burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Oleg Svátek

Oleg Svátek (* 3. február 1888† 1. október 1941) bol česko-slovenský generál, legionár za 1. svetovej vojny a člen Obrany národa.
Vojenská kariéra.
Počas 1. svetovej vojny pôsobil ako dôstojník česko-slovenských légií v Rusku. Do Česko-Slovenska sa vrátil v roku 1920. Potom zastával rôzne veliteľské funkcie v česko-slovenskej armáde a v rokoch 19351938 bol veliteľom 12. divízie v Užhorode. V marci 1939 velil statočnej obrane Podkarpatskej Rusi pred maďarskými silami. V marci 1939, hneď na začiatku nemeckej okupácie, stál pri zrode vojenskej odbojovej organizácie Obrana národa vo funkcii veliteľa Krajského vojenského veliteľstva Praha juhozápad.
4. septembra 1941 bol Oleg Svátek na záhrade svojho domu v ulici Nad Koukolkou prepadnutý a po potýčke zatknutý gestapom a 1. októbra, v čase stanného práva, bol popravený v kasárňach Ruzyně.
Ida (vrch na Kréte)

Ida alebo Psiloritis () je vrch v centrálnej časti gréckeho ostrova Kréta. Nachádza sa na území regionálnej jednotky Rethymno asi 5,5 km východoseverovýchodne od dediny Fourfouras a 35 km juhozápadne od mesta Iraklio. Vrchol je miestom ďalekého rozhľadu. Ida je najvyšším vrchom celej Kréty a najprominentnejším vrchom celého Grécka.
Na vrchol sa dá vystúpiť po značených turistických cestách z niekoľkých smerov, napríklad z dediny Fourfouras či Anogia.
Hévíz (jazero)

Hévíz ( alebo tiež ) je termálne jazero ležiace v Maďarsku na východnom okraji mesta Hévíz.
S rozlohou 4,4 ha je to najväčšie termálne jazero v Európe. Hĺbka jazera je 38 m. Obrys jazera je približne oválny.
Chemické zloženie vody.
Voda v jazere obsahuje katióny draslíka, sodíka, amoniaku, vápnik a horčík, anióny fluóru, chlóru, brómu, jódu, síry, hydrogénuhličitanový a síranový anión a organické zlúčeniny. Vďaka prítomnosti radónu je mierne rádioaktívne (asi 0,22-0,28 mCi/l).
Chemické zloženie vody je skúmané od 18. storočia. Podrobná chemická analýza prebehla prvýkrát v roku 1952, ďalšia v roku 1992
Život v jazere.
Vo vode žije veľa baktérií, o ktorých sa predpokladá, že sa podieľajú na liečivých účinkoch vody. Medzi inými sú tu sinice a rôzne druhy aktinobaktérií. "Micromonospora heviziensis" je endemit, vyskytujúce sa len v tomto jazere. Z viacbunkových organizmov sú významne zastúpené napríklad zelené riasy. Hladina jazera je pokrytá všadeprítomnými leknami.
Voda v jazere.
Voda do jazera vyviera v pramennej jaskyni, ktorá sa nachádza na jeho dne. Zdroj je veľmi výdatný, asi 30-40 000 litrov za minutu. Voda v jazere sa tak vymení každých 28 hodín. Pramene sú v jaskyni dva - na jej východnej strane vyviera do jazera voda o teplote 26°C, na západnej strane pramení voda s teplotou 41°C.
Voda v jazere je v neustálom pohybe. Teplá voda zo spodnej časti jazera stúpa k hladine, zatiaľ čo ochladená voda z povrchu klesá ku dnu. Okrem toho sa aj vďaka oválnemu tvaru jazera celá vodná masa pomaly otáča vpravo. Tento dvojaký pohyb napomáha k regulácii teploty vody v jazere aj k distribúcii látok vo vode rozpustených.
Voda z jazera vyteká na jeho južnej strane kanálom Hévízi-csatorna, širokým 10-12 m, ktorý po 13 km ústi do rieky Zala. Termálna voda, ktorá jazero opúšťa, vytvára v kanále jedinečné životné podmienky, unikátne v celej Európe.
Výskum jazera.
Prvá mapa jazera pochádza z roku 1769, ale hĺbku jazera neurčuje. V 60. rokoch 19. storočia bola hĺbka odhadovaná na 43 m. Prvé potápačské prieskumy jazera prebehli v roku 1908, bola však dosiahnutá hĺbka iba 22 m. Hĺbka jazera bola prvýkrát zmeraná v roku 1953.
Kúpele.
Kúpeľníctvo sa tu prevádzkuje od roku 1795. Vtedy boli postavené prvé kúpeľné budovy pri jazere a zriadené prírodné kúpalisko. Kúpeľná budova v podobe blízkej dnešnej bola postavená v roku 1911, rekonštruovaná bola v roku 1970. 3. marca 1986 však jej centrálna časť vyhorela. Obnova bola dokončená roku 1989. Posledná významná rekonštrukcia a modernizácia kúpeľov sa uskutočnila v rokoch 2000-2002.
Voda z jazera má priaznivé účinky proti reumatizmu a ďalším chorobám pohybového aparátu. Používa sa aj ako pitná kúra, pretože potláča žalúdočné ťažkosti. K liečebným účelom sa používa aj bahno zo dna jazera. 
Teplota vody v jazere dosahuje v lete 33-35°C a v zime 24-26°C, čo umožňuje celoročnú prevádzka kúpeľov.
Československý vojnový kríž 1914 – 1918

Československý vojnový kríž 1914-1918 je československé vojenské vyznamenanie, ktoré bolo udeľované ako vojakom československých revolučných vojsk, tak aj práporom a koruhvám česko-slovenských revolučných vojsk z prvej svetovej vojny a účastníkom bojov na Slovensku v rokoch 1918 až 1919.
Zriadenie.
Vyznamenanie bolo zriadené dekrétom dočasnej Česko-slovenskej republiky v Paríži 7. novembra 1918. Udeľovanie bolo ukončené 15. marca 1939. Autorom výtvarného návrhu bol francúzsky sochár Antoine Bourdelle.
Podmienky udelenia.
Vyznamenanie bolo udeľované vojakom československých revolučných vojsk za osobnú statočnosť pred nepriateľom a iné záslužné bojové činy. Bol udeľovaný aj jednotkám česko-slovenských revolučných vojsk z prvej svetovej vojny, ktoré boli predmetom pochvalnej zmienky v rozkaze.
Ďalej bolo vyznamenanie udeľované vojakom spojeneckých armád, ktorí bojovali po boku česko-slovenských vojsk. Výnimočne mohol byť udelený aj osobám, ktoré prispeli vynikajúcim spôsobom k oslobodeniu Česko-slovenska v prvej svetovej vojne a nepatrili do radov česko-slovenských ani spojeneckých vojsk.
V roku 1919 bolo vyznamenanie udeľované za bojové vystúpenie na Slovensku.
Vzhľad.
Kríž je bronzový a skladá sa zo štyroch vzájomne prelínajúcich sa kruhov, na ktorých sú znaky Čiech, Slovenska, Moravy a Sliezska. Na rubovej strane sa na všetkých kruhoch nachádzajú lipové trojlístky a v strede všetko prekrývajú plastické iniciály SK.
Stuha je červená so zvislými bielymi prúžkami. Na nej sa môžu nachádzať štylizované lipové lístky, lipové ratolesti či strieborné alebo zlaté hviezdičky:
Aristeas zo Stratonikeie

Aristeas ("Aristeas") bol olympijský víťaz v zápasení a pankratiu v roku 13.
Aristeas z karskej Stratonikeie dosiahol olympijské víťazstvá v zápasení a pankratiu na 198. hrách v roku 13. Zápasenie sa v Olympii zaviedlo v roku 708 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Eurybatos zo Sparty. Prvým víťazom pankratia bol v roku 648 pred Kr. Lygdamis zo Syrakúz.
Olympijské víťazstvá Aristea sú uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Dvojnásobný olympijský triumf Aristea zaznamenal aj Pausanias: „"O generáciu skôr ako tento Stratón to boli traja muži a práve toľko po ňom, ktorí si zrejme odniesli olivovú ratolesť za zápasy v pankratiu a zápasení, totiž Kapros zo samotnej Élidy, z Grékov z druhej strany Egejského mora rodský Aristomenes a z Magnétov pri Léthaiu Prótofanes. Po Stratónovi to bol naopak prílušník to istého mesta Marión a stratonický Aristeas.""
Podlavické výmole

Podlavické výmole je chránený areál v Starohorských vrchoch v katastri Podlavíc, mestskej časti Banskej Bystrice.
Polohopis.
Podlavické výmole sa nachádzajú na južnom svahu Žiaru, asi 200 m severne od cesty II/578, približne 4 km severozápadne vzdušnou čiarou od Námestia SNP.
Prírodná rezervácia.
Rozloha rezervácie je 267 700 m², ochranné pásmo nie je stanovené. Ochranný stupeň je číslo 4. Prírodná rezervácia bola vyhlásená v roku 1998 Krajským úradom v Banskej Bystrici Všeobecne záväznou vyhláškou č.7/1998 z 30. novembra 1998. Účelom je ochrana „"lesných spoločenstiev s koncentrovaným výskytom rastlinných druhov z čeľade vstavačovitých."“. Chránený areál spravuje Štátna ochrana prírody stredisko CHKO Poľana. Podlavické výmole nie sú súčasťou VCHÚ.
V 17. a 18. storočí bolo toto územie zdevastované odlesňovaním a následnou premenou lesa na poľnohospodárske pozemky, čo malo za následok obrovskú eróziu pôdy, ktorá ohrozovala nielen obec samotnú, ale aj obyvateľov tam žijúcich. Eróziou došlo k vzniku veľkých rýh (výmoľov) a jediným riešením bolo opätovné zalesnenie, ktoré bolo náročné a dlho neúspešné. Až neskôr sa na toto územie nazvážala pôda, ktorou sa podarilo lokalitu revitalizovať.
Zalesnovať sa začalo v roku 1896 pričom bolo použitých 252.000ks agátových sadeníc, 31.000ks sadeníc borovice sosny, 138.000ks sadeníc borovice čiernej, 16.000ks sadeníc smrekovca, 1.500ks sadeníc jedle, po 1.000ks sadeníc limby, jaseňa a javora, 4.000ks sadeníc jelše a 5.000ks vŕbových odrezkov. S celého množstva sadeníc sa ujalo len okolo 30%.
Úspešne zalesnenie skončilo až v roku 1908.
Lielupe

Lielupe je rieka v Lotyšsku. Je 119 km dlhá. Povodie má rozlohu 17 600 km².
Priebeh toku.
Vzniká sútokom riek Nemunėlis a Mūša, ktoré obe pramenia v Litve. Je považovaná za pokračovanie rieky Mūša. Preteká Stredolotyšskou nížinou. Na dolnom toku tečie v dĺžke 30 km pozdĺž pobrežia Rižského zálivu. Ústí potom práve do neho a jedným ramenom tiež do Daugavy.
Vodný režim.
Zdroj vody je snehový a dažďový. Priemerný ročný prietok vody vo vzdialenosti 110 km od ústia činí 63 m³/s. Zamŕza v decembri a roztápa sa na konci marca. V zime sa pri oteplení nezriedka vyskytujú ľadové zátarasy a v lete zase povodne spôsobené dažďami.
Osídlenie.
Vodná doprava na rieke je možná. Na rieke leží mesto Jelgava a na dolnom toku rad prímorských kúpeľov neďaleko Rigy, z ktorých je najvýznačnejší Jūrmala.
Vojenský cintorín Olomouc-Černovír

Vojenský cintorín v Olomouci, miestnej časti Černovír je kultúrna pamiatka v mieste, kde boli pochovávaní vojaci, ktorí zomreli vo vojenskej nemocnici v Kláštornom Hradisku, neskôr aj obete bojov počas vojen. Cintorín bol založený v roku 1869 z bývalého civilného pohrebiska. Cintorín je unikátny v tom, že tu sú na jednom mieste pochovaní vojaci niekoľkých rôznych vyznaní, moslimovia, židia, pravoslávni, a najväčšia časť patrí katolíckym a protestantským kresťanom. Tieto časti cintorína sú od seba oddelené stromami na samostatné polia. Na cintoríne boli postavené dve kaplnky, jedna s kopulou pre kresťanov, druhá v tvare malej mešity pre padlých moslimského vyznania. Vysvätenia kaplnky sa 16. decembra 1917 zúčastnil osobne aj posledný cisár Karol I. Počas prvej svetovej vojny boli vojaci pochovávaní po dvoch do jedného hrobu, bez ohľadu na národnosť, hodnosť a štátnu príslušnosť. Poslední pochovaní tu boli nemeckí vojaci medzi rokmi 1939 - 1945, po tomto roku sa tu pochovávalo už len sporadicky a cintorín spustol. V 50. rokoch 20. storočia boli kríže označujúce hroby vytrhané a postupne rozkradnuté, hroby boli pre ľahšie kosenie trávy zarovnané.
Je chránený ako kultúrna pamiatka Českej republiky.
Kuršský záliv

Kuršský záliv (, ) alebo Kurská zátoka je záliv - lagúna pri juhovýchodnom pobreží Baltského mora pri brehoch Ruska (Kaliningradská oblasť na juhu) a Litvy (Klaipėdský kraj na severe). Meno pochádza od starého baltského národa Kurši. Rozloha zálivu je . Je dlhý a priemerne široký. Hlboký je priemerne a maximálne . Od mora je oddelený Kuršskou kosou. Na severe je Klajpedským prielivom širokým 390 m spojený s morom. Do zálivu ústi rieka Neman svojou deltou. V zime záliv zamŕza na približne 80 dní, v lete má voda na povrchu teplotu až 25°C.
Fauna.
Záliv je dôležitou rybársku oblasťou. Základné priemyselné ryby sú kapry, nosále, zubáče, pleskáče, zubatice, úhory. Na východnom brehu je biologická stanica (sledovanie a krúžkovanie vtáctva).
Osídlenie pobrežia.
Na brehu ležia obce ("Litva"): Klaipėda (štvrť Smiltynė), Neringa (jej súčasti: Nida, Preila, Pervalka, Juodkrantė) - na Kurskej kose, Klaipėda (južná časť mesta), Dreverna, Kintai, Lūžgaliai,Svencelė Šturmai, Ventė a Uostadvaris (ktorý je na brehu ostrova Rusnė (najväčší z mnohých ostrovov, tvoriacich deltu rieky Neman, ktorá nesie svoje vody svojimi mnohými ramenami - už pod iným názvom - do kuršského zálivu od východu) (protiľahlý breh).
Ďalej: ("Kaliningradská oblasť"): Morskoje, Rybačij, Djuny, Lesnoe(Lesnoje), Zelenogradsk - na Kurskej kose
Verbnoje, Zalivino, Polessk, Belomorskoje, Krasnoje, Razino, Golovkino a Prochladnoje (Južný a východný breh zálivu náležiaci dnes Kaliningradskej oblasti.
Svinesundsbron

Svinesundsbron (; ) je meno dvoch mostov cez morskú úžinu Svinesund, ktorá je prirodzenou hranicou medzi Nórskom a Švédskom. Po mostoch vedie Európska cesta 6.
Starší, dvojpruhový most ("Gamla Svinesundsbron") je dlhý 420 metrov, vysoký 58 metrov a staval sa v rokoch 1939 až 1942. Je v prevádzke od roku 1946.
Nový, štvorpruhový most ("Nya Svinesundsbron") bol otvorený 10. júna 2005 v prítomnosti švédskeho aj nórskeho kráľovského páru. Pôvodne sa plánovalo otvorenie už 7. júna pri stom výročí osamostatnenia Nórska. Je dlhý 704 metrov, samotnú úžinu prekračuje vďaka dlhému betónovému oblúku vysokému 92 metrov s mostovkou 61 metrov na morskou hladinou.
Urpínska lesostep

Urpínska lesostep je prírodná rezervácia na vrchu Urpín v Bystrickej vrchovine v katastri Radvane, mestskej časti Banskej Bystrice.
Polohopis.
Urpínska lesostep sa nachádza v južnej časti Urpína v Bystrickej vrchovine (časť Zvolenskej kotliny), asi pol kilometra južne od vrcholu, v približnej nadmorskej výške 450-500., približne 1,6 km južne vzdušnou čiarou od Námestia SNP.
Prírodná rezervácia.
Rozloha rezervácie je 50 200 m², ochranné pásmo nie je stanovené. Ochranný stupeň je číslo 4. Pamiatka bola vyhlásená v roku 1997 Krajským úradom v Banskej Bystrici Všeobecne záväznou vyhláškou č.6/1997 z 28. februára 1997. Účelom je ochrana „"lesostepi s výskytom veľkého množstva vzácnych druhov hmyzu a zachovalých biotopov rastlín."“. Chránený areál spravuje Štátna ochrana prírody stredisko CHKO Poľana. Urpínska lesostep nie je súčasťou VCHÚ.
Prístup a náučný chodník.
V jeseni 2014 bol otvorený náučný chodník po Urpíne s dĺžkou a štrnástimi informačnými tabuľami. Náučný chodník vedie od Malej stanice po serpentínach hore, okolo vrcholu Urpína, okolo Urpínskej lesostepi a po 13 zastaveniach končí na Uhlisku.
V blízkosti prírodnej rezervácie vedie modrá turistická značka z Malej stanice.
Keukenhof

Keukenhof (IPA: ), známy tiež ako „Záhrada Európy“, je najväčší kvetinový park v Holandsku a zároveň aj v Európe. Bol založený v roku 1949 v blízkosti mestečka Lisse v provincii Južné Holandsko (holandsky "Zuid-Holland").
Dejiny.
Kvetinový park sa nachádza na bývalom poľovníckom území patriacom do panstva Teylingen. V 15. storočí bola majiteľkou tohto územia Jacoba, grófka z Hennegau, Holandska a Seeland, ktorá žila na blízkom zámku a zomrela tam vo veku 35 rokov. Jacoba bola jediná dcéra a dedička vojvodu Viliama II. von Straubing-Holland z rodu Wittelsbachovcov. Názov Keukenhof zodpovedá holandskému výrazu pre "kuchynský dvor", pretože na tomto území sa nachádzala záhrada pre potreby zámockej kuchyne.
V roku 1840 bol na území vytvorený park, navrhnutý záhradným architektom Zocherom, ktorý bol okrem iného autorom amsterdamského Vondelparku. V roku 1949 bola severná časť tohto územia prvýkrát použitá na výstavu cibuľovitých kvetín na podnet vtedajšieho starostu mestečka Lisse W.J.H. Lambooya. Pre verejnosť bola kvetinová záhrada Keukenhof prvýkrát otvorená v roku 1950.
Súčasnosť.
V súčasnej dobe sa park rozkladá na 32 hektároch a každoročne tu vykvitne 6 - 7 miliónov predovšetkým cibuľovitých kvetín ako sú krókusy, narcisy, tulipány, hyacinty, ľalie a ďalšie. O park sa stará 24 záhradníkov a je pre verejnosť otvorený od apríla do septembra, avšak najlepším obdobím pre návštevu je máj. Do Keukenhofu sa možno dopraviť najlepšie autobusom, ktorý odchádza z vlakovej stanice v Leidene. V parku sú organizované rôzne výstavy v niekoľkých altánoch, pomenovaných po holandskom kráľovskom rodu Oranje-Nassau a jeho členoch:
Galičica

Galičica () je pohorie na juhozápade Severného Macedónska medzi Ochridským jazerom a Prespanským jazerom. Pohorie sa tiahne v severojužnom smere. Najvyšším vrcholom je hora Magaro ().
Na juhu na hraniciach s Albánskom prechádza v pohorie Mali i Thatë. Pohorie je tvorené prevažne vápencom a nachádza sa pod ním krasový systém, ktorým preteká voda z Prespanského jazera do Ochridského jazera. Roku 1958 tu bol vyhlásený národný park s rozlohou 22 750 ha, nachádza sa tu okrem iného rad endemitických rastlinných druhov.
Počas prvej svetovej vojny v rokoch 19161918 pohorím prebiehal front.
Răut

Răut je rieka v Moldavsku, pravý prítok Dnestra. Je 286 km dlhá. Povodie má rozlohu 7 760 km².
Vodný režim.
Zdroj vody je zmiešaný s prevahou snehového. Priemerný prietok vody vo vzdialenosti 46 km od ústia činí 5,7 m³/s.
Využitie.
Využíva sa na zavlažovanie. Na rieke ležia mestá Bălți a Orhei.
Tarnica

Tarnica () je najvyšší vrch poľského pohoria Bieszczady. Ide o piaty najvyšší vrchol Koruny poľských hôr. Nachádza sa v Podkarpatskom vojvodstve, blízko hraníc s Ukrajinou.
Tarnica sa dvíha 500 m nad údolím rieky Wołosatka. Vrch má dva samostatné vrcholy nižší má výšku 1 339 m, o 7 m vyšší hlavný vrchol je skalnatý a otvára sa z neho kruhový výhľad na okolité Poloniny - na východe na Bukovskú, na severe na Lokiecku a Dydiowsku a na severozápade na Caryńsku a Wetlinsku. Na vrchole sa nachádza mohutný kovový kríž z roku 2000 pripomínajúci Jana Pavla II., ktorý Tarnicu v roku 1954 vraj navštívil.
Prehľad úspechov slovenského severského lyžovania

Prehľad úspechov slovenského klasického lyžovania sumarizuje prehľad medailí a úspechov slovenských lyžiarov na vrcholných svetových a európskych podujatiach v ére samostatnosti, ako aj v reprezentácii Česko-Slovenska.
Olympijské hry.
Prehľad medailistov
Ďalšie bodované umiestnenia
Majstrovstvá sveta.
V reprezentácii Československa sa podieľali na zisku medailí bežkyňa Gabriela Svobodová-Sekajová , rodáčka z Kremnice a skokan Martin Švagerko. V individuálnych disciplínach dosiahla najväčšie úspechy Alžbeta Havrančíková, dvakrát štvrtá na MS 1989 v Lahti. V ére samostatnosti bol najbližšie k zisku medaily Martin Bajčičák, v roku 2005 obsadil štvrté miesto v skiatlone.
Prehľad medailistov
Najlepšie individuálne umiestnenia
Svetový pohár.
Prvou Slovenkou, ktorá triumfovala v pretekoch Svetového pohára bola Alžbeta Havrančíková, v sezóne 1988/1989 obsadila v konečnom poradí druhé miesto. Na stupeň víťazov vystúpili aj Anna Pasiarová, Gabriela Svobodová, Viera Klimková, v ére samostatnosti Ivan Bátory, Martin Bajčičák a Alena Procházková . Medzi skokanmi vyhral preteky SP v Chamonix v roku 1986 Martin Švagerko, Ján Tánczos bol tretí v roku 1980 v nórskom Vikersunde.
Pódiové umiestnenia v pretekoch SP
Beh na lyžiach
Skoky na lyžiach
Severská kombinácia
Prehľad úspechov slovenského alpského lyžovania

Prehľad úspechov slovenského alpského lyžovania sumarizuje prehľad medailí a úspechov slovenských alpských lyžiarov na vrcholných svetových a európskych podujatiach v ére samostatnosti, ako aj v reprezentácii Československa.
Olympijské hry.
Ďalšie bodované umiestnenia slovenských zjazdárov
Medailisti z majstrovstiev sveta.
Ďalšie najlepšie individuálne umiestnenia slovenských zjazdárov
Svetový pohár.
Jana Šoltýsová ako prvá zjazdárka z východnej Európy vyhrala preteky Svetového pohára, 17. decembra 1980 vyhrala zjazd v rakúskom Altenmarkte. Po 32 rokoch ju napodobnila Veronika Velez-Zuzulová, keď triumfovala v slalome v Semmeringu . Treťou Slovenkou s víťazstvom v pretekoch SP sa stala v sezóne 2015/2016 Petra Vlhová . Historický úspech dosiahli Veronika Velez-Zuzulová a Petra Vlhová na pretekoch vo Flachau, obe sa postavili na stupne víťazov . Ešte lepší výsledok zaznamenali Slovenky 3. januára 2017 v Záhrebe, keď obsadili prvé dve priečky. Zatiaľ jediný slovenský zjazdár – muž vystúpil na stupne víťazov 24. januára 1982, Ivan Pacák obsadil druhé miesto v kombinácii v švajčiarskom Wengene .
Celkové prvenstvo v SP
Víťazi pretekov SP
Alžbeta Havrančíková

 
 
 
Alžbeta Havrančíková (* 27. september 1963, Šuňava) je bývalá slovenská bežkyňa na lyžiach, reprezentantka Slovenska a Československa.
Kariéra.
Behu na lyžiach sa začala aktívne venovať ako žiačka športovej triedy na základnej škole v Štrbe . Dlhoročná opora reprezentácie Slovenska a Československa, účastníčka štyroch zimných olympiádach a siedmych majstrovstiev sveta. Najväčšie úspechy dosiahla v roku 1989, v celkovom poradí Svetového pohára obsadila druhé miesto a na majstrovstvách sveta vo fínskom Lahti bola dvakrát štvrtá v behu na 10 km a 30 km. V Svetovom pohári debutovala 17. marca 1984 na Štrbskom Plese . Dvakrát vyhrala preteky Svetového pohára, raz bola druhá, celkom 18-krát sa umiestnila v prvej desiatke.
Aktívnu kariéru ukončila na pretekoch SP v Novom Měste na Morave 12. januára 2000.
Svetový pohár.
Pódiové umiestnenia
Jana Gantnerová-Šoltýsová

 
 
 
 
Jana Gantnerová-Šoltýsová (* 30. september 1959, Kežmarok) je bývalá slovenská zjazdárka, reprezentantka Československa.
Kariéra.
Prvá československá zjazdárka a vôbec prvá z východnej Európy, ktorá zvíťazila v pretekoch Svetového pohára v alpskom lyžovaní, 17. decembra 1980 vyhrala zjazd v rakúskom Altenmarkte . Ďalšie dve pódiové umiestnenia získala v sezóne 1979/1980, v ktorej obsadila v celkovom poradí 13. miesto a v bodovaní zjazdu piate miesto. V prvej desiatke sa umiestnila celkom 29-krát. 
Štartovala na troch zimných olympiádach, najlepšie umiestnenie dosiahla v Sarajeve 1984, kde bola piata v zjazde. V tej istej disciplíne bola v Lake Placid 1980 desiata.
Svetový pohár.
Pódiové umiestnenia
Jane Lynchová

Jane Marie Lynchová (* 14. júl 1960, Evergreen Park, Illinois, Spojené štáty) je americká herečka, speváčka a komička. Preslávil ju film Christophera Guesta, "Best in Show".
Jane sa objavila v množstve televíznych medailónikov vrátane sitkomu "iCarly" a seriálu "Tráva (Weeds)". Tiež si zahrala občasnú rolu v sitkome "Dva a pol chlapa (Two and a Half Men)" a stvárnila množstvo postáv v komédiách ako sú: "Rýchlo a desivo: Šialené preteky (Talladega Nights: The Ballad of Ricky Bobby)", "40 rokov panic (The 40-Year-Old Virgin)", "Role Models" a "The Three Stooges".
Jej stvárnenie Sue Sylvesterovej v seriáli "Glee" získalo množstvo ocenení, vrátane Primetime Emmy Award, Zlatého glóbusu, Screen Actors Guild Award za najlepšie herecké obsadenie komediálneho seriálu, Ceny Asociácie televíznych kritikov za najlepší výkon v komédii, Satellite Award pre najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe seriálu, miniseriálu alebo televízneho filmu a People's Choice Award za obľúbenú televíznu komediálnu herečku.
4. septembra 2013 obdržala 2505. hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy v kategórii televízia, ktorá sa nachádza na 6640 Hollywood Blvd. Od roku 2013, moderuje šou stanice NBC, s názvom "Hollywood Game Night", za ktorú získala dve ocenenia Emmy Awards.
Munții Retezat

Munții Retezat je tretí najvyšší horský masív v Rumunsku, je súčasťou Južných Karpát. Najvyššou horou je Vârful Peleaga (). Ďalšie významné vrcholy sú Vârful Păpuşa () a Vârful Retezat ().
Retezatom prechádza rozvodie medzi riekami Jiu a Strei (prítok Mureš). V Retezate je veľa ľadovcových jazier, vrátane najväčšieho ľadovcového jazera v Rumunsku, jazera Bucura (Lacul Bucura), s rozlohou a nadmorskou výškou . Časť územia pohoria pokrýva Národný park Retezat, prvý rumunský národný park.
Turistika.
Pohorie Retezat je turisticky relatívne početnejšie navštevované, predovšetkým v letných mesiacoch. Turistické cesty sú relatívne dobre značené. Na území Národného parku nie je dovolené voľné táborenie, je potrebné využiť určených miest (jazerá Zanoaga a Bucura, Poiana Pelegii, chaty Buta a Pietrele, Poiana Baleia, Campusel, Gura Zlata). Vo veľkých jazerách nie je dovolené kúpanie. Vrchy sa tiež ponúkajú horolezcom. Skalné veže Coltii Pelegi na severných svahoch Peleaga majú obtiažnosť stupňa V UIAA.
Bezpečnosť na vrchoch zaisťuje horská služba Salvamont.
Charlie Huhn

Charlie Huhn (* 11. január 1951, Portland, Oregon, USA) je americký rockový spevák a gitarista. Hral s Vic Amatom a Andy Dennenom v skupine Cirrus. V roku 1978 začal hrať s Tedom Nugentom. Od roku 2000 je členom blues-rockovej skupiny Foghat.
David Thomas

David Lynn Thomas (* 14. jún 1953, Miami, Florida, USA) je americký spevák, skladateľ a hudobník. Bol zakladajúcim členom krátko existujúcej protopunkovej skupiny Rocket from the Tombs (1974-1975, po roku 2003 obnovená), v roku 1975 založil skupinu Pere Ubu, s ktorou vydal rad nahrávok. Taktiež publikoval množstvo vlastných albumov, prevažne za doprovodu skupín The Pedestrians ("The Sound of the Sand", "Variations on a Theme" a "More Places Forever") a Two Pale Boys ("Erewhon" a ďalšie).
Sočský národný park

Sočský národný park () je národný park na severozápade Kaukazu pri ruskom meste Soči. Založený bol 5. mája 1983, má rozlohu a na severovýchode nadväzuje na Kaukazskú prírodnú rezerváciu.
Poloha.
Park sa nachádza v oblasti širšieho Soči, na severozápade siaha až k hranici Tuapsinského rajónu pri ústí riek Magri a Šepsi a na juhovýchode až k rieke Psou na hranici s Gruzínskom, na juhozápade až k Čiernemu moru a na severovýchode až k Hlavnému kaukazskému hrebeňu.
Rastlinstvo.
Sočský národný park je zhruba z 95% pokrytý horskými lesmi.
Živočíšstvo.
Medzi významné druhy väčších zvierat patrí napríklad zubor lesný, jeleň lesný, srnec lesný, kamzík vrchovský, medveď hnedý, diviak lesný, vlk, šakal zlatý, líška hrdzavá, vydra riečna a rys ostrovid, ďalej z vtákov orol skalný, orol stepný, orol kráľovský, kršiak rybár, sup bielohlavý a bradáň žltohlavý a z plazov korytnačka žltohnedá, užovka stromová, užovka fŕkaná, užovka obojková a jašterica krátkohlavá. Medzi tu žijúce ryby patria pstruh alebo ploska pásavá.
Od roku 2009 prebieha v parku v spolupráci so Svetovým fondom na ochranu prírody pokus o reintrodukciu leoparda perzského.
Dave Peverett

David Jack "Dave" Peverett, tiež známy ako Lonesome Dave (* 16. apríl 1943, Dulwich, Spojené kráľovstvo† 7. február 2000, Orlando, USA) bol britský hudobník, známy ako pôvodný spevák a gitarista skupiny Foghat, ktorú založil po svojom pôsobení v Savoy Brown.
Mrkonjić Grad

Mrkonjić Grad () je mesto a opština v regióne Banja Luka v Bosne a Hercegovine.
Mesto sa rozkladá v nadmorskej výške 600 m a spolu s opštinou tu žije 18 200 obyvateľov (v roku 1991 cez 27 000). Veľká väčšina z nich sú Srbi; ich počet sa významne navýšil po roku 1995 a zaradenie mesta do Republiky srbskej.
Dejiny.
Oblasť mesta je osídlená už od stredoveku, v osmanských časoch často menilo názvy ("Gornje Kloke, Novo Jajce (Jenidži Jajce), Varcarev Vakuf, pa Varcar Vakuf"), súčasný názov potom mesto získalo roku 1924 podľa pseudonymu vtedajšieho kráľa Petara Karađorđevića (Petar Mrkonjić). Za druhej svetovej vojny mesto oslobodili partizáni už 28. augusta 1941. V decembri 1943 sa tu konalo ich prvé zasadanie.
Mrkonjić Grad bol počas vojny v 90. rokoch niekoľkokrát ostreľovaný mínometnými granátmi, čo viedlo k stratám na civilnom obyvateľstve. Napriek tomu v meste neprebiehali podstatnejšie boje, a to až do operácie Južni potez, v ktorej 10. októbra 1995 mesto obsadili chorvátske vojská. Mesto bolo opustené a utečenci sa uchýlili do Srbmi kontrolovanej Banja Luky. Mnohí, ktorí však zostali, boli počas operácií zabití či ranení a rozšírili tak už veľmi početnú radu vojnových obetí. Samotné domy a infraštruktúra boli tiež ťažko poškodené, počet takých objektov dosahoval niekoľko stoviek až tisícok. Mesto Mrkonjić Grad bolo po uzavretí Daytonskej mierovej zmluvy pridelené republike Srbskej (ktorej pôvodne patrilo na začiatku konfliktu), oficiálne 4. februára 1996. Aj napriek tomu sa však jedná o sídlo pohraničné, lebo neďaleké Jajce je už súčasťou Federácie BiH a prevažuje chorvátske obyvateľstvo. Tento dátum sa oficiálne oslavuje ako "Deň opštiny".
V okolí mesta sa dnes nachádzajú rôzne hrady (Prizrenac, Sokol a Bočac). Okolitá krajina je hornatá, rieka Vrbas, ktorá tečie neďaleko od Mrkonjić Gradu, sa zarezáva do hlbokého kaňonu.
Neurochirurgia

Neurochirurgia je špecializačný odbor chirurgie, ktorý zabezpečuje prevenciu, diagnostiku, chirurgickú liečbu a rehabilitáciu ochorení, ktoré postihujú nervový systém zahŕňajúci mozog, miechu, periférne nervy a extra-kraniálny cerebrovaskulárny systém.
Štúdium.
Slovensko.
Podmienkou pre zariadenie do špecializovaného štúdia v odbore neurochirurgia je absolvovanie vysokoškolského štúdia všeobecné medicíny (MUDr.).
Teoretická znalosť.
Rozsah teoretických vedomostí a znalostí na výkon špecializovaných činností sú znalosti anatómie mozgu, miechy, periférnych nervov, podporných štruktúr ako lebka, chrbtica a okolitých útvarov vrátane mikrochirurgickej anatómie. Tiež treba poznať neurofyziológiu (normálnu aj patologickú) centrálneho aj periférneho nervstva, patofyziológiu krvného prietoku mozgu a miechy, intrakraniálneho tlaku, neurofyziologické podklady pre funkčné neurochirurgické operácie. Patologicko-anatomická a patofyziologická podstata jednotlivých ochorení nervovej sústavy s praktickým zvládnutím histologického obrazu najdôležitejších ochorení, farmakoterapia pri ochoreniach nervovej sústavy, rehabilitácia pri neurochirurgických ochoreniach, osobitosti liečebných postupov u pacientov z rozličných vekových skupín, príslušné právne predpisy týkajúcich sa oblasti poskytovania liečebnej starostlivosti.
Prax.
54 mesiacov klinickej neurochirurgie na neurochirurgickom pracovisku výučbového zdravotníckeho zariadenia, 3 mesiace neurointenzívnej starostlivosti na pracovisku anestéziológie a intenzívnej medicíny, 6 mesiacov všeobecnej chirurgie, 3 mesiace úrazovej chirurgie alebo ortopédie, 3 mesiace iných chirurgických odborov hraničných s neurochirurgiou (ORL, stomatochirurgia, plastická chirurgia), 3 mesiace klinickej neurológie, 3 mesiace iných disciplín zameraných na diagnostiku ochorení nervového systému (neurofyziológia, neurorádiológia, neuropatológia), 1 mesiac gynekológie a pôrodníctva, 2 mesiace vnútorného lekárstva.
Neurochirurgické metódy.
Neurorádiológia má významnú rolu nielen v diagnostike choroby ale aj operatívnej části neurochirurgie.
Neorádiové metódy sa v modernej neurochirurgii používajú na diagnostiku a starostlivosť. Zahŕňajú predstavovanie počítačovej tomografie, Predstavovanie magnetickou rezonací a magnetoencefalografie.
Pri konvenčnej otvornej operácii neurochirurg otvorí lebku aby mal dostatočne veľkú dieru aby mohol operovať mozog. Techniky s oveľa menšiemi dierami na operovani kde sa používajú mikroskopy sa v modernej medicíne zaužívajú tiež. Metody s malou kranotomií ve spojení s mikroskopickou vizualizáciou nervovej tkáne s dokonalou jasností podávajú neskutočné výsledky napriek tomu sa najviac používajú otvorená metóda a hlavne pri traumu alebo pri naléhavých situáciach.
Nagykállósky obvod

Nagykállósky obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Nagykálló.
Nyírbátorský obvod

Nyírbátorský obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Nyírbátor.
Níreďházsky obvod

Níreďházsky obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Níreďháza.
Tiszavasvársky obvod

Tiszavasvársky obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Tiszavasvári.
Vásárosnaménsky obvod

Vásárosnaménsky obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Vásárosnamény.
Záhonský obvod

Záhonský obvod () je bývalá administratívna jednotka v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Jeho obvodným mestom bolo mesto Záhony.
Kopaonik

Kopaonik (, ) je pohorie na rozhraní centrálneho Srbska. Je orientované v severo-južnom smere, jeho dĺžka je 75 km. Severnú hranicu Kopaoniku predstavuje rieka Zapadna Morava, na južnej strane potom prechádza v rovinu kosovského poľa v blízkosti miest Vučitrn a Priština.
Najvyšším vrcholom pohoria je Pančićev vrh, ktorého nadmorská výška činí . Ostatné vrcholy pohoria majú nadmorskú výšku do dvoch tisíc metrov. Medzi ne patria napr. Karaman (), Gobelja (), Čardak (), Šatorica () a Oštro koplje ().
Pohorie Kopaonik je miestom, kde sa nachádzajú mnohé zariadenia na zimné športy a rozvinutá je i letná, pešia turistika. V zime je jedným z najnavštevovanejších pohorí; má 25 vlekov. V roku 1981 bol na území o rozlohe 118 km² v centrálnej časti pohoria zriadený národný park.
Plastická chirurgia

Plastická chirurgia je špecializačný odbor chirurgie, ktorý sa venuje chirurgickému opravovaniu a upravovaniu funkcie a tvaru rôznych, hlavne viditeľných častí ľudského tela, napríklad po úrazoch a popáleninách, ale tiež z kozmetických dôvodov.
Smery.
Nemecká spoločnosť pre plastickú chirurgiu rozlišuje jej „štyri časti“:
Telovýchovné lekárstvo

Telovýchovné lekárstvo je samostatný klinický medicínsky odbor, ktorý sa zaoberá štúdiom reakcie a adaptácie organizmu zdravého, oslabeného, chorého a trvale zdravotne poškodeného človeka na pohybovú činnosť. Ide o odbor, ktorý spája teoretické základy pohybovej činnosti s ich klinickou aplikáciou, či už v oblasti diagnostickej, liečebnej alebo preventívnej. Svojou základnou orientáciou sa zameriava na využívanie pohybovej aktivity ako fyziologickej kompenzácie nepriaznivých životných podmienok, regenerácie síl, udržiavania telesnej a duševnej výkonnosti, dĺžky aktívneho života a na prevenciu i liečbu porúch zdravia, chorôb a úrazov. Špecializačná príprava lekára v špecializačnom odbore telovýchovné lekárstvo trvá na Slovensku 36 mesiacov.
Vnútorné lekárstvo

Vnútorné lekárstvo (tiež interné lekárstvo, hovorovo tiež interné) je jeden zo základných odborov klinickej medicíny. Zaoberá sa diagnostikou a prevažne nechirurgickou liečbou chorôb vnútorných orgánov u dospelých. Internými chorobami detí sa zaoberá pediatria, a preto môže byť považovaná tiež za odbor vnútorného lekárstva. Termín vnútorne lekárstvo môže zavádzať, že sa zaoberá len chorobami vnútorných orgánov. Nie je tomu tak, internisti liečia celého človeka, nielen vnútorné orgány.
Avram Iancu (osobnosť)

Avram Iancu (* 1824, Vidra de Sus (dnes Avram Iancu)† 10. september 1872, Baia De Criş) bol rumunský revolucionár, právnik, ktorý zohral významnú úlohu v transilvánskej časti rakúsko-uhorskej revolúcie 18481849. Pôsobil najmä na území Apusenských vrchov, odkiaľ viedol proti rakúsko-uhorským vojskám vojnu.
Rieger-Kloss

RIEGER - KLOSS ORGELBAU s.r.o. (Predtým známa ako ako RIEGER - KLOSS VARHANY s.r.o.) je česká firma zaoberajúca sa výrobou píšťalových organov so sídlom v Krnove. Je to jeden z najväčších svetových výrobcov s viac ako 140-ročnou tradíciou. Pred rokom 1948 sa firma nazývala Rieger Orgelbau (pod týmto menom teraz pôsobí rakúsky podnik potomkov pôvodných sudetonemeckých majiteľov).
Červený les

Červený les (, ) je pôvodne a prevažne borovicový les, ktorý pokrýva územie o rozlohe asi 10 km² v bezprostrednej blízkosti jadrovej elektrárne Černobyľ. Vyznačuje sa tým, že absorbuje veľkú dávku rádioaktívneho prachu.
Svoje meno si získal preto, že v prvých dňoch po nehode, kedy cezeň prešiel rádioaktívny mrak a dopadlo doň vysoké množstvo rádioaktívneho spadu, sa sfarbil do temne červenej farby, tým ako hynul. V noci mŕtve stromy svietili, čo je vysvetlené neobvyklými enzymatickými reakciami dreva, ktoré vstupujú do interakcie s rádioaktívnymi látkami.
Podľa správ sovietskych vedcov na prvej medzinárodnej konferencii o biologických a rádiologických aspektoch černobyľskej havárie (september 1990) dosiahla úroveň spadu v 10 km zóne okolo elektrárne až 4,81 GBq/m². Následne viac ako 4 km² najzamorenejšej časti lesa muselo byť zrovnané so zemou a vypálené. Poľovníci potom nútene vybíjali všetky živočíchy v okolí Černobyľu.
Aj keď ide o jedno z najkontaminovanejších miest na svete, dnes sa les už plne zotavil a uhynuté stromy nahradili nové (prevažne borovica a brezy) a je plný života. Dokonca sa stal domovom aj niekoľkých ohrozených druhov.
Les je pod stálym dohľadom vedcov. V minulosti sa tu objavili prípady mutácií rastlín a živočíchov. V súčasnej dobe neboli nájdené žiadne nové anomálie a priame dôkazy o vplyve radiácie na tunajší život, a to aj napriek tomu, že pre zdravie človeka je radiácia v lese stále vysoká. Na druhú stranu napríklad vtáky, alebo hlodavce sa sem vracajú veľmi pomaly.
Situáciu je ale nutné posudzovať z dlhodobejšieho hľadiska a na konečné závery o vplyve radiácie na prírodu je ešte skoro.
Alexander Šindelár

Alexander Šindelár (* 23. február 1888, Bernolákovo† 2. október alebo 2. november 1947, Piešťany) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a komunálny politik, pôsobiaci významne v Piešťanoch ako dekan a starosta.
Život.
Narodil sa v rodine krajčírskeho majstra Jozefa Šindelára a jeho manželky Terézie rodenej Mlinarovičovej. V roku 1927 navštívil vtedajšiu obec Piešťany po prvý raz, keď sa v Grand Hoteli Royal konala celoslovenská porada biskupov. Spoluprácu s dlhoročným správcom piešťanských kúpeľov, Ľudovítom Winterom nadviazal ešte ako farár a starosta v neďalekých Malženiciach, keď nájomcu kúpeľov požiadal o podporu Spolku sv. Vojtecha. Za týmto účelom niekoľkokrát cestoval aj do Spojených štátov amerických, kde žiadal o pomoc zahraničných Slovákov.
V roku 1930 sa stal farárom v Piešťanoch a od roku 1931 do roku 1938 vykonával aj funkciu starostu mesta. V novembri 1936 bol povýšený z farára na dekana. Medzi jeho najväčšie zásluhy v dobe hospodárskej krízy patrí zriadenie verejnej sprostredkovateľne práce, organizovanie zbierok potravín a šatstva pre najchudobnejších, ale najmä budovanie infraštruktúry Piešťan. Za jeho pôsobenia bol postavený napríklad Krajinský most, Poštový a telegrafný úrad a okresný úrad (dnešná SPŠE). Pokračovalo sa vo výstavbe vodovodu, kanalizácie telefónnych a elektrických prípojok. Srdcia ľudí si získal najmä svojou otvorenosťou. Ako starosta a správca farnosti stíhal vyučovať náboženstvo, zúčastňovať sa spoločenských, kultúrnych aj športových podujatí a pomáhať chudobným. Po Šindelárovi sa starostom obce stal Michal Chrenko.
Slovenský štát a smrť.
Šindelár ostával aj po odchode zo starostovskej stoličky v roku 1938 naďalej dekanom a popri tom bol okresným predsedom vládnej Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a prvým podpredsedom Matice slovenskej. Svoje úspechy v Piešťanoch a skúsenosti zúročil tento blízky priateľ Andreja Hlinku po vyhlásení Slovenského štátu v roku 1939, keď sa stal poslancom Slovenského snemu. Na tunajšej fare potom hostil aj niektorých ministrov vtedajšej vlády.
O jeho nečakanej smrti po konci Druhej svetovej vojny hovorí Kronika Piešťan:
"„V nedeľu 2. novembra 1947 v deň Dušičiek okolo 20. hod. večer bol na svojom byte na fare zastrelený tunajší dekan – farár Alaxander Šindelár. Menovaný bol zastrelený neznámymi páchateľmi, ktorí po čine ušli a stopovanie po nich zostalo bez výsledku. V stredu dňa 5. novembra mal Alexander Šindelár pohreb, na ktorom sa zúčastnilo asi 10.000 ľudí. Zosnulý zastával po dlhé roky významné úlohy v miestnej obecnej samospráve a zaslúžil sa o úpravu tunajších ciest, ulíc a cintorínov.“"
Jeho tragickú smrť pripomína pamätná tabuľa z roku 1993 od piešťanského sochára L. Ľ. Polláka umiestnená na budove farského úradu. Pochovaný je na cintoríne v Piešťanoch na Žilinskej ceste. Náhrobný kameň je taktiež dielom L. Ľ. Polláka.
Orlia prť

Orlia prť () je horská pešia magistrála v Tatrách v južnom Poľsku. Považuje sa za najťažšiu a najnebezpečnejšiu cestu v celých Tatrách a je preto vhodná iba pre skúsených turistov. Chodník je značený červenými značkami. Na tejto magistrále od vytvorenia chodníka zahynulo viac ako 120 ľudí.
Technické údaje.
Chodník sa nachádza v centre Vysokých Tatier. Celková dĺžka dostupnej magistrály je 4,5 km. Celý čas prechodu (v lete, v závislosti na podmienky na chodníku) sa mení od 6 do 8 hodín. Najvyšší bod je Kozi Wierch s Magistrála začína v sedle Zawrat (2 159 m) a končí v sedle Krzyżne (2 112 m); vedie cez niekoľko vrcholov a traverzuje ostatné. Chodník je veľmi nebezpečný a vedie hlavne pozdĺž horského hrebeňa. Pre turistov sú najstrmšie a vertikálne úseky vybavené početnými lezeckými pomôckami, vrátane rebríkov, reťazí a kovových schodov. Najčastejším podkladom sú hlavne žulové pláty, suť a nerovný povrch. Chodník je napojený na ďalšie chodníky; prechádza celkovo ôsmymi rázcestiami, vedúcimi k horským chatám. Úsek chodníka od sedla Zawrat po Kozi Wierch je zjednosmernený. Pozdĺž chodníka hrozí možný pád kameňov a lavín.
Dejiny.
Chodník vymyslel v roku 1901 Franciszek Nowicki, poľský básnik a horský vodca. Chodník skonštruoval a vyznačil kňaz Walenty Gadowski medzi rokmi 1903 a 1906; avšak rázcestia a iné pomocné chodníky boli vytvorené a vyznačené do roku 1911. Po niekoľkých smrteľných nehodách, v roku 2006 horská vodkyňa Irena Rubinowska a režisér Piotr Mikucki apelovali na orgány Tatranského národného parku o demontovanie všetkých horolezeckých pomôcok pozdĺž chodníka a o ich vymenenie za ferratu. Výzva sa stretla s rôznymi reakciami profesijných skupín zapojených v turistickom ruchu. Usúdilo sa, že je to historická magistrála a že zostane nezmenená. Keďže prišlo k početným nehodám, keď sa turisti míňali protismerne, Správa Tatranského národného parku od júla 2007 prechod úseku chodníka medzi sedlom Zawrat a vrcholom Kozieho Wierchu zjednosmernila.
Sazan

Sazan (, , ) je najväčší ostrov Albánska. Leží 15 km západne od mesta Vlorë. Jeho rozloha je 5,7 km2, najvyšší bod leží 342 m nad morskou hladinou. Ostrov je bez trvalého osídlenia, ale navštevuje ho spoločná taliansko-albánska pohraničná hliadka. Povrch ostrova je pokrytý makchiou, žijú na ňom početné plazy, napr. krátkonôžka štíhla. Sazan je najteplejším miestom Albánska. Za priaznivého počasia je ostrov vidieť z talianskeho pobrežia cez Otrantský prieliv.
Dejiny.
Ako prvý sa o existencii Sazanu zmieňuje Polybios. Strategicky umiestnený ostrov postupne ovládali Byzantská ríša, Benátska republika a Osmanská ríša. Roku 1815 ho ako súčasť Iónskych ostrovov zabrali Angličania. V roku 1864 prešiel pod zvrchovanosť Grécka, roku 1871 bol postavený maják. V roku 1914 Sazan obsadili Taliani, tunajšia vojenská posádka používala talianske poštové známky s pretlačou "Saseno". V roku 1947 prešiel ostrov pod správu Albánska, bola tu vybudovaná námorná vojenská základňa, ktorú až do vystúpenia krajiny z Varšavskej zmluvy roku 1961 využívala Sovietska armáda. V roku 2010 bol vo vodách okolo Sazanu a neďalekého polostrova Karaburun vyhlásený morský park.
Héliodóros Trósidamas

Héliodóros Trósidamas ("Héliodóros Trósidamas") bol dvojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v treťom storočí.
Héliodóros Trósidamas z Alexandrie bol na 248. a na 249. olympijských hrách v rokoch 213 a 217 korunovaný olivovým vencom za víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda.
Záznam o olympijských víťazstvách Héliodóra Trósidama je uvedený ako chronologicky posledný v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Hrazdan

Hrazdan môže byť:
Hrazdan (rieka)

Hrazdan () je rieka v Arménsku. Je 141 km dlhá. Povodie má rozlohu 7 310 km² vrátane povodia jazera Sevan (povodie vlastného "Hrazdan" má 2 560 km²).
Priebeh toku.
Odteká z jazera Sevan. Preteká horskou dolinou a na dolnom toku tečie cez Araratskú rovinu. Celkový spád činí 1 097 m, čo predstavuje 1,8 m/km. Je to ľavý prítok Araksu (povodie Kury).
Prirodzený priemerný prietok vody pri odtoku z jazera je 2 m³/s a v ústí 17,9 m³/s.
Využitie.
Na rieke bola vybudovaná Sevanská kaskáda vodných elektrární, ktorá zahŕňa celkom 6 stupňov. Po jej dokončení sa prietok vody pri odtoku z jazera zväčšil na 44,5 m³/s na úkor storočných zásob vody v jazere. Za účelom zabránenia ďalšieho znižovania hladiny jazera bol odtok vody v roku 1965 zmenšený na 16 m³/s. Voda z rieky sa tiež využíva na zavlažovanie. Na rieke ležia mestá Sevan, Hrazdan, Čarencavan, Arzni, Jerevan.
Nördliche Kalkalpen

Nördliche Kalkalpen (doslova "Severné vápencové Alpy") sú jedna z troch geomorfologických subprovincií Východných Álp. Na západe sú ohraničené tokom Rýna a Bodamským jazerom, na severovýchode potom Dunajom pri Viedni.
Geologická stavba.
Nördliche Kalkalpen sú tvorené rozsiahlymi prevažne vápencovými a dolomitovými príkrovmi austroalpinika, ktoré boli tlakom spôsobeným adriatickej platne tlačené 100 až 120 km smerom na sever. Horniny budujúce Severné Vápancové Alpy tvorili v minulosti šelf a severný okraj adriatickej platne. Zvyšky zarovnaného povrchu vyskytujúce sa tu v rôznych nadmorských výškach svedčia o tom, že pozdĺžne údolia charakteristické pre dnešnú riečnu sieť vznikli až po miocéne. Od konca pliocénu došlo k výzdvihu o najmenej 1 000 m a k vytvoreniu pozdĺžnych údolí (napr. Inn, Salzach, Enns). Charakteristický je tu značný rozvoj krasových tvarov. Rozsiahle krasové náhorné plošiny pôsobia dojmom kamenistých púští - napr. Totes Gebirge, Hochkönig, Steinernes Meer. Početné sú tu ponorné toky a krasové pramene - napr. z krasových vyvieračiek v pohoriach Schneeberg, Raxalpe a Hochschwab získava pitnú vodu mesto Viedeň. V pohorí Tennengebirge sú najväčšie ľadové jaskyne na svete - Eisriesenwelt (42 km chodieb).
Geomorfologické členenie.
Severné vápencové Alpy sa členia na 24 základných oblastí:
Héliodóros

Héliodóros alebo Heliodoros ("Héliodóros", ) môže byť:
Heliodorus môže byť aj:
Viedenský les

Viedenský les () je prvý horský masív na samotnom východe alpského oblúka, ležiaci v bezprostrednej blízkosti Viedne v Rakúsku. Svojím charakterom zaoblených zalesnených pahorkov ako skutočné Alpy zďaleka nevyzerá. Celá oblasť Viedenského lesa slúži predovšetkým Viedenčanom ako prirodzené prírodné zákutie a v rámci "skutočných" Álp nemá výrazný význam.
Dejiny.
Viedenský les bol pravdepodobne obývaný od 8. storočia. Pod vplyvom Avarov sa slovanské obyvateľstvo vyrovnalo s germánskou migráciou, za ktorú vďačia mená niektorých dedín ako Döbling, Liesing alebo Gablitz. Viedenský les bola kniežacia poľovačka, ale začiatkom 16. storočia získala oblasť tiež význam v lesníctve. Od roku 1840 nastal v oblasti tiež priemyselný rozvoj. V roku 1870 boli predložené plány pre vyrúbanie väčšiny lesov, ale to spôsobilo rozsiahly odpor verejnosti. Vedúcou postavou tohto odporu bol Josef Schöffel (18321910). V roku 1987 primátor Viedne a hajtmani Dolného Rakúska a Burgenlandu podpísali Viedenské vyhlásenie celej oblasti Viedenského lesa za chránený región.
Poloha.
Pohorie zaberá plochu 1 200 km². Mesto Viedeň tvorí východnú hranicu masívu. Od susedných Türnitzer Alpen na západe ho oddeľuje údolie riečky Traisen, južnú hranicu tvorí tok rieky Gölsen.
Geológia.
Geologicky je pohorie tvorené predovšetkým vápencom, ktorý je na severe doplnený červenohnedým pieskovcom a bridlicou. V pohoría tiež nájdeme prírodné jaskyne ako napr. Dreidärrischenhöhle ("jaskyňa troch bláznov").
Príroda.
Lesy na severe pozostávajú z veľkej miery z bukov, dubov a hrabov, kým v južnom pásme pohoria sú to ihličnany, vo väčšine prípadov borovice a jedle. Pohorie má aj svoje prírodné parky. A to Föhrenberge (tzn. "Sosnove hory") a Sandstein Wienerwald, ktorý leží blízko mestečka Purkersdorf, asi 20 km západne od Viedne. Celé územie Viedenského lesa je chránená oblasť, predovšetkým potom Lainzer Tiergarten (rozsiahly park obývaný čiernou zverou a ďalšími lesnými zvieratami) a Schwarzenbergpark, ktorý bol vytvorený už počas 19. storočia.
Najvyšší vrchol.
Najvyšším vrcholom je Schöpfl (893 m) vypínajúci sa v juhozápadnej časti pohoria nad obcou St. Corona am Schöpfl. Na úplne zalesnený vrchol vedie cesta z Mitterschöpflu k observatóriu Leopolda Figla (pre verejnosť uzavreté). Na vrchole je vyhliadková veža.
Prírodná rezervácia İsmayıllı

Štátna prírodná rezervácia İsmayıllı () leží na južných svahoch Veľkého Kaukazu v Azerbajdžane, okres İsmayıllı.
Vznikla 12. júna 1981 s cieľom zachovať prírodný komplex s rozlohou 5,78 ha. Delí sa na dve oblasti: vrchy (nadmorská výška ) zaberajúce 96,3% z celkovej plochy a roviny (nadmorská výška ) zaberajúce 3,3% z celkovej plochy. 87% rozlohy sú lesy, 4% subhorské lúky. Rastie tu dub, hrab, buk, jaseň, javor a ďalšie. Žije tu 40 druhov cicavcov, 17 druhov plazov, 6 druhov obojživelníkov, 4 druhy rýb a 104 druhov vtákov. Možno tu uvidieť medveďa, mačku divú alebo rysa.
Kabinet ministrov Azerbajdžanskej republiky 12. júna 2003 v súlade s uznesením č. 115 rozšíril územie rezervácie na 167 km².