorým ostal 23 rokov. Medzi jeho najvýznamnejšie práce patrí zovšeobecnenie pravidiel vzájomného vplyvu ligandov, ktoré si všimol pri meďnatých komplexoch (1957-1958). Pod jeho vedením boli vypracované teórie distorznej izomérie, plasticity koordinačnej sféry a equ-ax.
Vedecké zameranie.
Izoméria koordinačných zlúčenín, riešenie štruktúry komplexov.
Poznámka.
&lt;small/&gt; Slovenský názov, ktorý vychádza zo zoznamu exoným na stránke ÚGKK SR&lt;/small&gt;
Catherine Keenerová

Catherine Keenerová (* 26. marec 1959, Miami, Florida, USA) je americká herečka. Bola dva krát nominovaná na filmové ocenenie Academy Awards, za jej herecké výkony vo filmoch "V koži Johna Malkovicha" (1999) a "Capote" (2005).
Detstvo a mladosť.
Keenerová sa narodila 26. marca 1959 v Miami na Floride ako tretie z piatich detí. Má írsky a libanonský pôvod. Jej mladšia sestra, Elizabeth Keenerová, je tiež herečka a realitná agentka v Los Angeles. V roku 1983 ukončila štúdium na Wheaton College s titulom Bakalár umenia.
Kariéra.
Herectvu sa venuje od roku 1986. V roku 1987 si zahrala s Dermotom Mulroneyom a Lancem Henriksenom vo filme "Boj o prežitie". V roku 1991 získala viac priestoru vo filme "Johnny Suede", kde si zahrala po boku, vtedy ešte menej známeho Brada Pitta. Jej herecký výkon získal uznanie filmových kritikov a získala aj svoju prvú nomináciu na Independent Spirit Award.
V roku 1999 si zahrala vo filme "V koži Johna Malkovicha" a za svoj herecký výkon získala prvú nomináciu na Academy Awards v kategórii Najlepší ženský herecký výkon vo vedľajšej úlohe. V roku 2002 hrala spoločne s Edwardom Nortonom vo filme "Smrť Smoochyho" a Nicolasom Cageom v dráme "Adaptácia".
V roku 2005 hrala vo filme "Capote", kde za svoj herecký výkon získala niekoľko ocenení a nominácií, vrátane druhej nominácie na Academy Awards. O rok neskôr hrala vo filme "Americký zločin", ktorý bol inšpirovaný skutočnou udalosťou.
V roku 2015 hrala v televíznom seriály "Show Me a Hero". V roku 2017 stvárnila matku Allison Williams v horore "Uteč". V septembri 2022 bolo oznámené, že bola obsadená do druhej časti filmu "Joker" s názvom "Joker: Folie à deux", pričom film by mal mať premiéru v roku 2024.
Súkromný život.
V rokoch 1990 až 2007 bol jej manželom herec Dermot Mulroney, s ktorým má jedno dieťa.
Švajčiarska superliga 2019/2020

Švajčiarska superliga 2019/2020 bol 123. ročník najvyššej švajčiarskej futbalovej súťaže. Titul obhajoval Young Boys, nováčikom súťaže bol Servette. Sezóna začala 19. júla 2019 a skončila 3. augusta 2020.
Young Boys získal 14. titul v klubovej histórii a kvalifikoval sa do 2. predkola Ligy majstrov UEFA 2020/2021. Do Európskej ligy UEFA 2020/2021 sa kvalifikovali St. Gallen, Basel a Servette. Do 2. ligy zostúpili Xamax a Thun.
Tabuľka.
zdroj: weltfussball.at&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Albert Milota

Prof., JUDr. Albert Milota (* 8. apríl 1877, Lochovice – † 22. december 1940, Praha) bol český právnik, vysokoškolský pedagóg a politik Česko-slovenskej strany národnosocialistickej na Slovensku v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Po dosiahnutí právnického vzdelania svoju profesionálnu kariéru odštartoval v súdnej službe. Po vzniku Česko-Slovenska v roku 1918 pôsobil ako ministerský radca trestnej sekcie ministerstva spravodlivosti. Vďaka svojej odbornosti a kvalifikácii bol povolaný budovať právnickú fakultu novovznikajúcej Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1922 bol menovaný za profesora trestného práva.
Okrem pedagogickej činnosti sa podieľal aj na príprave viacerých zákonov z oblasti trestného práva, ako napr. zákona na ochranu republiky, trestného zákona pre mládež, tlačového zákona, trestného zákonníka a pod. Taktiež bol autorom viacerých publikácií z oblasti trestného práva (napr. "Komentovaný zákon na ochranu republiky", "Nový tlačový zákon čs.", "Trestné pokračovanie platné pre Slovensko", "Uhorský trestný zákonník platný na Slovensku a Podkarpatskej Rusi", "Púsobnost zákonú trestních", "Proč stát trestá", "Trestné právo hmotné"...). V akademickom roku 1930/1931 pôsobil ako rektor a v akademickom roku 1931/1932 ako prorektor Univerzity Komenského.
Podobne ako mnoho iných predstaviteľov českej inteligencie, ktorá po roku 1918 prišla na Slovensko, aj Albert Milota sa angažoval politicky. Spočiatku sa aktivizoval v Národnej strane práce, za ktorú v parlamentných voľbách v roku 1925 kandidoval do senátu Národného zhromaždenia. Neskôr prešiel (tak ako mnoho iných členov Národnej strany práce) k národným socialistom, za ktorých vo voľbách v roku 1929 získal senátorské kreslo v rámci XI. volebného kraja (národnostne zmiešaný volebný kraj južného a juhovýchodného Slovenska). Mandát obhájil aj po parlamentných voľbách v roku 1935. V senáte zotrval do konca činnosti Národného zhromaždenia na prelome rokov 1938/1939. Ešte v závere roku 1938 prestúpil do klubu Strany národnej jednoty.
V roku 1938 bol donútený pre svoj český pôvod opustiť Slovensko a bol daný k dispozícii ministerstvu školstva v Prahe. Následne až do svojej smrti pôsobil ako profesor na právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe.
Viliam Chlebo

Viliam Chlebo (* 22. september 1955, Karlove Vary) je slovenský nábytkový a interiérový dizajnér.
Životopis.
V rokoch 19701974 absolvoval štúdium na Strednej priemyselnej škole drevárskej v Spišskej Novej Vsi, odbor Konštrukcia a tvorba nábytku a interiéru. V rokoch 19741979 pracoval vo Výskumnom a vývojovom ústave drevárskeho a nábytkárskeho priemyslu v Bratislave. V rokoch 19791990 pracoval vo Výskumnom ústave miestneho hospodárstva v Bratislave.
Od roku 1990 má vlastný ateliér, Viliam Chlebo – N.I.D. ŠTÚDIO v Bratislave.
Dielo.
V osemdesiatych rokoch sa venoval navrhovaniu nábytkového dizajnu pre opakovanú výrobu. Jeho návrhy sa vyrábali v sériovej výrobe v podnikoch Miestneho priemyslu v Česko-Slovensku. Najznámejšie realizácie boli pre podniky KODRETA Myjava a DŘEVOPODNIK Holešov. Chlebov prístup k dizajnérskej tvorbe patrí medzi funkcionalistický. Vždy dbal na to, aby pri jeho návrhoch bol súlad medzi funkciou, formou, ergonómiou, technológiou a ekonomikou. Jeho diela pre svoju vysokú úžitkovú a estetickú hodnotu boli v osemdesiatych rokoch použité vo významných interiéroch, ako sú Vila Tugendhat v Brne alebo v dostavbe Národného divadla v Prahe a množstve iných. V osemdesiatych rokoch spolupracoval s Jaroslavom Hreščákom. Boli to spolupráce pri interiérovej a výstavníckej tvorbe. Dizajnérsku tvorbu mali oddelenú, aj keď niektoré pramene ich chybne označujú ako spoluautorov.
Od roku 1990 pracuje vo vlastnom ateliéri a venuje sa interiérovému dizajnu. V rokoch 19921998 bol členom Združenia architektov ZIKURAT – Čech – Hámoš – Chlebo, kde v spoluautorstve vytvoril množstvo interiérov na Slovensku i v zahraničí.
Odborné referencie.
Viliam Chlebo získal od roku 1979 desiatky najvyšších ocenení za dizajn prevažne sedacieho nábytku na Predajných výstavách spotrebného tovaru v Brne. Medzi najvýznamnejšie ocenenia patria Vynikajúci výrobok roku, Vybrané pre CID a Krištáľový ihlan, ktoré udeľoval IPD – Inštitút priemyselného designu Praha.
Jeho kreslá T2403 a T2407 sa nachádzajú v zbierkach Uměleckoprůmyslového musea v Prahe v štúdijnom depozite nábytku 20. storočia na zámku Kamenice nad Lípou. Kreslo T2403 je tiež v zbierkach nábytku Slovenského múzea dizajnu v Bratislave.
Jednou z posledných cien je 2. cena Designbloku v kategórii Nejlepší nábytek, za dizajn kresla T2407 pôvodne navrhnutého v roku 1979 s úpravou čalúnenia architektom Karlom Pragerom. Kreslo bolo použité pre zariadenie dostavby Nádodného divadla v Prahe. Kreslo T2407 firma NANOVO z Prahy po 42 rokoch znovu zaradila do výroby.