Kultúra Liang-ču

Kultúra alebo civilizácia Liang-ču (, , 3300 – 2300 pred Kr.) bola posledná čínska neolitická nefritová kultúra v delte rieky Jang-c’-ťiang. Kultúra bola vysoko stratifikovaná, keďže artefakty z nefritu, hodvábu, slonoviny a laku sa nachádzali výlučne v elitných pohrebiskách, zatiaľ čo keramika sa častejšie nachádzala na pohrebiskách chudobnejších ľudí. Toto rozdelenie tried naznačuje, že obdobie Liang-ču bolo raným štátom, symbolizovaným jasným rozdielom medzi sociálnymi triedami v pohrebných štruktúrach. Nadregionálne mestské centrum sa objavilo v lokalite Liang-ču v severozápadnej časti dnešného mesta Chang-čou, provincia Če-ťiang, a elitné skupiny z tejto lokality predsedali miestnym centrám. Kultúra Liang-ču bola mimoriadne vplyvná a jej sféra vplyvu siahala až na sever do Šan-si a na juh do Kuang-tungu. Primárna lokalita Liang-ču pravdepodobne patrila medzi najstaršie neolitické lokality vo východnej Ázii, ktoré by sa dali považovať za štátnu spoločnosť. Typové miesto v Liang-ču bolo objavené v okrese Jü-chang, Če-ťiang a pôvodne ho vykopal Š' Sin-keng v roku 1936.
Dňa 6. júla 2019 bolo Liang-ču zapísané do svetového dedičstva UNESCO.
Zánik.
Kultúra Liang-ču prekvitala okolo roku 2500 pred Kristom, ale z oblasti jazera Tchaj-chu zmizla po roku 2300 pred Kristom. Z nasledujúcich rokov sa na tomto území nenašli takmer žiadne stopy kultúry.
Najnovšie výskumy ukázali, že stúpajúce vody v tejto oblasti niekoľkokrát prerušili rozvoj ľudských sídiel. To viedlo výskumníkov k záveru, že zánik kultúry Liang-ču bol spôsobený extrémnymi environmentálnymi zmenami, ako sú povodne, pretože kultúrne vrstvy sú zvyčajne prerušované bahnitými alebo bažinatými a piesočnato-štrkovými vrstvami so zasypanými paleo stromami. Alternatívny scenár tvrdí, že extrémne silné monzúnové dažde počas tohto obdobia viedli k masívnym záplavám, ktoré zničili priehrady a osady. Táto teória bola podporená štúdiou z roku 2021, ktorá naznačuje, že desaťročia trvajúce obdobie vysokých zrážok (medzi 4345 ± 32 rokmi a 4324 ± 30 rokmi BP), pravdepodobne spôsobené zvýšenou frekvenciou fenoménu El Niño, sa zhodovalo so zánikom kultúry. Výskumníci uviedli, že "masívne zrážky na celom strednom a dolnom toku údolia rieky Jang-c'-ťiang mohli vyvolať fluviálne záplavy a/alebo morské záplavy v delte rieky Jang-c'-ťiang, a tak zamedzilo habitáciu a pestovanie ryže. Masívne záplavy a potopa v dôsledkú slabého odvodňovania v nízko položenej krajine mohlo prinútiť ľudí z Liang-ču opustiť svoje hlavné mesto a obydlia na rovine v okolí Tchaj-chu, čo v konečnom dôsledku viedlo ku kolapsu celej civilizácie Liang-ču." Toto všetko sa mohlo udiať počas obdobia globálneho sucha okolo roku 2200 pred n.l., ktorému sa pripisuje zánik väčšiny prvej generácie ľudských civilizácií, vrátane tých v údolí Indu, Egypte Starého kráľovstva a Akkadskej ríše v Sumeri.
Budovanie miest a poľnohospodárstvo.
Kultúra Liang-ču ovládala pokročilé poľnohospodárstvo, vrátane zavlažovania, výstavby ryžových polí a akvakultúry. Domy boli často postavené na koloch, na riekach alebo brehoch, vďaka čomu sa kultúre niekedy hovorí "neolitické Benátky východu."
Provinčná vláda Če-ťiangu oznámila 29. novembra 2007 nový objav pozostatkov základov starých mestských hradieb. Dospelo sa k záveru, že toto miesto bolo centrom kultúry Liang-ču. Nové Múzeum kultúry Liang-ču bolo dokončené a otvorené v roku 2008.
Staroveké mesto Liang-ču sa nachádza v mokraďovom prostredí v spleti riek medzi horou Ta-siung a horou Ta-če v pohorí Tchien-mu. Jeho vnútorná plocha je 290 hektárov, obohnatá hlinenými hradbami, ktoré mali šesť mestských brán. Dve brány sa nachádzali v severnej, východnej a južnej hradobnej stene. V strede mesta sa nachádzal palácový areál s rozlohou 30 hektárov a existuje aj evidencia o umelo vybudovanej protipovodňovej ochrane v meste. Obe tieto stavby sú údajne indikátormi sociálnej zložitosti, ktorá sa v tom čase rozvíjala v Liang-ču. Na mieste mohla byť sýpka, ktorá obsahovala až 15 000 kg ryžových zŕn.
Do vodných ciest, ktoré mesto spájali s okolitými riečnymi sieťami, existovalo viacero prístupov. Mimo opevneného územia sa nachádzajú pozostatky na ďalších 700 hektároch, o sídlach sa predpokladá, že boli postavené systémom mestského plánovania. 8 kilometrov na sever boli nájdené rôzne miesta podobné priehradám, o ktorých sa špekuluje, že ide o staroveký protipovodňový systém. Vo vnútri aj mimo mesta je tiež objavené veľké množstvo náčinia na výrobu, bývanie, vojenské a rituálne účely, ktoré predstavuje množstvo jemných nefritových výrobkov; pozostatky vrátane mestských hradieb, základov veľkých stavieb, hrobiek, oltárov, rezidencií, dokov a dielní. Predpokladá sa, že mesto Liang-ču bolo osídlené a vyvinuté s konkrétnym účelom, pretože táto oblasť má len veľmi málo nálezov, ktoré možno vysledovať späť do skorších období.
Typická komunita kultúry Liang-ču, ktorých je doteraz nájdených viac ako 300, žila v blízkosti riek. Boli nájdené člny a veslá, ktoré poukazujú na znalosť člnov a plavidiel. Lokality kultúry Liang-ču majú pozostatky dreveného móla a hrádze, o ktorých sa predpokladá, že slúžili na ochranu pred povodňami. Domy boli postavené na dreve aj na pomoc proti povodniam, hoci obydlia vo vyšších polohách zahŕňali polozakopané domy so slamenými strechami. Technológia studní v lokalite Miao-čchien počas tohto obdobia bola podobná technológii zo skoršieho obdobia Che-mu-tu. O kultúre Liang-ču sa predpokladá, že bola sociálne rozvinutejšia a komplexnejšia ako severnejšie položené kultúry v údolí rieky Chan.
Artefakty a technológie.
Obyvatelia lokalít kultúry Liang-ču používali artefaktové vzory na rukovätiach teslíc v tvare „ohnutého kolena“, kamenné teslice, umelecké štýly zdôrazňujúce použitie špirál a kruhov, šnúrovú keramiku, hrnčiarske podstavce s vyrezávanými dekoráciami, vretenové prasleny z pálenej hliny, nože na zber bridlice a hroty oštepov. Keramika sa často zdobila červeným náterom. Tieto artefakty sú bežné aj v neskorších neolitických kultúrach juhovýchodnej Ázie a technologické a ekonomické nástroje týchto spoločností sa pravdepodobne vyvinuli v neolitickej oblasti rieky Jang-c’-ťiang. Niektoré keramiky z Liang-ču pripomínajú čierny štýl „vaječnej škrupiny“ Lungšanskej kultúry v severnej Číne, väčšina sa však líšila a mala jemne vypálenú sivú farbu s čiernym alebo červeným náterom. Existujú aj dôkazy o tom, že častice tremolitu sa používali ako prísada na výrobu časti čiernej keramiky „vaječných škrupín“. Bolo potvrdené, že čierna farba keramiky je výsledkom podobných pokrokov v procesoch karburizácie a vypaľovania. Boli zaznamenané podobnosti medzi procesom výroby keramiky v lokalite Liang-čcheng-čen, najväčšom mieste kultúry Ta-wen-kchou, a procesom kultúry Liang-ču, čo viedlo výskumníkov k presvedčeniu, že medzi týmito dvoma kultúrami existovala komunikácia. Miesto Kuang-fu-lin ukazovalo vplyv zo severnejších kultúr, ale malo aj keramické postupy veľmi podobné typickým miestam kultúry Liang-ču.
Výskumníci zistili, že niektoré zo sekier v lokalitách kultúry Liang-ču boli vyrobené pomocou diamantových nástrojov. Obyvatelia Liang-ču pomocou týchto nástrojov opracovávali korund do obradných sekier. O sekerách sa hovorilo, že „boli vyleštené do zrkadlového lesku“. Techniky, ktoré použili, generovali výsledky, o ktorých sa hovorí, že je ťažké ich replikovať aj pomocou moderných technológií. Ide o najskoršie známe použitie diamantových nástrojov na svete, o tisíce rokov skôr, ako je známe jeho použitie kdekoľvek inde. Vedci tiež poznamenávajú, že ide o jedinú prehistorickú kultúru, o ktorej je známe, že pracovala so zafírom.
Nefritové predmety.
Nefrit z tejto kultúry sa vyznačuje jemne opracovanými veľkými rituálnymi kameňmi, ktoré sú obyčajne vrúbkované motívom "tchao-tchie". Najpríkladnejšími artefaktmi z kultúry boli trubice cchung. Najväčší objavený cchung vážil 3,5 kg. Našli sa aj nefritové disky pi, obradné sekery jüe a nefritové prívesky s vyrytými vyobrazeniami malých vtákov, korytnačiek a rýb. Mnohé artefakty z nefritu v kultúre Liang-ču mali vzhľad pripomínajúci bielu mliečnu kosť v dôsledku pôvodu tremolitovej horniny a vplyvu tekutín na báze vody na pohrebiskách, hoci bežne sa našiel aj nefrit vyrobený z aktinolitu a serpentínu. Väčšina kultúr na území Číny, ktoré existovali paralelne s Liang-ču, používala nefrity, ale 90 percent všetkých nájdených cchungov a pi z nefritu pochádza z lokalít v Liang-ču, a zároveň sú zďaleka najkvalitnejšie. Nefritové artefakty objavené v lokalitách kultúry Liang-ču údajne ovplyvnili vývoj iných neolitických kultúr v Číne: „Účinné dedičstvo kultúry Liang-ču je vidieť v Lung-šane v Šan-tungu, Tchao-s' v Šan-si, Čchi-ťia v Kan-čchingu a mnohých ďalších miestach v severnom Šen-si, kde boli objavené cchungové trubice, disky pi a iné nefritové predmety pripomínajúce kultúru Liang-ču." O práci s nefritom v Liang-ču sa tiež predpokladá, že mala trvalý vplyv na rituálne predmety v neskorších obdobiach čínskej kultúry.
„Staroveké mesto“ Liang-ču alebo komplex lokality Liang-ču ovládal najlepšie produkty z nefritu, ale v menej dôležitých centrách kvitli iné vyspelé remeslá, čo vedie výskumníkov k presvedčeniu, že kultúra Liang-ču nebola jednoduchou pyramídovou štruktúrou spoločnosti z hľadiska úrovne postavenia. Navyše mali mnohé menšie centrá prístup k vlastnému nefritu. Avšak elity starovekého mesta Liang-ču komunikovali a obchodovali s elitami z iných oblastí kultúry Liang-ču (a tiež v iných regiónoch Číny z obdobia Lung-šan) a stanovili kritériá, ako by mal nefrit vyzerať. Nezdalo sa, že by v Liang-ču boli dovozcami nefritu, aj keď ho vo veľkom vyvážali.
Náboženstvo.
Náboženské predstavy kultúry Liang-ču môžeme rekonštruovať na základe archeologických nálezov, ako aj na základe neskorších prameňov. Konfuciánske kompendium troch kníh obradov ("San-li") zostavené v období bojujúcich štátov interpretuje tuby "cchung" a disky "pi" ako šamanské nástroje na uctievanie Neba a Zeme, respektíve ako prostriedok, ktorý umožňuje šamanom výstup na nebesia. Teriomorfné motívy na nefritových objektoch sa spájajú s fantastickými cestami šamanov. Časté vyobrazenia vtákov sú spájané so slnečným kultom, ktorý bol v tej dobe rozšírený. Archeologické nálezy síce ukazujú hierarchickú spoločnosť, ale nenašli sa dôkazy o kulte predkov, ktorý je výrazný prítomný v čínskej kultúre. Na rozdiel do severne položených kultúr sa taktiež nenašli žiadne veštecké kosti, ktoré sú úzko späté s kultom predkov. Rituály kultúry Liang-ču sa zdajú byť orientované na prírodné božstvá, podobne ako ďalšie kultúry v južnej Číne, preto sú bližšie praktikám opísaným v básnickej zbierke "Piesne z Čchu".
Neolitický oltár z kultúry Liang-ču, vykopaný v Jao-šane v Če-ťiangu, bol pokročilo spracovaný, vyrobený zo starostlivo umiestnených hromád kameňov a skalných stien: to naznačuje, že náboženstvo malo značný význam. Oltár má tri úrovne, z ktorých najvyššia je plošina z udupanej zeme. Tri ďalšie platformy boli vydláždené dlažobnými kockami. Nachádzajú sa tam aj zvyšky kamenného múru. Na oltári je dvanásť hrobov v dvoch radoch. Niektorí vedci tvrdia, že súčasťou tradície Liang-ču bolo rituálne obetovanie otrokov.
Genetické štúdie.
Analýza DNA získanej z ľudských pozostatkov z roku 2007 na archeologických náleziskách prehistorických národov pozdĺž rieky Jang-c’-ťiang ukazuje vysoké frekvencie haploskupiny O1-M119 (Y-DNA) na miestach kultúry Liang-ču v Ma-čchiao a Sin-ti-li, čo ich spája s austronézskymi a tajsko-kadajskými národy. Kultúra Liang-ču existovala v pobrežných oblastiach okolo ústia Jang-c’-ťiang. Haploskupina O1-M119 chýbala na iných archeologických lokalitách vo vnútrozemí. Autori štúdie naznačujú, že to môže byť dôkaz dvoch rôznych migračných ciest počas osídlenia východnej Ázie, jednej pobrežnej a druhej vo vnútrozemí, s malým genetickým tokom medzi nimi.