burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Dieselový rušeň

Dieselový rušeň je jedným z najobvyklejších trakčných vozidiel na súčasnej železnici, ktoré je poháňané naftovým motorom. Nahradil skôr používané parné rušne, a to najmä na menej frekventovaných tratiach, kde neprebehla elektrifikácia. Okrem klasických dieselových rušňov existujú aj motorové vozne.
Prenos výkonu.
Veľkým konštrukčným problémom je prenesenie veľkého výkonu hnacieho motora na kolesá vozidla v širokom rozsahu prevádzkových režimov. Preto sa pri trakčných koľajových vozidlách resp. na lokomotívach používajú rôzne systémy na prenos výkonu.
Elektrický prenos výkonu.
Najpoužívanejší je elektrický prenos výkonu. Umožňuje relatívne ľahkú reguláciu chodu, ktorá je uskutočňovaná vždy v elektrickej časti pohonu. Elektrické motory sa tiež dajú dobre využívať aj na elektrodynamické brzdenie. V rušni netreba mať ani mechanickú prevodovku, ani spojku. V takej lokomotíve je spaľovací motor, obvykle ide o naftový motor, pevne spojený s elektrickým generátorom, ktorý vyrába elektrickú energiu na pohon vozidla vlastnými trakčnými elektromotormi. Využíva ho napríklad rušeň r. 753 alebo prototypový motorový vozeň r. 860. Niektoré rušne môžu mať na spoločnom hriadeli umiestnené dva rôzne elektrické generátory, pričom jeden z nich slúži ako zdroj trakčnej energie (obvykle jednosmerný generátor) a druhý napr. na elektrické vykurovanie vlaku (obvykle ide o alternátor).
Hydrodynamický prenos výkonu.
Hydrodynamický prenos výkonu sa odohráva v hydrodynamickom meniči. Hydrodynamický menič je vlastne spojenie olejového čerpadla s olejovou turbínou. Rušne tohoto typu majú obvykle mechanickú prevodovku. Menič nahradzuje mechanickú spojku, niekedy len pre nižšie rýchlosti. Používa sa v niektorých posunovacích rušňoch, alebo vo výkonnejších motorových vozňoch.
Mechanický prenos výkonu.
Mechanický prenos výkonu je vo svojom princípe veľmi podobný mechanickým pohonom používaných u väčšiny cestných motorových vozidiel – sústava obsahuje: bežný naftový motor, mechanickú prevodovku, mechanickú spojku medzi hnacím a hnaným hriadeľom. Využíva sa v menších posunovacích rušňoch alebo motorových vozňoch s malým výkonom.
Hybridné riešenia.
Občas sa objavujú rôzne hybridné riešenia, ako je napríklad "elektromechanický prenos výkonu" použitý v Slovenskej strele, alebo "hydromechanický prenos výkonu".
Daisecu

Daisecu je názov vulkanického komplexu, nachádzajúceho sa v centrálnej časti ostrova Hokkaidó. Komplex pozostáva z 2 km širokej kaldery a ôsmich stratovulkánov, zoradených pozdĺž kruhového zlomu. V komplexe (3 km juhozápadne od centra kaldery) sa nachádza aj Asahidake - najvyšší vrch ostrova Hokkaidó (2 290 m). Posledná aktivita komplexu bola zaznamenaná v roku 1739, v súčasnosti sa tu nachádzajú (na úpätí Asahidake a v kaldere) len aktívne fumaroly.
Nipesocu-Marujama

Nipesocu-Marujama je v súčasnosti neaktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v centrálnej časti ostrova Hokkaidó. Komplex je tvorený viacerými prekrývajúcimi sa stratovulkánmi a lávovými dómami, zoradenými pozdĺž severozápadno-juhovýchodnej línie. Vek komplexu sa odhaduje na stredný pleistocén, posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 1898. V súčasnosti sú v kráteroch (na južnom okraji komplexu) aktívne fumaroly.
Šikaribecu

Šikaribecu je neaktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v centrálnej časti japonského ostrova Hokkaidó. Komplex pozostáva z niekoľkých andezitovo-dacitových lávových dómov. Vek poslednej erupcie komplexu sa odhaduje na začiatok holocénu.
Akan (sopka)

Akan je masívna (13 × kaldera, nachádzajúca sa vo východnej časti ostrova Hokkaidó. Vek kaldery sa odhaduje na 31 500 rokov. Postkalderové štádium vulkanizmu vytvorilo štyri stratovulkány, tri na juhozápadnom okraji a jeden na severovýchodnom. Stratovulkán "Me-Akan" je jediný aktívny v historickej dobe, v 19. a 20. storočí bol pôvodcom niekoľkých freatických erupcií, poslednej v roku 2006.
MAŤO

MAŤO bol 8-bitový osobný počítač, ktorého autormi boli Ivan Urda a Štefan Ševčík. Vyrábať sa začal v roku 1989 v bývalom Česko-Slovensku v družstve "Štátny majetok Závadka nad Hronom". Prototyp bol vyvíjaný pod menom "BAPO" – ""Ba"bačov "po"čítač", podľa mena vtedajšieho riaditeľa podniku. Cieľom bolo vytvoriť čo najlacnejší osobný počítač, preto sa predával aj ako elektronická stavebnica, ktorú si bolo možné zostaviť doma.
Koncepčne šlo o klon počítača PMD 85 vyrábaného v Tesla Bratislava, ale snaha dosiahnuť čo najnižšiu cenu, znamenala čiastočné obmedzenie kompatibility s PMD 85. Kompatibilita bola plne dodržaná len na úrovni systémových volaní rutín OS Monitor a programov v BASICu. Nahrávanie pôvodných programov pre PMD-85 bolo riešene konverzným programom, ktorý načítal originálny záznam do operačnej pamäte, ale spätne nahrával na magnetofón už vo vlastnom formáte.
Počítač MAŤO sa neskôr predával aj s pamäťou ROM, ktorá obsahovala namiesto BASICu niekoľko upravených jednoduchých hier z PMD 85. Okrem toho bola pripravená do výroby aj počítačová sieť pre 15+1 MAŤOv riadená koncentrátorom na báze 8748, komunikujúca po rozhraní pre magnetofónový záznam rýchlosťou asi 150 kb/s s rezidentným sieťovým operačným systémom v nevyužívanej časti (1 KiB) systémovej ROM. Výroba počítača (vyrobilo sa asi 5 500 ks) bola ukončená v roku 1992.
Rad Vlasteneckej vojny

Rad Vlasteneckej vojny (), bolo sovietske vyznamenanie udeľované všetkým vojakom Sovietskej armády a partizánom za hrdinstvo v boji proti nemeckým okupantom vo Vlasteneckej vojne. Vyznamenanie vzniklo 20. mája 1942 a udeľovalo sa v dvoch stupňoch. Na získanie Radu Vlasteneckej vojny I. stupňa boli stanovené tieto podmienky:
Počas vojny bolo spolu udelených 324 903 radov I. stupňa a 951 652 radov II. stupňa. Na oslavách 40. výročia tejto vojny v roku 1985 bolo rozhodnuté, že ním budú ocenení všetci žijúci veteráni. Rad bol prvým sovietskym vyznamenaním, ktoré bolo po smrti jeho držiteľa automaticky ponechané jeho rodine. Všetky dovtedy udelené vyznamenania boli dovtedy po smrti ich držiteľa opäť navrátené do rúk štátu. Tento zvyk bol zrušený až v roku 1977, kedy boli pozostalým po vyznamenaných ponechané aj všetky ostatné vyznamenania.
William Raid Pogue

William Reid „Bill“ Pogue (* 23. január 1930, Okemah – † 3. marec 2014, Cocoa Beach) bol americký astronaut z programu Skylab.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po ukončení základnej a strednej školy nasledovalo štúdium na oklahomskej baptistickej univerzite. Stal sa leteckým inžinierom a narukoval ako vojenský letec do vojny v Kórei. Tam absolvoval 43 bojových letov. Po vojne sa vrátil do Oklahomy, v roku 1960 tam ukončil univerzitné štúdium. Potom bol tri roky na vojenskej leteckej akadémii vo funkcii docenta katedry matematiky. V roku 1963 nastúpil do školy testovacích letcov vo Farnboroughu v Spojenom kráľovstve a dva roky tu pôsobil ako testovací letec. Potom sa vrátil do USA na základňu Edwards, kde bol inštruktorom v škole testovacích pilotov. V roku 1966 bol prijatý do piatej skupiny amerických kozmonautov. Pomáhal s prípravou letov Apollo 11 a Apollo 14. Po skončení programu Apollo sa zacvičil na program Skylab. Bol ženatý a mal tri deti.
Lety do vesmíru.
V kozmickej lodi Skylab 4 odštartovala trojica kozmonautov Gerald Carr, William Pogue a Edward Gibson z kozmodrómu na myse Canaveral v novembri 1973. Leteli k orbitálnej stanici Skylab 1 a zostali tam rekordne dlho, takmer 3 mesiace pri plnení desiatok vedeckých pokusov. Na stanici boli poslednou posádkou.
Po lete.
Po návrate zmenil svoju uzavretosť, so ženou začal chodiť do divadiel, vyhľadával spoločnosť. V nasledujúcom roku z NASA odišiel do Colorado Springs, kde sa stal viceprezidentom Hight Flight Foundation.
Baranec (mikroregión)

Baranec je mikroregión na strednom Liptove v okrese Liptovský Mikuláš. Má rozlohu 76,68 km² a v piatich obciach žije spolu 2 032 obyvateľov . Patria sem obce: Beňadiková, Jakubovany, Jamník, Konská a Liptovský Ondrej.
Bol zaregistrovaný v roku 2001 a rozprestiera sa v podhorskej oblasti severnej časti Liptovskej kotliny a v Západných Tatrách. Je pomenovaný podľa rovnomenného vrchu.
Inter vivos

Inter vivos je latinský výraz znamenajúci "medzi živými", teda "od jednej žijúcej osoby k druhej". Je to právny termín, ktorý znamená "uskutočnený medzi žijúcimi osobami" - na rozdiel od uskutočneného na základe testamentu alebo uskutočneného pre prípad smrti (mortis causa). Hovorí sa napríklad o "dare inter vivos".
Informačný systém taxónov a biotopov

Informačný systém taxónov a biotopov (ISTB) je informačný systém taxónov a biotopov je databázový systém určený pre zber a spracovanie botanických, zoologických a biotopových údajov. ISTB je súčasťou informačného systému Štátnej ochrany prírody Slovenskej republiky. Štatút ISTB pojednáva o systéme zberu dát (klientská aplikácia, hlavná aplikácia, centrálna databáza ISTB), poskytovania dát (ISTB neposkytuje údaje na komerčné účely), ...
Mikrogeografia

Mikrogeografia je súčasť vedného odboru geografia, ktorá sa zameriava na detailné štúdium mozaiky regiónov malých rozmerov (mierok) s dôrazom na ich individuálne, sociálne, ekonomické a kultúrne črty smerom k lokálnej úrovni konkrétnych skúseností a praxe.
Objektom výskumu mikrogeografie sú mikroregión.
Contra

Contra (lat.) alebo kontra znamená "proti"
Contra môže byť:
Kontra môže byť:
Contra bonos mores

Contra bonos mores je latinský výraz znamenajúci "proti dobrým mravom". Výraz "dobré mravy" sa v práve často používa, ale jeho presná definícia nie je daná a utvára ju prax, spoločenská morálka.
Mikroregión

Mikroregión môže byť:
Lokoregión

Lokoregión je areál platnosti denného rutinného rytmu človeka. Skladá sa zo sociotopov (najmenšie priestorové jednotky kultúrnej krajiny – najmenej dve sa nazývajú neighbourhood – susedstvo).
Restitutio in integrum

Restitutio in integrum je latinský výraz v rímskom, neskôr v kontinentálnom práve, znamenajúci "uvedenie do pôvodného stavu". Výraz sa používa najmä v oblasti škôd a odškodnení. Napríklad maximálna výška škody v prípade zrážky lodí na mori sa riadi podľa pravidla "restitutio in integrum", podľa ktorého je maximálna hranica škody striktne rozdiel medzi hodnotou plavidla pred kolíziou a po kolízii.
Kutčaro

Kutčaro je kaldera vulkanického pôvodu, nachádzajúca sa v severovýchodnej časti ostrova Hokkaidó. S rozmermi 20 ×  je to najväčšia zo skupiny kaldier, nachádzajúcich sa v tejto časti ostrova. Vznikla približne pred 340 000 rokmi, jej formovanie bolo ukončené pred 30 000 rokmi. V súčasnosti je jej západná časť zaliata vodou, čím vytvára jazero rovnakého mena.
Postkalderový dacitovo-ryolitový lávový komplex "Nakadžima" vytvára ostrov v jazere. Východne od jazera sa nachádza mladý stratovulkán "Atosanupuri" (vek poslednej erupcie 10 000 až 1 000 rokov), v jeho okolí, ako aj na brehoch jazera sa nachádzajú aktívne fumaroly.
Res judicata

Res judicata alebo res iudicata je latinský výraz znamenajúci "vec (právoplatne) rozsúdená". 
Výraz znamená jednak vec, o ktorej už rozhodol súd a jednak pravidlo, že raz rozsúdená vec je rozsúdená definitívne a predstavuje absolútnu prekážku následnej žaloby v rovnakej veci alebo z rovnakého dôvodu.
Rozhodnutia súdov vo veci res judicata.
"Úpravou predbežných opatrení umožňuje Občiansky súdny poriadok rýchlo a pružne riešiť situáciu, keď je potrebný okamžitý zásah súdu. Rozhodnutie, ktorým súd vydá predbežné opatrenia alebo zamietne návrh na jeho vydanie, nie je rozhodnutím vo veci samej, a zásadne ani neprejudikuje konečné rozhodnutie vo veci samej. Nie je preto ani svojou povahou res iudicata, ktorá skutočnosť by bránila opätovnému rozhodnutiu o návrhu na vydanie predbežného opatrenia, ak sú na jeho vydanie splnené podmienky podľa § 74 a nasl. O.s.p." (Uznesenie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky zo dňa 22.07.2009, sp. číslo 5 M Cdo 13/2007)
Persona non grata

Persona non grata je latinský výraz znamenajúci „nežiaduca/nechcená osoba“.
V medzinárodnom práve sa tak označuje osoba, ktorá je (z dôvodov na jej strane) neprijateľná pre súd alebo štát, kde má byť akreditovaná ako vyslanec, prípadne veľvyslanec. Označuje osobu iného štátu, ktorej pobyt na svojom území považuje štát za absolútne nežiaduci. Pridelenie tohoto statusu znamená, že štát nepovoľuje vstup danej osoby na svoje územie, respektíve že požaduje, aby ho okamžite opustila. Podľa Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch z roku 1961 má každá krajina právo kedykoľvek a bez udania dôvodu prideliť postavenie persona non grata ktorémukoľvek diplomatovi.
Mašu

Mašu je posledná zo série veľkých vulkanických kaldier, nachádzajúcich sa na severovýchode Hokkaida. Nachádza sa juhovýchodne od kaldery Kutčaro a má priemer asi . V súčasnosti je zaliata vodou, čím vytvára jazero rovnakého mena. V jazere sa nachádza malý ostrovček, ktorý predstavuje vrchol dacitového lávového dómu. Na juhovýchdnom okraji jazera sa nachádza menší andezitový stratovulkán "Kamuinupuri", ktorý sa vyformoval približne pred 4 000 rokmi, s poslednou erupciou v roku 970 (± 100 rokov).
Rausu (sopka)

Rausu je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na polostrove Širetoko v severovýchodnej časti ostrova Hokkaidó. Vulkán je tvorený prevažne andezitmi a dacitmi, na vrchole sa nachádza menší lávový dóm. Erupcie vulkánu Raisu boli väčšinou explozívneho charakteru, čo dokladajú depozity pemzy a pyroklastických prúdov, z erupcií v rokoch 50, 550 a 1080. Posledná erupcia sa odohrala niekedy medzi rokmi 1750 a 1850.
Širetoko-Iwo-zan

Širetoko-Iwo-zan je najvýchodnejšie umiestnený vulkán ostrova Hokkaidó. Vrchol prevažne andezitového stratovulkánu je ukončený dvoma krátermi. V súčasnosti je sopka neaktívna, no v 19. a 20. storočí bolo zaznamenaných niekoľko erupcií, posledná v roku 1936. Táto erupcia bola zaujímavá výlemi roztavenej síry.
Taxonómia

Taxonómia môže byť:
Fylogenetika

Fylogenetika je odbor systematickej biológie, ktorý sa snaží nájsť vývojové vzťahy medzi organizmami. Odmieta teda formálnu hierarchiu a namiesto toho sa snaží nájsť skutočnú príbuznosť na základe predstavy, že všetky organizmy mali svojho univerzálneho spoločného predka.
Fylogenetika má teda priamy vzťah s dejom, ktorý označujeme ako fylogenéza (je to predmet štúdia fylogenetiky).
Mlieko

Mlieko môže byť:
Archón

Archón (pri skloňovaní je v slovenčine tvar "archont-", napr. archonta, archonti) alebo staršie archont ( – archón, pl. άρχοντες - archontes) bol vysoký úradník v starovekých Aténach. Názov pochádza z gr. slova archein – vládnuť.
Spočiatku vládli v Aténach králi (basileovia), ktorých moc postupne obmedzovala rodová aristokracia. V 9. storočí pred Kr. bola moc kráľov obmedzená na desať rokov, od 7. storočia pred Kr. na jeden rok. Kráľov potom volili z aristokratických rodov a od roku 682 pred Kr. nahradili kráľov archonti. Kráľovské funkcie boli rozdelené medzi deviatich archontov:
Po skončení funkčného obdobia sa archonti stávali členmi aristokratickej rady areopág.
Hoci úrad archontov existoval až do 3. stor. po Kr., od konca 6. storočia ich po zavedení Kleisthenovej ústavy nahradili (najmä archonta polemracha) každoročne volení stratégovia.
Resolutio Carolina

Resolutio Carolina bolo nariadenie uhorského kráľa Karola IV. vydané roku 1731, ktoré upravovalo náboženské pomery v Uhorsku.
Podľa tohto nariadenia bolo za štátom uznané náboženstvo rímskokatolícke vierovyznanie. Protestanti mohli na základe nariadenia slobodne a verejne vyznávať svoju vieru iba na tzv. artikulárnych miestach, odkiaľ sa protestantskí kňazi nesmeli bez povolenia vzdialiť.
Pri krste detí protestanti podliehali dozoru katolíckeho duchovenstva a v otázkach manželstva rímskokatolíckym tribunálom. Miešané manželstvá sa mohli uzavrieť iba pred rímskokatolíckym kňazom, deti narodené v takýchto manželstvách mali byť rímskokatolíckeho vierovyznania.
Resolutio Carolina bolo v roku 1734 modifikované a tolerančným patentom Jozefa II. z roku 1781 zrušené.
Areopág

Areopág ("Areios Pagos"), bola aristokratická politická inštitúcia v starovekých Aténach.
Názov areopág pochádza z pomenovania malého vŕška (Áreov vŕšok = vŕšok zasvätený bohovi vojny Areovi) na severozápad od Akropoly, kde zasadala rada starších. Predtým bol známy proste ako rada (búlé). Vznikol už v archaickom období aténskych dejín a pôvodne pôsobil ako poradný orgán aténskych kráľov (basileov). Po odstránení kráľov v Aténach sa členmi areopágu stávali archonti, ktorí skončili svoje funkčné obdobie.
Areapág, ktorý mal asi 200 – 300 členov dohliadal na dodržiavanie zákonov. Pôvodne bol jediným súdnym orgánom, neskôr bol príslušný pre súdenie vopred uváženej vraždy, ublíženia na tele, ak bolo spôsobené s vražedným úmyslom a tiež podpaľačstva a travičstva, ak spôsobilo smrť. Bol nástrojom politickej moci rodovej aristokracie. Moc areopágu bola postupne obmedzovaná zavádzaním demokratickejších ústav (Solónova ústava, Kleisthenova ústava) až v roku 462 pred Kr. reformou, ktorú uskutočnili demokratický politik Efialtes a mladý Perikles, boli členovia areopágu zbavení aj súdnej moci a dozerali už len na menej závažné záležitosti.
Satumarský mier

Satumarsky mier (iné názvy: satmarský mier, staršie: "szatmársky mier") bola dohoda o ukončení protihabsburského povstania Františka II. Rákociho uzavretá 1. mája 1711 v Satu Mare medzi hlavným veliteľom rákociovských vojsk grófom S. Károlim a cisárskym generálom P. J. Pálfim.
Mierové rokovania začali už 21. februára 1711 po odchode Františka II. Rákociho Buma za ruským cárom Petrom Veľkým, od ktorého plánoval získať podporu a pomoc v bojoch, a skončili, keď odbojné stavy, vidiac bezvýchodiskovosť zo situácie, získali istotu, že nebudú habsburským dvorom stíhané za odboj a udržia si v monarchii svoje výsady. V deň podpísania mieru súčasne stavovské vojská zložili zbrane.
Satmárskym mierom skončila séria protihabsburských stavovských povstaní. Uhorská šľachta si mierom obhájila svoje výsady a Habsburgovci posilnili svoje výsostné postavenie na uhorskom tróne.
Solónova ústava

Solónova ústava bola ústava v starovekých Aténach, ktorá vznikla po reformách v roku 594/593 pred kr. a ktoré uskutočnil aténsky politik Solón.
Solónovu ústavu označujeme ako timokratickú ústavu - bola založená na rozdelení obyvateľstva podľa veľkosti majetku a na základe toho boli odstupňované politické práva (= majetkový cenzus). 
Solón rozdelil obyvateľstvo podľa veľkosti majetku do štyroch majetkových skupín:
Rozdelenie do jednotlivých majetkových vrstiev malo význam pre plnenie si vojenských povinností: 
Podľa veľkosti majetku boli odstupňované politické práva príslušníkov jednotlivých skupín. 
Podobnú ústavu zaviedol v starovekom Ríme šiesty rímsky kráľ Servius Tullius.
Bardejovská Zábava

Bardejovská Zábava je miestna časť mesta Bardejov. Rozprestiera sa v južnej časti katastrálneho územia mesta popri štátnej ceste z Prešova.
Hippias

Hippias alebo Hippiás môže byť:
Atómová elektráreň Loviisa

Atómová elektráreň Loviisa je jedna z dvoch fínskych atómových elektrární. Skladá sa z dvoch reaktorov typu VVER, každý s výkonom 488 MW. Nachádza sa na juhu Fínska neďaleko mestečka Loviisa, asi 100km východne od Helsink. Druhá sa nachádza v Olkiluoto.
Atómová elektráreň Loviisa bola vybudovaná v rokoch 1970 – 1980. Prvý reaktor bol uvedený do prevádzky v roku 1977, druhý začal vyrábať elektrickú energiu o tri roky neskôr.
Reaktory sú bezpečnostne istené systémami firiem Westinghouse a Siemens.
V podzemí elektrárne je vybudovaných 10 km štôlní, cez ktoré prúdi morská voda používaná na chladenie reaktorov.
Elektráreň vlastní štátna energetická spoločnosť Fortum Oyj.
Kleisthenova ústava

Kleisthenova ústava bola demokratická ústava starovekých Atén, ktorú svojimi reformami zaviedol aténsky politik Kleisthenés v roku 509 alebo 508 pred Kr. 
Kleisthenova ústava znamenala zavŕšenie vývoja aténskej demokratickej ústavy od vlády rodovej aristokracie cez Drakontovo spísanie zákonov, Solónovu timokratickú ústavu a tyranidu Peisistratovcov. Reformu urobil Kleisthenés po vyhnaní Hippia, Peisistratovho syna (z Atén ho vyhnali v roku 510 pred Kr.).
Podstatou Kleisthenovej reformy bolo rozdelenie územia Atiky na tri časti (gr. trittýs): 
Z každej časti zobral jednu menšiu časť, ktorú spojil s ďalšími dvoma časťami a tri menšie jednotky vytvárali tzv. územnú fýlu, ktorá tvorila základ politického systému. Definitívne odstránil vplyv rodovej aristokracie, pretože ak si chcela nová fýla presadiť svoje politické požiadavky, museli sa dohodnúť všetky tri rozdielne časti. 
Kleisthenes vytvoril nový politický orgán – radu 500. Každá fýla v nej mala 50 členov, ktorí sa každoročne losovali (nazývali sa prytanovia). Každá fýla si vyžrebovala 1/10 roka, počas ktorej úradovali jej členovia. Takéto obdobie sa nazývalo prytaneia. Počas prytanie konkrétnej fýly sa každý deň vylosoval jeden člen fýly, ktorý predstavoval najvyššieho predstaviteľa štátu. Aténsky občan mohol takúto funkciu zastávať len raz za život. Rada 500 zasadala v budove, ktorá sa nazývala prytaneion, pričom tam museli byť prítomné neustále 3/5 členov prytaneie. Za svoju neustálu prítomnosť dostávali stravu na účet štátu.
V čele územnej fýly stál každoročne volený vojenský veliteľ (stratégos), takže zbor desiatich stratégov tvoril najvyšší výkonný orgán štátu. Stratég musel počas úradovania svojej fýly zvolať aspoň raz zasadnutie ľudového zhromaždenia (ekklésia) a ďalšie tri – štyri razy podľa potreby, takže ľudové zhromaždenie sa schádzalo prakticky raz za týždeň. 
Kleisthenes zaviedol aj črepinový súd (ostrakismos), na základe ktorého mohol byť z Atén vypovedaný občan, ktorý ohrozoval demokratickú ústavu.
Rad červenej zástavy práce

Rad červenej zástavy práce, (), je sovietske vyznamenanie udeľované za zvláštne zásluhy o štát. Vzniklo 28. decembra 1920. Počas Veľkej vlasteneckej vojny bolo udelených asi 21 500 týchto vyznamenaní.
História.
Ruská sovietska federatívna socialistická republika zaviedla toto vyznamenanie už v decembri 1920 ako civilnú verziu vojenského Radu červenej zástavy. Od 7. septembra 1928 existovalo ako vyznamenanie v celom Sovietskom zväze.
Vzhľad.
Strieborný odznak má tvar ozubeného kolesa, ktoré je lemované nápisom "Пролетарии всех стран, соединяйтесь!" (Proletári všetkých krajín, spojte sa!) V jeho strede je pozlátený kosák a kladivo na pozadí priehrady. Dolná časť pod priehradou je modrá a znázorňuje vodu. Odznak dole lemujú dva klasy s červenou päťramennou hviezdou a hore červená zástava s nápisom "CCCP" (ZSSR).
Stuha je bledomodrá s tmavomodrými pásikmi na okrajoch. Jej celková šírka je , tmavé pásiky majú šírku .
Akčná hra (žáner počítačových hier)

Akčná počítačová hra alebo akčná videohra je označenie pre hry, ktorých hlavnou náplňou je eliminácia cieľov pomocou bojových techník. Tieto hry väčšinou virtuálne znázorňujú dynamický boj, násilné sekvencie a škálu zbraňového arzenálu. V niektorých krajinách musí byť hra takéhoto žánru psychológmi skontrolovaná, prípadne cenzurovaná, aby nenabádala hráča k mimoriadne násilníckym sklonom. 
V takýchto hrách sa objavujú vždy po určitom počte misií alebo epizód tzv. bossovia. Najnovšie 3D akčné hry sú obvykle náročné na hardware a často sa vyznačujú veľmi dobrou umelou inteligenciou nepriateľov, pokročilým grafickým spracovaním a vizuálnymi efektami. Hráč najčastejšie ovláda jednu postavu (alebo menšiu skupinu), zbraň alebo vozidlo a niekedy si môže voliť náročnosť (napríklad: začiatočník, pokročilý, expert).
Loviisa

Loviisa je fínske mesto v kraji Uusimaa a provincii Južné Fínsko. Žije tu 7 386 obyvateľov, z toho 40 % Švédov. Rozloha mesta je 44,52 km², vodstvo tvorí 0,07 km². Hustota obyvateľstva je 167 obyvateľov/km².
Loviisa bola založená v roku 1745 ako hraničná pevnosť na hranici s Ruskom. Väčšia časť pevnosti sa zachovala. Meno mesta je odvodené od Lovisy Ulrikovej, manželky švédskeho kráľa Adolfa Fredericka.
V Loviise sa nachádza elektráreň, jedna z dvoch fínskych atómových elektrární, druhá je v Olkiluoto. Skladá sa z dvoch reaktorov typu VVER, každá s výkonom 488 MW.
Óda

Óda môže byť:
Óda je oslavná pieseň alebo rozsiahla lyrická báseň, ktorá vyniká nadnesenosťou a pátosom. Oslavným spôsobom sa vyjadruje o nejakej téme (radosť, mladosť, sloboda, príroda, národ alebo nejaká významná osoba).
Patrí do reflexívnej alebo úvahovej lyriky.
Najskôr bol tento útvar použitý v starovekej poézii a mal pevnú štruktúru. Óda oslavuje hrdinu, predmet, osobu, vlasť, múdrosť, lásku atď. V hudbe sa óda objavila v 16. storočí, najčastejšie požitá v dobe baroka, predovšetkým u Henryho Purcella. Skladali ju aj skladatelia klasicizmu – najznámejšia je "Óda na radosť", súčasť Beethovenovej deviatej symfónie. 
Ódy písal Mickiewicz, Hollý. Najznámejši spisovateľ ód bol Friedrich Schiller. 
Najznámejší básnik ód bol grécky básnik Pindaros.
Samo Chalupka

Samo Chalupka (* 27. február 1812, Horná Lehota – † 19. máj 1883, Horná Lehota) bol slovenský romantický básnik a evanjelický kňaz, mladší brat Jána Chalupku.
Životopis.
Narodil sa v rodine evanjelického farára Adama Chalupku a Anny Fruniovej. Vzdelanie získaval u otca, neskôr navštevoval gymnázium v Gemeri a od roku 1822 študoval na lýceu v Kežmarku. Od roku 1824 študoval v Rožňave, od roku 1827 na bratislavskom lýceu filozofiu a teológiu, kde v 1829 patril k iniciátorom vzniku Spoločnosti českoslovanskej, neskoršieho ohniska štúrovcov. Chalupka pôsobil spočiatku ako knihovník, neskôr sa stal podpredsedom tejto spoločnosti. Členovia spoločnosti sa nevenovali len literatúre, ale zaujímali sa i o dejiny, osud národov a ich zápas za slobodu. Preto sa po vypuknutí povstania poľskej šľachty v roku 1830 vydal do Poľska ako dobrovoľník a v nasledujúcom roku bol zranený v bojoch pri Haliči. Po uzdravení pôsobil najprv ako vychovávateľ v Demänovej, no už v roku 1833 pokračoval v štúdiu na evanjelickej teologickej fakulte vo Viedni. V roku 1834 pôsobil ako evanjelický kaplán v Chyžnom, 1836 farár v Gemerských Tepliciach a po otcovej smrti v roku 1840 zaujal jeho miesto v rodnej Hornej Lehote, kde pôsobil až do svojej smrti.
Od mladosti sa angažoval v slovenskom národnom hnutí; 1837 člen tajného 
mladoslov. Spolku vzájomnosť, 1844 štúrovského spolku Tatrín, 1861 spolutvorca Memoranda národa slovenského a 1863 spoluzakladateľ Matice slovenskej. Jeho básnická dikcia zásadne ovplyvnila ďalšie smerovanie slovenskej poézie na báze ľudovej piesne, balady a historickej epiky, ale aj v oblasti používania literárneho jazyka, ako jeden z prvých tvoril v stredoslovenčine. Zaradil sa k hlavným reprezentantom romantizmu, v ňom rozvinul najmä ľudový jánošíkovský, ale aj protiturecký motív. V historickom speve "Mor ho!" zobrazil hrdinský odpor Slovákov v boji proti Rimanom, ktorý sa často aktualizoval v našich dejinách počas boja za národ.
Tvorba.
Debutové básne mu vyšli v almanachu Plody v roku 1836. V jeho dielach sa objavuje zobrazovanie slovenskej prírody, Slovenska a jeho krajov, ale tiež jeho vlastenectvo, vernosť rodnej krajine a ľudu a uvedomenie si neslobodného postavenia jeho krajanov. Vo svojej tvorbe však, podobne ako napr. Ján Botto, využíval ľudové piesne a slovenskú ľudovú poéziu všeobecne. V 40. rokoch 19. storočia sa pridal k hnutiu Ľudovíta Štúra, no trval na väčšom uznaní nárečia svojho kraja, v čom ostal celé roky neústupný, aj keď už bola uzákonená nová slovenská gramatika a pravopis (svedčí o tom i jeho jediná básnická zbierka "Spevy"). Písal vlastenecké básne, lyrické básne, básne angažované za politický program národného oslobodenia, ale tiež je i tvorcom historickej epiky a historického spevu. Jeho lyrika aj historická epika je zhrnutá v zbierke "Spevy" z roku 1868. Tá je inšpirovaná ľudovou piesňou a preniká ňou pátos boja za národné oslobodenie.
Venoval sa aj tvorbe a duchovnej poézie a ľudovýchovnej spisbe (náboženskými piesňami prispel do Zpěvníka evanjelického, 1842).
Poprad (rozlišovacia stránka)

Poprad môže byť:
Keira Knightleyová

Keira Christina Knightley (IPA: /ˌkɪərəˈnaɪtlɪ/; * 26. marec 1985, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglická filmová a televízna herečka, nominovaná na Zlatý glóbus, Cenu BAFTA a Oscara. Je považovaná za jednu z najkrajších žien celého sveta.
Svoju kariéru začala v mladom veku a k medzinárodnej prominencii sa pridala v roku 2003 po tom, čo si zahrala vo filmoch "Blafuj ako Beckham" a "". Knightley sa stala významnou hlavnou herečkou, keď sa objavila v niektorých hollywoodskych filmoch a bola nominovaná na Oscara za svoju rolu Elizabeth Bennetovej vo filmovej adaptácii románu Jane Austenovej "Pýcha a predsudok".
Jaroslav Votruba

Jaroslav Votruba (* 10. apríl 1889; Uhříněves, Česko – † 21. júl 1971; Kežmarok, Slovensko) bol akademický maliar a grafik Vysokých Tatier.
Život.
Jaroslav Votruba sa narodil 10. 4. 1889 v Uhříněves (vo vtedajšom Rakúsko-Uhorsku, teraz súčasť Prahy v Česku) ako najstarší syn manželov Vincenca Votrubu a Heleny Lukeslovej. Študoval na Cisársko-kráľovskej umelecko-priemyselnej škole v Prahe u profesora Jakuba Schikanedra. Potom pôsobil ako stredoškolský pedagóg kreslenia v Olomouci, Brne, Prostějove a od roku 1919 v Bratislave, kde sa usadil už natrvalo. Pred prvou svetovou vojnou navštívil Halič, Nemecko, rakúske Alpy a Viedeň. Medzivojnovom období maľoval aj v Poľsku a Juhoslávii. Za manželku si zobral Máriu Zádrapovú, s ktorou mal dve dcéry Helenu a Jaroslavu. Zomrel 21. 7. 1971 v kežmarskej nemocnici. Pochovaný je v Tatranskej Javorine.
Tvorba a dielo.
Pred rokom 1918 sa venoval prevažne grafickej tvorbe, najmä drevorytom, exlibrisom a novoročenkám. Svoje diela vystavoval pravidelne od roku 1911. V roku 1917 vydal prvú grafickú zbierku „Haná“. Zameral sa na krajinomaľbu. Po príchode do Bratislavy maľoval jej okolie a Malé Karpaty, neskôr sa venoval výlučne už len zobrazovaniu Vysokých Tatier, vďaka čomu sa stal známy ako „maliar krásy Vysokých Tatier“. V povedomí odborníkov výtvarného umenia a laickej verejnosti je vnímaný ako maliar Tatier, keď sa po roku 1936 zameral na zobrazenie vysokohorskej prírody. Bol typom krajinára-zberateľa, ktorý pracoval v sériách, vždy na jednu ústrednú tému, pričom sa usiloval dokumentárne ju vyčerpať. 
Jeho hlavnými maliarskymi technikami boli tempera a olejomaľba, ktoré boli ovplyvnené najmä impresionizmom.
Stal pri zrode Umeleckej besedy slovenskej a Spolku slovenských umelcov, v ktorých ako funkcionár vyvíjal živú aktivitu. Bol členom viacerých umeleckých spolkov na Morave a Slovensku (Sdružení výtvarních umělců moravských, Umelecká beseda slovenská a Spolok slovenských umelcov), v rámci ktorých sa podieľal na príprave viacerých výstav slovenských umelcov na Slovensku a Morave. Jeho poslednou organizátorskou aktivitou ako konateľa SSU bola výstava slovenského umenia v New Yorku v roku 1938.
Počas Slovenského štátu sa svojimi návrhmi známok, bankoviek a suvenírov zapájal do viacerých grafických súťaží. Počas celého života publikoval svoje výtvarné diela aj knižne, často sprevádzané vlastným textom. Snažil sa o kultúrny a turistický rozvoj Vysokých Tatier. Navrhoval založiť v Tatrách galériu, zoologickú a botanickú záhradu a múzeum ľudovej kultúry.
Okrem krajinárskej maľby a grafiky stvárnil aj ľudovú architektúru Oravy a Spiša, slovenské hrady a zámky. Ľudovými motívmi vyzdobil fasády viacerých víl a domov, napr. vila „Hanačka“ a vila architekta Juraja Tvarožka v bratislavskom Starom Meste alebo rodný dom profesora Alojza Miškoviča v Jurgove (dnes Poľsko).
Externé odkazy.
[[Kategória:Narodenia v 1889]]
[[Kategória:Úmrtia v 1971]]
[[Kategória:Slovenskí maliari]]
[[Kategória:Českí maliari]]
McDonnell Douglas MD-11

McDonnell Douglas MD-11 je americké trojmotorové širokotrupé prúdové dopravné lietadlo dlhého doletu. Vyrábalo sa v období rokov 1988 až 2000. Vyrábalo sa v nákladnej verzii (MD-11F) a osobnej. Bolo odvodené od staršieho modelu DC-10.
Vývoj.
V 80tych rokoch sa firma Mcdonnel Douglas CO. rozhodla, vytvoriť nový model lietadla, ktorý by nadväzoval na úspešnú DC-10. Ak by Mcdonnel Douglas nevytvoril nový uspešný model, skrachoval by. MD-11 nakoniec bola predstavená v roku 1986 v známej podobe, v základe sa od DC-10 rozlišovala len malými kozmetickými úpravami, ako sú špecifické krídielká na koncoch krídel. Najzaujímavejším prvkom bolo na krídelku umiestnenie ešte spodného, menšieho krídielka. Je o 18 stôp dlhšia ako DC-10, zmestilo sa do nej 320 cestujúcich, 500,000 libier nákladu, a s doletom 6800nm (12 593km). Na výrobu boli pripravené aj verzie s dlhším doletom, označované ER, nákladná verzia a verzia Combi. Prvý let bol plánovaný na rok 1989 ale problémy s materiálom ho odsunuli o 9 mesiacov ďalej. Prototyp s označením N111MD prvýkrát opustil zem dňa 10. januára 1990. Let trval 2.56 hodín a objednávky sa vyšplhali na 300 kusov.
Používatelia.
V júli 2011 používajú MD-11 hlavne FedEx Express (63), UPS Airlines (38), Lufthansa Cargo (18), World Airways (16), KLM Royal Dutch Airlines (10), EVA Air (8). Mnoho spoločností, ktoré si objednali MD-11 pre dlhé lety ich nahradili lietadlami ako Airbus A330 alebo Boeing 777. Už len dve MD-11 lietajú s VIP konfiguráciou a to pre spoločnosti Saudi Arabian Airlines Royal Flight a Mid East Jet.
KLM (10) – je poslednou spoločnosťou ktorá využíva svoje MD-11 na medzikontinentálne lety v roku 2011.
World Airways (7) – Disponuje s piatimi MD-11 a dvoma MD-11ER pre pasažierske lety.
Špecifikácie (MD-11).
Technický popis.
Dolnoplošník so šikmým krídlom, dva prúdové motory pod krídlami a jeden na spodku kýlovej plochy. Od DC-10 sa líši krídlami.
Andreas Papandreu

Andreas Jeorjiu Papandreu (gr. Ανδρέας Γεωργίου Παπανδρέου, transliterácia "Andreas Georgiou Papandreou") (* 5. február 1919, ostrov Chios, Grécko – † 23. jún 1996, Atény, Grécko) bol grécky ekonóm a socialistický politik. Jeho otec Georgios Papandreou pochádzal z Achaie a stal sa zakladateľom politickej dynastie, keď bol zvolený za premiéra. Andreas bol dvakrát predsedom gréckej vlády (od 21. októbra 1981 do 2. júla 1989 a od 31. októbra 1993 do 22. januára 1996).
Pius XI.

Pius XI. (), vlastným menom Ambrogio Damiano Achille Ratti, (* 31. máj 1857, Desio, Lombardsko-benátske kráľovstvo – † 10. február 1939, Apoštolský palác, Vatikán) bol 259. pápež katolíckej cirkvi od 6. februára 1922 do svojej smrti 10. februára 1939 a prvou hlavou Vatikánskeho štátu od roku 1929.
Životopis.
Narodil sa 31. mája 1857 v Desiu neďaleko Milána v Lombardsko-benátskej monarchii. Za kňaza bol vysvätený 20. decembra 1879. 3. júla 1919 bol pápežom Benediktom XV. vymenovaný za apoštolského nuncia v Poľsku a zároveň titulárneho arcibiskupa v "Naupactus". 28. októbra 1919 obdržal biskupskú vysviacku z rúk Aleksandra Kakowského, arcibiskupa varšavského, spolusvätiteľmi boli svätý Józef Sebastian Pelczar, biskup przemyślský a Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki, biskup włocławský. 19. apríla 1921 bolo jeho titulárne sídlo zmenené z "Naupactus" na "Adana". Krátko na to, 13. júna 1921, bol vymenovaný za arcibiskupa milánskeho a zároveň kreovaný na kardinála. Po jednom z najdlhších konkláve 20. storočia, 2. až 6. februára 1922 po smrti pápeža Benedikta XV., ktoré prebiehalo 5 dní, počas ktorých prebehlo 14 kôl, bol zvolený za pápeža, zvolil si meno Pius XI. Intronizovaný bol 12. februára. Úrad zastával až do svojej smrti 10. februára 1939 v Apoštolskom paláci vo Vatikáne.
Encykliky.
Počas svojho pontifikátu vydal 30 encyklík. Najznámejšou z nich sa stala encyklika proti nacizmu "Mit brennender Sorge", ktorá bola vydaná 14. marca 1937. Je to zároveň jediná encyklika 20. storočia, ktorá nebola vydaná v latinskom, ale v nemeckom jazyku. Druhou známou je encyklika DIvini Redemptoris z 19.marca 1937 odsudzujúca rovnaké zlo - komunizmus. Encykliku Humani generis unitas, v ktorej odsudzoval rasizmus Tretej ríše a perzekúciu židov, nedokončil. Neopomenuteľná je aj jeho sociálne zameraná encyklika Quadragessimo anno o usporiadaní spoločnosti, obnove spoločenského poriadku a jeho zdokonalení podľa zásad evanjelia z 15. mája 1931.
Gejza I.

Gejza I. (* asi 1040, Poľské kráľovstvo – † 25. apríl 1077) bol uhorský kráľ v rokoch 10741077, pochádzal z rodu Arpádovcov.
Život.
Narodil sa niekedy v rozmedzí rokov 1040 – 1045 v Poľsku ako syn uhorského kráľa Bela I. Po Belovej smrti vtrhol do Uhorska nemecký kráľ Henrich IV., ktorý na uhorský trón dosadil syna Belovho brata Ondreja I. – Šalamúna a Gejzu a jeho bratov Ladislava a Lamperta vyhnal do Poľska, kde princovia požiadali o pomoc poľské knieža Boleslava II. Keď Henrich Uhorsko opustil, Boleslav tam vpadol s celým svojim vojskom. Porazil mladého Šalamúna I. a oblasť Nitrianskeho kniežatstva dal do správy práve Gejzovi. 20. júna 1064 bol medzi Šalamúnom I. a Gejzom uzavrený Györský mier.
Neskoršia časť života a smrť.
Neskôr, počas vlády Šalamúna opäť vznikol konflikt medzi Šalamúnom a Gejzom. V roku 1073 sa obe strany dohodli na mieri, ale Šalamún ho porušil a zaútočil na Gejzu, ktorý sa nachádzal v Biharsku. Gejzova armáda bola v bitke pri Kemeji porazená, ale Gejzovi sa podarilo uniknúť naspäť do Nitry, kde už na neho čakal jeho brat, Ladislav I. s celou armádou, ktorú mu prepožičali poľskí a českí príbuzní. 14. marca 1074 bol Šalamún porazený v Bitke pri Mogyorode. Po tomto víťazstve bol Gejza korunovaný v Stoličnom Belehrade za uhorského kráľa. V roku 1075 založil a bohato obdaroval benediktínske opátstvo v Hronskom Beňadiku. Nasledujúci rok rokoval so Šalamúnom o uzavrení mieru, bol ochotný vzdať sa kráľovského postu a vládnuť iba v Nitrianskom kniežatstve. Rokovania prerušila Gejzova smrť v roku 1077, po ktorej na trón nastúpil jeho brat Ladislav I.
Šíre more

Šíre more je termín z medzinárodného verejného práva. Sú to súvislé plochy slaných vôd, ktoré sú vzájomne pospájané a nepatria pod suverenitu žiadneho štátu.
Pojem šíreho mora.
Šíre more môžu využívať všetky štáty neobmedzene za účelom námornej plavby, preletu nad týmto územím, rybolovu, ťažby nerastného bohatstva, kladenia podmorských káblov a za účelom prieskumu.
Princíp slobody morí - sloboda plavby pre obchodné a vojnové lode, preletu lietadiel, kladenia podmorských káblov a potrubí, ťažby nerastného bohatstva, lovu morských živočíchov. Tieto slobody neplatia generálne, niektoré sú obmedzené inými medzinárodnými zákonami (napr. je obmedzený lov veľrýb, kvóty na lov určitého druhu živočíchov a pod.). Každá loď je povinná plávať pod námornou vlajkou určitého štátu. Vlajka určuje štátnu príslušnosť lode. Lode na šírom mori sa pokladajú za plávajúce územie štátu v ktorom sú registrované a nepodrobujú sa zásadne nijakej inej právomoci. Posádka, cestujúci a náklad patria pod jurisdikciu štátu pod ktorým je loď registrovaná.
Zmluva o morskom práve pripúšťa aby si štáty vytvárali 200 míľ záujmového (ekonomického) pásma. V tomto pásme je možné loviť ryby, ťažiť suroviny z morského dna pre iný štát len na základe dohody.
Slobody šireho mora.
Tieto výsady garantuje Dohovor Organizácie Spojených národov o morskom práve (1982).
Štátna hranica

Štátna hranica je pomyselná čiara, ktorá oddeľuje územie štátu od iného štátu alebo od mora.
Doyen

Doyen je najstarší člen skupiny osôb.
V diplomacii sa používa na označenie služobne najstaršieho člena diplomatického zboru, pričom služobný vek sa počíta od okamihu odovzdania poverovacej listiny hlave štátu. V niektorých prípadoch doyen vystupuje v mene celého diplomatického zboru.
V štátoch, v ktorých je členom diplomatického zboru pápežský (apoštolský) nuncius, preberá tento úlohu doyena bez ohľadu na služobný vek.
Rad Bohdana Chmeľnického (ZSSR)

Rad Bohdana Chmeľnického (), pomenovaný podľa vodcu kozákov Bohdana Chmeľnického, je sovietskym vyznamenaním, ktoré vzniklo 10. októbra 1943. Udeľovalo sa vojakom, ktorí sa vyznamenali v obrane vlasti proti nemeckým okupantom. Bolo udeľované v troch stupňoch:
Externé odkazy.
Sovietske rady
Kostol svätého Martina (Hradište pod Vrátnom)

Kostol svätého Martina je kostol z roku 1631 v obci Hradište pod Vrátnom.
Prečin

Prečin je trestný čin spáchaný z nedbanlivosti alebo úmyselný trestný čin, za ktorý Trestný zákon ustanovuje trest odňatia slobody s hornou hranicou trestnej sadzby neprevyšujúcou päť rokov.
Nejde o prečin, ak vzhľadom na spôsob vykonania činu a jeho následky, okolnosti za ktorých bol čin spáchaný, mieru zavinenia, pohnútky páchateľa je jeho závažnosť nepatrná.
Prečin, ktorého znaky sú uvedené v Trestnom zákone, nie je trestným činom, ak ho spáchal mladistvý a ak je jeho závažnosť malá.
Upustenie od potrestania 
1. Od potrestania páchateľa prečinu, ak ním nebola spôsobená smrť alebo ťažká ujma na zdraví, možno upustiť, ak
a) páchateľ priznal spáchanie prečinu, jeho spáchanie ľutuje a prejavuje príčinnú snahu po náprave a ak vzhľadom na povahu spáchaného prečinu a na doterajší život páchateľa možno dôvodne očákavať, že už samotné prejednanie veci pred súdom postačí na jeho nápravu,
b) súd prijme záruku za nápravu páchateľa a má za to, že vzhľadom na výchovný vplyv toho, kto záruku ponúkol, povahu spáchaného prečinu a osobu páchateľa uloženie trestu nie je potrebné, alebo
c) prečin spáchal v stave zmenšenej príčetnosti a súd ma za to, že ochranné liečenie, ktoré mu zároveň ukladá zabezpečí ochranu spoločnosti a nápravu páchateľa účinnejšie ako trest, to neplatí, ak si stav zmenšenej príčetnosti spôsobil vplyvom návykovej látky.
2. Ak sa upustilo od potrestania páchateľa podľa odseku 1, hľadí sa na páchateľa, ako keby nebol odsúdený.
Oto III. (Bavorsko)

Oto III. Bavorský (* 11. február 1261, Burghausen – † 9. november 1312, Landshut) bol dolnobarvorským vojvodom (ako Oto III.) v rokoch 12901312 a uhorským kráľom (ako Oto) v rokoch 13051307 (korunovaný 6. decembra 1305), pochádzal z rodu Wittelsbachovcov. 
Rodina.
Oto bol synom Henricha I. Wittelsbacha a Alžbety, dcéry uhorského kráľa Bela IV. Bol dvakrát ženatý. Jeho prvou manželkou sa stala okolo roku 1279 Katarína Habsburská († 1282), dcéra rakúskeho vojvodu a nemeckého kráľa Rudolfa I. Habsburského. Druhou bola od roku 1309 Agnesa Hlohovská († 1361), dcéra hlohovského kniežaťa Henricha, s ktorou mal dve deti Agnesu (13101360) a neskoršieho dolnobavorského vojvodu Henricha XV. (13121333).
Štefan II. (Uhorsko)

Štefan II. (* 1101 – † 1. marec 1131) bol uhorským kráľom v rokoch 11161131, z rodu Arpádovcov. Korunovaný za uhorského kráľa bol už v roku 1105.
Rodina.
Rodičia:
Súrodenci:
Manželka:
Začiatok vlády.
Začiatkom vlády sa Štefan II. ocitol v ťažkej situácii, keďže ešte koncom vlády jeho otca Uhorsku hrozilo obkľúčenie od Benátok (ktoré sa chystali ovládnuť celé jadranské pobrežie), Byzancie a Svätej ríše rímskej. Preto sa pokúsil nadviazať spojenectvo s českým kniežaťom Vladislavom I. Ich stretnutie na jar roku 1116 sa skončilo roztržkou a Vladislav porazil uhorské vojsko na rieke Olšava v bitke na Luckom poli. V tom istom roku stratil dalmátske mestá a ostrovy v prospech Benátok, s ktorými podpísal mierovú zmluvu zaručujúcu prímerie do roku 1123. Roku 1118 sa Štefan zapojil do vnútorných problémov Kyjevskej Rusi, medzi Vladimírom II. Monomachom a jeho zaťom Jaroslavom, na strane Jaroslava. Chcel podniknúť aj vojenskú výpravu, ale pod hrozbou šľachty, že si zvolia nového kráľa, sa tak nestalo. Po vypršaní prímeria s Benátkami roku 1123 Štefan zaútočil na Dalmáciu a získal väčšinu miest stratených v roku 1118. Benátska flotila tieto mestá znovuzískala v roku 1125.
Koniec vlády.
Proti Štefanovi bolo zorganizované aj sprisahanie pod vedením jeho oslepeného strýka Álmoša. Bolo však včas odhalené a Álmoš ušiel do Byzancie, kde ho prijal cisár Ján II. Komnénos. Štefan sa preto rozhodol v roku 1127 podniknúť do Byzancie trestnú vojenskú výpravu, pri ktorej nakrátko obsadil Belehrad, Braničevo, Niš a Sofiu. V nasledujúcom roku sa však cisár pomstil a porazil uhorské vojsko na dolnom Dunaji odnášajúc si množstvo koristi. Na posilnenie svojho postavenia kráľ uzavrel spojenectvo s kmeňom Pečenhov, proti čomu sa postavila uhorská šľachta. Koncom vlády podnikol ešte zopár výprav do Byzantskej ríše v spojenectve so Srbmi a Čechmi, ktoré sa však skončili neúspešne. Zomrel po ťažkej chorobe 1. marca 1131. Po jeho smrti vypukli spory o trón medzi synom Álmoša Belom, Kolomanovým synom z druhého manželstva Borisom a Štefanovým synovcom Saulom, z ktorých napokon víťazne vzišiel Belo ako Belo II.
Belo II. (Uhorsko)

Belo II., zvaný "Slepý" (* 1108/1110 – † 13. február 1141) bol uhorským kráľom v rokoch 11311141, z rodu Arpádovcov. Ako chlapec bol roku 1113 oslepený svojim strýkom, uhorským kráľom Kolomanom – rovnaký osud postihol aj jeho otca Álmoša. Korunovaný za uhorského kráľa bol 28. apríla 1131.
Rodina.
Rodičia:
Manželka:
Deti
Začiatok vlády a dynastické spory.
Belov bratranec Štefan II. určil za svojho nástupcu svojho synovca Saula. Belo sa najprv musel vysporiadať s ním a až potom došlo k jeho korunovácii. V tom istom roku sa ešte porátal s ďalšou skupinou vzbúrencov - počas krajinského snemu v Arade bolo popravených 60 veľmožov, ktorí sa podieľali na oslepení Bela a jeho otca Álmoša. Ďalšia opozičná skupina na trón povolala Kolomanovho syna Borisa, ktorý sa zdržiaval v Byzancii. Uhorská šľachta sa tak rozdelila na dva tábory, jedna podporovala Bela a druhá Borisa. Keďže sa zmierlivé riešenie konfliktu nenašlo, 22. júla 1132 došlo k bitke na rieke Slaná. Belove vojsko, podporované aj rakúskym markgrófom Leopoldom III. zvíťazilo nad vojskom Borisových stúpencov, podporovaných aj poľským kniežaťom Boleslavom III. Krivoústym. Boris bol nútený utiecť do Poľska.
Zahraničná politika.
V roku 1134 Belo uzavrel spojeneckú zmluvu s Rímskonemeckou ríšou, čím získal aj dobré vzťahy s Poľskom, ktorého panovník zložil cisárovi hold. Dobré vzťahy mal aj s českým kniežaťom Soběslavom I., ktorý sa oženil s Belovou sestrou Adelaidou. Keďže Byzantská ríša aj Benátky boli zaneprázdnené konfliktmi s Normanmi na Sicílii, Belo obrátil svoju pozornosť na Balkán. V roku 1135 získal od Benátok mesto Split. V nasledujúcom roku ovládol územie Ramy v centrálnej časti Bosny, čiže k titulu kráľov pribudol titul kráľ Ramy. Počas tzv. Anaklétovej schizmy, kedy boli s rozdielom len niekoľkých hodín právoplatne zvolení dvaja pápeži, sa Belo postavil na stranu pápeža Inocenta II.
Koniec vlády.
V posledných rokoch vlády sa kráľ oddal nadmernému pitiu vína. Zomrel 13. februára 1141. Pochovaný bol bazilike v Stoličnom Belehrade, vedľa svojho otca, ktorého pozostatky doviezli v roku 1137 z Byzantskej ríše
Dánsky prieliv

Dánsky prieliv (po dánsky "Danmarksstrædet", v islandčine "Grænlandssund") je morská úžina medzi Grónskom a Islandom. Spája Atlantik so Severným ľadovým oceánom.
Dánsky prieliv je približne dlhý a v najužšom mieste široký. Juhozápadným smerom do Atlantiku ním prúdi chladný Východogrónsky prúd, ktorý so sebou prináša aj ľadové kryhy. 
Počas druhej svetovej vojny 24. mája 1941 došlo k bitke medzi ťažkými hladinovými loďami Nemecka a Spojeným kráľovstvom, toto stretnutie sa označuje ako Bitka v Dánskom prielive.
Third-person shooter

TPS (alebo tiež 3PS z anglického Third-Person 
Shooter) je podžáner akčných počítačových hier, 
ktoré sú zobrazované pohľadom kamery mimo hlavného hrdinu, pričom najčastejšie sa kamera 
pohybuje za hrdinom ovládaným hráčom. V slovenčine termín pri doslovnom preklade znamená "strieľačka z pohľadu tretej osoby". Pojem sa používa k odlíšeniu od akčných hier zobrazovaných z pohľadu hlavného hrdinu (tzv. First-Person Shooter (FPS) - "strieľačka z pohľadu prvej osoby").
Kostol Svätých anjelov strážcov (Cerová)

Kostol Svätých anjelov strážcov je sakrálna pamiatka, nachádzajúca sa v obci Cerová na západnom Slovensku. 
Základný kameň rímskokatolíckeho kostola bol položený 2. októbra 1800 - preto sú v obci vždy v prvú októbrovú nedeľu hody. Dokončený bol už v roku 1802 a z 19. storočia sa zachovala murovaná stavba zvonice.
This Is a Call

„This Is a Call“ je prvý hlavný singel z prvého albumu americkej rockovej skupiny Foo Fighters, ktorý vyšiel 19. júna 1995. Video k nemu nevyšlo. Pred ním vyšiel singel „Exhausted“, ktorý bol však iba promočný. 
Autorom textu ako aj hudby je líder skupiny Dave Grohl. V refréne sa opakuje 'This is a call to all my past resignation'. Singel debutoval na 12. mieste amerického rebríčka Modern Rock Tracks, neskôr sa dostal na druhé miesto (prvým bol singel Alanis Morissette „You Oughta Know“).
Verzie.
12" UK Vinyl Promo
7" Vinyl/Francúzsky CD Singel/Japonský CD singel
7" One-Sided Vinyl Single
12" Vinyl Single/Radio Promo CD
Kazeta/Austrálsky singel