burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Maša Haľamová

Maša Haľamová, vyd. "Mária Pullmanová" (* 28. august 1908, Blatnica – † 17. júl 1995, Bratislava) bola slovenská poetka.
Životopis.
Narodila sa v rodine obchodníka a vzdelanie získavala v Martine, Starej Pazove (Srbsko-Vojvodina), vyššie školy navštevovala v Martine a v Bratislave, kde aj v roku 1925 zmaturovala. Po maturite pracovala ako úradníčka vo Vysokých Tatrách, kde žila 30 rokov. Bola vynikajúca lyžiarka a stala sa najmladšou rozhodkyňou na majstrovstvách sveta na Štrbskom Plese v roku 1935. Vydala sa za lekára Jána Pullmana a vo Vysokých Tatrách žila až do manželovej predčasnej smrti v roku 1956. V rokoch 1957/58 pracovala v Martine ako redaktorka vydavateľstva Osveta a odtiaľ odišla do Bratislavy, kde pracovala až do roku 1973, kedy odišla do dôchodku, ako redaktorka vo vydavateľstve Mladé letá (vydavateľstvo). Zomrela v Bratislave, no pochovali ju na Národnom cintoríne v Martine.
Tvorba.
Už ako študentka uverejňovala preklady z ruskej poézie v Slovenskom denníku. Vlastnú tvorbu začala publikovať v 2. polovici 20. rokov v literárnych časopisoch: Slovenské pohľady, Živena, Elán, tiež v periodikách Nový rod a Mladé Slovensko. 
Je autorkou žensky krehkej lyriky, zachytávajúcej prostým, úprimným slovom vzruchy srdca: nenaplnený cit lásky, manželské šťastie, bolesť nad stratou manžela. Okrem ľúbostných motívov stvárňovala dojmy z tatranskej prírody, z cesty do Francúzska a sociálne námety pod vplyvom Jiřího Wolkra. Priťahoval ju obraz na smrť chorého Jiřího Wolkra, márne hľadajúceho uzdravenie v tatranskej prírode. Jej poézia sa vyznačuje hlboko prežívanými a citovými zážitkami. Hľadala v nej opravdivý cit lásky nielen pre seba, ale pre všetkých, a najmä pre tých, ktorým ju „tvrdé veci dňa“ nedožičili. Bola majstrom básnickej drobnokresby, nakoľko dokázala zachytiť v básňach i tie najmenšie záchvevy dievčenskej duše s čistotou a presnosťou, pričom nestrácajú nič zo svojej krehkosti a ľahkosti. 
Okrem vlastnej tvorby sa venovala tiež prekladom z lužickosrbskej, českej (Jiří Wolker, Ivan Olbracht, Marie Majerová, Jan Drda) a ruskej literatúry.
Viaceré básne z jej zbierok zhudobnili poprední slovenskí skladatelia (napr. básne zo zbierky "Červený mak"). Svojou tvorbou sa zapísala do dejín slovenskej literatúry ako jedna z najvýznamnejších predstaviteliek slovenskej poézie 20. storočia. Jej dielo bolo preložené do 9 cudzích jazykov.
John Scott Haldane

John Scott Haldane (* 3. máj 1860, Edinburgh – † 15. marec 1936, Oxford) bol anglický lekár - fyziológ a filozof, predstaviteľ holizmu.
Johann Georg Hamann

Johann Georg Hamann (* 27. august 1730, Kaliningrad – † 21. jún 1788, Münster) bol nemecký filozof, protivník osvietenstva, čisto rozumového poznania; filozof citu a viery: podčiarkoval tvorivú silu citu a mysle, ktorú zahliadol najmä v jazyku a ktorá sa vyjavuje v básnení, „materčine ľudského rodu“. 
Jeho vplyv siaha od obdobia Sturm und Drangu a klasicizmu až hlboko do romantiky a modernej filozofie jazyka.
William Hamilton

William Hamilton (* 8. marec 1788, Glasgow, Škótsko – † 6. máj 1856, Edinburgh) bol škótsky filozof a logik (jeden z predchodcov matematickej logiky), predstaviteľ mladšej škótskej školy. Poznanie chápal ako odhaľovanie podmienok existencie poznávaného predmetu.
Ladislav Hanus

Prof. PhDr. ThDr. Ladislav Hanus, DrSc. h. c. (* 26. február 1907, Liptovský Mikuláš – † 7. marec 1994, Ružomberok) bol rímskokatolícky kňaz, historik umenia, slovenský novotomistický filozof, významný predstaviteľ slovenskej kultúrnej filozofie, profesor morálnej teológie v Spišskej Kapitule, prekladateľ, esejista a publicista.
Životopis.
Ladislav Hanus zmaturoval na reálnom gymnáziu v Liptovskom Mikuláši. Od roku 1926 študoval teológiu v bohosloveckom seminári na Spišskej Kapitule. V akademickom roku 1927/28 prestúpil na štúdium filozofie a teológie do Innsbrucku, kde promoval roku 1932 a získal doktorát teológie. Bol ovplyvnený svojím učiteľom v Spišskej Kapitule Františkom Skyčákom, ml. (existenciálne zakotvený tomistický kultúrfilozof) a preto bol zástancom filozofie novotomizmu.
Ako kaplán pôsobil v Spišských Vlachoch (1932), v Spišskej Novej Vsi (19331934) a konečne v rokoch 19351938 u Andreja Hlinku v Ružomberku. V rokoch 19381950 pôsobil ako profesor morálnej teológie v kňazskom seminári na Spišskej Kapitule. Od roku 1941 redigoval časopis Kultúra, profilovaný ako časopis slovenskej kresťanskej inteligencie a v rokoch 19441945 avantgardný časopis Obroda, na ktorý nadviazal v rokoch 19461948 časopis Verbum.
V rokoch 19511952 sa skrýval pred štátnou bezpečnosťou (Liptov, Žilina, Kysuce). Na jeseň 1952 bol bezpečnosťou chytený, tvrdo vypočúvaný a na základe vykonštruovaných a nepravdivých obvinení, vedených proti katolíckej cirkvi a katolicizmu, odsúdený na 16 rokov odňatia slobody za údajnú velezradu. Vo väzení bol fyzicky aj psychicky týraný. Jeho spoluväzňami boli okrem iných napríklad teológ a historik umenia kňaz Josef Zvěřina, či biskup Ján Chryzostom Korec a ďalší. Na slobodu bol prepustený na podmienku až v roku 1965. Mohol pracovať iba ako kurič v Technickom skle v Bratislave. 
Od roku 1968 sa vrátil do kňazskej pastorácie ako farár v Kvačanoch a Hybiach. Do dôchodku odišiel v roku 1983. Odvtedy až do svojej smrti žil v Ružomberku.
L. Hanus o kultúrnom diele.
"„Kultúrne dielo žije akoby dvojakým bytím – pohľad bezprostredne pozoruje iba hmotnú postať a spôsob techniky. Ale na tých istých kontúrach sa vinie línia inej postati, čosi, čo zmyslovému pohľadu uniká – prítomnosť duchovného.“"
Eduard von Hartmann

Eduard von Hartmann (* 23. február 1842, Berlín – † 5. jún 1906, Berlín) bol nemecký filozof, zástanca „filozofie nevedomého“, kategoriológ.
Bezprostredným predmetom poznania sú len údaje skúsenosti. Avšak pomocou uvažovania môžeme usudzovať na vec osebe, a to vďaka spoločnému duchovnému predmetovému základu, ktorým je sila uzatvorená v atómoch ako v konečných prvkoch všetkých vecí.
Táto sila, približujúca alebo odpudzujúca atómy navzájom, je svojráznym druhom chcenia, ktoré sprevádza neuvedomená predstava. Predstava nemá charakter individuálneho procesu, ale je výrazom jednoty sily alebo vôle determinujúcej celý svet, sily nedostupnej empiricky a spĺňajúcej len funkciu apriórneho chápania skutočnosti.
Poznanie je v jednote vyžarovania vôle sveta a v jej konkretizácii vo veciach súčasne aposteriórne i apriórne. Vďaka tejto jednote vôle a rozumu má štruktúra sveta účelnosť, ktorá sa prejavuje v prekonávaní toho, čo je neuvedomené, a v dosahovaní úplného uvedomenia, a to konaním človeka, jeho kultúrou, morálkou i náboženstvom.
Toto úplné uvedomenie je zároveň uvedomením si nekonečnosti neprekonateľného zla a nešťastia vo svete. V súvislosti s tým sa vynára otázka: načo žiť a pracovať na rozvoji sveta, ak konečnou perspektívou bytia má byť zaniknutie v ničote.
Nicolai Hartmann

Nicolai Hartmann (lotyšsky: "Nikolajs Hartmanis", * 20. február 1882, Riga, Lotyšsko – † 9. október 1950, Göttingen) bol nemecký filozof, zakladateľ kritickej/novej ontológie, podľa ktorej má bytie vrstevnatú štruktúru.
Paul Hazard

Paul Hazard (* 30. august 1878, Noordpeene, Francúzsko – † 13. apríl 1944, Paríž) bol francúzsky historik literatúry a filozof kultúry. Uvažuje o kríze európskeho vedomia.
Paul Häberlin

Paul Häberlin (* 17. február 1878, Kesswil, Švajčiarsko – † 29. september 1960, Bazilej) bol švajčiarsky psychológ, profesor a filozof silno tradicionalistickej orientácie.
Martin Heidegger

Martin Heidegger (* 26. september 1889, Meßkirch, Hohenzollernská provincia, Prusko – † 26. máj 1976, Freiburg im Breisgau, Západné Nemecko) bol nemecký filozof, básnik, žiak a nasledovník Edmunda Husserla, zakladateľ fundamentálnej ontológie. 
Spočiatku sa chcel stať katolíckym kňazom. Štúdium teológie začal vo Freiburgu. Tu sa však začal po čase prikláňať k filozofii a tak zmenil študijný odbor. Stal sa žiakom Edmunda Husserla, od ktorého fenomenológie sa odrážal aj vo svojom diele. Po štúdiách pôsobil u Husserla ako asistent a nakoniec sa stal jeho univerzitným nástupcom. Po nástupe nacionálneho socializmu pôsobil ako rektor a profesor na univerzite vo Freiburgu, napokon však odstúpil a utiahol sa do ústrania. Zo začiatku sympatizoval s nacionálnym socializmom. Neskôr svoj postoj síce prehodnotil, ale aj tak tým zostal stigmatizovaný a stále je to považované za kontroverznú stránku jeho života. Po druhej svetovej vojne nesmel istý čas prednášať. Neskôr sa k pedagogickej a verejnej práci vrátil.
Diela.
Jazyk jeho filozofie je osobitný, ba až excentrický a to výrazne sťažuje prístup k jeho dielu. Často pracuje s pôvodom slov, pátra po ich pôvodných významoch (to spôsobilo ťažkosti najmä pri prekladoch). Jeho najvýznamnejšie dielo je "Bytie a čas" (1927). Ním sa stal slávnym a uznávaným. Vracia sa v ňom k otázke bytia ako k základnej otázke celej filozofie. Heideggera tu zaujíma najmä bytie samotného súcna. K jeho ďalším dielam patrí "Čo je metafyzika" (1929), List o humanizme (1947), "Holzwege" (1950), "Nietzsche" (1961). Od r. 1975 vychádza súborné vydanie jeho diel, prednášok, neuverejnených rukopisov, ktoré zahŕňa 80 zväzkov.
V neskoršom období sa sústreďuje najmä na problematiku jazyka, resp. reči ako prostredia, v ktorom sa nám „vyjavuje" bytie. 
Jadro Heideggerovej práce spočíva vo vypracovaní otázky o bytí a o čase. Učí, že bytie človeka sa nedá chápať ako predmet, ako substancia, ale treba skúmať bytie človeka a na bytie človeka aj poukazovať. Bytie človeka Heidegger nazýva pobyt. Heidegger skúma základnú štruktúru ľudského pobytu, aby mohol vôbec položiť základy náuky o bytí. Táto časť jeho učenia je najznámejšia. Podľa Heideggera je základnou ľudskou skúsenosťou úzkosť. V úzkosti nejde vlastne o nič iné ako o človeka. Úzkosť je úzkosťou ohľadom bytia na svete ako takého – pretože možnosť bytia vždy implikuje aj možnosť vlastného (ľudského) nebytia. V úzkosti sa človek stretáva s vlastnou smrťou.
Iné významné myšlienky venoval vývoju modernej vedy ("Veda a zamyslenie", "Čas obrazu sveta").
Helenos

Helenos (gr. "Έλενος", lat. "Helenus") bolo meno dvoch hrdinov trójskej vojny, jedného bojujúceho na strane Trójanov, druhého na strane Achájcov.
Z oboch je známejší syn trójskeho kráľa Priama a jeho manželky Hekaby.
V gréckych mýtoch je známy svojimi vešteckými schopnosťami. Prostredníctvom nich varoval svojho brata Parida pred cestou do Sparty. Únos manželky spartského kráľa Maneláa Heleny viedol v konečnom dôsledku k vypuknutiu trójskej vojny. Vo vojne bojoval statočne a dožil sa i jej konca.
Ako otroka si ho spolu s Hektorovou manželkou Andromachou odviedol Achillov syn Neoptolemos. Neskôr si je, po nadobudnutí slobody, vzal za manželku a spolu sa usadili na západnom pobreží Épeira. Založil tu mesto, pripomínajúce zničenú Tróju.
Druhý nositeľ tohto mena bojoval na strane Achájcov a padol v boji s Hektorom.
Jan Heller

Jan Heller (* 22. apríl 1925, Plzeň – † 15. január 2008, Praha) bol český protestantský teológ a religionista.
V roku 1944 zmaturoval na gymnáziu v Plzni. Potom do roku 1945 zastával v Plzni funkciu dočasného diakona. V povojnových rokoch 1945 až 1948 študoval na Husovej teologickej fakulte a kombináciu filozofia - čeština u Jana Patočku na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity. Jeden rok strávil na študijnej stáži v Bazileji. Neskôr dokončil štúdium na Husovej teologickej fakulte a začal vykonávať cirkevnú činnosť ako vikár v Horoviciach. Od roku 1950 vyučoval hebrejčinu na Komenského evanjelickej teologickej fakulte. V roku 1951 získal titul doktor teológie v odbore Starý zákon a stal sa asistentom biblickej katedry a lektorom biblických jazykov. V roku 1963 sa v odbore Starý zákon habilitoval, udelenie hodnosti „docent“ však štátna správa pozastavila. Jan Heller pôsobil potom v rokoch 1966 až 1968 ako hosťujúci docent na Humboldtovej univerzite a na Kirchliche Hochschule v Berlíne. Po návrate do Prahy sa habilitoval v odbore religionistika a začal ju vyučovať. V roku 1970 sa stal profesorom pre religionistiku. V roku 1977 prešiel na katedru biblistiky ako profesor Starého zákona. V roku 1992 ukončil svoju aktívnu kariéru.
Bibliografia.
Nemecké publikácie:
Spolupracoval na týchto edíciach:
Claude-Adrien Helvétius

Claude-Adrien Helvétius (* 26. február 1715, Paríž, Francúzsko – † 26. december 1771, Paríž) bol francúzsky filozof, predstaviteľ materializmu 18. storočia.
Východisko jeho filozofie tvorí Lockov senzualizmus: objektívne jestvujúcu hmotu poznávame prostredníctvom pocitov. Druhým nástrojom poznania je pamäť, ktorú chápal ako trvajúci, ale oslabený pocit. Myslenie je kombinácia pocitov. Vo výchove ľudského charakteru má veľkú úlohu spoločenské prostredie. V spoločenskom vývoji hrá rozhodujúcu úlohu ľudské vedomie a vášeň.
Hérakleides Pontský

Hérakleides (alebo Hérakleidés alebo Hérákleidés alebo Herakleides) Pontský/z Pontu/Pontikos/z Pontskej Herakley/z Hérakleie Pontiké (* 387 pred Kr. – 312 pred Kr.) bol starogrécky filozof, Platónov žiak (člen Platónskej akadémie), prikláňal sa k atomizmu: tvrdil, že atómy formuje zvláštny rozum – nús. Dušu chápal atomisticky, pričom sa však uňho prejavujú pytagorovské vplyvy. V jeho astronómii je pozoruhodná heliocentrická tendencia. V jeho hudobných teóriách badať Aristotelov vplyv.
Johann Gottfried von Herder

Johann Gottfried von Herder (* 25. august 1744† 18. december 1803) bol nemecký filozof, generálny superintendent vo Weimare.
Proti Kantovej kritike rozumu staval svoju fyziológiu poznávacích schopností a učenie o prvotnosti jazyka oproti rozumu.
Herderova filozofia dejín je založená na úvahe, že vývoj nie je náhodný, že prebieha zákonite. Naše dejiny sú súčasťou dejín celej slnečnej sústavy. Neznamenajú popretie prírody, ale jej pokračovanie. Človek je produktom prírody; zostáva s ňou spätý aj vtedy, keď sa v dôsledku vzniku štátu od nej odlučuje. Od prírody človeka odlíšila vzpriamená postava a funkčnosť rúk. Ľudský rod sa stále vyvíja k lepšiemu. Násilie pritom ustupuje miernosti. Dejiny sú tak procesom sebavytvárania človeka. Dôležitú úlohu v nich hrá humanita, ktorá je hlavným obsahom Kristovho učenia.
Vývoj národov určuje ich odlišný charakter a duch. Túto zákonitosť opísal obrazne Herder ako otáčajúce sa kolo dejín. Na jeho vrchole boli pred stáročiami Rimania. Po ich poklese sa na toto miesto sa teraz dostávajú Germáni, ktorým patrí blízka budúcnosť. Aj tých však po čase vystriedajú Slovania.
Hermetický spis

Hermetické spisy alebo zriedkavo hermetika (hermétika) alebo (?) Hermetický súbor/Corpus Hermeticum v širšom zmysle je súbor špekulatívnych spisov platónsko-gnostického obsahu od anonymných spisovateľov z 2. - 4. storočia.
Spisom ide o sprostredkovanie najvyššej múdrosti (Gnósis), ktorá spočíva v tom, že duša sa oslobodzuje od tela, opätovne stúpa hore po rôznych kruhoch planét až sa napokon stáva bohom (Theóthénai). V spisoch sa podčiarkuje fundamentálna jednota mikrokozmu a makrokozmu čiže boha, sveta a človeka, nevyhnutnosť očisťovania pôvodne božskej súčasti duše (Nús) prísnou askézou a presvedčenie, že najväčším zlom pre dušu je nevedenie (Agnósia) o jej pôvode a cieli. 
Spisy boli čoskoro po svojom vzniku pripísané istému starému egyptskému mudrcovi menom Hermes Trismegistos, ktorého meno je helenizovanou formou mena egyptského boha Tata, po latinsky Mercurius). Na myšlienky zo zborníka sa často ako na autoritu odvolávajú rôzne diela a myslitelia počnúc 11. - 12. storočím až do 18. storočia (Kabbala, Giordano Bruno, Ficino...).
Zborník pozostáva zo siedmich častí:
Herbert zo Cherbury

Herbert zo Cherbury (* 3. marec 1583, Montgomery, Wales – † 20. august 1648, Londýn, Anglicko) bol anglický vojak, diplomat, historik, básnik a filozof, zakladateľ deizmu alebo prirodzeného náboženstva.
Proti viere podloženej cirkevnou autoritou staval rozum, ktorý je spoločný všetkým ľuďom, a prirodzené náboženstvo, ktoré sa na ňom zakladá. Herbert odlišuje pravdivé od pravdepodobného, možného a falošného, ako aj od zjaveného. Najvyššou normou pravdivosti sú bezprostredne zrejmé „notitiae communes“ (spoločné pojmy). Päť článkov viery prirodzeného náboženstva znie:
To, čo prekračuje týchto päť článkov, je výmyslom kňazov túžiacich po moci a neprispieva k pravdivému uctievaniu Boha.
Hermogenes

Hermogenes bol Sokratov partner v Platónovom dialógu Kratylos.
Hérodotos

Hérodotos (iné názvy: Herodotos, Hérodot, Herodot; * okolo 484 pred Kr., Halikarnassos (Malá Ázia) – † 430 pred Kr., Thúrioi (južná Itália) alebo Atény), gr. Ἡρόδοτος - Hérodotos) bol grécky historik, geograf, etnograf a filozof dejín, „otec dejepisu“ (takto ho nazval rímsky politik a rečník Marcus Tullius Cicero). Mladosť strávil na ostrove Samos, po nastolení tyranidy v Halikarnasse ušiel do Atén a neskôr sa usadil v južnej Itálii. Atény poznal v období Periklovej demokracie. Navštívil (azda už pred aténskym pobytom) Egypt, Prednú Áziu, Čiernomorie i africkú Kyrénu; koniec života prežil v južnej Itálii (Thúrioi). Poznatky z ciest uplatnil v diele „Historiés Apodexis“ (9 kníh), ktoré koncipoval ako odveký boj Grékov s barbarmi. Zmysel dejín videl v úsilí o neustálu rovnováhu. Herodotos preniesol ťažisko záujmu na politické dejiny.
Dielo.
Herodotove Dejiny sú prvým zachovaným dielom gréckej historiografie. Opísal v nich základný konflikt medzi Perzskou ríšou a Gréckom – tzv. grécko-perzské vojny. Okrem základného konfliktu opísal aj predchádzajúce udalosti, dejiny jednotlivých národov (Médi, Peržania, Egypťania, Skýti, Gréci), ktorých sa konflikt týkal a často používal aj opisy jednotlivých krajín, ktoré poznal väčšinou z vlastných ciest (Malá Ázia, Egypt – II. kniha). Zatiaľ čo Peržanov označil za národ, ktorý sa podriaďuje despotickej moci svojich kráľov, u Grékov si cení predovšetkým ich lásku k slobode a demokracii. 
Ako hlavné udalosti opísal predovšetkým iónske povstanie v Malej Ázii, priebeh grécko-perzských vojen a bitku pri Termopylách. Dielo rozdelil do deviatich kníh a každú nazval menom jednej z Múz. 
Slovenský preklad vyšiel vo vydavateľstve Tatran, Bratislava 1985, preložil ho Július Špaňár.
Hérofilos z Chalkédónu

Hérofilos z Chalkédónu alebo Herofilos z Chalkedonu v Bithýnii (* 335 pred Kr. – † 280 pred Kr.) bol grécky lekár, predstaviteľ lekárskej školy v Alexandrii (približne 300 pred Kr.).
Alexander Veľký v 4. storočí pred Kr. založil v delte Nílu v Egypte mesto, nazvané po ňom Alexandriou, ktoré sa stalo ústredím vzdelanosti vo východnej časti Stredozemného mora. Grécki lekári tu založili školu, ktorej najvýznamnejším predstaviteľom sa stal Herophilos.
Ďalší pokrok lekárskeho poznania nevyhnutne závisel na dokonalejšom poznaní stavby tela. Aj keď pitvy zvierat priniesli nové poznatky, predsa na rozvoj medicíny nestačili.
Herophilos bol prvý lekár, ktorý začal pitvať ľudské telo. Táto odvaha sa mu vyplatila, lebo prvý poznal, že nervy súvisia s mozgom a miechou, črevá s miazgovými cievami. Zistil tiež spojenie medzi okom a mozgom pomocou zrakového nervu. Pomenoval mnohé orgány, napríklad dvanástnik, zistil, že srdce pracuje v dvoch dobách - stiahnutí a ochabnutí. Tep začal počítať pomocou vodných hodín. Vďaka zručnosti, získanej pri pitvách, stal sa aj dobrým chirurgom a pôrodníkom.
Napísal 15 spisov, v ktorých tvrdil, že život ovládajú 4 sily - vyživovacia, sídliaca v pečeni, zahrievacia a cítiaca v srdci a mysliaca v mozgu.
Venoval sa cieľavedome anatómii, ktorá sa vtedy už mohla opierať o pitvu, niekedy vraj dokonca o vivisekciu na zločincoch. Mozog chápal ako nastroj duše, opísal ho, ako aj mozgové blany a prvý presne rozlíšil nervy od cievneho systému. Zdokonalil v lekárskej praxi diagnózu a prognózu a najmä rozpoznal význam tepu pre stanovenie diagnózy.
Moses Hess

Moses Hess (* 21. jún 1812, Bonn, Pruské kráľovstvo – † 6. apríl 1875, Paríž, Francúzsko) bol nemecko-židovský filozof a spisovateľ, zakladateľ sionizmu v modernom zmysle slova.
Žiadal vytvorenie židovskej spoločnosti v Palestíne, ktorá má čerpať svoje etické normy z Mojžišových kníh. Tieto a ďalšie posvätné knihy židovstva predstavujú podľa Hessa historický plán na uskutočnenie ideálov ľudskosti. Riešenie židovskej otázky je len etapou na ceste k vytvoreniu všeľudskej humanitnej spoločnosti. Jeho prácam sa dostáva väčšia pozornosť až v čase pôsobenia T. Herzla.
Hierokles (stoik)

Hierokles z Alexandrie alebo Hieroklés z Alexandrie (1. polovica 2. storočia) bol grécky filozof, predstaviteľ mladšieho stoicizmu. Vo svojom diele "Ethiké stoicheiósis (Základy etiky)" popularizuje stoickú náuku o povinnostiach voči bohom, vlasti, rodičom, súrodencom a príbuzným a skúma zásady, ktorými sa má riadiť riadne manželstvo.
David Hilbert

David Hilbert (* 23. január 1862, Welau pri Königsbergu (dnes Znamensk pri Kaliningrade) – † 14. február 1943, Göttingen) bol nemecký matematik. Jeho ideu obsiahnuť všetky rozličné matematické teórie z pozícií formálnej axiomatickej metódy realizuje od roku 1939 skupina francúzskych matematikov pod pseudonymom Nicolas Bourbaki.
Hipparchia z Maróneie

Hipparchia z Maróneie alebo Hipparchiá z Maróneie bola starogrécka filozofka, predstaviteľka kynizmu, manželka Kratesa z Téb, sestra Metrokla.
Hippasos z Metapontu

Hippasos z Metapontu (okolo 450 pred Kr.) bol starogrécky matematik, predstaviteľ pytagoreizmu.
Hippasos objavil nesúmerateľnosť úsečiek, čím otriasol univerzálnou aritmetikou pytagorovcov a spôsobil tak krízu Pytagorovho obrazu sveta, v ktorom sú prirodzené čísla mierou vecí. Systém pytagorovskej matematiky, ktorý sa zakladá na štúdiu celých čísel, sa stal po Hippasovom objave ( iracionálnych čísel) neudržateľným. Veličiny ako strana a uhlopriečka štvorca boli pravdepodobne prvé, o ktorých sa ukázalo, že sú nesúmerateľné. Sú geometrické, ale aritmeticky ich nemožno vyjadriť pomocu celých čísel. Problém vyriešil už v 4. storočí pred Kr. Eudoxos z Knidu svojou teóriou o proporciách.
Hippias z Elidy

Hippias z Elidy alebo Hippiás z Elidy (5. storočie pred Kr.) bol grécky sofista, mladší súčasník Prótagora. Bol odborníkom v matematike, astronómii, gramatike, hudbe, literatúre, histórii a ovládal niektoré remeslá. Hippias vo svojich úvahách o spoločnosti ostro formuloval antitézu zákon (nomos) - príroda (fysis).
Táto antitéza je typická pre väčšinu sofistov, ktorí v nej našli nástroj na ostrú kritiku súčasného spoločenského poriadku: existujú spoločenské inštitúcie a poriadky od prírody (FYSEI), alebo sú iba výsledkom konvencie (NOMÓ), ktorá môže zastarať a byť zbavená záväznosti. Podľa Hippia je zákon tyranom ľudí, dopúšťa sa mnohých násilností proti prírode, a to tým, že ľudí, ktorí sú od prírody príbuzní, blízki a spoluobčania, uzatvára do oddelených miestnych pospolitostí (POLEIS).
Hippolytos Rímsky

 
Svätý Hippolytos Rímsky alebo Hipolyt Rímsky alebo Hip(p)olyt(os) (lat. "Hippolytus") (* asi 170, Rím – † 235/236 Sardínia) bol grécky kresťanský teológ, cirkevný spisovateľ, presbyter v Ríme, neskôr protipápež (v r. 217 – 235). Bol údajne žiakom Ireneja z Lyonu a autor až v 19. storočí objaveného a publikovaného diela "Philosophumena".
Z viacerých dochovaných diel je zrejmé, že jeho záujem sa nesústreďoval iba na spisy teologickej povahy (napr. traktát "Antikrist" z r. 200, "Vyvrátenie všetkých kacírskych názorov" z r. 220) ale aj na historické spisy, napr. "Kronika svetových dejín" či "Apoštolská tradícia".
Patril k veľkým odporcom pápeža Zeferína a keď sa v roku 217 jeho nástupcom stal bývalý otrok Kalixt (ako pápež Kalixt I.) Hippolyt sa sám dosadil ako biskup malej skupiny a stal sa prvým protipápežom v cirkevných dejinách. Kalixta považoval za sektárskeho vodcu a modloslužobníka. 
Aj v ďalších rokoch presadzoval svoj vlastný etický dogmatizmus, podľa ktorého mala byť výsadou každého duchovného jeho osobná svätosť. Z tejto požiadavky, zapríčiňujúcej vnútrocirkevný rozkol, neustúpil ani za ďalších pápežov – Urbana I. a Ponciána.
Za vlády cisára Maximina Thraxa bol v roku 235 ako cirkevný vodca uväznený a po krátkom čase deportovaný na ostrov Sardínia, kde čoskoro podľahol krutým podmienkam.
Neskorší pápež Fabián dal jeho telo previezť do Ríma, kde bol v auguste roku 235 alebo 236 slávnostne pochovaný.
Podľa neskorších cirkevných spisovateľov bol plodným autorom, no väčšina jeho diel sa stratila rovnako ako vybledla naňho pamiatka. Vo Vatikánskej knižnici je od roku 1959 umiestnená Hippolytova mramorová socha objavená v roku 1551.
Podľa rímskeho básnika Prudentia, zomrel Hippolytos ako mučeník. Bol ťahaný koňmi a podľa tejto legendy sa stal patrónom koní. Ako svätec je uctievaný západnou (sviatok 13. augusta) i východnou cirkvou (sviatok 30. júna).
Ján Hispanus

Ján Hispanus, , bol prekladateľ, ktorý žil v 12. storočí. Spoluprekladal Avicebronove dielo "Fons vitae" z arabčiny. Preložil aj medicínske dielo byzantského vedca Qusta ibn Luqa "De differentia spiritus et animae" alebo dielo "Kitāb al-Mawālid" (), ktoré napísal arabský astrológ Abu ’Ali al-Khaiyat.
Thomas Hobbes

Thomas Hobbes (* 5. apríl 1588, Westport (Malmesbury), Wiltshire – † 4. december 1679, Hardwick Hall, Derbyshire) bol anglický filozof, mechanistický materialista, teoretik štátu a práva, teoretik spoločenskej zmluvy.
Hobbes tvrdil, že na počiatku žili ľudia v prirodzenom stave, teda v stave rovnosti. Avšak ten je v živote človeka iba na samom začiatku, t. j. keď sa narodí, no vplyvom výchovy a prostredia dochádza k nerovnosti. Tá vedie k tomu, že sa ľudia delia na silných a slabých, medzi ktorými dochádza k boju. Nakoniec každý s každým vedie vojnu. Ľudia si to uvedomujú, dostávajú strach a na jeho základe uzatvárajú spoločenské zmluvy. Tento prirodzený stav vedie k občianskemu stavu a ten zase k právnemu stavu.
Paul Heinrich Dietrich von Holbach

Paul Heinrich Dietrich von Holbach (* 8. december 1723, Edesheim, Nemecko – † 21. január 1789, Paríž, Francúzsko), tiež známy ako Paul Henri Thiry Baron d'Holbach, bol francúzsky filozof, senzualista, determinista, ateista, hlavný predstaviteľ francúzskeho materializmu 18. storočia, encyklopedista nemeckého pôvodu. Kritizoval Berkeleyho učenie a kritizoval aj Voltaira. Idealizmus je chiméra, ktorá protirečí zdravému rozumu. Hmota a myslenie sú tá istá realita a riadia sa prísnymi zákonmi.
Axel Honneth

Axel Honneth (* 18. júl 1949, Essen, Nemecko) je nemecký filozof, sociológ, a predstaviteľ kritickej teórie spoločnosti. 
Je jedným z najznámejších žiakov Jürgena Habermasa a je považovaný za najdôležitejšieho žijúceho prestaviteľa kritickej teórie spoločnosti, tzv. Frankfurtskej školy. Od roku 2001 je vedúcim "Inštitútu pre sociálny výskum" ("Institut für Sozialforschung", IfS) na Johann-Wolfgang-Goethe-Universität vo Frankfurte nad Mohanom, ktorý v 50-tych rokoch založili Max Horkheimer a Theodor Adorno. Venuje sa najmä rozvíjanie svojej teórii sociálneho uznanie, pomocou filozofickej teórie modernej spoločnosti a rozborom dejín sociálnych učení. Pozornosť upriamuje najmä na dejinné premeny fenoménu uznania, moci a rozkladu tradičných mocenskych väzieb.
Max Horkheimer

Max Horkheimer (* 14. február 1895, Zuffenhausen, Württemberské kráľovstvo – † 7. júl 1973, Norimberg, Západné Nemecko) bol nemecký filozof a sociológ, hlava frankfurtskej školy, ktorej vedenie prevzal v r. 1931. Spoluzakladateľ kritickej teórie, podľa ktorej skutočná spoločenská funkcia filozofie spočíva v kritike existujúceho stavu. 
Horkheimer vychádza z marxizmu (z jeho kritiky hospodárskeho systému neskorého kapitalizmu, industriálnej spoločnosti a jej mentality), no čoskoro je sklamaný stalinizmom, zmocňuje sa ho zdesenie z totálneho znásilňovania človeka, prechádza postupne k liberalizmu: od ideálu rovnosti k ideálu slobody. Horkheimer bol čoraz viac znepokojený z opustenosti človeka. Postupne sa v ňom rodí „túžba po celkom inom“ (Sehnsucht nach dem ganz Andren), nastoľuje postulát neopísateľného božského, nevyložiteľného boha v zmysle negatívnej teológie.
Cyrill József Horváth

Cyrill József Horváth (* 17. október 1808, Kecskemét – † 5. november 1884, Budapešť) bol maďarský filozof, autor koncepcie konkretizmu zameranej na zmierenie všetkých filozofických smerov.
Igor Hrušovský

Аkademik Dr. h. c. prof. RNDr. PhDr. Igor Hrušovský, DrSc. (* 14. apríl 1907, Bánovce nad Bebravou – † 18. júl 1978, Bratislava) bol slovenský filozof, hlavný redaktor Antológie z diel filozofov, profesor a rektor Univerzity Komenského.
Bol členom združenia Vedecká syntéza (1937 – 1940). Po druhej svetovej vojne sa Hrušovský venoval výskumu vedeckého poznania, jazyka vedy, výstavby vedeckých teórií... Od konca 40. rokov sa prikláňal k dobovo zjednodušenej podobe marxistickej filozofie, ktorej zjednodušenosť však postupne (najmä od 60. rokov) začal podrobovať kritike a prispieval k znovuoživeniu nedogmatických prístupov vo filozofii a prichádzal s novými témami (kultúra, umenie) a metódami riešenia filozofických problémov (štruktúrno-systémová analýza). Hrušovský je najvýznamnejším predstaviteľom bratislavskej filozofickej a metodologickej školy (učiteľom V. Filkorna, A. Rišku, V. Černíka, P. Cmoreja, J. Viceníka a ď.), vyrastajúcej z tradície založenej Vedeckou syntézou a kriticky nadväzujúcej na odkaz Viedenského krúžku, štrukturalizmu, marxizmu a u niektorých (Stály seminár Integrácia) aj na fenomenológiu.
Stanislav Hubík

Stanislav Hubík (* 23. január 1949, Kroměříž) je český filozof špecializujúci sa na filozofiu jazyka a komunikácie, výskum filozofie Ludwiga Wittgensteina a postmodernizmu. 
Vyštudoval Filozofickú faultu UJEP v Brne. V súčasnosti prednáša na Fakulte humanitných štúdií Karlovej univerzity v Prahe (mimo iné predmet Znaková tvorba skutočnosti).
Ján Nepomuk Hummel

Ján Nepomuk Hummel alebo Johann Nepomuk Hummel (* 14. november 1778, Bratislava – † 17. október 1837, Weimar, Nemecko) bol rakúsky/nemecký hudobný skladateľ, klavirista, kapelník a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa ako Joannes Nepomuc Antone Humel v Bratislave. Jeho otec Ján Hummel bol divadelným kapelníkom v Bratislave a vo Viedni. Hummel bol žiakom F. P. Riglera v Bratislave, a v rokoch 17851787 svojho spolubývajúceho vo Viedni W. A. Mozarta, ktorý ho učil bezplatne.
Pôsobil určitý čas ako nástupca J. Haydna v Eisenstadte, potom v Stuttgarte a vo Weimare.
Preslávil sa brilantnou hrou a improvizáciou. Okrem početných skladieb pre klavír (sonáty, variácie, rondá, fantázie a klavírne koncerty), písal aj komorné skladby, opery, kantáty a omše. Jeho približne 130 skladieb sa vyznačuje skôr virtuóznou bravúrou a hravosťou ako citovou hĺbkou.
Jeho škola klavírnej hry (1828) ako jedna z prvých metodicky uplatňuje racionálny prstoklad. K jeho žiakom patril Carl Czerny, A. Henselt, Ferdinand Hiller, S. Thalber a Adolf von Henselt. Niekoľko lekcií dal aj Mendelssohnovi-Bartholdymu.
Hummel bol idol nemeckého biedermeieru, obdobia, v ktorom sa meštianstvo v úsilí spamätať sa z heroických hrôz napoleonských vojen vyhýbalo i v umení všetkému vzrušujúcemu, všetkému, čo viedlo do tajomných hlbín, a uspokojovalo sa s elegantnou uhladenosťou, pôvabnou duchaplnosťou a príjemnou zábavou.
Ján Hus

Ján Hus (; * okolo 1369, Husinec – † 6. júl 1415, Konstanz, Nemecko) bol významný stredoveký český teológ, katolícky kňaz, kazateľ a náboženský reformátor (pozri husitstvo). Je považovaný za jedného z predchodcov protestantskej reformácie.
Životopis.
Navštevoval latinskú školu v Prachaticiach. Približne od roku 1390 študoval v Prahe na Karlovej univerzite. V roku 1393 získal titul bakalára a v roku 1396 mu bol udelený titul magister slobodných umení. Od roku 1398 študoval teológiu, roku 1400 bol vysvätený za kňaza. Roku 1401 pôsobil ako dekan artistickej fakulty a od roku 1402 do roku 1403 bol zvolený rektorom univerzity. Súčasne so svojím rektorátom zastával funkciu kazateľa v Betlehemskej kaplnke, založenej dvoranom Václava IV. Jánom z Milheimu s cieľom konať bohoslužby výlučne v českom jazyku, prístupnom prostému ľudu. V tomto období sa zoznámil s náboženskými spismi Jána Wiklefa (profesor bohosloví na Oxfordskej univerzite), ktorý v časoch vlády Karola IV. neohrozene kritizoval praktiky vtedajšej cirkvi.
V rokoch 1409 – 1410 pôsobil ako rektor celej trojfakultnej Karlovej univerzity. Zohral dôležitú úlohu pri vydaní Kutnohorského dekrétu (roku 1409).
V roku 1411 bol z cirkvi exkomunikovaný ako kacír. Začiatkom roka 1414 cisár Žigmund vyzval Husa, aby svoje názory obhájil pred cirkevným koncilom (snemom) v nemeckej Kostnici. Koncil obvinil Husa z kacírstva. Napriek nátlaku, dlhému väzneniu a telesným útrapám trval na svojich postojoch a preto bol 6. júla 1415 Ján Hus za živa upálený na hranici. O Husovom spore s cirkevným snemom podal svedectvo v latinskom spise "Relatio de magistri Joannis Hus causa in Constantiensi consilio acta" – Správa o majstrovi Jánovi Husovi v Kostnici jeho žiak Peter z Mladoňovic. Husov pobyt v Kostnici, uväznenie a upálenie je spomínané aj v Kostnickej kronike.
Ján Hus je považovaný za predchodcu protestantstva. Po jeho smrti vypukla v Čechách husitská revolúcia.
Tradícia.
Ján Hus je považovaný za jedného z predchodcov protestantskej reformácie. Starokatolícka cirkev a Pravoslávna cirkev ho ucitevajú ako svätca. K jeho tradícii sa hlási Cirkev československá husitská. 
Profesor Tomáš Garrigue Masaryk použil Husovo meno vo svojom prejave na Ženevskej univerzite 6. júna 1915, za obranu proti Rakúsko-Uhorsku a v júni 1917 tiež pre pomenovanie prvého pešího streleckého pluku česko-slovenských legionárov na Rusi.
Dielo.
Písal prístupným jazykom s jasnou kompozíciou, predovšetkým traktáty, ale aj rozsiahlejšie diela. Pre cirkev písal po latinsky, pre prostý ľud po česky.
Jean Hyppolite

Jean Hyppolite (* 8. január 1907, Jonzac, Francúzsko – † 26. október 1968, Paríž) bol francúzsky filozof, predstaviteľ novohegelovstva s tendenciou fenomenologicko-existencialisticky interpretovať Hegelovu filozofiu.
Nicolas Chamfort

Nicolas Chamfort (vl. m. Nicolas-Sébastien Roch) (* 6. apríl 1741, Clermont-Ferrand, Francúzsko – † 13. apríl 1794, Paríž) bol francúzsky filozof, prozaik, dramatik, moralista; predstaviteľ francúzskeho osvietenstva.
Noam Avram Chomsky

Noam Avram Chomsky (* 7. december 1928, Philadelphia, Pensylvánia, USA) je americký lingvista mentalistickej orientácie, filozof, kognitívny vedec, politický aktivista a emeritný profesor jazykovedy na Massachusettskom technologickom inštitúte. Považuje sa za otca modernej jazykovedy a za vedúcu osobnosť analytickej filozofie. Od 60. rokov 20. storočia je známy najmä ako politický disident, socialistický aktivista a anarchista.
Chomsky je známy aj ako pôvodca konceptu generatívnej gramatiky a ako zakladateľ generativizmu. Pod vplyvom marxistickej filozofie odmietol prirodzené charakteristiky reči a jazyka ako povrchné a vyhlásil, že reč a jazyk sa určujú hlbinnými štruktúrami, známymi ako univerzálna gramatika. Tieto myšlienky zhrnul vo svojom diele "Syntactic Structures" () vydanom v roku 1957, čo neskôr vyústilo do konceptu transformačnej gramatiky. Je aj pôvodcom Chomského hierarchie, ktorá je klasifikáciou tried formálnych jazykov a patričných tried gramatík podľa ich generatívnej sily. Preto ho považujú za priekopníka teórie formálnych jazykov, ktorá má nezastupiteľné miesto v teoretických základoch informatiky.
V oblastiach psychológie a jazykovedy Chomsky tvrdo kritizoval behavioristické tendencie, čím prispel k tzv. kognitívnej revolúcii a výrazne ovplyvnil filozofiu jazyka a mysle.
Od roku 1967, keď publikoval esej "The Responsibility of Intellectuals" (), v ktorej vystúpil proti vojne vo Vietname, je Chomsky známy ako politický komentátor, kritik zahraničnej politiky Spojených štátov, anarchosyndikalista a libertariánsky socialista, pričom sa v ich obhajobe opiera o idey obdobia osvietenstva. Chomsky tiež aktívne kritizuje kapitalistické zriadenie a venuje sa analýze masmédií a propagandy.
Život.
Noam Chomsky sa narodil v židovskej rodine v ranných hodinách 7. decembra 1928 vo Philadelphii. Jeho otec, William Chomsky, bol známy profesor hebrejčiny pochádzajúci z Ukrajiny. Jeho matka, Elsie Chomská, pochádzala z územia dnešného Bieloruska.
Chomsky počnúc rokom 1945 študoval filozofiu, jazykovedu, a matematiku na Pensylvánskej univerzite. Tam bol študentom Zelliga Harrisa, profesora lingvistiky, ktorý Chomského silne ovplyvnil v jeho politických názoroch. Titul PhD. získal v roku 1955. V jeho dizertačnej práci sa začali rozvíjať niektoré z jeho lingvistických myšlienok, ktoré ďalej rozpracoval v knihe "Syntactic Structures" vydanej v roku 1957.
Po získaní doktorátu Chomsky devätnásť rokov učil na Massachusettskom technologickom inštitúte. Počas tohto obdobia začal verejne komentovať politický život, čo začalo vznesením námietok proti americkej intervencii vo vojne vo Vietname. Odvtedy je dobre známy pre svoje ľavicové politické názory, prednášal o politike po celom svete a napísal na túto tému niekoľko kníh.
Chrysippos zo Soloi

Chrysippos zo Soloi alebo Chrýsippos zo Soloi (* asi 281/277 pred Kr. – † 208/204 pred Kr.) bol grécky filozof.
Od roku 232 pred Kr. tretí scholarcha starej stoickej školy. Svoj život zasvätil detailnému a všestrannému prepracovaniu stoickej filozofie, takže bol už v antike považovaný za najvýznamnejšieho predstaviteľa tejto filozofickej školy. Patril medzi najplodnejších spisovateľov staroveku, z jeho diela sa však zachovali len zlomky.
Alonzo Church

Alonzo Church (* 14. jún 1903, Washington D.C., USA – † 11. august 1995, Hudson, Ohio) bol americký logik a filozof zodpovedný za niektoré základy teoretickej informatiky. Bol jedným z prvých systematických rozpracovateľov teórie algoritmov.
Narodil sa vo Washingtone. V roku 1924 získal bakalársky titul na Princetonskej univerzite, kde aj v roku 1927 pod Oswaldom Veblenom dokončil svoje PhD. Neskôr, v rokoch 1929-67, vyučoval v Princetone a v rokoch 1967-90 na Kalifornskej univerzite v Los Angeles. 
Je známy predovšetkým kvôli objavu λ-kalkulu, ktorý popísal v roku 1936 v članku ukazujúcom existenciu nerozhodnutelného problému. Na tento článok neskôr naviazal Alan Turing v svojej práci o probléme zastavenia. Church spolu s Turingom dokázali, že λ-kalkul má výpočetnú silu Turingového stroja, čo otvorilo cestu k Church-Turingovej téze.
Iamblichos z Chalkidy

Iamblichos z Chalkidy alebo Jamblichos z Chalkidy (* asi 250 – † asi 330) bol grécky filozof, zakladateľ sýrskej novoplatónskej školy, žiak Porfyria.
Ibn Chaldún

Ibn Chaldún, celým menom Abú Zajd Abd ar-Rahmán bin Chaldún al-Hadramí alebo Walí ad-Dín Abd ar-Rahmán bin Muhammad Abí Bakr Muhammad bin al-Hasan (* 27. máj 1332, Tunis – † 17. marec 1406, Káhira) bol arabský filozof, zakladateľ arabskej filozofie dejín, historik, verejný činiteľ.
Jedna z najvýraznejších osobností arabskej kultúry počas obdobia jej úpadku.
Jeho úvod k rozsiahlym svetovým dejinám "Kitáb al-ibar" (Kniha poučných príkladov) vošiel do dejín pod názvom "al-Mukaddima", je „venovaný dejinám a sociológii dejín, úvahám nad chodom ľudskej civilizácie a životom a smrťou celých spoločností“.
Ibn Chaldún sa sústredil na výskum človeka a ľudskej civilizácie. Pozeral sa netradične a predvídavo na vznik a vyvoj ľudskej civilizácie, na genézu politickej moci a na základné ekonomické aspekty spoločnosti.
Muhammad al-Chorezmí

’Abú ’Abdalláh Muhammad Ibn Músá al-Chórezmí ’Abú Dža’far (Chvarizmí, Chovarizmí, Choresmí, arab. * okolo 780 - † asi 850, Chórezm) bol perzský matematik, astronóm a geograf.
Životopis.
Al-Chorezmí pochádzal pravdepodobne z perzského mesta Chórezm (dnes Chiva v Uzbekistane), jeho meno znamená v arabčine jednoducho "z Chórezmu". Chórezmího rodný jazyk bol pravdepodobne perzský (farsí), alebo skôr dnes už mŕtvy chórezmský jazyk z rodiny iránskych jazykov. Svoje diela však písal po arabsky, ktorý bol vedeckým jazykom islamského sveta.
Žil a pôsobil v Bagdade na dvore siedmeho kalifa Al-Ma’múna Abbása.
Dielo.
Číslo nula.
Je tiež autorom aritmetického traktátu "Kitáb al-džám’a wa-t-tafríq bil-hisáb al-hindi" () približne z roku 825, ktorý v roku 1145 preložil Robert z Chesteru do latinčiny pod názvom "Algorithmi de numero indorum" (slovensky: "al-Chorezmí o indickom počítaní"). Prostredníctvom tejto knihy sa Európania zoznámili s indickou pozičnou sústavou počítania a s číslom 0 (nula).
Algebra.
Al-Chorezmí po prvýkrát v dejinách chápe algebru ako samostatnú matematickú disciplínu, ktorú opísal v spise "Hisáb al-džabr wa-l-muqábala" (). Z arabského "al-džabr" pochádza moderné slovo "algebra".
Algoritmus.
Meno "Al-Chórezmí" bolo v stredoveku latinizované na "Al-Gorizmi", neskôr na "Algorithmi" a stalo sa základom slova algoritmus, čo znamená "postup" (výpočtu). Samotný princíp algoritmizácie však nie je od Chorezmího, ale bol známy v antike a používal sa už v Babylone.
Neznáma X.
Chórezmímu sa pripisuje aj tradícia označovať neznámu veličinu symbolom X. Vo svojom diele "Al-džabr wa-l-muqábala" popisuje metódu (v podstate algoritmus) na vyjadrenie neznámeho (arab. "aš-šáí", doslovne "vec") v rovnici prvého stupňa, za použitia "ďžabr" (odčítania) a "muqábala" (rovnosti, porovnania). Na konci označuje "veci" (aš-šáí) znamienkom X.
Geografia.
V roku 833 dokončil dielo "Kitāb Ṣūrat al-Arḍ" (arabsky: كتاب صورة الأرض, "Kniha opisu Zeme") v ktorej preložil a prepracoval Ptolemaiovo dielo z druhého storočia "Geografia."
Ibn Tufajl

Abú Bakr Muhammad ibn Abd al-Málik ibn Muhammad ibn Tufajl al-Kajsí al-Andalusí (أبو بكر محمد بن عبد الملك بن محمد بن طفيل القيسي الأندلسي), lat. Abubacer (* 1105, Wádí Áš, dnes Guadix – † 1185, Maroko) bol arabský (andalúzsky) lekár, matematik, filozof a básnik.
Pôsobil ako minister na dvore almohádov. Je autorom filozofického románu "Živý, syn Bdiaceho" (arabsky حي بن يقظان, "Hajj bin Jakzán") o mužovi, ktorý žije na opustenom ostrove bez kontaktu s ostatnými ľuďmi. Racionálnym uvažovaním sa mu podarí objaviť pravdu. Konfrontovaný s negatívnou realitou ľudskej spoločnosti je potom sklamaný a šokovaný.
Český preklad: Abú Bakr ibn Tufajl: Živý, syn Bdícího. Praha: Academia 2011, ISBN 978-80-200-1912-7.
Izidor zo Sevilly

Svätý Izidor zo Sevilly alebo Izidor Sevillský (* asi 560 – † 4. apríl 636) bol sevillský biskup (od roku 600), encyklopedista, jeden z najvplyvnejších učencov raného stredoveku. Za svätého ho vyhlásil pápež Klement VIII. v roku 1598 a Inocent XIII. ho v roku 1722 zaradil medzi učiteľov cirkvi. 
Dielo.
Etymologiae.
Najvýznamnejším dielom Izidora zo Sevilly je jeho dielo "Etymologiae". Dvadsať kníh predstavuje encyklopédiu ľudského poznania, titul naznačuje duchovnú súvislosť s Platónom. Podal tu encyklopedický súhrn všetkých súdobých náuk, okrem iného aj sedem slobodných umení. Prvé tri knihy sú venované siedmim slobodným umeniam.
Neskorší vplyv.
Okrem písomného odkazu jeho rozsiahleho encyklopedického diela, ktoré spoluurčovalo stredovekú vzdelanosť, bol Izidor uctievaný aj ako svätec a v Danteho "Raji" je medzi svätými teológmi. V roku 1598 bol oficiálne vyhlásený za svätca katolíckej cirkvi, v roku 1722 za učiteľa cirkvi. Jeho sviatok sa oslavuje 4. apríla. Uvažuje sa o ňom aj ako o patrónovi internetu a vznikla aj "Izidorova cena" pre voľne šíriteľné programy typu shareware.
Archimedes zo Syrakúz

Archimedes zo Syrakúz alebo Archimédes zo Syrakúz (, ; * okolo 287 pred Kr. Syrakúzy, Sicília – † 212 pred Kr., Syrakúzy) bol grécky matematik, fyzik, mechanik, vynálezca, astronóm a filozof. Patril k najvýznamnejším matematikom staroveku. Bol zabitý rímskym vojakom pri obrane Syrakúz.
Je po ňom pomenovaný kráter a pohorie na Mesiaci. Jeho meno nesie tiež planétka 3600 Archimedes.
Dielo.
Archimeda preslávila účasť na obrane Syrakúz počas rímskeho obliehania v prvej a druhej púnskej vojne, po tom ako vojnové stroje, ktoré navrhol pomáhali zadržať postup Rimanov. Archimedes sa považuje za objaviteľa hustoty a Archimedovho zákona o nadnášaní telesa v tekutine, ktorý objavil počas kúpeľa, načo vybehol nahý na ulicu s pokrikom „heuréka“ – našiel som to. Popísal zavlažovacie zariadenie, ktoré sa dodnes nazýva Archimedova skrutka. Zaviedol pojem ťažiska a spočítal ťažisko rôznych geometrických útvarov.
V matematike dokázal, že pomer obvodu kruhu a jeho priemeru je taký istý ako pomer obsahu kruhu a polomeru na druhú. Nenazýval síce tento pomer π, ale vymyslel metódu, ako ho spočítať s ľubovoľnou presnosťou a spočítal, že jeho hodnota je medzi 3 + 1/7 a 3 + 10/71. 
Dokázal, že pomer povrchu a objemu gule je rovnaký ako pomer povrchu a objemu valca opísaného tejto guli. 
Spočítal súčet geometrickej postupnosti so základom 1/4:
Tento výsledok použil na určenie obsahu plochy pod parabolou. Na výpočty používal heuristickú metódu podobnú dnešnému integrálnemu počtu, ale svoje výsledky zdôvodnil geometrickými dôkazmi. Veľmi málo stredovekých matematikov rozumelo Archimedovým prácam. Mnoho z jeho prác bolo zničených a zachovalo sa iba v latinských alebo arabských prekladoch.
Zhrnutie objavov.
Zaoberal sa aj:
Smrť.
V rokoch 213 – 212 pred Kr., počas Púnskych vojen, Rimania pod vedením generála Marca Claudia Marcella obkľúčili Syrakúzy, v ktorých sa nachádzal aj sám Archimedes. Práve tam vzniklo mnoho povier ohľadom bájnych Archimedových vynálezov, ktoré dokázali obranu mesta držať celé dva roky. Podľa legendy Rimanom nakoniec stačilo využiť oslavy Syrakúzanov na počesť bohyne Artemidy. Pri útoku Marcus Claudius vydal rozkaz, aby Archimedovi rímski vojaci neskrivili ani vlas. Stal sa však presný opak. Jeden z rímskych vojakov vtrhol práve do domu Archimeda a našiel ho pri tom, ako do piesku kreslí matematické diagramy. Archimedes, ktorý si v pohrúžení nevšimol ani prítomnosť vojaka na to nakoniec doplatil. Riman mu zakázal kresliť a vtedy fyzik vyslovil slávnu vetu: „"Noli tangere circulos meos!"“, čo v preklade znamená: „Nedotýkaj sa mojich kruhov!“. Vraj to boli posledné slová, ktoré vyriekol pred svojou smrťou (vojak ho prebodol mečom).
Roman Osipovič Jakobson

Roman Osipovič Jakobson (* 23. október 1896, Moskva, Rusko – † 18. júl 1982, Boston, Massachusetts, USA) bol americký lingvista ruského pôvodu, najvýznamnejšia osobnosť jazykovedy 20. storočia, jeden zo zakladateľov pražskej školy, tvorca binaristickej fonologickej teórie dištinktívnych príznakov. Zakladateľ komunikačnej teórie jazyka.
Jakobson ovplyvnil celú modernú jazykovedu, dal impulzy aj na rozvoj teórie informácie, ovplyvnil francúzsku štrukturalistickú antropológiu (C. Lévi-Strauss)
Roku 1915 založil Lingvistický krúžok v Moskve, v rokoch 19201939 bol profesor na Masarykovej univerzite v Brne, potom pred fašizmom utiekol do USA, kde bol od roku 1941 profesor na Kolumbijskej univerzite, potom profesor slovanských jazykov a literatúry na Harvardovej univerzite a od roku 1957 profesor všeobecnej jazykovedy na Massachusettskom technologickom inštitúte (MIT). V USA založil Harvardov lingvistický krúžok.
Dielo.
Na poli filozofie jazyka prispel Jakobson teóriou jazykových funkcií. Stavia v nej na komunikačnom modeli vypracovanom Karlom Bühlerom.
V súvislosti s týmto modelom rozlišuje Jakobson vo svojej teórií 6 jazykových funkcií:
Tento model je používaný aj v dnešnej modernej jazykovede.
Jakub z Benátok

Jakub z Benátok bol prekladateľ Aristotelových spisov Analytiky, Topiky a O sofistických dôkazoch z gréčtiny do latinčiny v roku 1128.
William James

William James (* 11. január 1842, New York – † 26. august, 1910, Chocorua, New Hampshire) bol americký filozof, jeden z hlavných predstaviteľov a priekopníkov pragmatizmu. James bol profesorom fyziológie, psychológie a filozofie na Harvardovej univerzite, bol prvým americkým filozofom svetového mena.
Podľa Jamesa je metóda filozofie správna vtedy, keď jej závery sú prakticky užitočné. Rozdiely medzi jednotlivými, hoci aj protikladnými teóriami sú len verbálne, ak tieto teórie vedú k prakticky užitočným záverom.
Pravda spočíva v užitočnosti. Všetky pravdy sa menia podľa praktických zreteľov, sú relatívne, človek ich tvorí nato, aby ich pomocou bolo jeho konanie čo najefektívnejšie. Jediným kritériom pravdy je výhodnosť (cash), vhodnosť či užitočnosť.
Predmetom poznania je skutočnosť dostupná zmyslom v podobe predstavy, zodpovedajúca vzťahom medzi vecami, vytvorená ľuďmi alebo zdedená v podobe presvedčení a názorov. Každá z týchto podôb skutočnosti je dielom človeka, ktorý si ich vytvára pre vlastné potreby. Skutočnosť teda nie je niečo uzavreté ani ukončená, ale skladá sa z neurčeného množstva jednotiek alebo faktorov, stále sa mení, rozširuje a zdokonaľuje pod vplyvom činnosti človeka. Každý jav či fakt je v nejakom vzťahu s iným javom alebo faktom. Niet nijakého izolovaného jestvovania – duch je len čímsi relatívne duchovným, hmota len čímsi relatívne hmotným.
Teoretické poznanie je fikciou, o jeho správnosti rozhoduje vôľa veriť, vyplývajúca zo chcenia a snahy jednotlivca.
Užitočnosť je aj kritériom náboženstva, ktoré sa pripúšťa natoľko, nakoľko môže nabádať človeka k efektívnej činnosti.