Leopold Heyrovský (právny romanista)

Prof. JUDr. Leopold Heyrovský st. (*14. november 1852, České Budějovice, Rakúske cisárstvo† 17. február 1924, Praha, Československo) bol český právnik, nasledovník historickoprávnej školy, zakladateľ modernej českej právnej romanistiky a univerzitný funkcionár na českej Karlo-Ferdinandovej univerzite (vtedy rozdelená Karlova univerzita) v Prahe: v rokoch 1895/96 a 1903/1904 dekan a v rokoch 1908/09 rektor. Zmýšľaním bol republikánom a českým národovcom, niekedy býva opisovaný ako voľnomyšlienkar. 
Jeho učebnica "Dějiny a systém soukromého práva římského" sa dočkala siedmich vydaní a výrazne napomohla tvorbe českej právnickej terminológie.
Jeho synmi boli entomológ Leopold Heyrovský ml. a chemik Jaroslav Heyrovský.
Život.
Pôvod.
Narodil sa v roku 1852 v Českých Budějoviciach do rodiny súdneho rady Adolfa Heyrovského, syna rokycanského purkmajstra Ferdinanda Šimona Heyrovského. Jeho strýko Jan Heyrovský, lesnícky odborník, bol švagrom Františka Palackého. 
Štúdiá.
Absolvoval českobudějovické gymnázium a v roku 1872 nastúpil na právnickú fakultu (vtedy ešte nerozdelenej) Karlo-Ferdinandovej univerzity v Prahe, kde roku 1876 získal titul doktora práv. Pôvodne sa orientoval najmä na civilné (rakúske) právo. Po štúdiách absolvoval študijnú cestu do Mníchova a Berlína, kde navštevoval prednášky civilistu Paula von Rotha či známych romanistov Theodora Mommsena, Aloisa von Brinza a Karla Georga Brunsa. Práve v tomto čase sa definitívne rozhodol venovať rímskemu právu, v ktorom sa habilitoval v roku 1878 sa v Prahe s prácou na tému "Über die rechtliche Grundlagen der leges contractus bei Rechtsgeschäften zwischen dem römischen Staat und die Privaten" (dosl. slov. "O právnych základoch leges contractus pri právnych úkonoch medzi rímskym štátom a súkromníkmi," vyšla v roku 1881)."" 
Osobný život.
V roku 1883 sa oženil s novo-šľachtičnou Klárou Hanlovou, neterou kráľovo-hradeckého biskupa Karla Hanla, a mali spolu päť detí: tri dcéry Kláru, vydanú za maliara Arnošta Hofbauera, Máriu a Helenu a dvoch synov: Jaroslava (ktorý získal nobelovú cenu za chémiu) a Leopolda (známeho entomológa). Bol rodinne založený, venoval sa výchove detí a svojím liberálnejším zmýšľaním tvoril akýsi protipól svojej zbožnej manželky vychovávanej v kláštore. V pražskej spoločnosti trávil čas len zriedkavo, navštevoval kaviareň Union, kde sa stretával s kolegami a čítal noviny či knihy. "„Jeho jedinou mimo akademickou funkciou bolo členstvo v kuratóriu Moderní Galerie, ktorá zhromažďovala (vtedy) súčasné české a nemecké umelecké diela“".
Pedagogická činnosť.
Po rozdelení univerzity na českú a nemeckú, sa v roku 1882 stal prvým (najprv mimoriadnym, od roku 1890 riadnym) profesorom rímskeho práva na českej právnickej fakulte. Na účely výučby vydal v roku 1886 prvú po česky písanú učebnicu rímskeho práva "Instituce římského práva", ktorá neskôr vychádzala v prepracovanej a rozšírenej podobe pod názvom "Dějiny a systém soukromého práva římského" (7. vydanie vyšlo posmrtne v roku 1929 s úpravami Jana Vážneho a Otakara Sommera). Učebnica sa odpútala od klasickej pandektistickej náuky a predstavovala historicko-dogmatické dielo, ktoré je česko-slovenskej romanistiskej a civilistickej literatúre citované dodnes. Oproti pôvodným "Inštitúciám" však boli "Dějiny a systém" písané o čosi zložitejšie, podrobnejšie a ťažkopádnejšie, v dôsledku čoho niektorí študenti naďalej používali aj staršie vydania "Inštitúcií". Okrem učebníc publikoval v odborných právnych časopisoch ako "Právnik", "Athenaeum" ši "Sborník věd právních a státních". Napísal aj množstvo hesiel do "Ottovho slovníka náučného". V cudzojazyčných periodikách s výnimkou "Kritische Vierteljahrschrift" nepublikoval. Azda i preto je (aj v porovnaní s niektorými jeho nasledovníkmi) v zahraničí pomerne neznámy.
V rokoch 1895/96 a 1903/1904 pôsobil ako dekan českej právnickej fakulty v Prahe, a v rokoch 1908/1909 ako rektor celej Karlovej univerzity. Ako vyučujúci bol značne dôsledný. Snažil sa zlepšovať sociálne zázemie študentov. Podľa jeho dcéry Kláry raz nechcel pre svoju chorobu presunúť termín kolokvia a pokaziť svojim študentom veľkonočné prázdniny. Rozhodol sa preto, že usporiada kolokvium vo svojom byte. Po kolokviu so štyridsiatimi študentmi omdlel a neskôr sa ukázalo, že ochorel na týfus.
Dôchodok a smrť.
Patril medzi priateľov Tomáša G. Masaryka a za čias Rakúsko-Uhorska podporoval samosprávu českých krajín a neskôr samostatnosť Československa, hoci sám politicky aktívny nebol. V roku 1918 musel načas univerzitu opustiť pre zhoršený zdravotný stav a do dôchodku definitívne odišiel z dôvodu ťažkej choroby v roku 1922. Zomrel v roku 1924 v Prahe vo veku 71 rokov. Bol spopolnený.