Partizánska skupina Janka Kráľa

Partizánska skupina Janka Kráľa bola jedným z prvých komunistických partizánskych oddielov založených v roku 1942. Počas niekoľkotýždňovej existencie od 30. mája 1942 až do likvidácie 17. júla 1942 sa oddiel nestal bojaschopným a nevykonal žiadnu bojovú akciu alebo sabotáž.
Rozhodnutie vytvárať partizánske oddiely.
Na jar roku 1942 3. ústredné vedenie KSS vedené Jánom Osohom rozhodlo o formovaní partizánskych skupín v horách. Časovo rozhodnutie korešpondovalo so stupňujúcou sa perzekúciou voči komunistom a so zahájením deportácií Židov, vďaka čomu sa odchod do hôr javil ako najlepšia forma ochrany. Hlavným iniciátorom sformovania oddielu z radov bratislavských komunistov bol Jaroslav Hlinenský s bývalými interbrigadistami Eugenom Neuman-Novákom a Gejzom Weis-Kršákom. Pripojil sa aj bývalý stredoškolský profesor Alexander Markuš, ktorý sa v rokoch 1941 - 1942 podieľal na vydávaní "Zpráv Komunistickej tlačovej kancelárie". Perspektívne sa očakávala spolupráca s vojakmi piešťanskej posádky, dodávka zbraní a potenciálne zbehnutie vojakov k partizánom. Ján Osoha napriek výzvam k otvorenému boju spočiatku váhal dať súhlas, nakoľko si uvedomoval logistické problémy. Odchod do hôr urýchlilo zatknutie Gejzu Weis-Kršáka agentmi ÚŠB 24. mája 1942.
Odchod do hôr.
30. mája 1942 sa na bratislavskej Kolibe zišli G. Ambos, Ľ. Beer, E. Eisenberger, J. Hlinenský, J. Horváth, G. Kiss, A. Markuš, E. Novák, A. Pipaš a J. Száraz. Výzbroj tvorili pištole a ručný granát. Skupine velil J. Hlinenský, zastupoval ho E. Novák, neskôr (potom, ako kvôli sporom Neumann-Novák opustil skupinu) profesor A. Markuš, ktorý bol aj politický vedúci. Skupina táborila nad obcou Píla na vrchu Prostredník a v okolitých dedinách Píla, Častá, Vištuk, Doľany a Budmerice vyvíjala politickú činnosť. Skupinu opustili interbrigadisti Jozef Száraz a Ernest Eisenberger, ktorí považovali akciu za predčasnú, naopak prišli noví členovia (Ján Paulík, Zoltán Frankl, atď.). Do atmosféry zasiahol negatívne incident, kedy Zoltán Frankl náhodne zasiahol výstrelom z pušky Gašpara Kissa a ten krátko nato po prevoze do nemocnice zomrel.
Skupina sa pri príležitosti 1. výročia napadnutia Sovietskeho zväzu pokúsila 22. júna 1942 o sabotáž na železničnej trati Bratislava - Trnava pri Šenkviciach. Kvôli absencii výbušnín chceli koľajnice uvoľniť mechanicky kľúčom, no nedokázali to a sabotáž sa neuskutočnila. 13. júla sa skupina na pokyn ústredného vedenia KSS začala presúvať do Považského Inovca.
Zánik skupiny.
17. júla 1942 na základe upozornenia miestneho horára žandárska hliadka neďaleko obce Chtelnica bez boja a odporu zatkla celú 13-člennú skupinu vyzbrojenú pištoľami. Členovia skupiny - až na dvoch - vykazovali známky otravy hubami. Žandári predpokladali, že ide o skupinu s kriminálnym pozadím a celú skupinu eskortovali do Bratislavy na ÚŠB. Krátko po zatknutí skupiny a výsluchu jej členov došlo 19. júla k zatknutiu predsedu 3. ústredného vedenia KSS Jána Osohu, Štefana Dubčeka a Eugena Neumanna-Nováka. Helena Markušová, manželka A. Markuša, obvinila zo zrady J. Hlinenského, ktorého označila dokonca za konfidenta gestapa, resp. agenta ÚŠB, hoci tieto obvinenia sa ukázali ako neopodstatnené. J. Hlinenský a A. Markuš strávili roky 1942-1945 vo väzení, 5. februára 1945 ich prevzala od slovenských úradov nemecká bezpečnostná polícia a obaja zahynuli 19. februára 1945 pri anglo-americkom nálete v rakúskom Melku na transport slovenských väzňov do koncentračného tábora v Mauthausene.