burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Mercedes (Uruguaj)

Mercedes je mesto v Uruguaji. Leží v západnej časti štátu v blízkosti hraníc s Argentínou. Mesto je sídlom departmentu Soriano. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 41 974 obyvateľov. Je tak desiatym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Nachádza sa na južnom brehu rieky Río Negro. Je vzdialené približne 278 km severozápadne od hlavného mesta Montevideo.
Mesto Mercedes bolo založené v roku 1788 kňazom Manuelom Antoniom de Castro y Careagom. Pôvodný názov mesta bol "Capilla Nueva de las Mercedes". Za mesto bolo formálne vyhlásené v roku 1857.
Artigas (mesto)

Artigas je mesto v Uruguaji. Leží na severe štátu na hraniciach s Brazíliou. Mesto je sídlom departmentu Artigas. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 40 657 obyvateľov. Je tak jedenástym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Mesto leží bezprostredne na hraniciach s Brazíliou od ktorej ho oddeľuje rieka Quaraí. Na druhej strane rieky leží brazílske mesto Quaraí. Od hlavného mesta Montevideo je Artigas vzdialené približne 600 km.
Mesto Artigas bolo založené v roku 1852 s cieľom posilniť hranice s Brazíliou. Pôvodný názov mesta bol "San Eugenio del Cuareim". Na druhej strane rieky (a teda aj hranice) bola brazílska vojenská osada, ktorá je v súčasnosti už mestom Quaraí. Svoj súčasný názov dostalo mesto v roku 1915 na počesť uruguajského národného hrdinu Josého Gervasia Artigasa. Mesto je v súčasnosti zamerané na obchod s obilninami. V okolí mesta sa ťažia nerastné suroviny, hlavne achát a ametyst. Tieto sú spracovávané práve v meste a následne vyvážané.
Minas (Uruguaj)

Minas je mesto v Uruguaji. Leží na juhovýchode krajiny. Mesto je sídlom departmentu Lavalleja. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo Minas 38 446 obyvateľov. Je tak dvanástym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Mesto sa nachádza na juhu departmentu Lavalleja medzi horami a potokmi San Francisco a Campanero. Je vzdialené približne 122 km severovýchodne od hlavného mesta Montevideo.
Mesto Minas bolo založené v roku 1783. Jeho pôvodný názov bol "Villa de la Concepcion de las Minas". Prvými osadníkmi boli španielske rodiny, ktorým sa nepodarilo úspešne usadiť v Patagónii. Už v roku 1753 mal guvernér Montevidea úmysel nechať osídliť túto oblasť. Mestom sa Minas formálne stal v roku 1888.
San José de Mayo

San José de Mayo je mesto v Uruguaji. Leží na juhu krajiny. Mesto je sídlom departmentu San José. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 36 743 obyvateľov. Je tak trinástym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Mesto je vzdialené približne 90 km severozápadne od hlavného mesta Montevideo. Na východnej strane je mesto ohraničené riekou San José.
Mesto San José de Mayo bolo založené v roku 1783. V roku 1825 sa na krátko stalo dokonca hlavným mestom Uruguaja. Mestom sa formálne stalo v roku 1856. Postupne sa stalo správnym, hospodárskym a kultúrnym centrom regiónu. V súčasnosti je ekonomika mesta zameraná predovšetkým na chov hovädzieho dobytka. S tým súvisí aj prítomnosť mliekarenského priemyslu v meste.
Secret Service

Secret Service bola švédska new wave/popová skupina populárna predovšetkým v prvej polovici 80. rokov. Jej pôvodnými členmi boli Ola Håkansson (spev), Tim Norell a Ulf Wahlberg (klávesy), Tony Lindberg (gitary), Leif Paulsen (basová gitara) a Leif Johansson (bicie). Medzi ich najväčšie hity patria skladby „Oh Susie“, „Ten O’Clock Postman“ či „Flash in the Night“.
Durazno

Durazno je mesto v Uruguaji. Leží v centrálnej časti krajiny. Mesto je sídlom departmentu Durazno. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 34 368 obyvateľov. Je tak štrnástym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Mesto je vzdialené približne 183 km severne od hlavného mesta Montevideo. Mesto sa nachádza na južnom brehu rieky Yí. Nachádza sa na úplnom juhu svojho departmentu pri hraniciach s departmentmi Flores a Florida.
Mesto Durazno bolo založené v roku 1821 pod názvom "Villa San Pedro de Durazno". Oblasť pôvodne obývali indiáni. S rozširovaním chovu hovädzieho dobytka do miesta začali prichádzať noví osadníci z rôznych častí súčasnej Argentíny. Mesto bolo založené ako útočisko pre bojovníkov za nezávislosť na Španielsku. Po získaní nezávislosti Uruguaja došlo k rozvoju mesta. V roku 1906 získalo Durazno štatút mesta. V súčasnosti je ekonomika mesta zameraná na spracovanie mäsa, či výrobu múky.
Florida (Uruguaj)

Florida je mesto v Uruguaji. Leží v centrálnej časti krajiny. Mesto je sídlom departmentu Florida. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 33 639 obyvateľov. Je tak pätnástym najväčším mestom Uruguaja z hľadiska počtu obyvateľov. Mesto je vzdialené približne 100 km severne od hlavného mesta Montevideo. Východnú a južnú hranicu mesta tvorí malá rieka Santa Lucía Chico.
Mesto Florida bolo založené v roku 1809. 25. augusta 1825 tu bola vyhlásená nezávislosť Banda Oriental (teda Uruguaja) na Španielsku. Štatút mesta získala Florida v roku 1894.
Théo van Rysselberghe

Théo van Rysselberghe (* 23. november 1862, Gent, Belgicko† 14. december 1926, Saint-Clair, Francúzsko) bol významný belgický maliar a grafik. Popri maľbách sa zaoberal aj rytinami Je považovaný za jedného z hlavných predstaviteľov pointilizmu, odvetvia impresionizmu.
Život a dielo.
Sprvu študoval umenie na Akadémii umení v Gente, pričom svoje práce prvýkrát predstavil verejnosti už v roku 1881 na bruselskom Salóne, ktorej sa zúčastnili aj francúzski impresionisti, ktorí boli práve v Belgicku veľmi populárni a mnohí umelci sa zaoberali spôsobom, akým používajú farby. Medzi nich patril aj Rysselberghe.
Jeho skoršia tvorba, ktorú možno zaradiť do neo-impresionizmu, je ovplyvnená práve riaditeľom gentskej akadémie Jean-François Portaelsom a následnými návštevami Maroka a Španielska, kde zaznamenal mnohé krajinné výjavy. Vyznačuje sa uvoľnenými ťahmi štetca, teplými farbami a exotickými výjavmi. Tieto obrazy predstavil v roku 1883 v salóne L'Essor v Bruseli a u kritikov zožal veľký úspech.
Inšpirovaný impresionistami v roku 1883 zakladá v Bruseli avantgardnú skupinu intelektuálov Les XX (Les Vingts), ktorá vystupovala proti akademizmu a tradičným naučeným postupom. Medzi jej členov a prívržencov patrili okrem iných aj Paul Signac, Auguste Rodin či John Singer Sargent.
V roku 1886 sa počas návštevy Francúzska stretáva s Georgeom Seuratom, otcom pointilizmu, a začína sa zaujímať o techniky, ktoré využíva. Prvý čisto pointilistický obraz namaľoval Rysselberghe v roku 1888, jednalo sa o portrét manželky sochára Paula Duboisa, neskôr takisto člena Les XX. V roku 1889 sa oženil s Marie Monnom, ktorá sa stala hlavnou múzou jeho nasledujúcich pointilistických aktov. Na ich svadobnej ceste sa Rysselberghe zoznámil s Vincentom van Goghom, ktorého následne pozval aj na ďalšiu výstavu umelcov z Les XX. Na tejto výstave predal Vincent van Gogh svoj jediný obraz – "Vigne Rouge in Montmajour". Po smrti Georgea Seurata sa jeho tvorba odklonila od pointilizmu.
Rysselberghe zomrel 14. decembra 1926 v Saint-Clair v južnom Francúzsku, kde je pochovaný pri svojom dobrom priateľovi, maliarovi Henri-
Edmond Crossovi.
Hans Asperger

Johann "Hans" Friedrich Karl Asperger (* 18. február 1906, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko† 21. október 1980, Viedeň) bol rakúsky pediater, medicínsky teoretik a profesor medicíny. Bol objaviteľom tzv. Aspergerovho syndrómu, ale význam tohto objavu bol uznaný až po jeho smrti.
Život.
V literatúre sa uvádza, že sa Hans Asperger narodil v roku 1906 v rakúskom Hausbrunne. Ale matrika narodených v Hausbrunne v roku 1906 dieťa zhodného priezviska a mena neuvádza. Niektoré zdroje uvádzajú, že sa narodil vo Viedni alebo „neďaleko Viedne“.
Bol najstarší z troch chlapcov a od detstva mal problémy nájsť si priateľov. Bol považovaný za osamelé, neprístupné dieťa. Bol jazykovo nadaný; obzvlášť sa zaujímal o rakúskeho básnika Franza Grillparzera, ktorého poéziu často recitoval svojim spolužiakom. Rád sa sám citoval a často sa odvolal na seba z perspektívy tretej osoby.
Štúdium medicíny ukončil vo Viedni v roku 1931 a od roku 1932 pracoval na univerzitnej detskej klinike vo Viedni. V roku 1934 prešiel na univerzitnú kliniku Lipskej univerzity, kde sa zaujímal predovšetkým o „psychicky abnormálne“ deti. Svoje prvé vedecké výsledky publikoval v roku 1943. V roku 1944 nastúpil na Viedenskú univerzitu ako šéf katedry pediatrie, o dva roky neskôr sa stal riaditeľom tamojšej detskej kliniky.
V roku 1935 sa oženil a mal päť detí.
Bol profesorom na detskej klinike univerzity v Innsbrucku (1957) a od roku 1964 viedol detskú dedinku SOS v Hinterbrühle.
Lyžičiar biely

Lyžičiar biely ("Platalea leucorodia") je ibisovitý vták. Sú známe štyri poddruhy: "P. l. leucorodia", "P. l. major", "P. l. balsaci" a "P. l. archeri". Fragmentovane obýva vodné biotopy (rieky, močiare) od Európy po južnú a východnú Áziu a sever Afriky. Populácie z miernych oblastí migrujú. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov lyžičiar biely patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie nie je známy, stavy v Európe stúpajú.
Opis.
Tento vták meria 8090 cm, perie má biele, lyžicový zobák tmavý so žltou špičkou. Počas doby rozmnožovania majú lyžičiare žlté znaky aj na krku a vyvinie sa výrazná „čuprina”. Potravu (napr. bezstavovce) vyberá z plytkej vody rýchlymi pohybmi lyžicovým zobákom.
Výskyt a stav na Slovensku.
Na Slovensku je možné nájsť aj väčšie skupiny (max 204 vtákov), hniezdi ich tu však do 32 párov.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 0 - 35. Trendy neboli stanovené, nakoľko ide novohniezdiaci a fluktuujúci druh. Ekosozologický status v roku 1995 "E" - ohrozený druh. V roku 1998 "EN:B1" - ohrozený. V roku 2001 "EN" - ohrozený. V roku 2014 "EN D" - silne ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC2" - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "E" - ohrozený druh.
Hniezdenie.
Lyžičiar biely hniezdi v kolóniách v nadmorskej výške do 450 m. Do hniezda na strome (napr. dub) samica nakladie zvyčajne 34 (najviac 7) vajec. O mláďatá sa rodičia starajú 68 týždňov, úspešnosť chovu znižuje vysoká hladina vody. 
Ochrana.
Lyžičiar biely je z globálneho pohľadu najmenej ohrozený druh. Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 5000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Barros Blancos

Barros Blancos je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Medzi rokmi 1976 až 2007 nieslo názov Capitán Juan Antonio Artigas. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 31 650 obyvateľov. Je vzdialené približne 20 km severovýchodne od hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta.
Mesto bolo formálne založené v roku 1951. Do tej doby sa na jeho mieste nachádzali jednoduché vidiecke usadlosti, často bez prístupu k pitnej vode, elektrickej energii, alebo telefónu. Miesto bolo zamerané na poľnohospodárstvo, chov a porážku hospodárskych zvierat. Bolo tu však aj niekoľko tovární. V roku 1925 tu bola otvorená škola. Verejné služby sa stali pre miestnych obyvateľov dostupnými až zhruba 20 rokov po otvorení školy. So začiatkom druhej polovice 20. storočia zažilo mesto veľký nárast obyvateľstva. V roku 1976 bolo mesto premenované na počesť Juana Antonia de Artigasa, vojenského dôstojníka a objaviteľa, ktorý bol zároveň starým otcom uruguajského národného hrdinu Josého Gervasia Artigasa. V roku 2006 bolo formálne vyhlásené za mesto. V roku 2007 bolo premenované na svoj pôvodný názov.
Ciudad del Plata

Ciudad del Plata je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente San José. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 31 145 obyvateľov. Je vzdialené približne 30 km západne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Leží na pobreží Río de la Plata, od Montevidea ho oddeľuje rieka Santa Lucía, ktorá tvorí jeho východnú hranicu.
Mesto bolo formálne založené až v roku 2006. Pôvodný názov oblasti bol "Rincón de la Bolsa". Nejednalo sa však o obec s klasickou štruktúrou, ale o skupinu nezávislých usadlostí. K zjednoteniu týchto usadlostí do jednotnej obce došlo z dôvodu rozširovania sa hlavného mesta Montevideo, ktoré leží hneď vedľa. V roku 2006 bolo zákonom vyhlásené formálne za mesto pod svojim súčasným názvom. Bývalé usadlosti a menšie osady sa stali novými štvrťami mesta.
San Carlos (Uruguaj)

San Carlos je mesto v Uruguaji. Leží v juhovýchodnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Maldonado. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 27 471 obyvateľov. Je vzdialené približne 15 km severne od sídla svojho deparmentu mesta Maldonado. Východnú hranicu mesta tvorí menšia rieka Arroyo San Carlos.
Mesto bolo založené v roku 1763 miestokráľom Río de la Plata Pedrom Antoniom de Cevallosom v snahe zabrániť Portugalcom zakladať v oblasti vlastné osady. Za mesto bolo formálne vyhlásené v roku 1929. Je poľnohospodárskym centrom regiónu.
Pando (Uruguaj)

Pando je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 25 947 obyvateľov. Je vzdialené približne 30 km severovýchodne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Východnú hranicu mesta tvorí menšia rieka Arroyo Pando.
Mesto bolo založené v roku 1788. Založil ho Antonio de Pando y Patiño z Buenos Aires, ktorý chcel v oblasti začať podnikať. Po postavení kaplnky bola súčasne zriadená aj osada. Za mesto bolo formálne vyhlásené v roku 1920. Už v tomto období bolo Pando dôležitým priemyselným centrom. Aj v súčasnosti je Pando dôležitým priemyselným a obchodným centrom východnej časti metropolitnej oblasti Montevideo. Je taktiež významným dopravným uzlom oblasti.
Treinta y Tres

Treinta y Tres je mesto v Uruguaji. Leží vo východnej časti krajiny. Mesto je sídlom departmentu Treinta y Tres. Je pomenované po tzv. Tridsiatichtroch orientálcoch ("Treinta y Tres Orientales"), čo bola skupina uruguajských bojovníkov za nezávislosť. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 25 476 obyvateľov. Leží na severnom brehu rieky Olimar. Od hlavného mesta Montevideo je vzdialené približne 300 km severovýchodne.
Mesto bolo založené v roku 1853. Svoje pomenovanie dostalo po skupine Tridsiatichtroch orientálcov, ktorým sa podarilo prispieť k získaniu nezávislosti Uruguaja. V roku 1884 sa stalo sídlom departmentu. Za mesto bolo vyhlásené v roku 1915. Okolie mesta je typickou poľnohospodárskou oblasťou. Hlavnou ekonomickou zložkou mesta i celej oblasti je chov hovädzieho dobytka. V súčasnosti je rozšírené pestovanie ryže.
Rocha (mesto)

Rocha je mesto v Uruguaji. Leží v juhovýchodnej časti krajiny. Mesto je sídlom v departmentu Rocha. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 25 420 obyvateľov. Je vzdialené približne 70 km severovýchodne od mesta San Carlos a skoro 200 km rovnakým smerom od hlavného mesta Montevideo. Západnú hranicu mesta tvorí menšia rieka Arroyo Rocha. Mesto je vzdialené necelých 30 km od pobrežia Atlantického oceánu.
Mesto bolo založené v roku 1793. Pôvodne však bola oblasť osídlená indiánmi. S príchodom Španielov prišli do oblasti chovatelia hovädzieho dobytka. Medzi nimi bol aj Luis de Rocha. Práve po ňom dostala osada svoje pomenovanie a to "Nuestra Señora de los Remedios de Rocha". Osada bola založená na pokyn miestokráľa Río de la Plata Nicolása Antonia de Arredonda. Samostatný department bol zriadený v roku 1880. Za mesto bola Rocha vyhlásená v roku 1894. Významným zdrojom príjmu obyvateľov mesta je turizmus, keďže Rocha sa nachádza v blízkosti viacerých prímorských rezortov.
Fray Bentos

Fray Bentos je mesto v Uruguaji. Leží v západnej časti krajiny. Mesto je sídlom departmentu Río Negro. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 24 406 obyvateľov. Mesto sa nachádza na brehu rieky Uruguaj, ktorá ho oddeľuje od Argentíny. Fray Bentos je vzdialené približne 300 km severozápadne od hlavného mesta Uruguaja Montevideo a 160 km severne od hlavného mesta Argentíny Buenos Aires. Miestny priemyselný komplex Frigorífico Anglo del Uruguay je zapísaný od roku 2015 v zozname svetového dedičstva UNESCO. V meste sa nachádza dôležitý riečny prístav.
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1859. Pôvodný názov bol "Villa Independencia". Na konci 19. storočia začali do mesta prichádzať nemeckí a anglickí prisťahovalci, ktorí tu začali otvárať nové továrne. Tieto boli zamerané predovšetkým na potravinársky priemysel. Z nich najvýznamnejšou bola továreň "Liebig's Extract of Meat Company". Jej výrobky sa vyvážali do celého sveta. Exportu veľmi pomohol aj vhodný prírodný prístav, ktorý dokáže prijať aj veľké lode. Továreň Liebig's bola zameraná na priemyselné spracovanie hovädzieho mäsa. V továrni pracovalo až 10 000 ľudí. Títo boli ubytovaní najmä vo štvrti Barrio Anglo. Na začiatku 20. storočia bolo mesto premenované na svoj súčasný názov. Miestnej produkcii sa však postupne prestávalo dariť a továreň bola v roku 1979 definitívne zatvorená. V posledných rokoch sa mesto a jeho okolie stalo dôvodom sporov medzi Uruguajom a Argentínou. Argentínska strana obviňuje Uruguaj z ohrozenia rieky Uruguay znečistením z miestnej továrne na spracovanie buničiny. Výsledkom bolo niekoľko demonštrácii a blokád prístupu do Argentíny.
Trinidad (Uruguaj)

Trinidad je mesto v Uruguaji. Leží v centrálnej časti krajiny. Mesto je sídlom v departmentu Flores. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 21 429 obyvateľov. Približne 4 km západne od mesta preteká menšia rieka Arroyo Sarandí, asi 8 km východne od mesta zas preteká rieka Arroyo Porongos. Mesto Trinidad je vzdialené približne 200 km severne, resp. severozápadne od hlavného mesta krajiny Montevideo.
Mesto bolo založené v roku 1804. Oblasť bola osídlená už pred týmto dátumom, no neboli tu žiadne trvalé osídlenia. Až v apríli 1804 bolo vydané povolenie na osídlenie tohto územia. Miesto bolo spočiatku pomenované ako "Porongos". Už v polovici 19. storočia tu žilo stabilne okolo 500 obyvateľov. V roku 1885 bolo mesto vyhlásené za sídlo departmentu Flores a súčasne bolo premenované na "Villa de la Santísima Trinidad". V roku 1903 získalo štatút mesta a bolo premenované na svoj súčasný názov. Významnou ekonomickou zložkou mesta je poľnohospodárstvo. Významným je tiež spracovanie a export vlny. V okolí mesta má dôležité miesto aj chov hovädzieho dobytka a oviec.
La Paz (Uruguaj)

La Paz je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 20 524 obyvateľov. Je vzdialené približne 20 km severne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Východnú a južnú hranicu mesta tvorí menšia rieka Arroyo Las Piedras.
Mesto bolo založené v roku 1872. Pôvodne sa jednalo o miesto pre rekreačné účely bohatých obyvateľov Montevidea. Keďže sa však v oblasti nachádzajú náleziská mramoru a granitu, začali tieto suroviny lákať nových prisťahovalcov, predovšetkým z Európy. Okrem ťažby nerastov vznikli v meste tiež podniky na spracovanie mäsa. Významnými sa stali tiež miestne vinohrady. V roku 1917 tu vznikol jediný židovský cintorín v krajine. V roku 1957 získalo La Paz štatút mesta.
Canelones

Canelones je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto je sídlom departmentu Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 19 865 obyvateľov. Je vzdialené približne 50 km severne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Východnú hranicu mesta tvorí potok Arroyo Canelón Chico.
Mesto bolo založené v roku 1782 pod názvom "Villa de Nuestra Señora de Guadalupe". V roku 1874 bola otvorená železničná trať, ktorá mesto spájala s Montevideom. Na začiatku 20. storočia tu boli otvorené mraziarne, mlyn a potravinárske podniky. V roku 1916 bolo premenované na svoj súčasný názov a formálne vyhlásené za mesto. V súčasnosti sa v okolí mesta nachádzajú vinohrady, ktoré tvoria významnú časť miestnej ekonomiky. Z priemyslu si významné miesto do súčasnosti udržali mraziarne.
Kallikles (syn Theokosma)

Kallikles () bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Sochár Kallikles, syn Theokosma z Megary, tvoril pravdepodobne v 2. polovici 5. storočia pred Kr. O jeho sochárskych dielach máme správy len od gréckeho cestovateľa Pausania, ktorý vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že Kallikles, tvorca Diovej sochy v Megare, zhotovil sochy olympijských víťazov, slávneho boxera Diagora z Rodosu, víťaza hier v roku 464 pred Kr. a sochu juniorského boxera Gnathóna z Dipaie, korunovaného olivovým vencom v roku 440 pred Kr. Tieto sochy stáli na posvätnej pôde Olympie.
Z Diagorovej sochy sa v Olympii našiel podstavec i s nápisom. Podľa typu písma ho ale datujú na koniec 4. storočia pred Kr. Keďže sa Diagoras mohol pýšiť potomkami, ktorí tiež dosiahli olympijské víťazstvá, je možné, že tento podstavec a jeho nápis (možno aj sochu) v tom období obnovili (podstavce sa bežne po poškodení vymenili). V Olympii sa z podstavcov Diagorovcov zachovali početné trosky východne od Diovho chrámu, ale tiež v blízkosti "eretrijského býka".
Darja Vladimirovna Domračevová

Darja Vladimirovna Domračevová (, ; * 3. august 1986, Minsk, Bieloruská SSR, Sovietsky zväz, dnes Bielorusko) je bieloruská biatlonistka, ktorá súťaži v Svetovom pohári v biatlone od roku 2006. Na zimných olympijských hrách v roku 2014 získala tri zlaté medaily (v stíhacích, individuálnych a pretekoch s hromadným štartom) a bronzovú medailu v individuálnych pretekoch na zimných olympijských hrách v roku 2010. Vyhrala Svetový pohár v biatlone pre sezónu 2014/15.
Department (Uruguaj)

Department () je administratívna jednotka v Uruguaji. Uruguaj je rozdelený na 19 departmentov. Každý department má výbor, na čele departmentu stojí starosta hlavného mesta departmentu. Uruguaj je však unitárny štát, jeho územie je jednotné a nedeliteľné.
Dejiny.
K prvému administratívnemu rozdeleniu Uruguaja došlo v roku 1816, kedy bola krajina rozdelená na 6 departmentov. Ešte v tom istom roku boli vytvorené ďalšie dva departmenty. Ďalší department vznikol v roku 1828. K novému rozdeleniu došlo v roku 1837, kedy bol veľký department na severe rozdelený na tri menšie. Ďalší department bol vytvorený v roku 1856. V roku 1880 pribudli dva nové departmenty. Už v roku 1884 boli vytvorené ďalšie tri. V roku 1885 došlo k vytvoreniu posledného departmentu. Počas vývoja sa jednotlivé departmenty tvorili predovšetkým delením už existujúcich, ktoré zaberali veľké územie, ktoré mala vláda záujem zmenšiť. Konečný počet departmentov sa tak ustálil na počte 19.
Konvexný obal

V matematike je konvexný obal množiny bodov X na Euklidovskej ploche alebo v Euklidovskom priestore definovaný, ako najmenšia konvexná množina obsahujúca množinu X.
Definícia.
Množina bodov je definovaná ako konvexná ak v sebe obsahuje všetky úsečky spájajúce každú dvojicu bodov danej množiny.
Formálne je konvexný obal definovaný ako prienik všetkých konvexných množín obsahujúcich X, alebo ako množina všetkých konvexných kombinácii bodov v X.
Ako konvexný obal vyzerá si môžeme predstaviť pomocou myšlienkového experimentu. Predstavme si, že X je ohraničená množina bodov na ploche. Ďalej si predstavme každý jej bod ako klinec trčiaci z podlahy. Zoberme elastickú gumičku a natiahnime ju tak aby vnútri nej boli všetky klince. Keď teraz pustíme gumičku, stiahne sa aby minimalizovala svoj obvod a natesno pritom obkolesí všetky klince. Plocha ohraničená touto gumičkou bude konvexný obal množiny bodov X. 
Výpočet konvexného obalu.
Algoritmický problém hľadania konvexného obalu konečnej množiny bodov v Euklidovských priestoroch je jedným z fundamentálnych problémov geometrie v informatike. 
Poznáme množstvo algoritmov na výpočet konvexného obalu konečného počtu bodov alebo rôznych iných geometrických tvarov. 
Výpočet konvexného obalu obnáša zostrojenie jednoznačnej a efektívnej reprezentácie požadovaného konvexného útvaru.
Zložitosť jednotlivých algoritmov je zvyčajne odhadovaná v závislosti od formula_1, čiže počtu vstupných bodov, a formula_2, čiže počtu výstupných bodov, tj. počet bodov tvoriacich konvexný obal.
Pre body v 2D a 3D existujú algoritmy pracujúce s časovou zložitosťou formula_3. Pre dimenzie formula_4 poznáme algoritmy, ktorých časová zložitosť je rovná formula_5, co je zároveň aj optimálne riešenie tohoto problému.
Využitie.
Problém nájdenia konvexných obalov má praktické využitie napríklad v rozpoznávaní vzorov, spracovaní obrazu, štatistikách, geografickom informačnom systéme, teórii hier, konštrukcii fázových diagramov a statickej analýze kódu pomocou abstraktnej interpretácie. Slúži tiež ako nástroj, stavebný blok, pre množstvo ďalších výpočtovo-geometrických algoritmov.
Konvexný obal je bežne známy ako Minimal Convex Polygon (MCP) v etiológii, kde je klasický, hoci možno zjednodušujúci, prístup pri odhadovaní rozsahu teritória zvieraťa na základe bodov, v ktorých bolo zviera pozorované. Extrémne hodnoty môžu spôsobiť, že MCP je nadbytočne veľký, a preto sa často používajú voľnejšie prístupy, ktoré obsahujú len podmnožinu pozorovaní (napr. nájsť MCP, ktorý obsahuje aspoň 95% bodov).
Majstrovstvá Ázie vo futsale 2018

Majstrovstvá Ázie vo futsale 2018 bol v poradí 15. turnaj majstrovstiev Ázie vo futsale, ktoré organizuje Ázijská futbalová konfederácia (AFC). Konal sa v dňoch od 1.11. februára 2018 v Novom Tchaj-peji a Tchaj-peji, na Taiwane, za účasti 16 tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo Mjanmarska. Titul obhájil , ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad . 
Organizátor.
Taiwan získal právo organizovať kontinentálny turnaj po rozhodnutí Komisie futsalu a plážového futbalu AFC a ratifikácii Výkonneho výboru AFC v júli 2017. Taiwan mal pôvodne organizovať turnaj už v roku 2016. Dejiskami turnaja boli 2 arény: Xinzhuang Gymnasium a University of Taipei Gymnasium.
Nasadenie do výkonnostných skupín.
Žrebovanie skupín, ktoré prebehlo 12. decembra 2017, bolo rozlosované z nasledovných výkonnostných košov:
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom futsalovom rebríčku vo februári 2018.
Reprezentatívny zoznam nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska

Reprezentatívny zoznam nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska je súpisom významných prvkov a praktík nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska. 
Zápis do reprezentatívneho zoznamu predstavuje ocenenie týchto mimoriadnych prvkov a praktík, ktoré sú uznávané spoločnosťami, komunitami a jednotlivcami a existujú v súlade s univerzálne prijatými princípmi ľudských práv, rovnosti, podpory a vzájomnej úcty medzi kultúrnymi spoločenstvami. Prvky jestvujú v súlade s prostredím a historickým ukotvením spoločenstiev a poskytujú im pocit kontinuity a identity. Zároveň podporujú kultúrnu rozmanitosť a tvorivosť. 
Vytváranie Reprezentatívneho zoznamu nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska predstavuje základný stupeň tvorby Reprezentatívneho zoznamu nehmotného kultúrneho dedičstva ľudstva. (Iba tie prvky, ktoré sú v ňom zapísané, sa môžu uchádzať o zápis do Zoznamu nehmotného svetového dedičstva ľudstva UNESCO) 
Zoznam.
V súčasnosti obsahuje tieto prvky:
The Music of Erich Zann

The Music of Erich Zann (doslova "Hudba Ericha Zanna") je poviedka amerického spisovateľa Howarda Phillipsa Lovecrafta, ktorú napísal v decembri 1921. Prvýkrát bola publikovaná v marci 1921. V slovenčine poviedka zatiaľ nevyšla (január 2012), v češtine je pravdepodobne prvé vydanie z roku 1990.
Dej.
Poviedka je písaná v prvej osobe. Protagonistom je bezmenný študent metafyziky, dotlačený zlou finančnou situáciou k ubytovaniu v skoro ľudoprázdnom dome, na ulici Rue ďAusei. Tých pár obyvateľov sú prevažne starci. Jedného večera začuje s podkrovného bytu Hudbu ktorá ho spočiatku vydesí, ale nakoniec si ho ako spev sirén získa a začne ho priam priťahovať. Vyhľadá preto muzikanta ktorý tak zručne nôti na violu, volá sa Erich Zann. Pôvodom nemec, povahou introvert a k tomu neprispieva ani jeho nemota, ktorá ho od ľudí ešte viac izoluje. Zann na protagonistu pôsobí ako čudák, avšak jeho priateľskosť ho obmäkčí a on zvolí k tomu aby ho bol prítomný v jeho byte pri ďalšom nácviku hry. Zann je skutočne nadaný hudobník, ale nezahrá tú osudovú skladbu, ktorá protagonistovi tak učarovala. Žiada ho aby mu ju zahral, dokonca ju skúša hvizdom napodobniť avšak Zann ho zarazí a zo strachom hladí na zastreté okno, to okno ktoré je podľa domovníka jediné z výhľadom na strechy budov. Pri pokuse ho otvoriť, bol Zannom rázne zastavený. Práve vtedy si všimol že na okno muzikant hladí, akoby s tade mala prísť nejaká hrozba. Po menšom dohovore, Zann zistí že jeho hra je počuť do spodného bytu a ponúkne sa že prispeje na nájom bytu v spodnejších poschodiach. Čas plynie, Zann je čím ďalej tým viac odťažitý. Až sa jedného večera za ním protagonista vypraví, nájde ho v zlom stave a dokonca to vyzerá že Zann je rád že sa ukázal. Pozve ho dnu a opäť zanôti svoju Hudbu. Je to tá osudová skladba, ktorá to celé začala. Protagonista vidí že v okne je miesto panoramatického pohľadu na mesto akýsi výr, ktorý vtiahne papiere s textom v ktorom sa Zann snažil všetko vysvetliť. Dá sa na útek chce aby šiel muzikant s ním avšak je mŕtvy. Utečie preč z domu aj ulice, kým mŕtve telo muzikanta stále nôti na viole. Napriek snahe už nikdy nenájde cestu do domu a dokonca nedokáže nájsť ani ulicu na ktorej ležal.
Dejisko.
Lovecraft to priamo nenapíše ale môžeme sa podľa názvu ulice Rue ďAusei domnievať že sa jedná o Paríž.
Dolina Pańszczyca

Dolina Pańszczyca je dolina na poľskej strane Vysokých Tatier s rozlohou približne , dĺžka asi . Je bočnou vetvou doliny Sucha Woda Gąsienicowa (dolina sa rozvetvuje pod poľanou Psia Trawka).
Popis.
Od východu hraničí s Dolinou Waksmundzkou (delí ju chrbát Koszystej) a na západe s Dolinou Czarnou Gąsienicowou. Na juhu dolina Pańszczyca spadá pod dlhý bočný hrebeň Tatier, cez ktorý vedie turistický chodník Orla Perć zo Skrajnego Granatu cez Buczynowe Turnie až do sedla Krzyżne. Dnom doliny preteká Pańszczycki Potok prameniaci vo výške asi . Viac ako po povrchu tečie pod zemou.
Dolná časť doliny je lesnatá (borovica limbová), v hornej časti je kosodrevina rastúca uprostred skalných polí. V hornej časti doliny sú ľadovcové kary a morény. Túto časť doliny odvodňujú podzemné vody, ktoré pramenia vo Wywierzysku Olczyskom – toto podzemné odvodnenie nesúvisí s podzemným tokom potokov. V doline, v jednom z mnohých ľadovcových karov, je pleso Czerwony Staw Pańszczycki. Vyššie pri chodníku na Krzyżne, spod skál vyráža na povrch neveľký, časom zanikajúci prameň Ciekawa flora. Okrem iných možno tu nájsť v Poľsku zriedkavo sa vyskytujúcu kľukvu drobnoplodú ("Vaccinium microcarpum").
Pomenovanie Pańszczyca je spojené s menom majiteľov doliny – goralskou rodinou Pańszczykovou () z Białego Dunajca.
Turistika.
Pre turistov je najnižšia časť doliny (pod poľanou Psia Trawka) neprístupná. Cez jej prostrednú a vyššiu časť vedie niekoľko turistických trás:
Carmelo

Carmelo je mesto v juhozápadnom Uruguaji v v departmente Colonia. Je vzdialené približne 235 km severozápadne od hlavného mesta Montevideo a 75 km rovnakým smerom od sídla departmentu mesta Colonia del Sacramento. Leží v blízkosti ústia Río de la Plata, ktorá mesto oddeľuje od Argentíny. Južnú hranicu mesta tvorí rieka Arroyo de las Vacas.
Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo 18 041 obyvateľov. 
Dejiny.
Dejiny miesta siahajú do roku 1527, kedy tu taliansky objaviteľ Sebastiano Caboto založil pevnosť "San Lázaro". Táto však bola o krátky čas opustená a v súčasnosti ani nie je presne známa jej poloha. V roku 1611 tu guvernér Río de la Plata a Paraguaja Hernando Arias de Saavedra dal vypustiť veľké stáda hovädzieho dobytka. V roku 1758 sa miesto nazývalo "Las Víboras", žilo tu zhruba 200 ľudí a okrem domov bola v osade postavená aj kaplnka. Súčasné mesto založil v roku 1816 uruguajský národný hrdina José Gervasio Artigas. a jedná sa o jediné doposiaľ existujúce mesto, ktoré Artigas založil. Toto nieslo názov "Pueblo Carmelo". Mesto však bolo dlhý čas známe pod názvom "El Carmelo". V priebehu druhej polovice 19. storočia došlo k čiastočnému dobudovaniu mesta, boli vystavané nové domy, otvorila sa škola a nový kostol.
Vývoj demografie.
S počtom obyvateľov 18 041 (v roku 2011), z toho 9 496 žien a 8 545 mužov, je druhým najväčším mestom departmentu.
Zdroj:
Dolores (Uruguaj)

Dolores je mesto v Uruguaji. Leží v juhozápadnej časti krajiny, v departmente Soriano, približne 270 km severozápadne od hlavného mesta Montevideo. Severnú hranicu mesta tvorí rieka San Salvador, ktorá približne 20 km západne ústí do toku Uruguaj. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo 17 174 obyvateľov. 
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1801. Územie, na ktorom súčasné mesto leží však prvýkrát preskúmal už taliansky objaviteľ Sebastiano Caboto v roku 1527. Už on v tej dobe popísal aj rieku San Salvador, ktorá preteká okolo mesta. V tejto oblasti založil aj pevnosť "San Salvador", ktorá predstavuje prvé európske osídlenie v oblasti. V roku 1574 tu nechal postaviť osadu Juan Ortiz de Zárate. Táto osada bola známa ako "Ciudad Zaratina" a slúžila hlavne ako podpora pre ďalšie výpravy za drahými kovmi, ktoré sa podľa vtedajších predstáv mali v oblasti nachádzať. Osada však po niekoľkých rokoch zanikla v dôsledku útokov indiánov. Neďaleko od mesta pri povodí potoka Arroyo Espinillo vznikla v polovici 18. storočia nová osada s názvom "Espinillo". Z dôvodu nedostatku zdrojov však obyvatelia túto osadu premiestnili k rieke Uruguaj. Keďže na tento presun nemali obyvatelia osady príslušné úradné povolenia, boli nútení sa vrátiť v roku 1784 späť do starej osady. Na spiatočnú cestu sa osadníci vydali v roku 1801, no posunuli sa ďalej, až k rieke San Salvador. Nové mesto pomenovali jeho obyvatelia po patrónke Panne z Dolores (Virgen de los Dolores). Osadníci sa zaoberali predovšetkým poľnohospodárstvom. Mesto sa rozvíjalo a jeho obyvatelia sa začali usilovať o oddelenie od departmentu Soriano, no neúspešne. Za mesto bolo Dolores formálne vyhlásené v roku 1923.
Young (Uruguaj)

Young je mesto v Uruguaji. Leží v západnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Río Negro. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 16 756 obyvateľov. Je vzdialené približne 100 km severovýchodne od sídla departmentu mesta Fray Bentos. Od hlavného mesta Montevideo je vzdialené približne 300 km severozápadne. Od rieky Uruguaj je mesto vzdialené asi 50 km východne. Young sa nachádza na križovatke ciest č. 3 a 25.
Mesto bolo založené v roku 1910. Oblasť bola osídlená už v roku 1837. V tej dobe bola známa pod menom "Los Cuatro Vientos". V roku 1910 tu bola otvorená železničná stanica, ktorá dostala meno po Carlosovi Youngovi, ktorý sa podieľal na projektovaní trate. Okolo železničnej stanice sa postupne začali vytvárať obytné domy a postupne vznikla osada. V roku 1914 sa osada definitívne zmenila na mesto. Formálne sa však stala v roku 1920 obcou. V tomto roku malo mesto už 1 200 obyvateľov. To tvorili hlavne Taliani, Angličania, Nemci a Rusi. Mestom sa Young formálne stal v roku 1963. Obyvatelia mesta sa venujú predovšetkým poľnohospodárstvu a chovu hovädzieho dobytka. S poľnohospodárstvom je spojená väčšina ekonomiky mesta.
Santa Lucía (Uruguaj)

Santa Lucía je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 16 742 obyvateľov. Je vzdialené približne 60 km severozápadne od centra hlavného mesta Montevideo. Mesto Canelones leží približne 15 km juhovýchodne. Západnú hranicu mesta Santa Lucía tvorí tok rieky Santa Lucía.
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1782. Počiatky osídlenia však siahajú do roku 1764, kedy bola na mieste vybudovaná pevnosť "Guardia de los Paraguayos". Prví osadníci prišli na miesto na konci roku 1781. Následne začala vláda rozdeľovať pôdu až k neďalekému potoku Arroyo Canelón Grande. V roku 1782 tak vznikla osada s názvom "Villa San Juan Bautista". V roku 1783 tu bola postavená prvá kaplnka. V roku 1830 sa začalo so stavbou väčšieho kostola, no pre nedostatok peňazí musela byť stavba odložená o niekoľko desiatok rokov. S väčším rozvojom mesta sa začalo v roku 1862. V tomto období si tu bohatšie vrstvy začali stavať svoje letné rezidencie a Santa Lucía je tak považovaná za prvé turistické stredisko v krajine. V roku 1872 tu bola otvorená železničná stanica a prvý hotel. V roku 1925 bola Santa Lucía formálne vyhlásená za mesto a súčasne dostala svoj aktuálny názov. V polovici 20. storočia prestal byť turizmus dôležitou zložkou miestnej ekonomiky. Pozíciu turizmu prevzal priemysel. Neskôr sa stalo najvýznamnejším poľnohospodárstvo. V súčasnosti je mesto zamerané predovšetkým na spracovanie mliečnych a poľnohospodárskych výrobkov.
Progreso (Uruguaj)

Progreso je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 16 244 obyvateľov. Je vzdialené približne 30 km severne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Západnú hranicu mesta tvorí cesta č. 5.
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1871. Pôvodný názov oblasti, kde sa v súčasnosti mesto nachádza bol "Puntas del Canelón Chico" alebo "Puntas del Gigante" (ktorý z týchto názvov je správny nie je v súčasnosti známe). V roku 1871 tu bola otvorená železničná stanica, ktorá dostala názov "Progreso". Hlavnú časť prvých prisťahovalcov tvorili Angličania, ktorí prišli pracovať na železnicu. Až do roku 1935 sa mesto rozrastalo iba pomaly. Počet obyvateľov mesta začal rásť až s rastom Montevidea v polovici 20. storočia. Progreso sa postupne stalo poľnohospodárskym centrom krajiny. V minulosti sa tu konali aj poľnohospodárske festivaly. Štatút obce získalo Progreso v roku 1953, za mesto bolo vyhlásené v roku 1981. V posledných desaťročiach sa však už mestu nedarilo tak, ako v minulosti. V posledných rokoch sa však podarilo znížiť nezamestnanosť a stabilizovať ekonomiku mesta.
Artigas (department)

Artigas () je department nachádzajúci sa na severozápade Uruguaja. Jedná sa súčasne o najsevernejší uruguajský department. Na jeho západnej strane leží Argentína (hranicu tvorí rieka Uruguaj), na severnej, resp. východnej strane sa nachádza Brazília (hranicu tvorí rieka Quaraí) a na juhu leží uruguajský department Salto. Artigas je tak jediným uruguajským departmentom, ktorý má hranicu s dvoma štátmi. Hlavným mestom departmentu je rovnomenné mesto Artigas, ktoré leží na hraniciach s Brazíliou. V departmente Artigas žije podľa sčítania ľudu z roku 2011 73 378 ľudí, zaberá plochu 11 928 km2, čo ho radí medzi územne väčšie departmenty.
Department dostal svoje meno po uruguajskom národnom hrdinovi Josém Gervasiovi Artigasovi. Samotný department bol vytvorený 1. októbra 1884, keď bol vyčlenený z už existujúceho departmentu Salto.
Zoznam miest a obcí v departmente.
Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011.
Mary Celeste

Mary Celeste (často mylne nazývaná "Marie Celeste") bola americká obchodná brigantína objavená 5. decembra 1872 nezakotvená a opustená v Atlantickom oceáne, blízko pobrežia Azorských ostrovov. 
Kanadská brigantína "Dei Gratia" našla na lodi neporiadok, avšak žiadne stopy násilia, a loď bola spôsobilá na plavbu. Na palube chýbal jediný záchranný čln a posledný zápis v kapitánovom denníiu bol datovaný 10 dní pred jej nájdením. Loď opustila New York 7. novembra smerujúc do Janova a pri nájdení mala stále dostatok zásob na dokončenie plavby. Jej náklad denaturovaného etanolu bol nepoškodený a všetky osobné veci posádky a kapitána boli nedotknuté, na svojich miestach. O nikom z posádky už nie sú žiadne zmienky, neboli nájdení a ich osud je neznámy. 
Osudová výprava.
20. októbra 1872 kapitán Briggs dorazil na 50. mólo na East River v New Yorku, aby dozrel na nakladanie nákladu na plavbu do Janova. Nákladom bolo 1 701 sudov jedovatého denaturovaného etanolu. O týždeň neskôr sa k nemu pridala jeho manželka s novorodenou dcérou. V nedeľu 3. novembra napísal list svojej matke, píšuc jej, že plánuje odísť v utorok.
V utorok ráno 5. novembra, v deň plánovaného odchodu, odložil kapitán Briggs odchod o dva dni kvôli nepriaznivým poveternostným podmienkam. 
"Dei Gratia" sa doplavila na 38°20' s. š. a 17°15' z. d.na pol ceste medzi Azorami a pobrežím Portugálska o zhruba 13:00 v stredu 4. decembra 1872. Keď kapitán Morehouse vyšiel na palubu, bolo mu oznámené, že asi 6 míľ od lode sa nachádza iné plavidlo. Čudný pohyb lode a zvláštne usporiadanie plachiet viedli Morehousea k predpokladu, že niečo nie je v poriadku.&lt;br&gt;
Keď sa lode priblížili nevidel nikoho na palube a na signalizáciu nebola žiadna odozva, tak vyslal Deveaua a Johna Wrighta v člne k lodi, aby ju prezreli. Na zadnej časti lode spozorovali názov "Mary Celeste" a keď vyšli na palubu, našli loď opustenú.
Kallikles (syn Eunika)

Kallikles () bol grécky sochár z prelomu 4. 3. storočia pred Kr.
Sochár Kallikles, syn Eunika z Megary, bol činný okolo roku 300 pred Kr. Od starovekých autorov o ňom nemáme správy. Meno tohto umelca sa stalo známe až po náleze jeho signatúry ("Καλλικλῆς Εὑνίκου""Kallikles syn Eunika") na podstavci zo sochy z Megary. Na základe výskumu (hlavne epigrafického) sa zistilo, že tento podstavec bol zrejme základňou bronzovej sochy, ktorú venovali ako votívny dar bohu Dionýzovi. Nápis na podstavci je podľa typu písma datovaný približne na koniec 4. storočia pred Kr.
Podľa znalcov nie je isté, či bol Kallikles príbuzným svojho rodáka Kallikla, syna Theokosmovho, a tiež či tu ide o sochára, ktorého rímsky spisovateľ Plínius uvádza ako autora niekoľkých sôch filozofov.
Erik Ondrejička

Erik Ondrejička (* 1. máj 1964, Bratislava) je slovenský básnik, epigramatik a geodet.
Životopis.
Narodil sa 1. mája 1964 v bratislavskom Starom Meste, kde dodnes žije a pracuje. Vyštudoval Stavebnú fakultu SVŠT v Bratislave, odbor geodézia a kartografia. Od roku 1986 pracuje v oblasti katastra nehnuteľností a tvorby technických predpisov, v rokoch 20122016 viedol katastrálny odbor ÚGKK SR. Je ženatý, má dve deti.
Je členom SC PEN a Klubu nezávislých spisovateľov. Od roku 2008 pracuje vo Výbore Sekcie pre pôvodnú tvorbu Literárneho fondu.
V rokoch 20102015 pracoval v grantovej komisii Ministerstva kultúry SR – Aktivity z oblasti literatúry a knižnej kultúry. V rokoch 2016 až 2020 pôsobil ako člen expertnej komisie Fondu na podporu umenia.
Je členom správnej rady VŠMU od roku 2016.
Neštandardné projekty.
V spolupráci s renomovanými výtvarníkmi pripravil projekty:
Iné projekty:
Ocenenia.
Diela Erika Ondrejičku získali nasledovné ocenenia:
Medzinárodné podujatia.
Erik Ondrejička napísal poéziu pre mnohé medzinárodné projekty:
Africa (skladba)

„Africa“ je skladba americkej rockovej skupiny Toto. Objavila sa na albume "Toto IV", pričom vydaná bola ako singel dňa 30. septembra 1982. V americkom rebríčku Billboard Hot 100 dosiahla dňa 5. februára 1983 1. miesto a v britskom rebríčku UK Singles Chart dosiahla 3. miesto. Skladbu napísali klávesista skupiny David Paich a bubeník Jeff Porcaro.
Pozadie.
Počiatočná myšlienka a text pre skladbu porišli od Davida Paicha. Jeff Porcaro vysvetlil myšlienku, ktorá bola za zrodením tejto skladby: "biely chlapec skúša napísať skladbu o Afrike, a keďže tam dlho nebol, môže o nej povedať len to, čo videl v televízií alebo čo si pamätá z minulosti."
Textár David Paich povedal:
Začiatkom 80. rokov som pozeral neskorý nočný dokument v televízii o všetkých hrozných úmrtiach a utrpení ľudí v Afrike. Pohlo to so mnou a bol som vydesený, a tieto obrázky nemohli opustiť moju myseľ. Skúšal som si predstaviť ten pocit, keby som bol tam, čo by som urobil.
Artigas

Artigas môže byť:
Mnasitimos

Mnasitimos () môže byť:
Paso Carrasco

Paso Carrasco alebo tiež nazývané aj Paso de Carrasco, je mesto v Uruguaji. Leží v južnej časti krajiny. Mesto sa nachádza v departmente Canelones. Pri sčítaní ľudu v roku 2011 malo mesto 15 908 obyvateľov. Je vzdialené približne východne, resp. severovýchodne od centra hlavného mesta Montevideo a tvorí tak súčasť metropolitnej oblasti hlavného mesta. Západnú hranicu mesta tvorí menšia rieka nazývaná Arroyo Carrasco. Medzinárodné letisko Carrasco je pomenované práve po tomto sídle, pričom letisko sa nachádza hneď pri severovýchodných hraniciach mesta.
Mesto bolo založené v roku 1963. Ešte v polovici 20. storočia vlastnili miestne pozemky rôzni vlastníci, predovšetkým z Talianska. Keď však väčšina z nich zomrela a zvyšná časť sa vrátila do Európy, pristúpili zostávajúci vlastníci k predaju pozemkov, čo umožnilo v roku 1955 rozparcelovanie oblasti. Miesto sa však osídľovalo iba pomaly, keďže v oblasti sa nachádzalo viacero vodných plôch, menších vrchov a dún. V roku 1959 bola na miesto privedená železnica, čo malo pozitívny vplyv na budúce osídľovanie. V roku 1963 už mohlo byť Paso Carrasco formálne uznané za obec. Blízkosť medzinárodného letiska a priemyslu mali taktiež pozitívny vplyv na rast populácie. V roku 1994 bolo Paso Carrasco vyhlásené za mesto. Pôvodný názov sídla bol "Paso de Carrasco", časom sa však názov deformoval, až sa zmenil na súčasné "Paso Carrasco".
Canelones (department)

Canelones () je department nachádzajúci sa na juhu Uruguaja. Na južnej strane hraničí s ústím Río de la Plata a departmentom Montevideo, na západnej strane hraničí s departmentom San José, na severe s Floridou a na východe s departmentmi Lavalleja a Maldonado. Hlavným mestom departmentu je rovnomenné mesto Canelones, najviac obyvateľov žije v meste Ciudad de la Costa. V departmente Canelones žije podľa sčítania ľudu z roku 2011 520 187 ľudí, zaberá plochu 4 536 km2. Z hľadiska počtu obyvateľov je tak druhým najväčším a z hľadiska rozlohy druhým najmenším uruguajským departmentom.
Department bol vytvorený 27. januára 1816 ako jeden zo šiestich pôvodných departmentov Uruguaja. Počas ďalšieho obdobia sa hranice tohto departmentu menili iba veľmi symbolicky.
Zoznam miest a obcí v departmente.
Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011.
Telesón

Telesón () môže byť:
Alotau-Sideiská diecéza

Alotau–Sideiská diecéza () je rímskokatolícka diecéza na Papue-Novej Guinei. Ako sufragánna diecéza spadá pod Port Moresbskú arcidiecézu, avšak priamo podlieha pod Kongregáciu pre evanjelizáciu národov (lat. "Congregatio pro Gentium Evangelizatione"). Biskupstvo má katedrálu Božského Srdca Ježišovho v meste Alotau v Provincii Milne Bay.
História.
Bola erigovaná 13. júna 1946 ako Apoštolská prefektúra Samarai, na území oddeleného od vtedajšieho Apoštolského vikariátu Papuy. Povýšená bola 11. novembra 1956 na Apoštolský vikariát z Samarai, čím vznikol nárok na titulárneho biskupa. Dňa 15. novembra 1966 bola povýšená na diecézu (Alotauská diecéza) a 28. apríla 1975 bola premenovaná na Alotau–Sideiskú diecézu.
Erb.
Ako všetky diecézy na Papue-Novej Guinei, ani táto diecéza nemala vlastný erb. Diecézny biskup Mons. Rolando Santos začal rokovania so slovenským heraldikom Marekom Sobolom o podobe diecézneho erbu. Nový erb bol prijatý v roku 2016. Sobola vytvoril tiež erb Mons. Santosa.