burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Čelná karpatská priehlbina

Čelná karpatská priehlbina (iné názvy: karpatská čelná priehlbina, (čelná) karpatská predhlbeň/karpatská (čelná) predhlbeň, karpatská predhlbina, čelná karpatská hlbina/karpatská čelná hlbina, zriedkavo (karpatská) čelná predhlbenina; podľa M. Maheľa aj palavikum) je úzky sedimentačný priestor vyvinutý v čele vrásnených pohorí celej Karpatskej sústavy.
Geomorfologicky dnes zodpovedá jednotke Vonkajšie karpatské zníženiny, staršie nazývanej aj Predkarpatské zníženiny či perikarpatská depresia. Vo fyzickogeografickom členení J. Kondrackého (1989) je územie týchto zníženín (pod poľským názvom Podkarpacie) obmedzené tak, že nezahŕňa najjužnejšie časti, teda Subkarpaty východného a južného Rumunska, ani Podișul Getic.
Čelná priehlbina sa nachádza celá mimo územia Slovenska. Začína v Rakúsku (príp. pri inom vymedzení hraníc Karpát až na Morave), kde je pokračovaním alpskej molasovej panvy, pokračuje smerom na severovýchod a východ do Poľska a ďalej na Ukrajinu a do Rumunska.
Geologická charakteristika čelnej priehlbiny.
Tvoria ju nezvrásnené sedimenty molasového charakteru (najmä zlepence, pieskovce, ílovité a slienité sedimenty (hlavne šlíry) a tiež nespevnené piesky a štrky) dosahujúce hrúbku do , ktoré ležia na poklesnutej časti Českého masívu, Krakovskej plošiny a Východoeurópskej platformy.
Časť čelnej priehlbiny v Západných Karpatoch.
V oblasti Západných Karpát sa čelná priehlbina postupne prehlbovala smerom z juhovýchodu na severozápad západ, v dôsledku tlaku blokov hornín na Český masív najmä jeho moravsko-sliezsku oblasť a Severoeurópsku platformu. Jej južnejšia časť bola v paleogéne prekrytá príkrovmi vonkajšieho flyšového pásma. Vznikala v období dvoch transgresií. Prvá z nich prebehla v spodnom miocéne (egenburg, otnang a karpat), druhá prišla v strednom miocéne (hranica karpat – báden).
Okrem podpovrchových výskytov sa na Morave nachádzajú horniny čelnej priehlbiny aj v Českomoravskej a Drahanskej vrchovine, Beskydskej brázde a Nízkom Jeseníku.
Členenie Vonkajších karpatských zníženín.
Podľa aktuálneho geomorfologického členenia Česka (ktoré nezohľadňuje územie Poľska, Ukrajiny ani Rumunska) ide o subprovinciu podprovincie Západné Karpaty, sústavy Karpaty. Vonkajšie karpatské žníženiny sa na území Česka delia na dve oblasti :
Podľa J. Kondrackého ide o dve subprovincie provincie "Západné Karpaty so Západnými a Severnými Vonkajšími karpatskými zníženinami" a jednu subprovinciu provincie "Východné Karpaty s Východnými Vonkajšími karpatskými zníženinami" (pričom obe provincie patria do megaregiónu "Karpatský región"):
Podľa V. Krála sa Vonkajšie karpatské zníženiny členia nasledovne :
Marmorhaus

Marmorhaus („Mramorový dom“) je komerčná budova v Berlíne, ktorá bola postavaná v rokoch 1912 – 1913 podľa plánov Richarda Scheibnera a Eisenberga pod umeleckým vedením Huga Pála. Budova je výrazne symetrická s vysokou valbovou strechou. Fasáda je obkladaná bielym mramorom. Štylisticky je objekt možné priradiť k začínajúcej moderne s náznakom expresionizmu. Popri viedenskej filmovej scéne (niekdajší Union-Palác) bol Marmorhaus jedným z najstarších berlínskych kín. Druhú svetovú vojnu prekonala budova bez výraznejšej škody. Už v máji 1945 tu boli znovu premietané filmy.
Marmorhaus prešiel viacerými premenami. V roku 1974 tu boli zriadené tzv. „krabicové kiná“ – kiná veľmi malých rozmerov. Tieto kiná boli v roku 1997 znova odstránené pri nákladnej sanácii budovy.
18. marca 1913 sa tu konala prvá výstava, v roku 1919 svetová premiéra filmu Roberta Wiena "Kabinet doktora Caligariho", 22. januára 1945 sa tu konala premiéra filmu "Sólistka Anna". V 50. rokoch bol Marmorhaus ako premiérové kino nahradený ZOO-Palácom. V roku 2001 sa konalo prekvapujúce zatvorenie kín, ktoré patrili k UFA, posledné predstavenie sa konalo 24. januára 2001. Po uzavretí kín sa do dolných etáží nasťahovala filiálka španielskeho módneho reťazca Zara. V horných etážach bolo otvorené druhé najväčšie štúdio jogy v Nemecku, má 1000 m2. 
Napriek tomu je kino Marmorhaus príkladom jedného úspešného zariadenia, ktoré vydržalo po dlhý čas.
Kopecký a Studený architekti

Kopecký a Studený architekti, skr. KSA, je architektonický ateliér založený v roku 1995 architektmi: 
Ján Studený študoval na VUT v Prahe (1985 – 1991) a AVU v Prahe (1990 – 1996), žije a pracuje v Bratislave a Prahe. David Kopecký študoval na AVU v Prahe (1985 – 1991), žil a pracoval v Prahe.
V roku 1995 spolu založili architektonickú spoločnosť Kopecky a Studeny architekti. Neskôr v roku 1999 im bola udelená Cena za architektúru ARCH99’. V roku 2002 ich architektonické koncepty oslovili kurátorov benátskeho Bienále v Taliansku. Bola im zverená realizácia česko – slovenskej expozície. Prezentácia mala byť návodom pre porozumenie doterajších realizácií KSA. Mala odkryť podstatu konceptu “architektúry bez architektov “, čo sa jej nepodarilo. Podľa reakcií odbornej verejnosti došlo skôr k subjektívnemu výkladu tohto konceptu.
Ateliér KSA sa snaží vytvoriť systémové riešenia, ktoré sú schopné určiť mieru a spôsob narábania so životným prostredím a ochotu kolonizovať ďalší priestor. Tieto systémy majú mať auto generujúce vlastnosti. Ich tvorba je charakteristická otvorenosťou ku korekciám v každom stupni realizácie. Rešpektujú rozhodnutia koncového užívateľa, odraz lokálnych hodnôt prostredia, zmeny užívateľských vlastností častí jedného celku. Ide o prispôsobivosť architektúry. Vzhľadom na nonkonformnú filozofiu architektúry tejto dvojice, sa im nedarí realizovať väčšie množstvo stavieb. Investori dosiaľ postavených domov sú veľmi blízko s autorskou dvojicou spriaznení.
Architektúra bez obsahu (funkcie) je pravdepodobne len sochou. Ako minimalistická architektúra je označovaná tvorba asketická na formálne prejavy, nesentimentálna a vecná. Všetkého by malo byť čo najmenej – materiálov, detailov, foriem, …. Toto všetko môžeme nájsť aj u architektov KSA. Preto sú niekedy považovaní aj za minimalistov. Minimalizmus dokáže concept vyjadriť pravdepodobne lepšie ako iné izmy.
Minimalizmus KSA je len prvý plán, je základom pre ďalšiu architektonickú fázu ich domov. Užívateľ sám modifikuje a obohacuje architektonické dielo. To získava ďalšie plány, ďalšie vrstvy a celkový charakter domu sa v čase mení – stavba rastie. V prípade Seneckej chaty pri jazere, tento proces funguje skôr ako časopriestorová demonštrácia, kedy sa dom svojím vonkajším plášťom otvára, a potom a potom zase uzatvára. Rodinný dom v Stupave už vyjadruje koncept “architektúry bez architekta“ omnoho lepšie.
Výsledným dojmom z konceptu KSA je utopická vízia architektúry, ktorú je vždy, aspoň v malej miere možné uplatniť na malých stavbách, ale za nesmierneho pochopenia investora. Proces, ktorý u väčšiny stavieb v čase normálne prebieha, sa KSA pokúša zmocniť a využiť ako nástroj pre vznik “organického” charakteru svojich budov.
Dvojicu David Kopecký a Jano Studený neradíme k minimalistom, aspoň čo sa týka otázky bývania. Ich ciele sú úplne iné. Považujeme ich za špičku česko – slovenskej konceptuálnej architektúry.
Benjamin Woodward

Benjamin Woodward (* 1816, Tullamore, Írsko - † 1861) bol írsky architekt. 
Narodil v meste Tullamore. Vyštudoval za inžiniera, ale vypestoval si vzťah k stredovekej architektúre.
Počas svojho života veľa kreslil - jeho obľúbeným námetom bola kresťanská pevnosť Holy Cross Abbey v County Tipperary. V roku 1846 bola z týchto diel v Londýne usporiadaná výstava.
V tomto roku sa začína datovať aj jeho kariéra architekta. Začal pracovať v ateliéri sira Thomasa Deana. O 3 roky neskôr sa z nich stali partneri. V tomto období mal Dean veľa starostí s administratívou a správou majetku a tak väčšinu ateliérovej tvorby prenechal na Woodwarda. Vtedy vznikli Woodwardove najimpresívnejšie návrhy. Medzi ne patria "Trinity College", Dublin (1854-1857), "Oxford University Museum of Natural History", Oxford, (1854-1860), "Kildare Street Club", Dublin (1858-1861).
V spolupráci s Deanom sa angažovali prevažne v Dubline, kde stojí aj väčšina budov nimi navrhnutá.
Vladislav Pašek

RNDr. Vladislav Pašek (* 22. august 1926, Aš, Česko - † 7. november 1954,
Praha, Česko) bol pôvodom český zoológ a lesnícky entomológ.
Narodil sa v roku 1926 v Aši v západných Čechách. Študoval na gymnáziu v Českých Budějoviciach, kde jeho štúdium prerušila nacistická okupácia. Po oslobodení v roku 1945 dodatočne zložil maturitu a v roku 1946 začína študovať na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Svoje štúdium úspešne ukončil a vo februári roku 1952 bol promovaný za doktora prírodných vied. Študoval popri zamestnaní, a preto od roku 1949 pôsobil aj ako vedecký pracovník Výskumného ústavu lesného hospodárstva v Banskej Štiavnici. Pracoval v aplikovanej entomológii. Zaoberal sa najmä voškami z hľadiska morfológie, systematiky a ekológie. Bol výborný odborník aj na lesnícku biocenológiu. Opísal niekoľko dovtedy neznámych druhov vošiek v Česko-Slovensku. Venoval sa ochrane lesov z hľadiska vplyvov makroedafónu. Pomohol lesníckej praxi v boji proti pilatkám, mníške, voškám a chrústom. Je autorom obsiahlej monografie o lesných voškách. Počas svojho života napísal celkove asi 16 vedeckých štúdií a odborných článkov. 
Zomrel veľmi mladý 7. novembra 1954 v Prahe. 
Jeho zbierka hmyzu (chrobáky z územia Slovenska - Žitný ostrov, okolie Banskej Štiavnice) sa nachádza v Poľovníckom múzeu vo (Svätom Antone). Je uložená v 26 entomologických krabiciach.
Architektonické tvaroslovie

Architektonické tvaroslovie alebo architektonická morfológia je súbor architektonických tvarov typických pre jednotlivé slohové obdobia. Je to vonkajší prejav architektúry pre dané časové obdobie so spoločnými znakmi. Architektonické tvaroslovie sa zaoberá vznikom tvarov, ich samotným vývojom, funkciou a významom. Na základe týchto informácií sa vykonáva ich klasifikácia.
Úlohou architektonického tvaroslovia je zachytiť typickú podobu stavebného diela určitej doby. Podľa týchto identifikácií možno dielo časovo i štýlovo zaradiť. Rovnako tieto získané charakteristické informácií umožnia autorstvo. Slúžia tiež pri vytváraní vlastného tvaroslovia.
Obdobie 20. storočia.
V období 20. storočia doznievajú viaceré slohové obdobia, no mnohé vznikli a výrazne sa podpísali na architektúre minulého storočia. Najstarším z doznievajúcich slohov je konfucianizmus a šintoizmus. Z 19. storočia doznieva konštrukčný racionalizmus, viktoriánska architektúra, historizmus, vernakularizmus a secesia. Obdobie 20. storočia možno rozdeliť do dvoch celkov: moderna so vznikom v 1. polovici 20. storočia a neskôr vzniknutou avantgardou.
Do moderny spadá: 
Do avantgardy sa hlásia:
Günter Behnisch

Günter Behnisch (* 12. jún 1922, Drážďany, Nemecko – † 12. júl 2010, Stuttgart) bol nemecký architekt a predstaviteľ dekonštruktivizmu. Svetové uznanie dosiahol návrhom Olympijského komplexu v Mníchove (1967 – 1972), vytvoreným v spolupráci s nemeckým konštruktérom Freiom Ottom.
Životopis.
Štúdium.
V roku 1934 sa dvanásťročný Günter Behnisch spolu s rodinou presťahoval z Drážďan do Chemnitzu. Tesne po dovŕšení osemnásteho veku bol v roku 1939 povolaný do armády, kde počas 2. svetovej vojny pôsobil ako kapitán ponorky. Po vojne, v rokoch 1947 – 1951, študoval architektúru na Technickej univerzite v Stuttgarte. 
Práca.
Po škole pracoval v rokoch 1951 – 1952 pre Rolfa Gutbroda. Čoskoro sa osamostatnil a ešte v roku 1952 založil svoju vlastnú kanceláriu, v ktorej spolupracoval až do roku 1956 s Brunom Lambartom. V roku 
1966 založil architektonickú kanceláriu "Behnisch &amp; Partner", ktorá existuje do dnes pod názvom Behnisch architekten. Súčasne sa stal Behnisch profesorom pre navrhovanie, priemyselné stavby a organizáciu výstavby na 
Technickej univerzite v Ulme. V rokoch 1967 až 1987 pôsobil tiež ako profesor architektúry na Technickej univerzite v Darmstadte. V roku 1982 sa stal členom Akadémie umenia v Berlíne a v roku 1984 mu bol udelený titul čestného doktora (Dr.h.c.) Univerzity v Stuttgarte. V roku 1996 bol jedným zo zakladateľov Saskej akadémie umení, kde viedol odbor architektúra až do roku 2000.
Tvorba.
Od založenia "Behnisch architekten" sa v rámci kancelárie spočiatku zamerali na prefabrikované školské budovy. Nakoľko tento stavebný systém mal obmedzenú flexibilitu, firma začala tvoriť viac v modernom organickom štýle s výrazným vplyvom dekonštruktivizmu a využívaním veľkých transparentných plôch. Pomocou organickej architektúry mohli vo svojej tvorbe využiť viac rozmanitých a flexibilných foriem a ekologicky vyvážených návrhov. Cieľom návrhov je aj v súčasnosti robiť architektúru pre ľudí. Človek ako vnímateľ je zohľadnený už pri návrhu, pričom dôležitý je jeho dobrý pocit z priestoru. Behnisch pevne veri a navrhuje s myšlienkou, že inovátorské stavebné techniky a materiály pomáhajú napredovať novým možnostiam v architektúre.
Dekonštrukcia

Dekonštrukcia môže byť:
Sumisudžima

Sumisudžima () je osamote ležiaci skalný útes v Pacifiku medzi ostrovami Aogašima a Torišima. Ostrov je vlastne nad hladinou ležiaci vrchol južnej steny veľkej podmorskej kaldery (priemer cca. , výška stien kladery 600), tvorenej prevažne bazaltovými, ryolitovými a andezitovými horninami. V okolí útesu boli v minulosti zaznamenané viaceré podmorské erupcia, posledná v roku 1916.
Činný výkon

Činný výkon (P) je reálna zložka striedavého elektrického prúdu v obvode, ktorý má okrem ohmického odporu zaradenú aj indukčnosť a kapacitu. Jednotka je W (watt).
Vzorec znie: P = U.I.cos φ. 
Poznáme ešte: 
jalový výkon (Q) (reaktančný, imaginárny výkon, VAr 
Vzorec znie: Q= U.I.sin φ.
zdanlivý výkon (S) (celkový výkon), VA
Vzorec znie: S= U.I
Cos φ (kosínus fázového posunu) je charakteristická veličina, ktorá sa volá účinník.
Torišima

Torišima (alebo Tori-šima, Ostrov Panafidina ("Остров Панафидина"), v preklade Vtáčí ostrov) je názov menšieho ostrova, nachádzajúceho sa v japonskom súostroví Izu v Tichom oceáne asi južne od Tokia. Priemer ostrova je , najvyšší bod je kráter "Iwojama" ( nad hladinou mora). Ostrov je vulkanického pôvodu a je neobývaný.
Ostrov predstavuje vrchol stratovulkánu, na jeho stavbe sa v prevažnej miere podieľajú bazaltovo dacitové lávy. Vrchol ostrova tvorí kaldera s priemerom , v ktorej sa nachádzajú dva krátery – už spomínaný výšší kráter "Iwijama" a nižší "Komočijama". Erupcie boli okrem vrcholových kráterov zaznamenané aj v blízkosti severného okraja ostrova a príbrežných podmorských sopečných komínoch.
Sofugan

Sofugan je osamotene ležiaca, vysoká skalná ihla tvorená bazaltami a andezitmi, nachádzajúca sa v japonskom súostroví Izu v Tichom oceáne, južne od ostrova Torišima. Známa je aj pod európskym názvom Skala Lótovej ženy. Sofugan predstavuje zvyšok väčšieho podmorského stratovulkánu, ktorého základňa je široká a nachádza sa pod hladinou mora. Komplex bol evidovaný ako vyhasnutý, ale Japonská meteorologická služba ho v roku 2003 preklasifikovala na aktívny (spiaci). Dôvodom zmeny boli hlásenia o zmenách zafarbenia morskej vody približne severne od Sofuganu.
Suidžó

Pomorská plošina Suidžó (Štvrtok) je bazaltovo andezitová kaldera, nachádzajúca sa 1 418 m pod hladinou mora, južne od ostrova Sofugan. Kaldera má priemer 1,5 km a výšku stien cez 500 m. V roku 1991 bola v oblasti pozorovaná zvýšená hydrotermálna aktivita (s teplotou vystupujúcich prúdov cez 290 °C), čo viedlo k preklasifikovaniu kaldery ako aktívnej.
Erick van Egeraat

Erick van Egeraat (* 27. apríla 1956 Amsterdam, Holandsko) je holandský architekt. V roku 1984 sa stal spoluzakladateľom svetoznámeho ateliéru MECANOO so sídlom v Delfte, kde vydržal do roku 1995. Pre osobné nezhody sa však osamostatnil a v tom istom roku založil spoločnosť EEA (v súčasnosti má spoločnosť kancelárie v Rotterdame, Londýne, Budapešti, Moskve a Prahe a viac než 100 zamestnancov).
Všetky jeho stavby sú význačné nápaditou a výraznou fasádou, ktorá však poväčšine ukrýva pôdorysy vychádzajúce zo zaužívaných komerčných schém, bez výraznejšej snahy o novátorstvo, či experimentálnosť, napriek vonkajšej snahe o ľudskú senzitivitu a abstraktné tvary.
Momentálne sa začal sústreďovať na stredo – a východoeurópske mestá ako Praha, Bratislava a Petrohrad, ktorým sa snaží pridať k ich bohatému historickému dedičstvu súčasnú architektonickú vrstvu. Výnimočným je projekt New Holland v Petrohrade, ktorý však nie je realizovaný. Medzi v súčasnosti realizované patrí aj polyfunkčný objekt River Park, situovaný na Nábreží armádneho generála L. Svobodu v Bratislave, v tesnom susedstve PKO od architekta Emila Belluša.
Svetelná výbojka

Svetelná výbojka je druh výbojky; elektrický svetelný zdroj, v ktorom svetlo vzniká elektrickým výbojom v plyne alebo kovovej pare (alebo ich zmesi).
Jeho konštrukcia je jednoduchá: 
Princíp činnosti.
Po pripojení na napájanie sa vytvorí medzi elektródami elektrické pole. Sily pôsobiace v tomto poli zapríčinia najprv polarizáciu a až potom ionizáciu molekúl plynu. Vzniknutý ionizovaný plyn sa stáva vodičom a začne v ňom tiecť elektrický prúd, pričom prietokom prúdu excitované molekuly plynu následne pri návratoch do stavu s nižšou energiou emitujú fotóny svetla. 
Farba svetla.
Vlnová dĺžka (farba) výbojom emitovaného svetla je pevne určená chemickým zložením použitého plynu a môže sa nachádzať tak vo viditeľnom, ako aj neviditeľnom spektre. Na získanie rôznych farieb vyžarovaného svetla je možné použiť rozličné zmesi inertných plynov.
Ďalšia možnosť ako získať svetlo žiadanej farby je využitie fotoluminiscencie. Výbojka obsahuje plyn, žiariaci výbojom v oblasti neviditeľného ultrafialového (UV) žiarenia. Vnútorné steny banky sú pokryté luminoforom, excitovaným UV žiarením a následne vyžarujúcim svetlo s väčšou vlnovou dĺžkou – najčastejšie vo viditeľnej oblasti. Týmto spôsobom je možné získať široké spektrum farieb vrátane bielej. Na tomto princípe sú založené aj bežné osvetľovacie žiarivky a kompaktné žiarivky.
Tancujúci dom

Tancujúci dom je komerčná budova na nároží Jiráskovho námestia a Rašinovského nábrežia v Prahe, ktorú navrhol americký architekt Frank Gehry spolu s českým architektom Vladom Milunićom. Je príkladom dekonštruktívnej architektúry.
Filozofia.
Ústredným motívom celého domu sú dve nárožné veže formované do prvoplánového súsošia "Ginger a Freda" (pomenovaných podľa tanečného páru Freda Astaira a Ginger Rogersovej) razantne vystupujúcich z uličného priečelia a tancujúcich na chodníku, čo mnohých irituje, predovšetkým pre mohutné nohy Ginger, ktoré zreteľne sťažujú prechod okolo domu. Dve základné súčasti projektu sú sklenená veža a betónová fasáda. Sklenená veža bola prefabrikovaná, vyrábaná v Taliansku a dodávaná na miesto v jednotlivých dieloch. Železobetónová panelová fasáda bola vyrábaná na základe počítačového modelu, pričom tesári zhotovovali formy ručne pre prefabrikáciu modelov.
Geometria.
Obidve veže sú vlastne zdeformované dva valce. Fred je mužská postava z betónu a hore ma širší priemer. Ginger je ženská postava zo skla a oceli, je širšia dole, dramaticky sa zužuje v páse a je nesená naklonenými nohami, akoby sa opierala o mužskú figúru. Vertikálne oceľové T-profily sklenenej veže sú dvakrát zakrivené a súčasne skrútené, pričom žiadne dva panely nie sú rovnaké. Avšak na prvý pohľad veľmi zložitá konštrukcia je redukovaná na niekoľko základných prvkov.
Konštrukcia.
Základy domu tvoria pilóty alebo mikropilóty vŕtané do skalného podložia. Obvodové steny a základová doska sú navrhované tak, aby odolávali aj tlaku spodnej vody, keďže dom sa nachádza v blízkosti Vltavy. Nosný skelet stavby je z monolitického betónu, zatiaľ čo zložitejšie tvary sú z prefabrikovaných materiálov formovaných na mieru. Stĺpy oboch sklenených veží sa spájajú na úrovni 1. nadzemného podlažia a spoločne stúpajú pozdĺž obvodu podlaží. Týchto päť párov zakrivených a naklonených stĺpov výšky 7 metrov, je umiestnených v rôznych rovinách. Je pozoruhodné že „vnútorné“ nohy každého stĺpu majú čisto estetickú funkciu, nemajú žiadnu statickú funkciu.
Fasáda.
Najväčším prvkom fasády je zvlnená stena, v priebehu stavby sa jej hovorilo Vlna. Fasáda Ginger sa skladá z dvoch vrstiev. Vonkajšia vrstva z pozinkovanej oceli má funkciu opláštenia. Každy kus skla ma hrúbku 10 mm, je jedinečne zakrivený a tvar je pripevnený ku vnútornému rámu konštrukcie. Vnútorná vrstva je izolačná, je tvorená zasklenou rámovou konštrukciou. Fasáda smerom k nábrežiu má rozhádzané okná tak, aby niesli zvonku dojem obrazových rámov a navyše vyššia vrstva štukovej omietky vytvára vlnité línie, smerujúce horizontálne k vežiam.
Dispozícia.
Dispozícia veží je v každom zo šiestich podlaží využívaná pre administratívne účely. V posledných dvoch podlažiach Ginger je reštaurácia a na streche Freda je terasa s panoramatickým výhľadom na celú Prahu. Komunikačné jadro v tvare písmena L je umiestnené v strede dispozície, čo umožnuje využitie fasády v plnej miere. Vnútorné priestory sú využívané ako veľkoplošné kancelárie s panoramatickým výhľadom, zarámovaným jednotlivými oknami.
John Maxwell Coetzee

John Maxwell Coetzee (čítaj „küt-ZĒ“) (* 9. február 1940, Kapské Mesto, Juhoafrická republika) je juhoafrický a austrálsky autor, držiteľ Radu Mapungubwe a Nobelovej ceny za literatúru z roku 2003, ktorý emigroval z Južnej Afriky v roku 2002. Austrálske občianstvo získal 6. marca 2006. Je dvojnásobným držiteľom Man Booker Prize (za romány "Život a doba Michaela K." a "Hanebnosť").
Narodil sa afrikánskym rodičom. Vyštudoval matematiku a angličtinu. Pracoval vo Spojenom kráľovstve ako programátor, štúdium dokončil na texaskej univerzite dizertáciou o diele Samuela Becketta. Stále pôsobí ako učiteľ anglickej literatúry. Vo svojom diele kritizuje krátkozrakú politiku apartheidu vo svojej zemi, ale vyhýba sa jednoduchým súdom a riešeniam. Jeho štýl je jednoduchý, priamočiary, dôraz v jeho románoch je kladený na atmosféru odcudzenia, nepochopenia, z ktorej paradoxne jeho hrdinovia čerpajú pocit istoty. Coetzee priznáva vplyv existencializmu (Kafka, Beckett) na svoje diela.
Bookerova cena

The Man Booker Prize (pôvodný názov do roku 2002 Booker-McConnell Prize, často skracovaný na Booker Prize) alebo Bookerova cena je prestížne ocenenie za literatúru udeľované britskými novinármi, vydavateľmi, literárnymi kritikmi a inými osobnosťami. Jej laureátmi sa každý rok môže stať prozaik alebo prozaička pochádzajúca zo Spojeného kráľovstva alebo ktorejkoľvek bývalej britskej kolónie. Udeľuje sa od roku 1969.
Bookerovu cenu nemôže získať románopisec amerického pôvodu. Možno v tom hľadať určitú súvislosť s prestížnou americkou Pulitzerovou cenou, ktorú nemôžu získať britskí spisovatelia.
K najzaujímavejším oceneným osobnostiam patrí Vidiadhar Surajprasad Naipaul za román "In a Free State", Iris Murdochová za román "The Sea, the Sea", William Golding za román "Rites of Passage", James Gordon Farrell za "The Siege of Krishnapur " alebo autor indického pôvodu Salman Rushdie (na ktorého bola udelená fatwa), ktorý ocenenia získal za knihu "Midnight Children". 
Hneď dvakrát sa nositeľom Bookerovej ceny stal autor juhoafrického pôvodu John Maxwell Coetzee a austrálsky spisovateľ Peter Carey.
Dychová hudba

Dychová hudba je hudobný žáner, ktorý pre svoj prejav využíva hlavne plechové dychové nástroje a perkusie. Jej hudobný štýl je spojením európskej klasickej a ľudovej hudby. Vznikol tak zábavný hudobný žáner, ktorý je dodnes v širokom spektre využívaný na prezentáciu pre ňu typickej pochodovej, smútočnej, tanečnej (polka, valčík) ale aj koncertnej hudby. Prepojením dychovej hudby, afroamerického folklóru a blues vznikal v USA základ pre vznik klasického džezu.
Najznámejšie a najúspešnejšie dychové hudby.
Česko.
Niektorí považujú za úspešnú a samostatnú aj dychovú hudbu Moravěnka. Tá však vznikla v roku 1987 odtrhnutím polovice členov kapely Moravanka.
Abú Sumbul (archeologická lokalita)

Abú Sumbul (; iné názvy Abú Simbel, Abú Sinbil, Abú Sunbul, ďalšie synonymá a vysvetlenie pozri v článku Abú Sumbul) je archeologické nálezisko v Egypte na západnom brehu Násirovho jazera, asi 290 km juhozápadne od Aswánu a v blízkosti hraníc so Sudánom. 
Je súčasťou lokality Svetového dedičstva UNESCO "Núbijské monumenty od Abú Sumbul po Filai". V lokalite je dvojica kamenných chrámov, pochádzajúcich z obdobia vlády faraóna Ramesse II. (12981232 pred Kr.). Chrámy objavil v roku 1812 Johann Ludwig Burckhardt, odkryl ich Giovanni Battista Belzoni a dôkladne v roku 1843 preskúmal Karl Richard Lepsius. V 20. storočí bol chrámový komplex kvôli výstavbe Asuánskej priehrady na náklady UNESCO rozrezaný na časti a prenesený na vyvýšeninu na brehu nového priehradného jazera.
Veľký chrám.
"Veľký chrám" alebo "Chrám Ramesseho, obľúbeného Amonom" ("Per Ramessu merej Amon") bol zasvätený bohom Amon-Ré, Ptah a Ré-Harachtejovi a bohovi-faraónovi Ramessemu II. Chrám má východozápadnú orientáciu, pričom zadnú svätyňu so sediacimi sochami bohov osvetľujú lúče vychádzajúceho slnka iba dvakrát do roka v čase jarnej a jesennej rovnodennosti. 
K vstupu do chrámu vedie široká rampa a priečelie tvoria štyri až 22 metrov vysoké sochy spodobujúce Ramesseho II. Pri nohách týchto sôch sú vytesané podobizne ďalších členov kráľovskej rodiny. Severne od sôch stála svätyňa Slnka, južne malý chrám zrodenia. Nad vstupom do chrámu je do skaly vytesaná socha boha Ré-Harachteja (boha slnka Ré po splynutí s Hórom, vládcu neba, zeme i podsvetia). Po oboch stranách sochy je reliéf panovníka obetujúceho bohu.
Za vstupom do chrámu sa nachádza Veľká pilierová sieň s ôsmimi piliermi v dvoch radoch. Na stenách dominujú vyobrazenia vojenských ťažení Ramesseho II., vrátane bitky pri Kadeši. Nasleduje Malá pilierová sieň so štyrmi piliermi, dlhú os chrámu ukončuje zadná svätyňa so sochami sediacich bohov, ktorým bol chrám zasvätený.
Malý chrám.
Malý chrám bol zasvätený bohyni Hathor a faraónovej manželke, kráľovnej Nefertari. Aj jeho priečelie tvoria sochy vysoké až 10 metrov, v tomto prípade štyri Ramesseho a dve Nefertari. Vchod ústi do siene so šiestimi piliermi, pokračuje priečnou sieňou a končí svätyňou. Je podobe ako Veľký chrám orientovaný východozápadne. Jeho výzdoba je náboženská, hlavným motívom je kráľovský manželský pár v spoločnosti egyptských bohov.
Presun.
V 60. rokoch 20. storočia hrozil chrámovému komplexu zánik v dôsledku stavby Asuánskej priehrady. Pod patronátom UNESCO bol celý komplex rozrezaný na časti, prenesený na nové, vyššie položené a cca 200 m vzdialené miesto a opätovne zostavený.
Lesson XX

Lesson XX je japonské jednodielne OVA anime. Žánrovo sa zaraďuje do šónen-ai a jaoi.
Príbeh.
"Šizuka" a "Sakura" zistia, aká cesta vedie od priateľstva k láske. Ale je to, čo cítia pravá láska? Alebo je to iba ich prebudená sexualita? Možno je to len experiment pre zábavu.
Tonghä

Tonghä (kórejsky 동해) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severovýchodnej časti územia, v provincii Kangwon-do (강원도). Na území s rozlohou 180 km² tu žije približne 103 000 obyvateľov (údaj z roku 2001).
Polohopis.
Mesto sa rozprestiera v juhovýchodnej časti provincie Kangwon-do (강원도) a z východnej časti je obklopené Japonským morom. Pri meste sa nachádza niekoľko jaskýň.
Doprava.
Tonghä je napojené na železničnú linku Jongdong (영동선) prevádzkovanú spoločnosťou Korail a na diaľnicu Tonghä kosoktoro (동해고속도로) s dĺžkou 62 kilometrov a s číselným označením 65. V budúcnosti je plánované predĺženie diaľnice pozdĺž celého východného pobrežia až do prístavného mesta Pusan (부산). V meste sa nachádzajú dva dôležité prístavy: Tonghä-hang a Mukho-hang.
Vodojem

Vodojem je inžinierska stavba, ktorá sa zaraďuje medzi umelé akumulačné nádrže.
Charakteristika a konštrukčné riešenie.
Vodojem je železobetónová alebo oceľová akumulačná nádrž, ktorá slúži ako zásobník na vodu. Najvhodnejším a najčastejšie používaným tvarom je kruhový valec. Konštrukčné riešenie je závislé od miestnych podmienok. Vodojemy sú vežového typu alebo podzemné, ktoré sú vzhľadom na hospodárnosť výstavby výhodnejšie. Vežový typ je používaný v rovinnom prostredí.
Podzemné vodojemy sú najčastejšie monolitické kryté nádrže s prefabrikovaným stropom, ktoré majú tvar plochých valcov, prípadne sú riešené ako pravouhlé. Sčasti sa zapúšťajú do terénu, nadzemná časť sa chráni zemnými násypmi. Často sú umiestňované vo dvojiciach, prípadne trojiciach.
Vežové vodojemy na rozdiel od podzemných potrebujú samostatnú nosnú konštrukciu a ochranný plášť. Nádrž môže byť železobetónová alebo oceľová. V niektorých prípadoch sa používajú menšie celokovové vodojemy. Ich nosná konštrukcia je výrazne subtílna a preto sa stabilita zabezpečuje kotviacimi oceľovými lanami.
Na kontrolu prevádzky a ľahkú údržbu tejto inžinierskej stavby je nevyhnutné vytvoriť manipulačnú komoru. Pri podzemných vodojemoch sa pre kontrolu a tiež z dôvodu možného úniku vody navrhuje pod základovou škárou odvodňovací systém. Priestor nádrže musí byť nad hladinou vody dobre prevetrávaný.
Funkcie.
Akumulačná funkcia – vodojem v zmysle zásobníka vody zabezpečuje plynulú dodávku vody v prípade jej nerovnomerného odberu počas dňa. Objem vodojemu sa dimenzuje pre konkrétne potreby.
Tlaková funkcia – vodojem zabezpečuje vo všetkých miestach vodovodnej siete požadovaný minimálny hydrodynamický pretlak (0,15 – 0,2 MPa). Výška tlaku je obmedzená na 0,6 MPa, výnimočne 0,8 MPa. Vodou zásobovanú oblasť s veľkými výškovými rozdielmi je nutné rozdeliť na jednotlivé tlakové pásma ktoré majú samostatné vodojemy. V niektorých prípadoch sa na udržanie správnych tlakových pomerov musia okrem vodojemov použiť aj tlakové stanice s vysokotlakovými čerpadlami. Tlakové pomery v rozvodnej sieti sú závislé od spôsobu dopravy vody, nerovnomernosti odberu počas dňa a situovaním vodojemu.
Požiarna a rezervná funkcia – vodojem zabezpečuje určený objem požiarnej vody a taktiež slúži ako zásoba v prípade poruchy.
Vodojemy nemusia nevyhnutne plniť všetky tri funkcie. Ak vodojem plní iba funkciu tlakovú, použije sa tlaková stanica.
Architektonický výraz.
Vodojemy vežového typu (pozri vodárenská veža) sú dominantnými prvkami v krajine dotvárajúce jej celkový ráz. Z toho dôvodu je snaha aj o ich zaujímavé architektonické stvárnenie. Niektoré vodojemy sa vďaka svojej tvarovej originalite alebo výnimočnému konštrukčnému riešeniu stali charakteristickými stavbami svojho mesta. Na Slovensku patrí medzi najvýznamnejšie vodojemy vodojem v Trnave, ktorého autorom je významný slovenský architekt Emil Belluš.
Elfriede Jelineková

Elfriede Jelineková (* 20. október 1946) je rakúska spisovateľka, ktorá žije vo Viedni a Mníchove. V roku 2004 získala Nobelovu cenu za literatúru za „hudobný vplyv hlasov a protihlasov v románoch a drámach, pomocou ktorého jedinečným spôsobom odkrýva absurditu a nutkavú silu sociálnych klišé“.
Doris Lessingová

Doris Lessingová (* 22. október 1919, Kermánšáh, Irán – † 17. november 2013, Londýn, Spojené kráľovstvo ) bola britská spisovateľka, známa hlavne svojimi románmi "The Grass is Singing" a "Golden Notebook". Kritici ju prirovnávajú k Virginii Woolfovej a obe označujú za veľké dámy anglickej literatúry 20. storočia.
V roku 2007 sa stala najstaršou laureátkou Nobelovej ceny za literatúru za "epiku ženskej skúsenosti, ktorá sa skepticizmom, zápalom a vizionárskou silou podrobuje skúmaniu rozdelený svet" (citácia zo zdôvodnenia Švédskej akadémie).
Gaussova krivka

Gaußova alebo Gaussova krivka veľmi úzko súvisí s pojmom normálne (alebo Gaussovo) rozdelenie pravdepodobnosti. Charakterizuje rozloženie výsledkov meraní vzhľadom na referenčnú hodnotu.Je funkciou len dvoch premenných: priemeru a štandardnej odchýlky.
Vzťah opisujúci Gaussovu krivku.
formula_1
Využitie.
Vo všetkých vedných disciplínach s podporou matematiky dokážeme pomocou Gaussových predpokladov filtrovať alebo analyzovať výsledky meraní a výskumov.
Ukazuje sa, že pri dodržaní vyššie uvedených predpokladov každý náhodný dej vykazuje svoje správanie podľa Gaussovho rozdelenia.
Príklady:
Ruský chanát

Ruský chanát () je hypotetické štátne zriadenie, na čele ktorého stáli Rusi. Niektorých západných a arabských historických zdrojoch mal vládca Ruského chanátu titul chán (po rusky: "каган", "хакан").
Územie.
Existuje niekoľko variantov, kde sa nachádzalo územie Ruského chanátu:
Dejiny.
Ruský chanát vznikol pravdepodobne v 9. storočí a bol priamym predchodcom Staroruského štátu. Názov chanátu sa od tohto obdobia stal základným historickým termínom, ktorý vznikol v dejinách Ruska v druhej polovici 9. storočia.
Ucelený pohľad na dejiny Ruského chanátu však neexistuje, a to z dvoch dôvodov:
Verzie prvých písomných zmienok o Ruskom chanáte.
Najskoršia písomná zmienka o tomto chanáte pochádza z roku 839, keď podľa staroruských letopisov ešte neexistoval Staroruský štát.
9. storočie.
V oficiálnej franskej kronike je záznam textu s názvom Rozprávanie o byzantskom poslovi. Text hovorí o tom, ako 18. mája 839 prišiel posol na dvor Ľudovíta I. Pobožného s požiadavkou, aby uznal existenciu Ruského chátu .
V odpovedi na posolstvo byzantského imperátora Basilea I. Ľudovít II. vedie spor o tituloch zahraničných vládcov a tvrdí, že Frankovia – na rozdiel od Byzantíncov – nazývali chanátom iba štát Avarov, a nie Chazarov alebo Normanov .
O čom sa pojednávalo v stratenom liste Basileiosa I. nie je známe. Normani (doslovný preklad tzv. "severní ľudia") sa v tomto prípade stotožnili s Rusmi na základe antologických a latinských prameňov z toho obdobia.
10. storočie.
V súhrnom diele Anonymné zemepisné zápisky z 9. storočia sa nachádza najstaršia možná zmienka o východnej Európe z arabského sveta. Na jeho stránkach sa Ibn Ruste a Chudul Al-Alam v zhodujú v názore, že Rusi sa od Slovanov líšia tým, že bývajú na ostrovoch a ich panovník má titul chán.
11. storočie – 12. storočie (Kyjevská Rus).
Metropolita Kyjevskej Rusi patriarcha Ilarion vo svojich traktátoch (Slovo o zákone a milosti a Vyznanie viery) nazýva chánom Vladimíra I. ako "Veľký chán našej zeme" a jeho syna Jaroslava I. Múdreho zase "Blahoverný chán Jaroslav".
Slovo o zákone a milosti

Slovo o zákone a milosti () je jedna z najstarších písomných pamiatok staroruskej literatúry. Napísal ju kyjevský metropolita Ilarion v polovici 11. storočia (1037 - 1050).
Má nie len duchovný, ale aj politický obsah. Píše sa o tom, aké postavenie má Rus v procese šírenia kresťanstva.
Budova Sony (New York)

Budova Sony (predtým "Budova AT&amp;T") je 197 metrov vysoký vežový mrakodrap na 550 Madison Avenue, 56th Street, New York, USA od architektov Johna Henry Burgreeho a Philipa Cortelyou Johnsona, realizovaná v rokoch 1979-1984.
O stavbe.
Táto budova je jedným z najkontroverznejších diel P. Johnsona a svojím otvorením spôsobila ohromný rozruch. Bol to prvý nekompromisne komerčný, postmoderný, administratívny vežový dom. Budova AT &amp; T je súborom kancelárií navŕšených vysoko nad sebou. Jej vstup pripomína obrovské benátske okno a vstupná hala s výťahmi je vyzdobená sochou pozláteného, nahého mládenca s názvom „Genius elektriny“. Steny domu sú obložené ružovou žulou a vďaka pravidelnému rytmu okien ľahko zapadá do svojho okolia. Mrakodrap dodržuje prísnu symetriu v exteriéri. Neprehľiadnutelné sú mohutné pilastre v základoch budovy a prelomenie mohutným trojuholníkovým frontónom na streche. 
Kritika túto budovu označuje za “Chippendale top“ (štýl pomenovaný podľa návrhára rokokového nábytku Thomasa Chippendala z 18. storočia). Vytýkané je ešte zakomponovanie romantických prvkov do moderného mrakodrapu. Takisto sa v návrhu miešajú rôzne štýly neoklasicizmu a modernizmu. No aj napriek tomu je mrakodrap považovaný za prvú zrealizovanú postmodernú stavbu, ktorá patrí medzi majstrovské diela tohto stavebného slohu.
Incident Laconia

Incident Laconia bola udalosť, ktorá sa uskutočnila v polovici septembra 1942 počas druhej svetovej vojny, po tom ako pred západným africkým pobrežím v Atlantickom oceáne medzi ostrovom Ascension a Libériou, nemecká ponorka U-156, vedená korvetným kapitánom W. Hartensteinom 12. septembra 1942 torpédovala pasažiersku loď RMS Laconia, ktorá prevážala asi 80 civilistov, 268 britských vojakov a okolo 1800 talianskych vojnových zajatcov, ktorých strážilo 160 poľských vojakov. 
Priebeh incidentu.
Pri torpédovom útoku nemeckej ponorky U-156 na anglickú loď RMS Laconia bolo výbuchom usmrtených asi 450 talianskych zajatcov a zničená časť záchranných člnov. Po tom ako posádka ponorky pri obhliadke potápajúcej sa lode začula na hladine talianske hlasy, rozhodla sa talianskym stroskotancom pomôcť, pretože Nemecko a Taliansko boli v tom čase spojencami. Nemecká ponorka okamžite zvolala záchrannú operáciu, do ktorej sa zapojili aj ďalšie nemecké ponorky. Ponorky so zachránenými stroskotancami smerujúce po dokončení záchranných akcií k dohovorenému miestu stretnutia s francúzskymi loďami, ktoré mali prevziať stroskotancov, boli napadnuté spojeneckým bombardérom B-24 Liberator. Lietadlo na ponorku zaútočilo aj napriek tomu, že na hornej palube U-156 sa dalo jednoznačne rozpoznať okolo 180 stroskotancov, na ponorke mali vyvesené zástavy s červeným krížom (ale takýto symbol nebol zaužívaný ani rešpektovaný) a ponorky za sebou ťahali niekoľko záchranných člnov. Ponorka bola nakoniec nútená sa pred útokom skryť a potopiť sa pod vodu, čím bolo niekoľko stoviek stroskotancov na hornej palube odsúdených na istú smrť.
Rozkaz Laconia.
Incident vplýval na vojnové nemecké námorníctvo ("Kriegsmarine"). Admirál a vtedajší veliteľ nemeckého vojnového námorníctva Karl Dönitz, ktorý bol po vojne na Norimberskom procese odsúdený na 10 rokov za zločiny proti mieru, za porušovanie ľudských práv, plánovanie a vedenie agresívnej vojny, vojnových zločinov a zločinov proti ľudskosti (ale v bode Rozkaz Laconia oslobodený) takzvaným "Rozkazom Laconia (Laconia-Befehl)" výslovne posádkam ponoriek zakázal poskytovať pomoc civilným stroskotacom. V rozkaze admirál Dönitz uviedol, že všetci si musia uvedomiť, že cieľom nie je len potopenie lode, ale i zničenie ich posádok. Vyzval k tvrdosti a nemilosrdnosti. V praxi tento rozkaz (s malými výnimkami) kapitáni príliš nerešpektovali. Vychádzali z dlhodobej námorníckej tradície, ktorá zaväzovala poskytovať pomoc stroskotancom.
Terminál TWA

Terminál TWA (angl. "TWA Flight Center") je terminál od architekta Eera Saarinena, pôvodne jeden z voľne stojacich terminálov (terminál 5) na letisku Idlewild (dnes Letisko Johna F.Kennedyho) v New Yorku určený pre spoločnosť TWA. Terminál bol dokončený v roku 1962, ma futuristický dizajn, ktorý sa značne odlišuje od ostatných letiskových terminálov. Betónové škrupiny vytvárajú obraz vtáka, ktorý sa skláňa nad zemou.
Dejiny.
Po úspešnom projekte výskumného strediska pre spoločnosť General Motors oslovila architekta Eera Saarinena aj spoločnosť Trans World Airlines. Požiadavka bola vytvoriť budovu terminálu na úzkom pozemku medzi cestou a plochou letiska, ktorá by charakterizovala dynamicky sa rozvíjajúci letecký priemysel. Po samotnom návrhu sa v roku 1956 začalo stavať. Stavba bola dokončená v roku 1962, rok po smrti Eera Saarinena. Saarinen sa zúčastnil aj návrhu Dullesovho medzinárodného letiska v Dallase.
Charakteristika.
Budova pozostáva z dvoch častí, oblúkovej jednopodlažnej časti a priestoru odbavovacej haly. V jednopodlažnej časti sa nachádzajú prevádzkové priestory letiska, triedenie batožiny a priestory pre zamestnancov. Odbavovacia hala slúži predovšetkým pohybu pasažierov, svojimi zasklenými stenami poskytuje dobrý výhľad na letiskovú plochu. Brány k lietadlám boli umiestnené blízko k príjazdovej ceste a preto bolo obťažné navrhnúť bezpečnostné a odbavovacie miesta. Budova bola prvý terminál s uzatvoreným okruhom televízie, karuselovým pásom pre batožinu a elektronickou tabuľou s rozpisom letov. Všetky prvky interiéru, vrátane hodín, informačných tabúľ a pultov sú v jednotnom dizajne, aby tak vytvárali dynamický dojem z celej stavby.
Konštrukcia.
Nad nízkou oblúkovitou budovou obrátenou k rampe sa dvíha smelá strecha priestoru pre pasažierov. Je zostavená zo štyroch výstredne vyrezaných valcových železobetónových škrupín. Škrupiny stoja na dvoch pätách a dotýkajú sa špičkami nad stredom haly. Päty tvoria podpery v tvare písmena Y, a každé rameno nesie iný segment škrupiny. Úzke svetlíky v miestach spojov zdôrazňujú samostatnosť segmentov. Zosilené okrajové časti škrupín, reprodukujúcich priebeh síl v železobetóne, podoporujú organický charakter stavby. Obraz vtáka tak, ako ho naznačujú rozpäté krídla, je potvrdený aj vyčnievajúcim zobákom strechy nad hlavným vstupom do budovy. Vnútorné usporiadanie sa vyznačuje výraznými krivkami, ktoré až do detailu rozvíjajú dramatičnosť strechy.
Budúcnosť terminálu.
V roku 1994 bol terminál vyhlásený za pamiatku. O 7 rokov neskôr, v roku 2001 bol terminál zatvorený, pretože nestíhal pokrývať požiadavky leteckých spoločností na prevádzku. V roku 2005 expandujúca spoločnosť JetBlue sky okupujúca terminál 6 začala s výstavbou nového terminálu spĺňajúceho požiadavky na prevádzku, ktorý používa starý terminál, ako vstupný bod. Saarinenov TWA terminál sa tak dostal do pozície medzi cestu a železničnú trať a tak stratil svoju pôvodnú funkciu. Stal sa prázdnou schránkou, pre ktorú bolo ťažké nájsť funkciu. Novou funkčnou náplňou je reštaurácia a konferenčné centrum.
Prieduška

Priedušky alebo bronchy (j.č. bronchus; lat. "bronchus") sú priamym pokračovaním priedušnice, ktorá sa rozvetvuje na dve priedušky vo výške 3.-4. hrudníkového stavca. Vstupujú do pľúc, kde sa ďalej rozvetvujú na priedušničky. Priedušky sú stavbou a funkciou totožné s priedušnicou, teda sú vystužené chrupavkou a vnútro je vystlané riasinkovým epitelom. Priedušničky sú bez chrupavky, ich stenu tvorí hladká svaloviny, schopná kontrakcie. Ich funkciou je prečistiť vzduch a priviesť ho do pľúc.
Tajomstvo neviditeľna

Tajomstvo neviditeľna (, 1910) je román Julesa Verna. Na jeho motívy vznikol slovenský film pod názvom Tajomstvo alchymistu Storitza.
Obsah.
V tejto knihe sa francúzsky inžinier Henri Vidal vydá za svojím bratom, maliarom Marcom Vidalom do Dolného Uhorska. Chce sa totiž oženiť s Myrou Roderičovou, dcérou slávneho Ragzského doktora. Celú situáciu skomplikuje istý Prus - Wilhelm Storitz, syn slávneho Nemeckého chemika Otta Storitza. Uchádzal sa o ruku Myry ešte skôr než Marc, no doktor Roderič ho kategoricky odmietol. Odvtedy sa chce pomstiť rodine vynálezom, ktorý mu zanechal otec.Do strachu tak uvedie nielen rodinu Roderičovcov, ale aj celý Ragz. Pri prvom útoku v katedrále (pri podpise manželstva) vytrhol Myre pero z ruky a pri druhom útoku znemožnil aby duchovný nasadil prstene novomanželom, tak, že strkal do duchovného. A po druhom útoku Myra stratila vedomie a zbláznila sa...
Sklenený dom (Stupava)

Sklenený dom je hovorové pomenovanie domu v Stupave. Ide o trojposchodový dvojgeneračný rodinný dom určený šesťčlennej rodine s dvoma nezávislými bytovými jednotkami. Situovaný je na svažitom pozemku, ktorý má klasickú pozdĺžnu orientáciu jednou stranou otvorenú na verejnú komunikáciu. Skelet tvorí šesť dvojíc oceľových stĺpov, ktoré sú upevnené v železobetónovej vani zapustenej do svahu - stropy podlaží sú rovnako železobetónové. Dom je obalený dvoma vrstvami sklenených priemyslových tvárnic "Reglit" tak, aby vzduchová medzera medzi nimi vytvárala dostatočný tepelný odpor v zime a ohrievala aj interiér. V lete sú zasa účinné otvorené dolné aj horné klapky - prúdiaci vzduch v plášti ochladzuje vnútornú vrstvu použitých tvárnic. Samotné klapky sú riadené tepelnými snímačmi a tak sa reguluje tepelná pohoda v interiéri plynule podľa zmien vonkajšej teploty. Skleníkovému efektu sa táto priesvitná hmota bráni vďaka špeciálnej vrstve nanesenej na interiérovom skle.
Dom je hranolovej formy, zapustený do svahu. Juhozápadnú fasádu tvoria sklenené priemyslové tvárnice a celosklenené plochy. Z východnej strany je ku skeletu priložený železobetónový tubus obsahujúci schodisko. Medzi chodníkom a vstupom do horného bytu prechádza do rampy. Čelo domu otočené do záhrady tvoria na každom poschodí dvojdielne posuvné dvere z číreho skla v hliníkovom ráme. Celkový výraz stavby dotvára horizontálne členenie kovovou rímsou, arkierom, v prízemí posuvným otvorom a terasou, vertikálnymi prvkami sú kovové ohraničenie štrbín okien a dverí, schodisko v tubuse a rampa.
Prvé podlažie je charakteristické pohľadovým betónom a sklenenou stenou oddeľujúcou kuchynský kút. V druhom podlaží dominuje drevo. Posuvné steny z tohoto materiálu členia priestor na líniu chodby a kolmo na ňu umiestnené bunky s rôznymi funkciami. Tretie podlažie tvorí byt s terasou rozprestierajúci sa okolo hygienicko-obslužného jadra. Ťažiskovým materiálom je tu kombinácia obalu a druhého podlažia. Kuchyne v oboch bytoch sú tvorené jednoduchou líniou antikorových skriniek. Steny kúpeľne tvorí holý betón, vaňa je umiestnená v priestore. Samotný nábytok je buď pevne vstavaný, alebo úplne variabilný - na kolieskach. V interiéri sa zámerne priznávajú drôty, rúrky, potrubia a odvrátené strany liniek.
Transparentný plášť zaisťoval mimoriadne presvetlenie interiéru a posuvné steny zaručovali variabilnosť v počte a veľkosti miestností. Architekti sa namiesto dekorovania priečelí spoľahli na to, že sa na modrozelenom matnom skle bude náznakovo premietať to, čo sa deje vonku, či vo vnútri. Investori ich po dvoch rokoch zamurovali. Svojou koncepciou však umožňuje aby užívateľ sám hľadal spôsoby jeho obývania.
Stavba je považovaná za kontroverznú, napriek tomu ju mnohí považujú za nadčasovú. Tento typ architektúry tiež vykračuje z obmedzení dokonalých minimalistických kubusov a dosahuje hranice súčasných technických i estetických možností. Táto realizácia posunula vnímanie slovenskej architektúry rodinných domov až na medzinárodnú úroveň.
Priedušnička

Priedušničky alebo bronchioly (j.č. bronchiolus; lat. "bronchiolus") sú najtenšie (asi 1 mm hrubé) dýchacie cesty, ktoré sa v pľúcach mnohonásobne vetvia. Celá sieť priedušničiek tvorí "bronchiálny strom". Nie sú vystužené chrupavkou. Zakončené sú pľúcnymi mechúrikmi (alveoly), v ktorých prebieha vlastná výmena dýchacích plynov.
Lockheed Martin

Lockheed Martin Corporation je jedna z vedúcich medzinárodných spoločností s pokročilou technológiou a tiež výrobca lietadiel. Vznikla v roku 1995 zlúčením spoločností Lockheed Corporation a Martin Marietta. Jej sídlo je v meste Bethesda v Marylande a po celom svete zamestnáva približne 140 000 ľudí. 
Podľa príjmov z roku 2006 je Lockheed Martin najväčším vojenským dodávateľom na svete. Medzi produkty spoločnosti Lockheed patrí napr. riadené strely "Trident", lietadlá F-16, Hercules a F-22 Raptor, za ktorý v roku 2006 získali cenu Collier Trophy. Pod firmou Martin Marietta sa vyrábajú rakety Titan, v minulosti napr. tiež Space Shuttle External Tank. 8. februára 2022 NASA oznámila, že vybrala spoločnosť Lockheed Martin na to, aby postavila raketu, ktorá dopraví na Zem prvé vzorky z Marsu.
Fanúšik

Fanúšik (staršie fanúšek, nesprávne [bohemizmus] "fanda"; v ženskom rode: fanúšička, nesprávne [bohemizmus] "fanynka") je nadšený prívrženec určitej známej osoby alebo skupiny ľudí, napríklad športového tímu, hudobnej skupiny, alebo celého odboru ľudskej činnosti, výrobku podniku (napríklad piva, značky auta, softvéru a pod.), módneho trendu, trendu životného štýlu, televíznej relácie či filmu. Je to človek, ktorý tento predmet svojho nadšenia podporuje a dúfa v jeho úspechy a rozvoj.
Etymológia.
Slovo "fanúšik" malo pôvodne tvar "fanúšek" a pochádza z českého slova "fanoušek". České slovo fanoušek môže mať jeden z nasledujúcich pôvodov:
Tvar "fanda" je česká expresívna obmena českého slova fanoušek, ktorá asi vznika vplyvom českého mena Fanda, čo je česká domácka podoba mena František.
Charakteristika.
Pôvod v slove fanatik nie je náhodný. V niektorých individuálnych prípadoch môže fanúšikovské hnutie prepuknúť do posadnutosti až zaslepenosti svojou náklonnosťou. Ich správanie sa stáva extrémnym až nenormálnym. Zbožňujú svoje idoly, subjekty, stávajú sa pre nich kultom sú im neustále v pätách, dokážu preň obetovať úplne všetko a pri jeho podpore sa chovajú skutočne až fanaticky.
Fanúšikovia si vytvárajú svoje fanúšikovské základne, ako sú fankluby, dodržujúce určené pravidlá, vydávajú časopisy, na internete majú svoje stránky, diskusné skupiny spájajú sa a stretávajú pri spoločných aktivitách.
Medzi extrémne prejavy fanúšikovských hnutí patria zápasy medzi skupinami tzv. chuligánov pred, počas, alebo aj po zápasoch súperiacich družstiev v niektorých kolektívnych športov, najčastejšie futbalu.
Wondžu

Wondžu (kórejsky 원주) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severovýchodnej časti územia, v provincii Kangwon-do (강원도). Na území s rozlohou 867 km² tu žije približne 275 000 obyvateľov (údaj z roku 2001).