burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Polikarpov ITP

Polikarpov ITP (ITP je skratka z ruského Истребитель Тяжелый Пушечный, preložené "ťažká stíhačka s kanónovou výzbrojou") bolo sovietske stíhacie lietadlo, ktorého prototyp bol navrhnutý v roku 1941.
História.
V novembri 1940 navrhol Nikolaj Nikolajevič Polikarpov stíhacie lietadlo, vybavené ťažkým kanónom, navrhnutý na sprievod a zastavovanie bombardérov a pozemným útokom proti obrneným vozidlám. Nové ITP využívalo nový dvanásťvalcový vidlicový motor Klimov M-107P (VK-107P) s výkonom vtedy iba 965 kW a tiež jeden kanón Špitalnyj-Komarickij ŠK-37 kalibru 37 mm v osi vrtule a dva synchronizované kanóny ŠVAK kalibru 2. Výzbroj ITP (M-1) mohla byť doplnená o štyri bomby po 100 kg, alebo osem neriadených rakiet RS-82. Lietadlo vychádzalo z Polikarpovových starších návrhov, prevažne z nerealizovaného návrhu lietadla Polikarpov I-200 (toto bolo neskôr znovu prepracované ako MiG-1 a MiG-3 ) a z lietadla Polikarpov I-185.
Stavba prvého prototypu ITP (M-1) sa začala v máji 1941, dokončený bol v septembri 1941. Po nemeckých útokoch bolo ale toto lietadlo evakuované do Novosibirsku. Stroj zalietal 23. februára 1942 skúšobný pilot Alexej Nikašin. Motor M-107P sa ukázal ako nespoľahlivý a preto bol na sklonku roku 1942 nahradený motorom M-107PA. S touto zmenou bola tiež pozmenená výzbroj, ktorú ďalej tvorili iba tri kanóny kalibru 20 mm. Skúšky vo vzduchu neboli dokončené, pretože kostra lietadla prechádzala zároveň statickými skúškami na zemi.
Druhý prototyp ITP (M-2) bol vyrobený v roku 1942. Bol vybavený motorom Mikulin AM-37, ktorý bol neskôr (v decembri) nahradený výkonnejším motorom Mikulin AM-39. Prvýkrát vzlietol 23. novembra 1943, kde dosiahol maximálnu rýchlosť 600 km/h v nízkej výške a 655 km/h vo výške 2500 m. Projekt počítal s vyššou rýchlosťou, ale motor nebol ešte úplne dokonalý.
Prvé skúšky ukázali, že skúsený pilot v tomto lietadle má väčšiu šancu zničiť nemecké ľahké a stredné obrnené vozidlá, ako pilot v legendárnom lietadle Iliušin Il-2. Problémy s motorom jeho vývoj veľmi spomalili, až bol nakoniec po Polikaropovovej smrti v júni 1944 zastavený úplne.
Slovenská lekárska knižnica

Slovenská lekárska knižnica je „špeciálnou knižnicou s celoštátnou metodickou pôsobnosťou so zameraním na lekárske vedy a zdravotníctvo“. Je súčasťou Národného centra zdravotníckych informácií. Založená bola 1. septembra 1951. Riaditeľka knižnice je RNDr. Martina Sůrová.
V roku 1991 získala „štatút Depozitnej knižnice Svetovej zdravotníckej organizácie (WHO) v roku 1991 a zdarma dostáva kompletnú produkciu publikácií a dokumentov Regionálneho úradu WHO pre Európu v Kodani a vybrané publikácie vydané WHO v Ženeve“. Od roku 1994 je Dokumentačným strediskom WHO: „spracúva, uchováva, sprístupňuje, propaguje a rozširuje publikácie a dokumenty WHO, zabezpečuje ich zahrnutie do národného bibliografického vyhľadávacieho systému, poskytuje rešeršné služby a relevantné informácie z elektronických informačných zdrojov WHO cieľovým používateľom, podporuje oficiálne udalosti a kampane regionálneho úradu WHO.“
Histidáza

Histidáza (; histidináza, histidínamoniaklyáza) je enzým, ktorý je u ľudí kódovaný génom "HAL". Tento enzým štiepi histidín na amoniak a kyselinu urokanovú.
Funkcia.
Histidáza je cytolozový enzým, ktorý katalyzuje prvú reakciu katabolizmu histidínu, ktorou je neoxidačná deaminácia -histidínu za vzniku kyselina "trans"-urokanovej: 
Túto reakciu katalyzuje 3,5-dihydro-5-metyldién-4"H"-imidazol-4-ón (MIO), čo je elektrofilný kofaktor, ktorý vzniká autokatalyticky cyklizáciou proteínovej kostry enzýmu.
Patológia.
Mutácie v géne, ktorý kóduje histidázu, sú spojené s histidinémiou a urokanovou acidúriou. V prípade mutácií tohto génu sa histidín premieňa na kyselinu imidazolpyrohroznovú, ktorá sa vylučuje močom spolu s kyselinou imidazolmliečnou a histidínom.
Nikéforos Basilakes

Nikéforos Basilakes (prepis podľa PSP; iné prepisy: "Nikeforos Basilakes", "Nikéforos Basilakés", "Nikiforos Vasilakis") môže byť:
Yorktown

Yorktown môže byť:
USS Yorktown

USS Yorktown môže byť viacero lodí amerického námorníctva:
Alfeios (riečny boh)

Alfeios () aj Alfeus či Alpheus je v gréckej mytológii rieka (súčasná rieka Alfios) a riečny boh.
Rodina.
Ako väčšina riečnych aj Alfeios bol synom titanov Ókeana a jeho sestry-manželky Téthys. Télegoné, dcéry Farida, porodila jeho syna, kráľa Orsilocha. Prostredníctvom neho bol Alfeios starým otcom Diokla a pradedom dvojice vojakov Kréthóna a Orsilocha, ktorých zabil Aineias počas trójskej vojny. Riečny boh bol tiež nazývaný otcom Melantheii, ktorá sa stala s Poseidónom matkou Eiréné. V neskorších záznamoch bol Alfeios otcom Feonissy, možnej matky Endymióna, syna Dia.
Mytológia.
Podľa Pausaniasa bol Alfeios vášnivým lovcom a zamiloval sa do nymfy Arethousy, tá však pred ním utiekla na ostrov Ortygia pri Syrakúzach a premenila sa na prameň po tom čo sa z rieky Alfeios stala rieka, ktorá tečie z Peloponézu pod morom do Ortygie, tam sa spojili vody Alfeiosu a Arethousy. Prameň Arethousy je symbolom Syrakúz. Rímsky spisovateľ Ovídius, tento príbeh opsiuje trochu inak; keď sa Arethousa, krásna nymfa, kúpala v rieke Alfeios v Arkádii, bola prekvapená a prenasledovaná bohom rieky, ale bohyňa Artemis sa nad ňou zlutovala a premenila ju na prameň, ktorý tiekol bol zemou na ostrov Ortygia. Alfeios nabral vodnú formu skokom do potoka, ale zem sa otvorila a potok prešiel pod zem, aby sa objavil v zálive blízko Syrakúz, blízko ostrova Ortygia, miesta zasväteného Artemis.
Podľa iných tradícií bola sama Artemis predmetom lásky Alfeia. Vraj raz, keď ju prenasledoval, utiekla do mesta Letrinoi v Ilii a tu si zakryla tvár a tváre svojich spoločníčok, nýmf, blatom, takže ju Alfeios nemohol objaviť ani rozoznať a musel sa vrátiť. To viedlo k chrámu Artemis Alphaea v Letrinoi. Podľa inej verzie bohyňa utiekla na Ortygiu, kde mala tiež chrám pod prímením Alphaea. Narážka na lásku Alfaia k Artemide je obsiahnutá aj v tom, že v Olympii mali obe božstvá jeden spoločný oltár.
Z týchto správach sa zdá, že dva alebo viac odlišných príbehov je pomiešaných dohromady, ale pravdepodobne majú pôvod vo všeobecnom presvedčení, že medzi riekou Alfeios a prameňom Arethousa existuje prirodzená podzemná komunikácia. Verilo sa, že pohár hodený do rieky Alfeios sa znovu objaví v prameni Arethousy na Ortygii. Ploutarchos poskytuje pohľad, ktorý vôbec nesúvisí s tými, ktoré sú uvedené vyššie. Podľa neho bol Alfeios synom Hélia a v súťaži zabil svojho brata Kerkafa. Prenasledovaný zúfalstvom a Eríniami skočil do rieky Nyktimos, ktorá potom dostala meno Alfeios.
Alfeios bol tiež riekou, ktorú Herakles počas svojej presmeroval, aby vyčistil Augiášov chliev za jediný deň, čo bola úloha, ktorá bola považovaná za nemožnú.
Rímske zmienky.
Alfeios je často spájaný s Antinousom, milencom rímskeho cisára Hadriána. Antinoos bol grécky mladík, ktorý sa utopil v rieke Níl. Potom, čo bol zboštený ho dobové mince zobrazovali ako Alfeia alebo Hadriána s Alfeiom.
Antinoos

Antinoos (, ) je v gréckej mytológii syn Eupeitha, jeden z uchádzačov o ruku ithackej kráľovnej Pénelopy.
Antinoos je negatívnou postavou Homérovho eposu Odysea. Keď sa už Odyseov návrat z trójskej vojny dlho preťahoval, začali k jeho žene Penelope prichádzať urodzení muži zo širokého okolia a ponúkať jej manželstvo. Dovedna sa ich nakoniec zišlo stoosem a ani jeden z nich sa neuspokojil s jej odmietnutím a aj keď boli rozličných pováh na jednom sa zhodli všetci, že neodídu, kým si Pénelopé jedného z nich nevyberie. Zo všetkých jej uchádzačov bol však najdotieravejší Antinoos. 
Odyseov syn Télemachos sa snažil svoju matku brániť, ale nevedel si s nimi dať rady. Zvolal preto v Ithake snem, aby ich vyzval na odchod, ale nápadníci snem rozohnali. Télemachos preto odišiel k pylskému kráľovi Nestorovi, aby sa s nim poradil. Keď sa Antinoos dopočul, že sa Télemachos už vracia, zašiel tak ďaleko, že sa rozhodol mladého Télemacha zahubiť. V hlavnom prístave ostrova ho potom čakala skupina najatých nápadníkov jeho matky, aby ho zabili. Ich plán však zlyhal, pretože Télemachos varovaný bohyňou Aténou, vystúpil z lode v pobrežnom zálive.
Odyseus sa na Ithaku vrátil práve v najvyšší čas, lebo Pénelopé už vyčerpala všetky svoje prostriedky, aby odďaľovala svoje rozhodnutie. Na nátlak nápadníkov vyhlásila súťaž, ktorá sa mala konať na druhý deň. Svojim pytačom priniesla Odyseov silný luk a dvanásť sekier a povedala im, že kto prestrelí šípom uchá všetkých sekier, stane sa jej manželom. Keď sa ráno nápadníci zišli a pokúsili sa napnúť Odyseov luk, ani jednému sa to nepodarilo. V tom sa však objavil akýsi žobrák, bez námahy natiahol tetivu a na prvý raz prestrelil šípom uchá dvanástich sekier. To však nebolo jediné prekvapenie, keď žobrák zhodil svoje oblečenie, stál pred nimi Odyseus a opäť natiahol tetivu a namieril najskôr na najspupnejšieho nápadníka Antinoa a prestrelil mu šípom hrdlo. Keďže Odyseus už predtým dal tajne ukryť zbrane nápadníkov, pomocou syna Télemacha ich všetkých pozabíjal.
Chrysis

Chrysis môže byť:
Chrysis môže byť aj:
Michael Francis Kolarcik

Dr. h. c. Michael Francis Kolarcik, SJ (niekedy písané aj "Michael Francis Kolarčík"; * 10. október 1950, New Westminster, Kanada) je kanadský jezuita, teológ a biblista slovenského pôvodu, emeritný rektor Pápežského Biblického Inštitútu v Ríme (Biblicum). Zaujíma sa najmä o Starý zákon, konkrétne o múdroslovné knihy.
Životopis.
Narodil sa 10. októbra 1950 v New Westminster v Kanade ako šieste a najmladšie dieťa slovenským rodičom pochádzajúcim zo Spišského Bystrého. 7. septembra 1968 vstúpil do rehole jezuitov. 2. júna 1979 bol vysvätený za kňaza. Po štúdiách filozofie (University of Guelph, 1973) a teológie (Regis College, Toronto School of Theology) v Kanade študoval biblické vedy na Pápežskom biblickom inštitúte v Ríme. V roku 1991 získal doktorát zo Svätého písma.
V 90. rokoch 20. storočia vypomáhal na Teologickom inštitúte svätého Alojza v Bratislave (neskoršia Teologická fakulta Trnavskej univerzity).
Pôsobil na viacerých vedeckých pracoviskách vo svete, napríklad na Regis College v Toronte. 17. septembra 2014 bol pápežom Františkom vymenovaný za rektora Pápežského Biblického Inštitútu v Ríme. Vo funkcii ho 11. septembra 2023 vystriedal Slovák Peter Dubovský.
13. mája 2024 mu bol Trnavskou univerzitou v Trnave udelený titul doctor honoris causa.
Romanka

Romanka () je vrch v Żywieckych Beskydách v Poľsku. Leží nad obcou Žabnica, približne južne od mesta Żywiec a od štátnej hranice so Slovenskom.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v časti Grupa Lipowskiego Wierchu i Romanki. Vrch leží neďaleko slovensko-poľskej hranice, v Sliezskom vojvodstve a Powiate żywieckom. Zasahuje na územie obcí Jeleśnia a Węgierska Górka. Najbližšími sídlami sú západne ležiaca Žabnica, severne sa nachádza Bystra a Juszczyna, severovýchodne Sopotnia Wielka a východne obec Korbielow. Masív patrí do Żywieckého prírodného parku a Rezerwatu Romanka.
Opis.
Romanka leží v severnej vetve rázsochy, vybiehajúcej západným smerom z Troch kopcov () v hlavnom hrebeni Oravských i Żywieckych Beskýd. Západné svahy odvodňuje Žabnica do rieky Sola, severné potok Sopotnia Mala a východné Sopotnia Wielka, obe do Koszarawy. Severne sa nachádza Magura (), Przypór () a Lazy (), severovýchodne sedlom oddelená Kotarnica (), východe Malarka (), Gawory (), Hańców (), Pilskom () a Polanica (), južne Tri kopce (), sedlom oddelená Martoszka (), Rysianka (), Lipowska () a Boracza () a západne Sucha (), Prusów () a Barania Góra (). Vrcholom vedie značený turistický chodník. Južne na Rysianke stojí turistická chata.
Výhľady.
Súvislý, miestami riedky lesný porast vrcholovej časti umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrchy Žywieckych Beskýd a Oravských Beskýd, Oravskú Maguru, Malú Fatru, Kysucké Beskydy a Sliezske Beskydy.
PIB

PIB môže byť:
PiB môže byť
Mariana Arias

Mariana Arias (* 15. august 1965, Buenos Aires, Argentína) je argentínska herečka, novinárka a modelka.
Na Slovensku je známa z telenovely "Divoký anjel" ako sekretárka Andrea Ramos.
Životopis.
Jej prvým partnerom bol fotograf Marcelo Cepeda. Majú spolu dcéru Palomu, ktorá je odevnou dizajnérkou a modelkou. Ich manželstvo sa skončilo v roku 1997.
Potom začala tvoriť pár s ekonómom Robertom Gálvezom, za ktorého sa vydala v roku 2008.
Paula Siero

Paula Siero (* 28. september 1966, Buenos Aires, Argentína) je argentínska herečka, bývalá modelka, režisérka a scenáristka.
Na Slovensku je známa z telenovely "Divoký anjel" ako Marina Rizzo.
Filmografia.
Filmy.
ako herečka:
ako režisérka:
Polyizobutén

Polyizobutén alebo polyizobutylén (PIB) je druh organických polymérov, ktoré vznikajú polymerizáciou izobuténu. Tieto polyméry majú všeobecný vzorec Me3C[CH2CMe2]nH (kde Me = CH3). Typicky sú to bezfarebné gumové pevné látky.
Polymerizácia sa typicky iniciuje silnou Brønstedovou alebo Lewisovou kyselinou. Molekulová hmotnosť výsledného polyméru závisí podľa použitia. PIB s nízkou molekulovou hmotnosťou, teda zmes oligomérov s Mns okolo 500, sa používa ako plastifikátor. PIB so strednou a vysokou molekulovou hmotnosťou, teda s Mn ≥ 20 000, sa používajú ako súčasti komerčných lepidiel.
Sebastian Ylönen

Sebastian Ylönen (* 3. júl, 1991, Rouen, Francúzsko) je francúzko-fínsky hokejový brankár, ktorý aktuálne pôsobí v tíme Cergy-Pontoise v najvyššej francúzskej súťaži Ligue Magnus. V sezóne 2017/2018 pôsobil v tíme Lukko Rauma v najvyššej fínskej súťaži Liiga.
Reprezentačná kariéra.
Sebastian Ylönen reprezentoval Francúzsko na piatich Majstrovstvách sveta (2018, 2019, 2022, 2023, 2024). Najlepší výsledok, ktorý na Majstrovstvách s tímom dosiahol bolo 12. miesto (trikrát).
Na reprezentačnej úrovni sa zúčastnil aj olympijskej kvalifikácie v roku 2022.
Kyselina 1-pyrolín-5-karboxylová

Kyselina 1-pyrolín-5-karboxylová je cyklická iminokyselina. Jej konjugovanou zásadou je 1-pyrolín-5-karboxylát (P5C). V roztoku sa nachádza v spontánnej rovnováhe s glutamát-5-semialdehydom (GSA).
Metabolizmus.
Stereoizomér ("S")-1-pyrolín-5-karboxylát (označovaný i ako -P5C) je intermediátom v biosyntéze a rozklade prolínu a arginínu. 
Anabolizmus prolínu.
V prokaryotickej biosyntéze prolínu sa GSA tvorí z γ-glutamylfosfátu pôsobením γ-glutamylfosfátreduktázy:
GSA následne neenzymaticky cyklizuje za vzniku P5C:
Enzým P5C reduktáza potom premieňa P5C na prolín:
V eukaryotickej biosyntéze sa GSA syntetizuje z glutamátu pôsobením bifunkčného enzýmu P5C syntázy (P5CS). U ľudí je tento enzým kódovaný génom "ALDH18A1".
Katabolizmus prolínu.
Počas rozkladu prolínu vzniká P5C pôsobením prolínoxidázy na prolín:
P5C sa ďalej spontánne premieňa na GSA, ktorý sa potom pôsobením P5C dehydrogenázy premieňa na glutamát. Tento enzým pôsobí na GSA napriek tomu, že v jeho názve sa uvádza P5C:
U mnohých prokaryotov sa nachádza jeden bifunkčný enzým, ktorý tvoria vyššie spomenuté dva enzýmy, prolíndehydrogenáza a P5C dehydrogenáza. Tento enzým zabraňuje uvoľneniu P5C počas rozkladu prolínu.
Metabolizmus arginínu.
P5C môže hrať úlohu v biosyntéze arginínu, nakoľko sa premieňa na GSA, ktorý môže byť transaminovaný za vzniku ornitínu. Ornitín sa potom prostredníctvom močovinového cyklu premieňa na arginín.
Hnilecké podolie

Hnilecké podolie je geomorfologická časť Hnileckých vrchov, podcelku Volovských vrchov. Zaberá strednú časť údolia rieky Hnilec medzi Nálepkovom a Prakovcami, na území okresu Gelnica.
Polohopis.
Územie sa nachádza v centrálnej časti Volovských vrchov a zaberá južný okraj podcelku Hnilecké vrchy. Do podolia patrí veľká časť údolia rieky Hnilec a dolné toky jej prítokov Smolník, Stará voda a Železný potok. Centrálna poloha v rámci pohoria spôsobuje, že geomorfologická časť susedí len s podcelkami vlastného pohoria. Severne nadväzujú Hnilecké vrchy, na západe leží Knola, na juhozápade Zlatý stôl a na juhovýchode Kojšovská hoľa. 
Oblasť sa nachádza v Košickom kraji, v okrese Gelnica a v smere toku Hnilca tu ležia obce Nálepkovo, Stará Voda, Švedlár, Mníšek nad Hnilcom, Helcmanovce a Prakovce.
Doprava.
Osou územia je cesta II/546, vedúca údolím od Gelnice po Nálepkovo, odkiaľ smeruje horami k obci Hnilčík a k Spišskej Novej Vsi. V Mníšku nad Hnilcom sa pripája cesta II/549, vedúca z Rožňavy cez Smolník. Na tieto cesty nadväzujú len miestne komunikácie, obsluhujúce tunajšie obce. Súbežne s hlavnou cestou vedie údolím aj železničná trať Banská Bystrica – Margecany.
Chránené územia.
V tejto časti Volovských vrchov sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie.
Turizmus.
Oblasť patrí medzi obľúbené turistické lokality, vhodné na menej i viac náročné túry a cyklotúry. Obce v údolí slúžia najmä ako zázemie pre turistov a vedú z nich značené chodníky do okolitých hôr. Údolím Hnilca vedie Hnilecká cyklomagistrála. Región je bohatý na pamiatky dávnej baníckej činnosti, čo dokladá Slovenská železná cesta, spájajúca miesta ťažby železných rúd, výroby a spracovania železa a ďalších kovov.
Let’s Dance

Let’s Dance môže byť:
Quentin Papillon

Quentin Papillon (* 7. apríl 1997, Rouen, Francúzsko) je francúzsky profesionálny hokejový brankár, ktorý aktuálne pôsobí v tíme Bordeaux v najvyššej francúzskej súťaži - Ligue Magnus. Jeho jediné kariérne pôsobenie mimo Francúzska bolo v sezóne 2021/2022, keď pôsobil v tíme Grüner v najvyššej nórskej súťaži. V roku 2021 bol vyhlásený za najlepšieho brankára Ligue Magnus a v roku 2020 za najlepšieho nováčika.
Reprezentačná kariéra.
Papillon reprezentoval Francúzsko na troch Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji (2022, 2023, 2024), najlepšie sa s tímom umiestnil na 12. mieste.
Na juniorskej úrovni reprezentoval svoju krajinu na dvoch šampionátoch hráčov do 20 rokov v "Divízii 1B" a "1A" (2016, 2017) a na troch šampionátoch do 18 rokov v "Divízii 1A" (2013, 2014, 2015). V roku 2016 pomohol Francúzom ku kvalifikácii z 1B Divízie do Divízie 1A.
Julian Junca

Julian Junca (* 15. február 1998, Prades, Francúzsko) je francúzsko-španielsky profesionálny hokejový brankár, aktuálne pôsobiaci v tíme Tulsa Oilers v ECHL. V sezóne 2023/2024 zažil svoj debuť v American Hockey League, keď v dvoch zápasoch nastúpil v drese tímu Chicago Wolves. V roku 2023 bol ocenený ako najlepší brankár najvyššej francúzskej súťaže Ligue Magnus.
Reprezentačná kariéra.
Junca reprezentoval Francúzsko na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji (2023, 2024).
Na juniorskej úrovni sa zúťastnil na Majstrovstách sveta hráčov do 18 rokov (2016) a do 20 rokov (2018). Oba šampionáty Francúzsko hralo v "Divízii 1A."
Turistická značkovaná trasa číslo 8115

 Turistická značkovaná trasa číslo 8115 je krátka žltá trasa v Malých Karpatoch, ktorá vedie z železničnej zastávky Hrachovište na vrchol Veľkého Plešivca. Dĺžka trasy je 3,2 km.
Barry Kemp (egyptológ)

Barry John Kemp (* 14. máj 1940, Birmingham, Spojené kráľovstvo† 15. máj 2024) bol anglický archeológ a egyptológ. Bol emeritný profesor egyptológie na Cambridgeskej univerzite a riadil vykopávky v Amarne v Egypte. Jeho kniha "Ancient Egypt: Anatomy of a Civilisation" je základným textom egyptológie a mnohých kurzov starovekej histórie.
Život a vzdelanie.
Kemp sa narodil 14. mája 1940. Študoval egyptológiu na Univerzite v Liverpoole, kde v roku 1962 získal titul Bachelor of Arts.
Akademická kariéra.
V roku 1962 Kemp nastúpil na Cambridgeskú univerzitu ako odborný asistent. V roku 1969 bol povýšený na prednášajúceho, v roku 1990 sa z neho stal reader egyptológie a v roku 2005 sa stal profesorom egyptológie. V rokoch 1990 až 2007 bol tiež členom Wolfson College v Cambridgi. V roku 2007 odišiel z akademicke obce a stal sa emeritným profesorom. Od roku 2008 bol vedúcim pracovníkom McDonald Institute for Archaeological Research v Cambridgi.
Od roku 1977 do roku 2008 bol riaditeľom vykopávok a ercheologického výskumu v Amarne pre Egypt Exploration Society. Pokračoval vo výskume amarnské obdobie starovekého Egypta ako riaditeľ projektu Amarna a tajomník Amarna Trust. Prispel aj k mnohým vysoko uznávaným a široko používaným egyptologickým textom, vrátane "Civilisations of the Ancient Near East", ktoré redigoval Jack Sasson. Bol spoluautorom knihy Brucea Triggera "Ancient Egypt: A Social History", ktorá zahŕňa prácu mnohých popredných egyptológov a venuje sa najnovším trendom v tejto oblasti. Kemp uviedol, že sa skôr zaujímal o vytvorenie holistického obrazu staroegyptskej spoločnosti, než o sústredenie sa na elitná kultúru, ktorá dominuje archeologickým záznamom: "This holistic approach involves explaining the present appearance of the site in terms of all the agencies at work..." (dosl. p. Tento holistický prístup zahŕňa vysvetlenie súčasného vzhľadu lokality z hľadiska všetkých agentúr v práci...).
Ocenenia.
Kemp bol zvolený za člena Britskej Akadémie v roku 1992. V roku 2011 bol vymenovaný za Commandera Radu britského impéria (CBE) v rámci novoročných vyznamenaní za zásluhy v archeológii, vzdelávaní a medzinárodných vzťahoch v Egypte.
Barry Kemp

Barry Kemp môže byť:
Ján Chryzostom

Ján Chryzostom môže byť:
Kyselina imidazol-4-ón-5-propiónová

Kyselina imidazol-4-ón-5-propiónová (kyselina 4-imidazolón-5-propiónová) je intermediát v katabolizme histidínu. Je to bezfarebná zlúčenina, ktorá je na vzduchu citlivá na svetlo. Obsahuje imidazolónový kruh. Jej konjugovanou zásadou je imidazol-4-ón-5-propionát (4-imidazolón-5-priopionát).
Metabolizmus.
Imidazol-4-ón-5-propionát vzniká z urokanátu pôsobením enzýmu urokanáthydratázy (urokanázy):
Imidazol-4-ón-5-propionát sa potom premieňa na "N"-formiminoglutamát pôsobením imidazolónpropionázy. V procese dochádza k štiepeniu imidazolónového kruhu:
Konečným produktom rozkladu histidínu je glutamát.
Význam.
Bolo ukázané, že mikrobiálna produkcia imidazol-4-ón-5-propionátu v ľudskom čreve ovplyvňuje signálne dráhy inzulínu, čo má dôsledky pre ľudí s diabetom 2. typu.
Premier League 2024/2025

Premier League 2024/2025 je 33. sezónou Premier League od jej založenia v roku 1992 a celkovo 126. ročník najvyššej anglickej futbalovej súťaže. Sezóna sa začala 17. augusta 2024 a skončí sa 25. mája 2025. Titul obhajuje Manchester City. Klub sa v minulej sezóne stal prvým klubom v Anglicku, ktorý vyhral 4 ligové tituly v rade. Nováčikmi súťaže sú Ipswich Town, Leicester City a Southampton.
Tabuľka.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
AUTODOC

AUTODOC SE je spoločnosť prevádzkujúca internetový obchod s autodielmi a súvisiacimi produktmi v 27 európskych krajinách. Jej hlavnými zákazníkmi sú súkromné osoby a menšie autoservisy.
História.
AUTODOC založili pôvodne v roku 2008 ako E&amp;S Pkwteile GmbH zakladatelia Alexej Erdle, Max Wegner a Vitalij Kungel. V prvých rokoch svojej existencie sídlila spoločnosť vo štvrti Berlin-Weißensee. Od roku 2010 sa jej kancelárske a logistické priestory nachádzajú vo štvrti Berlin-Lichtenberg. Expanzia do Rakúska a Švajčiarska sa začala v roku 2011, po nej v roku 2012 nasledovala expanzia do Spojeného kráľovstva, Francúzska, Talianska a Španielska.
V roku 2015 sa spoločnosť premenovala na AUTODOC GmbH. Do roku 2016 jej ročný obrat presiahol 100 miliónov eur a v roku 2017 prekročil 250 miliónov eur.
V roku 2018 spoločnosť AUTODOC rozšírila svoj sortiment o náhradné diely pre nákladné a iné úžitkové vozidlá.
V roku 2021 prekročil ročný obrat spoločnosti hodnotu 1 miliardy eur.
Podľa odhadov denníka Financial Times patrila spoločnosť v roku 2018 podľa výšky obratu medzi najrýchlejšie rastúce spoločnosti v Európe.
V septembri 2021 spoločnosť AUTODOC zmenila svoju právnu formu z GmbH na akciovú spoločnosť. Od novembra 2022 spoločnosť pôsobí ako AUTODOC SE (Societas Europaea). Predstavenstvo spoločnosti AUTODOC SE tvoria Dmitrij Zadorožný (generálny riaditeľ), Lennart Schmidt (finančný riaditeľ) a Alexej Kletenkov (predseda dozornej rady).
V roku 2023 vzrástol obrat spoločnosti AUTODOC na 1,3 miliardy eur.
Prehľad.
Sortiment spoločnosti zahŕňa približne 4,8 milióna náhradných dielov pre osobné a nákladné vozidlá a motocykle v týchto kategóriách: motory, podvozky, osvetlenie, elektroinštalácia, ventilácia a pneumatiky.
V roku 2018 bol AUTODOC oficiálnym partnerom pretekov ADAC Rallye Masters.
V roku 2019 bola spoločnosť AUTODOC oficiálnym partnerom majstrovstiev sveta FIA v rally (WRC) a sponzorom všetkých európskych pretekov.
V tom istom roku spoločnosť AUTODOC uviedla na trh online platformu AUTODOC CLUB a na rok 2020 vydala aplikáciu AUTODOC CLUB pre systémy iOS a Android, ako aj program AUTODOC PLUS.
Turistická značkovaná trasa číslo 8114

 Turistická značkovaná trasa číslo 8114 je žltá trasa v Malých Karpatoch, ktorá vedie z Nového Mesta nad Váhom na Čachtický hrad. Dĺžka trasy je 9,7 km.
Doctor Marianus

Doctor Marianus (lat.; písané aj s malým m- ako doctor marianus; v preklade: mariánsky doktor alebo mariánsky učiteľ) je čestný titul vyjadrujúci hlbokú znalosť v oblasti mariológie (časti teologickej náuky zaoberajúcej sa osobou Panny Márie). 
Zrejme najčastejšie býva titul prisudzovaný Jánovi Dunsovi Scotovi. Zriedkavejšie ním býva titulovaný Anselm z Cantenbury a ďalší teológovia ako napríklad Bonaventúra, Bernard z Clairvaux, Ambróz Milánsky či Anton Paduánsky.
Za „mariánskeho doktora kresťanského Východu“ býva označovaný Ján Damascénsky, ďalším východným teológom, ktorému býva titul priznávaný je Efrém Sýrsky.
Galmus

Galmus je geomorfologická časť Hnileckých vrchov, podcelku Volovských vrchov. Zaberá severný okraj pohoria medzi Markušovcami a Krompachmi, na území okresu Spišská Nová Ves.
Polohopis.
Územie sa nachádza na severe strednej časti Volovských vrchov a zaberá centrálnu a severnú časť podcelku Hnilecké vrchy. Na severe ho vymedzuje údolie rieky Hornád, na východe Slovinský potok. Oblasť patrí do povodia Hornádu, kde ústia i ďalšie potoky, medzi nimi Markušovský potok, Zlatník a Poráčsky potok. Galmus susedí v rámci pohoria len s vlastným podcelkom Hnilecké vrchy, ktoré nadväzujú na západe, juhu i východe, severne susedí Hornádska kotlina, jej podcelok Hornádske podolie a časť Vlašská kotlina. 
Oblasť sa nachádza v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves. V tejto časti a na jej okraji ležia Krompachy, Slovinky, Markušovce, Olcnava, Matejovce nad Hornádom a iné.
Doprava.
Severovýchodným okrajom územia prechádza cesta II/547 zo Spišských Vlách do Krompách a Gelnice, na ktorú nadväzujú cesty obsluhujúce severovýchodnú a východnú časť Hnileckých vrchov. Severne vedie Hornádskou kotlinou cesta II/536 zo Spišskej Novej Vsi do Spišských Vlách, na ktorú sú napojené obce na severnom okraji pohoria. Údolím Hornádu vedie i dôležitá železničná trať Žilina – Košice.
Chránené územia.
V severnej časti Hnileckých vrchov sa nachádza národná prírodná rezervácia Galmuská tisina a Červené skaly a prírodná pamiatka Šarkanova diera.
Turizmus.
Oblasť patrí medzi obľúbené turistické lokality, vhodné na menej i viac náročné túry a cyklotúry. Napomáha tomu hustá sieť značených turistických chodníkov, ktorá prepája atraktívne lokality v tejto časti Volovských vrchov. Okolité obce tak tvoria zázemie pre turistov. Údoliami vedú viaceré cyklotrasy. Región je bohatý na pamiatky dávnej baníckej činnosti.
Maliar Chrysidy

Maliar Chrysidy je konvenčné meno gréckeho maliara červenofigúrových váz, činného približne v rokoch 420 až 410 pred Kr.
Maliar Chrysidy bol maliar červenofigúrových váz, ktorý pôsobil v Aténach. Jeho skutočné meno nie je známe. Britský historik umenia John Beazley ho nazval podľa nápisu (mena) nad ženou zobrazenej na váze (uloženej v Metropolitnom múzeu umenia v New Yorku, inv. č. 06.1021.185), ktorej bol autorom. Zo štýlu maľby je pravdepodobné, že bol žiakom školy Maliara Dinos. Maliarovi Chrysidy sa pripisuje len niekoľko váz (osem hydriai a jeden zvoncový kratér).
Najznámejším jeho dielom je červenofigúrový kalpis (typ hydrie) z Metropolitného múzea umenia, na ktorom je zobrazená skupina šiestich žien (zručne umiestnených v niekoľkých rovinách); niektoré sedia, iné stoja. V rukách držia truhlice (pyxides) a zrkadlo, jedna zo žien si preťahuje okraj plášťa cez rameno. Ženy majú na sebe peploi s opaskami (okrem dvoch, ktoré sú odeté v chitónoch), náhrdelníky a náušnice. Vedľa nich ležia na zemi koše na vlnu (kalathoi) a nad nimi je valcovitá nádoba zvaná epinétron. Nad ženou s otvorenou truhlicou je nápis "Chrysis", nad ženou so zrkadlom "Filé" a nad ženou s ratolesťou nápis "Ió". Meno Chrysis sa vyskytovalo, bolo napríklad menom kňažky z Argosu, ktorá omylom zapálila Hérin chrám v Argose, a to približne v čase vzniku tejto vázy (nemusí tu byť však žiadna súvislosť), alebo mohlo byť aj menom hetéry. Najznámejšia postava s menom Ió je mytologická Ió a mytologické mená si často dávali hetéry.
Hydriai z Paríža (Louvre CA 2260) a ďalšie sú podobné tejto, a to v kompozícii, v postojoch postáv, vo stvárnení drapérií, tvárí a vlasov. Zriedená glazúra na šnúrkach náhrdelníkov. Nad zobrazením pás paliem a lotosových kvetov dole pás dvojitých, do seba zapadajúcich meandrov v skupinách po dvoch a troch striedajúcich sa so štvorcami s krížikmi.
Hori-san to Mijamura-kun

Hori-san to Mijamura-kun () je japonská manga napísaná a ilustrovaná Hiroki Adačim pod pseudonymom Hero. Iniciálne bola nezávisle publikovaná na Adačiho stránke "Dokkai Ahen" od februára 2007 do decembra 2011. Prvé zväzky boli vydané pod nakladateľstvom Square Enix od októbra 2008 do decembra 2011. Bolo ich dokopy 10.
Dej.
Príbeh sa zaoberá dvomi stredoškolákmi, populárnou Kjóko Horiovou () a nerdom Izumi Mijamurom (). Doma je Kjóko ženou v domácnosti, a zvyčajne sa stará o svojho mladšieho brata, Sóta (). Avšak v snahe udržať si svoju sociálnu úroveň v škole, sa Kjóko snaží čo najviac túto jej stránku života skryť pred jej spolužiakmi. Jedného dňa príde Sóta domov s krvácajúcim nosom. Domov ho doprevadil čudný chalan s niekoľkými piercingami a tetovaniami, ktorý sa predstavil ako Mijamura. Aj napriek ich výrazne odlišným výzorom mimo školy Mijamura napokon spozná Kjóko, a tak sa dohodnú, že si tieto ich mimoškolské identity nechajú pre seba. Avšak ako čas plynie, sa Kjóko a Izumi začnú navzájom o sebe dozvedať kopu vecí ktoré majú spoločné, a ich vzťah začína naberať novú úroveň.
Produkcia.
Manga.
Manga bola adaptovaná Daisuke Hagiwarom pod Adačiho dozorom, s názvom "Horimija" (). Tá bola publikovaná v mesačníku "Gekkan G Fantasy" () po dobu 10 rokov, od októbra 2011 po marec 2021. Kapitoly boli nakoniec skomprimované do 16 zväzkov. 17. zväzok obsahujúci nové kapitoly bol vydaný v júli roku 2023.
Anime.
Séria dostala aj adaptáciu v podobe OVY, vydávanej od septembra 2012 do mája 2021. Ďalšia anime adaptácia niesla názov "Horimija", produkciu malo na starosti štúdio CloverWorks. Epizódy boli vysielané od januára do apríla roku 2021. Napokon vyšiel aj ďalší špeciál s názvom "Horimija -piece-" (). Ten bol vysielaný od júla do septembra roku 2023.
Dráma.
Film a televízna dráma mala premiéru vo februári 2021. Tak ako film, aj televíznu sériu produkovalo Horipro, s Hanou Macumotovou ako režisérkou. Film mal debut v kinách 5. februára 2021, odvtedy bol premietaný po dobu jedného týždňa.
Etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný

Etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný (EDTA vápenato-disodný), je liek primárne používaný v USA od roku 1953, na liečbu pri krátkodobej aj dlhodobej otrave olovom.
Chelatačné činidlo.
Etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný patrí do skupiny chelatačných činidiel. Je to podvojná soľ kyseliny etyléndiamínotetraoctovej s dvoma atómami sodíka a jedným atómom vápnika. Funguje tak, že sa viaže na množstvo ťažkých kovov, čo ich robí takmer inertnými a umožňuje im opustiť telo močom.
Etyléndiamíntetraoctan disodný (EDTA disodný) je podobná blízko príbuzná látka, ktorá však nemá rovnaké účinky.
Lekárske použitie.
Etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný sa primárne používa na liečbu otravy olovom, pre ktorú je alternatívou k succimeru. Podáva sa pomalou infúziou do žily alebo do svalu.
Pri olovenej encefalopatii sa zvyčajne používa etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný spolu s Ddimerkaprolom. Používa sa tiež na liečbu otravy plutóniom. Avšak, nie je o ňom známe, že by bol zvlášť účinný pri otrave tetraetylolovom.
Vedľajšie účinky.
Časté vedľajšie účinky etyléndiamíntetraoctanu vápenato-disodného, zahŕňajú bolesť v mieste vpichu. Ďalšie vedľajšie účinky môžu zahŕňať problémy s obličkami, hnačku, horúčku, bolesti svalov a nízky krvný tlak. Výhody v prípade potreby v tehotenstve sú pravdepodobne väčšie ako jeho riziká.
História.
Etyléndiamíntetraoctan vápenato-disodný sa začal používať v USA v roku 1953. Je na zozname základných liekov Svetovej zdravotníckej organizácie.
Kolačkovský chrbát

Kolačkovský chrbát je geomorfologická časť Levočskej vrchoviny, podcelku Levočských vrchov. Zaberá horský hrebeň v severnej časti pohoria, juhozápadne od Starej Ľubovne.
Polohopis.
Územie sa nachádza na severe Levočských vrchov a zaberá severovýchodnú časť podcelku Levočská vrchovina. Severný okraj vymedzuje údolie rieky Poprad, východný zasa hlbokým údolím tečúci Kolačkovský potok a potok Ihla. Oblasť patrí do povodia rieky Poprad, kde ústia všetky potoky, odvodňujúce túto časť pohoria. Medzi najvýznamnejšie patrí Holumnický potok, Lomnický potok a Kolačkovský potok. Na vrchu Kotník stojí telekomunikačný vysielač.
Kolačkovský chrbát susedí v rámci pohoria na juhozápade s časťou Ľubické predhorie (patrí rovnako do podcelku Levočská vrchovina) a na juhovýchode s podcelkom Levočská vysočina. Na severovýchode sa nachádza Spišsko-šarišské medzihorie a jeho podcelky Jakubianska brázda a Ľubovnianska kotlina a na severozápade nadväzuje Ružbašské predhorie, patriace Spišskej Magure. 
Oblasť sa nachádza v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa. Na okrajoch horstva leží mesto Stará Ľubovňa a obce Kolačkov, Lomnička a Forbasy.
Doprava.
Vzhľadom na horský charakter touto časťou Levočských vrchov nevedú žiadne významnejšie cesty. Na okrajoch situované obce sú cestami III. triedy napojené na cestu I/77, okrajovo v okresnom meste aj cestu I/68. Údolím Popradu vedie už mimo tohto územia aj železničná trať Poprad-Tatry – Plaveč.
Chránené územia.
V tejto časti Levočských vrchov sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie.
Turizmus.
Oblasť patrí medzi obľúbené turistické lokality, vhodné na menej i viac náročné túry a cyklotúry. K dispozícii sú značené turistické chodníky, ktoré vedú z blízkych obcí na podhorí na hrebeň.
Milan Hrabovský

Mgr. Milan Hrabovský, PhD. (* 4. október 1978, Ružomberok) je slovenský filozof a publicista, ktorý sa zaoberá komparatívnym výskumom rasy, rasových klasifikácií a rasizmom.
Životopis.
V rokoch 19931997 absolvoval Stredné odborné učilište Papierenské v Ružomberku a v roku 19972000 Strednú zdravotnú školu Márie Terézie Schererovej v Ružomberku. V roku 2010 získal titul PhD. na Katedre filozofie a dejín filozofie Univerzity J. A. Komenského v Bratislave za svoju dizertačnú prácu "Rasová mytológia". Počas rokov 20112014 pôsobil ako člen Výboru Rady vlády Slovenskej republiky pre predchádzanie a elimináciu rasizmu, xenofóbie, antisemitizmu a ostatných foriem intolerancie. V roku 2019 absolvoval študijný pobyt ako ISGAP Scholar-In-Residence na St. John’s College – Oxford University.
Tvorba.
Jeho kniha "Rasa: rasová klasifikácia ľudí" (2018) je historicky prvá slovenská monografia využívajúca komparatívnu analýzu problematiky rasy a rasových klasifikácií. Vo svojom výskume sa zaoberá etymológiou a genézou významu slova rasa v rámci západnej civilizácie, problematikou rasizmu a „čiernosti“ (blackness) v rasových teóriách. Tvrdí, že pri výskume rasy musíme zobrať do úvahy odlišný význam slova rasa v USA, v Spojenom kráľovstve a v kontinentálnej Európe.
Počas rokov 20092014 prednášal ako externý lektor na Fakulte sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského dovtedy jediný univerzitný kurz o rase a rasizme na Slovensku.
Definície pojmov rasa a rasizmus, ktoré vypracoval vo svojom výskume, boli využité pri tvorbe štátnych politík boja proti radikalizácii a extrémizmu.
London Bridge v noci svadby princa a princeznej z Walesu

London Bridge on the Night of the Marriage of the Prince and Princess of Wales (dosl. p. "London Bridge v noci svadby princa a princeznej z Walesu") je obraz z roku 1864 od anglického preraffaelistu a umelca Williama Holmana Hunta. Zobrazuje dav na moste London Bridge v noci 10. marca 1863, noci svadby princa Alberta a dánskej princeznej Alexandry, ktorá sa odohrala v Kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle skorej počas toho dňa. Most je zobrazený ako ozdobený dánskymi vlajkami na počesť princeznej Alexandry, ktorá sa vydala za najstaršieho syna a dediča kráľovnej Viktórie. Hunt bol fascinovaný kontrastom umelého a prirodzeného svetla, ako aj „Hogartovským humorom“ davu.
Dielo je súčasťou zbierky Ashmoleovho múzea v Oxforde.
Astra

Astra môže byť:
Panettone

Panettone je taliansky sladký chlieb pôvodom z Milána (v milánskom dialekte sa mu hovorí "paneton"), ktorý sa v Taliansku zvyčajne podáva na Vianoce. Počas vianočných sviatkov je dnes panettone tradičný aj vo viacerých krajinách Južnej Ameriky.
Panettone má tvar kupoly a je zvyčajne 12 až 15 cm vysoký (pokiaľ váži 1 kg). Do cesta sa bežne pridáva kandizovaný pomaranč, citrónová kôra a (suché) hrozienka. Panettone môže byť aj bez prísad alebo napríklad s čokoládou. Podáva sa nakrájaný na vertikálne kúsky spoločne s teplými nápojmi alebo sladkým vínom či likérmi ako amaretto. V niektorých talianskych regiónoch sa podáva s "crema di mascarpone", niekedy so zabaione.
História.
Na začiatku 20. storočia dvaja milánski pekári začali s výrobou panettone vo veľkom. V roku 1919 začal Angelo Motta s výrobou svojej typickej značky pečiva. Bol to tiež Motta, kto zrevolucionalizoval tradičný panettone a dal mu kopulovitý tvar vďaka trojitému kysnutiu cesta (asi 20 hodín), čím docielil aj typické ľahké štruktúry cesta. Recept okolo roku 1925 prevzal ďalší pekár, Gioacchino Alemagna, ktorý taktiež začal s výrobou vlastnej značky panettone, ktorá existuje dodnes. Konkurencia oboch pekárov pomohla priemyselnej výrobe panettone. Výsledkom ostrej konkurencie bolo to, že na konci 2. svetovej vojny bolo panettone tak lacné, že sa stalo najobľúbenejšou vianočnou sladkosťou v krajine. Talianski imigranti do Argentíny, Brazílie a Peru so sebou priniesli svoju lásku k panettone.
Firma Nestlé kúpila na konci deväťdesiatych rokov obe značky, ale Bauli, talianska pekárska spoločnosť z Verony, od Nestlé značky Motta a Alemagna odkúpila.
VIVA (Nemecko)

VIVA (skratka pre Videoverwertungsanstalt) bola nemecká hudobná televízna stanica založená v roku 1993 v Kolíne nad Rýnom. Podľa sloganu bola stanica „Mládežníckym a hudobným vysielateľom pre pop kultúru a zábavu“ („"Jugend- und Musiksender für Pop und Fun"“) a vysielala najmä hudobné videoklipy.
Do roku 2005 bola vlastnená spoločnosťou VIVA Media AG v Kolíne nad Rýnom. V roku 2005 sa spoločnosť transformovala na Gesellschaft mit beschränkter Haftung a presťahovala sa do Berlína. VIVA Media GmbH po novom vlastnila americká mediálna skupina Viacom. Stanica VIVA ukončila svoje vysielanie 31. decembra 2018.
Viva

Viva môže byť:
VIVA môže byť bývalá hudobná televízna stanica:
Kalamárka (vrch v Poľane)

Kalamárka () je vrch v pohorí Poľana. Leží nad mestom Detva, približne severným smerom. Časť vrcholu je súčasťou chráneného územia a oblasť patrí do Chránenej krajinnej oblasti Poľana.
Poloha.
Nachádza sa v južnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Detvianske predhorie. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Detva a v katastrálnom území mesta Detva. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Detva a juhozápadne ležiaca obec Dúbravy. 
Opis.
Kalamárka je vrch s niekoľkými skalnatými pahorkami v nevýraznom hrebeni, juhozápadne vybiehajúcom z Prednej Poľany k Močilnej skale. Skalná plošina so strmými stenami na vrchole je významná archeologická lokalita z doby bronzovej a veľkomoravského obdobia, dnes chránená prírodná pamiatka. Západným smerom susedí vrch Podhajno (), juhozápadne pokračuje málo výrazný horský chrbát na Močilnú skalu (), východne susedí Kopa (), Vrchdetva () a Králička () a severným smerom Predná Poľana (), Drábovka () a Želobudzská skalka (). Lokalita patrí do povodia Slatiny, kam tečie severnú časť odvodňujúca Mačinová i Detviansky potok, ktorý odvádza vodu z južne sa zvažujúcich svahov. Juhovýchodne od vrcholu stojí horáreň, popri ktorej vedie lesná cesta a značená magistrála.
Výhľady.
Riedky lesný porast vrcholovej časti, no najmä masívne skalné bralá umožňujú obmedzený rozhľad na okolie. Z vhodných miest sú pozorovateľné okolité vrchy pohoria a Detvianska kotlina s mestom Detva, pri vhodných podmienkach vidieť aj Ostrôžky, Javorie a Štiavnické vrchy, nezriedka i Vtáčnik a Kremnické vrchy.
Prístup.
Popod vrchol Kalamárky prechádza lesná cesta i značený chodník z Detvy, no prístup je možný aj neznačenými chodníkmi z okolitých samôt.
Zlatá studňa (vrch v Kremnických vrchoch; 1065 m n. m.)

Zlatá studňa () je vrch v Kremnických vrchoch. Leží nad obcou Horná Štubňa, približne juhovýchodne od Turčianskych Teplíc. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Flochovský chrbát. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Turčianske Teplice a v katastrálnom území obce Horná Štubňa. Vrch je situovaný v bočnom hrebeni, ktorý vybieha severozápadným smerom z mohutnej Flochovej a najbližším sídlom je západne situovaná Horná Štubňa, severozápadne ležiace Čremošné a južným smerom položená obec Turček.
Opis.
Zlatá studňa leží v turisticky menej atraktívnej oblasti, na severnom okraji pohoria a mimo turistických trás. Západným susedom je vrch Špičiak (), juhozápadne leží Krpec (), južne Javorová studňa (), juhovýchodným smerom leží mohutná Flochová (), východne Andrejová () a severne vrch Berákovo (). Východne a severne sa zvažujúce svahy odvodňuje Čierna voda, západnú časť potok Kozinec, oba smerujúce do rieky Teplica v povodí Turca. V blízkosti vrcholu vedie lesná cesta, najbližšia značená turistická trasa z Čremošného na Flochovú kopíruje východné úpätie.
Výhľady.
Zmiešaným lesom pokrytý vrch neumožňuje súvislejší rozhľad, obmedzené možnosti poskytujú malé lokality s nižšou vegetáciou. Vidieť tak je možné okolité vrchy pohoria, no tiež južnú časť Veľkej Fatry, Lúčanskú Fatru, Žiar a Strážovské vrchy.
Prístup.
Na Zlatú studňu nevedie značená trasa a tak prístup je možný lesnou cestou a neznačenými chodníkmi, odbočujúcimi z chodníka na Flochovú.
Radovana

Radovana je ženské krstné meno, ženská podoba mena Radovan. Meniny na Slovensku má 14. januára. 
Význam a pôvod mena.
Radovana má slovanský pôvod, význam mena je radujúci sa.
Hladká (vrch v Kremnických vrchoch)

Hladká () je vrch v Kremnických vrchoch. Leží nad obcou Krahule, približne severovýchodne od Kremnice. 
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Kunešovská hornatina. Leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Žiar nad Hronom a v katastrálnom území mesta Kremnica. Je súčasťou rázsochy, ktorá vybieha západným smerom z Mýtneho vrchu. Najbližším sídlom sú západne ležiace Krahule a juhozápadne situovaná Kremnica.
Opis.
Hladká zakončuje kratší hrebeň nad Partizánskou dolinou. Južným a východným úpätím vedie cesta II/578 z Kremnice na Skalku, z ktorej je zároveň najľahší prístup. Západne leží Krahuľský vrch (), južne susedí Javorník (), východne je v hlavnom hrebeni situovaná Zlatá studňa (), Mýtny vrch () a Skalka () a severne Vlčí vrch (). Masív odvodňuje riečka Skalka do Kremnického potoka, patriaceho do povodia rieky Hron. Na vrchol nevedie značená trasa.
Výhľady.
Súvislý lesný porast vrcholu umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou možno vidieť najmä hlavný hrebeň a okolité vrchy pohoria, ojedinele však možno pri priaznivých podmienkach pozorovať aj časť Vtáčnika a Pohronského Inovca.
Prístup.
Na Hladkú nevedie značená turistická trasa, no severným úpätím vedie údolím potoka Skalka žlto značený chodník z Kremnice na Skalku. Menej namáhavý prístup je však hrebeňom z cesty do rekreačného strediska.
Chlebovník rôznolistý

Chlebovník rôznolistý alebo chlebovník celistvolistý, chlebovník celolistý ("Artocarpus heterophyllus", staršie: "Artocarpus integrifolia") ("Artocarpus heterophyllus") je tropický strom z čeľade morušovité ("Moraceae").
Jeho ovocie sa nazýva jackfruit [vyslov: džekfrut] (ľudové/nesprávne názvy [bohemizmy]: "džekfru(i)t", "džek", (?) "žakia")
Charakteristika.
Strom dorastá do výšky až 30 metrov. Plody môžu vážiť aj viac ako 10 kg, majú oválny tvar a drsný povrch zelenožltej farby. Vnútri plodu je veľké množstvo semien obalených do lepkavého puzdra žltej farby – práve táto šťavnatá časť je veľmi obľúbeným pokrmom, má sladkastú a osviežujúcu chuť. Chlebovník celistvolistý je rozšírený predovšetkým v južnej a juhovýchodnej Ázii, rozšíril sa aj do Afriky. Často býva mylne stotožňovaný s príbuzným chlebovníkom obyčajným ("Artocarpus altilis"), ktorého plody sa nazývajú breadfruit.
Ovocie obsahuje vysoký podiel sacharidov a okrem radu vitamínov aj významné množstvo vápnika a fosforu. Na 100 g dužiny pripadá energetická hodnota vyše 100 kcal.
Pestovanie.
Semená spoľahlivo klíčia. Strom rastie veľmi rýchlo a už v troch až ôsmich rokoch začína kvitnúť a plodiť. Rastlina má rada vlhko; ak je pravidelne zalievaná, rastie rýchlejšie. V prípade nutnosti, napríklad pri presádzaní či presune, je možné nechať hlinu vyschnúť, avšak nie nadlho.
Chelatometrický indikátor

Chelatometrický indikátor alebo komplexometrický indikátor je iónochrómne farbivo, ktoré mení farbu v prítomnosti konkrétnych iónov kovov. Tvorí slabý komplex s iónmi prítomnými v roztoku. Tento komplex má výrazne odlišnú farbu od neviazaného farbiva. Chelatometrické indikátory sa občas nazývajú i pM indikátory, pretože sa používajú na stanovenie koncentrácie kovov. V analytickej chémii sa chelatometrické indikátory využívajú v chelatometrii na určenie bodu ekvivalencie, teda bodu, kedy sú všetky kovy v roztoku viazané chelačným činidlom (typicky EDTA). Tieto indikátory sa kvôli tomu občas nazývajú i metalochrómne indikátory alebo kovové indikátory.
Niektore chelatometrické indikátory sú citlivé na prítomnosť vzduchu, čím sa môžu poškodiť. Ak roztok s takýmto indikátorom stratí farbu počas titrácie, je nutné pridať jednu či dve kvapky čerstvého roztoku.
Redoxné indikátory.
V niektorých prípadoch, keď je titrovaný roztok redoxným systémom, ktorého rovnováha je ovplyvnená odobratím kovových iónom, môžu redoxné indikátory fungovať ako chelatometrické indikátory.
Príklady.
Chelatometrické indikátory sú organické molekuly rozpustné vo vode. Patria medzi ne napríklad:
Oľga Solárová

Mgr. art. Oľga Solárová (* 23. marec 1955, Trenčianske Teplice) je slovenská herečka.
Štúdium a život.
Vyštudovala herectvo na VŠMU v Bratislave. V roku 1978 začala účinkovať v Divadle SNP v Martine, kde účinkovala až do roku 1984, kedy sa stala členkou Divadla Nová scéna v Bratislave. V roku 1982 si vzala svojho priateľa herca Ivana Romančíka, s ktorým má syna Ivana a dcéru Ninu.
Košiare (vrch v Kremnických vrchoch)

Košiare () je vrch v Kremnických vrchoch. Leží nad obcou Horné Pršany, približne západne od Banskej Bystrice. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Flochovský chrbát. Leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Banská Bystrica a v katastrálnom území obce Badín. Je súčasťou rázsochy, ktorá vybieha východným smerom z hlavného hrebeňa v blízkosti sedla Tri kríže. Najbližšími sídlami sú severne ležiace Králiky a východne situované Horné Pršany a Malachov.
Opis.
Košiare sú súčasťou bočného hrebeňa, ktorý vedie od hlavného hrebeňa až na Kečku () nad Rakytovcami. Východne sa nachádza vrch Lažtek (), severne Horná roveň (), západne je sedlom oddelená Horná skala () a južným smerom Laurín (). Vrch patrí do povodia rieky Hron, kam smeruje severné svahy odvodňujúci Malachovský potok i južnú časť hrebeňa odvodňujúci Badínsky potok. Na vrchol nevedie značená trasa, no traverzom prechádza chodník z Horných Pršian.
Výhľady.
Súvislý porast vrcholovej časti umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad na okolie, no na úbočí je viacero miest, poskytujúcich ďaleký výhľad. Z vhodných miest je tak vidieť nielen hlavný hrebeň a blízke vrchy pohoria a okolie Banskej Bystrice, no pri priaznivých podmienkach je pozorovateľná i Veľká Fatra, Nízke Tatry, Poľana, Ostrôžky a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no južným úpätím vedie žlto značený chodník z Horných Pršian do sedla Tri kríže, z ktorého sa dá odbočiť.
Svartifoss

Svartifoss (doslova „čierny vodopád“) je vodopád v Skaftafell v národnom parku Vatnajökull na Islande a je jednou z najobľúbenejších pamiatok v parku. Obkolesujú ho tmavé lávové stĺpy, z ktorých vzniklo jeho meno. Tieto čadičové stĺpy boli inšpiráciou pre islandských architektov, najviditeľnejšie v kostole Hallgrímskirkja v Reykjavíku a tiež v Národnom divadle.