Panzerhaubitze 2000

Panzerhaubitze 2000 je nemecká samohybná húfnica kalibru na pásovom podvozku. V čase svojho vzniku išlo o zrejme najvýkonnejší konvenčný delostrelecký systém v operačnej službe. Okrem nemeckej armády bola PzH 2000 vybraná aj do výzbroje talianskej, holandskej a gréckej armády.
Vznik a vývoj.
V polovici 60. rokov sa ukázalo, že existujúce delostrelecké systémy v NATO už nespĺňajú zvýšené požiadavky na bojisku z hľadiska mobility, dostrelu, rýchlosti paľby a ochrany. V dôsledku toho Nemecko, Taliansko a Veľká Británia spoločne vyvinuli poľnú húfnicu FH-155. V roku 1973 podpísali tieto tri štáty vládne vyhlásenie s cieľom vyvinúť nový zbraňový systém s balistickými vlastnosťami FH-155 a úrovňou mobility a ochrany hlavného bojového tanku Leopard 1. Technické problémy však v roku 1986 spomalili program PzH 155 do takej miery, že bol nakoniec úplne zrušený. V Nemecku sa v novembri 1987 začal nový vývoj. Do súťaže sa zapojili dve konzorciá - Krauss-Maffei/Porsche/KUKA a Wegmann/MaK, z ktorých každé postavilo jedno testovacie vozidlo. Zákazku nakoniec získalo konzorcium Wegmann/Ma, ktoré v rokoch 1991 až 1993 vytvorilo štyri prototypy. Od novembra 1994 do marca 1995 prebiehali vojskové skúšky prototypov. Prvá zo 185 objednaných húfnic bola Bundeswehru dodaná v roku 1998.
Konštrukcia.
PzH-2000 je samohybná húfnica na pásovom podvozku, ktorý je postavený na základe komponentov tanku Leopard 2. 155 mm kanón o dĺžke 52 kalibrov umožňuje paľbu na veľké vzdialenosti. Bežnou muníciou je možné strieľať až na vzdialenosť 30 km, granáty s dnovým výtokom (BB) až na vzdialenosť cez 40 km v závislosti od typu. Plne automatizované nabíjanie dáva veľmi vysokú rýchlosť streľby. So štandardným 24-voltovým nabíjacím systémom je možné vystreliť 3 náboje za 10 sekúnd, pričom trvalá rýchlosť streľby je 10 rán za minútu. Stroj nesie 60 delostreleckých granátov. Námer sa mení v rozsahu od -2,5° do +65°. Veža húfnice je plne otočná. PzH 2000 je vybavená technológiou MRSI (Multiple Round Simultaneous Impact) – húfnice vedia v rýchlom slede vyslať až päť granátov po rôznych trajektóriách tak, aby na cieľ vzdialený maximálne 24 kilometrov dopadli prakticky súčasne. Lokálnu obranu húfnice proti pozemnému a vzdušnému ohrozeniu zabezpečuje guľomet MG3 kalibru 7,62 mm. 
Húfnicu poháňa dieselový motor MTU MT 881 Ka-500 s maximálnym výkonom 1 000 koní (736 kW). Vďaka nemu dokáže PzH 2000 dosiahnuť na ceste rýchlosť až 67 km/h a v teréne 45 km/h. 
Predný pancier PzH 2000 poskytuje ochranu proti nábojom kalibru 14,5 mm. Bočné a zadné pancierovanie chráni proti paľbe ručných zbraní a črepinám z delostreleckých granátov. V prípade potreby je možné namontovať reaktívne pancierovanie.
Nasadenie.
Vojna v Afganistane (2001 – 2021).
Húfnice PzH 2000 boli po prvýkrát použité v boji holandskou armádou v auguste 2006 proti cieľom Talibanu v provincii Kandahár v Afganistane. Potom boli pravidelne používané na podporu koaličných jednotiek v provincii Uruzgan. PzH 2000 sa vo veľkej miere používali aj počas bitky o Čóru. Húfnice poskytovali pozemným jednotkám palebnú podporu na vzdialenosť viac ako 30 kilometrov. Ukázalo sa, že sú presné a efektívne. Húfnica však bola kritizovaná Holanďanmi pri nasadení v provincii Uruzgan, pretože systém ochrany pred zbraňami hromadného ničenia si nedokázal poradiť s vysokou úrovňou prachu v Afganistane.
Od júna 2010 používali tri tieto húfnice aj nemecké jednotky v provincii Kunduz. PzH 2000 zohrali kľúčovú úlohu aj počas operácie Halmazag v novembri 2010, keď boli dediny Isa Khel a Quatliam znovu dobyté od Talibanu nemeckými výsadkármi.
Ruská invázia na Ukrajinu.
Po invázii ruských vojsk nasadila Ukrajina do bojov aj húfnice PzH 2000, dodané z Nemecka, Holandska a Talianska. Podľa nemeckého spravodajského týždenníka Der Spiegel však majú Ukrajinci s prevádzkou týchto samohybných húfnic značné problémy. Intenzita ich použitia údajne výrazne prekračuje maximálne štandardy NATO, a to v priemere trikrát až štyrikrát. Na ukrajinskom bojisku nie je raritou, že je počas jedného dňa vystrieľaná plánovaná maximálna celotýždenná norma granátov a dochádza tak k podstatne rýchlejšiemu opotrebovaniu kanónov. Ukrajinci v súčasnosti údajne strieľajú okolo 300 granátov denne, pričom prevádzkové predpisy PzH 2000 dovoľujú iba 100 výstrelov denne. To spôsobuje vážne opotrebenie zbraňových systémov. Na druhú stranu zo sovietskych húfnic D-20 strieľajú Ukrajinci maximálne dvadsaťkrát denne.
Okrem opotrebenia sa podľa nemeckej tlače prejavil aj problém s nedostatkom náhradných dielov pre PzH 2000 a nedochádza tak k včasnému vykonávaniu údržby a potrebným opravám. Výsledkom vyššie uvedeného je potom fakt, že z celkového počtu dodaných húfnic je viac ako polovica mimo prevádzky.
Preto sú húfnice za účelom opráv z Ukrajiny odosielané do Litvy. Nedostatok náhradných dielov (náhradné diely nemá Bundeswehr ani nemecký priemysel) však spôsobuje, že niektoré z húfnic musia byť kanibalizované (t.j. rozobrané na náhradné diely).