Tupolev TB-3

Tupolev TB-3 bol ťažký bombardér používaný sovietskym letectvom v 30. rokoch a na začiatku 40. rokov 20. storočia.
Vznik a vývoj.
História vzniku ťažkého štvormotorového bombardéra sa začala už v roku 1925. V nasledujúcom roku sa začali práce v konštrukčnej kancelárii A. N. Tupoleva. Bolo skonštruované lietadlo, ktoré dostalo označenie ANT-6. Na jeseň roku 1930 boli vykonané jeho prvé skúšky, ktorých výsledky boli neuspokojivé. Došlo k zmene pohonu, keď sa za americké motory Curtiss Conqueror inštalovali sovietske M-17. 10. októbra 1932 prebehli štátne skúšky, ktoré tentokrát dopadli úspešne. Sériová výroba s prideleným oficiálnym názvom TB-3 sa rozbehla ešte v roku 1932. Od roku 1932 sa začali vyrábať modernizované verzie TB-3 s motormi M-34R. V roku 1934 sa posádkam štyroch upravených lietadiel podarilo pristáť na ľad v oblasti Severného pólu.
Celkom bolo vyrobených 819 lietadiel všetkých verzií TB-3.
TB-3 (G-2) v civilnom letectve.
Úvahy o projektovaní civilnej dopravnej verzie TB-3 vznikli už v roku 1933 avšak prioritu vtedy dostali vojenské verzie. V rokoch 1935 až 1938 už bolo asi 50 starších TB-3 s motormi M-17F a M-34R odovzdaných civilnému letectvu, kde boli používané pod označením G-2. Pre použitie v Aeroflote (ako nákladné stroje) boli bojové stroje upravované v opravárenských základniach civilného letectva, kde ich vykonávali výjazdové skupiny zo sériových výrobných závodov. Zo strojov bola odstránená kompletná výzbroj, boli potiahnuté otvory po streleckých vežiach aj časť zasklennej prednej časti trupu, zosilnené rebrá krídla a iné časti v centrálnej časti trupu, niekedy sa poťah menil z 0,3 mm na 0,5 mm. Stroje určené pre severné oblasti dostali krytú pilotnú kabínu. Podľa normy tieto lietadlá prevážali 16 pasažierov alebo 3200 - 3400 kg nákladu, ale reálne to bolo aj 30 - 40 pasažierov. V roku 1934 upravili v Závode No.18 niekoľko G-2 pre transport síry. Na závesníky boli podvesené hliníkové kontajnery skonštruované I.F. Nezvalom a lietadlo mohlo transportovať do 5 ton síry. Tieto stroje boli používané v Karakume a pri spiatočných letoch prevážali v špeciálne vyčistených palivových nádržiach pitnú vodu. V roku 1935 niekoľko G-2 vybavili kabínou pre 50 cestujúcich. Tieto stroje lietali medzi Moskvou a Taškentom aj na miestnych linkách v Strednej Ázii. Pre potreby polárneho letectva bola vyrobená aj špeciálna verzia ANT-6A "Aviaarktika". Upravili na ňu štyri TB-3 s motormi M-34R vyrobené v roku 1934 pre zahraničné lety. Modernizácia bola vykonaná v závode No.22. Mali zmenenú prednú časť trupu a zakrytú kabínu (za čo dostali u polárnych letcov prezývku "limuzína"), kovové trojlistové vrtule, špeciálne lyže (používali olej na spodných plochách aby zabránili primŕzaniu) a podstatne sa zdokonalilo navigačné a rádiové vybavenie lietadla. Kvôli skráteniu pristávacej dráhy bol používaný brzdiaci padák. Prvý ANT-6A vzlietol v roku 1936. Tieto stroje boli dlho používané a najznámejšou stránkou ich histórie sa stal výsadok expedície Papanina na Severný pól v roku 1937. Niekoľko podobných strojov bolo upravených zo strojov s motormi M-34FRNV. V októbri 1937 boli štyri lietadlá použité pri hľadaní DB-A pilota S.A. Levanevského, ktorý zmizol pri pokuse o prelet do USA cez Severný pól. Začiatkom roka 1938 tri stroje evakuovali ľudí z konvoja lodí uväznených v ľade Mori Laptevovcov. V marci až máji roku 1941 osádka I.I. Čerevičného na stroji N-169 dopravila výskumnú expedíciu do oblasti Pólu nedostupnosti. V zime 1939-1940 minimálne jeden AN-6A dostal bombovú výzbroj a bol použitý vo vojne s Fínskom ako nočný bombardér. V októbri 1941 všetky "limuzíny" vyzbrojili na TB-3 s motormi M-34RN a doplnili ich guľometmi v oknách kabíny. Tieto lietadlá bojovali na severe v 2. samostatnej leteckej skupine I.P. Mazuruka a v letectve Baltickej flotily. Stroj N-169 bol zničený v jeseni 1941 a traja jeho "súrodenci" sa dožili roku 1944. G-2 sa tiež nezriedka používali na zabezpečenie bojových operácií (v Chalchyn Gole aj počas vojny s Fínskom. Štvormotorvé "nákladiaky" transportovali muníciu, proviant, lieky a odvážali ranených. V máji 1941 bolo v civilnom letectve asi 35 strojov G-2. So začiatkom bojových operácií väčšinu odoslali do skupín civilného letectva pričlenených k frontom a flotilám. Napríklad Moskovská skupina špeciálneho určenia dostala 11 G-2 a G-1 (analogická úprava TB-1). Na mnohé z nich bola znova namontovaná výzbroj a boli používané ako nočné bombardéry (napríklad v 5. samostatnom transportnom pluku v Karélii v novembri 1942. G-2 sa zúčastnili súrneho transportu jednotiek 5. vzdušno-výsadkového zboru do oblasti Orla a Mcenska v októbri 1941 pričom ich preťažili dvakrát oproti norme.Lietadlá pristávali na plochách blízko frontu a nezriedka pod delostreleckou paľbou. V apríli 1942 desať leteckých skupín civilného letectva na fronte malo 22 G-1 a G-2. Nakoľko mali straty a doplňovanie neexistovalo, ich počet sa neustále znižoval, ale niektoré stroje sa zachovali v transportných plukoch až do konca vojny. G-2 pracovali aj v týle. Napríklad transportovali zlato z oblasti Magadanu. Intenzívne boli používané v Strednej Ázii, Sibíri aj na Ďalekom Východe. Napríklad len pilot V.T. Bulgin počas troch rokov vojny transportoval na svojom lietadle 700 ton nákladu a vyše 700 pasažierov. V civilnom letectve G-2 vydržali až do rokov 1946 - 1947, kým neboli konečne nahradené lietadlami Li-2 a C-47 uvoľnenými počas znižovania stavov ozbrojených síl.
Na TB-3 s motormi AM-34-RN (URSS-1216) 15.6.1936 priletela do Prahy sovietska vojenská delegácia na čele s J. Alksnisom (posádka: veliteľ - A. Jumašev, druhý pilot - E. Šacht, navigátor - S. Danilin, palubný technik - L. Ževerdinskij a M. Opekunov).
Bojové nasadenie.
Bombardéry TB-3 sa zúčastnili mnohých vojenských konfliktov. Bojovali proti japonským vojskám pri Chalchyn Gole, zúčastnili sa prepadnutia Poľska i Zimnej vojny.
Hoci v čase napadnutia ZSSR Nemeckom dňa 22.6.1941 boli TB-3 už lietadlami koncepčne beznádejne zastaranými, predsa bolo v zostave sovietskeho letectva 516 strojov tohto typu a 25 kusov bolo zaradených v námornom letectve. Proti lietadlám nemeckej Luftwaffe nemali síce počas dňa takmer žiadnu šancu, v noci však boli schopné si svoje úlohy splniť úspešne. Ako bombardéry a výsadkové či transportné slúžili takmer po celú vojnu.
Osobitnou kapitolou je ich využitie ako nosiča stíhacích lietadiel. Práce na myšlienke zabezpečenia stíhacej ochrany bombardérov TB-1 a TB-3 pri náletoch na dlhé vzdialenosti lietadlami nesenými priamo na bombardéry (Projekt Zveno) sa začali už v rokoch pred vojnou. Po jej vypuknutí bola táto myšlienka mierne modifikovaná a celkovo šesť kusov TB-3 bolo prerobených na nosiče strmhlavých bombardérov, vytvorených na báze masovo rozšíreného stíhača I-16. Jeden TB-3 tak pod krídlami niesol dve I-16, každú s zavesenou bombou. Už 1. augusta 1941 dve TB-3, každá s dvoma „išakmi“ pod krídlami vyštartovali na nálet na rumunskú Constanţu. Vo vzdialenosti pred cieľom sa I-16 oddelili od nosičov, zhodili každá svoj bomby na nádrže s ropou a bezpečne sa vrátili na základňu v Odese. Najznámejšími sa však asi stali nálety na silno chránený cieľ – Čiernovodský most, kedy Zvená v dňoch 11. a 13. augusta 1941 počas dvoch náletov presnými zásahmi zničili ropovod a poškodili mostné piliere.