burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jarloch

Opát Jarloch, O. Praem. (""; * 1. november 1165, Porýnie† 1228, Milevsko) bol český kronikár a prvý opát milevského kláštora, jeden z tzv. pokračovateľov Kosmových.
Život.
Jarloch sa narodil roku 1165 v nemeckom Porýní. Vo svojich deviatich rokoch bol poslaný do Würzburgu. Odtiaľ bol zrejme roku 1177 povolaný opátom Gottschalkom do Želivského kláštora, kde vstúpil do premonštrátskeho rádu. 25. februára 1184 bol rukou pražského biskupa Jindřicha Břetislava vysvätený na diakona a o rok neskôr, vo veku 21 rokov, bol vysvätený za kňaza. Nasledujúceho roku 1187 bol menovaný prvým opátom premonštrátskeho kláštora v Milevsku, o ktorého založenie sa zaslúžil už roku 1184. V roku 1197 opát Jarloch sprevádzal fundátora kláštora Jiřího z Milevska na ceste do Prahy. Potom je Jarloch ešte niekoľkokrát uvádzaný v písomnostiach do roku 1221.
Podľa údajov kronikára Václava Hájka z Libočan zomrel opát Jarloch v roku 1228 v Milevsku a bol tu pochovaný. V roku 1420 bol kláštor prepadnutý husitmi, jeho telo bolo odnesené na Zvíkov, kde bol pochovaný na neznámom mieste.
Dielo.
Jarloch bol veľmi vzdelaný. Okrem svojich zásluh o vznik a fungovaní milevského kláštora sa zapísal do českých dejín aj ako významný kronikár. Je autorom tzv. Letopisu Jarlochovho, ktorým nadviazal na dielo kronikára Vincentia Pražského († 1167), kaplána pražského biskupa Daniela I., a v ktorom opísal dejiny českých krajín od roku 1167 do roku 1198, najmä panovanie kniežat Soběslava II. a Bedřicha. Predpokladané pokračovanie bolo stratené. Približne tretinu letopisu tvorí hagiografia (legendy o životoch svätých), ale opisuje v ňom okrem iného aj Ansbertovu "Históriu výpravy cisára Fridricha" počas tretej krížiackej výpravy. Letopis je obsiahnutý v kódexe pomenovanom Rukopis milevský, ktorý je uložený v knižnici na Strahove.
Jarlochov letopis a Uhorsko.
Letopis sa venuje najmä udalostiam v Čechách, Uhorsko je spomínané len okrajovo, keď Soběslav II. bol vtiahnutý do sporov medzi uhorským kráľom Belom III. a jeho bratom Gejzom.
Ansbertova História výpravy cisára Fridricha popisuje presun križiackej armády cez Uhorsko.
Rukopis a české preklady.
Rukopis sa zachoval v rámci tzv. "Milevského letopisu" v knižnici kapituly Sv. Víta v Prahe, kde bol ale tento foliant už roku 1763 vedený ako chýbajúci. Rukopis Milevského letopisu našiel následne miestny kaplán Josef Dietrich v Postoloprtoch u miestneho holiča, odkúpil ho, a cez Josefa Dobrovského sa letopis v roku 1828 ocitol v strahovskej knižnici.
Letopis vyšiel v nasledovných českých prekladoch:
Tajný agent v Bangkoku

Tajný agent v Bangkoku () je francúzsko-taliansky dobrodružný, akčný, krimi a špionážny film z roku 1964 režiséra André Hunebella.
Je to druhý diel z oficiálnej pentalógie o agentovi OSS 117, ktorú inicioval André Hunebelle a Paul Cadéac.
V hlavných úlohách účinkovali Kerwin Mathews, Pier Angeli, Robert Hossein a Dominique Wilms.
Dej.
Francúzsko-taliansky dobrodružno-akčný krimi film v štýle Jamesa Bonda. Vládny agent Hubert Bonisseur de La Bath ako OSS 117 (Kerwin Mathews) je poverený úlohou nájsť a zastaviť nebezpečného vedca a mága Dr. Sinna (Robert Hossein). Ten má v juhovýchodnej Ázii svoje sídlo (laboratórium), kde pri pokusoch na myšiach testuje nebezpečnú biologickú zbraňvírus moru vďaka ktorému by mohol ovládnuť svet. Pátranie nakoniec privedie Huberta do Bangkoku, kde sa stretáva nielen s nebezpečenstvom a nástrahami ale tiež aj s krásnou Lilou (Pier Angeli), doktorovou sestrou.
Červená kniha

Červená kniha môže byť:
Furia à Bahia pour OSS 117

Furia à Bahia pour OSS 117 je francúzsko-taliansky dobrodružný, akčný, krimi a špionážny film z roku 1965 režiséra André Hunebella.
Je to tretí diel z oficiálnej pentalógie o agentovi OSS 117, ktorú inicioval André Hunebelle a Paul Cadéac.
V hlavných úlohách účinkovali Frederick Stafford, Mylène Demongeot a Raymond Pellegrin.
Dej.
V Južnej Amerike, najmä v Brazílii, sa množia samovražedné útoky na významných politikov. Vyšetrovaním vychádza najavo, že za atentáty stoja nájomní vrahovia v stave hypnózy. Na miesto je povolaný slávny agent OSS 117 (Frederick Stafford). Ten sa ďalším vyšetrovaním dostáva do indiánskej rezervácie, kde má svoje tajné sídlo neonacistická organizácia na čele s Leandrom (Raymond Pellegrin). Agentovou pomocníčkou a neskôr aj vyvolenou sa stáva záhadná kráska Anna-Maria (Mylène Demongeot).
Tajný agent v Tokiu

Tajný agent v Tokiu () je francúzsko-taliansky dobrodružný, akčný, krimi a špionážny film z roku 1966 režiséra Michela Boisronda.
Je to štvrtý diel z oficiálnej pentalógie o agentovi OSS 117, ktorú inicioval André Hunebelle a Paul Cadéac.
V hlavných úlohách účinkovali Frederick Stafford, Marina Vlady, Henri Serre, Jitsuko Yoshimura a Valéry Inkijinof.
Dej.
Na malom ostrove v Tichom oceáne je zničená americká námorná základňa. Tajný agent OSS 117 (Frederick Stafford), inak v civile šarmantný aristokrat Hubert Bonisseur de la Bath, je vyslaný do Tokia, aby zistil pôvodcu a príčinu tejto akcie. Spojí sa s Evou Wilson (Marina Vlady), ktorá na americkej ambasáde v Japonsku zistila potrebné informácie o útoku. Eva sa mu prizná, že nie je úplne nevinná, teraz je ale ochotná spolupracovať s Hubertom. Ten sa začne vydávať za jej manžela, aby lepšie prenikol do medzinárodného gangu (organizácie), pre ktorú Eva pracuje. Stále častejšie sa ale agent ocitá v nebezpečenstve života a začína tušiť, že Eva mu nepovedala celú pravdu. Na čele zločincov je John Wilson (Henri Serre).
Tajný agent na Blízkom východe

Tajný agent na Blízkom východe ( a ) je francúzsko-taliansky dobrodružný, akčný, krimi a špionážny film z roku 1968 režiséra André Hunebella a Jeana-Pierra Desagnata.
Je to piaty diel z oficiálnej pentalógie o agentovi OSS 117, ktorú inicioval André Hunebelle a Paul Cadéac.
V hlavných úlohách účinkovali John Gavin, Margaret Lee, Curd Jürgens, Luciana Paluzzi a Robert Hossein.
Dej.
Americká tajná služba vyšle svojho najlepšieho európskeho agenta OSS 117 (John Gavin) do Ríma, aby vyšetril početné politické vraždy, ktorým polícia nestihla zabrániť. V prestrojení za nájomného zabijaka Chandlera sa agent OSS 117 votrie medzi arabských teroristov práve vo chvíli, keď pripravujú vraždu na diplomata OSN Van Dycka (Piero Lulli), povereného riešením mierových otázok na Blízkom východe. OSS 117 sa snaží organizáciu rozložiť z vnútra. Agent získa od teroristov zákazku na vraždu mierotvorcu, ale jeho smrť len zinscenuje a predhodí im falošnú mŕtvolu. Ale podarí sa mu oklamať aj geniálny mozog (Curd Jürgens) ako bossa arabskej teroristickej organizácie a zničiť hlavný stan zločincov skôr, než bude neskoro. Pri svojich akciách sa stretne s Aïcha Melik (Margaret Lee), s ktorou si padne do oka.
Jozef Jablonský

Doc. RNDr. Jozef Jablonský, CSc. (* 19. december 1938, Podbiel† 15. október 2017, Bratislava) bol slovenský geológ, sedimentológ a univerzitný pedagóg (doc., 1992).
Životopis.
Narodil sa v Podbieli na Orave v budove miestnej školy, kde bol jeho otec vtedy učiteľom. S rodičmi učiteľmi sa často sťahoval a žil postupne vo viacerých oravských obciach ale aj v Kameníne, Šali či Nitrianskom Pravne. V roku 1954 zmaturoval na gymnáziu v Trstenej a následne študoval geológiu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1961 získal kvalifikáciu promovaný geológ (p. g.). Po skončení štúdia pôsobil v rokoch 19611968 na Geologickom ústave Dionýza Štúra, kde sa venoval hlavne mapovaniu v Spišsko-gemerskom rudohorí pod vedením dr. L. Snopka. V roku 1968 obhájil rigoróznu prácu a získal titul RNDr.
Od roku 1967 pôsobil ako odborný asistent na Katedre geológie a paleontológie Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského. Viedol prednášky a cvičenia zo všeobecnej geológie, historickej geológie a štruktúrnej geológie. Viedol kurz geologického mapovania a viaceré exkurzie. Vynikal svojim pedagogickým talentom, dobrosrdečnosťou, skromnosťou a charizmou. Podieľal sa na výchove množstva diplomantov a doktorandov. U študentov bol veľmi obľúbený.
Vo svojej vedeckej práci úzko spolupracoval s prof. M. Mišíkom. Venoval sa najmä sedimentológii klastických sedimentov, hlavne v mezozoiku. Študoval napr. lúžňanské súvrstvie, definoval porubské súvrstvie a vlkolínsku brekciu. Podieľal sa aj na obliakovej analýze a analýze ťažkých minerálov zo synorogénnych kriedových a pleogénnych súvrství bradlového pásma. Pôsobil ako člen Československej stratigrafickej komisie a člen redakčnej rady časopisu Západné Karpaty, séria geológia.
V roku 1986 obhájil kandidátsku prácu na tému „"Sedimentologické štúdium porubského súvrstvia (alb-cenoman) tatrika a zliechovskej sekvencie"“. Výsledky tejto práce, ktorým bola analýza syn-orogénnych klastických súborov ukočujúcich kriedovú etapu sedimentácie vo fatriku a tatriku boli následne publikované vo viacerých periodikách a Stratigrafickom slovníku Západných Karpát. V roku 1992 bol na základe práce o paleogeografii albu Západných Karpát habilitovaný do funkcie docenta.
Pedagogickej činnosti sa venoval do roku 2007, kedy odišiel do dôchodku. Zomrel 15. októbra 2017 v Bratislave.
Publikácie.
Publikoval viac než 20 prác v domácich aj zahraničných časopisoch, okrem toho bol autor alebo spoluautor 14 správ evidovaných v Archíve ŠGÚDŠ (geofonde). Medzi jeho najvýznamnejšie publikácie patria:
Veronika poľná

Veronika poľná () je jednoročná bylina s poliehavou stonkou z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Prirodzeným areálom jej rozšírenia je takmer celá Európa, Stredomorie a európske Rusko.
Opis.
Veronika poľná je jednoročná rastlina s byľou na báze poliehavou, v hornej časti vystúpavou, dlhá 5 až 25 cm. Stonka je oblá, krátko kučeravo chlpatá a na uzloch príležitostne zakoreňuje. 
Krátko stopkaté listy sú v dolnej časti byle protistojné, na báze plytko srdcovité, ostatné striedavé, vajcovité až elipsovité, nepravidelne plytko vrúbkovane pílkovité a na vrchole končisté. Svetlozelené čepele sú na líci i na rube roztrúsene chlpaté. 
Štvorpočetné kvety rastú jednotlivo v pazuchách listeňov. Biela, bledomodrá až ružová koruna je tanierovitá, s priemerom 6 – 7 mm, je modro žilkovaná. Rúrka koruny je znútra chlpatá a horný lupienok je sfarbený tmavšie ako ostatné. Kvety sú asi dvakrát väčšie ako u veroniky roľnej. Kvetné stopky sú kratšie alebo rovnako dlhé ako podporný list, sú roztrúsene chlpaté a v zrelosti tobolky ohnuté smerom k zemi. Dve tyčinky sú pripojené blízko bázy kvetnej rúrky. Čnelka dlhá asi 1,5 mm neprevyšuje zárez na vrchole tobolky. Štyri kališné zuby sú podlhovasté, končisté, na obvode brvité a dlhšie ako tobolka. 
Tobolky sú oválne, len mierne zboku stlačené, ostro vykrojené, riedko chlpaté, v čase zrelosti s výraznou žilnatinou. Obsahujú 3 – 7 oválne, žltohnedé, priečne jemne vráskavé semená. 
Rozšírenie.
Pôvodný areál rozšírenia veroniky poľnej je Európa, Stredomorie, európske Rusko, severná Afrika (Líbya, Maroko, Tunisko) a na ostrovoch Madeira, Kanárske ostrovy a Sicília. Zavlečená je vo Veľkej Británii, Írsku, vo východnej časti Severnej Ameriky, na Novom Zélande, v Indii a Turkménsku. 
Ekológia.
Veronika poľná obsadzuje stanovištia od nížinného po podhorský stupeň. Rastie na poliach, úhoroch, záhradách, okrajoch ciest a na rumoviskách. Uprednostňuje ľahšie, výživné, na humus a dusík bohaté pôdy, kde sprevádza obilniny a okopaniny. 
V minulosti bola na Slovensku zastúpená hojnejšie, ale pod vplyvom agrotechnických zásahov sa stala veľmi vzácnym a ohrozeným druhom. Kvitne v marci až októbri, je samoopelivá a jej semená rozširujú mravce a vietor.
Vysoký vrch (Zemplínske vrchy)

Vysoký vrch () je druhý najvyšší vrch v Zemplínskych vrchoch, krajinnom celku Matransko-slanskej oblasti. Leží nad obcou Kysta, približne južne od Trebišova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej, najvyššej časti pohoria. Vrch leží v Košickom kraji, v okrese Trebišov a na katastrálnom území obce Kysta, čiastočne i Kašov a Veľká Tŕňa. Najbližšími sídlami sú východne situovaný Kašov, severne sa nachádza Kysta a Hrčeľ, juhozápadne Veľká a Malá Tŕňa a juhovýchodne Cejkov. 
Opis.
Vysoký vrch leží v hlavnom hrebeni Zemplínskych vrchov, severne od dominantnej Rozhľadne (). Západným smerom sa nachádza Čierna hora (), Berecka (), Viničná hora () a Halovská hora (), severným Baňa () a Strekov (), východne Veľký vrch (), Vlčia hora () a Vakovec () a južným Čierna hora (), Plochá hora (), Chotárny vrch (), Rozhľadňa () a Šimonov vrch (). Severné svahy odvodňuje Kystiansky potok do Ondavy, východné a južné potok Ošva do Bodrogu a juhozápadné Veľkotŕňanský potok do Roňavy, rovnako v povodí Bodrogu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných častí s redšou vegetáciou je však možné vidieť okolité vrcholy Zemplínskych vrchov, Východoslovenskú nížinu, Slanské vrchy a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný z okolitých obcí. Južne prechádza žlto značený chodník z Veľkej Tŕne do lokality Kúpele.
Hlboký potok (prítok Vydranky)

Hlboký potok je potok v Laboreckej vrchovine, v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji. Pramení a preteká po hranici medzi územím obce Kalinov a obce Habura ďalej preteká územím mesta Medzilaborce a tu aj ústi v okrese Medzilaborce. Je pravostranným prítokom Vydranky. Má dĺžku . 
Prameň.
Pramení na obecnej hranici medzi obcou Kalinov a obcou Habura južne od slovensko – poľskej medzištátnej hranice v lesnom extraviláne vo východnej časti územia obce Habura a v severozápadnej časti obce Kalinov v nadmorskej výške na juhozápadnom svahu lesa Pri Hlbokom potoku. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez lesný extravilán krátky úsek po obecnej hranici medzi Kalinovom a Haburou, pravým brehom obmýva úpätie lesa Za Demjatou, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Za Hlbokým potokom. V bez zmeny smeru opúšťa obecnú hranicu a vteká na územie obce Kalinov, postupne preteká zmiešaným lesným a poľnohospodárskym extravilánom, v priberá ľavostranný prítok Rúbanský potok, v priberá pravostranný bezmenný prítok a meandruje. Ľavým brehom obmýva úpätie pasienka Na Čierťaži, preteká cez pole Mláčky, priberá ľavostranný bezmenný prítok pritekajúci z juhozápadného svahu vrchu Hudákov so a vteká do intravilánu Kalinova. V priberá bezmenný ľavostranný prítok, v priberá na dolnom konci intravilánu bezmenný ľavostranný prítok, v v priestore lúky Niže Kulanova vyteká z územia obce Kalinov a vteká na územie mesta Medzilaborce v jeho mestskej časti Vydraň. V v priestore lúky Košiarová priberá potok Daňová ako ľavostranný prítok a vteká do intravilánu mestskej časti Vydraň, preteká intravilánom, v podteká železničnú trať Michaľany – Łupków a ústi do Vydranky ako jej pravostranný prítok. Vydranka je prítokom Laborca. Pramení a preteká územím obcí Kalinov a Habura a ďalej preteká územím mesta Medzilaborce, kde aj ústi. Má dva významnejšie prítoky: Rúbanský potok a Daňová.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v charakteristickej vlastnosti vodného toku, ktorá je vyjadrená slovom hlboký vo význame nie plytký, majúci značnú hĺbku. Z prídavného mena hlboký po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok (prítok Vydranky) bolo štandardizované v roku 1990. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (december 2023).
Kerwin Mathews

Kerwin Mathews (* 8. január 1926, Seattle† 5. júl 2007, San Francisco) bol americký herec.
Životopis.
Po absolvovaní strednej školy v Janesville a univerzity Beloit vo Wisconsine sa stal učiteľom a neskôr sa vydal na hereckú dráhu. Pre verejnosť bol známy najmä z dobrodružných fantasy rozprávok: "Sindibádove dobrodužstvá" (1958), "The 3 Worlds of Gulliver" (1960) alebo "Jack the Giant Killer" (1962). Od roku 1961 žil s partnerom Tomom Nicollom. V šesťdesiatych rokoch si dvakrát zahral agenta OSS 117 vo filmoch"OSS 117 se déchaîne" (1963) a "Tajný agent v Bangkoku" (1964). Mal hrať aj v ďalších filmoch série, no pre vysoký požadovaný honorár tvorcovia vybrali radšej iného. V roku 1978 skončil s herectvom a otvoril si obchod s oblečením. Zomrel v spánku prirodzenou smrťou vo veku osemdesiat jedna rokov.
Barmská cesta

Barmská cesta bola strategická cesta, ktorá spájala Lashio vo východnom Mjanmarsku (predtým Barma) a mesto Kchun-ming v juhočínskej provincii Jün-nan. Cesta bola dlhá 1 154 km, viedla v ťažkom horskom teréne a vznikla v rokoch 1937–1939 na začiatku čínsko-japonskej vojny, keď Japonci obsadili čínske pobrežie s prístavmi a postupne chceli obsadiť celú Čínu. Stavbu spojenci s Číňanmi dokončili v roku 1939 a po tri roky slúžila na zásobovanie čínskej armády pod vedením generalissima Čankajška. Avšak v apríli roku 1942 Japonci obsadili Barmu a s ňou aj východiskový bod Barmskej cesty, Lashio. V reakcii na obsadenie Lashia začala vznikať Stilwellova cesta (známa aj ako Ledská cesta), ktorá viedla z mesta Ledo v indickom Ásame až do Číny. Ambiciózny plán spojiť Stilwellovu cestu s Barmskou cestou viedol americký generál Joseph Stilwell, prezývaný "Octový Joe". Začiatkom roku 1945 sa zásobovaciu cestu podarilo obnoviť, avšak nikdy už nemala takú dôležitosť, ako vo svojich začiatkoch a dnes z nej zostávajú len stopy v krajine.
Dejiny.
Keď roku 1937 Japonci obsadili väčšinu hlavných čínskych prístavov, bol zastavený medzinárodný obchod a doprava medzi Čínou a zvyškom sveta. Čína nemala inú možnosť, ako využívať pozemné cesty. Jednou z hlavných takýchto spojníc bola dvojprúdová tzv. Barmská cesta, stavaná medzi rokmi 1937–1938. Na jej výstavbe sa podieľalo 200 tisíc čínskych robotníkov, ktorí pri výstavbe prekonávali vysokohorské úbočia a rieky ako sú Mekong a Salween. S postupom japonských vojsk smerom na západ sa Barmská cesta mohla stať pre čínskeho vodcu Čankajška aj cestou únikovou.
Roku 1941, kedy bola väčšina Európy obsadená Nemeckom, obsadili Japonci v Ázii dvakrát väčšie územie ako Nemci v Európe. Obsadením Indočíny (dnešný Vietnam) odrezali druhú najdôležitejšiu pozemnú zásobovaciu tepnu Číny a potom, v snahe Čínu úplne odrezať, začali vyjednávať s Britmi, vtedajšími kolonizátormi Barmy, o uzavretí Barmskej cesty. Briti najprv v roku 1940 na tri mesiace Barmskú cestu zatvorili, no Japonci napokon roku 1942 na Barmu zaútočili a obsadili ju.
Japonským útokom na Pearl Harbor vstúpili Spojené štáty definitívne do druhej svetovej vojny. Vo februári roku 1942 bol do juhovýchodnej Ázie vyslaný Joseph W. Stilwell s úlohou vybudovať Ledskú cestu. Rovnako sa mal postarať o lepšiu kontrolu Čankajška a jeho jednotiek. S postupujúcimi japonskými jednotkami Stilwell ustupoval na sever. S obsadením mesta Lashio 29. apríla 1942 vzrástla nutnosť vybudovať Stilwellovu cestu z Indie cez sever Barmy a napojiť sa na Barmskú cestu. Koncom roku 1942 vznikla letecká cesta zvaná "The Hump" (Hrb) – riskantné prelety amerických pilotov cez Himaláje, dopravujúce zásoby do Kchun-mingu a Čchung-čchingu. "The Hump" objemom transportovaného tovaru nahradil z 90 percent Barmskú cestu. Stilwellova cesta bola dokončená v januári 1945 a aj po jej otvorení zostal "The Hump" do konca vojny hlavnou zásobovacou cestou.
Heteronómia

Heteronómia môže byť:
Frederick Stafford

Frederick Stafford (* 11. marec 1928, Piešťany, Česko-Slovensko† 28. júl 1979, Lugano, Švajčiarsko) bol rakúsko-francúzsky herec slovenského pôvodu.
Životopis.
Narodil sa ako Friedrich Strobel von Stein a bol pôvodom zo Slovenska (jeho matka pochádzala zo Slovenska, otec bol pôvodom Nemec). Ovládal mnoho jazykov (slovensky, česky, nemecky, anglicky, francúzsky a taliansky). V roku 1948 emigroval do Austrálie. Získal tu doktorát z chémie a neskôr pracoval na manažérskych pozíciách vo farmaceutickom priemysle kde si poangličtil svoje meno. V 20 rokoch bol vrcholovým športovcom (ľadový hokej a plávanie). Služobne veľa cestoval po Číne a v roku 1964 sa zoznámil z nemeckou herečkou Marianne Hold a po týždni sa s ňou oženil. Neskôr sa presťahoval z Rakúska do Francúzska. Na svadobnej ceste si ho vyhliadol francúzsky režisér André Hunebelle a dal mu ponuku či nechce hrať v pokračovaní OSS 117 a on odpovedal „Prečo nie?“.
Pre verejnosť bol známy najmä z európskych špionážnych filmov ako napr: "Agent 505 – Todesfalle Beirut" / "Baroud à Beyrouth" (1966), "Estouffade à la Caraïbe" (1967) alebo "L'Homme qui valait des milliards" (1967). Medzi filmami OSS 117 hral v: "Furia à Bahia pour OSS 117" (1965) a "Tajný agent v Tokiu" (1966), ktoré patria medzi najlepšie zo ságy. V roku 1969 hral v trileri Alfreda Hitchcocka "Topaz". Istú popularitu si získal aj vo vojnových filmoch "Sur ordre du Führer" (1969), "Bitka o Alamein" (1970) alebo "Abus de pouvoir" (1972).
Zomrel tragicky vo Švajčiarsku pri zrážke lietadiel nad Sarnenským jazerom.
John Gavin

John Gavin (* 8. apríl 1931, Los Angeles† 9. február 2018, Beverly Hills) bol americký herec a taktiež aj dôstojník, diplomat a politik.
Životopis.
Narodil sa ako Juan Vincent Apablasa španielskym rodičom. Pre verejnosť bol známy najmä z filmov: "Imitation of Life" (1959), "Spartakus" (1960), "Psycho" (1960) či "Thoroughly Modern Millie" (1967). Hunebelle si ho vybral do hlavnej úlohy pre svoj piaty film "Tajný agent na Blízkom východe" o OSS 117. V roku 1971 mal hrať úlohu Jamesa Bonda vo filme "Diamanty sú večné" ale pred natáčaním sa Sean Connery rozhodol do úlohy opäť vrátiť. Bol prezidentom Screen Actors Guild (19711973) a veľvyslancom Spojených štátov amerických v Mexiku (19811986). Podľa Brada Burtona Mossa, manažéra jeho manželky Constance Towersovej, zomrel v piatok 9. február 2018 vo veku 86 rokov. Moss príčinu smrti neuviedol.
World Flora Online

World Flora Online (WFO) je databáza s otvoreným prístupom, ktorá bola do prevádzky uvedená v roku 2012, s cieľom online sprístupniť flóru všetkých známych rastlín. Ide o projekt Dohovoru Organizácie Spojených národov o biologickej diverzite, s úmyslom zastaviť celosvetový úbytok rastlinných druhov.
Databáza WFO zahŕňa všetky taxonomické skupiny rastlín: machorasty, papraďorasty, nahosemenné a krytosemenné rastliny. Zámerom je poskytnúť aktuálne akceptované meno a taxonomickú pozíciu pre každý druh, ako aj popis a ilustráciu. V databáze sú zahrnuté všetky oblasti sveta s dôrazom na národnú úroveň.
Principiálne databázu tvoria dve navzájom prepojené časti: taxonomická kostra a textový obsah. Taxonomická kostra je hierarchický zoznam všetkých názvov rastlín a ich vzájomných vzťahov, včítane ich synoným. Pripojený obsah zahŕňa znalosti o každom rastlinnom druhu: popis, distribúciu, obrázky, mapy a genetické informácie. V roku 2021 dostal webový portál nový vzhľad a všetky jeho funkcie boli prepojené do spoločného rozhrania pre programovanie aplikácií.
V súčasnosti konzorcium WFO zahŕňa 51 medzinárodných inštitúcií a organizácií. Slovensko v tomto konzorciu zastupuje Botanický ústav Slovenskej akadémie vied. Oblasť jeho výskumu zahŕňa Karpaty a priľahlú Panóniu, ktoré patria z hľadiska biodiverzity medzi najbohatšie oblasti v rámci Európy a sú križovatkou biogeografických regiónov a migračných ciest živých organizmov a jedným z najsevernejších centier endemizmu v Európe.
Chotárny vrch (Zemplínske vrchy)

Chotárny vrch () je tretí najvyšší vrch v Zemplínskych vrchoch, krajinnom celku Matransko-slanskej oblasti. Leží nad obcou Malá Tŕňa, približne južne od Trebišova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej, najvyššej časti pohoria. Vrch leží v Košickom kraji, v okrese Trebišov a na katastrálnom území obce Malá Tŕňa, čiastočne i Černochov. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Malá a Veľká Tŕňa, severne sa nachádza Kysta a Kašov, východne Cejkov a južne Černochov a Bara. 
Opis.
Chotárny vrch leží v hlavnom hrebeni Zemplínskych vrchov, južne od dominantnej Rozhľadne (). Západným smerom sa nachádza Berecka (), Hečka () a Čierna hora (), južne Šimonov vrch (), Pleš (), Stredný vrch () a Borsuk (), východne Medový vrch (), Čierna hora (), Plochá hora (), Bocianí vrch (), Vlčia hora () a Veľký vrch () a severne Avaš (), Strekov (), Vysoký vrch (), Rozhľadňa () a Halovská hora (). Západné svahy odvodňuje Malotŕňanský potok do Roňavy, južné Barský potok a východné Mlynský potok, všetky v povodí Bodrogu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Zemplínskych vrchov, Východoslovenskú nížinu, Slanské vrchy a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolitých obcí.
Onésimos (maliar)

Onésimos ( – "„Užitočný“") bol staroveký aténsky hrnčiar a maliar červenofigúrových váz, činný približne v rokoch 505 až 485 pred Kr.
Onésimos pôsobil v Aténach. Špecializoval sa na zdobenie červenofigúrových váz, predovšetkým čaší zv. kylix, a to väčšinou typu B. Bol žiakom Eufronia, pre ktorého, ako sa zdá, pracoval výlučne ako hrnčiar (neskôr možno krátko ako maliar). Dosvedčuje to červenofigúrový kylix z Louvru, znázorňujúci jazdca na koni, ktorý Eufronios po skončení svojej maliarskej kariéry signoval ako hrnčiar a Onésimos ako maliar (Eufronios sa podpísal do tonda čaše, zatiaľ čo fragmentárny podpis na vonkajšku, ktorý je dnes sotva viditeľný, identifikuje Onésima ako maliara). Zachovalo sa okolo 150 jeho diel. Najmenej 10 váz (väčšinou čaší), zdobených jeho maľbami, nesie Eufroniov podpis ako hrnčiara a ďalšie mu boli pripísané hlavne na základe jeho štylistických maliarskych čŕt. Jeho diela sú v mnohom podobné dielam majstra Eufronia, ktorý ho po rokoch spolupráce ovplyvnil. 
Červenofigúrový kylix z Bostonu ("MFA 95,27" z Múzea výtvarného umenia), ktorý je obzvlášť pederastický, má nápisy "PANAITIOS KALOS" „Panaitios je pekný“ a "KALOS HO PAIS" „chlapec je pekný“. Onésimos pri niektorých svojich nápisoch "kalos" používal meno "Panaitios", čo mnohých privádzalo k presvedčeniu, že existoval maliar menom "Panaitios", ktorý pracoval pred ním (napr. britský klasický archeológ John Beazley). Dnes je väčšina odborníkov presvedčená, že tu ide o totožného umelca. Ďalším takým príkladom sú tri Onésimom maľované červenofigúrové čaše, ktoré majú nápis "LYKOS KALOS" „Lykos je pekný“.
Onésimove maľby sú starostlivo usporiadané tak, aby ladili s tvarom vázy. Škálu maliarskych tém mal mimoriadne rôznorodú. Obľuboval scény z každodenného života, scény zo symposií (často nemravné), možno najviac palestralne scény („zo zápasníckej školy“ ), mýty spracovával len zriedkavo. Lak na Onésimovych vázach je dosť matný a väčšinou nanášaný pruhovaným spôsobom, postavy sú obkresľované pomerne hustým štetcom. Povrch mnohých jeho váz je zle zachovaný (možno kvôli zloženiu laku). Pre Onésima je typický jednoduchý lomený meander (ornament z pravouhlej lomenej čiary) ako rám tonda, t. j. maľby kruhového tvaru na dne čaše. Onésimos experimentoval s technickými možnosťami vo svojom remesle, pri čom sa mu podarilo významne prispieť vo vývoji maliarskej techniky na bielom podklade. Na vrchole svojej kariéry bol možno najzručnejším maliarom váz v Aténach.
Indián (film)

Indián je česko-slovenská komédia z roku 2022, ktorú režíroval Tomáš Svoboda. V hlavných úlohách účinkovali Karel Roden, Vica Kerekes a Martin Myšička. Film mal na Slovensku a v Česku premiéru 22. septembra 2023.
Dej.
Indián je komédia zo súčasnosti. Opisuje hektický život zaneprázdneného finančníka (Karel Roden) a jeho rodiny, do ktorého vstúpi duch zomierajúceho starého indiánskeho náčelníka. Duch sa snaží hlavného hrdinu použiť, aby si osvojil nový spôsob života, nové zmýšľanie a hodnoty, no nedarí sa mu to, a tak sa medzi nimi začne vnútorný boj, čo spôsobí problémy.
Eufronios

Eufronios () môže byť:
Zarpanitu

Zarpanitu (tiež romanizované ako Ṣarpānītu) bola mezopotámska bohyňa považovaná za manželku Marduka. O jej povahe toho nie je veľa známe, hoci neskoré pramene naznačujú, že bola spájaná s tehotenstvom a že jej mohli byť pripisované podobné úlohy ako jej manželovi, vrátane úlohy kráľovnej bohov. Pôvodne ju uctievali v Zarpane, dedine neďaleko Babylonu, hoci samotné mesto slúžilo aj ako centrum jej kultu.
Meno.
Najbežnejší zápis mena Zarpanitu v klinovom písme bol "dzar-pa-ni-tum", Jeremy Black a Anthony Green ho namiesto toho romanizujú ako Ṣarpānītu, ale túto voľbu kritizoval Wilfred G. Lambert, ktorý poukazuje na to, že hoci klinové písmo nerozlišuje medzi zvukmi z a ṣ. Doplnkové dôkazy pre prvú možnosť poskytujú rôzne vedecké etymológie mena aj texty písané aramejskou abecedou, ktorá rozlišuje medzi z a ṣ. 
Meno Zarpanitu má akkadský pôvod, v primárnych prameňoch sú dobre doložené dve rôzne možné etymológie: „pani mesta Zarpan" a „stvoriteľka semena" (od "zēr-bānītu"). Dnes sa predpokladá, že meno bolo s najväčšou pravdepodobnosťou odvodené od toponymu Zarpan, osady nachádzajúcej sa neďaleko Babylonu, hoci podľa ľudovej etymológie bol zrejme namiesto toho pomenovaný podľa bohyne, ako o tom svedčí mýtus známy len z fragmentárnej tabuľky z Aššurbanipalovej knižnice. 
Postava.
O postave Zarpanitu toho nie je veľa známe. Joan Goodnick Westenholzová vyslovila domnienku, že ona a Tašmetum boli jednoducho „prototypmi božských manželiek". V neskorých prameňoch ju možno charakterizovať ako materskú postavu spojenú s pôrodom. Bola uctievaná pod pseudonymom Erua ako bohyňa spojená s tehotenstvom.
V prvom tisícročí pred Kr. Zarpanitu ako Mardukovu manželku z nej robilo vysoko postavené božstvo, čo sa odrážalo v epitetách, ktoré sa na ňu vzťahovali, napríklad "bēlet" („pani"), "bēltīya" („moja pani"), "šarratu" („kráľovná"), "bēlet Bābili" („pani Babylonu"), "šarrat Bābili" („kráľovná Babylonu"), "bēlet Esagil" („pani Esagilu") alebo "šarrat Esagil" („kráľovná Esagilu"). V niektorých prípadoch bola fakticky zobrazovaná ako Mardukov ženský náprotivok s podobnými charakteristikami vrátane spojenia s veštením a analogickým postavením v panteóne, teda kráľovnou bohov. Takzvaný "Archív mystických heptád" ju nazýva „vládkyňou bohyň" ("dbe-let-i-la-a-ti"), čo pravdepodobne odráža jej postavenie ako popredného ženského božstva v neskorej babylonskej teológii. Zároveň nebola zahrnutá do kráľovských vyhlásení panovníkov, ktorí uznávali svoju závislosť od Marduka.
Mytológia.
V literárnych textoch sa Zarpanitu zvyčajne objavuje po boku Marduka.
Krátky mýtus zameraný na Zarpanitu opisuje, ako po nej pomenovali mesto Zarpan a potom jej ho daroval Enlil, ktorý je tu identifikovaný ako jej otec. Potom Ea chváli jej cnosti a navrhuje svojmu synovi Mardukovi, že by bola pre neho vhodná a že by mali spolu vládnuť nad morom. Predpokladá sa, že meno Ninabdubur, „pani morského dna", ktoré sa jej pripisuje v zoznamoch bohov, by mohlo odrážať túto časť mýtu.
Hlboký potok (prítok Laborca)

Hlboký potok je potok v Ondavskej vrchovine v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji v okrese Humenné. Pramení a preteká územím obce Sopkovce, preteká územím Brestova a Gruzoviec a preteká a ústi na území mesta Humenné v okrese Humenné. Je ľavostranným prítokom Laborca. Má dĺžku . 
Prameň.
Pramení v južnej časti územia obce Sopkovce v lesnom extraviláne premiešanom s pasienkami v nadmorskej výške severozápadozápadne od vrchu Uhlisko s v okrese Humenné v Prešovskom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom cez zmiešaný lesný a poľnohospodársky extravilán obce Sopkovce, ľavým brehom obmýva úpätie vrchu Uhlisko s , v vteká na trojchotárnik obcí Sopkovce, Brestov a Gruzovce, preteká po obecnej hranici medzi Brestovom a Gruzovcami. V vteká na územie Brestova, pravým brehom obmýva úpätie lesa a vrchu Plánce s , pri komplexe priemyselného parku Chemes v priberá ľavostranný prítok Hradský jarok a zároveň sa skrúca na juhozápad, preteká cez dve vodné nádrže, mení smer na juh. Pravým brehom obteká pasienok Noviská, vteká do intravilánu Brestova, podteká cestu z Brestova do Gruzoviec, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, pravým brehom obteká úpätie vrchu a pasienka Sihotok s a pasienka Dubník, ľavým brehom obteká les Tulčová, v vteká na územie mesta Humenné. Preteká južným smerom cez intravilán, v priberá pravostranný prítok Lieskovec, v podteká železničnú trať Michaľany – Łupków, v priestore Kapitánkino v na obecnej hranici medzi Humenným a Jasenovom ústi do Laborca ako jeho ľavostranný prítok. Laborec je prítokom Latorice. Má dva významnejšie prítoky Hradský jarok a Lieskovec.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v charakteristickej vlastnosti vodného toku, ktorá je vyjadrená slovom hlboký vo význame nie plytký, majúci značnú hĺbku. Z prídavného mena hlboký po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok (prítok Laborca) bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (december 2023).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2024 (nižšie divízie)

Nižšie divízie Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2024 pozostávali zo šiestich turnajov, na ktorých sa zúčastnili tímy, ktoré sa nekvalifikovali na turnaj Top divízie MS 2024. Turnaje sa hrali v decembri 2023 a januári 2024.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2024 sa hral v Budapešti v Maďarsku od 10. do 16. decembra 2023.
Zápasy.
10.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
10.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
10.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
11.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
11.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
11.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
13.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
13.12.2023 – p &lt;br&gt;
13.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
16.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
16.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
16.12.2023 – sn 
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2024 sa hral v Blede v Slovinsku od 11. do 17. decembra 2023.
Zápasy.
11.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
11.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
11.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
12.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
12.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
12.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 – sn &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 – p &lt;br&gt;
15.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
15.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
15.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
17.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
17.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
17.12.2023 ' – ' 
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2024 sa hral v Dumfries v Spojenom kráľovstve od 11. do 17. decembra 2023.
Zápasy.
11.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
11.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
11.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
12.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
12.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
12.12.2023 – p &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
14.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
15.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
15.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
15.12.2023 – ' ' &lt;br&gt;
17.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
17.12.2023 ' – ' &lt;br&gt;
17.12.2023 ' – ' 
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2024 sa hral v Belehrade v Srbsku od 14. do 20. januára 2024.
Zápasy.
14.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
14.01.2024 – sn &lt;br&gt;
15.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
15.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
15.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
17.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
17.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
17.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
18.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.01.2024 ' – ' 
III. A divízia.
Turnaj III. A divízie MS 2024 sa hral v Sofii v Bulharsku od 22. do 28. januára 2024.
Zápasy.
22.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
22.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
22.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
23.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
23.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
23.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
25.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
25.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
25.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
27.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
27.01.2024 – p &lt;br&gt;
27.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
28.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
28.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
28.01.2024 ' – ' 
III. B divízia.
Turnaj III. B divízie MS 2024 sa hral v Sarajeve v Bosne a Hercegovine od 25. do 30. januára 2024.
Zápasy.
25.01.2024 – p &lt;br&gt;
26.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
27.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
28.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
29.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
30.01.2024 ' – '
Mušketierovka

Mušketierovka je kinematografický žáner, ktorý je typický pre historické filmy. Kontext týchto filmov je v období od stredoveku po predvečer Francúzskej revolúcie cez renesanciu, náboženské vojny, storočia Ľudovíta XIII. a Ľudovíta XIV. Niektoré filmy sú inšpirované literárnymi dielami 19. storočia od Edmonda Rostanda, Paula Févala, Michela Zévaca a najmä Alexandra Dumasa. Veľmi skoro bol tento podžáner historického filmu predmetom rôznych úprav. Ide o žáner ktorý ťaží z akčných a často dobrodužných filmov.
Známe francúzske filmy tohto žánru.
Jednotlivé filmy:
Fang-i

Fang-i (čínsky: 方彜; pchin-jin: fāngyí) je typ čínskej bronzovej rituálnej nádoby, ktorá je typická pre obdobie dynastie Šang a ranné až stredné obdobie dynastie Čou, počas doby bronzovej (cca. 1800-900 pred Kr.).
Popis.
Má tvar štvorcovej alebo obdĺžnikovej truhly s krytom, ktorý pripomína valbovú strechu, nad ktorou je kľučka valbového tvaru. Spodný okraj je typicky vrúbkovaný s polkruhovým zárezom.
Zvyčajne sú bohato zdobené, často motívom tchao-tchie, starovekých čínskych mytologických stvorení či mytologických zvierat. Niekedy boli spojené, aby vytvorili zdvojenú nádobu, ktorá sa nazýva ou-fang-i (偶方彝). Ich tvar sa s časom líši, tie, ktoré boli vyrobené počas obdobia dynastie Šang mali zvyčajne rovnú hlavnú časť, na rozdiel od tých, ktoré pochádzajú z obdobia rannej dynastie Čou, tie mali vyduté boky. Fang-i z obdobia strednej dynastie Čou majú rukoväte, ktoré vyzerajú ako slonie choboty. Sinológ Carl Hentze navrhol, že tvar nádoby predstavuje dobový chrám predkov so šikmými strechami, vyčnievajúcimi trámami a štvorcovou alebo obdĺžnikovou základňou.
História.
Zdá sa, že fang-i sa vyvinuli z keramických nádob obdobia neolitu. V dynastií Šang boli fang-i aj vytesávané aj z bieleho mramoru. Bronzové fang-i sa po prvýkrát objavili na začiatku obdobia Jin-sü (13.-11. storočie pred Kr.), alebo v 14. storočí pred Kr. počas obdobia prechodu medzi kultúrou Er-li-kang a Jin-sü. Počas stredného obdobia dynastie západný Čou sa prestali objavovať.
Význam.
Verí sa, že sa používali na rituálne obetovanie jedla., aj keď je tiež možné, že sa mohli používať na uchovávanie vína. Počas obdobia dynastií Šang a Čou sa králi a aristokrati priniesť šťastie a odvrátiť zlo, rituálnymi obeťami obetovanými ich predkom. Používali sa aj ako predmety ukladané do hrobov, boli nájdené v hrobkách, napríklad v hrobke kráľovnej Fu Chao z 13. storočia pred Kr.
Fang-i a čínske písmo.
Do mnohých fang-i boli vyryté skoré formy čínskeho písma, ktoré vo všeobecnosti predstavovali mená majiteľov alebo predkov, ktorým boli venované. Nápisy sa zvyčajne objavujú na vnútorných stenách alebo na dne nádoby či na spodnej strane veka. Boli odliate z bronzu a nie vyryté do kovu. Piktografická forma kratších nápisov z obdobia dynastie Šang sa neskôr počas obdobia dynastie Čou vyvinuli do dlhších nápisov so štandardizovanejšími písanými znakmi, často pripomínajúcimi udalosti týkajúcimi sa jednotlivca, ktorý si nádobu objednal. Fang-i sú dôležité pre staroveké čínske dejiny a vývoj systému čínskeho písania.
Sedem anglosaských kráľovstiev

Sedem anglosaských kráľovstiev alebo Heptarchia je pojem používaný pre označenie ranno stredovekých anglosaských kráľovstiev na juhu, východe a v centre Británie na konci staroveku a na začiatku stredoveku do zjednotenia Anglicka (Škótsko a Wales boli v tej dobe tak isto rozdelené do niekoľkých kráľovstiev). Prvé použitie tohto termínu spadá do obdobia 12. storočia. Označuje približne obdobie od roku 500 do roku 850, teda dobu nasledujúcej po odchode rímskych légií až do zjednotenia Anglicka wessexským kráľom Ecgberhtom. Pojem heptarchia odkazuje na existenciu siedmich kráľovstiev, ktoré boli základom zjednoteného anglického kráľovstva:
Zoznam anglosaských kráľovstiev.
Ostatné anglosaské kráľovstva neradiace sa k heptarchii:
Rozsah.
V rôznych etapách tohto obdobia jednotliví vládcovia Northumbrie, Mercie a Wessexu ovládli väčšiu časť Anglicka a môžu sa tak považovať za významnejších, ale aj v týchto prípadoch sa dá povedať o jednotlivých oddelených kráľovstvách. Posledné výskumy ukazujú, že niektoré tieto kráľovstvá (napríklad Essex a Sussex) svojim významom nedosahovali takú dôležitosť ako ostatné kráľovstvá. Popri týchto siedmich kráľovstvách ďalej existovalo niekoľko ďalších dôležitých politických centier, ktorých vplyv bol porovnateľný s niektorými so siedmich kráľovstiev. Jednalo sa o kráľovstvá (alebo ich časti) – Bernicia a Deira v Northumbrii, Lindsey v oblasti súčasného grófstva Lincolnshire, Hwicce na juhozápadě Midlands, Magonsete v Mercii, Whitwara na ostrove Wight, Stredné Anglicko – skupina kmeňov usídlených v okolí súčasného grófstva Leicestershire, Hestingas v okolí Hastingsu a Gewisse v súčasnom grófstve Hampshire.
Koniec siedmich kráľovstiev.
Koniec koexistencie siedmich kráľovstiev bol postupným procesom. Nájazdy vikingov v 9. storočí viedli k vytvoreniu nimi kontrolovanej oblasti v okolí Yorku a neskôr k rozšíreniu ich panstiev na území označovanom ako Danelaw (územie, kde platili dánske zákony – oblasť v strede a na východe Anglicka). Potreba zjednotenia proti spoločnému nepriateľovi viedli k tomu, že wessexský kráľ Alfréd Veľký bojoval proti Dánom v 9. storočí ako vodca Anglosasov. Jeho následníci vo Wessexe (hlavne Æthelstan) posilňovali zjednotený anglosaský štát, až sa pôvodné rozdelenie na jednotlivé kráľovstva stalo nevýznamné.
Sedem kráľovstiev v neskoršej heraldike.
V 13. storočí prisúdili anglickí heraldici anglosaským kráľovstvám fiktívne erby, niektoré na základe chabého popisu, napríklad v diele "Církevné dejiny národa Anglov" je zmienka o zlato-purpurovej zástave vyvesenej nad hrobom Oswalda Northumbrijského, podľa ktorej bol vytvorený pruhovaný erb.
Dušan Albini

Dušan Albini (* 12. apríl 1923, Praha – † 11. marec 2011, Šaľa) bol slovenský evanjelický farár a cirkevný publicista.
Životopis.
Jeho vývoj ovplyvnil starý otec biskup Juraj Janoška. Po maturite na Gymnáziu M.M. Hodžu v Liptovskom Mikuláši v roku 1942 študoval na Evanjelickej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského. Počas štúdia ho zastihla 2. svetová vojna. Svoj odpor k nej vyjadril účasťou v Slovenskom národnom povstaní, za čo bol tri mesiace väznený v Ilave. Po skončení vysokoškolského štúdia v roku 1946 nastúpil ako seniorálny kaplán v Necpaloch. Jeden rok študoval v Uppsale vo Švédsku. Ovládal svetové jazyky, prekladal zo švédčiny. Po komunistickom prevrate v roku 1948 bol Dušan Albini, spolu s viacerými farármi liptovsko-oravského seniorátu označený za reakcionára, ktorého sa treba zbaviť alebo aspoň prekladať z fary na faru. Bol ostro sledovaný cirkevnou a štátnou mocou. Pôsobil na viacerých miestach, ako farár v Michalovciach,kde stratil štátny súhlas, v Liptovskom Mikuláši,kde stratil štátny súhlas, v Chminianskych Jakubovanoch, v Háji,kde tiež stratil štátny súhlas a naposledy v Diakovciach, kde pôsobil 28 rokov. Aj keď do tohto cirkevného zboru bol preložený za trest počas normalizácie v roku 1971, prežil tu najkrajšie pracovné roky.
Okrem kňazskej činnosti sa zaslúžil o obnovenie činnosti vydavateľstva Tranoscius. Na prvom valnom zhromaždení akcionárov bol riadne zvolený jeho prvým riaditeľom a v tejto funkcii pôsobil v rokoch 19911994. Bol spoluzakladateľom obnoveného časopisu "Tvorba", prispieval do cirkevných časopisov, venoval sa prekladateľskej činnosti. Pôsobil aj ako konsenior Dunajsko-nitrianskeho seniorátu. Po skončení kňazskej činnosti v roku 1999 sa s manželkou presťahoval do Šale, kde aj naďalej udržiaval pekné vzťahy s cirkevníkmi z Diakoviec, Tešedíkova a Šale. Pochovaný je v Ivančinej, okres Turčianske Teplice.
Gotóbun no hanajome

Gotóbun no hanajome (; ) je japonská manga séria napísaná a ilustrovaná Negi Harubom. Od augusta 2017 do februára 2020 vychádzala v týždenníku "Šúkan Šónen Magazine", neskôr boli všetky kapitoly rozdelené a predávané v štrnástich zväzkoch. Séria sa zaoberá stredoškolským životom Fútara Uesugiho, ktorý prijal prácu doučovateľa pre pätorčatá Miku, Nino, Ičika, Jocuba a Icuki Nakano.
Manga.
Manga séria bola napísaná a ilustrovaná Negi Harubom. 4. decembra 2019 Haruba oznámil, že séria skončí 14. zväzkom. Séria oficiálne skončila 19. februára 2020, s dokopy 122 kapitolami.
Anime.
Anime adaptácia bola oznámená 8. augusta 2018 v magazíne "Šúkan Šónen". Prvú sériu režíroval Satoši Kuwabara a napísal Keiičiró Óči, s animáciou od štúdia Tezuka Productions a dizajnom postáv od dizajnéra Mičinosukeho Nakamuru. Prvá séria sa začala vysielať 10. januára 2019 a skončila o 2 mesiace neskôr, 28. marca na televíznych kanáloch TBS a SUN. Medzinárodne poskytuje všetky série spolu s filmom strímovacia služba Crunchyroll.
Druhá séria bola oznámená 5. mája 2019 na špeciálnom podujatí v Tokiu. Vysielanie sa malo pôvodne začať v októbri 2020, no kvôli produkčným problémom spôsobeným pandémiou COVID-19 sa vysielanie odložilo, a začalo až 8. januára 2021. Skončilo 26. marca, po čom nasledovalo oznámenie o pokračovaní série.
18. apríla 2021 bolo odhalené, že pokračovanie adaptácie bude prostredníctvom filmu. Režisérom bol Masato Džinbó. Film mal premiéru v kinách 20. mája 2022.
1. apríla 2023 bola na podujatí "Gotóbun no hanajome SPECIAL EVENT 2023" odhalená ďalšia adaptácia, tentokrát v podobe televízneho špeciálu. Jeho úlohou bolo adaptovať podstatný obsah mangy pre poskytnutie dôležitého kontextu, ktorá sa odohrávala medzi druhou sériou a filmom. Špeciál mal svoju premiéru exkluzívne v kinách 14. júla 2023, len 3 týždne pred odvysielaním na televíznych kanáloch TBS a BS11, a to rozdelením na dve 24-minútové časti. Prvá časť vyšla 2. septembra, a druhá o týždeň neskôr, 9. septembra. Animáciu dodalo štúdio Shaft, s réžiou od ich domáceho Jukihira Mijamota, a scenár od nezávislého scenáristu Keiičira Óčiho.
Ladislav Hagara

PhDr. Ladislav Hagara, PhD. (* 15. január 1944, Nováky) je popredný slovenský mykológ, spisovateľ a autor mykologických publikácií.
Životopis.
Štúdium žurnalistiky na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského ukončil v roku 1968 prácou na tému "Publicistika v obnovených Slovenských pohľadoch (1881–1900)". Neskôr pracoval ako redaktor a riaditeľ vydavateľstva, nakoľko výkon povolania novinára mu z ideologických dôvodov nebol umožnený (na základe článkov namierených proti vstupu vojsk Varšavskej zmluvy na územie Československa v roku 1968 bol vedený vo zväzkoch ŠTB ako „nepriateľská osoba“). Roku 1979 získal titul PhDr. v odbore československé dejiny, zameranie na novinárstvo. V roku 2003 obhájil dizertačnú prácu na tému "Rod Hyphodontia na Slovensku (Basidiomycota, Corticiaceae)". 
Je autorom viacerých sociálne ladených poviedok, románov z prostredia slovenských výskumných inštitúcií, ako aj mnohých praktických a vedecko-náučných mykologických publikácií. Z jeho atlasov húb sa predalo viac než pol milióna výtlačkov. Vyšli knižne v 35 vydaniach (popri slovenčine aj v češtine, francúzštine, nemčine, holandčine a maďarčine) a zahŕňajú aj Ottovu encyklopédiu húb, najrozsiahlejší a najkompletnejší doposiaľ vydaný atlas húb rastúcich na území SR s 4200 fotografiami a popismi 3500 druhov. Pre viac než 1000 z vyššie uvedených druhov tiež zaviedol nové slovenské názvy. V rámci svojej vedeckej mykologickej činnosti zozbieral a odborne spracoval viac než 15 000 herbárových položiek húb, ktoré tvoria rozsiahly zdrojový materiál k mykoflóre Slovenska, čím sa radí medzi najvýznamnejších európskych mykológov. V roku 1990 opísal a publikoval novú varietu strmuľky lievikovitej: Clitocybe gibba var. adstringens (zvieravá, príkra). Štandardnou autorskou skratkou využívanou pri citáciách botanických názvov, ktoré tento autor vytvoril a publikoval, je "Hagara". Patrí tiež medzi popredných fotografov húb.
Ladislav Hagara je členom Spolku slovenských spisovateľov. V roku 1998 sa stal predsedom Spoločnosti na výskum húb, je členom (a medzi rokmi 2015 a 2018 aj predsedom) Slovenskej mykologickej spoločnosti SAV, ako aj mykologických spoločností v Česku, Rakúsku a Nemecku.