burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Superdeti

Superdeti je slovenská spevácka skupina s hudobno-edukatívnym zameraním, ktorá vznikla v roku 2014. Hlavnou speváčkou je herečka a speváčka Petra Bubeníková. Cieľom skupiny je podporovať detské talenty v ich umeleckej ceste. Medzi detskými spevákmi, ktorí boli alebo stále sú v skupine, sa nachádzajú deti, ktoré majú skúsenosti s herectvom, spevom, tancom, divadlom či dabingom. Superdeti majú za sebou nespočetné množstvo vystúpení po celom Slovensku, školách, škôlkach, kultúrnych domoch a koncertných sálach.
Hudobná kariéra.
Superdeti vznikli ako nápad a realizácia podpory detského talentu Barbory Krajčírovej, ktorá svoj sen pomáhať deťom v ich túžbach rozvíja neustále. Jej cieľom je podporiť s projektom Superdeti čo najvyšší počet detí, ktoré vďaka pesničkám budú stáť na pódiu a vyskúšajú si dráhu spevákov. Okrem speváckeho talentu sa v Superdeťoch spája aj pomoc v tanečnom, hereckom a dabingovom odvetví. Mnohé deti zo Superdetí našli svoje záľuby aj v týchto sférach. Na viacerých koncertoch a vystúpeniach spolupracujú s tanečnými skupinami, detskými blogermi, stylistami, kameramanmi, fotografmi, aby tak deti dosiahli, čo najlepšie výsledky. V rámci podpory hudobného talentu spolupracujú s pedagógmi VŠMU či štátnych konzervatórií. Pri nahrávaní skladieb využívajú profesionálne hudobné štúdia s producentmi, ktorí ich navedú na technicky správne naspievanie skladieb.
Diskografia.
Superdeti (2014).
Prvý album s príznačným názvom Superdeti vyšiel v roku 2014. Autorom hudby je Tomi Popovič, autorkami textu sú Barbora Krajčírová a Zuzana Štelbaská. Album obsahuje skladby, ktoré majú deti ľahkou formou priviesť k náuke o farbách, základných návykoch, predstavovaní seba i ostatných. Témou skladieb je detský svet ako strašidlá, zvieratká a sny. Nechýba uspávanka a superdeti hymna.
"Pesničky z albumu:"
Vianočný album (2015).
V roku 2015 vyšiel ďalší, limitovaný a exkluzívny vianočný album v spolupráci so Slovenskou poštou, kde okrem klasických vianočných kolied sú aj dve autorské vianočné skladby a rozprávky a poštáričke a poštárikovi. Album sa vďaka svojej limitovanej edícii už nedá zakúpiť ale nachádza sa na YouTube kanáli Superdeti.
"Pesničky z albumu:"
Momentálne (2019) skupina pripravuje ďalší album, pričom avizujú hudobnú spoluprácu s producentom Mariánom Čurkom a dvornou textárkou a autorkou Barborou Krajčírovou.
Barbora Krajčírová

Barbora Krajčírová rod. Rakovská (* 8. august 1986, Bratislava) je dlhoročnou televíznou a rozhlasovou moderátorkou. S moderovaním zbierala prvé skúsenosti ako 17 ročná v hudobnej relácii "Dekahity" v TV Markíza. Neskôr pôsobila v regionálnych televíziách Bratislava – Ružinov a Bratislava – Nové mesto, kde pracovala ako redaktorka v daných mestských častiach.
V komerčnej mediálnej sfére začala ako hlásateľka "Počasia" v TV Markíza, moderátorka v relácii "Teleráno", "Slovensko má talent", "Kabrioleto", "Žrebovanie výherných čísel", "Pláž 33". V TV JOJ uvádzala "Tanec Snov", "Moja prvá dovolenka", "15 výročie TV JOJ" a rôzne súťaže. V súčasnosti moderuje "TIPOS – žrebovanie lotérií", reláciu "Folklorika" a rannú aj popoludňajšiu show v rádiu Jemné. Z rozhlasového éteru sa v minulosti prihovárala aj z rádia Vlna či Europa 2.
Barbora sa okrem moderovaniu venuje aj detskej tvorbe. Vyštudovala pedagogickú fakultu univerzity Komenského v Bratislave, odbor cudzie jazyky, anglický jazyk a literatúru a francúzsky jazyk a literatúru. Napísala detské knihy "Z hrnca do rozprávky" (2014), "Hrebienok" (2015), detské skladby v albume Superdeti (2015). Momentálne textuje a tvorí detské skladby pre hudobnú stanicu Lala TV s Mariánom Čurkom a jej autorským projektom Superdeti. Vzdelanie si v súčasnosti dopĺňa na doktorandskom štúdiu na univerzite v Prešove. Je vydatá a má dve deti, dcéru Amiu a syna Kristiána.
Eolické piesky

Eolické piesky alebo viate piesky sú eolické sedimenty vzniknuté zo zvetraných morských usadenín alebo z naplavenín vodných tokov. Kumulujú sa na miestach kde sa mení sila vetra.
Vznik.
Vznikli dlhodobým pôsobením vetra majúceho na krajinu geomorfologický účinok, z povrchu boli odviate najjemnejšie erodované voľné častice pôdy a zostal len kremenný piesok s minimom prímesí iných materiálov. Vplyvom turbulencie vzduchu sú piesčité zrná dôsledkom skokového presúvania zaoblené a na povrchu matné a jemne zjamkované. Vrstva tohoto materiálu, ktorá môže dosahovať hrúbky aj niekoľko desiatok metrov, tvorí až 25 % povrchu súčasných púští.
Usporiadanie.
Eolické piesky môžu podľa miestnych geologických podmienok a intenzity vetrov vytvárať:
Výskyt.
Na Slovensku je najrozsiahlejším územím s viatymi pieskami Borská nížina na Záhorí – z kremitých usadenín Moravy a Dyje. Menšie územia sa nachádzajú ešte v Podunajskej (z vápnitých usadenín Dunaja) a Východoslovenskej nížine.
V Česku sa viate piesky vo väčšom rozsahu nachádzajú len v národnej prírodnej pamiatke Váté písky neďaleko Bzenca (cca 100 ha).
Odlišnosti.
Oblasti s eolickými pieskami prestavujú špecifické biotopy odlišné od prímorských piesočnatých stanovíšť. Neslané piesky sú tu kyslé až zásadité, chudobné na živiny a pre mohutnú vrstvu sú mimo dosahu spodnej vody. Dôležitým ekologickým faktorom je tiež možný pohyb pieskových dún a trvalá prirodzená veterná erózia. Tieto areály sú v celej Európe považované za jedny z najohrozenejších biotopov.
Flóra.
Na eolických pieskoch zvyčajne rastú psamofyty, rastliny ktoré sa neľahkým prírodným podmienkam dokázali prispôsobiť, rastú na suchom, najviac vlhkom piesku a bývajú niekedy presúvaným pieskom zaviate. Sú to napr.:
Fauna.
So zvláštnymi prírodnými podmienkami sa zžilo aj mnoho živočíchov, medzi tie vzácnejšie patria: dudok chochlatý "(Upupa epops)", chrústik "(Anoxia pilosa)", jašterica zelená "(Lacerta viridis)", modlivka zelená "(Mantis religiosa)", mravkolev bežný "(Myrmeleon formicarius)", pamodlivka dlhokrká "(Mantispa styriaca)", pestroň vlkovcový "(Zerynthia polyxena)", askalafus škvrnitokrídly "(Libelloides macaronius)", škovránik stromový "(Lullula arborea)", stepník červený "(Eresus kollari)", svižník poľný "(Cicindela campestris)", užovka hladká "(Coronella austriaca)".
Čínska dáma

Čínska dáma je strategická dosková hra určená pre 2 až 6 hráčov. Ide o variant hry halma. Cieľom hry je premiestniť všetky svoje figúrky do protiľahlého cípu hviezdy.
Každý hráč má svoju sadu - farbu figúrok. Pri dvoch hráčoch stoja figúrky v základnej pozícii proti sebe (obaja hrači hrajú napríklad na červenom poli), pri troch má každý hráč jednu farbu pola, pri štyroch ako 2 a 2 hráči proti sebe nastúpia (jedna farba polí sa vynechá). Pri šiestich hráčoch (obsadené všetky polia) či štyroch hráčoch sa krajné figúrky vynechajú (v mieste stretu dvoch farieb polí nemožno mať dve figúrky).
Ťah sa vykonáva figúrkou len do boku alebo šikmo vpred - v smere hry k protiľahlému rohu. Buď hráč posunie figúrku o 1 pole (pokiaľ je susedné pole voľné), alebo môže svoj presun figúrok zrýchliť preskokom cez inú figúrku (susedovu alebo vlastnú) - teda o 2 polia podobne ako dáma. Tento preskok sa dá aj reťaziť, vykonať aj 6 preskokov a rôznymi smermi vykonať ťah, avšak nikdy nie späť.
Dagmar Burešová

 
Dagmar Burešová (* 19. október 1929, Praha – † 30. jún 2018, Praha) bola československá advokátka, ktorá sa preslávila angažovaním v prípade Jana Palacha.
Životopis.
Dagmar Burešová sa narodila 19. októbra 1929 v rodine advokáta Josefa Kubišty v Prahe, kde s manželom a deťmi prežila celý život. Vyštudovala pražskú Právnickú fakultu Karlovej univerzity. Špecializovala sa na pracovné právo a problematiku náhrady škôd pri pracovných úrazoch. Keď sa Dáša vydávala, začínali sa päťdesiate roky a v Československu panoval tuhý politický režim. To znamenalo, že si ľudia nemohli slobodne zvoliť politikov a nesmeli ich ani kritizovať. Hrozilo za to väzenie, niekedy dokonca smrť. Dáša mala 21 rokov, študovala právo a jej muž Radim, ktorý mal 23, študoval medicínu. Hoci nežili vo veľmi veselých časoch, boli spolu po svadbe skutočne šťastní. Každý rok chodili na dovolenku pod stan, mali veľa priateľov, s ktorými zažili kopu zábavy. Časom sa im narodili dve dcéry, Zuzka a Lucka. O domácnosť sa im starala Radimova mamka, babička Zuzanky a Lucinky. Keď už bola veľmi stará, prevzal starostlivosť o domácnosť vtedy už známy detský lekár Radim. K jej najznámejším prípadom patrili Jan Palach a Milan Kundera. Bola odpočúvaná ŠtB, od ktorej si vyslúžila prezývku „Dáma“ – slušná, elegantná, upravená. Na sedem rokov jej zabavili pas. Postihované boli aj jej deti – dcéra nebola prijatá na gymnázium. V živote sa riadila heslom „zbabelosť by mala byť trestná.“ V rámci súťaže Právnik roka bola v roku 2007 uvedená do právnickej siene slávy. Zomrela 30. júna 2018 vo veku 88 rokov v Prahe.
Palachov týždeň

Palachov týždeň (15. január21. január 1989) bola akcia, zmyslom ktorej bolo pietne pripomenutie 20. výročia upálenia Jana Palacha na protest proti okupácii Československa 21. augusta 1968 a postupujúcej normalizácii.
Priebeh.
Udalosti spojené s touto akciou vyvrcholili vo štvrtok 19. januára 1989, keď bezpečnostné zložky v spolupráci s príslušníkmi tzv. ľudových milícií brutálne rozohnali mnohotisícové zhromaždenie občanov na Václavskom námestí. 21. januára 1989 sa uskutočnila púť k Palachovmu hrobu do obce Všetaty. Hlavní organizátori akcie zo strany protikomunistickej opozície (Václav Havel, Dana Němcová, Petr Placák, Alexandr Vondra a pod.) boli zatknutí.
Dôsledky.
Pre komunistický režim bolo verejné vystúpenie občanov žiadajúcich občianske a politické slobody maximálne nepríjemné. Oficiálne médiá, nekompromisne kontrolované vládnucou Komunistickou stranou Československa, občanov pripomínajúcich si Palachovu smrť označovali ako „protisocialistické živly“. Brutálne zachádzanie s protestujúcimi sa dočkalo medzinárodného ohlasu vrátane kritiky zo strany svetoznámych osobností vedy, politiky a umenia. Režim svojím postupom bez pochybností znova dokázal, že účasť Československej socialistickej republiky na podpise Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach bola len formálna a v skutočnosti sú akékoľvek snahy o dosiahnutie a prehĺbenie občianskych práv brutálne potláčané. Kardinál František Tomášek na situáciu 20. januára 1989 reagoval listom predsedovi vlády Československa Ladislavovi Adamcovi, v ktorom odsúdil tvrdé potlačenie demonštrácií.
Pyžamová revolúcia

Takzvaná pyžamová revolúcia bol protest vysokoškolských študentov, ku ktorému došlo v noci 17. januára 1956 na chalpčenskom internáte Suvorák na Suvorovovej ulici (od roku 1992 názov Dobrovičova ulica) v Bratislave-Starom Meste. Približne 200300 študentov Filozofickej (FF) a Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave (PrF UK) sa spontánne zišlo v internátnej jedálni, aby tak vyjadrili svoj nesúhlas s rozhodnutím ministra národnej obrany Alexeja Čepičky o predĺžení základnej vojenskej služby pre vysokoškolákov. K počiatočnému protestu proti rušeniu vojenskej prípravy na vysokých školách sa pridali ďalší sympatizanti a objektom kritiky sa postupne stala aj absencia akademických slobôd, násilné vyučovanie marxizmu-leninizmu či povinná dochádzka na prednášky. Zhromaždenie malo prvky študentskej recesie a dostalo názov podľa toho, že účastníci prišli oblečení v pyžamách. Vtedajší poslucháč štvrtého ročníka FF UK Ján Beňo začiatok zhromaždenia opísal nasledovne:
Poslucháč tretieho ročníka PrF UK Anton Blaha sformuloval text petície za zrušenie rozkazu ministra národnej obrany, ktorú podpísali 12 prítomní študenti (piati po čase svoje podpisy odvolali) a adresovali prezidentovi republiky Antonínovi Zápotockému.
Hoci táto akcia nebola priamo politicky motivovaná, bratislavskí funkcionári Komunistickej strany Slovenska ju tak interpretovali a účastníci sa stali predmetom vyšetrovania Štátnej bezpečnosti. Beňo bol obvinený zo zorganizovania celej akcie a pozbavený členstva v Komunistickej strane Československa, Blahu režim potrestal prerušením štúdia a zaradením do výroby na jeden rok, ako aj vylúčením z Československého zväzu mládeže (ČZM). Išlo o prvý z viacerých otvorených prejavov nespokojnosti českého a slovenského študentstva v roku 1956, ktoré zintenzívnili v súvislosti s XX. zjazdom Komunistickej strany Sovietskeho zväzu (14.26. február 1956), na ktorom bol odsúdený kult osobnosti Josifa Vissarionoviča Stalina. Tieto študentské protestné akcie sa súhrne označujú ako študentské udalosti roku 1956.
Miroslav Cipár

Miroslav Cipár (* 8. január 1935, Vysoká nad Kysucou-Semeteš – † 8. november 2021, Bratislava) bol slovenský maliar, grafik, ilustrátor a sochár.
Životopis.
Miroslav Cipár sa narodil v osade Semeteš, od roku 1902 časti obce Vysoká nad Kysucou. Pochádzal z rodiny živnostníka Štefana Cipára, jediného preživšieho semetešskej tragédie z 20. apríla 1945, kedy skupina vlasovcov zavraždila v osade 21 mužov a chlapcov vo veku 16 až 61 rokov a vypálila 13 domov. Jeho rodičia boli amerikáni, z USA sa na Kysuce vrátili v roku 1932. Po prevrate v roku 1948 komunisti Cipárovcom ako nepriateľom národa vyvlastnili dom aj obchod.
Základnú školu – jednotriedku absolvoval v osade Semeteš, gymnázium navštevoval od roku 1945 v Žiline. Od roku 1953 študoval slovenský jazyk a výtvarnú výchovu na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 19551961 absolvoval štúdium grafiky a monumentálnej maľby na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (u profesorov Vincenta Hložníka a Petra Matejku). Po absolvovaní povinnej vojenskej služby v rokoch 19611963 pôsobil v Bratislave ako výtvarník v slobodnom povolaní. V rokoch 19711972 pracoval rok v Indii v Children´s Book Institute v Naí Dillí.
Stál pri zrode viacerých kultúrnych projektov, ako napríklad "Bienále ilustrácií Bratislava" (BIB), "Trienále insitného umenia", "Bienále Danuvius". V roku 1989 stál na čele mestskej pobočky "Zväzu výtvarných umelcov".
Zohral významnú úlohu počas Nežnej revolúcie. V jeho ateliéri sa 19. novembra 1989 stretli slovenskí výtvarníci a spísali prvé revolučné vyhlásenie. Stal sa potom jedným zo zakladateľov hnutia Verejnosti proti násiliu a pôsobil v koordinačnom centre VPN. Po prvých slobodných voľbách v júni 1990 sa vo VPN prestal angažovať a pôsobil znova ako výtvarník v slobodnom povolaní.„Bolo to pre mňa nepochopiteľné, až komické, že som mal rozhodovať ako člen koordinačného výboru VPN o tom, kto bude minister kultúry. Pripadal som si nekompetentný. Odmietol som všetky ponuky VŠVU na pedagogický postup s tým, že neviem riadiť ani seba, čiže nemôžem riadiť kolektív. Bola to obranná formulka, ktorá fungovala... Politické tendencie, ktoré nasávajú tých, čo majú záujem byť blízko pri zdroji, stávajú sa súčasťou politického tela. To cítite a vidíte na ľuďoch, ktorí tendujú k politickému telu, sú ochotní získavať výhody a funkcie.“
Zdeněk Mlynář (politik)

Zdeněk Mlynář, rodným menom do roku 1945 Zdeněk Müller (* 22. jún 1930, Vysoké Mýto – † 15. apríl 1997, Viedeň) bol český komunistický politik, právnik, signatár Charty 77, pedagóg, vedec a politológ.
Životopis.
Od roku 1946 bol členom Komunistickej strany Česko-Slovenska v období­ 19501955 absolvoval Moskovskú právnickú fakultu Lomonosovej univerzity (kde sa stal priateľom kolegu, študenta Michaila Gorbačova). Následne vstúpil do Ústavu štátu a práva Česko-slovenskej akadémie vied, kde zostal až do 1968.
Počas Pražskej jari bol zvolený za tajomníka ústredného výboru KSČ. Po okupácii Česko-Slovenska vojakmi Varšavskej zmluvy v auguste 1968, on a ďalší vedúci členovia strany boli odvlečený do Moskvy, kde pripojil podpis pod takzvaný Moskovský protokol. Následne bol členom predsedníctva KSČ, potom v novembri toho istého roku rezignoval na všetky svoje funkcie a v 1970 ho vylúčili z Komunistickej strany. Jeho novým zamestnávateľom sa stalo české Národné múzeum, kde sa venoval entomológii na vedeckej úrovni.
Podpísal Chartu 77 a podieľal sa na anti-režimovej činnosti. To bol dôvod pre represívny tlak štátnej moci na jeho osobu, v dôsledku čoho emigroval.
Po Nežnej revolúcii sa vrátil do Česko-Slovenska. Stal sa čestným predsedom a volebným lídrom strany Levý blok pre parlamentné voľby 1996. Po volebnom neúspechu strany zo svojho postu odstúpil a definitívne opustil politiku pre zhoršený zdravotný stav.
Zomrel vo Viedni v apríli 1997. Pohrebu v Prahe sa zúčastnil bývalý generálny tajomník KSSS a prezident Sovietskeho zväzu Michail Sergejevič Gorbačov.
Jeho manželka bola ekonómka a diplomatka, Rita Budínová-Mlynářová-Klímová. Dcéra Milena Bartlová je profesorka dejín umenia, syn Vladimíra Mlynář je novinár a politik.
Moc bezmocných

Moc bezmocných je text Václava Havla, napísaný v októbri 1978 na Hrádečku. Autor bol jedným z prvých hovorcov Charty 77 a v tomto texte sa venoval jej myšlienkam i pôsobeniu a to na základe rozboru vtedajšieho politického režimu, pozície disidentstva. Bol preložený do viacerých jazykov (nie do slovenčiny). Pred Novembrom 1989 bol publikovaný prvýkrát knižne vo vydavateľstve Index v Kolíne nad Rýnom v roku 1980, v prvom preklade do cudzieho jazyka a to do poľštiny vyšiel v časopise "Krytyka: kwartalnik polytyczny" č. 5 v roku 1980 (v tomto časopise bol Havel členom redakčného kolektívu) pod názvom Siła bezsilnych. Po novembri 1989 vyšiel knižne po prvýkrát vo vtedajšom Československu vo vydavateľstve Lidové noviny v roku 1990.
Obsah.
Uvedený text, ktorí viacerí autori označujú ako esej, bol venovaný „pamiatke Jana Patočku“. V úvode popisuje nový jav „disidentstva“ a charakterizuje ho ako politické pôsobenie skupín, ktoré sa v „post-totalitných režimoch“ snažia byť politicky aktívne, ale bez toho aby sa chceli priamo podieľať na výkone štátnej moci. Stadiaľ aj názov Moc bezmocných.
Pri charakteristike vtedajších východoeurópskych režimov, ktoré autor označuje ako „post-totalitné“ a odlišuje ich od známych diktatúr, použil príklad so zeleninárom, ktorý dá do výlohy heslo Proletári všetkých krajín, spojte sa! Heslo pre neho nemá žiadny význam a je len gestom prispôsobenia sa a vyjadrením lojality voči panujúcemu režimu. K tomuto príkladu sa autor opakovane vracia a ukazuje na ňom rozpor medzi „intenciami života“ a „intenciami systému“.
Proti tejto verejnej lži Havel stavia – nadväzuje tak na Alexandra Solženicyna – „život v pravde“ ako nárok a možný politický program, ktorý sa však nechce uchádzať o štátnu moc.
Autor rozoberá povahu možnej opozície a význam pojmu „disident“ vo vtedajších pomeroch, a to práve na príklade Charty 77.
Zmieňuje sa tiež o pojme „drobnej práce“ v reakcii na tézy Tomáša Garrique Masaryka a ukazuje na ich obmedzenia v daných pomeroch: i drobná poctivá práca tu musí naraziť na bariéry režimu. Ako protiklad tomu autor stavia možnosti „nezávislého spoločenského života“ či „spoločenskej sebaobrany“, v duchu formulácii poľského Výboru spoločenskej sebaobrany Výboru obrany robotníkov (KSS KOR).
Záver patrí otázkam mravnej obnovy spoločnosti, ekologického hnutia a pozitívneho programu samosprávnych disidentských skupín.
Posolstvom textu je, aby sa ľudia o verejné veci nielen zaujímali, ale aj sa snažili ich pravdivo poznať.
Petr Pithart

Doc. JUDr. Petr Pithart, Dr. h. c. (* 2. január 1941, Kladno) je český politik a právnik, ktorý slúžil ako predseda vlády Českej republiky (neskôr federálneho regiónu Česko-Slovenska) od 6. februára 1990 až do 2. júla 1992. Taktiež bol senátorom mesta Chrudim od roku 1996 až do roku 2012 a slúžil ako prezident senátu od 8. januára 1996 až do 16. decembra 1998 a potom znova od 19. decembra 2000 až do 15. decembra 2004. 1. januára 2018 slovenský prezident Andrej Kiska udelil Pithartovi Rad Bieleho Dvojkríža II. triedy.
Politická kariéra.
Pithart bol členom Komunistickej strany Československa od roku 1960, bol aktívnym počas obdobia Pražskej jari a opustil túto stranu po sovietskej invázii. Neskôr bol jeden z najviac prominentných disidentov proti komunistickému režimu a bol uväznený za jeho činy, vrátane toho, že bol jeden z prvých, ktorí podpísali Chartu 77. V roku 1989 bol jedným z prominentných lídrov Občianskeho fóra, založeného na počiatku Nežnej Revolúcie. Vďaka jeho účasti na rokovaniach vedúcich k zmenám českej a slovenskej vlády bol menovaný predsedom vlády Českej socialistickej republiky.
Pithart je často charakterizovaný skôr ako filozof a mysliteľ, než taktický a charizmatický vodca. V snahe stať sa prezidentom Českej republiky vo voľbách v roku 2003 neuspel a prezidentom sa stal Václav Klaus.
V roku 1998 sa pripojil k "Křesťanské a demokratické unii  – Československá strana lidová." V roku 1996 bol zvolený ako senátor. Znovuzvolený bol v rokoch 2000 a 2006. V roku 2012 odišiel do dôchodku.
Životopis.
V roku 1963 sa oženil so spisovateľkou Drahomírou, rodenou Hromádkovou. Jeho otcom bol námestník ministra priemyslu, veľvyslanec v Juhoslávii a neskôr vo Francúzsku Vilém Pithart, predvojnový člen KSČ väznený za vojny s nacistami, ktorý bol po roku 1970 perzekvovaný za protest proti okupácii Československa u prezidenta de Gaulla.
Spolu s Milanom Othálom a Petrom Příhodou napísal pod pseudonymom "PODIVEN" knihu "Češi v dějinách nové doby," v ktorej jej autori spochybňovali niektoré mýty českých moderných dejín, napríklad okolo českého národného obrodenia, vzniku moderného českého národa či povojnovom vysídlení Nemcov z Československa. Niektorí historici, napríklad historička Věra Olivová, hodnotia knihu kriticky ako nahliadanie na dejiny prizmatom univerzalistického katolicizmu, spochybňujúceho samotný vznik československého štátu a jeho predstaviteľov Masaryka a Beneša.
Niektoré svoje samizdatové diela napísal pod pseudonymom J. Sládeček.
Od roku 1990 a po svojom vládnom angažmáne pôsobil znovu od roku 1994 ako docent Právnickej fakulty Karlovej Univerzity vedúci Katedry politológie a sociológie. V medziobdobí 1992 až 1994 pôsobil na Stredoeurópskej univerzite v Prahe.
Bol dlhoročným predsedom Spoločnosti Bernarda Bolzana, ktorá sa od 90. rokov venovala podpore česko-nemeckých vzťahov.
Akademická sloboda

Akademická sloboda je sloboda členov akademickej obce (vysokoškolských pedagógov, výskumných a iných pracovníkov a študentov) na vysokých školách vedecky bádať, umelecky tvoriť, uverejňovať výsledky svojho bádania atď. Akademická sloboda nadväzuje na tradíciu z dôb prvých európskych univerzít.
Na Slovensku jej právny základ zakotvuje Ústava Slovenskej republiky z 1. septembra 1992, ktorá v čl. 43 uvádza: "„Sloboda vedeckého bádania a umenia sa zaručuje. Práva na výsledky tvorivej duševnej činnosti chráni zákon.“" § 4 ods. 1 zákona č. 131/2002 Z. z. z 21. februára 2002 o vysokých školách a o zmene a doplnení niektorých zákonov bližšie vymedzuje akademické slobody a akademické práva, medzi ktoré zaraďuje:
Využívanie týchto slobôd a práv ale musí byť "„v súlade so zásadami demokracie, humanity a s právnym poriadkom“" (§ 4 ods. 2 zákona).
Jaroslav Hutka

Jaroslav Hutka (* 21. apríl 1947, Olomouc) je český folkový skladateľ, pesničkár a hudobník.
Životopis.
Jaroslav Hutka sa narodil 21. apríla 1947 v Olomouci. Študoval na umelecko-priemyslovej škole. Vystupoval s Vladimírom Veitom, neskôr s vlastným hudobným programom, v ktorom okrem iného popularizoval moravské ľudové piesne. Stal sa signatárom Charty 77. Bol nútený žiť v emigrácii v Holandsku. Po páde socializmu sa 25. novembra 1989 vrátil a vystúpil na manifestácii Občianskeho fóra.
V súčasnosti si svoju tvorbu sám vydáva, kreslí a tlačí obaly na CD. Medzi jeho najznámejšie piesne patrí Náměšť. Okrem vlastnej tvorby hrá aj moravské ľudové balady.
Náměstí Jana Palacha

Náměstí Jana Palacha (predošlým názvom tiež "náměstí Krasnoarmějců") je námestie v pražskej mestskej časti Staré Město, na pravej strane Vltavy.
Názov námestia.
Pôvodný názov námestia bol Rejdiště, podľa jazdiarni, ktorá tu stávala (viz ulici Na Rejdišti s budovou Pražské hudební konzervatoře zo zadnej strany Rudolfina). V rokoch 1916 až 1919 nieslo meno náměstí císařovny Zity, v rokoch 1919 až 1942 Smetanovo náměstí. Počas okupácie sa volalo Mozartplatz a po jej skončení opäť Smetanovo.
Od roku 1952 nieslo názov náměstí Krasnoarmějců. Po sebaupálení Jana Palacha bolo námestie spontánne premenované na námestie Jana Palacha, oficiálne tak bolo premenované 20. decembra 1989.
Hodgkinova choroba

Hodgkinova choroba (iné názvy: lymfogranulomatóza, Hodgkinov lymfóm, lymfosarkóm, obrovskofolikulárny lymfoblastóm, retikuloendotelióm, s akronymami z anglického jazyka HD: "Hodgkin’s disease" alebo HL: "Hodgkin lymphoma") je druh zhubného lymfómu. V roku 1832 ho po prvýkrát objavil Thomas Hodgkin. Keď sa ešte považoval za nevyliečiteľný, chirurgička a ontologička Vera Peter v roku 1950, dospela vo svojej štúdii k záveru, že v počiatočných štádiách sa choroba dá vyliečiť „ožiarením postihnutého miesta“. Príčina Hodgkinovho lymfómu nie je známa. Najčastejšie sa vyskytuje medzi ľuďmi vo veku 15 až 35 rokov a 50 až 70 rokov. Domnieva sa, že v niektorých prípadoch môže ochorenie vyvolať aj infekcia vírusom Epsteina a Barrovej (EBV). Osoby trpiace HIV sú vo väčšom riziku než zvyšok populácie.
Úvod.
Lymfatické uzliny obsahujú biele krvinky, nazývané lymfocyty, ktorých úlohou je bojovať proti infekciám. Šíria sa celým telom prostredníctvom lymfatických ciev (úzke kanály podobné žilám). Lymfatické cievy prevádzajú belasú tekutinu, lymfu, ktorá sa tiež skladá z lymfocytov. Nakoniec sa lymfatická tekutina dostane do ciev umiestnených v hornej časti hrudníka. Medzi ďalšími časťami z ktorých sa skladá lymfatický systém, je slezina, kostná dreň a týmus (detská žľaza). Slezina je orgán nachádzajúci sa v hornej časti brucha naľavo a tvoria ju hlavne zrelé a nezrelé lymfocyty. Jej úlohou je odstraňovať staré bunky a ďalšie odpadové látky z krvi. Kostná dreň je špongii podobné tkanivo, ktoré sa nachádza v kostiach. Tvorí biele a červené krvinky spolu s lymfocytmi. Týmus je malý orgán v hrudníku a má významnú úlohu pri dozrievaní T-lymfocytu. Vzhľadom na to, že lymfatické tkanivo sa nachádza v mnohých častiach tela, Hodgkinov lymfóm sa môže vytvoriť skoro všade. Vo všeobecnosti sú najčastejším miestom vzniku lymfatické uzliny v hornej časti tela ako hrudník, krk a podpazušie. Tento druh rakoviny spôsobuje zväčšenie lymfatického tkaniva, čo môže vyvolať tlak na niektoré dôležité štruktúry. Hodgkinova choroba sa šíri najmä prostredníctvom lymfatických ciev a lymfatických uzlín.
Epidemiológia Hodgkinovho lymfómu.
V Spojených štátoch amerických v roku 2005 trpelo týmto ochorením 7 350 ľudí, z ktorých 1 410 zomrelo. Miera prežitia v Spojených štátoch amerických v rozmedzí piatich rokov (20042010) predstavuje 85 %. Vzhľadom na to, že veľa ľudí je v mladom veku, po liečbe často žijú 40 a viac rokov.
George Hincapie

George Hincapie (* 29. jún 1973) je bývalý americký cyklista, ktorý aktívne pretekal v rokoch 19942012. Hincapie bol kľúčovým domestikom Lancea Armstronga či neskôr Alberta Contadora a Cadela Evansa pri ich triumfoch na Tour de France v rokoch 2007 a 2011.
10. októbra 2012 vydal Hincapie vyhlásenie, v ktorom sa priznal k užívaniu dopingu počas svojej cyklistickej kariéry. Následkom toho dostal Hincapie šesťmesačný zákaz činnosti a jeho meno bolo vymazané zo všetkých výsledkových listín v období od 31. mája 2004 do 31. júla 2006.
Štartoval na rekordných 17-tich Tour de France avšak kvôli dopingovému trestu bol napokon diskvalifikovaný z Tour 2004, 2005 a 2006 a tak oficiálne rekord Joopa Zoetemelka v počte účastí na Tour de France neprekonal. Zúčastnil sa tiež piatich olympiád medzi rokmi 1992 až 2008.
Najväčšie úspechy.
Víťazstvá v profi pelotóne:
Etapové závody:
Jednodňové závody a klasiky:
Výsledky na pretekoch Grand Tours.
Výsledky v celkovom hodnotení na pretekoch Grand Tours:
Súkromný život.
Hincapie sa narodil v Queense v New Yorku v USA. Jeho otec Ricardo, ktorý bol pôvodom z Kolumbie ho priviedol k cyklistike a svoj prvý tréning absolvoval v New Yorskom Central Parku. Vyštudoval "Farmingdale High School" na Long Island v roku 1991.
V roku 2004 spoločne s bratom Richardom založil ich vlastnú firmu vyrábajúcu športové oblečenie pod názvom "Hincapie Sports".
Je ženatý, so svojou manželkou Melanie Simonneau, ktorá bola predtým aj dievčaťom, ktoré sa objavovalo na pódiu Tour pri dekorovaní víťazov má dve deti, dcéru Juliu Paris (2004) a syna Enza (2008). Žijú v Greenville v južnej Karolíne.
Milan Šútovec

Milan Šútovec, CSc. (* 12. september 1940, Martin) je slovenský literárny vedec, spisovateľ a scenárista, bývalý česko-slovenský politik za hnutie Verejnosť proti násiliu, poslanec Snemovne ľudu a poslanec a predseda Snemovne národov Federálneho zhromaždenia po Nežnej revolúcii.
Životopis.
V rokoch 19551958 študoval na Jedenásťročnej strednej škole v Martine. V rokoch 19591964 absolvoval štúdium slovenčiny a histórie na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave s titulom prom. filológ. Medzi rokmi 1962 a 1972 pôsobil postupne ako redaktor časopisov Kultúrny život a "Slovenské pohľady" a vo vydavateľstve Tatran. Od roku 1972 pracoval v Literárnovednom ústave Slovenskej akadémie vied v Bratislave, v roku 1978 tam získal vedeckú hodnosť Kandidát vied o umení (CSc).
V januári 1990 bol kooptovaný do Federálneho zhromaždenia ako poslanec za Verejnosť proti násiliu (VPN) do Snemovne ľudu. Vykonával funkciu snemovného predsedu Výboru pre kultúru a výchovu. Po voľbách v júni 1990 bol počas celého volebného obdobia do roku 1992 poslancom Snemovne národov za VPN. Súčasne bol členom Predsedníctva a predsedom Snemovne národov a členom Predsedníctva a podpredsedom Federálneho zhromaždenia. V roku 1991 bol aj predsedom poslaneckého klubu VPN.
Medzi rokmi 19931996 viedol Bratislavskú kanceláriu nemeckej nadácie Konrad-Adenuer-Stiftung, v rokoch 1997/1998 bol predsedom Asociácie organizácií spisovateľov Slovenska. V roku 1997 znovu nastúpil ako vedecký pracovník do Ústavu slovenskej literatúry Slovenskej akadémie vied; tam po roku 2000 niekoľko rokov predseda Vedeckej rady a vedúci Oddelenia dejín slov. literatúry. 2012 odchod do trvalého dôchodku.
Je autorom viacerých literárnovedných kníh ("Romány a mýty", 1982, "Mýtus a dejiny v próze naturizmu", 2005, "O epickom diele", 1999, "Membra disiecta litteraria, 2012"), dvoch súborov literárnych kritík a kultúrnej publicistiky ("Rekapitulácia nekapitulácie", 1999, "Zo šedej zóny, 1990") a dvoch súborov politických článkov a fejtónov ("Demokratické ovzdušie a politický smog", 2002, "Maslo na našich hlavách, 2011"). O politických udalostiach okolo návrhu na nové pomenovanie česko-slovenského štátu na jar roku 1990 pojednáva jeho kniha "Semióza ako politikum alebo Pomlčková vojna, 1999." Napísal aj scenár k filmu "Súkromná vojna", ktorý je inšpirovaný jeho románom "Muži a zbrane, 1975, (réžia M. Hollý)". Politologicko-historiografický charakter má jeho rozsiahla encyklopedická príručka "Politické Slovensko, 2019." Viaceré jeho publikácie sú katalogizované v Knižnici Kongresu USA, Washington, DC. 
Má synov Andreja a Martina, ktorý je pod umeleckým menom Shooty známym slovenským karikaturistom.
Vo parlamentných voľbách v roku 2006 kandidoval na 79. mieste kandidátky strany Slobodné fórum, navrhla ho Demokratícká únia.
Jazevčí

Jazevčí je národná prírodná rezervácia ev. č. 1032 severovýchodne od obce Javorník v okrese Hodonín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Biele Karpaty.
Nachádza sa na ľavom údolnom svahu Veličky a v údolí jej ľavostranného prítoku, na svahoch Hradiště () a kóty 523 m, v nadmorskej výške 340 až 450 m, asi 3 km severovýchodne od obce Javorník.
Ochrana.
Predmetom ochrany sú krajinársky veľmi hodnotné prirodzené lúčne spoločenstvá Bielych Karpát s hojným výskytom vstavačovitých, chránených a ohrozených ďalších druhov rastlín a živočíchov a ochrana minerálnych prameňov.
Zahrady pod Hájem

Zahrady pod Hájem je národná prírodná rezervácia ev. č. 1036 na východnom okraji obce Velká nad Veličkou v okrese Hodonín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Biele Karpaty.
Ochrana.
Predmetom ochrany je komplex kvetnatých karpatských lúk a lužných stepí s bohatou kvetenou a zverinou.
Afragola

Afragola (výsl. IPA: [afraˈɡoːla], v miestnom dialekte [afraˈvɔlə]) je mesto v južnom Taliansku, súčasť metropolitného mesta Neapol v kraji Kampánia. V roku 2016 malo 65 tisíc obyvateľov.
Výparník

Výparník je časť chladiacich zariadení, v ktorých chladivo odoberá teplo z okolia alebo z teplonosnej látky. Chladivo do výparníka vstupuje v stave sýtej kvapaliny alebo mokrej pary a odoberaním tepla sa ohrieva, čo má za následok jeho vyparovanie, resp. vysušovanie pár chladiva.
Typy výparníkov.
Zaplavený kotlový výparník.
"Zaplavený kotlový výparník" sa konštrukčne podobá kotlovému kondenzátoru. Tvorí ho dutý uzavretý valec so sústavou rúrok vo vnútri. Rúrkami preteká ochladzovaná látka. Rúrky sú z vonkajšej strany omývané chladivom, ktoré sa po zohriatí odparuje. Hladinu chladiva reguluje regulačný plavákový ventil. Na výstupe pár chladiva býva namontovaný aj odlučovač kvapaliny, pretože pary chladiva so sebou môžu strhávať aj kvapôčky neodpareného chladiva. Odlúčené chladivo sa vracia späť do výparníka. Nevýhodou týchto výparníkov je, že potrebujú veľké množstvo chladiva.
Suchý výparník.
Suchý výparník je konštruovaný naopak. Chladivo prúdi a vyparuje sa vo vnútri rúrok. Z vonkajšej strany je privádzaná ochladzovaná látka. Suchý výparník môže byť konštruovaný ako "kotlový", alebo "zväzkový". Chladivo sa privádza do rúrok na najvyššom mieste a počas stekania sa ohrieva a odparuje.
Ovocinárstvo

Ovocinárstvo je odbor záhradníctva zaoberajúci sa pestovaním ovocných stromov a ovocia.
Ovocinárstvo na Slovensku.
Pestovanie ovocia na Slovensku dokladajú archeologické nálezy ako aj názvy obcí (napr. Hruštín, Višňové, Jablonica) po celej krajine už od raného stredoveku. Ovocinárstvo podporovala výučbou na školách napr. Mária Terézia a jej nasledovník Jozef II.
Na Slovensku je evidovaných takmer 7 500 ha ovocných sadov. Len asi 2 500 ha má aspoň priemernú technickú vybavenosť. Veľké množstvo sadov reálne neprodukuje takmer nič, alebo len veľmi málo a je využívaných iba na poberanie dotácií. V súčasnosti čelí ovocinárstvo problémom s pracovnou silou. V roku 2018 napr. ovocinári na Slovensku nestihli pozbierať až 23% úrody.
Nákupný park

Nákupný park (iné názvy: maloobchodný park, retail park; alebo "power centre") je druh obchodnej zóny, ktorá zvyčajne funguje ako doplnok k hypermarketu alebo supermarketu a ktorá obsahuje tri až desať prodajní. Nákupné parky majú minimálne 5000 m² prenajímateľnej plochy, najväčšie aj viac než 20000 m².
Rozdiely oproti nákupnému stredisku.
Na rozdiel od nákupného strediska má každá predajňa v nákupnom parku nezávisle riešené zásobovanie a samostatný vchod pre zákazníkov priamo zo spoločného parkoviska. Každý obchodník sa riadi vlastnou marketingovou stratégiou. Vďaka jednoduchému konceptu a výberu predajní (zvyčajne potraviny, drogéria, móda, lekáreň, elektrospotrebiče a chovateľské potreby) je možné postaviť nákupný park aj v menších mestách, kde by nebolo efektívne postaviť klasické nákupné centrum.
Pillerova komisia

Pillerova komisia bola rehabilitačná komisia, ktorá pôsobila v rokoch 19681969, t.j. počas tzv. Pražskej jari. Jej úlohou bola rehabilitácia nespravodlivo odsúdených osôb z perzekučných procesov v 50. rokoch 20. storočia. Pre udalosti nasledujúce po 21. auguste 1968 však nemala pre svoju činnosť dostatok priestoru a podpory zo strany KSČ a jej pôvodný cieľ nebol dosiahnutý.
Komisia.
Komisia bola ustanovená začiatkom apríla 1968. Pretože šlo o pálčivú funkciu, hľadal sa jej vedúci dlhší čas. Nakoniec bol za vedúceho komisie menovaný Jan Piller, vtedajší vedúci tajomník KSČ v Stredočeskom kraji. Ďalšími členmi komisie boli Marie Sedláková, Marie Miková, Oldřich Rákosník, Milan Hladký, František Krajčír, Jindřich Uher, Jiří Rypel, Leopold Hoffman, Jaroslav Frýbert, Štefan Infner a historik Karel Kaplan. Pravdepodobne Kaplan po mesačnom váhaní komisie presadil vytvorenie rozsiahleho tímu odborníkov, ktorí mali vypracovať základ správy komisie. 
Pôvodná úloha komisie podobne ako predchádzajúce komisie (Barákova, Kolderova a z nej vyčlenená barnabitská) sa mala zamerať iba na komunistických funkcionárov. Väčšina z nich však už oslobodená bola, časť z nich už nežila. Komisia preto svoju úlohu sama rozšírila aj na nekomunistov. Komisia následne vydala asi 2 000 stranovú správu, ktorá však bola viackrát revidovaná. Správa sa mimo iného kriticky vyjadrovala voči sovietskym poradcom, ktorý v Československu od roku 1949 pôsobili.
Správa bola predložená Alexandrovi Dubčekovi, ktorý ju prijal a požiadal jej tvorcov o mlčanlivosť, kým o správe nerozhodnú príslušné orgány. Správa však následne bola prejednaná až 6. mája 1969, keď už bolo vedenie KSČ v rukách Gustáva Husáka a normalizačného prúdu. Výsledok komisie bol kriticky zamietnutý. Následne vznikla nová komisia, ktorá mala rozhodnutie Pillerovej komisie prepracovať a otázku rehabilitácií zo strany komunistov navždy uzavrieť. Nová komisia sa vrátila k záverom Kolderovej komisie z rokov 19621963.
Lustračný zákon

Lustračný zákon je skrátené pomenovanie "zákona Federálneho zhromaždenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky č. 451/1991 Zb. zo 4. októbra 1991, ktorým sa ustanovujú niektoré ďalšie predpoklady na výkon niektorých funkcií v štátnych orgánoch a organizáciách Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, Českej republiky a Slovenskej republiky".
Zákon Federálneho zhromaždenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky (FZ ČSFR) bol právnym vyjadrením politickej potreby zamedziť ďalší výkon politických a štátnych funkcií predstaviteľom totalitného režimu. Lustračný zákon vznikol z potreby jednotnej právnej úpravy výkonu lustrácií ako nástroja na zamedzenie ďalšieho mocenského vplyvu konfidentov zrušenej politickej polície totalitného režimu (Štátnej bezpečnosti (ŠtB)). 
Lustračný zákon stanovoval niektoré „ďalšie predpoklady“ pre výkon funkcií :
Funkcie obsadzované voľbou, vymenovaním alebo ustanovením tam nemohli naďalej vykonávať osoby, ktoré boli v období 25.2.1948 - 17.11.1989 príslušníkmi ŠtB, boli evidované v materiáloch ŠtB ako agent ŠtB, držiteľ požičaného bytu, držiteľ konšpiračného bytu, informátor alebo ideový spolupracovník ŠtB, vedomý spolupracovník ŠtB, tajomník orgánu KSČ alebo KSS, členov ÚV KSČ alebo ÚV KSS, pracovníkom aparátu niektorých v zákone uvedených straníckych orgánov na úseku politického riadenia bezpečnosti, príslušníkom Ľudových milícií a ďalšie. Zákon stanovil povinnosť uchádzačovi o niektorú z uvedených funkcií predložiť tzv. lustračné osvedčenie vydané Ministerstvom vnútra. 
Lustračný zákon patril k najťažším a najrozpornejším agendám II. vlády Mariána Čalfu. Po zániku Česko-Slovenska sa zákon na Slovensku neuplatňoval, v Česku jeho účinnosť 2x predlžovali, v Česku zostal účinný bez časového limitu, na Slovensku expiroval.
Lustračné osvedčenie

Lustračné osvedčenie je úradná listina vydávaná po príslušných lustráciach v r. 1991–1992 Federálnym ministerstvom vnútra ČSFR podľa požiadavky lustračného zákona. 
Lustračné osvedčenie dokladali tí, ktorí vykonávali alebo chceli/mali vykonávať nejakú z funkcií obsadzovaných voľbou, vymenovaním alebo ustanovovaním, že v rozhodujúcom období od 25. 2. 1948 do 17. 11. 1989 neboli: 
Osvedčenie malo rozsah jednej strany formátu A4, bolo podpísané ministrom vnútra a potvrdené úradnou pečiatkou. Mohlo mať negatívne znenie s formulkou „nie je evidovaný“ alebo pozitívne znenie s formulkou „je evidovaný“. Mnohé prípady pozitívnych osvedčení boli v priebehu rokov predmetom reklamácií a súdnych sporov. Po zániku Česko-Slovenska sa na Slovensku lustračné osvedčenia prestali vydávať, v Česku sa doklad naďalej vyžadoval.
Lustrácia

Lustrácie znamenajú osvetľovanie či overovanie skutočností v dokumentoch, registroch, resp. úradných knihách.
Pôvod a cieľ.
Slovo lustrácie je neutrálny termín z právnického, byrokratického a policajného slovníka. Slovo získalo politický obsah po Novembri 1989, keď sa lustrácie stali nástrojom zápasu nových politických síl so zvyškami starého totalitného režimu i nástrojom intríg a súbojov rôznych prúdov vnútri politických elít (najmä Občianske fórum, Obroda, VPN a KDH).
Lustrácie mali zodpovedať otázku, či sa lustrovaná osoba nachádza v evidenciách československej bezpečnosti ako kádrový pracovník ŠtB. Zápis v evidenciách a registroch sa pokladal za politicky nezlučiteľný s výkonom ústavných a ďalších štátnych funkcií v demokratickom politickom režime.
Lustrovanie.
Po Novembri 1989 prebiehali v dvoch fázach, v divokej a regulovanej lustračným zákonom. Záujem o lustrácie vyvolali rozsiahle skartácie a manipulácie s archívmi ŠtB. Manipulácie a krádeže spisového materiálu ŠtB sa diali aj na Slovensku a súviseli so slovenským ministrom vnútra Vladimírom Mečiarom. Lustrovanie ústavných činiteľov začala bez zákonných podkladov vykonávať Kancelária prezidenta republiky i vnútorná a organizačná správa FMV - tajne lustrovaní boli i prezident, členovia všetkých vlád i poslanci. Lustrácie vyvolali vážne politické napätie, vniesli do spoločnosti silné morálne dilemy a mali dlhodobý negatívny vplyv na spoločenský i súkromný život zúčastnených (napr. Jána Budaja). V ďalších obdobiach prebiehali lustrácie podľa lustračného zákona a mnohí lustrovaní boli na jeho základe po čase súdne rehabilitovaní. Problematika lustrácií sa na Slovensku výrazne premietla do vzniku a činnosti Ústavu pamäti národa.
Muži 28. októbra

Muži 28. októbra je ustálené historiografické pomenovanie pre skupinu organizátorov a vedúcich osobností protihabsburského štátneho prevratu v Prahe 28. októbra 1918. 
Bola to skupina členov Národného výboru československého a jeho predsedníctva, signatárov prvých dokumentov, ktorými sa zriadil nový česko-slovenský štát. 
Členovia.
Za Mužov 28. októbra označuje literatúra Aloisa Rašína, Františka Soukupa, Jiřího Stříbrného, Vavra Šrobára a Antonína Švehlu.
Barákova komisia

Barákova komisia bola komisia ÚV KSČ pre preskúmanie zákonnosti niektorých súdnych prípadov, ktoré sa uskutočnili v Československu od nástupu KSČ v roku 1948 z hľadiska výšky trestov. Pretože sa zaoberala len otázkou výšky trestov a nie otázkou viny, šlo skôr o komisiu revíznu a nie rehabilitačnú. Ustanovená bola 10. januára 1955 a jej činnosť trvala až do roku 1957. Na jej čele stál vtedajší minister vnútra Rudolf Barák. Činnosť komisie bola spočiatku tajná a podklady získavala bez zákonného podkladu pod rôznymi inými zámienkami.
Výsledkom komisie bolo zmiernenie relatívne malého množstva trestov udelených v politických procesoch 50. rokov (čo v niektorých prípadoch viedlo k prepusteniu väznených). Niektoré prípady boli vyriešené udelením amnestie. Komisia však bola zameraná len na procesy v rámci KSČ a jej závery nesmerovali proti strane ale len voči jej neurčitým členom. To bolo spôsobené mimo iné tým, že väčšina osobností, ktoré sa na procesoch podieľali ešte zastávali svoje úrady, alebo sa priamo podieľali na práci komisii (aj samotný Barák). Na druhej strane komisia oficiálne zistila viaceré pochybnosti, či informácie o psychickom nátlaku a mučení, ktoré výrazne spochybňovali spravodlivosť a právoplatnosť procesov.
V nadväznosti na Barákovu komisiu bol Rudolf Barák 5. apríla 1956 menovaný aj vedúcim tzv. komisie C, ktorá mala za úlohu sa zvlášť zaoberať prípadom Slánsky a spol. Potreba prešetrenia prípadu prichádzala najmä zo zahraničia, kde sa podobné prešetrenia ikonických procesov vnútri strany tiež uskutočnili. Prípad so Slánským bol síce prekvalifikovaný, zároveň však potvrdený ako oprávnený.
Barákova komisia sa zaoberala aj slovenskými komunistickými politikmi uväznenými v rámci tzv. procesu s buržoáznymi nacionalistami. Samotný pomerne čerstvý prípad komisia ešte v roku 1955 potvrdila, bola však prerušená väzba Ladislava Novomeského a jeho prípad bol posunutý na súd, ktorý Novomeského následne v roku 1956 pre údajné "dobré správanie a odsedenie si polovice trestu" oslobodil.
V 60. rokoch sa uskutočnila druhá rehabilitačná komisia (Kolderova komisia), v rámci ktorej bola Barákova komisia prešetrená a podrobená kritike. Rudolf Barák, vedúci komisie bol zároveň uznaný za zodpovedného za nespravodlivý prístup komisie k otázke rehabilitácií, a následne bol odsúdený k 15 rokom väzenia pre trestný čin sabotáže a rozkrádania socialistického majetku.
Kakadu žltochochlatý

Kakadu žltochochlatý ("Cacatua sulphurea") je druh papagája kakadu z rodu "Cacatua". Druh opísal Johann Friedrich Gmelin ako "Psittacus sulphureus" v roku 1788. Sú známe štyri poddruhy: "C. s. sulfurea" (vyskytuje sa na ostrove Sulawesi, na blízkych ostrovoch Muna a Buton a na súostroviach Tukangbesi a Tanahjampea vo Floreskom mori); "C. s. abbotti" (ostrov Masakambing, ktorý je súčasťou súostrovia Masalembu v Jávskom mori); "C. s. parvula" (Nusa Penida a Malé Sundy); "C. s. citrinocristata" (ostrov Sumba v Malých Sundách). Introdukovaný bol do Singapuru, Hongkongu a na Taiwan. Historicky sa hojne vyskytoval v celom pôvodnom areáli, no jeho populácia silno poklesla, najmä v poslednej štvrtine 20. storočia. Hlavným dôvodom tohto poklesu sa stal neudržateľný lov pre obchod s klietkovými vtákmi, spoločne so stratou biotopov. Medzinárodná únia na ochranu prírody a prírodných zdrojov druh hodnotí ako kriticky ohrozený, od roku 2005 je zaradený aj na zoznam CITES (príloha I). Najväčšia populácia žije pravdepodobne na ostrove Sumba, ale aj tu nastal dramatický pokles (z približne 3 200 vtákov v roku 1992 na 563 vtákov v roku 2012). Významná populácia sa vyskytuje tiež na ostrove Komodo (ca 500 jedincov). Celková veľkosť populácie bola v roku 2016 odhadnutá na menej ako 3 000 jedincov.
Dospelé vtáky môžu dosiahnuť dĺžku približne 33 cm a hmotnosť približne 350 gramov. Sfarbenie je biele, pod krídlami a chvostom žlté, s výrazným žltým dopredu zahnutým chocholom na hlave. Pohlavia sú si podobné, no odlišujú sa farbou dúhovky, ktorá je u samcov čierna a u samíc červenohnedá. Zobák je čierny, končatiny šedé. Kakadu žltochochlatý sa vyskytuje v lesoch, na okrajoch lesov, v krovinatých oblastiach aj v obrábaných areáloch až do nadmorskej výšky 1 000 metrov. Vtáky žijú jednotlivo, v pároch alebo v malých skupinkách. Pred tým, než sa stal druh vzácnym, bolo možné pozorovať aj väčšie kŕdle. Potravu tvoria semená, bobule, ovocie, orechy a kvety, niekedy aj pestovaná kukurica a ryža. Rozmnožovanie prebieha medzi septembrom a októbrom (ostrov Sumba), hniezdi v dutinách stromov. Samica kladie až tri vajcia, ktoré inkubujú obaja rodičia približne 24 dní.
Kolderova komisia

Kolderova komisia bola rehabilitačná komisia ÚV KSČ pôsobiaca od septembra 1962 do apríla 1963. Nazvaná bola podľa komunistického funkcionára Drahomíra Koldera. Členmi komisie boli viaceré významné osoby 60. rokov, mimo iné aj Alexander Dubček, Jozef Lenárt, Bohuslav Laštovička, Lubomír Štrougal, Václav Prchlík. Významný vplyv na činnosť komisie však mal najmä prezident a prvý tajomník KSČ Antonín Novotný, ktorý všetky správy musel pred predložením strane schváliť.
Komisia prišla k záverom, že procesy s komunistami, ktoré sa uskutočnili v 50. rokoch 20. storočia boli vykonštruované a protizákonné. Napriek tomu, že celkovo komisia prispela k rehabilitácii asi 400 odsúdených osôb – komunistov, bola vo viacerých ohľadoch nedôsledná. Na rozdiel od predchádzajúcich prešetrovaní komisia rehabilitovala všetkých členov procesu so Slánským, zároveň však Rudolf Slánsky bol rehabilitovaný len právne a v rámci strany mu bolo naďalej vytýkaných viacero prešľapov proti straníckym normám. V politickej rovine komisia taktiež potvrdila proces s buržoáznymi nacionalistami, ktorému sa však v nadväznosti na Kolderovu komisiu koncom roka 1963 venovala aj tzv. barnabitská komisia.
Zodpovednosť za justičné omyly komisia zvalila najmä na politicky a stranícky mŕtve osoby (Alexej Čepička, Ladislav Kopřiva, Gustav Bareš). Ako následok Kolderovej komisie však muselo zo svojich funkcií odísť niekoľko významnejších komunistov, medzi inými napr. Karol Bacílek, Pavol David, či Bruno Köhler. Komisia zároveň prešetrila aj činnosť staršej – Barákovej komisie a jej závery uznala za chybné a jej predsedu Rudolfa Baráka za zodpovedného za jej výsledok.
Ján Cselényi

Ján Cselényi (* 25. marec 1877, Krížovany - † 21. jún 1935, Spišská Kapitula) bol vlastivedný pracovník, pedagóg, historik, profesor Učiteľského ústavu v Spišskej Kapitule v rokoch 1911 – 1935 .
Študoval v Prešove a na univerzite v Budapešti. V rokoch 1911 – 35 bol profesorom dejepisu a slovenčiny v Učiteľskom ústave v Spišskej Kapitule. Organizoval a viedol spevokol ústavu a Samovzdelávací krúžok Sándora Petöfiho (neskôr Samovzdelávací kruh Jána Hollého). Zaoberal sa dejinami okolia Spišskej Kapituly, čo aj zúročil vo svojej monografii "Spišský hrad a okolie Spišského Podhradia" (Spišské Podhradie, 1931). Svoje články uverejňoval v regionálnych novinách a turistických časopisoch. V roku 1934 mu pápež Pius XI. udelil vyznamenanie Pro Ecclesia et Pontifice.