burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelm Dilthey

Wilhelm Christian Ludwig Dilthey (* 19. november 1833, Wiesbaden-Biebrich, Hesensko, Nemecko – † 1. október 1911, Seis am Schlern, Taliansko]) bol nemecký psychológ, pedagóg a filozof - predstaviteľ filozofie života, duchovednej pedagogiky hermeneutickej pedagogiky.
Ústredným pojmom jeho filozofie je pojem živého ducha, ktorý sa vyvíja v historických formách.
Život.
Dilthey pochádzal z reformovanej kazateľskej rodiny, študoval históriu, teológiu a filozofiu v Berlíne a v Heidelbergu, promoval roku 1864 prácou o Schleiermacherovej etike a roku 1867 sa stal profesorom v Bazileji, neskôr v Kieli, vo Vroclave a v rokoch 1883 až 1908 v Berlíne. Súborné vydanie jeho diela má viac ako tridsať zväzkov.
Myslenie.
Proti metóde prírodných vied, ktorá sa počas 19. storočia nesmierne rozvinula, postavil Dilthey humanitné či spoločenské vedy (doslova "duchovné vedy", "Geisteswissenschaften" – napr. históriu, právo, literárnu vedu) a snažil sa vybudovať ich vedeckú metódu. Prírodné vedy skúmajú svet z hľadiska príčinnosti, naopak úlohou „duchovných vied“ je podľa neho chápať a vysvetľovať vzťahy medzi životom, vyjadrovaním a poznaním. Z povahy veci musí byť historické, teda chápať svoje predmety a témy v dejinnom vývoji, a ich hlavnou metódou je hermeneutika, teda snaha o verné porozumenie a výklad textov a iných dokladov. 
Druhou veľkou Diltheyovou témou bol život a živé, ktoré sa podľa neho nedá celkom pochopiť len experimentálnou metódou vied o neživom. Život totiž charakterizuje úsilie každého organizmu udržať sa nažive, rásť a rozmnožovať sa, len v oblasti živého možno nájsť napríklad slobodu a zodpovednosť. Živé organizmy žijú v istej symbióze so svojim prostredím, od ktorého sú závislé a na ktoré aj rôznym spôsobom reagujú. Sú teda dráždivé, vnímavé a schopné aj vzájomne komunikovať.
Treťou veľkou oblasťou Diltheyovho záujmu bola výchova a vzdelávanie. Všímal si rôzne etapy ľudského detstva a dospievania a hľadal pre ne primerané spôsoby výchovy. Patrí tak medzi zakladateľov modernej pedagogiky a filozofie výchovy.
Vplyv a dedičstvo.
Okrem filozofie a pedagogiky ovplyvnil Dilthey aj sociológiu, najmä prostredníctvom svojho kolegu a priateľa G. Simmela, a to svojim dôrazom na chápanie a poznanie. Medzi jeho priamych žiakov patrili nemeckí filozofi a pedagógovia Hans Lipps, Herman Nohl, Theodor Litt, Eduard Spranger, Georg Misch a Erich Rothacker. Na Diltheya polemicky nadviazal Martin Heidegger a vlastním pojatím hermeneutiky Hans-Georg Gadamer, obaja však od neho prevzali mnoho impulzov a myšlienok (napr. myšlienku „hermeneutického kruhu“). Ditheyove myšlienky a dielo ovplyvnili celý rad ďalších – hlavne nemeckých – filozofov, ako bol Theodor W. Adorno, Ernst Cassirer, Karl Otto Apel alebo Jürgen Habermas. V Česku sa jeho myšlienkami zaoberal Jan Patočka a celý rad pedagógov. Významne ovplyvnil aj uvažovanie antropológa Victora Turnera a jeho koncepciu kultúrnych performance.
Diogenes Laertios

Diogenes Laertios (iné názvy: Diogenés Laertios, Diogenes/Diogenés Laërtský; ""; asi 3. storočie) bol grécky historik a filozof, autor jediných zachovaných antických dejín gréckej filozofie. O Diogenovi nie je z iných prameňov skoro nič známe a aj datovanie jeho života do 3. storočia je len približné.
Pseudo-Dionýzios Areopagita

Pseudo-Dionýzios Areopagita (iné mená: Pseudodionýzios Areopagita, Pseudo-Dionysios Areopagités, Dionýz Areopagita, Dionýz Areopagitský, Dionysius Areopagita, staršie: Pseudo-Dionýz Areopagita; ; * koniec 5. storočia, Sýria† začiatok 6. storočia) bol kresťanský novoplatonik pravdepodobne sýrskeho pôvodu, ktorý sa usiloval spojiť kresťanstvo s pohanskou filozofiou.
Identita.
Autora stotožňovali s Aténčanom Dionýziom zo Skutkov apoštolských 17,34, čo tvrdil Eusebios, neskôr ho považovali za zhodného s prvým biskupom Paríža (svätý Denis). Hoci prisúdenie k postave zo Skutkov apoštolov spochybnil už Hypatius z Efezu (okolo 520540) a na západe Pierre Abélard, bolo akceptované do 16. storočia. Datovanie a totožnosť autora spochybnili Laurentius Valla v roku 1457 a Erazmus Rotterdamský.
Autor mohol byť:
Iný zdroj sumarizuje: [navrhované identity siahajú] „od učeníkov Prokla cez nechalcedónskych autorov po ortodoxných obrancov Chalcedonu“. Otázka autorstva však doriešená stále nie je.
Doba a miesto pôsobenia.
Autor pravdepodobne bol / pôsobil v rokoch / dielo vzniklo:
Spisy.
Ako jeho vlastné spisy, napísané pôvodne po grécky, platia dnes štyri traktáty:
V týchto dielach spomína ďalších 7 diel, ktoré sa nezachovali, resp. ich vôbec nenapísal
Preklady.
Do sýrčiny.
Sýrsky preklad diel Pseudo-dionýza vznikol iba niekoľko rokov po ich napísaní, teda asi začiatok 6. storočia, res. 6. storočie. Autorom bol Sargis (Sergios) z Réš΄ainá. Jeho preklad bol dosť voľný.
Do latinčiny.
Západu ich sprostredkovali opát Hilduin zo St. Denis (okolo 832), Johannes Scotus Eriugena, Iohannes Saracenus (okolo 1167), Robertus Lincolniensis a Ambrogio Traversari (1436). Z týchto textov, komentárov k nim a z ich parafráz sa zostavovali súbory, z ktorých najslávnejší a najrozšírenejší je Corpus Parisiense (Parížsky súbor), zostavený okolo 1250.
Do iných jazykov.
Po preklade do sýrčiny nasledovali všetky kultúrne jazyky vtedajšieho kresťanského Východu, teda napr. arabčina a arménčina a gruzínčina. Existoval aj preklad do staroslovienčiny, ktorý vznikol 9. / 10. storočí.
Význam.
Pripravoval cestu stredovekej mystike. Počas tisíc rokov bol jedným z hlavných zdrojov stredovekého myslenia, mal veľký vplyv na stredovekú teológiu.
Na rozdiel od Augustínovho novoplatonizmu, ktorý bol inšpirovaný hlavne Plotinom, je novoplatonizmus Pseudodionysiov viac poplatný Proklovi a vystupuje v čistejšej, pôvodnejšej podobe.
Pokúšal sa začleniť bohatstvo biblickej symboliky, ktorá je vyjadrená v kresťanskej liturgií do metafyzického a kozmického pozadia.
Jeho odkaz považujú za určitý gréckobyzantský prvok prekonávajúci bariéru vybudovanú medzi kresťanským Východom a kresťanským Západom, ktorú vytvorila veľká schizma. Pseudo-Dionysius nebol síce pre západnú racionalitu nikdy celkom prijateľný, ale napriek tomu v nej pôsobil - napospol skôr pod povrchom - ako trvale znepokojujúci a oživujúci ferment a korektív.
Filozoficky najvýznamnejšie dielo je Peri theión onomatón, lat. De divinis nominibus. Dionýzove diela spájali novoplatonizmus a panteizmus a rozlišujú medzi pozitívnou a negatívnou teológiou.
Theodosius Dobzhansky

Theodosius Dobzhansky, , (* 24. január 1900, Nemiriv, Ruské impérium, dnes Ukrajina – † 18. december 1975, San Jacinto, Kalifornia, USA) bol americký genetik narodený na Ukrajine. V tridsiatych a štyridsiatych rokoch 20. storočia významne prispel k formulovaniu syntetickej teórie evolúcie, ktorá spája rozvinutý darvinizmus s modernou genetikou.
Hans Driesch

Hans Driesch (* 28. október 1867, Bad Kreuznach, Nemecko – † 16. apríl 1941, Lipsko) bol nemecký filozof, pôvodne biológ. Vychádzajúc z Haeckela vypracoval systém kritického, antimaterialistického vitalizmu.
Johann Gustav Droysen

Johann Gustav Droysen (* 6. júl 1808 – † 10. jún 1884) bol nemecký hermeneuticky orientovaný historik, predchodca filozofickej hermeneutiky.
Mikel Dufrenne

Mikel Dufrenne (* 1910 - 1995) bol francúzsky filozof a estetik; predstaviteľ fenomenológie. 
Skúmanie špecifickej povahy estetickej skúsenosti ho priviedlo k tvrdeniu o reálnej obejktivite krásna, ktoré je umelcom vlastne iba hľadané a vyjadrované.
Charles-Louis Dumas

Charles-Louis Dumas (* 1765 – † 1813) bol francúzsky lekár, profesor anatómie a fyziológie. Narodený 8. februára 1765 v Lyone, zomrel 3. apríla 1813 v Montpellieri. Korešpondent Institut de France, od roku 1795 rektor Univerzity v Montpellieri.
Henry Duméry

Henry Duméry (* 29. február 1920 – † 6. február 2012) bol francúzsky filozof a prekladateľ.
Pôsobenie.
Po štúdiu filozofie u Maurice Blondela vyučoval na "College Stanislas" v Paríži, od roku 1950 pracoval v CNRS, od roku 1959 prednášal filozofiu a sociológiu na univerzite v Caen a na Univerxité Paris X – Nanterre v Nanterre pri Paríži.
Venoval sa fenomenológii, filozofii náboženstva, vzťahom medzi židovstvom a kresťanstvom a dielu M. Blondela a sv. Bonaventuru. Vydal viac ako 25 monografií, niektoré boli preložené i do iných jazykov.
Michael Anthony Eardley Dummett

Michael Anthony Eardley Dummett (* 27. jún 1925, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 27. december 2011, Oxford) bol anglický filozof a logik.
Zaoberal sa problémom pravdy; od roku 1965 sa angažoval v antirasistickom hnutí vo Veľkej Británii. V práci venovanej interpretácii Fregeho filozofie jazyka, rozvinul Dummett svoju vlastnú teóriu významu.
Ján Duns Scotus

 
Blahoslavený Ján Duns Scotus alebo po latinsky Johannes Duns Scotus/Ioannis Duns Scoti alebo po anglicky John Duns Scotus (* 1265/1266, Duns, Škótsko – † 1308, Kolín nad Rýnom) bol františkánsky mních škótskeho pôvodu, významný predstaviteľ neskorej stredovekej scholastiky, filozof a teológ, profesor na Oxfordskej a Parížskej univerzite.
Učiteľskou a literárnou činnosťou Dunsa Scota vstúpila stredoveká filozofie do novej fázy svojho vývinu: Duns síce zostáva presvedčený o možnosti súladu medzi filozofiou a teológiou (presadzovaného v 13. stor. Tomášom Akvinským), ale súčasne ich od seba oddeľuje, pretože podľa jeho názoru sa odlišujú svojou povahou i cieľom. Teológia je podľa neho praktickou disciplínou, ktorá učí človeka žiť podľa náboženských noriem, zatiaľ čo filozofia je teoretická disciplína, ktorej úlohou je vedecky skúmať všetko, čo je prirodzene prístupné ľudskému poznaniu. Filozoficky síce možno dokázať existenciu Prvej príčiny i Nevyhnutného súcna, ale jednotlivé cirkevné dogmy nie sú rozumom plne dokázateľné. Preto Duns odmieta podriaďovanie filozofie teológii.
Boha Duns Scotus stotožňuje s absolútne slobodnou vôľou a tvrdí, že u človeka má vôľa primát nad rozumom.
V teórii poznania prichádza Duns Scotus s myšlienkou, že východiskom abstrakčného procesu je rozumová intuícia jednotlivého, ktorá, i keď nedokonale, postihuje aj individuálnu prirodzenosti (haecceitas) daného predmetu.
V chápaní univerzálií sa prikláňa k realizmu.
V učení o bytí zavádza pojem formálnej dištinkcie (distinctio formalis), t. j. rozdielu, ktorý síce nie je reálny, ale oproti dištinkcii číro pomyselnej (distinctio rationalis) má svoj základ v skutočných veciach. Pomocou tejto dištinkcie vysvetľuje mnohosť podstatných určení jednej a tej istej veci. Medzi esenciou a existenciou prirodných bytostí nepredpokladá nijakú dištinkciu.
Na rozdiel od tradičného chápania, vychádzajúceho z Aristotela, Duns Scotus usudzuje, že prvá látka (resp. prvoprvá – materia primo prima) nie je čírou možnosťou, ale že by mohla existovať aj bez tvaru. Princípom individuácie je tak nie látka, ale individuálna prirodzenosť danej bytosti.
Učenie Dunsa Scota sa stalo oficiálnou doktrínou františkánskeho rádu (tzv. skotizmus). V mnohom naňho nadviazal Guilelmus Occam.
Émile Durkheim

Émile Durkheim (* 15. apríl 1858, Épinal, Francúzsko – † 15. november 1917, Paríž) bol francúzsky filozof, najvýznamnejší sociológ a tvorca francúzskej sociologickej školy, od 1902 bol profesor na Sorbonne. 
V Paríži vytvoril sociologické stredisko, ktoré malo vplyv nielen vo Francúzsku, ale aj v iných krajinách. Časopis "L’Année Sociologique" (1896 - 1913), ktorého bol zakladateľom a vydavateľom, uverejňoval práce vedcov všetkých krajín zo všetkých odborov sociológie a príbuzných vied, monografických prác, teoretických rozpráv, kritík a recenzií. Prvá svetová vojna toto stredisko rozbila.
Všeobecná koncepcia Durkheimovej sociológie sa opiera o pozitivistickú teóriu vedy.
Durkheim vychádza z faktu sociálnej väzby človeka, ktorá sa jednotlivcovi nanucuje. Deľba práce stavia jednotlivca do siete príčin a následkov, ktorú nemôže ovládnuť. Osobnosť jednotlivca pohlcuje osobnosť kolektívu. Durkheim zastával koncepciu kolektívnych predstáv (pozri tiež heslo sakralizácia).
Durkheim je zástancom sociologizmu, podľa ktorého je spoločnosť základnou sférou ľudského života, z ktorej sú odvodené všetky ostatné, teda biologické a psychické javy, a ktorú treba skúmať špecifickou sociologickou metódou.
Max Dvořák

Max Dvořák (* 24. jún 1874, Roudnice nad Labem – † 8. február 1921, Hrušovany nad Jevišovkou) bol český historik a teoretik umenia, žiak Aloisa Riegla; od roku 1909 profesorom na viedenskej univerzite.
Džaimini

Džaimini bol indický filozof, mních, ktorému sa pripisujú sútry systému mímánsa.
Matematik

Matematik je osoba, ktorého primárnou oblasťou štúdia je matematika. Inými slovami je to osoba, ktorá prináša nové poznatky na poli matematiky, napr. nové pravidlá a princípy. Ľudia, ktorí aplikujú matematickú teóriu sa zvyčajne nechápu ako matematici.
Na rozdiel od iných vied, základnou metódou výskumu v matematike nie je uskutočňovanie praktických experimentov. Matematika je založená na matematických dôkazoch. Pravdivosť novej
teórie je odvodená od už existujúcich pravdivých tvrdení.
Počítačové a iné praktické experimenty najčastejšie slúžia na overovanie, či sa pri tvorbe novej teórie postupuje správnym smerom. Experiment nie je regulárny matematický dôkaz.
Pierre Jean Georges Cabanis

Pierre Jean Goerges Cabanis (* 5. jún 1757, Cosnac, Francúzsko – † 5. máj 1808, Meulan-en-Yvelines) bol francúzsky filozof, osvietenec a lekár.
V salóne pani Helvétiovej sa zoznámil s encyklopedistami. Počas Veľkej francúzskej revolúcie spolupracovník Mirabeauov, priateľ Condorcetov, stúpenec girondistov, neskôr Napoleonov.
Svojou materialistickou filozofiou nadväzoval na Descartovu fyziku a patril k ideológom; tvoril prechod medzi osvietenským senzualizmom a pozitivizmom.
Podľa Cabanisa vedomie závisí predovšetkým od fyziologických funkcií.
Izák Caban

Izák Caban (Czaban, Zabanius, Czabányi) (* 5. júl 1632, Brodzany – † 18. marec 1707, Sibiu, Rumunsko) bol slovenský filozof, teológ a dramatik, predstaviteľ Prešovskej školy.
Život.
Narodil sa v rodine evanjelického farára v Brodzanoch, okres Partizánske (niektoré zdroje udávajú ako rodisko Brezno). Po štúdiách v Prievidzi, Šoproni a na univerzite vo Wittenbergu (od r. 1655, dosiahol tu titul magister) bol rektorom reformačnej školy v Brezne, kde ako formu poznávania zaviedol dišputy. Diskutovalo sa na nich o metafyzike a teológii, ale objavovala sa tu i kritika Aristotela. Od roku 1661 pôsobil v Prešove, kde sa spolu s Jánom Bayerom zaslúžil o premenu mestskej školy na lýceum a o jeho rozkvet; pôsobil tu ako profesor. Keď do Prešova prišli jezuiti presadzovať protireformačné tendencie, musel odísť (1670). Po krátkom pobyte v Tübingene sa vydal do Sibine (dnešné Sibiu v Rumunsku), kde ho menovali za riaditeľa gymnázia. Neskôr sa tu stal aj kazateľom. Jeho syn – kráľovský sudca v Sibini – sa zaplietol do sprisahania proti kráľovi a bol popravený (1703).
Práca.
Je prvým predstaviteľom atomizmu na Slovensku. V spise "Existentia atomorum" (Wittenberg, 1667), ktorý obsahoval 138 listov a bol výsledkom samostatného bádania, formou otázok a odpovedí uvádza 24 argumentov na dôkaz existencie atómov. Nadväzuje na Pierra Gassendiho a svojich učiteľov D. Sennerta a J. Sperlinga. Cabanova rozprava bola síce v mnohom poplatná scholastike, ale obsahovala prvky moderného myslenia a modernej fyziky. Napríklad Caban podobne ako Descartes hlásal, že autority treba uznávať len vtedy, ak nie sú v rozpore s rozumovým poznaním sveta. Pri svojej argumentácii sa odvoláva na pokusy, menovite na Guerickeho demonštráciu vákua. Hoci v knihe zostalo veľa z Aristotelových predstáv o hmote i pohybe, Caban sa pokúsil o atomistické vysvetlenie peripatetických foriem pohybu. Odmietol skryté vlastnosti a zaviedol architectonicus spiritus ako príčinu všetkého. Jeho atomizmus nebol materialistický.
Étienne Cabet

Etienne Cabet (* 1. január 1788, Dijon, Francúzsko – † 9. november 1856, St. Louis, USA) bol francúzsky utopický socialista, autor ikárijského komunizmu: rovnostárstvo v spotrebe, zachovanie náboženstva v budúcej spoločnosti, idea zmierenia chudobných a bohatých, pokojné dosiahnutie komunizmu.
John Cage

John Cage (* 5. september 1912, Los Angeles, Kalifornia, USA – † 12. august 1992, New York, New York) bol americký skladateľ aleatorickej experimentálnej hudby, spisovateľ a tvorca audiovizuálneho umenia.
Študoval v USA a Paríži (aj u Arnolda Schoenberga). Prednášal na amerických a európskych univerzitách a skladateľských kurzoch. Cage je tvorcom hry na preparovaný klavír, na ktorom sa dosahujú tónové efekty podobné konkrétnej hudbe. Cage skladal diela pre preparovaný klavír, komorné a klavírne skladby, rozhlasovú a filmovú hudbu.
Okrem iného sa venoval aj výtvarnému umeniu a bol známy ako vynikajúci znalec húb – mykológ. Bol spoluzakladateľom "The New York Mycological Society".
Edward Caird

Edward Caird (* 23. marec 1835, Greenock, Spojené kráľovstvo – † 1. november 1908, Oxford) bol škótsky filozof, predstaviteľ absolútneho idealizmu.
V roku 1902 sa stal členom British Academy.
Ján Kalvín

Ján Kalvín (, vlastným menom "Jehan Cauvin"; * 10. júl 1509, Noyon – † 27. máj 1564, Ženeva) bol francúzsky teológ, kazateľ, duchovný, zakladateľ kalvinizmu a predstaviteľ reformácie vo Francúzsku a Švajčiarsku. 
Kalvín bol pôvodne katolík, študoval teológiu, filozofiu a právo na univerzitách v Paríži, Oxforde a v Bourges. Pripojil sa k protestantom po zrelej úvahe roku 1533 a svoju náboženskú premenu dlho utajoval. Nadchla ho jasnosť a prísnosť reformácie, ktorá ho aj inšpirovala k písaniu.
Jeho hlavné dielo „Učenie kresťanského náboženstva“ vyšlo najprv v latinčine („Institutio christianae religionis“ r. 1536 v Bazileji) a potom roku 1541 vo francúzštine.
Centrom jeho reformačných myšlienok bola Ženeva, z ktorej urobil útočisko európskych protestantov. Kalvín presadzoval prísnu podobu protestantizmu, ktorá sa opierala o myšlienku predestinácie (absolútneho predurčenia) – "človek má svoj osud predpísaný a už dopredu je jasné, či pôjde do neba, alebo nie, ale má sa správať po celý život tak, akoby jeho duša mala byť spasená." Kalvinizmus podporovala aj buržoázia.
Kalvín upravil štruktúru bohoslužby – mala pozostávať z kázne, modlitby a spevu žalmov. Dbal na prísnu morálku a dodržiavanie Svätého písma. Taktiež bol prísny asketista. Odmietal svetskú kultúru, napr. jeho chrám v Ženeve je bez estetiky, nenájdete tam žiadnu maľovku ani žiadne typické znaky chrámu.
Kalvinizmus bol mimoriadne netolerantným náboženstvom voči iným reformám – nekalvinisti boli prenasledovaní.
Kalvinisti sa v minulosti v rôznych krajinách nazývali rôzne. Vo Francúzsku to boli "hugenoti", v Anglicku zas "puritáni".
Tommaso Campanella

Tommaso Campanella (* 5. september 1568, Stilo, Taliansko – † 21. máj 1639, Paríž, Francúzsko) (pred prijatím do mníšskeho rádu v roku 1582 sa volal Giovanni Domenico) bol taliansky filozof, predstaviteľ raného utopického komunizmu.
Campanella zastával Telesiove prírodnofilozofické názory, vystupoval proti scholastike.
Život a dielo.
Tommaso Campanella sa rovnako ako obsahom tak aj formou svojho diela a učenia radí k utopistom. Ako pätnásťročný vstupuje do dominikánskeho rádu. Pre svoje filozofické dielo mal nemálo problémov s inkvizíciou duchovnou a morálnou políciou vtedajšej doby. Tento vzdelaný kňaz bol aj praktickým revolucionárom, vodcom protištátneho neúspešného sprisahania v časti Apeninského polostrova zvanej Kalábrii, ktoré si kládlo za cieľ nastoliť republiku. Vo väzení strávil 26 rokov, ktoré mu poskytlo dosť času na ucelenie jeho utopistickej teórie do diela Slnečný štát "Civitas solis". Campanella v tomto diele opisuje hrubo rovnostársky, beztriedny, sebestačný mestský štát riadený osvietenými kňazmi a filozofmi (sofokracia) s prísnou reglementáciou života (predpísaný zdravý životný štýl), kolektívnym plánovaním, spoločenskou organizáciou práce a všeobecnou vzdelanosťou. Usiluje sa v nich o celosvetovú organizácie ľudstva podľa kresťanských zásad, ktorých víťazstvo odvádza od proroctiev. Snaží sa o nápravu spoločenských pomerov v štáte (kdesi pri rovníku na ostrove Taproban) v ktorom vládne triumvirát filozofov a to Moc, Múdrosť a Láska. Poslednou inštanciou nad nimi je kňaz Slnko. Všetci spoločne bývajú, jedia, všetci sú povinní pracovať. Amor organizuje styky, nehľadiac na city a pevnejšie zväzky, berúc do úvahy len fyzické a morálne kvality páru. Sexualita je oddeľovaná od priateľstva a jej hlavný účel je splodenie najsilnejšie potomka (eugenika). Starostlivosť o druh je teda väčšia ako o jedinca. Súkromné vlastníctvo je zrušené ako nemorálne, štát riadi výrobu a rozdeľovanie. Obyvatelia sú povinní akceptovať všetko, lebo plán je založený na vede a rozume.
Zmenu neznesiteľných pomerov spája Campanella nastolením svetovej jedinovlády, ktorá by bola zjednotením svetskej a cirkevnej moci. Tým sa svojou koncepciou veľmi približuje k Platónovej sofokracii. Štát je kráľovstvom Božím na zemi, v ktorom má byť jedno stádo a jeden pastier, dielom kňaza zvyknutého vidieť problémy pod zorným uhlom morálky a náboženstva.
Albert Camus

Albert Camus (* 7. november 1913, Mondovi, Alžírsko – † 4. január 1960, Villeblevin, Francúzsko) bol francúzsky spisovateľ, filozof a predstaviteľ existencializmu. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru za rok 1957.
Život.
Vyrástol v Alžíri v chudobnej rodine. Venoval sa divadlu ako herec, písal do novín, za druhej svetovej vojny bol redaktorom, potom (1944-1946) bol šéfredaktor časopisu Combat (Bitka) v Paríži. Aktívne sa zúčastnil hnutia odporu. Neskôr bol vedúcim pracovníkom vo vydavateľstve Gallimard.
Literárne dielo.
Drámy.
Jeho (menej úspešné) drámy sú skôr dialógmi či monológmi ideí ako plnokrvných postáv:
Filozofia.
Ústrednými kategóriami jeho filozofie sú kategória absurdného a kategória cudzosti človeka vo svete. Nezmyselnosť a beznádejnosť existencie sa nedá pochopiť racionálnymi prostriedkami, treba ich vziať prosto na vedomie. V tomto vzatí na vedomie absurdity života na svete spočíva hodnotnosť človeka, Sizyfos je symbolom života. Proti nihilizmu, do ktorého by takýto postoj mohol viesť, však Camus stavia revoltu a solidaritu spolublížnych. Prírodu Camus stavia proti dejinám ako korektúru.
Fritjof Capra

Fritjof Capra (* 1. február 1939, Viedeň, Rakúsko) je rakúsky fyzik, holista a teoretik hnutia new age.
Thomas Carlyle

Thomas Carlyle (* 4. december 1795, Eaglais Fheichein, Škótsko – † 5. február 1881, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol škótsky filozof a historik, predstaviteľ romantizmu.
Biografia.
Narodil sa v malej škótskej dedinke Eaglais Fheichein (angl. Ecclefechan) a pochádzal z roľníckej rodiny. Študoval na univerzite v Edinburghu a krátko pôsobil ako dedinský učiteľ. Veľmi rýchlo však prešiel do slobodného povolania, začal sa venovať štúdiu histórie a písaniu prozaických a najmä odborných vedeckých prác. V roku 1826 sa oženil s Jane Welshovou a žil v ústraní na statku v Craigenputtocku. 
V roku 1834 sa presťahoval do Londýna, kde žil v štvrti Chelsea. V Londýne sa stal členom intelektuálnej elity a medzi jeho priateľov patrili také osobnosti, ako Charles Dickens, Alfred Tennyson alebo básnik Robert Browning. 
Bol propagátorom nemeckej literatúry (F. Schiller, J. W. Goethe) a filozofie (I. Kant, J. G. Fichte, G. W. F. Hegel) v Anglicku, s niektorými nemeckými intelektuálmi si dopisoval (napr. s Goethem). 
V historickom bádaní sa venoval najmä skúmaniu dejín 17. a 18. storočia, napísal rozsiahle diela o priebehu Veľkej francúzskej revolúcie alebo o vláde pruského kráľa Fridricha II.. Zastával názor, že dejinný vývoj usmerňuje konanie výrazných dejinných postáv, najmä panovníkov, vojvodcov alebo mysliteľov. Tento jeho názor je vyjadrený najmä v eseji "O hrdinoch, uctievaní hrdinov a hrdinstve v dejinách". Jeho posmrtné "Spomienky" (Reminiscences) sú dôležitým prameňom pre poznanie kultúrnych dejín viktoriánskeho Anglicka.
Rudolf Carnap

Rudolf Carnap (* 18. máj 1891, Ronsdorf (dnes časť Wuppertalu) – † 14. september 1970, Santa Monica, Kalifornia) bol nemecko-americký filozof a logik. Pôsobil vo Viedni, v Prahe a neskôr v Spojených štátoch (Chicago, Harvard, Princeton, Los Angeles). Vychádzal z G. Fregeho a B. Russella.
Bol hlavným predstaviteľom novopozitivizmu a filozofia vedy a tiež spolutvorcom programu viedenského krúžku, ktorý stál pri zrode analytickej filozofie.
Antonio Caso

Antonio Caso (* 19. december 1883, Mexiko, Mexiko – † 6. marec 1946) bol mexický filozof, predstaviteľ filozofie života, ktorú rozpracúval ako reakciu na pozitivizmus vládnuci v poslednej tretine 19. stor. Caso sa zaoberal etickými, estetickými, historickými a politickými problémami a bol činný ako vyslanec vo viacerých krajinách.
Za najdôležitejšiu metódu filozofie považoval intuitívnu metódu. Caso sa nazdával, že ontológie sa možno vzdať, jednako len navrhol trichotómiu súcien na veci, indivíduá a osoby.
Veci možno deliť bez toho, že by stratili svoj vecný charakter; môžu sa stať hodnotovými objektami, nie však subjektami hodnôt.
Indivíduá sú živé, nedeliteľné celky, ktoré možno vzájomne nahradzovať. Sú nositeľmi úžitkovych hodnôt.
Osoby sú jedinečné duchovné existencie, ktoré ničím iným nemožno nahradiť. Sú tvorcami etických a estetických hodnôt.
Sloboda sa vyskytuje na všetkých troch úrovniach existencie. Hodnototvorba je vrcholom ľudskej slobody.
Ernst Cassirer

Ernst Cassirer (* 28. júl 1874, Vroclav, Poľsko – † 13. apríl 1945, New York, New York, USA) bol nemecký filozof, predstaviteľ marburskej školy novokantovstva. Venoval sa výskumu dejín filozofických problémov. V dejinách vedy a filozofie objavil vývin od predmetnosti k funkčne-relačnému (nenázornému) mysleniu.
Cassirer je azda najvýznamnejší historik transcendentálnej filozofie, ktorej rozvoj sa datuje od renesancie poukazujúc aj na jej špecifické použitie v súčasnej matematike, fyzike a chémii.
Snažil sa vylúčiť z pojmov všetky substančné vzťahy a vyjadriť ich takmer výlučne pojmom funkcie a symbolov.
Cornelius Castoriadis

Cornelius Castoriadis (* 11. marec 1922, Istanbul, Turecko – † 26. december 1997, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky filozof gréckeho pôvodu, predstaviteľ postmodernej filozofie, psychoanalytik a spisovateľ.
Cerintus

Cerintus (2. stor.) alebo Cerinthus alebo Kerinthos, je najstarší predstaviteľ kresťanského gnosticizmu, ktorý získal vzdelanie pravdepodobne v Alexandrii.
Michel de Certeau

Michel de Certeau (* 17. máj 1925, Chambéry, Francúzsko – † 9. január 1986, Paríž) bol francúzsky filozof, teológ a historik; jeho filozofia je blízka filozofii Foucaulta, Derridu a Levinasa.
Juraj Cíger

Juraj Cíger (* 17. október 1914, Rudno – † 9. december 2005) bol slovenský filozof, karteziológ. 
Štúdium filozofie absolvoval v roku 1939 na Karlovej univerzite v Prahe. Počas vojny pôsobil na Slovensku ako stredoškolský profesor. Angažoval sa aj v protinacistickom odboji. Po vojne pôsobil vo Filozofickom ústave SAV. Z politických dôvodov bol nútený odísť z ústavu a ďalej pracoval v univerzitnej a neskôr Slovenskej technickej knižnici. Popri zamestnaní študoval na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského a v rokoch 1955 až 1966 pracoval ako asistent na psychiatrickej klinike. Následne pôsobil na Katedre filozofie Lekárskej fakulty UK.
Konstantin Eduardovič Ciolkovskij

Konstantin Eduardovič Ciolkovskij (; * 17. september 1857, Iževskoje, Ruské impérium – † 19. september 1935, Kaluga) bol ruský vedec, jeden zo zakladateľov kozmonautiky.
Už v roku 1903 sa vo svojej knihe "Issledovanije mirovych prostranstv reaktivnymi priborami", zaoberal možnosťou využitia rakiet na kozmické lety. Známa je tzv. Ciolkovského rovnica, ktorou odvodil zákon pohybu rakety ako telesa s premennou hmotnosťou v beztiažovom priestore a v gravitačnom poli. Venoval sa aj výskumu pôsobenia odporu vzduchu na pohyb rakety, zaoberal sa problematikou raketového paliva, skúmal tiež optimálne dráhy kozmických lodí. Rozpracoval myšlienku tzv. raketového vlaku ("Kozmické raketové vlaky", 1929), ktorá spočívala v použití viacerých stupňov rakiet. Táto sa v praxi používa dodnes.
Jeden z kráterov na odvrátenej strane Mesiaca pomenovali podľa neho „"Ciolkovskij"“.
Spisovateľ sci-fi.
Hoci nie je ako spisovateľ príliš známy, počas svojho života publikoval rad poviedok ilustrujúcich jeho myšlienky. Jeho práca "Slobodný priestor", ktorú napísal v roku 1883, bola čistej sci-fi asi najbližšie.
Emil Cioran

Emil Cioran (francúzska verzia mena: Émil Michel Cioran), (* 8. apríl 1911, Răşinari, Rumunsko – † 20. jún 1995, Paríž, Francúzsko) rumunský spisovateľ, filozof a esejista.
Samuel Clarke

Samuel Clarke (* 11. október 1675, Norwich, Spojené kráľovstvo – † 17. máj 1729, Leicester) bol britský teológ a filozof.
Bol predstaviteľom anglikanizmu, od roku 1707 farár v Londýne, priateľ Isaaca Newtona, ktorého filozofické učenie zastával v listoch Leibnizovi.
Johannes Clauberg

Johannes Clauberg (* 24. február 1622, Solingen, Nemecko – † 31. január 1665, Duisburg) bol nemecký filozof, predstaviteľ kartezianizmu a okazionalizmu: spojenie tela s dušou nevyplýva ani z povahy tela ani z povahy duše, ale zo slobodného božieho konania, ktorému telo v pohybe dáva príležitosť (occasio), aby doň umiestnil myšlienkové obsahy, uzatvorené v nehmotnej substancii.
Carl von Clausewitz

Carl von Clausewitz (* 1. jún 1780, Burg bei Magdeburg, Prusko – † 16. november 1831, Vroclav, Poľsko) bol pruský generál a vojenský teoretik.
Účastnil sa Rýnskej kampane, počas ktorej pruské vojsko vtrhlo do Francúzska, aby bojovalo proti francúzskym revolučným oddielom. Neskôr bojoval vo viacerých vojnách proti Napoleonovi. Po porážke Pruska odišiel do Ruska, kde sa v rokoch 1812 až 1813 zúčastnil na ruskej vlasteneckej vojne, proti vpádu napoleonských vojsk. Neskôr sa vrátil do vlasti a bojoval opäť proti Napoleonovmu 100 dňovému cisárstvu. Zomrel roku 1831 počas epidémie cholery.
Napriek tomu, že sa Carl von Clausewitz účastnil mnohých vojnových ťažení, bol prevažne vojnovým teoretikom, ktorý si veľmi pozorne zaznamenával všetky dôležité vojnové aspekty, ktoré pozoroval. Jeho celoživotným, avšak nie celkom dokončeným dielom je kniha "O vojne" (nem. "Vom Kriege"), ktorú vydala po jeho smrti v roku 1832 manželka Marie von Brühl. Dielo bolo oproti súdobým prácam charakteristické výraznými filozofickými prvkami. V knihe si pozorne všímal nové javy - v jeho dobe to bola všeobecná mobilizácia a vojnová propaganda, ako ju uskutočňovala francúzska revolúcia. Vyvodzoval z toho, že do vojnového konfliktu sa od teraz má zapájať celý národ (nie už len jeho armáda) a že jeho cieľom má byť celkové zničenie nepriateľa.
V protiklade k týmto záverom stoja klasické analýzy vojny, ktoré stavali na využívaní žoldnierskych armád a ktoré zastával ešte Rousseau, keď v „Spoločenskej zmluve“ pripúšťa, že účasť občana na vojnovom konflikte je len prechodnou úlohou.
Clausewitz je autorom preslávenej vety, podla ktorej je vojna len pokračovaním politiky inými prostriedkami.
Pavel Cmorej

Prof. PhDr. Pavel Cmorej, CSc. 
(* 1. január, 1937, Spišské Podhradie) je slovenský logik, zástanca analytickej filozofie, hlavný redaktor časopisu "Organon F".
Hermann Cohen

Hermann Cohen (* 4. júl 1842, Coswig, Nemecko – † 4. apríl 1918, Berlín) bol nemecký filozof, zakladateľ marburskej školy novokantovstva. Od 70. rokov 19. storočia začal prepracúvať Kantovu teóriu skúsenosti, ako aj jeho etiku a estetiku tak, že odmietal vec osebe ako reálnu príčinu pocitov a začal ju chápať len ako hraničný pojem skúsenosti. Opierajúc sa o Kanta, vybudoval filozofický systém zahrnujúci logiku, etiku, estetiku a filozofiu náboženstva.
Filozofia sa podľa Cohena stáva vedeckou až vtedy, keď nepokladá za svoj predmet ani veci, ani procesy, ale vedecké fakty. Vzorom metódy filozofie je matematický kalkul nekonečne malých veličín.
Poznávajúce myslenie je tvorivé; jeho predmet nie je daný, ale zadaný mu ako úloha. Pojmy uspokojujú požiadavky poznania a súčasne vyvolávajú nové otázky. Ani vo filozofii, ani vo vede niet definitívnych odpovedí.
Filozofické vedomie je poznávajúce vedomie.
Religiozita sa zakladá na jasnosti systematického poznania. Jestvovanie pravdy, podľa Cohena, umožnil Boh. Myšlienka Boha obsahuje konotáciu základnej harmónie medzi štruktúrou vesmíru a ašpiráciami ľudstva. Boh ako myšlienka nie je ani živý, ani osoba. Dá sa odhaliť ako taký pomocou rozumu. Úlohou Boha nie je zabezpečovať prosperitu alebo dokonca šťastie, ale napomáhať úsiliu človeka rozoznať dobro od zla.
Samuel Taylor Coleridge

Samuel Taylor Coleridge (* 21. október 1772, Ottery St. Mary – † 25. júl 1834, Londýn) bol anglický filozof a básnik, predstaviteľ romantickej filozofie; 1798 vydal spolu s W. Wordsworthom "Lyrical Ballads". Obaja patria k jazerným básnikom (inšpirácia z geografických reálií jazernej oblasti).
Jeho najznámejšou a súčasne najdlhšou básňou je "Pieseň starého námorníka" (The Rime of the Ancient Mariner), ktorá vyšla v 1798. Zhudobnila ju heavymetalová skupina Iron Maiden na albume Powerslave. Jeho ďalšími známymi básňami sú "Christabel" a "Kubla Khan".
Robin George Collingwood

Robin George Collingwood (* 22. február 1889, Cartmel Fell, Spojené kráľovstvo – † 9. január 1943, Coniston) bol britský filozof, archeológ a historik.
Nadväzoval na Hegela. Pri analýzach duchovného života rozlišuje pätoro duchovných činností: umenie, náboženstvo, vedu, históriu a filozofiu.
Etienne Bonnot de Condillac

Etienne Bonnot de Condillac (* 30. september 1715, Grenoble, Francúzsko – † 3. august 1780, Lailly-en-Val, Francúzsko) bol francúzsky filozof, predstaviteľ francúzskeho osvietenstva.
Jean Antoine Condorcet

Marie-Jean-Antoine-Nicolas Caritat, marquis de Condorcet (* 17. september 1743, Ribemont, Francúzsko – † 28. marec 1794, Bourg-la-Reine) bol francúzsky filozof, predstaviteľ francúzskeho osvietenstva, matematik, politik a komunikačný teoretik.
Je autorom Condorcetovho kritéria pre spracovanie volebných výsledkov aj tzv. Condorcetovho paradoxu: ak kandidát A porazí kandidáta B a kandidát B kandidáta C, môže sa stať, že kandidát A neporazí kandidáta C.
Hedwiga Conrad-Martiusová

Hedwiga Conrad-Martiusová (* 27. február 1888, Berlín, Nemecko – † 15. február 1966, Starnberg) bola nemecká filozofka, tvorkyňa reál-ontológie. Upriamila sa na fenomenologickú analýzu bytostnej výstavby reálneho kozmu a postupne dospela k poznaniu transfyzických a transkozmických síl a princípov, ktoré ukazujú na jestvovanie mimokozmického bytia a samotného božského jestvovania. Len z tohto najvyššieho horizontu možno zdôvodniť a hlbšie poznať štruktúru kozmického bytia.
Vasile Conta

Vasile Conta (* 1845 – † 1882) bol rumunský filozof.
Frederick Copleston

Frederik Charles Copleston (* 10. apríl 1907, Taunton, Anglicko – † 3. február 1994, Londýn) bol anglický filozof, predstaviteľ neoscholastiky, historik filozofie.
Emerich Coreth

Emerich Coreth (* 10. august 1919, Raabs an der Thaya, Rakúsko - † 1. september 2006, Innsbruck) bol rakúsky filozof, pracujúci v oblasti kresťanskej filozofie, filozofickej hermeneutiky a filozofickej antropológie, jezuita a kňaz.
Vychádzajúc z historického výskumu nemeckého idealizmu, Husserla, Heideggera a i. pokúša sa o vypracovanie transcendentálneho zdôvodnenia metafyziky.
Richard Nicolaus Coudenhove-Kalergi

Richard Nicolaus Coudenhove-Kalergi (* 16. november 1894, Tokio, Japonsko – † 27. júl 1972, Schruns, Rakúsko) bol rakúsky gróf, politik a sociológ, zakladateľ paneuropanizmu. 
V roku 1923 založil Paneurópsku úniu. Jeho koncepcia spojených európskych štátov získala v medzivojnovom období sympatie mnohých popredných osobností (A. Briand, G. Stresemann, E. Beneš, A. Einstein, T. Mann, O. von Habsburg či K. Adenauer). Prakticko-organizačne a inštitucionálne sa paneuropanizmus začal etablovať po druhej svetovej vojne: Európske spoločenstvá, Európsky parlament atď.
Josef Coufal

Doc. PhDr. Josef Coufal DrSc. (uvádzaný aj ako Jozef Coufal; * 15. október 1930, Ludslavice) je slovenský filozof - kategoriológ českého pôvodu.
Victor Cousin

Victor Cousin (* 28. november 1792, Paríž, Francúzsko – † 14. január 1867, Cannes) bol francúzsky filozof, kultúrny teoretik a minister vzdelávania vo Francúzsku.
Považujú ho za eklektika. Bol univerzitným spiritualistom.
Externé odkazy.
Ralph Cudworth

Ralph Cudworth (* 1617, Aller, Spojené kráľovstvo – † 26. jún 1688, Cambridge) bol anglický filozof, zakladateľ a hlavný predstaviteľ cambridgeskej školy platonizmu. Večné idey pravdy a dobra v božskom rozume sú kritériom súdov vyslovovaných človekom i kritériom jeho činov. Predmety sú len podnetom pre poznanie, nie však jeho zdrojom. Príroda je harmonický systém uskutočnenia božských cieľov.
Jiří Cvekl

Jiří Cvekl (* 14. september 1919, Nižbor – † 11. máj 1995, Praha) bol český filozof a germanista.
Po 2. svetovej vojne sa angažoval v sociálnej demokracii, po roku 1948 vstúpil do KSČ. V roku 1956 sa habilitoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe a potom pracoval vo Filozofickom ústave ČSAV. V roku 1968 bol vylúčený z KSČ a v roku 1970 bol presunutý do encyklopedického ústavu ČSAV. (L. Hrzal s J. Netopilíkom v knihe "Ideologický boj ve vývoji čs. filozofie" Cvekla označujú za revizionistu a hlásateľa demokratického socializmu). V roku 1977, po vzniku Charty 77, Cvekl využil situáciu a Chartu verejne kritizoval (článok "Nejsme na stejné lodi" v Rudom práve) – potom mohol opäť pracovať vo Filozofickom ústave.
Cvekl bol výrazným predstaviteľom pokusu urobiť z marxizmu opäť filozofiu, a nie ho chápať ako ideológiu. V tomto zmysle bol jednou z kľúčových osobností tzv. Obrodného procesu 60. rokov v Česko-Slovensku. Výrazne tiež ovplyvnil vnímanie psychoanalýzy v Česko-Slovensku a v rámci politickej ľavice – v roku 1965 vydal knihu "Sigmund Freud", ktorej cieľom bolo „"aby výrazy freudismus a psychoanalýza prestali byť v rámci marxizmu chápané ako pejoratívne označenie"“. Neskôr sa venoval filozofii času a časovosti.
Johann Jacob Bachofen

Johann Jacob Bachofen (* 22. december 1815, Bazilej – † 25. december 1887, Bazilej) bol švajčiarsky právnik (zakladateľ právnej komparatistiky) a historik náboženstva; zaoberal sa aj filológiou a etnografiou. Teória evolucionizmu ho zaujala natoľko, že venoval svoje celoživotné úsilie vypracovaniu teórie vývoja rodiny a materského práva. V diele „Das Mutterrecht“ (Stuttgart, 1861) predpokladal, že z pôvodného stavu promiskuity sa vyvíjali matrilineárne filiácie, ktoré neskôr mali vplyv na vznik patrilineárnej postupnosti v ľudskej spoločnosti.
Mýtus je podľa Bachofena exegézou symbolu.
Svetové dejiny sú podľa Bachofena bojom medzi svetlom a temnotou, nebom a zemou, zrodom a smrťou.
Eukleides z Alexandrie

Eukleides z Alexandrie/z Kyrény/z Kýrény (iné názvy: Eukleidés z Alexandrie/..., Euklides z Alexandrie/...; /iný prepis Eukleidés, ; asi 365 pred Kr. – 300 pred Kr.), najčastejšie známy ako Euklides, bol starogrécky matematik.
O Euklidovom živote vieme iba málo. Panuje názor že žil za čias Ptolemaia I. a možno práve on položil základy matematického bádania v alexandrijskom Museione.
Jeho najznámejším dielom sú "Základy" ("Στοιχεῖα"/"Stoicheia", lat. "Elementa"), v ktorom spresnil deduktívne chápanie matematiky, založené na definíciách, všeobecných pojmoch, t. j. na súhrne princípov, ktoré dnes označujeme ako "axiómy", a na vzájomne od seba nezávislých postulátoch.
Z Euklidových postulátov je najznámejší posledný, piaty, že bodom v rovine možno viesť len jednu rovnobežku k danej priamke: mnohí sa totiž tento postulát pokúšali odvodiť z predchádzajúcich.
Celé dielo "Základy" pojednáva o rovinnej geometrii, teórii čísiel a priestorovej geometrii (vrátane Platónových piatich pravidelných telies). Toto chápanie geometrie bez námietok platilo až do 19. storočia.
Euklides napísal aj Optiku, v ktorej sa zaoberá perspektívou, a jeho meno sa spája i s Katoptrikou, v ktorej rozoberá odraz od zrkadiel, no dnešní historici sa domnievajú, že nie je autorom tejto knihy.
Euklides študoval v platónskej akadémii v Aténach a neskôr pôsobil v Alexandrii.
Ferdinand Ebner

Ferdinand Ebner (* 31. január 1882, Viedenské Nové Mesto, Rakúsko – † 17. október 1931, Gablitz) bol rakúsky filozof, predstaviteľ kresťanskej filozofie a filozofie dialógu.
Podľa učenia F. Ebnera sa má osamelosť existencie človeka prekonať dialógom s Bohom, ktorý sa odkrýva ako Ty v slove a reči: z tohto vyplýva fundamentálny význam modlitby.
Jonathan Edwards (filozof)

Jonathan Edwards (* 5. október 1703, East Windsor – † 22. marec 1758, Princeton) bol predstaviteľ severoamerickej filozofie, najvýznamnejší mysliteľ skupiny „novoanglickej teológie“.
Ako trinásťročný vstúpil na Yaleovo kolégium, kde ho čítanie anglických osvietencov (Isaac Newton, John Locke) priviedlo k záujmu o prírodné vedy a novú filozofickú metódu. V roku 1721 prežil duchovný obrat, ktorý ho primäl k povýšeniu náboženského citu nad rozum. Edwards sa vrátil k dogmatickej prísnosti, akú hlásala kalvínska teológia prvých puritánskych kolonistov v 17. storočí, ale ktorá sa v ďalších generáciách prežívala. V súlade s tým aj vyznievali kázania, ktoré prednášal ako pastor kongregacionalistickej cirkvi 1726-1750 v Northhamptone. Povestným sa stal jeho prejav „Sinners in the Hands of an Angry God“ (Hriešnici v rukách hnevlivého boha), ktorý vyšiel tlačou 1741. Jeho činnosť prispela k vyvolaniu takej nálady v Novom Anglicku, že sa tu rozvinulo 17341740 davové náboženské zanietenie zvané Great Awakening (Veľké prebudenie), podnietené návštevou anglického misionára Georgea Whitefielda.
Neskôr bol kvôli jeho nezhodám s významnou časťou členov jeho cirkevného zhromaždenia vo veciach cirkevnej disciplíny a v tom, kto mohol pristupovať k prijímaniu Večere Pánovej, vylúčený z pozície pastora. Potom bol 17501757 misionárom u Indiánov v Stockbridge na pomedzí bieleho osídlenia; písal tam ďalšie bohoslovecké a dômyselné filozofické knihy, najmä "Freedom of the Will" (1754, Sloboda vôle), ktorá popri "Religious Affections" značne ovplyvnila protestantských teológov, z ktorých sú dnes známi napr. Dr. John Piper, alebo Dr. R.C. Sproul. V roku 1757 ho povolali za prezidenta kolégia New Jersey (neskoršia Princetonská univerzita). Edwards domýšľal rozpory súdobého idealizmu až do posledných dôsledkov, pričom dosahoval myšlienkovú originalitu.
Citát.
Ako 26 ročný, napísal o svojom duchovnom obrate:
"Od tohto dňa až doteraz sa udiala nádherná premena v mojom myslení vo vzťahu k doktríne o Božej zvrchovanosti… Božia absolútna zvrchovanosť… je to, v čom, ako sa zdá, moja myseľ odpočíva ubezpečená tak, ako je ubezpečená o ktorejkoľvek veci, ktorú môžem vidieť svojimi očami… Toto učenie sa toľkokrát ukázalo ako nesmierne šťastné, jasné a sladké. Milujem, keď sa Bohu pripisuje absolútna zvrchovanosť… Božia zvrchovanosť je mi zjavená ako veľká časť Jeho slávy. Často bolo mojou radosťou pristupovať k Bohu a uctievať ho ako zvrchovaného Boha."
Rudolf Eisler

Rudolf Eisler (* 7. január 1873, Viedeň, Rakúsko – † 13. december 1926, Viedeň) bol rakúsky filozof. Autor známej príručky/slovníka filozofie.
Ekfantos zo Syrakúz

Ekfantos zo Syrakúz (5. storočie pred Kr.) bol grécky filozof, predstaviteľ pytagoreizmu. Podľa Theofrasta prišiel s názorom, že Zem nie je nepohnutá, ale otáča sa okolo svojej osi. Nie je vylúčené, že to Ekfantos prednášal len ako postava v dialógu Herakleida z Pontu.
Oskár Elschek

Prof. PhDr. Oskár Elschek, DrSc. (* 16. jún 1931, Bratislava) je slovenský etnomuzikológ a systematik hudobnej vedy, v rámci ktorej vymedzuje aj miesto filozofie hudby.
Roku 1955 vyštudoval hudobné vedy a estetiku na Filozofickej fakulte UK. Roku 1979 získal titul PhDr.
Ocenenia.
V roku 2004 mu prezident Ivan Gašparovič prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra III. triedy.
Empedokles

Empedokles (alebo Empedoklés) z Akragantu/Agrigenta (, * asi 483 pred Kr. — † 423 pred Kr.) bol starogrécky filozof.
Mnohotvárnosť vecí vyrastá podľa neho zo štyroch koreňov (elementov, živlov): zeme, vody, vzduchu a ohňa. Zjednocovanie a rozdeľovanie elementov spôsobujú podľa Empedokla dve protikladné sily: Láska (príťažlivosť) a Nenávisť (odpudivosť). Štádiá vývinu sveta sa rozlišujú podľa toho, ktorá z týchto síl prevláda.
Empedokles dokazuje vo svojej koncepcii prírody nutnosť zhody medzi večnou zmenou a tým, čo je v prírode nemenné, čím chce odstrániť dve krajné antinómie – Herakleitovu a Parmenidovu. Prichádza s novou hypotézou, že stávanie sa, vznikanie a zanikanie jednotlivých vecí je v podstate len pretváraním sa akéhosi pre celú skutočnosť spoločného súcna, čohosi jediného, večného a stále sa meniaceho a ďalej, že poznanie sveta si vyžaduje aj poznanie opierajúce sa o zmyslové údaje, ako aj poznanie racionálne. Empedokles sa túto hypotézu pokúša zdôvodňovať spôsobom, ktorý by sme dnes označili ako prírodovedný.
Učenie Empedokla.
Je pokusom o syntézu Herakleitovho učenia o večnej zmene Parmenidovho učenia o nemennom súcne. Základom všetkého sú podľa Empedokla štyri elementy (živly): oheň, vzduch, zem a voda. Elementy sú nemenné v tom zmysle, že kvalitatívna zmena jedného na druhý nie je možná. Rozmanitosť vecí a dianie vzniká podľa Empedokla tým, že Láska (spájajúca sila) a Svár (oddeľujúca sila) zmiešavajú čiastočky elementov v rôznych proporciách. Z tohto nepretržitého zápasu protikladov vzniká celý svet čiže kozmos. V kozme každá jednotlivá vec ďalej podlieha tomuto istému zákonu boja protikladov, v dôsledku čoho všetko vzniká – stáva sa – všetko bez prestávky hynie, aby znovu vzniklo. Tento proces sa uskutočňuje na základe vírivého pohybu, v ktorom vzniká najskôr vzduch, neskoršie kozmický oheň, nato zem a voda a z vody znovu vzduch a potom nasledujú ďalšie vírivé cykly. Zo zeme vzniká rastlinný a živočíšny svet i človek.
Friedrich Engels

Friedrich Engels (* 28. november 1820, Barmen, Nemecko – † 5. august 1895, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol systematizátor marxistickej filozofie; nemecký sociológ, filozof, ekonóm, žurnalista a továrnik; spolupracovník K. Marxa, vydavateľ 2. a 3. knihy Marxovho "Kapitálu".
Johann August Ernesti

Johann August Ernesti (* 4. august 1707, Tennstadt – † 11. september 1781, Lipsko) bol nemecký filozof, žiak Ch. Wolffa, predstaviteľ tej skupiny Wolffových žiakov, do ktorej patril aj S. J. Baumgarten a J. D. Michaelis a ktorá zostala ešte ďalekosiahle viazaná luteránskym cirkevným učením. Na Ernestiho nadväzoval vo svojej hermeneutike F. Schleiermacher.
Rudolf Eucken

Rudolf Christoph Eucken (* 5. január 1846, Aurich, Nemecko – † 15. september 1926, Jena) bol nemecký filozof a univerzitný profesor, významný predstaviteľ hnutia za obnovu idealistickej metafyziky, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru za rok 1908.
Život a filozofické názory.
Rudolf Christoph Eucken študoval na univerzitách v Berlíne a Göttingene klasickú filológiu, históriu a filozofiu a hlboko sa zaoberal Aristotelovými postupmi a výrazovými prostriedkami. V rokoch 1871 až 1874 pôsobil ako univerzitný profesor filozofiu v Bazileji a od roku 1874 až do roku 1920 v Jene. 
V 80. rokoch 19. storočia vystúpil ako vedúci činiteľ hnutia kritizujúceho prevládajúci naturalisticko-pozitivistický svetový názor. Vo svojom diele sa snažil na základe tradícií nemeckého klasického idealizmu vytvoriť vlastnú koncepciu metafyziky ducha, ktorá spája filozofický aktivizmus s kresťanským náboženstvom a s niektorými prvkami neskoršej filozofie života. 
Východiskom jeho prác, v ktorých sa usiloval o obnovu idealistického myslenia a tvorivých síl ľudstva, bolo poňatie duchovného sveta ako autonómneho, večného, ktoré má absolútny zmysel a hodnotu. Ako zástanca neoidealizmu žiadal a zdôvodňoval zjednotenie tvorby a života do mravno-duchovného činu, ktorý by prekonal úpadok modernej civilizácie spočívajúcej v tom, že sa kultúrna práca stala neosobnou, čím by sa opätovne vytvoril ozajstný duchovný život. 
Svoj myšlienkový postup Eucken označoval ako noologickú metódu, ktorá spočívala v tom, že duchovný svet nechápal len psychologicky, ale aj ako objektívnu hodnotu. Zmysel bytia videl v aktívnom naplňovaní duchovných hodnôt.
Euckenove spisy sa vyznačujú obrovským kazateľským pátosom, ktorý pôsobil najmä proti odľudšteniu ľudskej kultúry. Hlavne preto bola roku 1908 Euckenovi udelená Nobelova cena za literatúru "„... za závažné hľadanie pravdy, prenikavú silu myslenia a široký rozhľad, za vrelosť a mohutnosť štylistického stvárnenia, s ktorými v početných prácach hájil a rozvíjal idealistickú životnú filozofiu“" (citácia zo zdôvodnenia Švédskej akadémie). 
Druhý raz v histórii udeľovania Nobelovej ceny ju neudelili za krásnu literatúru, ale za iné spisy, ktoré svojou formou a poňatím majú literárnu hodnotu, ako je uvedené v príslušných stanovách k Nobelovej cene (prvým takýmto nositeľom bol roku 1902 nemecký historik Theodor Mommsen).