burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Domašov (Bělá pod Pradědem)

Domašov je dedina, ktorá tvorí stredovú časť obce Bělá pod Pradědem. Leží predovšetkým po stranách rieky Bělej; na severe nadväzuje na osadu Adolfovice, na juhu - smerom k Pradědu - pokračuje osada Bělá.
História.
Domašov je zmieňovaný prvýkrát v roku 1284 ako "Thomasberg" a je zrejme výsledkom kolonizačnej činnosti vratislavských biskupov, ktorá postupovala od Frývaldova (Jeseníky) proti toku Bělej smerom do Jeseníkov. Či sa lokácia stredne veľkej dediny (40 lánov) skutočne podarila, však nie je isté; v roku 1410 je spomínaná ako spustnutá a obnovená bola až v polovici 16. storočia (1550) už s prevažne drevárskym určením a pozmeneným menom "Thomasdorf". Domašov sa v 16.-18. storočí značne rozvinul: v roku 1689 sa tu registruje úctyhodný počet 67 sedliakov a 97 záhradníkov a domkárov a Domašov tak bol najväčšou dedinou frývaldovského panstva vratislavských biskupov. V roku 1730 bola na hraniciach s Adolfovicami postavený kostol sv. Tomáša a pri ňom zriadená rímskokatolícka fara so školou. Ďalší rozvoj podhorského osídlenia a neľahká dostupnosť si vynútili zriadenie ďalšej školy (1793) i duchovnej správy (1796 lokália, povýšená na faru 1843) v hornej časti obce; ich spádové obvody upevnili rozlišovanie medzi Dolným a Horným Domašov .
Obyvateľstvo sa v tejto dobe živilo najmä ťažbou a spracovaním dreva a inými činnosťami s veľkou spotrebou paliva (potašníctvo, drobné hutníctvo), ako aj domáckou textilnou výrobou. Trvalý pokles počtu obyvateľov od polovice 19. storočia však naznačuje hospodársku stagnáciu. Od začiatku 20. storočia nadobúdal na význame turistický potenciál obce.
Za II. svetovej vojny sa v obci nachádzali zajatecké pracovné tábory "Rudohoří (Vietseifen)" a "Borek (Kieferbach)", najmä pre sovietskych vojnových zajatcov. Na prvom z uvedených miest bol v roku 2003 upravený cintorín s hrobmi zajatcov i Nemcov, ktorí prišli o život na konci vojny.
Obec Domašov bola v roku 1964 spojená s Adolfovicami do obce Bělá pod Pradědem. 
Vývoj počtu obyvateľov.
Počet obyvateľov Domašova podľa sčítania alebo iných úradných záznamov:
V Domašove je evidovaných 381 adries : 345 čísel popisných (trvalé objekty) a 36 čísiel evidenčných (dočasné alebo rekreačné objekty). Pri sčítaní ľudu v roku 2001 tu bolo napočítaných 289 domov, z toho 250 trvale obývaných.
Zaujímavosti.
Prírodné pamiatky.
Územie Domašova pokrývajú aj:
Lokália

Lokália (na Morave a v Sliezsku spravidla nazývaná lokálne kaplánstvo alebo lokálna kurácia) bola v minulosti v rímskokatolíckej cirkvi duchovná správa s vlastným kňazom mimo sídla farnosti. Kňaz ustanovený na výkon duchovnej správy v dotknutom mieste sa označoval ako "lokalista" (na Morave a v Sliezsku "lokálny kaplán", prípadne "lokálny kurát") , eventuálne sa používalo označenie "expozitúra", a pre kňaza sa používalo označenie "expozita". Oproti farnostiam sa lokality líšili tým, že neboli samostatné, ale patrili pod určitú farnosť v inej obci. Na rozdiel od filiálok (s filiálnym kostolom) mali lokálie vlastného kňaza.
Lokálie vznikali
za vlády Jozefa II. V rámci politiky zahusťovania duchovnej správy. Ich zriadenie bolo administratívne jednoduchšie a finančne menej nákladné ako zriadenie farnosti; financovanie pochádzalo väčšinou z náboženského fondu. V absolútnej väčšine boli neskôr (v priebehu 19. storočia a začiatku 20. storočia, hromadne najmä v 50. rokoch 19. storočia) povýšené na samostatnú farnosť.
Hold the Line

„Hold the Line“ je skladba americkej rockovej skupiny Toto, ktorú napísal David Paich. Skladba je debutovým singlom skupiny a vydaná bola z ich prvého albumu "Toto". V americkom rebríčku [[Billboard Hot 100]] dosiahla 5. miesto.
Zdroj.
[[Kategória:Single z 1978]]
[[Kategória:Piesne skupiny Toto]]
[[Kategória:Debutové single]]
[[Kategória:Piesne USA]]
[[Kategória:Single Columbia Records]]
Pavol Sauter

Pavol Sauter (Pavol Teodor Sauter) (* 22. júl 1840 Heilbronn† 14. február 1908, Kežmarok) bol nemecký tlačiar z Württemberska, ktorý sa v roku 1879 usadil v Kežmarku. Bol spoluzakladateľ a od roku 1883 jediný majiteľ prvej tlačiarne v meste. V roku 18821908 bol majiteľom, vydavateľom a redaktorom časopisu Karpathen Post.
Krátky životopis.
Naučil sa umeniu kníhtlače. Zo začiatku účinkoval v Nemecku a Rakúsku, kde vo Viedni pôsobil ako korektor "Wiener Tagblatt" ( Viedenský denník). Pravdepodobne niekto z jeho priateľov mu porozprával o meste Kežmarok pod Vysokými Tatrami, kde žila početná nemecká menšina. Už rok po príchode do Kežmarku založil spolu s Carlom Robertom Schmidtom, neskorším kníhkupcom tlačiareň Sauter a Schmidt. V roku 1882 prevzali od Roberta Bökeia a Júliusa Handla týždenník Karpathen Post (v roku 1880 ho založil Robert Schwartner). Za zodpovedného redaktora bol vymenovaný profesor Friedrich Scholcz. Túto úlohu plnil do septembra 1888. Po ňom na tomto poste Pavol Sauter pracoval až do smrti. Takmer 30 rokov. Roku 1883 ( iné pramene uvádzajú rok 1886) sa rozišiel so spolumajiteľom Schmidtom a založil súkromnú firmu "Paul Sauter, Buchdruckerei-gentümer zu Kesmark" (Majiteľ kníhtlače v Kežmarku). Po jeho smrti prevzal podnik jeho syn Teodor Augustín Sauter.
Externé odkazy.
z-ne.pl
Hells Bells

„Hells Bells“ je prvá skladba v poradí z albumu "Back in Black" austrálskej hard rockovej skupiny AC/DC. "Back in Black" je ich prvým albumom bez speváka Bona Scotta. Skladba je prvou, ktorú naspieval Brian Johnson. "Hells Bells" bol druhý singel z "Back in Black, vydaný" 31. októbra 1980. Pieseň sa tiež objavila na Who Made Who (1986) - soundtracku k filmu Stephena Kinga "Maximum Overdrive a na oboch verziách AC/DC Live (1992)."
Kompozícia.
Skladba začína pomalým úvodom so zvukom zvonu, ktorý nasleduje dvojitý gitarový zvuk hraný Angusom Youngom a Malcolmom Youngom. Neskôr sa pridali bicie hrané Philom Ruddom a basová gitara Cliffa Williamsa.
Robert Pirès

Robert Emmanuel Pirès (* 29. október 1973, Reims, Francúzsko) je francúzsky futbalista, momentálne hráč klubu FC Goa z Indian Super League. Najúspešnejšiu časť svojej kariéry prežil v anglickom Arsenale, s ktorým v rokoch 2000 až 2006 vyhral dvakrát anglickú FA Premier League a trikrát FA Cup. S francúzskou futbalovou reprezentáciou vyhral v roku 1998 majstrovstvá sveta a v roku 2000 majstrovstvá Európy. Väčšinu svojej kariéry hrával na poste ľavého krídla, avšak bol schopný hrať na všetkých pozíciách v zálohe. Pelé ho roku 2004 zaradil medzi 125 najlepších žijúcich futbalistov.
V septembri 2014 sa nechal zlákať do novo sformovanej indickej ligy Indian Super League do klubu FC Goa.
Úspechy.
Klubové.
Metz
Arsenal
Reprezentačné.
Francúzsko
Filipovice (Bělá pod Pradědem)

Filipovice () je dedina, ktorá je časťou obce Bělá pod Pradědem. Jedná sa o drobnú osadu (v roku 2001 mala 10 domov a 21 obyvateľov) na severnom svahu hory Točník, na juh od stredu obce.
História.
Filipovice boli založené roku 1779 ako osada na katastri obce Domašov, ktorej boli od začiatku súčasťou. Obyvatelia osady sa živili najmä drevárstvom. Teraz slúži predovšetkým na rekreáciu, najmä zimnú (lyžiarsky areál).
Vývoj počtu obyvateľov.
Počet obyvateľov Filipovíc podľa sčítania alebo iných úradných záznamov
http://www.czso.cz/sldb/sldb2001.nsf/obce
Vo Filipoviciach je evidovaných 49 adries : 15 čísel popisných (trvalé objekty) a 32 čísla evidenčné (dočasné alebo rekreačné objekty). Pri sčítaní ľudu roku 2001 tu bolo napočítaných 10 domov, z toho 7 trvale obývaných.
Alfred Grosz

Alfred Grosz (* 26. január 1885, Kežmarok† 1. marec 1973, Kežmarok), (jeho popol bol rozptýlený vo Vysokých Tatrách) bol gymnaziálny profesor, horolezec, horský záchranár, fotograf, činiteľ Uhorského karpatského spolku, publicista.
Osobný život.
Absolvoval právnickú a poľnohospodársku akadémiu v Prešove a v Košiciach a študoval na katedre telesnej výchovy v Budapešti. Po krátke dočasnej profesúre v Jászberényi sa usadil v Kežmarku. Od roku 1922 pôsobil na kežmarskom lýceu. Neskôr v rokoch 1945 - 1948 na gymnáziu v Spišskej novej Vsi. Bol vynikajúcim pedagógom, ale aj prvým profesorom telesnej výchovy na Slovensku. 
So svojimi žiakmi chodil na vychádzky do Vysokých Tatier, organizoval pre nich lyžiarske školenia a exkurzie, približoval im horolezeckú techniku a prvú pomoc na horách. Pre chudobných žiakov mal vždy naporúdzi niekoľko kompletov horolezeckých a lyžiarskych potrieb, ktoré kupoval z vlastných peňazí. Nemecké okupačné orgány mu v rokoch okupácie, počas druhej svetovej vojny zakázali všetky mimoškolské styky so školskou mládežou. Bol autorom mnohých článkov a esejí o Vysokých Tatrách. 
Turistike sa začal venovať v roku 1900, kedy vystúpil JV stenou na Jahňací štít. Od roku 1902 sa plne venovalhorolezectvu. V rokoch 1905 - 1945 urobil vyše 100 prvovýstupov, mnohé veľmi ťažké, napríklad v roku 1912 na Ľadovú kopu () vytýčil cestu, ktorá mnoho rokov patrila medzi najťažšie v Tatrách, ale aj iné v masíve Kežmarského štítu, Gerlachovského štítu, na Bradavicu, Satan a veľa iných. Ako prvý stál napríklad na Skorušiniakovej veži () v masíve Mlynára. Bol jedným z popredných horolezcov, ktorí uskutočnili mnohé prvovýstupy v zimnom období. V roku 1911 na Ostrý štít, v roku 1913 na Voliu vežu (), Žabiu vežu () a Žabieho koňa - je to najnižšia veža () v pohraničnom hrebeni nad Mengusovskou dolinou. V roku 1914 vystúpil na Hrebeň bášt v masíve Satana a Rumanov štít.
Jeho najčastejšími spoločníkmi na týchto horolezeckých výpravách boli Tibold Kregczy, Lajos Rokfalusy, Gyula A. Hefty, István Laufer a iní, ale často aj študenti kežmarského lýcea. Svojich študentov viedol k láske k turistike, horolezectvu, prírode, športovaniu a lyžovaniu, organizoval pre nich výlety do Vysokých Tatier. V lýceu pod jeho vplyvom vyrástli mnohí horolezci ako napríklad Klara Hensch, Ferenc Bányász, Georg Lingsch, Gabriel Seide a iní.
Už ako mladý študent bol členom Uhorského karpatského spolku. Patril však medzi tých, ktorí vystupovali proti konzervatívnemu smeru, ktorý v tom čase vládol na konci 19. storočia. Po jeho zániku bol v Maďarskom turistickom spolku (Magyar Turista Egyesület) a bol funkcionárom v Karpatskom spolku (Karpathenverein). Bol jedným z prvých záchranárov Tatranskej záchrannej organizácie, ktorá bola založená v roku 1913: "Tátrai Önkéntes Bizottság Mento (TŐBM), podieľal sa na záchranných prácach, školil nových členov horskej služby (aj po Druhej svetovej vojne). Úzko spolupracoval s poľskými záchranármi a horolezcami.
Sad but True

„Sad but True“ je skladba americkej heavy metalovej skupiny Metallica. Bola vydaná v februári 1993 ako piaty a posledný singel z ich piateho štúdiového albumu "Metallica".
Adolfovice

Adolfovice () sú dedina, ktorá je časťou obce Bělá pod Pradědem na Jesenicku. Rozkladajú sa v údolí rieky Bělej, na severe nadväzujú na Bukovice u Jeseníka a na juhu na Domašov.
História obce.
Adolfovice sa po prvý raz spomínajú v roku 1284 ako súčasť majetku vratislavských biskupov patriaceho k obvodu hradu Otmuchova. Vznikli vrcholne stredovekou kolonizáciou a ich meno (1284 "Adolcovici", 1305 "Adolph villa", 1417 "Adolphsdorf") pochádza pravdepodobne z mena lokátora. Zrejme na začiatku 14. storočia získali dedinu príslušníci lúpeživého rodu Haugwitz, ktorí v mieste vybudovali tvrdzu (zaniknutú zrejme v 2. štvrtine 15. storočia a novodobo zvanú "Adelsburg" – jej pozostatky sú na Zámockom kopci). Písomne sú Adolfovice v majetku rodu doložené k roku 1370, kedy ich rytier Albrecht Haugwitz predal svojmu bratovi Merhotovi; v držbe nemenovaných biskupských lénnikov sa pripomínajú aj roku 1420. V Adolfoviciach sa už roku 1305 pripomína zákupné fojtstvo a farský kostol, ktorý však v 15. storočí zanikol (podľa tradície bol zničený husitmi v roku 1428).
Roku 1506 sa dedina nachádza opäť v majetku biskupa, ktorý toho roku celé frývaldovské panstvo zastavil augsburgským podnikateľom Fuggerovcom, ale už v roku 1547 boli včlenené späť do biskupských statkov. Aj v Adolfoviciach, ako v celom širšom okolí Jeseníku, sa od stredoveku do tridsaťročnej vojny ťažila a nahrubo spracovávala železná ruda. Obce sa významne dotkli čarodejnícké procesy 17. storočia, najmä za ich vyvrcholenia v roku 1651, kedy prišlo o život 14 tunajších obyvateľov; upálené boli aj ročné a osemročné dievča.
Koncom 18. storočia začala vrchnosť rozpredávať pôdu záujemcom. Nový kostol, farnosť a škola boli zriadené v roku 1730 síce v Domašove, ale tesne na hraniciach Adolfovicami a s ich prispením. Od 17. do polovice 19. storočia mnoho obyvateľov tiež domácky spracovávalo ľanovú priadzu a plietlo pančuchy.
Miestne obyvateľstvo nemohlo uživiť pole ani lesy, preto boli zakladané rôzne malé, najmä drevospracujúce závody (1881 továreň na nástroje a píly, 1916 závod na výrobu drevitej vlny). Po opätovnom osídlení po roku 1945 nadviazala obec na tradíciu drevospracujúceho priemyslu, ktorý bol však znárodnený. Miestne jednotné roľnícke družstvo bolo po neúspechu prvého pokusu založené v roku 1955, v roku 1962 sa spojilo s družstvom v Domašove a v roka 1973 bolo pričlenené k družstvu v Jeseníku.
V roku 1964 boli Adolfovice spojené so susednou obcou Domašov, čím vznikla nová obec – Bělá pod Pradědem.
Vývoj počtu obyvateľov.
Počet obyvateľov Adolfovice podľa sčítania alebo iných úradných záznamov:
V Adolfoviciach je evidovaných 253 adries : 244 popisných čísel (trvalé objekty) a 9 čísiel evidenčných (dočasné alebo rekreačné objekty). Pri sčítaní ľudu v roku 2001 tu bolo napočítaných 214 domov, z toho 198 trvale obývaných.
Zaujímavosti.
Prírodné pamiatky.
Na územie Adolfovíc zasahujú aj:
Bělá (Bělá pod Pradědem)

Bělá (do roku 1949 "Valdenburk", , ) je malá dedina, časť obce Bělá pod Pradědem v okrese Jeseník. Nachádza sa asi 4 km na juh od Bělej pod Pradědem. Dedinou preteká Bělá. Prechádza tadiaľ cesta II/450.
Bělá leží v katastrálnom území Domašov, ktorý má rozlohu 57,17km2.
História.
Bělá bola založená ako osada obce Domašov v roku 1798. Až do konca patrimoniálnej správy v roku 1850 patrila osada Bělá k panstvu Frývaldov, patriacemu vratislavskému biskupstvu, v rokoch 1850 až 1964 bola osadou obce Domašov. Nové povojnové meno bolo prevzaté od riečky Bělej, na ktorej hornom toku sa dedina nachádza, a následne v roku 1964 využité - s prívlastkom "pod Pradědem" - pre názov novej obce vzniknutej zlúčením Domašova a Adolfovíc.
V súčasnosti je Bělá, nachádzajúca sa v bezprostrednej blízkosti najvyšších partií Hrubého Jeseníka, predovšetkým rekreačnou oblasťou.
Vývoj počtu obyvateľov.
Počet obyvateľov Bělej podľa sčítania alebo iných úradných záznamov:
V Bělej je evidovaných 35 adries : 10 čísel popisných (trvalé objekty) a 25 čísiel evidenčných (dočasné alebo rekreačné objekty). Pri sčítaní ľudu v roku 2001 tu bolo zistených 7 domov, všetky trvalo obývané.
Astypylos

Astypylos ("Astypylos") je v gréckej mytológii paionský bojovník bojujúci pod velením Asteropaia v trójskej vojne. 
Astypylos a jeho spolubojovníci z Paionie boli spojencami Trójanov vo vojne proti Achájcom. V trójskej vojne sa však všetci dočkali, len biednej smrti. Astypylos umiera v dvadsiatom prvom speve Homérovej Iliady, v ktorom sú Trójania z údolia rieky Skamandros, arény takmer všetkých bojov, opisovaných Homérom, zahnaní Achillom do jej vôd a nemilosrdne zabíjaní. Len čo Achilles usmrtil ich zdatného vodcu Asteropaia, Astypylos a jeho spolubojovníci už neunikli a po chvíli v rieke Skamandros, bohmi zvanej "Xanthos", plávali ich mŕtve telá.
Hovoria o tom Homérove verše: „"Potom sa rozbehol napadnúť Paionov, výborných jazdcov, ktorí sa povedľa brehu vírivej rieky hneď na útek dali, len čo uvideli, že vodca ich v urputnom boji rukou Achilla násilne zahynul mečom. Potom sa zmocnil Thersilocha a Mydóna, Thrasia rovnako, Ainia, Astypyla, potom Ofelesta a Mnésa. Ešte by Paionov bol viac usmrtil Achilles rýchly, ale ten vírivý Xanthos sa rozhneval na neho, a v ľudskej podobe, sa z hlbinných vírov ozval: Achilles, vynikáš nad chlapmi silou, no vynikáš nad nimi tiež zlými činmi, veď bohovia sami chránia ťa vždycky. Ak už z Diovej vôle, máš všetkých Trójanov zničiť, aspoň ich vyžeň z mojich vôd a na pláni páchaj tie hrôzy, lebo už milé vlny mám plné mŕtvol, a nemá sa kadial valiť môj tok k moru, tak ma mŕtvoly tiesnia, a ty tu len zabíjaš zhubne! Prestaň už, vládca ľudu; bo hrôza ma chytá!..""
Sóstratos

Sóstratos ("Sóstratos") môže byť:
Dream On (singel Aerosmith)

„Dream On“ je rocková balada americkej rockovej skupiny Aerosmith, z ich debutového albumu "Aerosmith" (1973). Skladba, ktorú napísal spevák Steven Tyler, vyšla v júni 1973, dosiahla 59. miesto v rebríčku Billboard Hot 100 a dodnes sa bežne hrá v klasických rockových rádiách.
The Lemonheads

The Lemonheads je americká alternatíva rocková skupina, ktorá bola založená v roku 1986 v Bostone. Založili ju Evan Dando, Ben Deily a Jesse Peretz. Jediný stály člen skupiny je Evan Dando.
Potom, ako začínali pod vplyvom punk rocku a college rocku koncom 80. rokov, sa stali známymi vydaním svojho albumu "It’s a Shame about Ray". Násladne vydali coververziu skladby „Mrs. Robinson“ od folk rockovej dvojice Simon &amp; Garfunkel, ktorá sa stala jednou z ich najväčším hitov.
Česko-slovenská socialistická republika

 #PRESMERUJ Československá socialistická republika
Sergej Sergejevič Kamenev

Sergej Sergejevič Kamenev (* 4. apríl 1881 Kyjev, Ukrajina - † 25. august 1936 Moskva, ZSSR, dnes Rusko) bol ruský a sovietsky vojenský veliteľ počas prvej svetovej vojny, ruskej občianskej vojny. V medzivojnovom období pôsobiaci vo vrcholných veliteľských funkciách Červenej armády.
Život.
Narodil sa 4. apríla 1881 v rodine vojenského strojného inžiniera v meste Kyjev. V roku 1898 absolvoval kadetský kurz a nastúpil na dôstojnícku (junkerskú) školu v Moskve, ktorú ukončil v roku 1900. Slúžil ako dôstojník v pechotnom pluku v meste Luck. V roku 1907 skončil Nikolajevskú akadémiu generálneho štábu a v hodnosti štábskapitána. Následne velil rote a vyučoval taktiku a topografiu na vojenskom učilišti v Kyjeve. ktorom slúžil aj v priebehu prvej svetovej vojny. Od roku 1909 pôsobil v štábe Irkutského vojenského okruhu. Neskôr pôsobil v štábe jazdeckej divízie. V roku 1911 prevelený do Vilniuského vojenského okruhu. V decembri 1912 vyznamenaný radom sv. Stanislava III. stupňa.
Na začiatku prvej svetovej vojny pôsobil od septembra 1914 vo štábe 1. armády. V priebehu vojny ovplyvnený knihami Lenina a Zinovieva. Po vypuknutí revolúcie v roku 1917 bol v hodnosti plukovníka zvolený za veliteľa 30. poltavského pechotného pluku.
Od 25. novembra 1917 pôsobil ako náčelník štábu 15. armádneho zboru a od apríla 1918 ako náčelník štábu 3. armády. Následne vstúpil do jednotiek Červenej armády. Menovaný do funkcie veliteľa neveľského úseku západného frontu. V septembri 1918 poverený velením východného frontu. Vynikol v bojoch s bielogvardejskými oddielmi admirála Kolčaka. Všeruský ústredný výkonný výbor ho v roku 1918 ocenil za vojenské úspechy Radom červenej zástavy a zlatou šabľou.
Od júla 1919 do apríla 1924 pôsobil ako hlavný veliteľ ozbrojených síl Ruskej sovietskej federatívnej socialistickej republiky. Podieľal sa na vedení bojových operácii proti jednotkám generálov Denikina a Vrangeľa. Boľševické jednotky pod jeho vedením zasiahli proti povstaniam v Karélii, Buchare, Fergane a oblasti Tambova. Podieľal sa tiež na riadení bojových operácií počas poľsko-boľševickej vojny. V priebehu bojových operácii pred Varšavou jeho vtedajší podriadený člen Revolučnej vojenskej rady juhozápadného frontu Stalin odmietol splniť rozkazy smerujúce k zastaveniu ofenzívnej činnosti a preskupeniu síl, čo spolu s ďalšími neúspechmi významnou mierou viedlo k porážke boľševických síl.
Po zrušení funkcie hlavného veliteľa bol menovaný inšpektorom a neskôr hlavným inšpektorom Červenej armády a členom Revolučnej vojenskej rady ZSSR. Od augusta 1926 pôsobil ako zástupca ľudového komisára pre veci vojenské a námorné a tiež ako zástupca predsedu Revolučnej rady ZSSR. Od júna 1934 bol náčelníkom správy sovietskej protilietadlovej obrany a členom vojenskej rady pri Ľudovom komisariáte obrany. Vyučoval na Frunzeho vojenskej akadémii a venoval sa stratégii a rozvoju sovietskych ozbrojených síl.
Zomrel na srdcový infarkt 25. augusta 1936 v Moskve. Urna s jeho popolom je pochovaná v pohrebisku pod Kremeľskou stenou. Po jeho smrti došlo k sérii zatýkania a likvidácie najvýznamnejších veliteľov Červenej armády (Tuchačevskij, Bľucher, Jakir atď).
Sóstratos zo Sikyónu

Sóstratos ("Sóstratos") bol trojnásobný olympijský víťaz v pankratiu v štvrtom storočí pred Kr.
Sóstratos zo Sikyónu bol jedným z najslávnejších športovcov starovekého Grécka. V rokoch 364, 360 a 356 pred Kr. zvíťazil na olympijských hrách v "pankratiu", v disciplíne, ktorú zaviedli na 33. hrách v roku 648 pred Kr. Sóstratos dosiahol v pankratiu okrem olympijských víťazstiev aj dvanásť víťazstiev na nemejských a isthmiských hrách a dve na pythijských hrách. Pankration bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.
V starovekom písomnom diele "Encheiridion Epiktetu" od historika Arriana, ktorý v nej zaznamenal myšlienky svojho učiteľa Epiktéta, zaznejú v súvislosti s pankratiom tieto slová: "„Daj mi dôkaz, či si sa poriadne cvičil k zápasu: či si jedol, čo je predpísané, či si sa otužoval, či si poslúchal svojho cvičiteľa.“" Tieto Epiktétove slová dobre vystihujú, čo všetko sa od pretekára vyžadovalo. V starovekom Grécku dosiahli v zlepšovaní metodiky a techniky tréningu po skúsenostiach mnohých generácii športovcov i trénerov, takú úroveň, ktorú možno aj pri dnešných hľadiskách nazvať vedeckou.
V roku 364 pred Kr., keď bol Sóstratos po prvýkrát olympijským víťazom, vpadlo do Élidy vojsko z Arkádie a po tejto vojne sa na tohoročných olympijských hrách znížil počet športových disciplín z dvanástich na osem.
Košické privilégium

Košické privilégium () bol súbor práv a slobôd udelených uhorským a poľským kráľom Ľudovítom I. Veľkým poľskej šľachte v roku 1374. Svoj názov dostalo privilégium podľa miesta vydania – mesta Košice.
Poľská šľachta v zásade získala tieto privilégiá:
Na oplátku šľachta garantovala kráľovi, že po jeho smrti nastúpi na poľský trón jedna z jeho dcér (Katarína, Mária alebo Hedviga). Dovtedajšie poľské právo, na rozdiel od uhorského, nepoznalo dedenie trónu v ženskej línii. Podľa Košickej dohody z roku 1384 nastúpila na poľský trón Ľudovítova najmladšia dcéra Hedviga z Anjou.
Vysoký vodopád

Vysoký vodopád je prírodná rezervácia s ev.č.945. Nachádza sa asi južne od dedinky Bělá v okrese Jeseník.
Ochrana.
Predmetom ochrany je horský les s najväčším vodopádom v Hrubom Jeseníku a vzácnymi druhmi flóry a fauny.
Filipovické louky

Filipovické louky je prírodná rezervácia ev. č. 1527 na území obce Bělá pod Pradědem, pri severnom okraji dediny Filipovice v okrese Jeseník. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Jeseníky.
Ochrana.
Predmetom ochrany je lokalita s regionálnym ekologickým, vedeckým aj estetickým významom, slúži na ochranu ohrozených druhov rastlín a živočíchov viazaných na podmáčané prameniskové lúky a ich biotopy.
American Woman

„American Woman“ je skladba kanadskej rockovej skupiny The Guess Who, ktorá bola vydaná v januári 1970 z ich rovnomenného albumu a neskôr v marci ako singel. Singel dosiahol 1. miesto v americkom rebríčku Billboard Hot 100.
Mnoho rockových interpretov vytvorilo coververzie tejto skladby, napríklad Lenny Kravitz či Krokus.
Verzia Lennyho Kravitza.
Lenny Kravitz vytvoril coververziu pre sountrack filmu "Austin Powers v Zlatom úde". Táto verzie je pomalšia a jemnejšia a neobsahuje známe gitarové sólo.
Kunčický bludný balvan

Kunčický bludný balvan je najväčší známy bludný balvan v Česku. Nachádza sa v Ostrave, je chránený ako prírodná pamiatka.
Poloha.
Balvan sa nachádza na Vratimovskej ulici v ostravskej miestnej časti Kunčice mestského obvodu Slezská Ostrava. Je umiestnený v blízkosti Južnej brány Novej huty na konečnej električkovej linky č. 9. Podopiera ho podstavec z betónu.
Popis.
Kunčický bludný balvan sem bol zanesený v dobe ľadovej niekedy v starších štvrtohorách. Jeho domovinou je severná Európa, najpravdepodobnejšie oblasti dnešného stredného Švédska alebo južného Fínska.
Balvan bol objavený v roku 1954 počas základových prác na novohuťskej zlievarni (vtedy Nová huť Klementa Gottwalda). Bol vyzdvihnutý z hĺbky 6,8 m. Hmotnosť balvanu činí 17,5 ton. Je elipsovitého, pomerne pravidelného tvaru s rozmermi 320 × 250 × 155 cm, čo z neho robí najväčší známy bludný balvan na území Česka. Je tvorený žltkasto šedoružovou horninou žulového charakteru popisovanou ako hrubozrnný porfyrický granit. V balvane možno nájsť aj výrastlice ružovkastých a nažltlých draselných živcov o veľkosti 1-2 cm, ďalej plagioklas, drvený kremeň, biotit v pretiahnutých zhlukoch, magnetit, apatit a riedko epidot.
Ochrana.
Balvan bol pre svoju unikátnosť vyhlásený k 1. januáru 1990 za prírodnú pamiatku. Nehrozí mu bezprostredné nebezpečenstvo, môže mať však naň negatívny vplyv spadaný popolček z miestnych tovární. Plán starostlivosti preto počíta so šetrným čistením balvanu vždy po 5 rokoch, v prípadoch potreby aj častejšie.
Zoznam chránených území v okrese Ostrava-mesto

Toto je zoznam chránených území v okrese Ostrava-mesto aktuálny k roku 2014, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Ostrava-město.
Eugeniusz Baziak

Eugeniusz Baziak (* 8. marec 1890, Ternopiľ, Rakúsko-Uhorsko (dnes Ukrajina) – † 15. jún 1962, Varšava, Poľsko) bol poľský rímskokatolícky biskup, pomocný biskup (19331944) a arcibiskup-metropolita ľvovskej arcidiecézy (19441962); apoštolský administrátor (19511962) a arcibiskup-metropolita krakovskej arcidiecézy (1962).
Biografia.
Narodil sa v rodine súdneho úradníka. V Ternopile vychodil základnú školu aj gymnázium. V roku 1908 zmaturoval a prihlásil sa do kňazského seminára a na Teologickú fakultu Ľvovskej univerzity. 14. júla 1912 bol v Przemyślanoch vysvätený za kňaza biskupom Wladyslawom Bandurskom. V rokoch 1912 až 1919 bol vikárom v Žovkve a neskôr v Ternopile.
Počas prvej svetovej vojny pôsobil ako kaplán v rakúskej armáde. V starostlivosti o chorých vojakov ochorel na týfus.
V roku 1921 získal titul doktora teológie na Ľvovskej univerzite. V rokoch 19191924 zastával funkciu prefekta a od roku 1924 vicerektora kňazského seminára.
15. septembra 1933 bol pápežom Piom XI. vymenovaný za pomocného biskupa ľvovskej arcidiecézy. V rokoch 19331939 bol rektorom kňazského seminára.
Koncom októbra 1939 okupačné sovietske úrady zavreli v Ľvove Teologickú fakultu Univerzity Jána Kazimierza, a v decembri aj seminár. Namiesto veľmi chorého arcibiskupa Bolesłava Twardovského sa snažil o zabezpečenie fungovania seminára, dal aj kaplánske svätenia. V dôsledku nepretržitého, brutálneho prenasledovania Bolesłava Twardovského a jeho spolupracovníkov okupantmi v metropolitnej kúrii, utiekli. Bolesłav Twardovski, i jeho najbližší spolupracovník a zástupca Eugeniusz Baziak, museli niekoľkokrát zmeniť miesto pobytu.
26. apríla 1944 ho pápež Pius XII. vymenoval za titulárneho arcibiskupa Pariany a biskupa koadjútora ťažko chorého arcibiskupa Bolesława Twardowského s právom nástupníctva. 22. novembra 1944 sa po smrti arcibiskupa Twardowského stal arcibiskupom ľvovským.
Od roku 1945 ho sovietske orgány neustále povolávali na výsluchy, ktoré mali za cieľ to, aby navždy opustil Ľvov. Arcibiskup sa dlho nepoddával, ale keď videl, že situácia v Ľvove je už beznádejná, rozhodol sa odísť. Svoju poslednú pontifikálnu svätú omšu slúžil na Veľkonočnú nedeľu 21. apríla 1946 a už 26. apríla navždy opustil Ľvov, usadzujúc sa v auguste v Lubaczówe.
23. marca 1951 bol vymenovaný za biskupa koadjútora kardinála-kniežaťa Adama Stefana Sapiehu v Krakove so zachovaním doterajších funkcií. V decembri 1952 bol komunistami internovaný a potom zadržaný a uväznený v Krakove. V roku 1953 ho prepustili, vzhľadom na zlý zdravotný stav, ale bol vyhostený z krakovskej aj z časti ľvovskej diecézy. Do Krakova sa vrátil v roku 1956. 28. septembra 1958 vysvätil Karola Wojtyłu za pomocného biskupa krakovskej arcidiecézy. 3. marca 1962 sa stal arcibiskupom-metropolitom krakovským a apoštolským administrátorom ľvovským.
Zomrel 15. júna 1962 na infarkt myokardu vo Varšave, kde bol kvôli zasadaniu Poľskej biskupskej konferencie. Pochoval ho jeho nástupca Karol Wojtyła vo Wawelskej katedrále.
Mnésos

Mnésos ("Mnésos") je v gréckej mytológii paionský bojovník bojujúci pod velením Asteropaia v trójskej vojne. 
Mnésos a jeho spolubojovníci z Paionie boli spojencami Trójanov vo vojne proti Achájcom. V trójskej vojne sa však všetci dočkali, len biednej smrti. Mnésos umiera v dvadsiatom prvom speve Homérovej Iliady, v ktorom sú Trójania zahnaní do rieky Skamandros, bohmi zvanej "Xanthos" a nemilosrdne zabíjaní Achillom, ktorý sa mstil za smrť svojho priateľa Patrokla. Len čo Achilles usmrtil zdatného vodcu Paionov Asteropaia, Mnésos so svojimi spolubojvníkmi už smrti neunikli a po chvíli ich mŕtve telá odnášal riečny prúd Skamandra.
Hovoria o tom Homérove verše: „"Potom sa rozbehol napadnúť Paionov, výborných jazdcov, ktorí sa povedľa brehu vírivej rieky hneď na útek dali, len čo uvideli, že vodca ich v urputnom boji rukou Achilla násilne zahynul mečom. Potom sa zmocnil Thersilocha a Mydóna, Thrasia rovnako, Ainia, Astypyla, potom Ofelesta a Mnésa. Ešte by Paionov bol viac usmrtil Achilles rýchly, ale ten vírivý Xanthos sa rozhneval na neho, a v ľudskej podobe, sa z hlbinných vírov ozval: Achilles, vynikáš nad chlapmi silou, no vynikáš nad nimi tiež zlými činmi, veď bohovia sami chránia ťa vždycky. Ak už z Diovej vôle, máš všetkých Trójanov zničiť, aspoň ich vyžeň z mojich vôd a na pláni páchaj tie hrôzy, lebo už milé vlny mám plné mŕtvol, a nemá sa kadial valiť môj tok k moru, tak ma mŕtvoly tiesnia, a ty tu len zabíjaš zhubne! Prestaň už, vládca ľudu; bo hrôza ma chytá!..""
Kastanety

Kastanety sú perkusné hudobné nástroje používané prevažne vo španielskom folklóre, rómskej hudbe a hudbe latinskej Ameriky. Pôvod majú pravdepodobne v starovekom nástrojmi z mušlí, ktorý pochádzal z dnešnej Kréty. Tvar mušle si kastanety zachovali dodnes, ale ako východiskový materiál sa väčšinou používa drevo. Ich španielsky názov "castañuelas" je odvodený od slova "Castano" – gaštan.
Kastanety neodmysliteľne patrí predovšetkým ku španielskemu tancu flamenco.
Konštrukcia.
Kastanety sú dve plytké mištičky s plochými okrajmi a uškami s otvormi, ktorými je prevlečená šnúrka. Vyrábajú sa najčastejšie z tvrdého dreva, ale aj z kosti alebo rohoviny. Dnes sa objavujú aj nástroje z laminátu. Kastanety používané v orchestri bývajú opatrené držadlom. Zvuk vydáva celá hmota nástroja, kastanety preto patrí medzi idiofóny. Niekedy, napríklad v Česku, môžeme tiež v hudobninách nájsť napodobeniny kastanet z umelej hmoty.
Hra.
Pri tradičnom použití má tanečnica pri tanci kastanety navlečené špagátom na palci. Jedna polovica spočíva na dlani. Zvuk, ktorý sprevádza rytmus hudby aj tanca, potom vydáva rýchle klapnutie prstov do druhej polovice. Možno tak docieliť aj dlhšiu séria rýchlo sa opakujúcich úderov.
Obyčajne tanečník alebo hudobník používa dva páry kastanet so zvukom mierne odlišnej výšky, v každej ruke má jeden pár. V pravej ruke sa zvyčajne drží pár s vyšším zvukom, zvaný "hembra" (ženský), v ľavej ruke ruke potom pár s hlbším zvukom, zvaný "macho" (mužský).
Faerčania

Faerčania () sú severný germánsky národ. Väčšina z nich žije na Faerských ostrovoch, ktoré boli osídlené predkami moderných Faerčanov v 8.-9. storočí.
Jazyk.
Faerčania hovoria faerčinou, ktorá patrí medzi germánske jazyky, presnejšie medzi ich severnú vetvu a ešte presnejšie medzi tzv. ostrovnú vetvu severogermánskych jazykov, kam patrí spoločne s islandčinou. 
Pôvod.
Predkovia moderných Faerčanov sa priplavili na Faerské ostrovy niekedy v 7. storočí, vytlačili niekoľko kresťanských mníchov a sami ich ovládli. Prvým písomným dôkazom o prítomnosti germánskych kolonizátorov na ostrovoch je nápis v runovom písme na slávnom Sandavágurskom kameni. Prvotné osídlenie je tiež zaznamenané v islandských ságach. 
Moderný výskum DNA preukázal, že faerskí muži majú pôvod z 87% škandinávsky, ale ženský pôvod je z 84% škótsko - írsky, takže skôr keltský, čo by svedčilo o kontaktoch medzi Vikingami a írskymi a škótskymi Keltmi.
Zoznam chránených území v okrese Bruntál

Toto je zoznam chránených území v okrese Bruntál aktuálny k januáru roku 2017, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Bruntál.
Zástudánčí

Zástudánčí je národná prírodná rezervácia ev. č. 530 blízko obce Lobodice vokrese Přerov. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Litovelské Pomoraví.
Ochrana.
Predmetom ochrany je zachovaný lužný les pri neregulovanom toku Moravy, bohaté vtáčie hniezdiská.
All I Want (singel The Offspring)

„All I Want“ je skladba americkej punk rockovej skupiny The Offspring. Je to desiata skladba z ich štvrtého štúdiového albumu "Ixnay on the Hombre" (1997) a zároveň bola vydaná ako prvý singel z tohto albumu v decembri 1996. V Spojenom kráľovstve obsadila 31. miesto a 15. miesto v Austrálii. V USA obsadila 13. miesto v rebríčku Modern Rock Tracks. Skladba sa nachádza aj na kompilácii "Greatest Hits" z roku 2005.
Kickstarts

„Kickstarts“ je skladba britského hudobníka Example. Bola vydaná ako tretí singel z jeho albumu "Won’t Go Quietly". Dňa 13. júna 2010 bola dostupná pre digitálne stiahnutie, pričom fyzicky bola vydaná ako singel dňa 14. júna 2010. Producentom skladby bol britský drum and bassový hudobník Sub Focus.
Predseda Európskej rady

Predseda Európskej rady () je osoba zodpovedná za predsedanie Európskej rade a vedenie jej summitov. Predseda Európskej rady taktiež zastupuje Európsku úniu na svetovej scéne.
Od 1. decembra 2019 je predsedom Európskej rady bývalý belgický premiér Charles Michel.
Zakotvenie a minulosť.
Lisabonská zmluva, platná od 1. decembra 2009, uvádza, že Európska rada volí svojho stáleho predsedu kvalifikovanou väčšinou na dva a pol roka, s jednou možnosťou znovuzvolenia. Odvolanie predsedu Európskej rady (v prípade prekážky alebo závažného pochybenia) takisto vyžaduje kvalifikovanú väčšinu. Predseda Európskej rady nesmie súčasne vykonávať vnútroštátnu funkciu. Na summite Európskej rady v Bruseli 19. novembra 2009 bol historicky prvým stálym predsedom Európskej rady zvolený belgický premiér Herman Van Rompuy, ktorý sa svojho úradu ujal 1. decembra 2009.
Od roku 1975 až do roku 2009 bol predseda Európskej rady neoficiálne pozíciou, ktorú vykonával šéf exekutívy členského štátu riadiaci v danom období Európsku radu v rámci každého pol roka rotujúceho predsedníctva Európskej rady a Rady Európskej únie. Takto sa predsedníctvo Európskej rady vystriedalo do 1. decembra 2009 71 krát.
Predseda Európskej komisie

Predseda Európskej komisie () je vrcholným predstaviteľom jedného zo siedmich inštitúcií Európskej únie. Je menovaný podľa čl. 17 ods. 7 Zmluvy o Európskej únii.
Cintegabelle (kantón)

Cintegabelle je francúzsky kantón v obvode Muret v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées na juhu Francúzska. Tvorí ho 7 obcí.
Hermogenes (rozlišovacia stránka)

Hermogenes alebo Hermogenés (
"Hermogenes"/iný prepis "Hermogenés") môže byť:
Česko-slovenské národné hádzanárske družstvo mužov

Česko-slovenské národné hádzanárske družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentovalo Česko-Slovensko na medzinárodných hádzanárskych podujatiach a priateľských zápasoch. Fungovalo pod záštitou Československého svazu házené (ČSSH). Jeho najvýraznejším úspechom je zisk titul majstra sveta na Majstrovstvách sveta 1967 vo Švédsku, kde vyhralo všetky svoje zápasy. Na základe tohoto úspechu získalo v ankete Športovec roka ocenenie najlepší kolektív za rok 1967. Okrem toho získalo 2 strieborné medaily z MS 1958 a 1961 a 3 bronzové medaily z MS 1954, 1964 a v hádzanej s 11 hráčmi z MS 1955. Ďalším velkým úspechom bol zisk striebornej olympijskej medaily z Letných olympijských hier 1972 v Mníchove, keď vo finálovom zápase prehralo s .
Po rozdelení Česko-Slovenska v roku 1993 vznikli samostatné národné družstvá a . Svoj posledný zápas odohralo 20. marca 1993 proti Islandu na Majstrovstvách sveta 1993, hoci v tom čase už existovali samostatné republiky.
Zostava družstva.
Zostava družstva na LOH 1992:
Elektrický rušeň 230

Elektrický rušeň 230 (predtým S 489.0, továrenské označenie Škoda 47E) je univerzálny rušeň na striedavú napájaciu sústavu 25 kV 50 Hz, ktorý bol vyrábaný vo vtedajších závodoch V. I. Lenina (teraz Škoda Holding). Rušeň je prezývaný Laminátka alebo Lamino (podľa materiálu skrine).
História.
Rušeň bol sériovo vyrábaný v rokoch 1966 a 1967, pre vtedajšie ČSD, celkovo bolo vyrobených 110 kusov. Ako materiál pre výrobu rušňovej skrine bol použitý sklolaminát. Umožnilo to vytvoriť pomerne neobvyklý dizajn, ktorého autorom je český dizajnér Otakar Diblík. Po rozdelení Česko-Slovenska pripadli všetky rušne tohto radu Českým dráham. K 1. decembru 2007 prešla väčšina v tej dobe existujúcich rušňov radu 230 do novovzniknutej spoločnosti ČD Cargo. Zvyšných 5 rušňov zostalo v majetku ČD a sú určené na zošrotovanie. Po prevode do spoločnosti ČD Cargo bolo u veľkej časti strojov sprevádzkované mnohočlenné riadenie a rušne jazdia vo dvojiciach. V auguste 2008 vypísalo ČD Cargo výberové konanie na opravu siedmich z ôsmich zrušených rušňov radu 230, ktorého víťazom sa stala spoločnosť Pars Nova. V decembri 2008 potom boli stroje pristavené do opravy.
Konštrukčne takmer zhodné rušne továrenského označenia Škoda 46E boli tiež v rokoch 1965 až 1970 dodávané bulharským železniciam BDŽ (séria 42).
Technika.
Rušeň má zváraný oceľový rám, na ktorom je postavená sklolaminátová skriňa. Vedenie náprav je ojničkové, neobvykle je riešené zavesenie, kedy primárne vypruženie tvoria vinuté pružiny, sekundárne je potom prevedené listovými pružinami. Regulácia výkonu je vykonávaná spínaním odbočiek transformátora.
Prevádzka.
Rušne boli dodávané do rušňových dep Jihlava, Brno-Maloměřice, Plzeň a Bratislava. V roku 1982 boli všetky stroje tohto radu sústredené v depe Brno-Maloměřice. V roku 1995 boli niektoré presunuté do DKV Jihlava, s jeho zánikom v roku 1997 prešli pod DKV České Budějovice, odkiaľ sa v roku 2004 vrátili späť do Brna. Po oddelení nákladnej dopravy do spoločnosti ČD Cargo prešli tieto stroje pod SOKV České Budějovice.
Aj pred rozdelením Českých dráh bolo hlavné pôsobisko tejto rady v nákladnej doprave, ale časť rušňov bola turnusována aj v osobnej doprave. Po rozdelení sa v osobnej doprave vyskytujú iba sporadicky ako výpomoc v prípade neschopnosti iného hnacieho stroja alebo vysokého správkového stavu radu 242.
Claudius Aelianus

Claudius Aelianus alebo grécky Klaudios Ailianos (* okolo 175, Palestrina, Taliansko – † okolo 235) bol grécky filozof a prozaik. Známy je najmä dielom "Peri zóón idiotétos" (, Zvláštnosti zvierat), ukazujúce zvieratá ako vzory pre ľudí. U svojich súčasníkov bol veľmi populárny kvôli čistému aticizmu svojich diel.
Willem van Aelst

Willem van Aelst alebo Guglielmo d'Olanda (* 16. máj 1625, Delft, Francúzsko – † po roku 1683, Amsterdam) bol holandský maliar. Venoval sa predovšetkým maľbe aranžovaných zátiší s nádobami, ovocím, kvetmi a podobne.
Život.
Van Aelst sa narodil v rodine zmierovacieho sudcu. Učil sa u svojho strýka, maliara zátiší, Everta van Aelsta. 9. novembra 1643 bol prijatý ako majster do cechu sv. Lukáša v Delfte.
Medzi rokmi 1645 a 1649 žil vo Francúzsku. Roku 1649 Van Aelst odcestoval do Florencie, kde pracoval ako dvorný maliar Ferdinanda II., veľkovojvodu toskánskeho. Súčasne veľkovojvoda zamestnával dvoch ďalších Holanďanov: Matthiasa Withoosa a Otta Marseusa van Schriecka.
Roku 1656 sa vrátil do Holandska a usadil sa natrvalo v Amsterdame. Stal sa jedným z prominentných maliarov zátiší svojej generácie, ktorým bolo umožnené žiť na Prinsengrachte. Zomrel asi roku 1683 alebo krátko potom.
Van Aelst bol učiteľom Rachel Ruyschovej a niekoľkých ďalších umelcov.
Lucius Aemilius Paulus

Lucius Aemilius Paulus môže byť:
Lucius Aemilius Paulus (vojvodca)

Lucius Aemilius Paulus (* ? - † 2. august 216 pred Kr.) bol rímsky politik a vojvodca. Zahynul v bitke pri Kannách, kde bol jedným z dvoch hlavných veliteľov, a v ktorej Hannibal na hlavu porazil rímsku armádu.
Lucius Aemilius Paulus (konzul)

Lucius Aemilius Paulus (* 228 pred Kr. – † 160 pred Kr.) bol rímsky konzul a vojvodca. Bol synom Lucia Aemilia Paulusa, po jeho smrti sa stal jeho adoptívnym otcom Publius Cornelius Scipio. Po porážke kráľa Persea v roku 168 pred Kr. a ukončení tretej macedónskej vojny dostal čestný prívlastok "Macedónsky". Autorom jeho životopisu je Plutarchos.
Les zvláštneho určenia

Les zvláštneho určenia je v Česku podľa lesného zákona (každý) les nachádzajúci sa na území národného parku, národnej prírodnej rezervácie, v pásme hygienickej ochrany vodného zdroja I. stupňa alebo v ochrannom pásme zdroja prírodných minerálnych vôd; do uvedenej kategórie však môžu byť radené aj iné lesy, u ktorých možno doložiť oprávnený verejný záujem na plnení mimoprodukčných funkcií (napr. lesy potrebné pre zachovanie biodiverzity).
Hůrka u Hranic

Hůrka u Hranic je národná prírodná rezervácia ev. č. 125 neďaleko obce Hranice v okrese Přerov. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Poodří.
Ochrana.
Predmetom ochrany je vrchol a významná časť svahov rovnomenného 370 metrov vysokého vrchu spadajúceho do podbeskydskej pahorkatiny so vzácnou kvetenou, faunou a krasovými javmi.
Súčasťou národnej prírodnej rezervácie Hůrka u Hranic sú Hranická priepasť, zrúcanina hradu Svrčov a vyhliadka "U Svätého Jána".
Lesopark

Lesopark (čiže "lesný park" alebo "park v lese") je zvyčajne prímestský les, ktorý v sebe kombinuje prvky pôvodného lesa a bežného mestského parku.
Na rozdiel od bežného lesa je tu potlačená jeho pôvodná funkcia produkcia drevnej hmoty v prospech novej základnej funkcie, ktorou je tu predovšetkým odpočinok, relaxácia, rekreácia, zábava a športové aktivity obyvateľstva, nezanedbateľná je tu aj jeho funkcia okrasná, estetická a krajinotvorná. Z týchto dôvodov lesoparky zvyčajne bývajú zriaďované najmä na okrajoch veľkých miest, respektíve v okolí veľkých ľudských sídlisk, v okolí kúpeľných miest alebo v okolí hojne navštevovaných rekreačných stredísk. Lesoparkovú úpravu môžu mať aj niektoré zoologické záhrady, múzeá v prírode a pod.
Pôvodný les tu býva obohatený najmä o hustejšiu sieť upravených lesných ciest, ktoré môžu byť doplnené lavičkami, altánmi, vodnými plochami (jazierkami, rybníčkami, fontánami), plastikami, studničkami, verejnými záhradami, detskými ihriskami, priestormi vhodnými pre výcvik psov, drobnými zariadeniami pre rekreačné a kondičné športovanie v prírode a ďalším vhodným občianskym vybavením známym z bežných parkov. Svojím poňatím má veľmi blízko k anglickému parku.
V ideálnom prípade bežný mestský park na okraji mesta postupne prechádza v lesopark, ďalej od mesta potom lesopark prechádza v normálny les.
Povodne na Morave a Odre (1997)

Povodne na Morave a Odre (1997) prebehli približne v rozpätí 5.-16. júla 1997 na Morave, v Sliezsku a na východe Čiech. Záplavy zasiahli aj susediace územia Poľska, Slovenska a Rakúska. Povodňová vlna z Odry sa ničivo prejavovala aj na jej dolnom toku v úsekoch hranice s Nemeckom. Povodeň na Morave a Odre sa tak stala súčasťou katastrofy európskych rozmerov.
Príčiny katastrofy.
Príčinou výdatných zrážok bola tlaková níž, ktorá sa nad Moravu, Sliezsko a Poľsko posúvala smerom od severného Talianska. Neobvyklá situácia vo vývoji nastala vtedy, keď pole vyššieho tlaku vzduchu medzi Azorskými ostrovmi a Škandináviou postup tlakovej níže zablokovalo. Jej stred po istú dobu zotrval nad južným Poľskom. Územie Sliezska a Moravy zostávalo relatívne blízko stredu tlakového útvaru a zároveň bolo prekážkou pre tylovú zložku jeho prúdenia. Práve táto zložka tlakovej níže prinášala najviac oblačnosti a zrážok. Spomalením postupu frontálneho systému sa zvyčajne jeden až tri dni trvajúca zrážková perióda predĺžila o celé dva dni. Tento faktor sa ukázal pre samotnú výnimočnosť povodne ako úplne rozhodujúci. Dážď mimoriadne silnel s náveterným účinkom pohoria, čo sa prejavilo najmä v Jeseníkoch a Beskydoch. Počas kritických niekoľkých dní spadlo v povodí Odry a Moravy miestami až cez polovicu ročného úhrnu. Obe rieky a ich prítoky sa vyliali na úroveň stopäťdesiatročnej až päťstoročnej vody, povodeň zasiahla 1/3 územia Moravy a Sliezska. 
Obete a škody na majetku.
Došlo k obetiam na životoch a obrovským škodám. Zahynulo 49 osôb, bolo zničených 2151 domov (ďalších 5652 sa stalo dlhodobo neobývateľnými), strhnutých bolo 26 mostov. Navyše bola na niekoľko dní úplne zastavená prevádzka na kľúčových železničných tratiach (úplne vyradené boli najdôležitejšie železničné uzly Moravy Přerov a Olomouc a rozsiahle úseky priľahlých tratí). Ťažko poškodené boli rozsiahle časti miest Krnov, Ostrava, Opava, Otrokovice, Přerov, Olomouc a ďalšie. Celkové škody sa odhadovali na 63 miliárd korún.
Za najhoršie postihnuté sídlo sa považuje obec Troubky na sútoku Moravy a Bečvy, kde bolo zničených 150 domov a 9 ľudí zahynulo. 
Povodňová vlna na Odre si pri prietoku Poľskom vyžiadala 55 ľudských životov a škody za 3,5 miliárd eur. Vážne postihnutým mestom bola Vratislav, kde povodňová vlna dosahovala 10 metrov.
Dôsledky.
Povodeň preukázala mnohé zlyhania rôznych štátnych i súkromných orgánov, organizácií a inštitúcií. Chýbali protipovodňové plány, v mnohých podnikoch boli porušované bezpečnostné predpisy, technika bola v zlom stave, korytá mnohých riek bola neudržiavané. V prvých dňoch úplne zlyhal výstražný systém, čo sa nejstrašlivejšie prejavilo v Troubkách. Jediná štátna inštitúcia, ktorá z povodní vyšla s relatívne čistým štítom (okrem dobrovoľníkov) bola armáda, veľké uznanie a medailu Za zásluhy I. triedy získal za riadenie záchranných operácií generál Petr Voznica.
Povodeň však mala jeden kladný efekt, veľa prispela k vyvinutiu nových protipovodňových poriadkov a odstránenie najväčších nedostatkov na celom území Česka, čo viedlo k podstatnému zmierneniu následkov povodní v Čechách o päť rokov neskôr.
Bukoveček

Bukoveček je prírodná rezervácia ev. č. 2440 neďaleko obce Paršovice v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Predmetom ochrany je zvyšok prirodzenej bučiny na kulmských bridliciach s lipou malolistou a hrabom obyčajným.
Doubek (prírodná rezervácia)

Doubek je prírodná rezervácia ev. č. 1133 neďaleko obce Zámrsky v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Predmetom ochrany je zmiešaný listnatý les s výskytom vzácnych druhov rastlín.
Žebračka (národná prírodná rezervácia)

Žebračka je národná prírodná rezervácia, s ev. č. 539. Nachádza sa na severnej strane okresného mesta Přerov. Oblasť spravuje CHKO Litovelské Pomoraví.
Popis lokality.
Národná prírodná rezervácia (NPR) Žebračka bola zriadená 4. júna 1949 na ochranu pozostatku lužného lesa v povodí Bečvy. Nachádza sa v tesnom susedstve severného predmestia mesta Přerova. Lokalita, ktorá zahŕňa unikátny zvyšok pôvodne rozsiahlych lužných lesov údolnej nivy rieky Bečvy. Rokom vyhlásenia patrí medzi najstaršie rezervácie v regióne. Jej rozloha činí 227,6 ha a tvorí ju lesný komplex približne obdĺžnikového tvaru medzi Bečvou, mestom Přerov a železničnou traťou Přerov-Hranice.
Flóra.
Drevinná skladba sa v niektorých častiach lesa blíži prirodzenej, ktorá by sa vyvinula bez zásahu človeka. Bylinné poschodie tvorí typická kvetena lužného lesa. Územie rezervácie bezprostredne susedí s katastrom územia mesta Přerova a tak slúži súčasne ako prímestský les pre jeho obyvateľov.
Fauna.
Rezervácia má tiež značný ornitologický význam, a to jednak ako dôležitá európska križovatka vtáčích ťahov jednak ako hniezdisko a miesto pobytu radu druhov, ktorých tu počas posledných 20 rokov bolo pozorovaných cez 139.
Česko-slovenské národné hádzanárske družstvo žien

Česko-slovenské národné hádzanárske družstvo žien bolo národné družstvo žien, ktoré reprezentovalo Česko-Slovensko na medzinárodných hádzanárskych podujatiach a priateľských zápasoch. Fungovalo pod záštitou Československého svazu házené (ČSSH). Jeho najvýraznejším úspechom je zisk titul majstra sveta na Majstrovstvách sveta 1957 v Juhoslávii, kde vyhralo všetky svoje zápasy. Okrem toho získalo striebornú medailu z MS 1986 a bronzové medaily z MS 1962 a v hádzanej s 11 hráčmi z MS 1949. Dvakrát sa zúčastnilo Letných olympijských hier a na oboch turnajoch obsadilo 5. miesto.
Po rozdelení Česko-Slovenska v roku 1993 vznikli samostatné národné družstvá a . Svoj posledný zápas odohralo 5. decembra 1993 proti Poľsku na Majstrovstvách sveta 1993, hoci v tom čase už existovali samostatné republiky.
Zostava družstva.
Zostava družstva na LOH 1988:
Na Popovickém kopci

Na Popovickém kopci je prírodná pamiatka ev. č. 266 neďaleko obce Přerov v mestskej časti Popovice v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Predmetom ochrany je ostrovček stepnej kveteny.