Jamová kultúra

Jamová kultúra (iné názvy: kultúra [alebo komplex] okrových hrobov, zriedkavo (kultúra) jamnaja, staršie kultúra šachtových hrobov, staršie kultúra jamových hrobov, prvá a tretia vlna kurhanovej [=kurganovej/kurhanskej/kurganskej] kultúry, staršie Kurhan [=Kurgan] IV, rus. ямная культура - jamnaja kuľtura, ukr. ямна культура - jamna kuľtura) bola kultúra v neskorom chalkolite a začiatku bronzovej doby, vyskytujúca sa v oblasti pontsko-kaspickej stepi od Podnesterska až po rieku Ural. Vyskytovala sa v období 35002300 rokov pred Kristom. 
Donedávna mnohí autori jamovú kultúru považovali za pravlasť praindoeurópskeho jazyka, novšie sa však ukazuje, že pravlasťou praindoeurópskeho jazyka bola Arménska vysočina (t.j. okolie vrchu Ararat) a až sekundárne sa Praindoeurópania odtiaľ rozšírili okrem iného na sever od Kaukazu, t. j. na územie jamovej kultúry.
Ľud jamovej kultúry pravdepodobne vzišiel z miešania dvoch rozdielnych populácií, z ktorých silnejšou zložkou boli východoeurópski lovci a zberači, ktorí pochádzali buď priamo zo sibírskej maľtsko-bureťskej kultúry, alebo jej geneticky blízkych príbuzných. Druhou zložkou bola niektorá blízkovýchodná populácia, do úvahy prichádzajú buď lovci a zberači z oblasti Kaukazu, alebo chalkolitická populácia v oblasti dnešného Iránu. Ich kultúra bola materiálne veľmi podobná altajskej afanasjevskej kultúre a geneticky sú tieto dve populácie prakticky nerozoznateľné.
Jamová kultúra je tesne spriaznená s nadväzujúcimi kultúrami bronzovej doby, ktoré sa rozšírili do takmer celej Európy a strednej Ázie. Ide najmä o kultúru so šnúrovou keramikou a kultúru zvoncovitých pohárov na západe, i sintašt(in)skú kultúru (=sintašta), andronovskú kultúru a zrubovú kultúru na východe. Tieto kultúry zdieľajú s jamovou kultúrou spoločné znaky, ako napr. používanie koní, pochovávanie a hospodárstvo založené na pasení dobytka. Genetické štúdie potvrdili, že tieto nadväzujúce kultúry pochádzajú z väčšej časti zo stepnej oblasti jamovej kultúry.
Pôvod.
Kultúrny pôvod.
Jamová kultúra vznikla v oblasti riek Don a Volga v období medzi 3300 až 2500 rokov pred Kristom. V strednom Povolží jej predchádzala chvalynská kultúra a na Done repinská kultúra (=repino; cca 39503300 pr. Kr.). Neskorá keramika týchto predchádzajúcich kultúr je už ťažko odlíšiteľná od skorej keramiky jamovej kultúry.
Po svojom zrode sa kultúra rýchlo rozšírila v oblasti pontsko-kaspických stepí medzi rokmi 3400 a 3200 pred Kr. Podľa Anthonyho „bolo rozšírenie tejto kultúry materiálnym vyjadrením rozšírenia praindoeurópskeho jazyka naprieč pontsko-kaspickou stepou.“ Anthony ďalej poznamenáva, že „jamová kultúra je viditeľným archeologickým dôkazom spoločenského vývoja s vysokou mierou pohybu - kočovníctva, a zároveň vývoja politickej moci slúžiacej na riadenie väčších stád dobytka z prechodných príbytkov na stepi.“ Podľa Pavla Doluchanova je vznik jamovej kultúry dôsledkom spoločenského vývoja niekoľkých miestnych kultúr ranej bronzovej doby, v ktorých postupne vznikal nový spôsob spoločenského rozvrstvenia založený na náčelníckom vedení nomádskej spoločnosti, čo posilňovalo kontakty medzi heterogénnymi spoločenskými skupinami.
Na západnom okraji bola jej pokračovaním katakombová kultúra (28002200 pred Kr.), na východnom poltavkinská kultúra (=poltavka; 27002100 pred Kr.) v oblasti stredného Povolžia. Obe tieto kultúry nasledovala zrubová kultúra (18.12. storočie pred Kr.).
Genetický pôvod.
Podľa Jones a Haak 2015 ľud jamovej kultúry vznikol zmiešaním dvoch rozdielnych populácií lovcov a zberačov. Východoeurópski lovci a zberači vykazujú genetickú príbuznosť k lovcom z malťsko-bureťskej kultúry alebo ich blízko príbuzným z oblasti Sibíri. Druhou zložkou je genetická skupina kaukazských lovcov a zberačov, ktorí pravdepodobne prišli z oblasti Blízkeho východu, pravdepodobne priamo z Kaukazu. Každá z týchto skupín sa na genetickej variabilite ľudu jamovej kultúry podieľala zhruba polovicou. Spoluautor Haakovej štúdie Dr. Andrea Manica z University of Cambridge k tomu dodáva:
„Otázka pôvodu ľudu jamovej kultúry bola donedávna záhadou [...] teraz však už poznáme odpoveď. Ich genetická výbava je zmesou východoeurópskych lovcov a zberačov a populácie kaukazských lovcov a zberačov, ktorá zjavne žila od konca posledného glaciálu vo veľkej izolácii.“
Východoeurópski lovci a zberači.
Podľa Haaka a kolegov (2015), vyššie opísaný zhluk východoeurópskych lovcov a zberačov vykazuje vysokú príbuznosť k 24 000 rokov starému genómu zo Sibíri z malťsko-bureťskej kultúry alebo jej blízkych príbuzných. Vzorky boli získané z mezolitických či skoro neolitických hrobov v Karélii a Samarskej oblasti v Rusku a podrobené analýze DNA celogenómovým sekvenovaním. Tri z týchto genómov boli publikované, všetky tri mužského pohlavia a s Y-haploskupinami R1a, R1b a J. Haploskupina R1b je najčastejšou Y líniou v jamovej kultúre a v dnešnej západnej Európe.
Blízkovýchodná populácia.
Najpravdepodobnejšie išlo o kaukazských lovcov a zberačov alebo o chalkolitickú populáciu Iránu.
Tento komponent jamovej kultúry prvýkrát objavil Jones, ktorý v roku 2015 sekvenoval genómy neskoropaleolitických a mezolitických lovcov a zberačov z Kaukazu. Publikované boli dva mužské genómy, neskoropaleolitický (13 300 rokov) a mezolitický (9 700 rokov). Títo dvaja muži boli nositeľmi haploskupiny J* a J2a. Títo lovci a zberači boli pravdepodobne blízkovýchodnou neolitickou zložkou DNA v jamovej kultúre, pretože títo kaukazskí lovci a zberači boli vzdialene príbuzní obyvateľstvu, ktoré šírilo poľnohospodárstvo do Európy v čase neolitu. Ich genómy ďalej poukazujú na to, že miešanie s ľuďmi z Blízkeho východu nastalo pred 25 000 rokmi v čase najchladnejšej periódy posledného glaciálu.
Podľa Lazaridisa (2016) „populácia príbuzná ľuďom z chalkolitického Iránu prispela v rozsahu 43 % ku genetickej výbave stepných populácií začínajúcich doby bronzovej.“ Populácia chalkolitického Iránu bola zmesou neolitických populácií západného Iránu, Levanty a kaukazských lovcov a zberačov.
Charakteristika.
Praindoeurópania.
Jamová kultúra je v kurhanovej (stepnej) hypotéze Marie Gimbutasovej spájaná s neskorými Praindoeurópanmi. Spolu s predchádzajúcou stredostogovskou kultúrou (Srednij Stog) je jedným z kandidátov na pravlasť praindoeurópskeho jazyka . Dôkazy sú nachádzané v oblastiach lingvistiky, genetiky a archeológie. Ľudia jamovej kultúry systematicky vyvražďovali mužov iných kultúr. Zvieracie obete dobytka, oviec, kôz a koní sú tiež spájané s Protoindoeurópanmi. Kultúra bola prevažne kočovnícka s prevažujúcim pastierstvom a drobným pestovateľstvom vykonávaním okolo riek a niekoľkých málo hradísk. Charakteristické pre túto kultúru je pochovávanie do jamových hrobiek alebo mohýl (kurhanov). Telá zosnulých boli uložené naznak s pokrčenými kolenami a posypaná okrom. V kurhanoch bolo viac pohrebov, často pridaných neskôr. Najskoršie nálezy vozidla s kolesami boli nájdené v Storožovej mohyle na Ukrajine a sú spájané s jamovou kultúrou.
Telesné vlastnosti.
Genetický materiál analyzovaný Haakom (2015), Wildom (2014) a Mathiesonom (2015) spoločne potvrdzuje, že ľud jamovej kultúry mal polymorfizmy pre vysokú telesnú výšku, prevažne hnedé oči, tmavé vlasy a stredne svetlú kožu, ale trochu tmavšiu ako je súčasný európsky priemer. Vlohy umožňujúce tráviť mliečny cukor v dospelosti boli prekvapivo málo časté.
Migrácia súvisiaca s jamovou kultúrou.
Západná Európa.
Haak a kol. (2015) vo svojej štúdii analyzoval 69 genómov z Európy a Ruska. Jedným zo záverov štúdie bolo, že autozomálne charakteristiky ľudu jamovej kultúry sú veľmi podobné ľudu kultúry so šnúrovou keramikou, ktorej vzorky pochádzali z Nemecka, s asi 73 % podielom „jamovej“ DNA. Rovnaká štúdia odhaduje 4054 % podiel ľudu jamovej kultúry na genofonde modernej stredoeurópskej a západoeurópskej populácie a 2032 % podiel na genofonde juhoeurópskej populácie, menej však u Sardínčanov (7,1 % alebo menej) a 11,6 % alebo menej u Sicílčanov. Haak tiež predpokladá, že rozšírenie haploskupín R1b a R1a z východu možno pochádza z obdobia okolo roku 3 000 pred Kr.
Výsledky autozomálnych štúdií tiež naznačujú, že jamová kultúra je najpravdepodobnejším vektorom šírenia takzvaného komponentu ANE (z anglického "Ancient North Eurasian" - starý Severný Eurázijec) do Európy. Tento komponent reprezentuje práve genetickú výbavu ľudu maľta-bureťskej kultúry spomínanú vyššie, alebo ľudu jej blízko príbuzného. ANE je dôležitým komponentom ľudu jamovej kultúry. Tento komponent je až na výnimky v Európe všadeprítomný, ale nevyskytoval sa u Európanov pred bronzovou dobou. Možno teda predpokladať, že jeho prítomnosť je dôsledkom indoeurópskych migrácií.
Stredná a Južná Ázia.
Lazaridis a kol. (2016) konštatuje, že „demografický vplyv stepných populácií na južnej Ázii bol podstatný s výraznejším vplyvom v severnej Indii a Pakistane (Kalašovia cca 50 %, podobne ako u Severoeurópanov) a nižším vplyvom v južnej Indii (18 %).“ Sám autor však poznamenáva, že na získanie presnejšieho obrazu bude treba viac pravekých genómov z oblasti strednej Ázie.