burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Referendum o nezávislosti Škótska

Referendum o nezávislosti Škótska sa konalo 18. septembra 2014. Malo len jednu otázku a to: „Malo by Škótsko byť nezávislý štát?“ Výsledkom malo byť buď zotrvanie Škótska v Spojenom kráľovstve, alebo jeho osamostatnenie sa. Na schválenie referenda mala stačiť jednoduchá väčšina hlasov. Referenda sa zúčastnilo 84,6 % obyvateľov, z ktorých sa 55,3 % vyslovilo za zotrvanie Škótska v Spojenom kráľovstve.
Zásadnými otázkami, ktoré s referendom súvisia, je ekonomická životaschopnosť Škótska (a s ňou súvisiaca otázka meny nezávislého Škótska), obrana, vzťahy so zvyškom Spojeného kráľovstva či členstvo v medzinárodných organizáciách, predovšetkým v EÚ a NATO.
História.
Referendu predchádzali rokovania medzi vládou Škótska a vládou Spojeného kráľovstva, ktoré vyústili do tzv. Edinburskej dohody podpísanej v roku 2012 v Edinburghu, garantujúcej zákonnosť a uznanie výsledku referenda a zároveň stanovujúcej niektoré jeho základné parametre.
Zákon o referende bol 21. marca 2013 predložený Škótskemu parlamentu, ktorý ho schválil 14. novembra 2013 a kráľovná Alžbeta II. ho podpísala 17. decembra 2013.
Negatívne ohlasy.
Proti odtrhnutiu Škótska sa ozvalo viacero kritických hlasov. Už v januári 2014 britská vláda upozornila, že Škótsko v prípade osamostatnenia nebude súčasťou EÚ. Škótsko by tak čakali zložité a dlhé rokovania ohľadne opätovného vstupu. Minister zahraničných vecí William Hague tvrdí, že by po pozitívnom výsledku referenda nastal "stav neistoty". Zároveň odštartoval sériu analýz, ktorými chce presvedčiť obyvateľov Škótska, aby nehlasovali za nezávislosť. Hlasovanie za nezávislosť môže mať ešte ďalšie negatívne dopady, ktoré sú zatiaľ predmetom dohadov. Opozícia nedávno vyhlásila, že v prípade ich vlády existuje možnosť zavedenia pasových kontrol na hraniciach medzi Britániou a Škótskom. Vyjadril sa tak vodca britskej Labouristickej strany Ed Miliband a jeho vyjadrenia podporila aj ministerka vnútra za Konzervatívnu stranu Theresa Mayová. Naopak, presadzovatelia nezávislosti tvrdia, že aj po osamostatnení chcú ostať súčasťou NATO a Európskej únie. Premiér Alex Salmond sa vyjadril, že samostatné Škótsko bude jednou z najbohatších krajín sveta. Výsledky referenda budú podľa prognóz veľmi tesné a očakáva sa rekordná účasť, do volieb sa prihlásilo až 97% populácie Škótska. Po prvýkrát po 307 rokoch by sa krajiny rozdelili.
Výsledky.
Po sčítaní 31 z 32 volebných obvodov hlasovalo za nezávislosť Škótska 1 539 920 ľudí (44,58 %), kým proti nezávislosti 1 914 187 voličov (55,42 %); predbežná volebná účasť dosiahla 84,48 %.
Enter

Enter môže byť:
Elefénor

Elefénor (iné názvy: Elefénór, Elefenor; "Elefénor"/iný prepis "Elefénór/Elefenor", ) je v gréckej mytológii syn Chalkódóna a Melanippy, (podľa iných verzií Imanerety, alebo Alkyóny) bol kráľ Euboie.
Keď hrdina Hérakles vyslobodil z podsvetia aténskeho kráľa Thésea, krásnu Helenu, ktorú Théseus uniesol, medzitým oslobodili jej bratia Kastor a Polydeukes a za trest mu zbúrali aténske hradby a vládu nad mestom odovzdali jeho nepriateľovi Menestheovi. Théseus sa tak už nemohol vrátiť do Atén a stal vyhnancom. Začal preto hľadať svojich synov Démofóna a Akamanta a dúfal, že ich nájde na ostrove Eubója, kde mu patrilo nejaké územie. Na ostrove ho prijal eubójsky kráľ Elefénor, ale jeden z najslávnejších gréckych hrdinov Théseus po príchode na Eubóju onedlho neslávne zomrel, keď skyrský kráľ Lykomédes vystúpil s nárokom na jeho pozemok a po pozvaní ho počas prechádzky v nestráženej chvíli zhodil z vysokej skaly do mora.
Krásna Helena mala neskôr mnoho pytačov a medzi nimi nechýbal aj eubójsky kráľ Elefénor, jej sa však najviac zapáčil spartský kráľ Menelaos a vydala sa za neho. Opätovný únos Heleny, tentoraz trójskym princom Paridom vyvolal trójsku vojnu a k brehom Tróje priplávala až stotisícová armáda Achájcov na 1186 lodiach. Elefénor priviedol s Eubóje vojsko na štyridsiatich lodiach.(podľa Hygina 30 lodí ) Elefenór podobne ako mnoho iných achájskych kráľov túto vojnu neprežil. V štvrtom speve Homérovej Iliady sa dočítame, že keď Antilochos kovovým hrotom svojho oštepu zabil Trójana Echepóla, Elefénor sa jeho mŕtve telo snažil odtiahnúť do ústrania, aby sa zmocnil zbroje. Spozoroval ho však pritom trójsky bojovník Agénor a Elefénor sa po chvíli sám stal obeťou tejto krvavej vojny.
Ernest Habsburský

Ernest Habsburský môže byť:
Erinome

Erinome môže byť:
Evanjelický kostol

Evanjelický kostol môže byť:
Exekútor

Exekútor môže byť:
Fartis

Fartis () je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.
Fartis bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa, o ktoré sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Fartide za manžela vybrali Eurydama, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.
Ferdinand III.

Ferdinand III. môže byť:
Ferdinand IV.

Ferdinand IV. môže byť:
Feldkirchen

Feldkirchen môže byť:
Farbauti

Farbauti môže byť:
Madisonské mosty

Madisonské mosty () je americká romantická filmová dráma režiséra Clinta Eastwooda z roku 1995. Hlavné úlohy stvárnili Clint Eastwood a Meryl Streep, vo významných vedľajších úlohách sa objavili Annie Corley, Victor Slezak a Kyle Eastwood. 
Ide o komorne ladený milostný príbeh síce veľmi krátkeho, zato veľmi intenzívneho citového vzplanutia dvoch ľudí v strednom veku. Film bol natočený podľa rovnomennej knihy Wallera Roberta Jamesa. Bol nominovaný na dva Zlaté glóbusy, na 68. ročníku Americkej akadémie filmových umení a vied bola Meryl Streep nominovaná na Oscara v kategórii herečka v hlavnej úlohe.
Dej.
Dej snímky je rozprávaný akoby retrospektívne podľa zápiskov a denníkov práve zosnulej farmárky Frencescy Johnsonovej, ktoré si čítajú jej dve dospelé deti. Tie sa až po jej smrti dozvedajú, že matka si želá netradičný pohreb spálením a svoj popol chce nechať rozptýliť pri Rosemansom moste, v mieste, kde sa pred mnohými rokmi stretla so svojím milencom, fotografom Robertom Kincaidom, o ktorom nemal nikto z rodiny doteraz ani tušenie.
Stalo sa to v čase, keď jej manžel s oboma dospievajúcimi deťmi odcestoval na 6 dní na vzdialený veľtrh s výstavným býkom a Francesca zostala doma sama. V ten istý deň sa na farme znenazdajky objavil neznámy muž stredného veku. Bol to fotograf, ktorý prišiel do Iowy, aby vyfotografoval dva tunajšie staré drevené mosty, ktoré sú významnou stavebnou pamiatkou. Francesca mu ukáže cestu a začne sa s Robertom rozprávať. Obaja sú si sympatickí, znovu sa zídu pri moste a potom Francesca pozve Roberta k sebe domov na opustenú farmu. U oboch prerastú počiatočné vzájomné sympatie do citového vzplanutia a veľkej lásky, ktorá však môže fakticky trvať len 4 dni, do doby, než sa rodina vráti z veľtrhu domov. Francesca musí vyriešiť veľkú dilemu, či môže opustiť bez vysvetlenia rodinu, manžela aj farmu a odísť s milovaným mužom preč do sveta. Film sa končí nešťastným rozchodom oboch milencov, Francesca s veľkým sebazaprením zostáva s rodinou a s manželom.
Pygmejovia

Pygmejovia alebo Pygmeji (ak sa myslia len ako antropologické označenie podtypu človeka, tak sa píšu s malým začiatočným p; jednotné číslo Pygmej/pygmej, ženský rod Pygmejka/pygmejka) môžu byť:
Klement III. (pápež)

Klement III. (rodným menom "Paolo Scolari", * asi 1130, Rím, Taliansko – † 20. marec 1191) bol 174. pápež rímskokatolíckej cirkvi. Pápežský úrad zastával od 19. decembra 1187 do svojej smrti.
Životopis.
Narodil sa v Ríme as v roku 1130. Pápež Alexander III. (1159 - 1181) ho postupne menoval arcikňazom patriarchálnej baziliky Panny Márie Snežnej v Ríme (1166), diakonom v Sergio e Bacco (1179) a nakoniec kardinálom a biskupom v Palestrine, neďaleko Ríma (1180). Medzi 15. októbrom 1179 a 11. decembrom 1187 schvaľoval pápežské buly.
Krátko po svojom nástupe na pápežský stolec úspešne zmiernil konflikt medzi pápežom a rímskym obyvateľstvom, ktorý trval už pol storočia. 31. mája 1188 uzavrel s Rimanmi zmluvu, ktorá im zabezpečovala právo vyberať svojich úradníkov, zatiaľ čo v rukách pápeža zostala nominácia na guvernéra mesta.
Klement III. tiež podnietil anglického Henricha II. a francúzskeho kráľa Filipa II. Augusta k tretej križiackej výprave. Zaviedol tiež niekoľko malých reforiem cirkevných záležitostí. V apríli 1189 dojednal mier s cisárom Fridrichom I. Barbarossom. Vyriešil taktiež spory so škótskym kráľom Viliamom I. ohľadom výberu arcibiskupa v St Andrews a 13. marca 1188 zbavil škótsku cirkev podriadenosti biskupovi z Yorku, čím sa stala nezávislou od Ríma.
Napriek svojej zmierlivej politike nahneval cisára Henricha VI. pridelením Sicílie Tankredovi (1189 – 1194). Kríza vyvrcholila v čase pápežovej smrti, pravdepodobne v druhej polovici marca 1191.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1994

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1994 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 1994, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 6.11. novembra 1993 formou jediného turnaja v austrálskom Sydney a zúčastnilo sa jej 5 družstiev. Tie súťažili o 2 postupové miesta na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Taliansku. Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS boli 3 družstvá: , a . 
Už predtým si účasť na MS z kontinentálneho šampionátu 1993 zabezpečila . 
Výsledky.
 Sydney 
&lt;br&gt;
Železničná stanica Prievidza

Železničná stanica Prievidza je železničná stanica v Prievidzi. Nachádza sa na západnom okraji Starého Mesta a teda centra hornonitrianskej metropoly a prístupná je po ulici T. Vansovej. 
Tvorí dôležitý regionálny dopravný uzol, ktorý je križovatkou tratí z Ponitria, Turca a lokálnej trate z Nitrianskeho Pravna (pravidelná osobná doprava na trati Prievidza - Nitrianske Pravno od 7.decembra 2012 zastavená). 
Pre nákladnú dopravu od Novák a Handlovej slúži Chrenovecká spojka, ktorá južnou časťou mesta obchádza jeho centrum i železničnú stanicu. Stanica preto slúži najmä pre osobnú dopravu a nákladné vlaky končiace v Prievidzi, resp. pokračujúce po trati do Nitrianskeho Pravna .
Pygmejovia (stredná Afrika)

Pygmejovia alebo Pygmeji (ak sa myslia len ako antropologické označenie podtypu človeka, tak sa píšu s malým začiatočným p; jednotné číslo Pygmej/pygmej, ženský rod Pygmejka/pygmejka) môžu byť:
Kmene o čosi vyššie než najmenší Pygmejovia sa niekedy klasifikujú ako africkí Pygmoidi (buď na rozdiel od alebo ako podskupina Pygmejov). Patria sem predovšetkým vyššie spomínané roztrúsené kmene južne od Bambutov a Pygmejov a v závislosti od autora aj (najmä juhovýchodná) časť západných Pygmejov a/alebo spomínané isté kmene v juhozápadnej Etiópii a/alebo spomínané isté kmene v južnom Sudáne.
Dejiny.
Stredoafrickí Pygmejovia pôvodne asi tvorili jednu veľkú skupinu obyvateľstva od ústia Konga až po pramene Nílu. Bantuovia, ktorí sú vyšší, ich však časom prinútili ustúpiť do oblastí tropického pralesa, kde sa rozpadli na izolované kmene. Prvé informácie o Pygmejoch sú zo starovekého Egypta z 3. tisícročia pred Kr. Pygmejov spomína aj Homér a iní starogrécki autori. Pre súčasný svet boli znovu objavení až v 19. storočí.
Charakteristika.
Priemerná výška dosahuje u Bambutov 137 cm u žien a 145 cm u mužov; u západných Pygmejov 144 cm u žien a 154 cm u mužov. Telo je veľmi ochlpené. Dolné končatiny sú relatívne krátke a trup je relatívne dlhý. Bruchá sú vypuklé. Hlava je relatívne veľká so sklonom k bradykranii. Nos je široký s nízkym sedlom, čelo vypuklé, tvár je nízka. Ako u ostatných černochov, aj u Pygmejov je prognácia čeľustí slabšia. Ústa sú široké, pery sú však úzke. Farbou kože spadajú do čiernej rasy, hoci je ich koža relatívne svetlejšia (hnedožltá). Oči a vlasy sú čierne, vlasy sú silno kučeravé. Uši sú europidné. Stredne široká lebka a telesná kostra vykazujú špecifické archaické znaky, vďaka ktorým možno Pygmejov jednoznačne považovať za samostatnú ľudskú skupinu. Túto špecifickosť potvrdzujú aj analýzy krvi.
Pygmejovia sú polokočovní lovci a zberači. Muži primárne lovia, a to pomocou lukov a šípov, ako aj pomocou sietí. Ženy a deti primárne zbierajú plody, ale aj chytajú drobné živočíchy (sieťami). Muži však niekedy tiež zbierajú plody. Keď je okolie tábora vyzbierané a vylovené, t.j. po obyčajne 7 týždňoch, sa presunú (v rámci istej obmedzenej oblasti) zas všetci do nového tábora. Bantuským kmeňom ponúkajú lovnú zver a lesné plody, za ktoré výmenou dostávajú železné hroty na šípy a kopije, banány a zeleninu.
Niektorí Pygmejovia nežijú nezávisle, ale tvoria súčasť susedných černošských spoločností ako najnižší stupeň spoločenskej hierarchie.
Žijú vo veľmi rovnostárskych zoskupeniach tvorených maximálne 30 osobami, dočasne mávajú aj vodcu. Tábor je tvorený úľovitými chatami. Väčšinou sú monogamní. Veria súčasne v Boha a súčasne v duchov a predkov (zrejme vždy v závislosti od viery ich susedov). Kultúrne sú Pygmejovia mimoriadne chudobní. Je to asi dôsledok ústupu do nepriaznivého prostredia tropického lesa.
Všetci Pygmejovia dnes hovoria jazykom svojich susedov, teda obyčajne bantuskými jazykmi. Uznávaná je hypotéza, ktorá hovorí, že pôvodne mali Pygmejovia svoj vlastný jazyk (tento sa nedochoval).
Gregor VIII. (pápež)

Gregor VIII. (rodným menom "Albert de Mora", * asi 1100, Benevento, Taliansko - † 17. december 1187, Pisa) bol 173. pápež. Pápežský úrad zastával od 25. októbra 1187 do svojej smrti.
Albert de Mora pochádzal z rodiny beneventskej šľachty a v mladosti vstúpil k premonštrátom v Laone. V roku 1172 sa ako pápežský legát zúčastnil koncilu v Avranches, ktorý zbavil viny anglického kráľa Henricha II. z vraždy arcibiskupa Tomáša Becketa (1118 - 1170).
Do úradu pápeža bol zvolený ako nástupca zosnulého pápeža Urbana III. Jeho prvým krokom po zvolení bolo vydanie buly "Audita tremendi", ktorou vyhlásil tretiu križiacku výpravu. Bola to reakcia na katastrofálnu bitku pri Hattínu, v ktorej bolo križiacke vojsko Jeruzalemského kráľovstvo zničené Saladínom, a pád Jeruzalema do rúk moslimov. Gregor VIII. sa však už križiackej výpravy nedožil, pretože zomrel ešte roku 1187. Jeho nástupcom sa stal Klement III.
Kopijivka (Tuľčynský rajón)

Kopijivka () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1297 obyvateľov.
Železničná stanica Štrba

Železničná stanica Štrba, staršie Železničná stanica Tatranská Štrba je hlavná železničná stanica v Štrbe. 
Nachádza sa v miestnej časti Tatranská Štrba a prístupná je po Železničnej ulici, odbočujúcej z cesty I/18. Tvorí dôležitý dopravný uzol pre návštevníkov Tatier, keďže tu začína ozubnicová trať na Štrbské Pleso. Stanica v Tatranskej Štrbe je tak jednou zo vstupných brán do Vysokých Tatier a predstavuje najvyššie položenú rýchlikovú stanicu na tratiach Železníc Slovenskej republiky ().
V roku 2016 boli zrealizované tieto opravy v hale ozubnicovej železnice: „"nátery (fasády, oceľových a drevených prvkov), výmena okien, dverí, strešnej krytiny a drobné stavebné úpravy"“. Tiež by mala prebehnúť komplexná rekonštrukcia pohyblivých schodov a trakčnej meniarne.
Polypeptid

Polypeptid je obvykle označením pre peptidový biopolymér zložený z viac ako 10 aminokyselinových zvyškov.
Medzi polypeptidy podľa tejto definície patria aj bielkoviny, ich reťazec však býva omnoho dlhší. Niekedy sa však termíny polypeptid a proteín v podstate zamieňajú. Niekedy sa polypeptid definuje napríklad ako polymér aminokyselín s dĺžkou menšou než 50 aminokyselín.
Juraj Kuric

 
Juraj Kuric (*13. apríl 1978) je slovenský hokejový útočník hrávajúci na pozícii centra. Je odchovancom klubu HK Spartak Dubnica nad Váhom.
Klubový hokej.
S hokejom začal v Dubnici nad Váhom v klube HK Spartak Dubnica, rovnako ako jeho starší brat Andrej. Z juniorského mužstva HK Spartak Dubnica nad Váhom prešiel pred sezónou 1997/98 k mužom HK ŠKP Žilina, ktorí v tom čase hrávali 1. hokejovú ligu SR. V tomto klube absolvoval základnú vojenskú službu. Z klubu HK ŠKP Žilina prestúpil do klubu ŠHK Danubia 96 Bratislava, hrajúceho tiež rovnakú súťaž. Potom sa vrátil naspäť do klubu HK Spartak Dubnica nad Váhom, kde hrával nasledujúce 4 ročníky. V tom štvrtom, ktorým bola sezóna 2002/03 získal s klubom striebro.
Pred sezónou 2003/04 podpísal zmluvu s extraligovým klubom HK Nitra, no odohral ešte za Dubnicu nad Váhom v 1.hokejovej lige SR 5 zápasov. Sezónu 2004/05 odohral v extralige za HK Dubnica nad Váhom. HK Dubnica po tejto sezóne predala extraligovú licenciu klubu MHC Martin a mužov na dve sezóny zrušila. Hráči si tak museli hľadať nové kluby. Následné dve sezóny odohral Juraj Kuric práve za MHC Martin. Záver druhej sezóny už dohral v klube HK 32 Liptovský Mikuláš, s ktorým potom v extralige pokračoval ďalšie 3 sezóny.
Potom, čo klub HK 32 Liptovský Mikuláš zostúpil po sezóne 2009/10 z extraligy, hrával za tento klub v 1. hokejovej lige SR. Od sezóny 2012/13 bol v mužstve kapitánom. Kapitánom tam bol tri sezóny. Po sezóne 2015/16 odišiel naspäť do Dubnice nad Váhom. S klubom MHK Dubnica nad Váhom vyhral 2. hokejovú ligu SR. Klub zároveň postúpil do Budiš 1. hokejovej ligy SR.
Železničná stanica Vrútky

Železničná stanica Vrútky je hlavná železničná stanica vo Vrútkach. 
Nachádza sa v severnej časti mesta a súčasťou rozsiahleho staničného areálu je depo. Križujú sa tu významné trate Žilina – Košice a Zvolen – Vrútky cez Banskú Bystricu alebo Kremnicu. Pôvodne sa tu križovala Košicko-bohumínska železnica a Uhorská severná železnica (Budapešť – Fiľakovo – Zvolen – Kremnica – Vrútky), ktorá vytvárala severo-južné prepojenie územím hornatého Slovenska. Vybudovanie zázemia pre železnicu sem pritiahlo množstvo robotníkov a vytvorilo z málo významnej dedinky strategický dopravný uzol.
Súčasťou železničného uzla Vrútky sú už od roku 1874 aj železničné dielne, ktoré dnes fungujú ako samostatná výrobno-opravárenská spoločnosť koľajových vozidiel ŽOS Vrútky. 
Zo stanice vychádzajú vlečky a koľajiská viacerých spoločností, pričom niekoľké strojárske spoločnosti sídlia priamo v susedstve stanice.
Železničná stanica Piešťany

Železničná stanica Piešťany je železničná stanica v Piešťanoch, ktorá leží na dvojkoľajnej elektrifikovanej trati Bratislava – Žilina (leží na kilometri 81,635). Úsek Trnava – Nové Mesto nad Váhom bol daný do prevádzky v roku 1876, zdvojkoľajnenie piešťanského úseku je v prevádzke od roku 1905 a trať je elektrifikovaná od roku 1987. 
Budova sa nachádza napravo od trate v smere od Bratislavy. Rekonštrukcia stanice prebehla súčasne s výstavbou V. železničného koridoru v rokoch 2007 - 2008, kedy boli vybudované dve nástupištia spojené podchodom. 
Nachádza sa v západnej časti mesta, v bezprostrednej blízkosti piešťanskej autobusovej stanice, spolu s ktorou tvorí dôležitý regionálny dopravný uzol. Z trate č. 120 sa tu oddeľuje regionálna trať cez Trebatice do Vrbového (s odbočkou Trebatice – Rakovice), ktorá je od 70. rokov 20. storočia mimo prevádzky.
Juraj Lexmann

Upraviť zdroj
Prof. PhDr. Juraj Lexmann, ArtD (* 19. január 1941, Bratislava) je slovenský muzikológ, skladateľ, autor a režisér hudobných dokumentárnych filmov a televíznych diel.
Životopis.
Roku 1958 Juraj Lexmann nastúpil ako robotník do organárskej výroby v Krnove (Továrna na varhany Rieger-Kloss), odkiaľ ho poslali doplniť si odborné technické vzdelanie do Kraslíc na priemyslovku (Průmyslová škola výroby hudebních nástrojů). V Krnove potom Juraj Lexmann pracoval ako normovač v začínajúcej výrobe elektrických gitár a ako organár pri stavbe organov. Popri zamestnaní študoval hudobnú kompozíciu na Konzervatóriu v Ostrave u Miroslava Klegu. 
Od roku 1964 Juraj Lexmann pracoval v Spravodajskom filme Bratislava ako strihač s povinnosťou hudobného ozvučovania filmov. Popritom externe vyštudoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského hudobnú vedu. V 70. rokoch Juraj Lexmann absolvoval internú ašpirantúru v Slovenskej akadémii vied (1981: CSc.) a potom pracoval ako umelec vo voľnom povolaní, tvoril filmovú hudbu, prípadne nakrúcal filmy a televízne dokumenty o hudbe. Od roku 1976 prednášal na Vysokej škole múzických umení hudobnú a zvukovú dramaturgiu filmovej a televíznej tvorby. 
Po páde totalitného režimu roku 1989 získal Juraj Lexmann zamestnanie v obnovenom Ústave hudobnej vedy Slovenskej akadémie vied, v rokoch 1997 až 2009 bol jeho riaditeľom. Vo svojej vedeckej práci sa zameriava na otázky hudobnej kultúry masmediálnej spoločnosti. Na Filmovej a televíznej fakulte VŠMU vybudoval Katedru zvukovej skladby na výchovu zvukových majstrov a doplnil si kvalifikáciu v oblasti filmovej a televíznej tvorby (2000: ArtD.). Je členom International Cooperative in Systematic and Comparative Musicology. 
Ako strihač a hudobný dramaturg spolupracoval Juraj Lexmann na tvorbe cca 1400 filmov, vytvoril hudbu k cca 120 filmom zväčša dokumentárnym alebo animovaným, publikoval 17 monografií a ich prepracovaných vydaní. Je zostavovateľom kníh Liturgického spevníka pre Katolícku cirkev na Slovensku.
Monografie.
Juraj Lexmann tiež zostavil všetky knihy Liturgického spevníka pre Katolícku cirkev na Slovensku.
Skladateľské práce (výber z diela).
Hudba k filmom
Liturgická hudba a duchovné piesne
v troch základných knihách "Liturgického spevníka" Katolíckej cirkvi
Henri de Tonti

Henri de Tonti (* 1649-1650, Gaeta, Taliansko – 1704, severne od mesta Mobile, Alabama) bol taliansky prieskumník a obchodník s kožušinami v službách Francúzska. Bol syn Lorenza de Tontiho - bývalého guvernéra Gaety.
Životopis.
Henri de Tonti sa sícne narodil v Taliansku, ale krátko potom rodina musela utiecť do Francúzska, pretože sa jeho otec Lorenzo de Tonti zúčastnil neúspešného povstania proti španielskemu miestokráľovi v Neapole.
V roku 1668 vstúpil do francúzskej armády, odkiaľ neskôr prešiel k francúzskemu námorníctvu. Počas sicílskej vojny prišiel pri výbuchu granátu o ruku. Jeho kovový hák, na ktorom nosil rukavicu, mu vyniesol prezývku „železná ruka“.
Henri de Tonti v Severnej Amerike.
V roku 1678 prišiel do Severnej Ameriky. V roku 1682 sprevádzal v hodnosti nadporučíka La Salleho na jeho výprave po Mississippi. Bol pri tom, keď La Salle v roku 1682 pomenoval celé povodie Mississippi na počesť francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. Louisiana. Na tomto obrade boli aj indiáni z kmeňa Quapaw. V tomto roku došlo aj k vojnovému stretu s kmeňom Quinipissa, ktorý ich napadol.
V blízkosti kmeňa Quapaw v Arkansase získal pozemok, o rok neskôr založil obchodnú stanicu Fort Saint Louis a v roku 1686 sa vydal na juh. Neskôr bojoval proti Angličanom a Irokézom. V roku 1688 sa vrátil do Fort Saint Louis, kde sa dozvedel, že La Salle je mŕtvy. V roku 1690 vyrazil do Texasu s cieľom nájsť nejakých preživších z La Salleho expedície. Keďže sa mu ale nedostávalo poriadnej pomoci od miestnych kmeňov, rozhodol sa vrátiť späť.
V roku 1700 bol sprostredkovateľ mieru medzi kmeňmi Choctaw a Chickasaw.
V septembri 1704 zomiera na žltú zimnicu v Old Mobile, čo je dnešné mesto Mobile v Alabame.
Lúč (filmový mesačník)

LÚČ ("Ľud - Umenie - Činy") bol slovenský zvukový filmový mesačník v rokoch 1942 až 1943. Celkovo bolo vydaných 5 čísiel, výrobcom bola firma Nástup. Mesačník sa orientoval na etnografiu, kultúru a umenie. Ojavovali sa v ňom aj ideologické námety Tisovho fašistického režimu. Čísla mesačníka tematizovali udalosti a fakty, ktoré sa pre nevýnimočnosť alebo väčšiu plochu nehodili pre týždenník - knižnica Slovenskej univerzity, bratislavský františkánsky kláštor a iné. V mesačníku LÚČ duo Bielik a Mateička natočili príspevky o mnohých remeslách a pracoviskách: "Miznúca romantika", "Travertín - slovenský mramor" či "Vyrábame glycerín".
Spočiatku pracovali: 
Výrobné oddelenie: 
Založenie LÚČ-a podnietilo rozšírenie žánrového a druhového spektra non-fiction tvorby. V LÚČ-i debutovali Paľo Bielik, Eugen Mateička, Ján Fintora, ale aj hudobný skladatelia Tibor Frešo a Viliam Figuš-Bystrý. Forma mesačníka následne ostala súčasťou filmového spravodajstva až do konca roku 1989.
Železničná trať Piešťany – Vrbové

Železničná trať Piešťany – Vrbové (železničná trať číslo 803) bola jednokoľajná železničná trať na západnom Slovensku, ktorá spájala Piešťany a Vrbové. Patrila k nej aj odbočka Trebatice – Rakovice (pôvodne plánovaná len pre nákladnú dopravu, istú dobu tu fungovala aj osobná doprava). Prevádzková dĺžka oboch tratí dosiahla 11,804 km (Piešťany – Vrbové 7,910 km, Trebatice – Rakovice 3,894 km). Vo februári 2024 boli zahájené práce na jej prestavbe na cyklotrasu.
Dejiny.
So stavbou sa začalo v roku 1905, k otvoreniu trate došlo 27. októbra 1906. V roku 1951 bola zavedená osobná doprava aj medzi Trebaticami a Rakovicami, fungovala na tejto odbočke do roku 1971/1972. 3. júna 1973 bola trať Trebatice – Rakovice úradne zrušená a neskôr aj zlikvidovaná. Zrušenie osobnej dopravy na trati Piešťany – Vrbové sa uskutočnilo k 1. aprílu 1978. Časť trate Piešťany – Vrbové bola zrekonštruovaná v dôsledku výstavby nadjazdu nad diaľnicou D1 v 80. rokoch 20. storočia.
Od zrušenia stanice vo Vrbovom v roku 2003 bola na trati ukončená aj prevádzka manipulačných vlakov a realizované boli už len príležitostné nostalgické jazdy a súťaže drezín, oragnizované piešťanským občianskym združením Čango.
20. februára 2024 boli zahájené práce na znesení koľajového zvršku a prestavbe trate na cyklotrasu.
Huty (Tuľčynský rajón)

Huty () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 178 obyvateľov.
Železničná stanica Rajec

Železničná stanica Rajec je železničná stanica v Rajci a je koncovou stanicou trate zo Žiliny.
Stanica bola vybudovaná v roku 1899 a nachádza sa v severovýchodnej časti mesta, v susedstve priemyselnej zóny. Prístupná je po Nádražnej ulici a je využívaná na osobnú i nákladnú dopravu. Vybudovaním trate do Rajca sa na konci 19. storočia výrazne zrýchlila doprava do rozvíjajúcej sa Žiliny a zabezpečilo napojenie na Košicko-bohumínsku železnicu.
Pôvodne sa uvažovalo o výstavbe trate cez Fačkov do Nitrianskeho Pravna, kde sa mala napojiť na trať do Prievidze, resp. z Fačkova údolím Rajčianky do Čičmian. Veľkorysý, no finančne nákladný projekt sa napokon nerealizoval, čiastočne z dôvodu nedostatku financií a tiež kvôli neujasnenému trasovaniu. Remeselnícke centrum Rajeckej doliny sa tak stalo koncovou stanicou s lokálnym významom.
Fotolýza

Fotolýza je:
V druhom vyššie uvedenom význame je viac-menej synonymom výraz fotodisociácia (známy najmä z astronómie), ktorý je definovaný ako štiepenie molekuly na menšie molekuly a/alebo atómy a/alebo radikály v dôsledku absorpcie svetla (resp. v širšom ponímaní aj iného elektromagnetického žiarenia)
Fotolýza je aj súčasťou fotosyntézy.
Pôsobenie fotónu.
Pretože energia fotónu je nepriamo úmerná jeho vlnovej dĺžke, charakteristické pre fotolýzu sú elektromagnetické vlny s energiou viditeľného svetla alebo vyššou, napríklad UV žiarenie, röntgenové žiarenie a gama žiarenie.
Fotodisociácia v atmosfére.
Absorpcia žiarenia v atmosfére môže spôsobovať fotodisociáciu.
Železničná zastávka Rajecké Teplice

Železničná zastávka Rajecké Teplice je železničná zastávka v Rajeckých Tepliciach.
Zastávka na 15. kilometri trate Žilina – Rajec bola vybudovaná pri jej výstavbe v roku 1899 a nachádza sa na severozápadnom okraji mesta, v susedstve kúpeľného parku. Prístupná je po Staničnej ulici a je využívaná výhradne na osobnú dopravu obyvateľov a návštevníkov kúpeľného mestečka. Vybudovaním trate do Rajca sa na konci 19. storočia výrazne zrýchlila doprava zo Žiliny, zabezpečilo napojenie na Košicko-bohumínsku železnicu a tým sa sprístupnili miestne kúpele širšej klientele.
Pre nákladnú dopravu slúži len niekoľko sto metrov vzdialená nákladná stanica pri zastávke v Konskej s prekladiskom a skladom dreva.
Múzeum dopravy.
V roku 2009 boli pri príležitosti 110. výročia sprevádzkovania trate Žilina – Rajec začaté prípravné práce na zriadení múzea dopravy pod gesciou Považského múzea v Žiline. Nevyužívané priestory stanice v kúpeľnom mestečku boli preto vhodné na zriadenie expozície múzea a už o rok neskôr sa začalo s ich úpravou a obstarávaním výstavného mobiliáru. V roku 2017 došlo k rozšíreniu priestorov i expozície. Autormi expozície sú Peter Šimko a Patrik Lehotský.
Múzeum dopravy predstavuje najmladšiu expozíciu Považského múzea v Žiline, ktorá je spoločným dielom zamestnancov múzea a nadšencov historických motocyklov – Slovenského Arielklubu. Obsahuje prezentáciu vývoja dopravy od najstarších čias po súčasnosť, či už formou panelov, dobových obrazových diel, ale aj trojrozmerných exponátov cestnej a vodnej dopravy po 20. storočie. Železničná časť expozície je zameraná na stručný prehľad vývoja železničnej dopravy, no obsahuje i modely železničných vozidiel, či kancelárie so signálnou, oznamovacou a zabezpečovacou technikou a pomôckami. Prezentované je najmä medzivojnové obdobie (1918 – 1945) a celej prezentácii dominuje modelové koľajisko zjednodušeného žilinského železničného uzla v 20. rokoch 20. storočia.
Cestná doprava v 20. storočí je zastúpená najmä expozíciou motocyklov, no obsahuje tiež informácie o vývoji automobilizmu, motorizmu, výstavby ciest a verejnej dopravy. Okrem motocyklov značky Ariel sú vystavené viaceré exponáty československej proveniencie, vrátane najstarších motocyklov Jawa či motocykla Manet 90 z Považských strojární.
Argios

Argios () môže byť v gréckej mytológii:
Euippé (manželka Argia)

Euippé alebo Euippa ("Euippé") je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.
Euippé bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa. Antický autor Apollodoros z Atén uvádza, že Danaos mal dve dcéry, ktoré sa volali Euippy. Jej sestra Euippé bola podľa Apollodora dcérou Danaa a jeho manželky Polyxo, kým ona bola dcérou Danaovej manželky z Aithiopie.
O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Danaos však so svadbou nesúhlasil a preto mu Aigyptos vypovedal vojnu a v boji ho porazil. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil. Euippe za manžela vybrali Argia, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, Euippé a aj ostatné jej sestry príkaz otca splnili a bohovia ich po smrti za tento hrozný skutok odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.
Argios (syn Aigypta)

Argios () je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho fenickej manželky.
Argios bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s týmto rozhodnutím nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Argiovi potom za manželku vybrali Euippu, dcéru Danaa a jeho manželky z Aithiopie. Danaos, ktorý sa s tým ešte stále nevedel zmieriť, svojim dcéram následne prikázal, aby manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz otca splnili všetky a po smrti si v podsvetí vyslúžili od bohov večný trest nalievať do deravého džbána vodu.
Dranka

Dranka () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 752 obyvateľov.
Ledovyj dvorec Boľšoj

Ledovyj dvorec „Boľšoj“ () je multifunkčný štadión v ruskom meste Soči. Pôvodne bol postavený pre potreby Zimných olympijských hier 2014, pre súťaže v ľadovom hokeji. Po skončení olympijských hier by sa mal štadión využívať ako multifunkčné športové, koncertné a zábavné centrum.
Charakteristika.
Štadión bol navrhnutý tak, aby pripomínal zamrznutú kvapku vody. Základnými stavebnými materiálmi budovy sú betón, kov a sklo. Nachádzajú sa v nej okrem hlavnej športovej haly, ktorá pojme 12 000 divákov, aj veľkorysé priestory technického a technologického zázemia, tréningová hala, telocvične, hráčske kabíny, VIP priestory, kancelárie, bufety, reštaurácie a parkovisko, pričom časť priestorov je umiestnená v podzemí. Vďaka multifunkčnosti je možné kapacitu hlavnej arény rozšíriť v závislosti od typu podujatia na maximálne 15 000 sediacich divákov. Štadión pokrýva plochu 230 x , jeho celková výška vrátane podzemných častí je . Budova je pokrytá sférickou strechou s prevládajúcim perlovo-sivým až striebristým sfarbením. Celá jej plocha v noci vďaka zabudovanému diódovému osvetleniu môže meniť farbu, alebo vytvárať rôznorodé obrazce. Počas dňa sklenené plochy bočných stien a strechy umožňujú prienik denného svetla, pričom zvonku sa javia ako zrkadlá. Večer sú sklenené plochy naopak priehľadné a umožňujú okoloidúcim nahliadnuť do interiérov štadióna.
Vzhľadom ku geografickej polohe štadióna je stavba konštrukčne navrhnutá tak, aby odolala zemským otrasom do hodnoty 9 stupňov Richterovej stupnice. Výstavba trvala 3,5 roka a stála 224,5 milióna eur. Na vybudovanie bolo použitých približne betónu, z čoho 40% pohltili mohutné základy. 
Okrem hokejových turnajov je možné budovu upraviť pre účely konaní rôznorodých športových, či kultúrnych podujatí. 
Názov.
Názov štadióna má evokovať dva hlavné významy. Primárne podčiarkuje zámer, že štadión predstavuje a bude predstavovať centrum masových športových a kultúrnych podujatí (, boľšoj = veľký). Zároveň má názov stavať na hlboko zakorenenej asociácii slova „boľšoj“ s Ruskom. „Boľšoj“ predstavuje v mnohých jazykoch ustálené slovné spojenie, ktoré označuje ruský Boľšoj teatr ako celosvetovo uznávanú známku najvyššej umeleckej kvality.
Dejiny.
Prvým testovacím podujatím, ktoré sa uskutočnilo na štadióne „"Boľšoj"“, bola krasokorčuliarska revue pod vedením Iliu Averbucha.
Plaid Cymru

Plaid Cymru (po slovensky "Waleská strana", oficiálny názov: Plaid Cymru – the Party of Wales) je politická strana pôsobiaca v Spojenom kráľovstve, v oblasti Walesu.
Strana bola založená v roku 1925, ale dlhú dobu bol jej význam veľmi obmedzený. Prvý člen strany zvolený do volenej funkcie bol jej predseda Gwynfor Evans, ktorý bol zvolený v doplňovacích voľbách 1966.
Súčasná predsedníčka strany je Leanne Woodová. Medzi programové ciele strany patrí nezávislosť alebo výrazná autonómia Walesu. Jej ďalšie politické názory sú stredoľavicové. Plaid Cymru mala v roku 2012 troch poslancov v Parlamente Spojeného kráľovstva (z celkového počtu 40 za Wales), jedného v Európskom parlamente (zo štyroch za Wales), 15 z 60 vo waleskom národnom zhromaždení a má rad svojich zástupcov v miestnej samospráve.
Urban III.

Urban III., rodným menom Uberti Crivelli (* asi 1120, Cuggiono, Taliansko –  † 20. október 1187, Ferrara) bol 172. pápež. Pápežský úrad zastával od 25. novembra 1185 do svojej smrti.
Životopis.
Za kardinála ho vymenoval Alexander III. v septembri 1173. Bol arcibiskupom a kardinálom v Miláne.
Po nástupe do úradu pápeža energicky pokračoval v sporoch, ktoré mal Lucius III. s rímskonemeckým cisárom Fridrichom I. Barbarossom, vrátane stáleho sporu o nástupníctvo na územiach grófky Matildy Toskánskej. Aj keď už bol pápežom, stále držal úrad milánskeho arcibiskupa. Z tohto titulu nepripustil korunováciu syna Fridricha I. Henricha VI., ženatého s Konštanciou, dedičkou Sicílskeho kráľovstva, talianskym kráľom. Kým Henrich z juhu spolupracoval s rebelujúcim rímskym senátom, Fridrich I. Barbarossa zablokoval na severe alpské cesty, čím odrezal pápeža (ktorý sídlil vo Verone) a jeho prívržencov v nemeckých krajinách. Urban III. reagoval tým, že cisára exkomunikoval, ale obyvatelia Verony sa proti tomu vzbúrili. Pápež ustúpil až k Ferrare a cestou zomrel, údajne po tom, čo sa dozvedel o katastrofálnej porážke kresťanskej jeruzalemskej armády od moslimov v bitke pri Hattíne. Jeho nástupcom sa stal Gregor VIII.
Gregor V.

Gregor V. (vlastným menom "Bruno z Kärntenu", * 972 – † 18. február 999, Rím, Taliansko) bol 138. pápež, prvý nemecky hovoriaci. Pápežský úrad zastával od apríla 996 do svojej smrti.
Životopis.
Narodil sa ako tretí syn korutánskeho vojvodu Ota z Wormsgau a Judity z Kärntenu. Bol pravnukom cisára Otta I. Veľkého. Podľa legendy sa narodil v Stainachu (dnešné Štajersko v Rakúsku).
Študoval vo Wormse u mainzského arcibiskupa Willigia, ďalším z jeho učiteľov bol Ján Philagathos. Potom čo bol krátko činný vo Wormse ako kaplán sprevádzal ako kráľov dvorný kaplán cisára Otta III. Na ceste do Ríma. Po smrti Jána XV. bol vo veku iba 24 rokov menovaný svojím bratancom Otom III., vnukom Otta Veľkého, pápežom, čím sa stal jedným z najmladších pápežov v histórii. Ešte v tom istom mesiaci (21. mája 996) stihol korunovať Otta III. za cisára.
Gregor V. sa od svojich predchodcov odlišoval vzorným spôsobom života. Pretože sa blížil koniec tisícročia, s čím bolo v tom čase rozšírených veľa povier a strach pred koncom sveta a Božím trestom, bola v neho vkladaná veľká nádej.
Rímska šľachta však bola nespokojná s pápežom verným cisárovi. Keď v roku 997 opustil Rím, menovala v spolupráci s Byzanciou Gréka Jána Philagata protipápežom Jánom XVI. Gregor utiekol do Pavie, vrátil sa v roku 998 späť, pretože cisár Philagata prepadol, mučil, donútil potupne kráčať Rímom na oslovi a uvrhol do väzenia do konca života.
Keď sa francúzsky kráľ Róbert II. bez pápežského súhlasu oženil so svojou vzdialenou príbuznou, uvalil na celú krajinu prvý interdikt v dejinách.
Zomrel na maláriu 18. februára 999 v Ríme. Je pochovaný v chráme sv. Petra v Vatikáne po boku Otta II.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1998

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 1998 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 1998, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 3. novembra14. decembra 1997 formou troch turnajov a zúčastnilo sa jej 10 družstiev. Tie súťažili o 5 postupových miest na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Japonsku. Pred samotnou kvalifikáciou sa z nej odhlásili a . Nováčikmi ázijskej kvalifikácie na MS bolo 5 družstiev: , , , a . 
Výsledky.
Skupina C.
 Džidda 
Skupina D.
 Teherán 
Skupina E.
 Navoij
Pečera

Pečera () je dedina ("село") na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1141 obyvateľov.
Národné zhromaždenie (Francúzsko, 5. republika)

Národné zhromaždenie (franc. "Assemblée nationale") je spolu so Senátom najvyšší legislatívny orgán Francúzskej republiky. Národné zhromaždenie a Senát tvoria parlament piatej francúzskej republiky.
Hlavnou úlohou Národného zhromaždenia je diskutovať, dopĺňať a hlasovať o navrhnutých zákonoch. Na rozdiel od Senátu má možnosť zmeniť vládu legislatívnymi postupmi. Národné zhromaždenie sídli v Palais de Bourbon v Paríži. Priznané poslanecké mandáty trvajú 5 rokov.
V roku 2012 malo Národné zhromaždenie 577 poslancov, zvolených alebo znovu zvolených v parlamentných voľbách v roku 2012 na základe všeobecného volebného práva väčšinovým hlasovaním o každom kandidátovi zvlášť v dvoch kolách. V 14. legislatívnom období tvorí absolútnu väčšinu v Národnom zhromaždení tzv. Socialistická, republikánska a občianska skupina prostredníctvom 292 poslancov (po zarátaní spriaznených poslancov).
Predsedom Národného zhromaždenia V. republiky je od 12. septembra 2017 Richard Ferrand z politickej strany La République En Marche!.
Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002

Ázijská kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale mužov 2002 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo volejbale mužov na MS 2002, ktorú organizuje Ázijská volejbalová konfederácia (AVC). Konala sa od 3.30. augusta 2001 formou troch turnajov a zúčastnilo sa jej 12 družstiev. Tie súťažili o 5 postupových miest na záverečný turnaj MS, ktoré sa uskutočnili v Argentíne. Jediným nováčikom ázijskej kvalifikácie na MS bolo družstvo . 
Výsledky.
Skupina C.
 Alma-Ata 
Skupina D.
 Dauha 
Skupina E.
 Macao
Jozefa Suňogová

Jozefa Suňogová z Jasenice a Budatína (* 7. máj 1759, Bratislava – † 23. november 1816, Košice) bola posledná členka magnátskeho rodu Suňogovcov.
Jozefa Suňogová bola dcérou grófa Jána Nepomuka Suňoga z Jasenice a Budatína a jeho prvej manželky Juliany Nádašdyovej. 7. mája 1777 sa v Bratislave vydala za Antona II. Čákiho, s ktorým mala 7 detí:
Keďže Jozefa bola jediným potomkom Suňogovcov, cestou prenesenia sa stala dedičkou budatínskeho panstva, ktoré sobášom preniesla na rod Čákiovcov.
Eva Suňogová

Grófka Eva Jozefa Suňogová z Jasenice a Budatína (* 1700, Kysucké Nové Mesto - † ?), členka významného magnátskeho rodu, ktorý vlastnil budatínske panstvo. Eva Jozefa bola dcéra grófa Ladislava Suňoga a jeho prvej manželky grófky Júlie Esterháziovej z Galanty. 
Vydala sa najskôr za baróna Ladislava Lužinského, s ktorým žila v Krasňanoch. Mali spolu dcéru Julianu Máriu (*31.8.1728 Krasňany). Po smrti prvého manžela sa 27.11.1733 v Krasňanoch vydala za baróna Ladislava Révaya, s ktorým neskôr žila v kaštieli v Mošovciach. S Ladislavom Révayom mala päť dcér a syna:
Po smrti svojho otca viedla spolu s jeho vdovou Teréziou Šimoničovou-Horvátovou niekoľko rokov spor o dedičstvo s Antonom Suňogom zo sliezskej vetvy rodu. Spor skončil v roku 1732, keď Kráľovská tabuľa nariadila Antonovi Suňogovi, aby im ako náhradu za majetky vyplatil 60 000 zlatých. Smrťou Ladislava Suňoga vymrela po meči budatínska vetva Suňogovcov a jej majetky prevzali príslušníci sliezskej vetvy. Aj táto vetva na konci 18.storočia vymrela, posledným potomkom rodu bola Jozefa Suňogová, ktorá suňogovské majetky preniesla na rod Čáky.
Systém relatívnej väčšiny

Systém relatívnej väčšiny (iné názvy: relatívny väčšinový systém, systém prvého v cieli, FPTP alebo FPP z anglického "First-past-the-post") je väčšinový volebný systém používaný v jednomandátových volebných obvodoch, kde pre zisk mandátu postačuje relatívna väčšina odovzdaných hlasov (víťaz berie všetko). Kandidát, ktorý získal najväčší počet hlasov tak získava mandát. Tento volebný systém je typický pre voľby do Dolnej snemovne Spojeného kráľovstva. V roku 2011 bol prvýkrát využitý vo voľbách do poľského senátu.
Negatívom tohto systému je možnosť veľmi vysokého počtu prepadnutých hlasov. Napríklad ak v obvode kandiduje 10 kandidátov, môže na víťazstvo teoreticky stačiť získať len niečo vyše 10 percent odovzdaných hlasov, pričom by bezmála 90 percent hlasov v takomto prípade prepadlo.
Aigios

Aigios () je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho fenickej manželky.
Aigios bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s týmto rozhodnutím nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Aigiovi potom za manželku vybrali Mnéstru, dcéru Danaa a jeho manželky z Aithiopie. Danaos, ktorý sa s tým ešte stále nevedel zmieriť, svojim dcéram následne prikázal, aby manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz otca splnili všetky a po smrti si v podsvetí vyslúžili od bohov večný trest nalievať do deravého džbána vodu.
Mnéstra

Mnéstra () je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky z Aithiopie.
Mnéstra bola jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa, o ktoré sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Mnéstre za manžela vybrali Aigia, syna Aigypta a jeho fenickej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.
Papierové hlavy

Papierové hlavy je film režiséra Dušana Hanáka z roku 1995. Je dokumentárnou reflexiou socializmu v Československu, úvahou o slobode a neslobode, o vzťahu občana a moci a o tom, ako sa chová občan, s ktorým manipuluje totalitná moc. V kinách sa premietal so sloganom - „o časoch, ktoré sa možno neskončili!“
Režisér.
Dušan Hanák (* 1938, Bratislava) študoval réžiu na pražskej FAMU. Od roku 1991 pracuje ako filmový pedagóg. Je profesorom na Filmovej a televíznej fakulte VŠMU v Bratislave. Jeho tvorba zahŕňa predovšetkým hrané a dokumentárne filmy. Avšak niektoré z nich, najmä zo začiatkov jeho kariéry, sa taktiež označujú ako experimentálne, nakoľko narúšajú konvenčné väzby obrazu a zvuku. Taktiež niekoľkokrát použil koláž a logiku rozprávania nahradil logikou hudobnej skladby.
Téma.
„Myslím, že sme sa nedokázali vyrovnať s našou nedávnou minulosťou. "Papierové hlavy" sú reflexiou o slobode a neslobode, o vzťahu občana a moci a o rôznych podobách porušovania ľudských práv v Československu v období rokov 1945-1989. Film je rámcovaný rovinou pouličného divadla, v závere sú tieto happeningové motívy rozšírené o súčasnú polohu výpovede o dnešnej dobe. Pôdorysom filmu sú kľúčové udalosti minulého režimu. Archívne materiály sú používané skratkovitým, paradoxným, niekedy azda aj humorným spôsobom. Vo výpovediach svedkov som hľadal ich konkrétny ľudský, ale aj univerzálny rozmer, aby spoluvytvárali emocionálnu koláž o človeku v totalitnej spoločnosti,” hovorí o filme jeho režisér Dušan Hanák.
Produkcia.
"Papierové hlavy" vznikli na základe medzinárodnej koprodukcie. K jeho realizácii musel Hanák prejsť niekoľkými archívmi, vrátane filmového archívu Ministerstva vnútra. Aj keď sa snímka môže na prvý pohľad pripomínať žáner strihového dokumentárneho filmu, predsa len je bližšia hybridnej štylizácii, ktorá spája hrané epizódy so subjektívne štylizovaným obrazovým komentárom, faktografickými informáciami a rozhovormi obetí komunistického režimu, prinášajúc hlboko osobný rozmer do zdanlivo objektivizujúcej výpovede archívnych materiálov. Film sa vysielalal na rôznych televíznych kanáloch a zároveň bol distribuovaný aj do kín.
Condorcetovo kritérium

Condorcetov kandidát alebo Condorcetov víťaz volieb je kandidát, ktorý je v porovnaní s každým iným protikandidátom preferovaný väčším počtom voličov. Neformálne býva ako Condorcetov víťaz označovaná osoba, ktorá by vyhrala proti akémukoľvek kandidátovi, ak by súperili vo voľbách len oni dvaja. Takýto Condorcetov víťaz nemusí vždy existovať, táto skutočnosť býva označovaná ako "Condorcetov volebný paradox". 
Volebný systém spĺňa Condorcetovo kritérium, ak zvolí Condorcetovho kandidáta za predpokladu, že takýto kandidát existuje. Metódy spĺňajúce Condorcetovo kritérium sú známe ako Condorcetove metódy (napr. Schulzova, Nansonova či Dodgsonova metóda).
Tieto javy sú pomenované podľa francúzskeho matematika a filozofa Jeana Antoina Condorceta.
Ladislav Suňog

Gróf Ladislav Suňog z Jasenice a Budatína (* ? – † 2. november 1727, Trnava) bol členom magnátskeho rodu Suňogovcov z Budatína.
Jeho otcom bol Gašpar III. Suňog, v roku 1712 povýšený spolu s Ladislavom na grófa. Jeho matkou bola Gašparova prvá manželka Zuzana Ujfalušiová z Diviackej Novej Vsi.
Ladislav bol dvakrát ženatý – prvý raz sa oženil v roku 1708 s grófkou Júliou Esterháziovou z Galanty, druhýkrát s Evou Teréziou Šimoničovou-Horvátovou. Z prvého manželstva mal dcéru Evu (* 1700, Kysucké Nové Mesto), s Teréziou Máriu Františku (* 1715, Kysucké Nové Mesto) a syna Ladislava Jozefa (* 1719, Kysucké Nové Mesto), ktorý však pravdepodobne zomrel ako dieťa, keďže Ladislav nezanechal mužského potomka.
Ladislav Suňog zomrel vo svojom dome v Trnave (býval v dome na dnešnej Štefánikovej ulici, kde sa dnes nachádza archív) a jeho majetok zdedil Anton Suňog zo sliezskej vetvy rodu. Ladislavova vdova Terézia a dcéra Eva niekoľko rokov viedli s Antonom Suňogom spor o dedičstvo po Ladislavovi. Skončil sa v roku 1732, keď Kráľovská komora prikázala Antonovi Suňogovi vyplatiť im 60 000 zlatých ako náhradu za budatínske majetky. Jeho smrťou po meči vymrela budatínska vetva rodu Suňog, jej majetky prevzala sliezska vetva rodu, ktorá však koncom 18.storočia takisto vymrela.