Škola strany ponuky

Škola strany ponuky (iné názvy: nová ekonómia strany ponuky, ekonómia strany ponuky, ekonómia ponuky) je škola ekonomického myslenia, ktorá kladie dôraz na podporu hospodárskeho rastu podporou strany ponuky v ekonomike, a to predovšetkým znižovaním daní a dereguláciou. Politiku zameranú na stranu dopytu škola úplne odmieta, lebo sa nazdáva, že má na ekonomiku zhubné účinky. Ide o silno pravicovú, liberálnu ekonomickú školu. Obyčajne sa radí do neoklasickej ekonómie. 
Spoločným rysom predstaviteľov tejto školy je fakt, že sú to osoby predtým v podstate neznáme, väčšinou málo významní až druhoradí ekonómovia (A.B. Laffer, N.B. Ture), sociológovia (G. Gilder), publicisti a ideológovia (I. Kristol, J. Wanninski) a konzervatívni politici (J. Kemp). Hlavný predstaviteľ školy A. G. Laffer je autorom väčšiny myšlienok školy. Sám veľmi nepublikoval a jeho koncepty rozpracovávali a spopularizovali ostatní stúpenci školy.
Škola vznikla koncom 70. rokov 20. storočia v USA ako súčasť tzv. protikeynesovskej revolúcie 70. rokov, teda vtedajšej (či už oprávnenej alebo zdanlivej) dezilúzie z dovtedajšej keynesovskej hospodárskej politiky. Vrchol uplatnenia dosiahla počas vlády Reagana v USA v 80. rokoch a potom jej vplyv rýchlo klesol.
Názory predstaviteľov školy.
Ekonómovia strany ponuky sú presvedčení, že ekonomický rast je výsledkom ľudskej tvorivosti a podnikavosti. Prosperitu a stabilitu možno dosiahnuť iba v slobodnom trhovom hospodárstve. Preto vystupujú proti politike plnej zamestnanosti, politike regulujúcej ponuku a vysokému zdaneniu dôchodkov, pretože vysoké dane obmedzujú tvorivosť a ochotu ľudí pracovať a podnikať.
Najmä priame dane (daň z príjmu a z majetku) podľa predstaviteľov tejto školy oslabujú motiváciu ľudí pracovať, šetriť alebo investovať. Vysoké dane a progresívny daňový systém podľa nich spôsobujú, že ľudia majú tendenciu uprednostňovať voľný čas pred prácou a spotrebu pred sporením a investovaním.
Lafferova krivka.
Jedným z hlavných tvrdení školy je tzv. Lafferova krivka. Je to graf pre premenné daňový výnos a sadzba daní. Krivka má podobu kopca a graficky znázorňuje presvedčenie, že daňový výnos s rastom sadzby daní najprv rastie, ale od istej výšky sadzby nastane znižovanie daňového výnosu. Spôsobuje to vraj niekoľko dôvodov:
Kritika.
Prvý bod kritiky spočíva v tom, že zníženie daní v skutočnosti predovšetkým zvyšuje dopyt (a neznižuje alebo len málo zvyšuje ponuku), preto ak aj po znížení daní vzrastie HDP, je to v dôsledku zvýšenia dopytu a nie v dôsledku zvýšenia ponuky. Významný keynesovský ekonóm J. Tobin k tomu preto v roku 1987 napísal, že to, čo odporúča táto škola (zníženie daní) je vlastne čistá keynesovská politika na strane dopytu "maskovaná ako zázračný liek na strane ponuky". 
Okrem toho veľká väčšina ekonómov (a tak aj napr. v pravidelnej Ekonomickej správe prezidenta USA z roku 1994) prišla k záveru, že sa v 80. rokoch v USA, teda v čase uplatnenia odporúčaní tejto školy Reaganom, nenaplnili predstavy tejto školy. Konkrétne:
J. Tobin sa k tomu v roku 1992 vyjadril nasledovne: "ukázalo sa, že myšlienka, že zníženia daní vlastne zvýšia výnosy [z daní], si zaslúži výsmech".
Štúdia National Bureau of Economic Research z roku 2004 ukázala, že dlhodobo zníženie daní vedie k poklesu daňových výnosov štátu a teda nárastu deficitu štátneho rozpočtu, čo poškodzuje ekonomiku.