burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Hypertrofická kardiomyopatia

Hypertrofická kardiomyopatia (HKMP) je vrodené ochorenie srdca pri ktorej sú komory srdca neobvykle zväčšené bez zjavnej príčiny (napríklad vysoký krvný tlak). Patrí medzi najčastejšie príčiny náhleho úmrtia športovcov a medzi najčastejšiu príčinu zástavy srdca u mladých jedincov. Pri HKMP srdce nedokáže kvôli zväčšeným oddielom srdca efektívne pumpovať krv do tela.
HKMP najčastejšie vzniká ako geneticky podmienené ochorenie pričom platí autosomálne dominantný typ dedenia, menej často môže vznikať aj ukladaním metabolitov.
Symptómy.
Symptómy HKMP sú rôzne, medzi najčastejšie patrí pocit únavy, bolesti na hrudi a ťažkosti s dýchaním, ktoré sú znakom nedostatočného prekrvenia. pri vzniku arytmií sa prejavuje pocit búšenia srdca, synkopa alebo pocit na odpadnutie. Symptómy vznikajú najčastejšie pri námahe pri oddychu sa zmiernia alebo vymiznú. Veľká časť jedincov s HKMP je bez príznakov a prvým príznakom môže byť až náhla srdcová smrť.
Viera Szathmáryová-Vlčková

Viera Szathmáryová-Vlčková (* 9. jún 1900, Praha – † 12. august 1966, Bratislava) bola slovenská spisovateľka a prekladateľka.
Životopis.
Jej otcom bol literárny historik Jaroslav Vlček. V rokoch 19111919 študovala na gymnáziu a následne v rokoch 19191923 literárnu históriu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V rokoch 19231925 a 19281931 žila v Prahe, v rokoch 19251928 s manželom-diplomatom Ladislavom Szathmárym (* 1895 – † 1946) v Paríži, v rokoch 19311933 v Belehrade, v rokoch 19341936 vo Viedni, v rokoch 19361939 v Berlíne, od marca do septembra 1939 vo Varšave, v rokoch 19391940 v Paríži. V čase druhej svetovej vojny, konkrétne v rokoch 19401945 bola účasťou s československej politickej emigrácie v Londýne. Od mája do decembra 1945 žila v nórskom Oslo, v rokoch 19451948 opäť v Prahe, kde bola zamestnaná vo vydavateľstve "Melantrich". Od roku 1948 do roku 1966 žila v Bratislave.
Literárna činnosť.
Od polovice 20. rokov sa venovala literárnej tvorbe, najmä básnickej. V roku 1930 vydala básnickú zbierku "Ulice života". Básne intímno-reflexívneho charakteru, ako aj krátke prozaické útvary uverejňovala v Slovenských pohľadoch, Živene, Eláne a v ďalších. Poéziu publikovala v slovenčine i češtine. Výber z jej poézie vyšiel pod názvom "Verše" (1960). Vytvorila tiež spomienkovú knihu "Putování za svobodou" (1946).
Prekladala literárne a filozofické štúdie z francúzštiny do češtiny, neskôr beletriu z francúzskej a americkej literatúry. Po smrti otca pripravila druhé, rozšírene vydanie jeho syntézy "Dějin české literatury" (1931) a zostavila výber z jeho článkov pod názvom "Malá rukoväť literárno-historická" (1932). V rukopise zanechala spomienkovú prácu o otcovi Jaroslav Vlčkovi a vlastnej rodine. Do slovenčiny z angličtiny preložila diela H. Fasta, Th. Dreisera, S. Lewisa, J. Londona, D. Defoea, J. Swifta, Ch. Dickensa, W. Scotta a ďalších. Prekladala aj z francúzštiny (diela R. Descartesa, A. Mauroisa, P. H. D. Holbacha a ďalších). V Bratislave pôsobila ako lektorka anglickej literatúry vo vydavateľstvách "Pravda" a "Tatran".
Marta Grófová

Marta Grófová (* 29. marec 1936, Komjatice† 7. február 1997, Bratislava) bola slovenská vedecká pracovníčka a onkologička.
Životopis.
V roku 1966 absolvovala štúdium na Chemickotechnologickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. V 70. a 80. rokoch absolvovala viaceré zahraničné študijné pobyty, napr. v Dánsku, v USA, vo Švédsku a v Spojenom kráľovstve. V rokoch 19661997 pôsobila ako vedecká pracovníčka, neskôr sa stala vedúcou oddelenia vírusovej onkogenézy a vedeckou sekretárkou Ústavu experimentálnej onkológie SAV v Bratislave. Sústredila sa na štúdium podstaty mechanizmov premeny normálnej bunky na nádorovú. Okrem toho od klasickej retrovirológie prešla postupne cez modely vtáčích a zvieracích cicavčích buniek k výskumu ľudských nádorov. Pri svojom výskume používala klasické virologické experimentálne metódy, ale i moderné metódy molekulárnej mikrobiológie, imunológie, vrátane prípravy monoklonálnych protilátok, i charakterizáciu špecifických bielkovín zúčastňujúcich sa na transformácii buniek. V rámci toho skúmala tiež vírusové a bunkové gény. Jej vedecké výsledky obohatili súčasné poznávacie procesy mechanizmov nádorovej premeny. Zistila a charakterizovala nový D-typ retrovírusu. Venovala sa aj zakladaniu a podrobnej charakterizácii bunkových línií z ľudských nádorov, rozšírila základné poznatky o úlohe niektorých makromolekúl v modulácii rastu a proliferácie nádorových buniek v podmienkach "in vitro". Jej objavy boli publikované vo vyše 100 štúdiách v domácich i zahraničných odborných časopisoch a zborníkoch ako napríklad "Biológia", "Bratislavské lekárske listy", "Neoplasma" a.i. V rokoch 1983, 1985, 1987, 1996 sa podieľala na organizácii medzinárodných sympózií a konferencií. Bola tiež prezidentkou nadácie Výskum rakoviny a členkou Vedeckého kolégia SAV pre molekulárnu biológiu a genetiku, Výkonného výboru nevládnej organizácie Európska asociácia pre výskum rakoviny, od roku 1994 pôsobila ako hovorkyňa záhrebskej iniciatívy "The Zagreb Iniciative for the Central and East European Human Bank Network".
Andrea Olšovská

Prof. JUDr. Mgr. Andrea Olšovská PhD. (* 4. január 1978, Malacky) je slovenská právnička, advokátka, vysokoškolská pedagogička a odborníčka na pracovné právo. V rokoch 20152023 pôsobila ako dekanka Právnickej fakulty Trnavskej univerzity v Trnave.
Životopis.
Narodila sa v roku 1978 v Malackách. V rokoch 1996 až 2001 študovala zároveň na dvoch fakultách odbory právo (Právnická fakulta Univerzity Komenského) a katolícka teológia (Rímskokatolícka cyrilometodská bohoslovecká fakulta Univerzity Komenského).
Od roku 2001 pôsobila na Trnavskej univerzite v Trnave a v advokátskej praxi. V roku 2002 absolvovala úspešne rigoróznu skúšku a obhajobu rigoróznej práce na Právnickej fakulte Trnavskej univerzity v Trnave. Ďalej sa venovala pracovnému právu, pričom v roku 2007 získala titul PhD. na Trnavskej univerzite. V roku 2011 získala titul docent v odbore pracovné právo.
Od roku 2014 je členkou Asociácie pracovného práva ("Labour Law Association"), kde bola zároveň predsedníčkou. Od roku 2016 pôsobila ako členka Komisie pre rekodifikáciu súkromného práva, od roku 2017 ako členka pracovnej skupiny pre súkromné právo SAK a ako Súdnou radou zvolená členka Disciplinárneho senátu. V roku 2018 iniciovala inauguračné konanie, inauguračnú prednášku niesla na tému "Pracovné právo a nové technológie". V roku 2019 bola prezidentom Andrejom Kiskom vymenovaná za profesorku v odbore pracovné právo. 
Od roku 2001 pôsobila aj ako pedagogička. V rokoch 20152023 pôsobila ako dekanka Právnickej fakulty Trnavskej univerzity v Trnave (na pozícii ju od novembra 2023 vystriedala Marianna Novotná). Publikovala taktiež odborné a vedecké práce zamerané na pracovnoprávnu problematiku, celkovo vyše 200 prác, z toho 25 monografií a viac ako 100 príspevkov v zborníkoch a časopisoch (stav k júlu 2020). Bola členkou niekoľkých riešiteľských kolektívov výskumných úloh pre Európsku komisiu či Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny SR. 
V roku 2020 bola Annou Zemanovou a Janou Žitňanskou navrhnutá za kandidátku na sudkyňu Ústavného súdu Slovenskej republiky. O post sudkyne sa uchádzala ako jediná žena, za kandidátov boli nakoniec parlamentom vybraní iní dvaja uchádzači. Sudcom ústavného súdu sa nakoniec stal Robert Šorl, ktorého za kandidáta, ako dekanka právnickej fakulty, navrhla práve Olšovská.
V roku 2023 kandidovala dvakrát do funkcie rektora Trnavskej univerzity v Trnave. Protikandidátom bol dekan Filozofickej fakulty Erik Hrnčiarik. Akademický senát ani po opakovanej voľbe rektora nezvolil.
Anna Daučíková

Anna Daučíková (* 18. august 1950) je slovenská výtvarníčka a vizuálna umelkyňa. Vo svojej umeleckej tvorbe sa venovala maľbe, fotografii, akčnému umeniu a performovaniu. Vytvorila sériu umeleckých inštalácií. V polovici 90. rokov sa naplno začala venovať videu. Je jednou z najvýznamnejších postáv slovenskej umeleckej scény a jej práce nadobudli uznanie i v zahraničí.
Životopis.
Počas rokov 19721978 študovala v Ateliéri Sklo odbor architektúra u docenta Václava Cíglera na Vysokej škole výtvarného umenia v Bratislave. Počas 80. rokov žila v Moskve, kde sa intenzívne venovala najmä štrukturálnej maľbe. Maľovala obrazy plné numerických vzorcov. V Moskve sa taktiež venovala fotografii, nafotila Čiernobiely fotografický súbor moskovsko-sovietskeho obdobia. Iba veľmi malá časť týchto fotografií bola vystavená. V roku 1991 sa vrátila späť na Slovensko a spoluzaložila prvý slovenský feministický časopis Aspekt.
Dielo.
V roku 1994 opustila maľbu a venovala sa umeleckým inštaláciám, performovaniu a nakoniec videu. Neskôr sa venovala výhradne len tejto oblasti. Jej práca je ovplyvnená nielen jej sexuálnou orientáciou, ale taktiež aj genderovou tematikou. Precízne pracuje s priestorom, jasne a s presnosťou formuluje témy, časťou ktorých je veľmi často otázka homosexuality. Venuje sa telu, telesnosti a stvárňuje sexuálne túžby. Jej poňatie „Politického tela“ je ľudské telo vnímané nielen svojou telesnosťou, ale v komplexe kultúrnych a civilizačných súvislostí.
Práve uvažovaním o sebe a svojej sexualite hľadá svoje miesto v spoločnosti. Otázka vlastnej identity je hlavnou tematikou. Umelkyňa je presvedčená, že sexualita si má uchovať svoju výnimočnosť. Veľmi dobre si uvedomuje a taktiež sa snaží, aby jej tvorba nebola označovaná ako obscénna. Pri svojej videotvorbe nemusí prvoplánovo ukazovať telo, ale prostredníctvom využitých zvukových a hmatových prostriedkov dokáže vizualizovať túžbu. Sama sa označuje za „príznakovú umelkyňu“. Výstavy navštevuje iba sporadicky.
Obraz považuje za základ výtvarného umenia a práve video je podľa jej vnímania obraz v pohybe. Veci neponíma v znakových formách, ale naopak, preferuje celé obrazy a hlavne proces ich tvorby. Jej umenie obsahuje miesto a čas. Pre prezentáciu potrebuje diváka, bez divákov neexistuje.
Od roku 1999 sa venuje i pedagogickej činnosti nielen na bratislavskej Vysokej škole výtvarného umenia, kde vedie ateliér videa a multimediálnej tvorby, ale prostredníctvom svojich nových pedagogických metód školí od roku 2001 mladých výtvarníkov na pražskej AVU.
Je presvedčenou feministkou a jej tvorba je súčasťou zbierok Slovenskej národnej galérie v Bratislave.
Záujmové združenie žien Aspekt

Záujmové združenie žien Aspekt je občianske združenie na Slovensku, založené v roku 1993 Je prvou feministickou organizáciou na Slovensku.
Dejiny.
Organizácia bola založená v roku 1993. V tomto roku vyšlo aj prvé číslo feministického kultúrneho časopisu Aspekt, ktorý bol prvým feministickým časopisom v bývalom Československu a od roku 2004 pokračuje v online priestore ako webzin ASPEKTin. ASPEKT sa od svojho začiatku zameriava na rodové scitlivovanie spoločnosti, otvára a prehlbuje rozmanité témy dotýkajúce sa rodovej rovnosti a života žien, uplatňuje kritickú feministickú perspektívu v uvažovaní o spoločenských, politických aj umeleckých témach. ASPEKT vydáva knihy, prevádzkuje knižnicu, poskytuje odborné konzultácie, organizuje kultúrne, odborné a popularizačné podujatia, spravuje feministický webzin ASPEKTin, ako aj online Glosár rodovej terminológie a webstránku venujúcu sa rodovo kompetentnej výchove ruzovyamodrysvet.sk.
Spoluzakladateľkami ASPEKTU sú spisovateľka a prekladateľka Jana Juráňová, nositeľka štátneho vyznamenania Rad Ľudovíta Štúra I. triedy za mimoriadne zásluhy o rozvoj demokracie, o ochranu ľudských práv a slobôd a o rozvoj literárnej činnosti, a literárna vedkyňa, prekladateľka Jana Cviková, jedna zo žien, ktoré boli nominované na Nobelovu cenu mieru v rámci medzinárodného projektu 1 000 žien pre Nobelovu cenu mieru 2005.
Knižná edícia ASPEKT.
Knižná edícia ASPEKTU vychádza od roku 1996. Sprístupňuje témy, ktoré sa venujú rodovým vzťahom a rôznym aspektom života žien ako starnutie, mýtus krásy, materstvo či starostlivosť. Z kritickej feministickej perspektívy nasvecuje dôležité spoločenské a politické témy ako migrácia, deľba práce, ekonomická spravodlivosť, politická subjektivita a pod. Publikuje pôvodnú slovenskú aj prekladovú beletriu, knižky pre deti, mládež aj dospelých, odborné práce. Dvanásť titulov Knižnej edície ASPEKT sa dostalo do finálovej desiatky prestížnej literárnej ceny Anasoft litera a za knihu "Jednorožce" si autorka Barbora Hrínová odniesla Anasoft litera 2021 aj Cenu René.
Knižnica organizácie ASPEKT.
Knižnica, ktorú prevádzkuje organizácia Aspekt sa zameriava na publikáciu, predaj a vypožičiavanie kníh, brožúr, plagátov, periodík a audiovizuálnych dokumentov s feministickou a rodovou tematikou. Všetky tieto dokumenty sú ponúkané v rôznych jazykoch ako slovenčina, čeština, angličtina, poľština, alebo nemčina a rozoberajú rodové a feministické aspekty naprieč rôznymi vedeckými disciplínami.
Cheney

Cheney môže byť:
Televisa

Grupo Televisa, S.A.B. de C.V. je mexická mediálna spoločnosť a zároveň najväčšia mediálna spoločnosť v hispánskej Amerike a španielsky hovoriacom svete. Založená bola v roku 1973. Jedná sa o významný medzinárodný zábavný podnik s veľkým množstvom programov, ktoré vysiela v USA televízna stanica Univision. Spoločnosť má ústredie v Mexiku.
Rýchlostná cesta S3 (Rakúsko)

Rýchlostná cesta S3 () vedie od rakúskej diaľnice A22 vo Stockerau do mesta Hollabrunn. Úsek v celej dĺžke je spoplatnený, ale nemá parametre diaľnice. Maximálna rýchlosť v celej dĺžke je .
S3 je označená ako cesta pre motorové vozidlá. V budúcnosti má byť predĺžená až k českým hraniciam, kde nadviaže na cestu I/38 vedúcu cez Znojmo a Jihlavu až do Českej Lípy. V súčasnosti končí na krajinskej ceste B303 v Hollabrunne.
Vyhladenie obrazu

Vyhladenie obrazu (angl. "image smoothing") je technika spracovania obrazu, ktorej cieľom je odstrániť šum v obraze. Vyhladenie sa vykonáva pomocou konvolúcie medzi vstupným obrázkom a preddefinovaným jadrom. Väčšinou ide o nejakú formu priemerovanie hodnôt pixelov z okolia. Vyhladzovanie čelí problému rozmazania ostrých hrán v obrázku.  
Typy filtrov.
Priemerovanie.
Pri priemerovaní jednoducho vypočítame priemer hodnôt pixelov z určitého okolia a ním nahradíme hodnotu stredového pixelu.
Vo všeobecnosti pre jadro pri priemerovaní platí:
formula_1
Napríklad jadro 3x3:
formula_2
1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 + 1/9 = 1
Gaussovo romazanie.
Gaussove rozmazanie odstraňuje šum pomocou konvolúcie s Gaussovským konvolučným jadrom. Ide o prípad váženého priemeru, kde sa kladie vyššia váha na pixely blízko stredu. Čím sú pixely ďalej, tým nižšia váha je. 
Pre dvojrozmernú maticu sa hodnoty vypočítajú z:
formula_3
kde formula_4 je smerodajná odchýlka, ktorá udáva strmosť Gaussovej funkcie.
Jadro 5x5 bude vyzerať takto:
formula_5
Filtrácia mediánom.
Pri rozmazaní mediánom sa vypočíta medián z hodnôt pixelov určitého okolia a ním sa nahradí hodnota stredového pixelu. Táto metóda je efektívna šum typu soľ a peper. U vyššie spomenutých metód novo vypočítaná hodnota môže byť už existujúca hodnota z obrázku alebo hodnota úplne nová. Pri filtrácii mediánom dostane stredový pixel stále hodnotu z obrázku. Veľkosť jadra by malo byť znovu nepárne číslo. 
Bilaterálne filtrovanie.
U gaussovho rozmazania išlo o vážený priemer, kde sa váha udávala na základe vzdialenosti od stredové pixelu jadra. Bilaterálne filtrovanie dáva väčšiu váhu na pixely z okolia, ktorých hodnota je podobná pre stredový pixel jadra. Takéto váhovanie umožňuje zachovávať hrany. 
Existuje mnoho ďalších algoritmov určených k rozmazaniu obrázku, napr.:
Zoznam častí seriálu Susedia (9. séria)

Nasledujúci zoznam je zoznam častí 9. série seriálu Susedia.
Krízová situácia (štát)

Krízová situácia v oblasti bezpečnosti štátu je v najširšom ponímaní (intenzívna) mimoriadna situácia či skupina mimoriadnách situácií (resp. situácia sprevádzaná narušením rovnovážneho stavu, ktorá ohrozuje životy, životné prostredie, ekonomiku, hmotné i nehmotné hodnoty spravidla štátu alebo regiónu), ktorá môže narušiť fungovanie inštitúcií verejnej moci. Právny stav vyhlásený štátom pri krízovej situácii sa volá krízový stav. Podrobnosti o definíciách pozri nižšie.
Krízová situácia.
Definícia.
Definícia nie je ustálená. V teórii nájdeme napríklad tieto definície:
V slovenských právnych predpisoch je použitá definícia upravená pre potreby týchto predpisov. Konkrétne:
Charakteristika.
Krízová situácia vážne narušuje či mení ekonomický či spoločenský chod štátu, územného celku alebo konkrétneho subjektu. Na jej vyriešenie sa používajú nástroje krízového riadenia vrátane vyhlásenia krízového stavu (pozri nižšie).
Krízový stav.
Definícia.
V textoch slovenských právnych predpisov sa pojem krízový stav síce nevyskytuje, ale v teórii sa vyskytuje často. Krízový stav je právny stav vyhlásený kompetentným orgánom verejnej správy na určitom území na riešenie krízovej situácie v priamej závislosti na jej charaktere a rozsahu. Krízový stav teda môže byť konkrétne:
Uvedený zoznam je zoznam podľa textov slovenských právnych predpisov. V zahraničí existujú rôzne iné typy/delenia krízových stavov
Charakteristika.
Krízový stav je stav systému, ktorý sa odlišuje od stabilného stavu a má škodlivý vplyv na celý systém alebo jeho časť. Krízový stav nastáva pri zlyhaní bežných postupov, nástrojov a mechanizmov riadenia a aplikujú sa pri ňom zásady krízového riadenia vrátane dočasného obmedzenia základných práv a slobôd.
Lipa európska

Lipa európska (lat. "Tilia europaea") môže byť:
Holandsko (kráľovstvo)

Holandsko (slovenský normovaný názov; ), dlhý tvar Holandské kráľovstvo (), je oficiálny názov kráľovstva s centrom v dnešnom vlastnom Holandsku od roku 1815. Pre roky 18151830, kedy k nemu patrilo aj Belgicko, sa neoficiálne nazýva aj Spojené kráľovstvo nizozemské. V roku 1954 bolo Holandské kráľovstvo značne reorganizované. Od tohto roku je to federálna monarchia na čele s holandským kráľom ako hlavou štátu. Ďalšia významná reorganizácia sa uskutočnila v októbri 2010.
Do októbra 2010.
Do 10. októbra 2010 Holandsko pozostávalo z troch častí („krajín“): 
Len Holandsko bolo súčasťou Európskej únie, ostatné krajiny nie. Holandsko a Holandské Antily boli členmi WTO. Každá krajina mala vlastnú ústavu.
Holandsko (rozlišovacia stránka)

Holandsko môže byť:
Mária Švarbová

Mária Švarbová (* 6. máj 1988, Zlaté Moravce) je slovenská fotografka, ktorá je známa fotografovaním konceptuálnych sérií.
Životopis.
Mária Švarbová sa narodila v roku 1988 v Zlatých Moravciach, vyrastala v obci Slepčany a v súčasnosti žije a pôsobí v Bratislave na Slovensku. Vyštudovala reštaurátorstvo na Škole umeleckého priemyslu Josefa Vydru v Bratislave a archeológiu na Filozofickej fakulte Univerzite Konštantína Filozofa v Nitre. Profesne sa od roku 2010 venuje fotografovaniu, ktoré využíva ako prostriedok svojho umeleckého vyjadrenia. O Švarbovej fotografiách informovali médiá ako Vogue, Forbes, CNN a The Guardian. Fotografovala reklamné kampane pre medzinárodné spoločnosti ako Apple, Murata a Museum of Ice Cream v New Yorku. Švarbovej fotografie boli prezentované na výstavách v galériách a múzeách po celom svete. Mária Švarbová je držiteľkou prestížnych ocenení – patrí medzi laureátov Hasselblad Masters a je tiež členkou rebríčka Forbes 30 pod 30. 
Tvorba.
Švarbová vytvára nové prístupy vo fotografickom prejave, čím si jej práca získala medzinárodné uznanie. Jej fotografický štýl sa odchyľuje od tradičného portrétu a zameriava sa na experimentovanie v rámci priestoru, farby a atmosféry, pričom sa opiera o socialistickú architektúru verejných priestorov. Jedna z fotografií Švarbovej sa bola umiestnená na mrakodrap Taipei 101 na Taiwane a jej tvorba presiahla aj do módy, keď sa ňou inšpiroval španielsky módny dom Delpozo. Modelky a modely su súčasťou priestoru a Švarbová sa ich snaží navzájom harmonizovať. Švarbová počas fotografovania spolupracuje s veľkým produkčným tímom scénografov, stylistov a kostýmových dizajnérov. Svoje typické výrazové prvky ako absenciu emócií, čisté línie, minimalistickú scénu, vyrovnané línie či pohľad spredu prvýkrát použila v sérii fotografií "Swimming Pool".
Swimming Pool.
Séria "Swimming Pool" zobrazuje plavkyne v pestrofarebných plavkách a gumených kúpacích čiapkach. Vôbec prvá plaváreň, ktorú zachytila Mária Švarbová v rámci jej dosiaľ najväčšieho konceptu "Swimming Pool", sa nachádza v jej rodnom meste Zlaté Moravce – ide o 80 rokov starú plaváreň patriacu k miestnej strednej škole. Švarbová zachytila od roku 2014 vyše trinásť plavární po celom Slovensku, ktoré spolu tvoria fiktívny, zinscenovaný dokument. Inšpirovala ju funkcionalistická architektúra, čistota priestoru, atmosféra socializmu a za socializmu vybudovaných plavární. Na jej fotografiách sa často objavujú tabuľky so zákazmi na plavárňach. Fascinovalo ju, že v priestore, ktorý ma byť relaxačný, určujú, ako sa má človek správať.
Výstavy.
Prehľad vybraných sólových a skupinových výstav.
Brené Brownová

Brené Brownová (; * 18. november 1965, San Antonio, Texas, USA) je americká profesorka, spisovateľka a autorka podcastov.
Životopis.
Narodila sa v roku 1965 v San Antoniu v Texase. Neskôr sa s rodičmi presťahovala do New Orleans v Louisiane. Bakalársky (v roku 1995) a magisterský titul (v roku 1996) v odbore sociálna práca získala na University of Texas at Austin. Titul PhD. v tom istom odbore získala na University of Houston v roku 2002. Pracuje ako profesorka a výskumníčka na University of Houston. Žije v Houstone v Texase s manželom a dvoma deťmi.
Niekoľko dekád strávila výskumom odvahy, zraniteľnosti, hanby a empatie. Päť z jej diel sa dostalo na 1. miesto v rebríčku bestsellerov v novinách The New York Times ("The Gifts of Imperfection" (Dary nedokonalosti), "Daring Greatly" (Odvaha žiť naplno), "Rising Strong" (Vstať silnejší), "Braving the Wilderness" (Čeliť divočine) a "Dare to Lead" (Odvaha byť vodcom)). Brownová je autorkou podcastov "Unlocking Us" a "Dare to Lead". Jej TED prednáška, "The Power of Vulnerability" (Sila zraniteľnosti, so slovenskými titulkami a slovenským transkriptom) je jednou z najpozeranejších TED prednášok.
Perecký dom

Perecký dom (hovorovo "Peregský dom") bolo ucelené vinohradnícke hospo­dárstvo pri súčasnom Vinohradníckom naučnom chodníku v katastrálnom území mesta Pezinok. Zo severu je ohraničený vinohradníckym honom Pitroky, zo západu honom Nígle a z východu honom Horné Holoperegy. V minulosti bol sídlom úradu bergmajstra (ľudovo "pereg"), ktorý bol volený správca vinohradov. Perecký úrad sa nazýval perectvo. Pereg mal vo vinohradoch podobné kompetencie ako richtár v obci.
Okrem obydlia a vinohradov bolo na terasách tvorené studničkou, hospodárskym zázemím a pravdepodobne aj malou zeleninovou záhradkou. Väčšina tradičných vinohradníckych architektúr padla za obeť terasovaniu vinohradov v 60. rokoch 20. storočia. Popri vinohradoch bol hlavným dejiskom práce vinohradníka dom, ktorý si vyžadoval osobitné priestory na spracovanie hrozna a výrobu vína. Pezinský vinohradnícky dom sa rozkladal na úzkej dlhej parcele a pozostával z obytnej časti, lisovne, pivnice a z ostatných hospodárskych priestorov.
V súčasnosti sa na mieste Pereckého domu nachádzajú už len ruiny poškodené vandalmi a sú obklopené stromami.
Králik obyčajný

Králik obyčajný môže byť staršie:
Bhímráo Rámdží Ámbédkar

Bhímráo Rámdží Ámbédkar (* 14. apríl 1891† 6. december 1956) bol indický právnik, ekonóm, politik a sociálny reformátor. Inšpiroval budhistické hnutie dalitov, najnižšej indickej kaste (nedotknuteľní) a bojoval proti ich sociálnej diskriminácii. Podporoval tiež práva žien a práce. Bol prvým indickým ministrom práva a spravodlivosti, viedol výbor, ktorý pripravil indickú ústavu a bol jedným z „otcov zakladateľov“ Indickej republiky.
Ivana Jakubcová

Ivana Jakubcová (* 20. august 1994, Bratislava, Slovensko) je slovenská profesionálna basketbalistka. V súčasnosti hrá za tím Le Mura Lucca v talianskej extralige a za slovenskú reprezentáciu.
Kariéra.
Jakubcová začala hrať basketbal v tretej triede na základnej škole, basketbal hral aj jej otec. Je odchovankyňou tímu BK Petržalka. Už na strednej škole pôsobila v Oklahome. Ako vysokoškoláčka hrala za univerzitný tím v Kentucky. V roku 2017 prestúpila do tímu Piešťanské Čajky, kde odohrala dve sezóny a patrila k oporám tímu. Za Čajky nastupovala aj v Eurocupe. V sezónach 2017/18 a 2018/19 získala s Piešťanskými Čajkami jednu striebornú a jednu bronzovú medailu v EXZ a dve druhé miesta v Slovenskom pohári.
V roku 2019 prestúpila do talianskeho prvoligového tímu Basket Femminile Le Mura Lucca.
Jakubcová vyštudovala aplikovanú psychológiu na University of Southern California.
Reprezentácia SR.
Jakubcová pred odchodom do USA pôsobila v reprezentácii SR do 16 rokov. Ako seniorka prvý raz za národné družstvo nastúpila v zápase proti Česku 2. júna 2017. Na súpisku na Majstrovstvá Európy v basketbale žien 2017 sa tesne nedostala.
Thomas Sakmar

Thomas P. Sakmar (* 1956, Detroit, Michigan, USA) je americký vedec-lekár a bývalý úradujúci prezident Rockefellerovej univerzity. Predtým, ako sa stal úradujúcim prezidentom, bol prodekanom pre postgraduálne štúdium v ​​trojinštitucionálnom programe MD–PhD. Získal titul A.B. v odbore chémia z Chicagskej univerzity a v roku 1982 na Pritzker School of Medicine získal doktorát z medicíny. Absolvoval prax vo vnútornom lekárstve v Massachusetskej všeobecnej nemocnici a postdoktorálny tréning pod vedením H. Gobinda Khoranu na Massachusettskej technickej univerzite. V roku 1990 založil laboratórium molekulárnej biológie a biochémie na Rockefellerovej univerzite.
S takmer 200 recenzovanými vedeckými článkami je známy predovšetkým vďaka svojej práci o spektrálnom ladení vo fotoreceptoroch a vývoju metód objavovania liekov zameraných na receptory spriahnutými s G-proteínmi. Bol starší člen Ellison Medical Foundation, výskumníkom Lekárskeho ústavu Howarda Hughesa, hosťujúcim profesorom Marie Krogh v Novo Nordisk Foundation Centre pre základný metabolický výskum na Kodanskej univerzite, ako aj hosťujúcim profesorom na Karolínskom inštitúte v Štokholme.
V roku 2020 mu bol udelený čestný doktorát (honoris causa) z Karolínskeho inštitútu.
Elena Kamenická

Elena Kamenická (vl. menom Valéria Slivkárová, vydatá Lukáčová, * 31. október 1917, Spišské Vlachy† 4. február 1953, Košice) bola slovenská spisovateľka a dokumentátorka.
Životopis.
Narodila sa v remeselníckej rodine. Absolvovala strednú školu s maturitou v Košiciach. V rokoch 19351940 študovala na Právnickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave (dnes Univerzita Komenského). Pracovala na Ministerstve hospodárstva v Bratislave, neskôr prešla na Povereníctvo Slovenskej národnej rady pre ekonomiku a hospodárstvo s pôsobiskom v Košiciach, kde bola dokumentátorkou Technického múzea. Po roku 1945 spolupracovala s Československým rozhlasom v Košiciach, pre ktorý pripravovala dramatizácie literárnych diel, prekladala a upravovala divadelné hry.
Tvorba.
Písala hlavne lyrickú poéziu, ale aj črty, fejtóny, poviedky, novely a na pokračovanie uverejnila román s ľúbostnou zápletkou. Publikovala v časopisoch "Novosti" (19361938), "A-Zet" (1937), "Plameň" (19371938), "Nový Zemplín" (1938), "Elán" (19391940), "Slovenské pohľady" (1939) a po sedemročnej prestávke v časopise "Tvorba" (v rokoch 19481949).
Jej autorskú osobnosť možno označiť ako „temnú múzu“. Tvorila horko ironické vyznania citu, plné výčitiek, ale aj vrúcne a tiché, akoby sa v nej bili dve bytosti. Zbierka "Čierne stretnutie" je nápadná vzdorom, „blasfémiou“ hrdinky, ktorá chce byť ženou „nielen žehnanou, ale aj prekliatou“ (v básni 12). Napriek rebélii sa však vyznačuje závislosťou od partnera. Hlboko ju oslovili verše francúzskej poetky Marceline Desbordes-Valmore (poetka patriaca ku skupine prekliatych básnikov), ale neinšpirovala sa ňou, keďže sa s jej tvorbou zoznámila až po vydaní zbierky "Čierne stretnutie".
Boris Greguška

Boris Greguška je slovenský lesník a diplomat.
Narodil sa v Trnave. Lesníctvo začal študovať ako štrnásťročný na strednej škole v Banskej Štiavnici. Je absolventom (Ing. a PhD.) Lesníckej fakulty Technickej univerzity vo Zvolene. Je dlhoročným štátnym radcom na Ministerstve pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky. Zastupuje Slovenskú republiku v množstve medzinárodných organizácií a procesov vrátane Európskej únie a Organizácie Spojených národov. Pôsobil na Stálom zastúpení Slovenskej republiky pri Európskej únii v Bruseli. Viedol Európsku úniu a jej členské štáty v globálnych rokovaniach o ochrane a udržateľnom využívaní lesov počas slovenského a maltského predsedníctva v Rade Európskej únie. V rokoch 2018 až 2020 pôsobil vo funkcii predsedu "Fóra o lesoch Organizácie Spojených národov", najvyššie postaveného telesa v systéme OSN, ktoré sa zaoberá agendou svetových lesov.
Slonotvaré

Slonotvaré môže byť slovenský názov taxónu:
Elefant

Elefant môže byť:
Timea Sujová

Mgr. Timea Sujová (rod. Szijjártová, * 26. február 1984, Bratislava) je bývalá slovenská basketbalistka hrajúca na pozícii rozohrávačky, trénerka a štátna úradníčka v oblasti životného prostredia. Naposledy hrala v sezóne 2022/23 za ŠBK Šamorín v slovenskej extralige a za slovenskú reprezentáciu. Od augusta 2020 pôsobí ako riaditeľka Environmentálneho fondu Slovenskej republiky. Od roku 2020 pôsobí ako asistentka trénera ŠBK Šamorín.
Životopis.
Sujová pochádza zo Šamorína. Vyštudovala odbor matematika - fyzika na Univerzite Komenského v Bratislave. Pracuje na Environmentálnom fonde SR. Do augusta 2020 pôsobila ako riaditeľka odboru implementácie projektov a finančného riadenia. V auguste 2020 ju minister životného prostredia SR Ján Budaj menoval za novú riaditeľku fondu.
Športová kariéra.
Sujová začala v extralige pôsobiť už ako sedemnásťročná v domovskom tíme ŠBK Šamorín. Následne pôsobila v klube Lokomotíva Slávia UK Bratislava (Istrobanka).
 V rokoch 20042006 pôsobila v tíme ŽBK Whirlpool Poprad. V lete 2006 prestúpila do tímu BK Inpek Nitra, avšak ešte v prípravnom zápase pred sezónou v septembri 2006 utrpela vážne zranenie menisku, ktoré ju vyradilo z celej sezóny. V sezóne 2007/2008 sa po roku vrátila do tímu ŽBK Poprad. V sezóne 2008/09 pôsobila v tíme CBK Cassovia Košice, v rámci ktorého bola treťou najvyťaženejšou hráčkou ligy (priemer 32,9 minút na zápas) a tiež dosiahla najvyšší počet bodov za tím v základnej časti (240 bodov). Keďže Cassovia nepostúpila do play-off, v marci 2009 Sujová prestúpila do konkurenčného klubu BK Inpek UKF Nitra, kde odohrala zvyšok sezóny.
Sujová ukončila aktívnu hráčsku kariéru 8. apríla 2023 po výhre nad CBK Košice v zápase o 5. miesto v extralige žien.
V ŠBK Šamorín pôsobí okrem postu hráčky aj ako asistentka trénera Alberta Diósiho.
Reprezentácia SR.
Sujová bola súčasťou slovenskej reprezentácie počas Majstrovstiev Európy v basketbale žien v roku 2013 s priemerom 20 minút a 5,7 bodu na zápas.
Osobný život.
Sujová je vydatá, jej manželom je bývalý basketbalista a v súčasnosti basketbalový reprezentačný tréner Juraj Suja. Sujovci sa spoznali počas Szijjártovej pôsobenia v Poprade, keď Suja hral ako krídelník tímu BK Chemosvit Svit. Svadbu mali 6. septembra 2008. V roku 2015 sa im narodila dcéra Léda.
Sokratov inštitút

Sokratov inštitút je líderský vzdelávací program pre študentov a absolventov vysokých škôl z rôznych odborov. Študenti počas jedného akademického roka absolvujú blokovú výučbu vo forme deviatich praktických workshopov a realizujú vlastný neziskový komunitný projekt. Na štúdium je každoročne prijatých od 20 do 23 ľudí vo veku od 18 do 32 rokov. V roku 2021 inštitút spustil prihlasovanie na pilotný ročník nového programu Za obzor, ktorý je otvorený pre ľudí nad 30 rokov. Sokratov inštitút založili Juraj Hipš a Ján Markoš v spolupráci s Technickou univerzitou vo Zvolene v roku 2013 ako jeden z programov občianskeho združenia Centra environmentálnej a etickej výchovy Živica (CEEV Živica).
Workshopy.
Workshopy sa počas desaťmesačného štúdia (septemberjún) konajú v mesačných intervaloch a trvajú minimálne 4 dni. Venujú sa témam ako projektová logika, sebarozvoj, občianska angažovanosť, práca s médiami, alternatívne ekonomické systémy, účasť verejnosti v slovenskom právnom systéme, globálne vzdelávanie, medzikultúrna facilitácia, environmentálny aktivizmus, novodobé dejiny Slovenska a ďalšie.
Lektori.
a ďalší.
Absolventi.
Zoznam vybraných absolventov
Hostia.
Medzi hosťami Sokratovho inštitútu sú odborníci a absolventi, ktorí sa venujú aktuálnym spoločenským témam: Pavol Žilinčík, Zuzana Wienk, Brigita Schmögnerová, Zuzana Hlávková, Michal Hvorecký, Zuzana Čaputová, Bryan Mukandi, Alexander Mušinka, Táňa Sedláková, Jakub Ptačin, Vlado Burjan, Fero Pauliny, Rado Sloboda, Zuzana Szabóová, Janette Maziniová Motlová, Katarína Nagy Pázmány, Ján Hrubala, Martin Burgr, Zuzana Šedovič, Chris Knight a ďalší.
Showcrates.
Showcrates je festival Sokratovho inštitútu, ktorý vznikol ako súbor prednášok, diskusií a workshopov lektorov, študentov a absolventov Sokratovho inštitútu. 
Publikačná činnosť.
Zoznam publikácií vydaných Sokratovým inštitútom (CEEV Živica) v spolupráci s Technickou univerzitou vo Zvolene:
Black Lives Matter (Yeah Right!)

Black Lives Matter je kompilácia skladieb 31 hudobných skupín z 15 miest. Vydalo ju 15. júna 2020 vydavateľstvo Yeah Right! Records. 
Obal albumu vytvoril Rich Jones a zkompiloval ho Tony Lima.
Všetky výnosy z kompilácie idú v prospech Black Lives Matter a ďalších organizácií, ktoré posilňujú komunitu černochov.
Zoznam skladieb.
[*] – predtým nevydané a po prvýkrát sprístupnené skladby
Black Lives Matter (rozlišovacia stránka)

Black Lives Matter môže byť:
Black Lives Matter

Black Lives Matter (BLM) je decentralizované politické a sociálne hnutie, ktoré protestuje proti policajnej brutalite, rasovej nerovnosti, nespravodlivosti a systematickému rasizmu voči černochom. Začalo byť aktívne v Spojených štátoch v roku 2013.
História.
Hnutie vzniklo v súvislosti s prípadom štát versus George Zimmerman z roku 2013, kedy sa začalo šíriť na sociálnych sieťach pod krížikom (hashtag)#BlackLivesMatter. Floridský koordinátor miestnej domobrany George Zimmerman vtedy zastrelil sedemnásťročného neozbrojeného černocha Trayvona Martina. Zimmerman bol vzatý do väzby, avšak po piatich hodinách výsluchu prepustený s odôvodnením, že išlo o sebaobranu. Ďalší podnet a zvýšenie povedomia o tomto hnutí následovali po zastrelení Michaela Browna ve Fergusone v roku 2014. Na základe tohto prípadu sa jedným zo sloganov hnutia stalo „hands up, don't shoot!“ ("ruky hore, nestrielajte!") nebo jen skrátené „hands up!“, čo je signál, ktorý mal Michael Brown ukazovať pred svojím zastrelením.
V prvej polovici júna 2016 bolo v rámci hnutia BLM usporiadaných viac ako 112 celoštátnych protestov v 88 amerických mestách, ktoré boli spätnou väzbou na policajné zásahy končiace fatálne pre občanov tmavej pleti. Hnutie upozorňuje tiež na rasové profilovanie, které vyusťuje v nepomerne vyššie zastavovanie Afro- a Latinoameričanov policajtmi v uliciach amerických miest, policajnú brutalitu a všeobecne dvojaký meter, ktorý údajne polícia aplikuje voči Američanom na základe ich farby pokožky.
V roku 2016 sa demonštrácie Black Lives Matter uskutočnili tiež v Spojenom kráľovstve, v Nemecku, Kanade alebo Holandsku.
V roku 2020 sa protesty a nepokoje opäť zdvihli po smrti Georga Floyda, Breonny Taylorovej a ďalších.
Sieň slávy slovenského basketbalu

Sieň slávy slovenského basketbalu je expozícia, ktorá vzdáva hold osobnostiam slovenského a československého basketbalu, ktoré svojim pôsobením vytvárali dobré meno slovenského basketbalu, šírili jeho slávu a svojim konaním napomáhali k napredovaniu športu. Vznikla v roku 2016 v Hant Aréne na Pasienkoch z podnetu Slovenskej basketbalovej asociácie na jej pôde. Zahŕňa hráčov, trénerov, funkcionárov, rozhodcov aj novinárov. K júli 2023 mala 30 laureátov.
Štatút Siene slávy SBA.
Možných laureátov Siene slávy navrhuje Nominačná komisia, ktorú vymenúva a schvaľuje Výkonný výbor SBA. Nominovaný laureát by mal spĺňať niektoré z nižšie uvedených kritérií:
Minbar

Minbar alebo mimbár () je vyvýšený priestor v prednej časti modlitebne mešity. Z ktorého vedie imám piatkovú modlitbu (chutba). V najjednoduchšej forme je minbar vyvýšená základňa so schodiskom. Táto stavba nemá žiadny duchovný význam, ide čisto o praktickú vec, aby bolo imáma (chatíba) dobre počuť a aby mal dobrý výhľad na veriacich. Minbar je zvyčajne postavený z dreva, kameňa alebo tehál. Súčasťou minbaru je krátke schodisko vedúce na najvyššiu plošinu. V spodnej časti schodiska môže byť brána alebo dvere. Zložitejšie formy môžu mať uzavreté schodisko zo zdobenými panelmi, dverami a na vrchu zakrytú základňu. Kázanie v rannom islame malo skôr politický než náboženský charakter. To vysvetľuje, prečo tvar minbaru nemá nič spoločné s kresťanskou kazateľnicou alebo ambónou. Naľavo od minbaru sa vždy nachádza mihráb.
Opis.
Prvým zaznamenaným minbarom bol Mohamedov minbar v Medine, ktorý bol vytvorený medzi rokmi 628631. Podľa hadísov vznikol už v časoch proroka Mohameda. Pôvodne Mohamed vytvoril svoje piatkové modlitby, keď sa opieral o stĺp palmového kmeňa v mešite v Medine. Neskôr však použil sedadlo s dvoma schodíkmi na prijímanie delegácií alebo kázanie v mešite. Tento prvý minbar bol vyrobený z tamarišského dreva gréckymi alebo abesínskymi stolármi. Mohamedovi nasledovníci kalifovia, ktorí boli oficiálne imámmi celej moslimskej komunity, používali minbar ako symbol svojej autority. Počas prvého storočia islamu začali provinční guvernéri využívať minbar, z ktorého vystupovali s prejavmi alebo prosbami, predovšetkým ako vládcovia. V posledných rokoch Umajjovského kalífátu, pred jeho pádom v roku 750, nariadili Umajjovci výstavbu minbarov pre všetky mešity. To použitie sa rozšírilo na ďalšie moslimské územia. Minbar sa stal štandardným vybavením mešity vo všetkých moslimských komunitách. Za vlády Abbásovcov piatková modlitba (chutba) stratila svoj informačný, politický a diskurzívny charakter a stala sa čisto náboženským kázaním. Napriek tomu si zachoval svoj význam ako symbol autority. Minbar sa stal dôležitým prvkom v islamskej architektúre a umení.
Minbar je tradične vyrobený z kameňa, tehál a dreva bohato vyrezávaný a doplnený o inkrustáciu perlete a slonoviny. Použitie mramoru je menej časté a občas sa používal vápenec alebo dokonca železo. Vo väčšine krajín sa z minbaru stal architektonický prvok mešity s bránou alebo dverami od ktorých viedlo schodisko na najvyššiu plošinu. Zložitejšie formy môžu mať uzavreté schodisko zo zdobenými panelmi, dverami a na vrchu zakrytú základňu baldachýnom. Vrch základné má tvar malej veže, ktorú zdobí najčastejšie ihlanová alebo cibuľovitá strecha zakončená polmesiacom. Aj keď je minbar tvarovo podobný kresťanskej kazateľnici alebo ambóne nemá s nimi nič spoločné. Pokusom o návrh mešity bolo zdôrazniť posvätnosť minbaru tým, že sa nachádzal hneď vedľa mihrábu.
Juraj Jordán Dovala

Mgr. Juraj Jordán Dovala (* 7. december 1974, Žiar nad Hronom) je český duchovný slovenského pôvodu a biskup brnianskej diecézy Cirkvi československej husitskej. Venuje sa písaniu kníh a bylinkám. Hrá a skladá folkové pesničky.
Životopis.
Pochádza z rímskokatolíckej rodiny, teológiu vyštudoval na Pravoslávnej bohosloveckej fakulte Prešovskej univerzity. V roku 2002 konvertoval do Československej cirkvi husitskej. Na kňaza bol vysvätený v roku 2003 v Lounoch. Pôsobil v náboženských obciach v Lounoch (20022004) a Košiciach (2004). Od roku 2005 je farárom v náboženskej obci Hodonín a administrátor excurrendo v Břeclavi. V roku 2006 bol zvolený za predsedu Českej kresťanskej akadémie v Hodoníne.
27. apríla 2013 bol diecéznym zhromaždením brnianskej diecézy Československej cirkvi husitskej zvolený na brniansky biskupský stolec. 8. mája 2013 bol ordinovaný do biskupskej služby v Husovom zbore v Brne na Botanickej ulici. Dňa 30. mája 2020 bol diecéznym zhromaždením potvrdený na biskupskom stolci a pokračuje tak vo svojom episkopáte.
Jeho biskupským heslom je citát z 1. epištoly Jánovej 4,16: "„Boh je láska, a kto ostáva v láske, v Bohu zostáva a Boh v ňom“".
S manželkou Andreou Alexiou, s ktorou sa zoznámili a neskôr aj zosobášili na Katarínke, má štyri deti.
Power Up

Power Up (niekedy skracované ako PWR/UP a štylizované ako PWRϟUP) je sedemnásty štúdiový album australskej hard rockovej skupiny AC/DC. Vyšiel 13. novembra 2020 prostredníctvom Columbia Records. Ide o prvý album skupiny, ktorý vyšiel po smrti pôvodného gitaristu Malcolma Younga (ten však kvôli chorobe nehral už na predchádzajúcom albume "Rock or Bust" z roku 2014). Od vydania albumu "Rock or Bust" skupinu postupne opustili traja ďalší členovia – bubeník Phil Rudd, spevák Brian Johnson a basgitarista Cliff Williams. Všetci sa pred vznikom tohto nového albumu do skupiny vrátili.
O novom albume AC/DC sa špekulovalo už od roku 2018, oficiálne bolo jeho vydanie oznámené v októbri 2020. Prvý singel „Shot in the Dark“ vyšiel 7. októbra.
Zoznam skladieb.
Všetky skladby boli napísané Angusom a Malcomom Youngovými.
Euroliga v basketbale žien

Euroliga v basketbale žien (oficiálne po anglicky "FIBA EuroLeague Women", hovorovo Euroliga, po anglicky "EuroLeague Women", v rokoch 1958-1995 Pohár majstrov európskych krajín v basketbale žien, skratka PMEK) je najvyššia profesionálna basketbalová liga v Európe pre ženské basketbalové kluby. Organizuje ju FIBA Europe.
Dejiny.
Euroliga v basketbale žien je hlavná ženská klubová basketbalová súťaž na európskom svetadieli. Bola založená federáciou FIBA v septembri 1958 ako úvodná európska klubová súťaž, do ktorej sa zapojilo 10 tímov a sledovala úspech mužského ekvivalentu turnaja, ktorý sa konal v rovnakom roku. Mužský turnaj Euroligy si počas 46 zápasov pozrelo vyše 100 tisíc divákov.
V úvodnom turnaji zvíťazil bulharský tím Slavia Sofia, ktorý zvíťazil nad sovietskym Dinamom Moskva doma 64-40 a v Moskve 44-34. Formát dvoch finálových hier (doma a vonku) fungoval do roku 1976, kedy ho nahradil formát jedinej finálovej hry od nasledujúceho ročníka.
Počas úvodných rokov bol dominantným tímom lotyšský (v tom čase sovietsky) klub Daugava Riga, ktorý účinkoval v rokoch 19601977 v 16 finále, pričom všetky vyhral. Lotyšský klub je dodnes držiteľom dvoch ťažko prekonateľných rekordov – 18 celkových víťazstiev v Eurolige a 12 v sérii za sebou. 
V 90. rokoch 20. storočia prešla súťaž dvoma významnými zmenami. Prvou bolo zavedenie turnaja "Final Four" v roku 1992 (so štyrmi najlepšími tímami). Druhou bola zmena značky súťaže v roku 1996, kedy sa premenovala z Pohára majstrov európskych krajín v basketbale žien na súčasnú podobu Euroligy. 
Formát turnajov Final Four bol ukončený v Jekaterinburgu v roku 2011, kedy španielsky tím Halcón Avenida porazil Spartak Moskovská oblasť 68–59. Od sezóny 2011/2012 sa začal miesto turnaja Final Four v Eurolige používať turnaj "Final Eight". Posledný ročník s turnajom Final Eight bol 2014, v Jekaterinburgu v ňom zvíťazil tím Galatasaray Istanbul nad mestským rivalom Fenerbahçe 69-58. Od roku 2014 sa finálové turnaje opäť konajú vo formáte Final Four.
Sezóna 2019/2020 musela byť pre pandémiu koronavírusu v marci 2020 prerušená a v júni predčasne ukončená bez vyhlásenia víťaza. V prerušenej sezóne bola za najužitočnejšiu hráčku vyhlásená Alina Iagupovová. Aj v sezóne 2020/21 trápili tímy výpadky hráčok pre pozitívne nálezy na koronavírus, z dôvodu čoho pristupovali riadiace orgány Euroligy k úprave pravidiel a presúvaniu zápasov oslabených tímov na iné termíny.
Systém súťaže.
20042011.
V rokoch 2004 až 2011 bolo v súťaži 24 klubov, rozdelených do štyroch skupín po šiestich, kde každý hral s každým doma a vonku. Štyri najlepšie tímy z každej skupiny sa kvalifikovali pre osemfinálové play-off zápasy. Osemfinále sa hrali na základe umiestnenia každého klubu v základnej skupine na dva zápasy (doma a vonku). Víťazi osemfinále postúpili do štvrťfinále. Víťazi štvrťfinále sa kvalifikovali na turnaj Final Four, ktorý organizoval jeden z postupujúcich klubov. Semifinále sa hrali v piatok a finále v nedeľu.
Aspirin (rušička)

Aspirin bolo krycie meno rušiaceho systému, ktorý používala britská RAF proti rádiovému navádzaciemu systému Knickebein, používaného Luftwaffe na začiatku druhej svetovej vojny. Spočíval vo vysielaní čiarok Morseovej abecedy na frekvenciách Knickebein. Voľba krycieho mena "Aspirin" bola priamočiara, pretože britské označenie systému Knickebein bolo Headache. Rušičky "Aspirin", spolu s ďalšími zariadeniami pre elektronický boj, prevádzkovalo 80. krídlo RAF pod velením Edwarda Addisona.
Situácia.
Na začiatku vojny používalo Nemecko pre bombardovanie britských cieľov viacero rádiových navádzacích systémov (Knickebein, X-Gerät, Y-Gerät). Prvé dva spočívali na vysielaní Morseho bodiek a Morseho čiarok s frekvenciou 60 znakov za minútu v úzkych kužeľových výsekoch. Tieto sa navzájom mierne prekrývali, čím sa vytvorila veľmi úzka oblasť so spojitým tónom - navádzací lúč. Tento lúč bol zameraný na aktuálny cieľ náletu. Piloti bombardéru vedeli na ktorej strane lúča sú čiarky a na ktorej bodky. Podľa toho vedeli, ktorým smerom majú let korigovať, aby sa dostali do oblasti neprerušovaného signálu a teda na správny letový kurz.
Aspirin.
Briti zachytili pravidelné vysielanie čiarok a bodiek v rôznych oblastiach nad Anglickom a správne pochopili ich účel. Už v auguste 1940 mali k dispozícii rané rušiace systémy pre známe frekvencie Knickebein, ktoré vysielali šum. Rušička "Asipin" vysielala na frekvencii Knickebein Morseho čiarky. Systém bol jednoduchý, čiarky "Aspirinu" neboli synchronizované s čiarkami Knickebein. Cieľom bola dezorientácia nemeckých pilotov tak, aby v oblasti pre súvislý tón počuli vysielanie čiarok a v oblasti bodiek zmes čiarok a bodiek. Rušičky boli prvýkrát nasadené v období po sebe nasledujúcich náletov na Londýn, medzi 7. septembrom a 13. novembrom 1940. V októbri 1940 bolo v prevádzke 15 rušičiek "Aspirin".
Účinnosť.
Briti verili, že rušenie bolo účinné po technickej stránke. Po vojne nemeckí piloti potvrdili, že dostatočne zreteľne počuli signál Knickebein aj pri jeho rušení, aj keď postupom času bolo stále intenzívnejšie. Rušenie však malo psychologický účinok. Posádky bombardérov si boli vedomé, že Briti systém poznajú. Poznajú aktuálny cieľ náletu a trasu priblíženia a teda majú čas pripraviť protilietadlovú obranu a vyslať stíhačov.
Dom Artina Gidikova

Dom Artina Gidikova () je meštiansky dom z obdobia bulharského národného obrodenia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Dom Artina Gidikova leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „4 januari“ () č. p. 15 a zároveň ulici „Artin Gidikov“ () v severozápadnom úpätí tzv. Trojpahorčia. Na mieste, kde dom stojí sa v čase jeho výstavby nachádzala plovdivská arménska štvrť.
Dejiny a súčasnosť.
Dom dal postaviť v roku 1848 bohatý plovdivský obchodník a farmár Stepan Chindlijan ako veno pre svoju dcéru, ktorá sa vydala za Arména Artina Gidikova, ktorý sa do Plovdivu presťahoval z Kišiňova. V roku 1995 budova získala štatút kultúrnej pamiatky. V súčasnosti je budova reštaurovaná a nachádzajú sa v nej stále expozície venované významnému bulharskému umelcovi Cankovi Lavrenovovi a jeho dielam.
Charakteristika.
Dom Artina Gidikova je dvojposchodová budova obytného domu, charakteristická prítomnosťou všetkých základných elementov bulharského obrodeneckého baroka plovdivského typu, pričom je typickým predstaviteľom tohto staviteľského slohu. Do domu sa vchádza z dvora cez portikus tvorený štyrmi stĺpmi. Prednú fasádu budovy nad portikom tvorí presklený rizalit zakončený ozdobným frontónom. Budova je zvonku i zvnútra dekorovaná ozdobnými pilastrami. Na fasáde múru ohradzujúceho dvor okolo budovy sa nachádza malá arkierová stavba tvorená jednou miestnosťou, ktorá slúžila ako pozorovateľňa. Riešená je ako obojstranný arkier. Do tejto miestnosti sa vchádza po schodisku.
Prvá a hlavná miestnosť za vchodom do budovy je priestorný salón, pričom po obidvoch bočných stranách tejto miestnosti sa nachádzajú po dve symetricky umiestnené izby. Druhé poschodie budovy má totožné symetrické rozvrhnutie izieb ako prvé poschodie. Priestor v priestore rizalitu nad portikom slúži ako vyvýšené pódium v salóne na na druhom poschodí. Salóny na obidvoch poschodiach sú elipsovitého pôdorysu a vyznačujú sa veľmi bohatou dekoráciou. Stropy v miestnostiach sú zdobené drevorezbou, rovnako ako dvere v dome. V miestnostiach sa nachádzajú tzv. alafrangy ("alafranga" je špecifický výraz pre dekoratívnu niku v interiéri bulharských obrodeneckých domov), zdobené sadrovými ornamentami.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č.4 z roku 1995, pričom ako dôvod ochrany bola uvedená architektonicko-umelecká hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je "Kăšta na Artin Gidikov" (, doslova "Dom Artina Gidikova").