Sústava vodných diel Gabčíkovo – Nagymaros

Sústava vodných diel Gabčíkovo – Nagymaros (SVD G-N) je veľký projekt vodných diel na Dunaji. Začal zmluvou zo 16. septembra 1977 (Zmluva 1977 alebo Zmluva '77), ktorú uzavreli Československá socialistická republika a Maďarská ľudová republika. Projekt bol zameraný na predchádzanie katastrofickým povodniam, zlepšenie splavu rieky, výrobu čistej elektriny a športovo-rekreačné využitie Dunaja.
Na Slovensku bola dokončená len časť projektu, a to vodné dielo Gabčíkovo, pretože Maďarsko najprv jednostranne projekt pozastavilo a potom sa ho snažilo ukončiť, kvôli ekonomickým obavám a obavám o životné prostredie. Slovenská časť projektu pokračovala s alterantívnym riešením, nazývaným „Variant C“, ktoré spočívalo v presmerovaní Dunaja, ktorý tvorí hranicu medzi krajinami. Tieto dôvody zapríčinili vznik medzinárodneho sporu medzi Slovenskom a Maďarskom, ktorý dodnes (2024) nie je vyriešený. Obe strany sa obrátili na Medzinárodný súdny dvor o vyriešenie sporu.
Zmluva 1977.
Projekt výstavby vodných diel bol odsúhlasený 16. septembra 1977 v zmluve označovanej ako „Zmluva 1977“. Podľa tohto projektu mal byť vybudovaný cezhraničný hrádzový systém medzi mestami Gabčíkovo v Československej socialistickej republike (teraz na Slovensku) a Nagymaros v Maďarskej ľudovej republike (teraz Maďarsko). Tieto priehrady by zastavili pravidelné povodne (podobné katastrofám z rokov 1945 a 1965) a umožnili by zisk čistej elektrickej energie. Takisto by umožnili celoročný splav Dunaja a predstavovali by súčasť vnútrozemskej navigácie mohansko-dunajským prieplavom.
Podľa pôvodného plánu mala byť časť rieky odklonená do umelého kanálu u maďarskej dediny Dunakilti a do vodnej elektrárne u Gabčíkova (8 turbín s kapacitou 720 MW). Kanál by potom vrátil vodu do rieky s prehĺbeným dnom u obce Nagymaros by bola vybudovaná podobná menšia priehrada a vodná elektráreň (s kapacitou 158 MW). Elektráreň u Gabčíkova bola určená na prevádzku len v prípade zvýšenej potreby a priehrada u obce Nagymaros, ktorá by bola asi o 100 kilometrov ďalej, mala obmedzovať fluktuácie hladiny vody.
Keďže väčšina stavby mala prebehnúť na území Slovenska, maďarská vláda bola zaviazaná pomôcť s časťami výstavby na Slovensku, aby bol zariadený rovnaký podiel práce oboch krajín. Elektrina vyprodukovaná elekrárňami by bola zdieľaná na polovicu.
Obmedzenie projektu.
Práca na projekte začala v roku 1978. V roku 1981 obe krajiny súhlasili so spomalením výstavby kvôli ekonomickým problémom. V roku 1984 vzniklo v Maďarsku hnutie protestujúce proti výstavbe vodných diel, nazývané Duna Kör (Dunajský kruh), ktoré neskôr obdržalo ceny Right Livelihood Award a Goldman Environmental Prize za ochranu Dunaja. Hnutie bojovalo proti skrývaniu informácií ohľadne projektu pred verejnosťou komunistickými vládami, čím sa vlády snažili vyhnúť debatám o dopade na životné prostredie. Biológovia sa obávali, že by vodné diela poškodili scenériu vyšehradskej brány a zásoby podzemnej vody, na ktorých záviselo vyše milióna Maďarov, a to hlavne v okolí Budapešti. Po intenzívnych kampaniach začal byť projekt v Maďarsku nenávidený ako symbol starého režimu. Na Slovensku však výstavba pokračovala a vo výstavbe vodnej elektrárne bolo zapojených mnoho ľudí. Maďarská vláda sa neskôr rozhodla projekt pozastaviť (v roku 1989), až dokým neboli poriadne preskúmané dopady na životné prostredie. Tesne na to sa slovenské úrady jednostranne rozhodli pokračovať s alternatívnym riešením nazývaným „Variant C“. Tým došlo k presmerovaniu Dunaja na slovenské územie a ďalší vývoj tak ostal len za slovenskými hranicami. Táto zmena dramaticky zredukovala množstvo vody, ktoré tieklo do Maďarska a mala významný dopad na maďarské zásoby vody a životné prostredie. Na základe toho sa maďarská vláda snažila ukončiť Zmluvu 1977.
V roku 1992 predložili československí experti sedem návrhov, ako postupovať ďalej:
Nakoniec sa rozhodlo postupovať alteratívnym riešením v menšej škále, teda podľa návrhu C. Umelý kanál by tak začínal u Čunova, ktoré je súčasťou Bratislavy, a vodná elektráreň Gabčíkovo by fungovala pomocou prietoku Dunaja bez zmeny hladiny vody. Výstavba tohto variantu začala v novembri 1991. V októbri 1992 začalo presmerovanie časti vody do kanálu a došlo k naplneniu nádrže u Čunova; ostatné časti (ako elektráreň) boli dokončené a spustené do prevádzky v roku 1996.
Dopad na životné prostredie.
Ohľadne životného prostredia bola medzi rokmi 1996 až 2002 vypracovaná štúdia, ktorej výsledkami sú:
Ročné spojené štúdie vlád Slovenska a Maďarska tvrdia, že
Rozdiel medzi štúdiou z roku 2002 a novšími prácami možno prisúdiť veľkosti študovanej plochy. Štúdia medzi rokmi 1996 a 2002 bola robená na ploche od Viedne až po koniec slovensko-maďarského Dunaja. Štúdie vlád sa týkajú len vodného diela Gabčíkovo a okolitých oblastí.
Hladina podzemnej vody závisí na veľkých povodniach, ako napríklad v roku 2002, kedy povodne zdvihli silt z dna rieky a umožnili lepšiu filtráciu. Po tom sa v mnohých miestach zvýšila hladina podzemnej vody až na hladinu spred vytvorenia vodného diela, na niektorých miestach bola hladina dokonca ešte vyššia. Vybudovanie vodného diela zlepšilo kvalitu podzemnej vody a dodávky vody v okolí Rusovcov a Čunova, ktoré sa nachádzajú na pravej strane Dunaja. Stalo sa tak na základe zmeny podmienok v okolí a zmeny smeru toku podzemnej vody, ktorý sa zmenil zo smer SZ-JV na S-J. Kvalita podzemnej vody v okolí zásobovania vodou na ľavej strane Dunaja nebolo ovplyvnené v tak veľkej miere.
Jedným z problém identifikovaným vo všetkých štúdiách je zvyýšená sedimentácia pred priehradou a erózia dna za priehradou, čo je typický problém vodných nádrží.