Vernakulárna architektúra

Vernakulárna architektúra alebo v užšom zmysle ľudová architektúra je architektúra pojednávajúca o metódach, materiáloch a spôsobe konštrukcie využívajúcich lokálne zdroje ako odpoveď na lokálne potreby. Vernakulárna architektúra odkazuje na tradície, trendy, historický vývoj a prírodné danosti určitého územia v rámci dlhšieho časového úseku. Často je zatracovaná ako neohrabaná a hrubá, no na druhej strane má zástancov, ktorí ju považujú za samostatný prínos v súčasnom dizajne..
Na rozdiel od projektovanej architektúry sa vernakulárna zakladá na vedomostiach a postupoch odovzdaných z generácie na generáciu nadobudnutých hlavne, no nie len metódou pokus omyl. Toto samozrejme neseparuje architektov od vernakularity. Pojem si netreba zamieňať s tradičnou či tradicionalistickou architektúrou aj keď sa môžu z časti prelínať. Časom sa vernakulárna architektúra, mohla alebo môže ujať ako tradičná no nie naopak. V určitých prípadoch sa pojem rozširuje na všetku architektúru mimo akademickej obce.
Delenie a definície.
Termín vernakulárny je odvodený od Latinského "vernaculus" - otrocká štvrť v zadnej časti pánovej záhrady - v kontexte reči, vernakulárny odkazuje na jazyk používaný konkrétnou skupinou, alebo v určitom čase, alebo na určitom mieste. V architektúre hovorí o spôsoboch stavby vyvinutých a používaných v určitej lokalite ktoré neboli importované. Najčastejšie je aplikovaná na obytné budovy. Na Slovensku sa táto architektúra nazýva aj ako "ľudová", v nemčine ako "tradičná".
Literatúra.
Prvú publikáciu zastávajúcu VA vydal Bernard Rudofsky v roku 1964 kniha sa volala "Architecture Without Architects". Čerpal z výstavy Múzea moderného umenia. Kniha hovorí o zásluhách ťažko nadobudnutých vedomostiach obsiahnutých v dedičstve VA. Rudofského kniha bola zväčša založená na fotografiách, nie na výskume priamo na mieste.
Viac odbornou bola kniha "Encyclopedia of Vernacular Architecture of the World" ktorú vydal v roku 1997 Paul Oliver z Oxfordského Inštitútu pre trvalo udržateľný rozvoj. Oliver v nej tvrdí že VA, nesúca v sebe adaptáciu na prostredie, bude nevyhnutná pre zachovanie kultúrneho aj hospodárskeho rastu v dlhodobom horizonte. Christopher Alexander, sa v knihe "A Pattern Language", pokúša identifikovať spoločné črty VA v rôznych kultúrach. Howard Davis v knihe "The Culture of Building" poukazuje na situácie ktoré umožnili vznik niektorých postupov vo VA.
Popri tých čo sa zaoberajú výlučne VA sú tí, ktorí ju aplikujú v otázke každodenného života a odtiaľ až v sociológii. Tu mnohých ovplyvnila kniha "The Practice of Everyday Life" (1974) ktorú napísal Michel de Certeau. Architekt so súčasným ponímaním VA je Samuel Mockbee, ktorého priekopnícka práca s ateliérom "Rural Studio" je dobre známa a diskutovaná.
Slovensko.
Ľudová architektúra na Slovensku bola počas celých dejín odolná voči módnym slohovým vplyvom a primárnu úlohu zohrávala vždy funkcia. Zdobenie sa týkalo hlavne uličnej fasády a vsupov. V rámci urbanizmu sa domy líšili len málo a to práve ornamentálnym prejavom. Ľudová architektúra je silne naviazaná na prostredie, v ktorom vyrastá, hlavne materiálovo. Tvorí harmonický súzvuk s prírodou a poskytuje vynikajúce podmienky pre bývanie aj v porovnaní s novými domami. Nové nikdy samoúčelne nevytláčalo staré, overené stavebné postupy sa opakovali. Pekné príklady ľudovej architektúry môžeme nájsť v skanzenoch, hoci už nie v pôvodnom prostredí - klasickú ulicu tu nenájdeme.
Humanitárny rozmer.
Prínos vernakulárnej architektúry je zrejmý v situáciách tesne po prírodnej katastrofe pri výstavbe dočasných príbytkov. Práca "Transitional Settlement: Displaced Populations", vytvorená organizáciou Shelter Centre hovorí o použití VA v rozmere humanitárnej pomoci a zdôrazňuje jej prínos a potrebu. V najkritickejších situáciách kedy treba osobám postihnutým prírodnou katastrofou aspoň nejaké zázemie a pocit bezpečia je VA dobrým riešením a môže tak zmierniť najťažšie chvíle.