Bitka pri Kerlési

Bitka pri Kerlési (') známa aj ako bitka pri Cserhalome (') bola stretom medzi vojskom Pečenehov a Uzov, ktorým velil Ozul, a vojskami uhorského kráľa Šalamúna a jeho bratrancov, nitrianskeho vojvodu Gejzu a biharského vojvodu Ladislava, v Sedmohradsku v roku 1068. Pečenehovia boli dominantným národom najzápadnejších oblastí euroázijských stepí od roku 895. Veľké skupiny Pečenehov sa však presunuli na Balkánsky polostrov v rovnakom čase ako prebiehala západná migrácia Uzov a Kumánov v 40. rokoch 10. storočia. K prvému zaznamenanému vpádu Pečenehov do Sedmohradska došlo za vlády Štefana I. (r. 997-1038). 
V roku 1068 útočníci prenikli do Transylvánie cez priesmyky Karpát. Archeologické nálezy naznačujú, že zničili najmenej tri pevnosti zo zeminy a dreva, vrátane pevnosti Doboka (dnes Dăbâca v Rumunsku) a Sajósárvár (dnešná Șirioara). Pokračovali lúpežným nájazdom v regióne Nyírség, na západ od Sedmohradska. Po získaní veľkej koristi plánovali opustiť Uhorsko, ale Uhri ich prepadli a zlikvidovali na kopci pri Doboke. Podľa ľudovej legendy sa „kumánsky“ bojovník pokúsil utiecť z bojiska, pričom vzal uhorské dievča, ale vojvoda Ladislav ho porazil a zabil.
Predohra.
Uhorsko bolo vystavené nájazdom susedných kočovných národov. Podľa menšej legendy svätého Štefana podnikli Pečenehovia lúpežný nájazd do Sedmohradska už za vlády kráľa Štefana. Uhorská kronika Henricha z Mügelnu zaznamenáva nájazd v roku 1028. Opát Thierry zo St Hubert-en-Ardenne, ktorý chcel počas svojej púte do Svätej zeme v roku 1053 precestovať Uhorsko, bol nútený vrátiť sa pre „vpád barbarov“ do Uhorska. Historik Jonathan Riley-Smith spája týchto barbarov s Pečenehmi.
Invázia Pečenehov do Uhorského kráľovstva, ktorá sa skončila bitkou pri Kerlési, sa odohrala za vlády uhorského kráľa Šalamúna. Šalamún nastúpil na trón s nemeckou pomocou ako desaťročný v roku 1063. Jeho bratranci Gejza, Ladislav a Lampert sa ho pokúsili zosadiť z trónu s poľskou pomocou, no v čase invázie panoval medzi nimi mier.
Bitka.
Obrázková kronika a ďalšie uhorské kroniky zo 14. a 15. storočia uchovávajú podrobné správy o vpáde do východných oblastí Uhorska v roku 1068. Obrázková kronika uvádza, že veliteľ útočníkov, Ozul, bol strážcom „Gyulu, vojvodu Kumánov“. Na druhej strane Šimon z Kézy, ktorý uvádzal, že k bitke došlo za vlády Šalamúnovho bratranca Ladislava, zaznamenal, že nájazdníci boli Pečenehovia. Bratislavské anály uvádzajú, že nájazdníci boli Pečenehovia, ale bitku nesprávne datujú do roku 1071. Invázia bola nesprávne datovaná do roku 1059 v západo-ruskej kronike, ktorá identifikovala útočníkov ako Kumánov a Vlachov ( Rumunov ). Moderní historici sa zhodujú, že útočníkmi v roku 1068 boli Pečenehovia alebo Pečenehovia a Uzovia; v stredovekých uhorských kronikách etnonymum Cuni zahŕňalo všetky kočovné turkické národy. Historik István Bóna píše, že zmienka o „Gyulovi, vojvodovi z Comanov“ v Obrázkovej kronike odráža spomienku na kmeň Pečenehov Jula, ktorý sídlil na západ od rieky Dnester.
Pečenehovia prekročili „Mezežskú bránu“ a vyplienili oblasť Nyírség, dostali sa až k pevnosti v Bihare. Po získaní veľkej koristi sa vrátili do Transylvánie pozdĺž údolia rieky Someș a plánovali návrat do svojej vlasti cez priesmyk Borgó (priesmyk Tihuța, teraz v Rumunsku). Kráľ Šalamún a jeho bratranci, kniežatá Gejza a Ladislav, zhromaždili svoje jednotky v pevnosti Doboka, aby bojovali s nájazdníkmi neďaleko sútoku riek Bistrița a Șieu. Prieskum z Marosújváru (dnes Ocna Mureș v Rumunsku) informoval uhorskú armádu o pohyboch nepriateľa. V snahe vyhnúť sa bitke Pečenehovia utiekli na kopec, kde ich Uhri vyhladili. Vrch dostal meno podľa bojového pokriku Uhrov – Kyrie eleis. Alternatívny názov bitky (bitka pri Cserhalome) pochádza z nesprávneho napísania mena od Antonia Bonfiniho, ktorý napísal o „Cherhelem“ namiesto „Kyrie eleis“.
Dohra - legenda svätého Ladislava.
Najznámejšia legenda o vojvodovi Ladislavovi – ktorý bol kanonizovaný za kráľa svätého Ladislava – sa odohrala počas bitky pri Kerlés. Podľa legendy, ktorá obsahuje prvky skorších orientálnych rozprávok, sa „kumánsky“ bojovník pokúsil o útek z bojiska a vzal so sebou aj krásne dievča z Varadína. Vojvoda Ladislav bojoval v súboji s „Kumánom“ a napriek tomu, že bol zranený, „pohana“ zabil. Legenda bola zaznamenaná krátko po Ladislavovej smrti, pretože dievča identifikovala ako dcéru varadínskeho biskupa a Ladislavov nástupca Koloman Učený zakázal sobáše biskupov. Legenda bola vyobrazená na stenách mnohých kostolov v uhorskom kráľovstve, najmä na severnom a juhovýchodnom území (na území dnešného Slovenska a Rumunska). Rozšírené je zobrazenie svätoladislavskej legendy, ktoré "komiksovou formou" rozpráva príbeh boja svätého Ladislava s Kumánom. V mnohých kostoloch freska zobrazujúca tento príbeh pokrýva celú severnú stenu lode (Kraskovo, Rimavská Baňa, Rimavské Brezovo). Príbeh začína vyobrazením vojska svätého Ladislava pred Veľkým Varadínom, pokračuje prenasledovaním Kumána, ktorý uniesol dievčinu Ladivu, v nasledujúcej scéne Ladiva seká Kumánovi do päty, a príbeh končí scénou Ladislava odpočívajúceho v lone Ladivy.