burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Štefan Bošnák

Ing. Štefan Bošnák (* 30. október 1947, Malženice) je slovenský komunálny politik, viacnásobne zvolený primátor Trnavy. 
Od roku 1990 je členom Kresťanskodemokratického hnutia. Politicky angažovaný bol aj počas Česko-Slovenska, kde v roku 1992 bol poslancom Federálneho zhromaždenia a to konkrétne v Snemovni národov Federálneho zhromaždenia. Počas prvého primátora Trnavy Imricha Borbélyho, ktorý budoval samosprávu, pôsobil Bošnák ako jeho zástupca. V ďalšom volebnom období sa stal primátorom. Tento post obhájil ešte trikrát. Vo voľbách v roku 2010 už na primátorskú stoličku nekandidoval. Až do novembra 2018 pôsobil ako poslanec mestského zastupiteľstva. V roku 2018 absolvoval posledné stretnutie mestského zastupiteľstva. 
Od roku 2011 je čestným občanom mesta Trnavy za prácu, ktorú vykonával pre mesto.
Blind Guardian

Blind Guardian je nemecká power/speed metalová kapela. Patrí medzi priekopníkov tohto žánru. Vznikla v roku 1985 pod názvom Lucifer's Heritage.
Témy pre svoju tvorbu čerpá z literatúry (J. R. R. Tolkien, Stephen King), mytológie (antické eposy), diel fantasy a vzácne aj z reflexie súčasných udalostí.
Členovia.
Trvalo hosťujúci hudobníci.
Títo hudobníci s kapelou vystupujú na koncertoch a podieľajú sa aj na nahrávaní albumov, avšak nepovažujú sa za skutočných členov skupiny.
Branislav Celler

Ing. Branislav Celler (* 15. marec 1967, Trenčín) je slovenský komunálny politik.
Profesionálna kariéra.
Branislav Celler absolvoval Stavebnú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Po absolvovaní školy pôsobil v rokoch 1991-1992 ako športový manažér basketbalového klubu TTS Trenčín, neskôr v rokoch 1992-2000 ako vedúci ekonomického úseku vo firme Stival Trenčín, s.r.o. a v rokoch 2001-2004 pôsobil ako riaditeľ vo firme La Familia a.s.
Bruce Dickinson

Bruce Dickinson (* 7. august 1958, Worksop, Spojené kráľovstvo) je britský spevák, skladateľ, hudobník, pilot leteckej spoločnosti, podnikateľ. Je hlavným spevákom britskej heavy metalovej skupiny Iron Maiden a je známy svojou širokou ponukou operného vokálneho štýlu a energetickej scény.
Narodil sa vo Worksope v Nottinghamshire. Dickinson začal svoju kariéru v hudbe, ktorá sa venovala malým krčmovým kapelám v 70-tých rokoch, keď navštevoval školu v Sheffielde a na univerzite v Londýne. V roku 1979 nastúpil do NWBHM skupiny Samson, kde získal nejakú popularitu pod pseudonymom Bruce Bruce a vystupoval na dvoch štúdiových nahrávkach. Skupinu Samson opustil v roku 1981, aby sa pripojil k Iron Maiden, nahradil Paula Di'Anna, a debutoval na ich albume "The Number of the Beast" (1982). Počas svojho prvého funkčného obdobia v skupine vydali v 80. rokoch sériu platinových a zlatých albumov v USA a Veľkej Británii.
Dickinson opustil Iron Maiden v roku 1993 (nahrádza ho Blaze Bayley), aby pokračoval v sólovej kariére, ktorá ho videla experimentovať so širokou škálou heavy metalových a rockových štýlov. Ku kapele sa vrátil v roku 1999 spolu s gitaristom Adrianom Smithom, s ktorým vydal päť ďalších štúdiových albumov. Od svojho návratu do Iron Maiden vydal v roku 2005 ďalší sólový rekord – Tyranny of Souls. Jeho mladší bratranec Rob Dickinson je bývalým spevákom britskej alternatívno-rockovej kapely Catherine Wheel, zatiaľ čo jeho syn Austin čelil metalcore kapele Rise to Remain.
Mimo jeho kariéry v hudbe je Dickinson známy svojou širokou škálou ďalších aktivít. Najvýraznejšie sa venoval kariére ako komerčný pilot spoločnosti Astraeus Airlines, čo viedlo k mnohým mediálnym podujatiam, ako napríklad kapitánom Iron Maiden prestavaného charterového lietadla Ed Force One počas ich svetových turné. Po uzavretí spoločnosti Astraeus vytvoril v roku 2012 vlastnú leteckú a pilotnú tréningovú spoločnosť Cardiff Aviation. Dickinson predstavil svoju vlastnú rozhlasovú reláciu na BBC Radio 6 Music v rokoch 2002 až 2010 a tiež hostil televízne dokumenty, autorov románov a filmových scenárov, vytvoril úspešné pivo Robinsons Brewery a medzinárodne súťažil v šerme.
Podľa internetovej stránky "All Music Guide" je Dickinson najvýznamnejším spevákom éry britského heavy metalu 80. rokoch.
Životopis.
Paul Bruce Dickinson sa narodil v malom baníckom mestečku Worksop v strednom Anglicku. Jeho matka pracovala čiastočne v obchode s obuvou a jeho otec bol mechanik v armáde. Keď mal Dickinson nastúpiť do školy presťahovali sa do Sheffieldu, najbližšieho väčšieho mesta.
Hudobná kariéra.
Začínal v školských kapelách Styx, Speed a Shots.
Neskôr začal hrať s Paulom Samsonom v jeho kapele "Samson", ktorá patrila k predstaviteľom novej vlny britského heavy metalu, spolu s kapelami Iron Maiden, Saxon, Judas Priest a Def Leppard. Bruce s nimi nahral dva albumy – v roku 1980 "Head On" a v roku 1981 "Shock Tactics".
Okrem účinkovania v skupine Iron Maiden, vydal aj 6 sólových albumov (prvý v roku 1990)
Predznamenanie

Predznamenanie je grafická značka notácie, ktorá upravuje výšku tónu (noty) o poltón.
Nachádza sa na začiatku riadku. Každé predznamenanie platí pre všetky noty danej výšky ktoré sa v riadku nachádzajú. Poznáme dve predznamenania a to krížik „formula_1“ (zvyšuje notu o poltón), béčko „formula_2“ (znižuje notu o poltón).
Názov nôt s krížikom sa tvorí pridaním prípony „-is“. Napr. Cformula_1= "cis", Dformula_1= "dis", Eformula_1= "eis" …
Názvy nôt s béčkom sa tvoria príponou „-es“ pre Cformula_2 = "ces", Dformula_2= "des", Fformula_2= "fes" a Gformula_2= "ges". V prípade E a A sa tvorí len príponou „-s“, teda Eformula_2= "es" a Aformula_2= "as". Výnimku tvorí aj Hformula_2, ktoré sa väčšinou označuje ako "b" a len zriedka ako "hes".
Predznamenanie určuje aj použitú stupnicu a platí pre daný tón stupnice vo všetkých oktávach. Poradie predznamenaní je pevne dané:
Prehľad diatonických stupníc podľa predznamenania.
Ak sa na začiatku riadku nenachádza žiadne predznamenanie, ide o C-dur, alebo a-mol. Rozpoznať sa dajú tak, že skladba zvyčajne začína základným tónom – tónikou stupnice. (Všetky predznamenania označujú 1 durovú a 1 molovú stupnicu.)
Windsurfing

Windsurfing je vodný šport, jachting na surfovacej doske (plaváku so stožiarom a plachtou).
Historia.
Začiatky windsurfingu sa datujú do roku 1965, keď sa dvaja kamaráti Hoyle Schweitzer a Jim Drake z Južnej Kalifornie rozhodli skombinovať surfovanie s jachtindgom. Dôvodom bolo nájsť alternatívny zdroj pre energie pre pohyb surfovacej dosky na vodnej hladine. Jim Drake bol leteckým inžinierom a Hoyle Schweitzer obchodníkom. Jim Drake prišiel s nápadom pripojenia sťažňa s plachtou na surfovací plavák. Do konca roku 1968 získali Jim a Hoyle patent na prvý windsurfingový komplet nazvaný “Windsurfer”. Takmer hneď po patentovaní vynálezu, si windsurfing začal získavať nových priaznivcov. Nespokojnosť s plavákmi zo sklolaminátov prinútila Hoyla Schweitzera poobzerať sa za vhodnejším materiálom pre tieto účely, ktorý by mal lepšie fyzikálno-chemické vlastnosti, dlhšiu životnosť a bol by cenovo dostupnejším. Výsledkom Hoylovho výskumu bolo využitie polyetylénu. Dodávateľ polyetylénu bol novým využitím materiálu natoľko prekvapený a spokojný, že pripravil kampaň a predstavil windsurfing celému svetu.
V roku 1973 Hoyle Schweitzer odkúpil Drakeho podiel na patente. V tom istom roku bola licencia vyvezená do Holandska kde sa Windsurfer začal vyrábať. V nasledujúcih piatich rokoch európska produkcia Windsurferov prekonala americkú.
Windsurfing prešiel najväčším vývojom na Havaji, kde sú na tento šport najlepšie poveternostné podmienky, t. j. pravidelný a stabilný vietor, voda, a dobré vlny. Robby Naish, ktorý pochádza z Kalifornie, a od malička trénoval na Havaji, vyhral prvý titul majstra sveta vo veku 13 rokov. V tom čase vážil iba , a je zaujímavé že ho vtedy celkom neodfúklo. Asi ho na hladine držala váha výstroja, ktorá bola v tom čase o poznanie vyššia ako sú dnešné štandardy.
Spor o autorstvo.
Neskôr sa však zistilo, že Jim Drake a Hoyle Schwitzer nemuseli byť vynálezcami windsurfingu. Od konca 50. rokov Newman Darby experimentoval s windsurfingovými plavákmi. A v roku 1965 publikoval svoje poznatky v magazine “Popular Science”. Vo svojom článku vysvetlil ako sa má robiť windsurfing, ako si vyrobiť windsurfingový plavák, a ako robiť obraty pomocou plachty.
Môže sa to zdať nemožné, ale podľa zdrojov títo vynálezcovia o sebe nevedeli až do roku 1976. Potom čo sa o sebe dozvedeli, sa začal veľký boj o autorské práva na windsurfing a samozrejme o patent, ktorý stál obe strany milióny dolárov na súdnych trovách.
Zdokonaľovanie a prienik medzi oficiálne športy.
S časom sa windsurfing a windsurfingový výstroj začali zdokonaľovať. Plaváky sa veľmi rýchlo stali ľahšími a kratšími, boli vynájdené ďalšie doplnky ako sú pútka či trapézy. Funboard, ktorý vyvinuli na Havaji sa neskôr rozšíril do celého sveta. Windsurfisti sa spolu s napredovaním výstroje takisto zdokonaľovali a zrýchľovali. Windsurfing sa začal robiť aj na veľkých vlnách – zrodenie Wave windsurfingu. Všetci mali motiváciu – stať sa čo najrýchlejšími.
Windsurfing sa prvýkrát dostal do programu olympijskych hier v Los Angeles (USA), ktoré sa konali v lete 1984.
Leňoch trojprstý

Leňoch trojprstý ("Bradypus tridactylus") alebo zastarano leňochod trojprstý je druh cicavca z čeľade leňochovité ("Bradypodidae").
Žije v tropických dažďových pralesoch od južnej Strednej Ameriky po severovýchodnú Argentínu. Žije na stromoch, často zavesený na pazúroch. Nemá takmer žiaden chvost alebo ušnice, hlava je mierne zaoblená s tupým nosom, srsť je dlhá, má až 9 krčných stavcov, pazúry sú dlhé a oblúkovité, pričom stredný pazúr je najdlhší. Samce majú na chrbáte svetložltý alebo oranžový fľak. 
Pohybuje sa po zemi rýchlosťou 2 metre za minútu, na stromoch 3 metre za minútu. Samica údajne „šprintuje“ rýchlosťou 4 metre za minútu, keď začuje vydesený krik svojho mláďaťa.
Praindoeurópčina

Praindoeurópčina (iné názvy: indoeurópsky prajazyk, zriedkavejšie: protoindoeurópčina, indoeurópsky protojazyk, nepresne: indoeurópčina, zastarano: "praindogermánčina") je predpokladaný prajazyk indoeurópskych jazykov. 
Existencia tohto jazyka je už viac ako 100 rokov akceptovaná jazykovedcami a jeho rekonštrukcia je pomerne podrobná.
Sir William Jones si v 18. storočí ako prvý všimol podobnosť medzi sanskritom, starou gréčtinou a latinčinou. Začiatkom 20. storočia bol spracovaný opis praindoeurópčiny, ktorý sa (s niekoľkými úpravami) akceptuje dodnes. 
Praindoeurópčina sa vyznačovala komplexným morfologickým systémom, ktorý zahŕňal skloňovanie (pridanie prípony ku koreňovej morféme, ako napríklad v "chlap, chlapec, chlapček"), a ablaut (stupňovanie samohlások, ako v nemeckom "nehmen"(brať) - "nimmt" (prítomný čas, 3. os.) - "nahm" (jednoduchý min. čas) - "hat genommen" (zložený min. čas). Podstatné mená používali prepracovaný systém skloňovania a slovesá používali podobne prepracovaný systém časovania.
Pretože žiadny priamy dôkaz o existencií praindoeurópčiny neexistuje, všetky poznatky o nej sú odvodené z rekonštrukcií neskorších jazykov pomocou rôznych jazykovedných techník, ako napríklad komparatívnej metódy, či metódy vnútornej rekonštrukcie vývinu jazyka. Teórie o možnom príbuzenstve s inými jazykovými rodinami, vrátane uralských jazykov sú sporné.
Vznik.
Jazyk vznikol podľa dvoch hlavných teórií:
Existuje ale veľmi veľa alternatívnych teórií, podľa ktorých vznikol v Indii, pri jazere Urmija či v Európe (severnej alebo strednej) a podobne.
Najnovšie sa za najpravdepodobnejšie považuje, že praindoeurópčina vznikla v Arménskej vysočine (t.j. v širokom okolí vrchu Ararat). V 7. alebo 6. tisícročí pred Kr. sa od nej oddelil grécko-arménsky jazyk, anatólčina, albánčina a tocharčina. V 6. tisícročí sa časť Praindoeurópanov presunula na územia severne od Kaukazu, kde následne vznikla z archeologického hľadiska jamová kultúra a z jazykového hľadiska baltsko-slovanský, germánsko-keltský a italický jazyk. Jamová kultúra sa v období okolo 3000 pred Kr. rozšírila na západ, t.j. do západnej, strednej a severnej Európy, kde sa vyššie uvedené tri jazyky následne rozpadli na jednotlivé dnes známe jazyky. Paralelne, najneskôr v 6. tisícročí pred Kr., vznikol aj indoiránsky jazyk, ktorý sa následne rozpadol na jednotlivé dnes známe jazyky. 
Vznik indoeurópskych jazykov (podľa bežných predstáv v prvom desaťročí 21. storočia).
Ako prvá sa z praindoeurópčiny oddelila praanatólčina (anatólske jazyky) - asi okolo 4000 alebo okolo 2300 pred Kr. Neskôr sa praindoeurópčina rozpadla na dve vetvy:
V súčasnosti sa jazyky, ktoré vznikli z indoeurópskeho prajazyka, používajú v Indii a celej Európe. Preto sa tieto jazyky označujú ako indoeurópske jazyky.
Plovdivský revolučný okres

Plovdivský revolučný okres bol jeden zo 4 revolučných okresov, na ktoré bolo rozdelené Bulharsko počas Aprílového povstania. Patrili doň oblasti pohoria Sredna gora (bulharsky: Средна гора) a Stara Planina (bulharsky: Стара Планина) vrátane dedín v západnej časti podbalkánskych polí - Zlatická kotlina a Karlovská kotlina, - Pazardžická oblasť, Rodopská oblasť a okolie rieky Marica.
Kvôli vojensko-strategickým úlohám sa neskôr hlavným mestom revolučného okresu stalo mesto Panagjurište.
Na čele Plovdivského revolučného okresu stál Panajot Volov s pomocníkom Georgi Benkovskim. Neskôr sa k nim pridali aj Georgi Ikonomov a Zachari Stojanov.
H16

H16 je bratislavská hip-hopová formácia, ktorá vznikla v lete roku 2003. Názov skupiny vznikol zo základnej školy v Petržalke, ktorá sa pred zrušením v 2004 nachádzala na adrese Hálova 16.
Štýlovo je tvorba H16 ovplyvnená najmä rapom amerického juhu. Skupina natočila 4 albumy a 12 videoklipov. Jeden dvojklip „Idem si svoje/Ide Karta“, druhý natočila pre televíziu v spolupráci s raperom Rytmusom z formácie Kontrafakt pod názvom „Nech vidia“, tretí s motivačným názvom „Zarábaj keš“ a štvrtý „Staré časy“, ktorý bol celý natočený na jeden záber. K tretiemu albumu „Rýmy, hudba a boh“ boli natočené tri videoklipy. Jeden „One Take“ klip na skladbu „Ideme spolu“ a ostatné dva na skladby „Celú noc“ a „Stresujúci blahobyt“, kde sa okrem členov H16 predstavili interpreti ako Elpe alebo Ben Cristovao. V klipe „Stresujúci blahobyt“ si zahrali aj Soňa Skoncová, Tomáš Pokorný alebo Jozef Kamelot.
V apríli 2010 sa členovia H16 objavili v skladbe producenta Mad Skilla „Hrdina je zase v hre“ ku ktorej bol natočený aj videoklip.
V marci 2010 Majk Spirit založil projekt ESO, ktorý okrem neho tvorí aj producent Grimaso a raper Suvereno zo skupiny 2H+. Tiež sa objavili prvé informácie o jeho sólovom albume s názvom Mladý Rebel. V lete 2010 skupina vypustila ďalší klip na lentú skladbu „Sranda musí byť“ s hosťujúcou speváčkou Sašou Okálovou (Sash). V klipe sa objavila aj tanečnica Melánia Kasenčáková, Johny Mečoch a český raper David Steel.
Surfing

Surfing alebo surfovanie môže byť:
Jar (rozlišovacia stránka)

Jar môže byť:
JAR môže byť:
Corbetti

Corbetti je taliansky názov 15 km širokej kaldery v Etiópii na severozápadnom okraji staršej, 30 × 40 km kaldery (v súčasnosti jazera) Awasa. Jej vek nie je presne určený, takisto ani vek poslednej sopečnej aktivity. V kaldere sa však nachádzajú pomerne mladé vulkanické dómy (Urdži, Čabbi) postkalderového štádia vulkanizmu, ako ja lávové prúdy a aktívne fumaroly.
Vltavská (stanica pražského metra)

Vltavská je stanica metra v Prahe na linke C. Nachádza sa medzi stanicami Nádraží Holešovice a Florenc v štvrti Holešovice severným smerom od centra mesta na brehu Vltavy, neďaleko Strossmayerovho námestia a pri rovnomennej električkovej zástavke. Bola otvorená 3. novembra 1984.
Charakteristika stanice.
Vltavská je hĺbená, založená v otvorenej jame, kotvenými pilotovými stenami. Je jednou z najhlbších staníc na tejto linke (do roku 2004 bola najhlbšou, po tomto roku sa ňou stala stanica Kobylisy). Nástupište nie je podopierané stĺpmi, je ostrovného typu a obklad stien za ním je z prírodnej keramiky. Východ existuje len jediný, po eskalátoroch k neďalekej zástavke električiek. Vestibul je podpovrchový, jedna jeho časť vychádza na povrch. Stanica sa stavala medzi rokmi 1978 a 1984, náklady na jej vybudovanie boli 198 miliónov Kčs.
Boseron

Boseron (fr. "Beauceron") je plemeno psa francúzskeho pôvodu.
Pôvod.
Boseron pochádza pôvodne z proviencie Brie. Tvorí istý prechod medzi ovčiakmi a dogovitými psami. Jeho predchodcovia patrili jednak medzi európske ovčiarske psy, jednak medzi býkohryzi, ktoré slúžili pri poľovačkách na diviaky a na inú veľkú zver.
Vzhľad.
Boseron je pes veľkého harmonického rámca obdĺžnikového tvaru, s pevnou kostrou a dobrým osvalením. Na prvý pohľad pripomína plemeno medzi dobermanom a rotvajlerom. Má jemne modelovanú hlavu s klopenými alebo poloklopenými ušami. Chvost a uši sa nekupírujú, chvost nesie boseron nízko a má siahať aspoň ku kolennému kĺbu a tvorí mierny háčik vo forme písmena J. Boseron sa pohybuje pružne a priestorne s dlhým klusom. 
Srsť boserona je krátka, uzavrená a prilieha k telu. Chlpy dorastajú do dĺžky 4 cm. Podsada je jemná a hustá, uprednostňuje sa sivá farba a nesmie presvitať cez kryciu srsť. Boseron môže byť čierny s pálením alebo modroškvrnitý s pálením, tzv. harlekýn. Znaky pálenia sa môžu nachádzať nad očami, na bočných stranách papule, na hrudi, hrdle, pod chvostom a na končatinách, pričom nesmú presiahnuť 1/3 výšky nohy. Pomer čiernej a sivej u harlekýna by mal byť rovnaký. 
Povaha a využitie.
Boseron je rozvážny, hrdý, inteligentný, energicky a neúnavný. Vďaka svojej srsti je odolný voči výkyvom počasia a môže tak podávať stabilný pracovný výkon za rôznych podmienok. Jeho vernosť a obetavosť z neho robí dobrého rodinného psa. Je to neúnavné pracovné plemeno, schopné stádo nielen udržať pokope na veľkom otvorenom priestore, ale je aj rýchly pri presune. Jeho kvality však využije iba skúsený kynológ. Pri nesprávnom vedení sa mení na agresívneho psa. Boseron je plemeno inteligentné, ktoré hodnotí svojho majiteľa veľmi kriticky. Ak si jeho pán získa jeho dôveru, nájde v ňom vynikajúceho pracovného, vyrovnaného a oddaného psa. 
Boseron je všestranne využiteľný pes: používa sa pri strážení objektov a majetku, ako ovčiarsky pes a tiež v rôznych kynologických športoch. Je to veľmi vitálne plemeno vyžadujúce dostatok pohybu a pracovného vyťaženia.
Suka

Suka môže byť:
Bilate Šät (vulkanické pole)

Bilate Šät (iný prepis: Bilate Šet) je menšie vulkanické pole nachádzajúce sa v Etiópii, asi 30 km západne od jazera Awasa Hajk. Pole je tvorené niekoľkými maarmi zaliatymi vodou a troskovými kužeľmi. Vek hornín sa odhaduje na pleistocén až holocén. V oblasti sa nachádzajú aktívne fumaroly.
Suka (príbytok)

Suka (hebr. סוכה, doslova: "stánok", pl. סוכות - "sukot") je provizórny príbytok, ktorý používajú židia počas sviatku Sukot.
Kto má sedieť v suke?
Podľa prikázania Tóry musia všetci nábožensky plnoletí židovskí muži (tzn. po bar micva) "sedieť", resp. "prebývať" (hebr. "lišev") v suke počas 7 dní trvajúceho sviatku. Na ženy a dievčatá sa táto povinnosť nevzťahuje, ale ak chcú v suke jesť alebo späť, môžu. Aškenázski a marockí Židia pred konzumáciou chleba v suke recitujú zvláštne požehnanie ("Požehnaný si, Hospodine, Pane celého sveta, že si nás posvätil svojimi príkazmi a prikázal si nám prebývať v suke"). V konzervatívnom judaizme sa prikázanie sedieť v suke vzťahuje na nábožensky plnoletých mužov aj ženy.
Suka.
Podľa halachy je suka stavba pozostávajúca z 2½, 3, alebo 4 stien so strechou z prírodného materiálu ("schach"), ktorý nie je prepojený so zemou. Mala by byť aspoň meter vysoká a umiestnená tak, že aspoň časť jej strechy sa nachádza pod holým nebom. Suku možno postaviť na zemi alebo na terase či balkóne. Existujú aj prenosné suky pre veriacich, ktorí majú málo priestoru a pre cestujúcich (aby sa mali kde najesť). 
V praxi môžu byť steny suky z akéhokoľvek materiálu, od dreva cez plátno až po hliník, na streche môžu byť konáre borovice alebo bambus. Steny môžu byť aj súčasťou domu alebo plotu.
Arno (rieka)

Arno je rieka tečúca cez Toskánsko v Taliansku.
Rieka pramení v údolí Casentino v Apeninách a tečie smerom na juh. Pri meste Arezzo sa stáča na západ a preteká napríklad Florenciou a Pisou. S dĺžkou 241 kilometrov je to najväčšia rieka v regióne. 
Medzi jej prítoky patria rieky: 
Prietok Arno je veľmi premenlivý. V mieste, kde opúšťa Apeniny, sa pohybuje medzi za sekundu a za sekundu.
Na rieke boli v minulosti často povodne, ale nové priehrady postavené v posledných rokoch situáciu značne upokojili. Povodeň v roku 1966 prerazila násypy vo Florencii, zabila najmenej 40 ľudí a úplne zničila alebo poškodila milióny umeleckých diel a vzácnych kníh. Aj 40 rokov po povodni čakajú ešte stovky diel na reštauráciu.
Juraj (svätec)

Svätý Juraj alebo svätý a slávny veľkomučeník, triumfátor a divotvorca Juraj (gr. Άγιος Γεώργιος) (* ~275–280 – † 23. apríl 303) bol vojak v Rímskej ríši. V kresťanstve sa uctieva ako mučeník a patrón mnohých štátov, miest a hnutí (napríklad skautov). Jeho meno znamená roľník.
Pochádzal pravdepodobne z Kapadócie v dnešnom východnom Turecku. Ako možná krajina jeho pôvodu sa uvádza aj Gruzínsko, ktoré nesie jeho meno ("Georgia").
Legenda o súboji s drakom.
Podľa Zlatej legendy sa pri meste "Silene" v Líbyi (Afrika) usídlil drak žijúci pri veľkom jazere, ktorý ohrozoval miestnych obyvateľov. Na uzmierenie mu dávali všetko čo mali, ale on chcel živé mäso. Preto mu obetovali denne dve ovce a neskôr aj ľudské obete. Keď padol lós na dcéru panovníka, predstúpila pred draka v svadobných šatách. Juraj, ktorý sa dopočul o drakovi, sa rozhodol bojovať s ním. Prežehnal sa znamením kríža a pustil sa do boja s drakom, ktorému kopijou spôsobil hlbokú ranu. Princeznin svadobný podväzok potom použil ako obojok a doviedol draka do mesta. Tam vyzval ľudí, aby prijali kresťanstvo a nechali sa pokrstiť, potom vraj draka zabije.
Predpokladá sa, že legenda je orientálneho pôvodu a svätému Jurajovi bola pripísaná len dodatočne. 
Legenda o živote.
Legenda hovorí o jeho ďalšom živote to, že sa vzbúril proti cisárovi Diokleciánovi, ktorý v roku 303 nariadil systematickú perzekúciu kresťanov. Juraja, ktorý sa priznal ku kresťanskej viere, označili za zradcu, bol mučený a popravený.
Svätý Juraj patrí medzi starokresťanských mučeníkov, ktorých uctievanie sa rýchlo rozšírilo vo východnej i západnej Cirkvi. O jeho živote však vieme veľmi málo, lebo zachované životopisy sa skladajú z legiend bez historickej hodnoty. Existujú však historické dokumenty, ktoré nám umožňujú urobiť si aspoň približnú mienku o jeho živote.
Sv. Juraj bol pravdepodobne z Kapadócie (dnešné východné Turecko). Niektorí uvádzajú ako krajinu jeho pôvodu Gruzínsko, ktoré nesie aj jeho meno "Georgia". Staré životopisy hovoria, že jeho matka bola Kapadóčanka, kým otec bol Peržan. Juraj bol už od detstva vychovaný po kresťansky. Neskôr sa stal vojakom a podstúpil mučenícku smrť v meste Lod, v Palestíne. Stalo sa to v jednom z prenasledovaní kresťanov koncom 3. storočia. Niektorí historici kladú jeho mučeníctvo do roku 303 v prenasledovaní za cisára Diokleciána. Juraj bol pochovaný v Lode. Jeho hrob sa čoskoro po jeho smrti stal cieľom pútnikov a miestom zázračných udalostí. Už v období cisára Konštantína Veľkého vznikla pri Jurajovom hrobe cintorínska bazilika, ktorej zvyšky sa zachovali dodnes. Uctievanie sv. Juraja sa rozšírilo na kresťanskom Východe už v štvrtom a piatom storočí, a to nielen v Palestíne, Sýrii, Gruzínsku a Arménsku, ale aj v Egypte a Etiópii. Neskôr preniklo aj do iných krajín.
Úcta.
V Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku sa sviatok sv. veľkomučeníka Juraja slávi 23. apríla a ide o významný a medzi ľuďmi obľúbený sviatok. V hierarchii cirkevných sviatkov ide o polyjelejný sviatok s bdením. Titul veľkomučeník, ktorý v gréckokatolíckej cirkvi nosí, má okrem neho len niekoľko málo svätcov.
Miestna sieť (LAN)

Miestna sieť (iné názvy: lokálna sieť, miestna [alebo lokálna] dátová [alebo údajová] sieť, miestna [alebo lokálna] počítačová sieť, zriedkavo: "miestna" [alebo "lokálna"] "oblastná sieť", sieť LAN, LAN; angl. "local area network" alebo "Local Area Network", skr. "LAN") je v širšom zmysle lokálna dátová sieť (=údajová sieť) pokrývajúca menšiu geografickú oblasť (do niekoľko km), ako napríklad dom, kancelária alebo skupina budov, v užšom zmysle je to len takáto počítačová sieť.
Súčasné miestne počítačové siete bývajú najčastejšie založené na prepínaných ethernetových sieťach, s prepojením metalickým káblom, optickým káblom, alebo bezdrôtovo (Wi-Fi, WiMAX, Bluetooth, IrDA).
Miestne siete (LAN) bývajú oproti rozsiahlym sieťam (WAN) zvyčajne rýchlejšie, menej rozsiahle a nevyžadujú prenájom telekomunikačných liniek.
Technická stránka.
Miestna sieť sa skladá z aktívnych a pasívnych prvkov. Aktívne prvky, ako napríklad počítač (sieťová karta), smerovač, prepínač a pod. nejakým spôsobom reagujú na signál, ktorý cez ne prechádza. Naproti tomu sú pasívne prvky, ako napríklad kabeláž, konektory a pod., ktoré len pasívne signál prenášajú bez jeho akejkoľvek modifikácie, alebo sledovania.
Aj keď je dnes prepínaný ethernet na fyzickej a linkovej vrstve spolu s protokolom TCP/IP najbežnejší, v minulosti bolo využívaných veľa iných riešení, pričom niektoré sú dodnes obľúbené. Väčšie miestne siete môžu mať z dôvodu zvýšenia odolnosti voči výpadku nadbytočné linky a aktívne prvky (redundancia) prepájajúce jednotlivé časti siete a umožňujúce reakciu na poruchu. Miestne siete je možné prepájať pomocou aktívnych prvkov medzi sebou navzájom alebo s internetom.
Dejiny.
V minulosti slúžili siete hlavne na komunikáciu centrálneho počítača s terminálmi cez jednoduché pripojenie s nízkou rýchlosťou.
Prvé miestne siete vznikli v sedemdesiatych rokoch 20. storočia s cieľom spojiť viacero centrálnych počítačov do jednej siete. Z rôznych riešení boli najpopulárnejšími ethernet a ARCNET.
Vývoj a následné rozšírenie osobných počítačov malo za následok vznik sietí so stovkami prvkov. Najvýznamnejším dôvodom prečo vytvárať siete bolo hlavne zdieľanie diskového priestoru a tlačiarní, prípadne iných periférii. Tento koncept bol však zmarený vznikom veľkého množstva nekompatibilných implementácii sieťových protokolov a fyzickej vrstvy. Zvyčajne mal každý výrobca vlastný typ sieťovej karty, kabeláže, protokolov a sieťového operačného systému. Riešenie sa objavilo s Novell NetWare, ktorý poskytoval podporu rôznym typom hardvéru, a zároveň bol oproti svojim konkurentom najviac rozvinutý. NetWare dominoval lokálnym sietiam do roku 1990, kedy Microsoft uviedol Windows NT Advanced Server.
V rovnakom čase pracovné stanice s operačným systémom UNIX využívali siete založené na TCP/IP. Táto technológia mala pokračujúci vplyv na internet a dnes protokol TCP/IP takmer kompletne nahradil IPX, AppleTalk, NETBEUI a ďalšie protokoly využívané pôvodnými LAN.
Tepi (sopka)

Tepi je s výškou 2 728 m najvyšší etiópsky vulkán. Jej vrchol je pokrytý niekoľkými troskovými kužeľmi a krátermi. Severne od hlavného masívu sopky ležia tri satelitné vulkanické centrá, zoradené v línii východ-západ. Tepi sa nachádza sa bokom, asi 300 km západne od hlavnej sopečnej reťaze, sústredenej pozdĺž etiópskeho riftového systému. Je tvorený prevažne bazaltovými horninami a napriek tomu, že sa nachádza v tropickej oblasti, nie sú na vulkanickej stavbe badať stopy masívnejšieho zvetrania, čo poukazuje na jeho mladý pôvod. Tieto domnienky potvrdzuje aj výskyt horúcich prameňov v okolí sopky.
Hobiča

Hobiča je názov kaldery, nachádzajúcej sa v Etiópii, približne 15 km severne od jazera Abaja. Samotná kaldera sa vytvorila v pleistocéne, neskorší vývoj vulkanizmu priniesol porušenie je juhovýchodnej steny sériou zlomov a vytvorenie mladých, holocénnych troskových kužeľov prevažne bazaltového zloženia.
Čirača

Čirača je prevažne ryolitový stratovulkán, ktorý sa nachádza na severovýchodnom okraji jazera Abaja v západnej Etiópii. Sopka je pravdepodobne staršia ako okolité vulkanické fenomény - mladé, holocénne bazalty, vyprodukované erupciami z trhlín kladery Hobiča, ktorá je vzdialená asi 10 km západne od Čiračy.
Tosa Suča

Tosa Suča je menšie vulkanické pole troskových kužeľov, nachádzajúce sa v južnej časti etiópskeho riftu v Etiópii, na severnom brehu jazera Čamo Hajk (niektoré kužele sú vlastne ostrovčeky v jazere). Asociované bazaltové lávové prúdy nie sú pokryté vegetáciou, čo indikuje ich pomerne mladý vek.
Korath Range

Korath Range je anglický názov vulkanického masívu, tvoreného niekoľkými troskovými kužeľmi, nachádzajúceho sa v južnej Etiópii, blízko hraníc s Južným Sudánom. Počet troskových kužeľov Korath Range je asi 20 a mnohé z nich sú asociované z mlado vyzerajúcimi lávovými prúdmi, prevažne bazanitovo-tefritická. Vek celého komplexu nie je presne stanovený, ale na základe rádiometrického datovania bolo určené časové rozpätie veku hornín (7 900 - 9 500).
Rusalka

Rusalka je ženská vodná bytosť v slovanskej mytológii, často sa vyskytujúca aj v ľudových rozprávkach. V mnohom pripomína nymfu, s tým rozdielom, že jej život je spätý predovšetkým s vodou. Uctievali ich východní a južní Slovania. Z Ruska je známe rozlišovanie riečnych a morských rusaliek (v Astrachánskej gubernii).
Charakteristika.
Rusalky sú zakliate duše žien, ktoré spáchali samovraždu, detí, ktoré sa utopili či udusili, alebo dievčatá, ktoré zomreli pred svadbou. Zjavujú sa ako krásne a štíhle devy s dlhými, rozpustenými vlasmi, ktoré keď sú mokré, môžu nimi zaplaviť celé dediny. Keď im vlasy uschnú, strácajú Rusalky svoju silu a hynú. Krásne telo zahaľujú zelené lupene, alebo dlhé biele šaty bez pása, ktorých lesk oslepuje ľudí. Vídať ich v lesoch, na poliach a nivách, ich domovom sú však vody, v ktorých majú svoje obydlia. Zamotávajú rybárom siete, zaplavujú polia, prelamujú hrádze. Za jasných nocí vychádzajú na hladinu, sedia na mlynskom kolese, vijú vence, ktorými si zdobia hlavy, alebo skáču do vody. Ich kráľovnou je Dana. Často zvádzajú pocestných krásnym spevom a toho, kto im podľahne, stiahnu do hlbín, alebo ušteklia na smrť.
Uctievanie.
Ich sviatkom je "rusália" (z lat. rosalia) (Turíce), kedy sa slávili rusalské hry. Podľa Šafárika slovo "ruslo" označuje riečisko, hlbinu. Slováci dodnes nazývajú svätodušné sviatky "Rusadlá".
Hry rusálie prebiehali tak, že muži, ženy i dievčatá sa zhromažďovali na nočných besedách, kde spievali a tancovali. Ráno potom išli s krikom k rieke a umývali sa. Tiež bolo obvyklé prestrojovanie sa. Dievčatá vili rusalkám vence s prosbou, aby im zabezpečili milého. Ženy nechávali rusalkám na stromoch v lese kusy látky na šaty, aby si zabezpečili ich náklonnosť. Okrem vencov a látok sa im prinášalo na obetu aj jedlo.
Uctievanie je spojené s pamiatkou zosnulých a rusalky trestajú tých, ktorí v dobe svätodušných sviatkov nepamätajú na svojich predkov. Často behajú po dozrievajúcom obilí a preto sa klasy vlnia. V tomto období sa ľudia vyhýbali práci na poliach. Kto bezdôvodne trhá obilné steblá, toho rusalky potrestajú.
Rusalky v kultúre.
Český hudobný skladateľ Antonín Dvořák zložil rovnomennú operu.
Dašt-e Náwar (vulkanické pole)

Dašt-e Náwar alebo Dašt-e Náwúr je názov menšieho vulkanického poľa, pozostávajúceho z približne 15 lávových dómov, ležiaceho v západnom Afganistane, juhozápadne od metropoly Kábul. Pravdepodobný vek hornín sa odhaduje na pleistocén.
Wakak

Wakak (iný prepis: Vakak) je názov vulkanického poľa, tvoreného 18 trachyticko-dacitovými lávovými dómami v staršej kaldere, ležiaceho v centrálnej časti Afganistanu. Posledná sopečná činnosť poľa nie je zdokumentovaná, ale odhaduje sa na pleistocén.
Foot fetishism

Foot fetish(ism) (doslova "nožný fetišizmus") je úchylka sexuálneho charakteru, kde človeka vzrušujú nohy, chodidlá, topánky, pančuchy a podobne.
Dynamická webová stránka

Dynamické webové stránky sú stránky, ktoré sú generované zvlášť pre každého užívateľa na základe jeho požiadaviek alebo hodnôt premenných. Interaktivita ("dynamickosť) stránky môže byť zabezpečená dvoma spôsobmi:
Giovanni Pierluigi da Palestrina

Giovanni Pierluigi da Palestrina (* okolo februára 1525, Palestrina – 2. február 1594, Rím) bol taliansky hudobný skladateľ a organista.
Po ukončení štúdia (1544) pôsobil ako organista v Palestrine. Pravdepodobne roku 1546 začal pôsobiť v Ríme, kde v niekoľkých chrámoch robil organistu až do roku 1550. Roku 1550, kedy sa pápežom stal Július III., bol vymenovaný za maestro di cappella Cappella Gulia v Ríme, kde sa začal venovať skladateľskej činnosti. Od roku 1555 pôsobil v bazilike svätého Jána v Lateráne a od roku 1561 v bazilike Santa Maria Maggiore.
Roku 1577 ho pápež Gregor XIII. poveril reformovať Gregoriánsky chorál podľa pravidiel Tridentského koncilu.
Tak ako väčšina stredovekých skladateľov aj on získal hudobné vzdelanie v chlapčenskom cirkevnom zbore. Už ako dvanásťročný spieval v treťom najvýznamnejšom rímskom kostole — v chráme Santa Maria Maggiore. Pracoval ako hudobník v službách pápeža, preto väčšinu jeho diela tvoria chrámové skladby. Pre nás už stratili pôvodný účel a počúvame ich rovnako ako vtedajšie svetské skladby, zaznievajú na koncertoch vo svetských sálach. Obdivujeme v nich nádherné súznenie viachlasu, krásu talianskej melodiky a hĺbku citov, ktoré vyjadrujú. Keď sa do Palestrinových skladieb započúva odborník, obdivuje aj majstrovstvo vedenia jednotlivých hlasov, ich kontrapunktickú techniku a výstavbu.
Dielo
Vo svojom diele spojil hudobné myšlienky, ktoré boli populárne v Ríme s tzv. holandskou hudobnou školou, a tým vlastne vytvoril štýl, ktorý sa nazýva po ňom palestrinovský štýl, alebo a cappella (teda spev bez sprievodu hudobných nástrojov). Jeho skladby sú charakteristické pokojom a vyváženosťou. To z nich aj vďaka prispôsobeniu rytmu latinčine urobilo vzor katolíckej chrámovej hudby na dlhú dobu. 
Rozsah jeho diela je obrovský, zložil 158 omší, 250 motet, 68 ofertórií, 74 hymnov a 140 madrigalov.
Palestrina skomponoval okolo 950 skladieb, predovšetkým omše a motetá, štvor-, päť-, osem- i dvanásťhlasé. Najznámejšia jeho skladba je Missa papae Marcelli, omša venovaná pápežovi Marcellovi, a cyklus motet Pieseň piesní.
Tractus (spev)

Tractus je najstarší psalmodický sólový spev omše. Nie je spojený s antifónom, ale všetky verše sa spievajú bez prerušenia v jednom "ťahu" (preto sa volá tractus).
Je to najdlhší spev liturgie. Čiastočne preto, že má najdlhší text, ako aj preto, že jeho melódie sú veľmi melizmatické. Ich hudobná forma predstavuje komplex variácií.
Menora

Menora (hebr. מנורה, doslova: "svietnik") je sedemramenný svietnik, spolu s Dávidovou hviezdou jeden zo symbolov judaizmu. Patril k výbave tabernákula (hebr. "miškan"), prenosnej svätyne Izraelitov počas putovania púšťou a neskôr aj Jeruzalemského chrámu. Údajne symbolizuje horiaci ker, z ktorého prehovoril Boh k Mojžišovi. V širšom zmysle sa môže ako menora označovať akýkoľvek druh svietnika, ktorý sa používa v judaizme.
Menoru možno nájsť aj na víťaznom oblúku cisára Tita, znázorňujúcom zničenie Chrámu v roku 70. Dnes je súčasťou štátneho znaku Izraela.
Menora v Tóre.
Podľa Tóry dostal Mojžiš na hore Sinaj od Boha okrem desiatich prikázaní aj príkaz na stavbu svätyne, ktorej súčasťou mal byť svietnik:
Gregor IV. (pápež)

Gregor IV. (* ? – † január 844) bol pápežom od decembra 827 až do svojej smrti. Bol to Riman, pochádzal z aristokratickej rodiny.
Bol kardinálom-presbyterom cirkvi. Za pápeža ho zvolili na želanie spolucisára Lothara I., ktorý v Ríme vykonával sudcovskú moc. Počas svojho pontifikátu viedol spory s cisárom Ľudovítom I. a jeho synmi Lotharom I., Pipinom a Ľudovítom Nemcom o primát duchovnej moci nad svetskou. V roku 835 zaviedol sviatok Všetkých svätých (1. november). Zaslúžil sa o rozvoj Ríma, dal obnoviť akvadukt Janiuculum a baziliku Svätého Marka.
Chanukija

Chanukija (iné názvy: chanukia, chanuková menora; hebr. חנוכיה)) je židovský deväťramenný svietnik, ktorý sa zapaľuje počas osemdňového Sviatku svetiel Chanuka.
Chanukija má osem ramien v rovnakej výške a deviate pomocné rameno (nazýva sa "šamaš", hebr. שמש, dosl. "sluha, pomocník"), ktoré je umiestnené vyššie než ostatné a zapaľujú sa od neho ostatné svetlá. Počas Chanuky zapaľuje chanukiju pani domu tak, že každý večer zapáli o jedno svetlo viac, než v predošlý deň, takže až v ôsmy deň sviatku horia všetky svetlá svietnika naraz. Je takisto možné zapáliť v prvý deň všetky svetlá a následne vždy o jedno menej.
Legenda.
Zapaľovanie chanukije pripomína znovuzasvätenie Jeruzalemského chrámu počas Makabejského povstania proti Seleukovcom v rokoch 167–165 p. Kr. Makabejci chceli po dobytí chrámu zapáliť chrámovú menoru a vykonať tak jeden z najdôležitejších chrámových rituálov. Nemali však dosť rituálne čistého olivového oleja, našli len malé množstvo, ktoré by vystačilo iba na jeden deň. Keď naplnili menoru olejom z fľaštičky, stal sa zázrak, olej horel v svietniku celých osem dní. Za ten čas sa podarilo získať dostatok potrebného oleja na doplnenie svietnika. Chanukový zázrak si každý rok Židia pripomínajú zapálením svetiel na chanukiji.
Povstanie Makabejcov

Povstanie Makabejcov (iné názvy: Povstanie Machabejcov/Makkabejcov/Makabejčanov/Makabejských/Machabejských, Mak(k)abejské/Machabejské povstanie) bolo židovské povstanie v Judei proti helénskej dynastii Seleukovcov v rokoch 167–165 pred Kr. Víťazní Makabejci založili kráľovstvo pod vládou nezávislej dynastie Hasmoneovcov. Túto udalosť pripomína židovský sviatok Chanuka.
Makabejci.
Termínom Makabejci/Machabejci/Makkabejci/Makabejčania/Machabejčania/Mak(k)abejskí/Machabejskí (lat. singulár "Maccab(a)eus/Machab(a)eus", gr. singulár Mακκαβαῖος - "Makkabaios") sa označuje :
Slovo "Makabejský/Makabejec/Machabejec" (atď.) bolo pôvodne osobným prívlastkom Júdu. Je odvodené z aramejského slova "makkaba", ktoré znamená kladivo. Sekundárne sa prívlastok "Makabi" považuje za akronym biblického verša "Mi kamocha ba-elim Ha-šem" ("Kto je rovný Tebe medzi bohmi, Pane?").
Povstanie.
Povstanie bolo odpoveďou na násilnú helenizáciu Judey, ktorú začal kráľ Antiochos IV. Epifanes. Zrušil náboženské výsady a stotožnil židovského boha s Diom. V roku 167 pred Kr. kňaz Matatiáš odmietol vzývanie gréckych bohov; jeho syn Júda Makabejský sa postavil na čelo povstalcov a viedol ich do úspešného boja proti Seleukovcom. Makabejci dobyli Jeruzalem, očistili a znovuzasvätili Jeruzalemský chrám.
Rimania, ktorí už v tej dobe bojovali proti Grécku, uznali Hasmoneovskú dynastiu a jej nárok na Judeu.
Margaret Atwoodová

Margaret Eleanor Atwoodová (; * 18. november 1939, Ottawa, Kanada) je kanadská spisovateľka.
Životopis.
Narodila sa v Ottawe v provincii Ontario ako druhé z troch detí zoológa Carla Edmunda Atwooda a Margaret Dorothy Killiamovej. Veľa zo svojho detstva strávila v Severnom Ontáriu, neskôr medzi Ottawou, Sault Ste. Marie a Torontom. Nedokončila ani povinnú školskú dochádzku. Stala sa nenásytnou čitateľkou, počnúc zušľachťujúcou literatúrou, cez záhady, rozprávky bratov Grimmovcov, kanadské príbehy o zvieratách až po komixy. Písať začala ako 16-ročná. 
V roku 1957 začala študovať na Victoria University v Toronte. Jej profesormi sa stali Jay Macpherson a Northrop Frye. Školu ukončila v roku 1961, kedy získala titul bakalár umení v odboroch angličtina a filozofia a francúzština. Na jeseň roku 1961, kedy vyhrala E.J. Pratt Medal za svoju súkromne vydanú knihu básní "Double Persephone", ukončila štúdium na Harvardovej Radcliffe College. V roku 1962 získala titul magistra a pokračovala vo vzdelávaní na Harvardovej univerzite. Učila na viacerých univerzitách (University of British Columbia (1965), Sir George Williams University v Montreale (1967/1968), University of Alberta (1969 – 1979), York University v Toronte (1971/1972) a New York University, kde pôsobila ako učiteľka angličtiny. 
V roku 1968 sa vydala za Jima Polka, s ktorým sa rozviedla v roku 1973. Krátko na to sa vydala za spisovateľa Graema Gibsona a presťahovala sa do Alliston v provincii Ontario, severne od Toronta. V roku 1976 sa im narodila dcéra Eleanor Jess Atwood Gibsonová. (Graeme Gibson mal dvoch synov z predošlého manželstva, Matta and Graea). V roku 1980 sa vrátila do Toronta. Svoj čas rozdelila medzi životom v Toronte a na ostrove Pelee v Ontáriu.
Tvorba.
Margaret Atwoodová je plodnou autorkou románov, básní, literárnych kritík, ale tiež feministkou a politickou aktivistkou. Píše romány zo širokého tematického spektra a často sa prejavuje ako feministická spisovateľka. Jej tvorba je zaostrená na kanadskú národnú identitu, kanadskú príbuznosť a vzťahy s USA a Európou, problémy ľudských práv, životného prostredia, kanadskej divočiny, sociálne mýty o feminizme, prezentovanie ženského tela v umení, sociálne a ekonomické vykorisťovanie žien a iné. 
Ako literárna kritička sa preslávila dielom "Survival: A Thematic Guide to Canadian Literature (Prežitie)]" z roku 1972. Napísala tiež niekoľko televíznych scenárov, ako napr. "The Servant Girl" (1974) a "Days of the Rebels: 1815-1840" (1977).
Atwoodová bola vicepredsedníčkou "Writers’ Union of Canada", prezidentkou "International PEN" (1984 - 1986). Získala doktorát z "Victoria College" (1987) a v roku 2001 bola uvedená do kanadskej siene slávy "Canada's Walk of Fame". Jej literárne diela sú umiestnené v knižnici "Thomas Fisher Rare Book Library" na "University of Toronto's".
Medzi jej najslávnejšie diela patrí román "The Handmaid's Tale (Príbeh služobníčky)" "Príbeh služobníčky" dosiahol prvé miesto v rebríčku Amazonu v roku 2017 a v roku 2018 získal 10. miesto. Celkovo sa anglicko-jazyčných kníh predalo viac než 8 miliónov.
V septembri 2019 by malo výjsť pokračovanie tohto románu pod názvom "The Testaments".
Big Ben (sopka)

Big Ben je aktívny stratovulkán, pokrývajúci prakticky celý Heardov ostrov, ktorý patrí do austrálskeho teritória Heardovho ostrova a Macdonaldových ostrovov, nachádzajúceho sa v južnej časti Indického oceánu. Vrchol sopky je pokrytý trvalým ľadom a je ukončený kalderou so šírkou 5 km. Sopečný masív je tvorený prevažne bazaltovo-trachytickými horninami.
V súčasnosti aktívny kráter je Mawson Peak nachádzajúci sa v kaldere je s výškou 2 745 m najvyšší vrch Austrálie a ňou spravovaných teritórií. Mawson Peak od začiatku 20. storočia eruptoval približne 10 krát.
Na ostrove sa nachádza aj druhé, v súčasnosti neaktívne vulkanické centrum - Mount Dixon (706 m), ležiaci na polostrove na severovýchodnom konci ostrova, ktorý je spojený s hlavným ostrovom úzkou šijou.
Geológia.
História vulkanického vývoja ostrova má približne milión rokov. Predchádzala mu fáza podmorského vulkanizmu, ktorého pozostatky sa dajú nájsť v "drygalského formácii", tvoriacej základňu sopky, čo jú 300 - 350 m hrubé súvrstvia, tvorené prevažne podmorskými vulkanitmi (napr. poduškové lávy), s vekom približne 9 mil. rokov.
Sopka je tvorená, ako už bolo spomenuté vyššie, kalderou a niekoľkými krátermi. Okrem aktívneho centra Mawson Peak, sa na masíve nachádzajú ďalšie sopečné útvary:
Sidor Artemievič Kovpak

Sidor Artemievič Kovpak (), (* 7. jún 1887, Koteľva, Poltavská oblasť, Ruská ríša – † 11. december 1967, Kyjev) bol počas druhej svetovej vojny významný veliteľ a organizátor partizánskej vojny na Ukrajine. Dvojnásobný nositeľ titulu Hrdina Sovietskeho zväzu (1942 a 1944).
Život.
Kovpak sa narodil v chudobnej ukrajinskej roľníckej rodine v osade Koteľva blízko ukrajinského mesta Poltava. Pochádzal z mnohodetnej rodiny, mal 5 bratov a 4 sestry.
Prvá svetová vojna a medzivojnové obdobie.
Počas prvej svetovej vojny bol mu bol za udatnosť v boji udelený Kríž sv. Juraja samotným cárom Mikulášom II. Po Októbrovej revolúcii sa pridal k boľševikom a bojoval v Červenej armáde istý čas ako partizán proti intervenujúcim nemeckým vojskám, ako aj proti Denikinovým bielogvardejcom v legendárnej 25. jazdeckej divízii Vasilija Čapajeva. Od roku 1919 člen komunistickej strany. Po skončení občianskej vojny bol Sidor Kovpak predsedom oblastného sovietu v meste Putivl v Sumskej oblasti. Počas Stalinových čistiek so šťastím unikol zatknutiu, po tom čo bol dopredu varovaný tamojším veliteľom NKVD, tak že odišiel z mesta a mesiac sa skrýval na samote v lesoch.
Druhá svetová vojna.
Čoskoro po začiatku nemeckého vpádu do ZSSR začal od septembra 1941 Sidor Kovpak organizovať partizánske oddiely proti nemeckým okupantom. Jeho oddiely sa spočiatku sústredili v Sumskej a Brjanskej oblasti, ale neskôr sa rozšírili aj hlbšie do nacistami kontrolovanej Kyjevskej, Žitomírskej, Rivnianskej, Gomeľskej, Volyňskej ako aj ďalších oblastí. Tieto jednotky bojovali tiež proti slovenskej Zaisťovacej divízii (napr. pri Lojeve) a nacionalistickej Ukrajinskej povstaleckej armáde Stepana Banderu. V lete 1943 sa nemeckým oddielom podarilo vypátrať a zlikvidovať Kovpakovho zástupcu Semiona Rudneva, ktorého potom nahradil Piotr Veršigora, po vojne známy svojimi knihami o Kovpakových partizánoch. V roku 1944 partizánske oddiely pod Kovpakovým velením uskutočnili takzvaný Karpatský nájazd, počas ktorého prešli dovedna 10 000 km západnou Ukrajinou a Bieloruskom, pri čom dosiahli rumunské hranice v Karpatoch. Pri týchto bojoch spôsobili nemeckým vojskám ťažké straty a zničili nemecké posádky v 39 obciach a mestách. Kovpakove vojenské kvality a najmä jeho dobre zvládnutá partizánska taktika sa stali v Sovietskom zväze legendárnymi. Ešte počas vojny bol dvakrát vyznamenaný titulom Hrdina Sovietskeho zväzu. Po prvýkrát 18. mája 1942 (medaila č. 708) a druhýkrát 4. januára 1944 za uskutočnenie Karpatského nájazdu (medaila č. 16).
Povojnové obdobie.
Po skončení druhej svetovej vojny Sidor Kovpak vykonával funkcie v prezídiu vrchného sovietu Ukrajinskej SSR. Zomrel v Kyjeve 11. decembra 1967, kde je aj pochovaný.
Sylabický spev

Sylabický spev je spev, v ktorom (na rozdiel od melizmatického spevu) na jednu slabiku pripadá len jedna nota.
Neumatický spev

Neumatický spev je spojením oboch typov spevov - sylabického a melizmatického - do jedného spevu. Nachádzajú sa v ňom príležitostné melizmy v dĺžke 4-5 nôt na jednu slabiku. Terminologicky sa tento spev, ktorý je striktne viazaný na text zvykne nazývať aj akcentus a ozdobnejší spev ako koncentus.
Melizma

Melizma je skupina nôt pripadajúca na iba jednu slabiku textu. Spev, ktorý má dlhé melizmatické pasáže, teda pasáže s viacerými notami pripadajúcimi na jednu slabiku, sa (na rozdiel od sylabického spevu) nazýva melizmatický spev. Typickým príkladom je gregoriánsky chorál.
Melizmy sa používali najmä v starovekých kultúrach na dosiahnutie hypnotického tranzu u počúvajúceho, ktorý sa využíval na mystické alebo náboženské účely. Melizma je charakteristická napr. aj pre židovský liturgický spev (recitácia z Tóry).
McDonald Island (McDonald Islands)

McDonald Island (staršie: MacDonald Island, Macdonald Island, Mac Donald Island, Macdonald Isle; po slovensky McDonaldov ostrov, MacDonaldov ostrov, Macdonaldov ostrov) je malý neobývaný ostrov tvorený aktívnou sopkou. Patrí do súostrovia McDonald Islands, ktoré je súčasťou austrálskeho teritória Heardov ostrov v južnom Indickom oceáne.
Ostrov leží asi 40 km západne od Heardovho ostrova. Vulkán je aktívny od 80. rokov 20. storočia a za ten čas erupcie dramaticky zmenili jeho tvar - základňa ostrova sa rozšírila približne dvojnásobne, a výška sa zvýšila o 100 metrov. Vulkanická stavba ostrova je tvorená prevažne fonolitickými tufmi, dajkami a lávovými dómami. Keďže nie je trvalo obývaný, prípadná vulkanická aktivita je zaznamenaná len satelitmi, alebo náhodnými moreplavcami, ktorí sú v tom čase v blízkosti ostrova.