burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Bombardovanie

Bombardovanie je ničenie vojsk, techniky či iných vojenských, priemyselných, ale aj civilných objektov pomocou leteckých bômb alebo inej upravenej munície vypúšťanej lietadlami. V minulosti sa termín používal i pre delostrelecké ostreľovanie, od začiatku 20. storočia sa však pod týmto pojmom obyčajne rozumie letecké bombardovanie.
Pred bombardovaním by podľa medzinárodného práva, hlavne Haagskych dohovorov a Ženevskej konvencie, mali byť chránení civilisti a civilné ciele, keďže obe bojujúce strany v ozbrojených konfliktoch nedisponujú neohraničeným právom používať prostriedky na likvidáciu svojho nepriateľa.
História.
K prvým leteckým útokom na pozemné ciele došlo počas taliansko-tureckého konfliktu v oblasti Tripolisu v roku 1911. Prvé rozšírenie bombardovania nepriateľských pozícií, ale aj civilných objektov však nastalo počas prvej svetovej vojny (1914-1918). Prvé významnejšie nálety boli vykonané nemeckými vojenskými vzducholoďami. Počas vojny boli vyvinuté prvé letecké bomby, ako aj prvé bombardovacie lietadlá.
Rozvoj letectva v medzivojnovom období umožnil nielen pokročenie presnosti leteckých úderov, ale aj vznik nových spôsobov bombardovania, napr. strmhlavé bombardovanie.
Bombardovanie počas druhej svetovej vojny nadobudlo obrovské rozmery a stalo sa významným faktorom vedenia vojny, ktorý mohol výrazne ovplyvniť výsledky bojových operácií. Okrem bombardovania vojenských a priemyselných cieľov či dopravnej infraštruktúry však nadobudlo veľký význam i bombardovanie civilných cieľov, vrátane obytných oblastí. Obe bojujúce strany pôvodne predpokladali, že nálety budú mať demoralizujúce účinky na obyvateľstvo a budú vyvolávať paniku. Rozsiahle plošné nálety na mestá však počas vojny nikdy rozhodným spôsobom nepodlomili morálku ani jednej z bojujúcich strán. Medzi najväčšie nálety počas vojny patrilo bombardovanie Varšavy, Rotterdamu, Londýna či Stalingradu Nemcami alebo nálety na Hamburg, Drážďany a Berlín západnými spojencami. Ničivý rozmer však nadobudlo aj bombardovanie Japonska, napr. nálety na Tokio, alebo bombardovanie miest Hirošima a Nagasaki jadrovými zbraňami.
V povojnovom období bolo intenzívne bombardovanie zaznamenané hlavne počas konfliktov vedených Spojenými štátmi americkými. K najintenzívnejšiemu bombardovaniu došlo v oblasti Juhovýchodnej Ázie počas Vietnamského konfliktu. Intenzívne vzdušné údery boli vedené i voči Iraku, Republiky srbskej a Srbsku. Nasadenie strategických bombardérov sprevádzala sovietska intervencia v Afganistane. Oblasť Afganistanu bola bombardovaná i neskôr počas bojov medzinárodných síl s vojskami Talibanu.
Far Away

„Far Away“ je tretí singel kanadskej rockovej skupiny Nickelback pochádzajúci a propagujúci štúdiový album "All The Right Reasons". Autorom textu piesne je Chad Kroeger a hudbu zložila celá skupina. Singel bol vydaný v Spojených štátoch v júli a vo Veľkej Británii vo februári 2006. Bol vydaný vo vydavateľstve Roadrunner Records vo formátoch CD singel, promo CD, 12" vinyl. Reedícia singlu bola vydaná vo Veľkej Británii dňa 22. septembra 2008 a potvrdila úspech skladby „Rockstar“ a novovydanej skladby „Photograph“. Skladba sa umiestnila na 41. mieste v britskom rebríčku singlov. Na B-strane v britskom vydaní sa objavila skladba „Mistake“ (coververzia skupiny Big Wreck nahraná naživo v Edmontone) a akustická verzia skladby „Photograph“.
Singel „Far Away“ sa umiestnil na 8. mieste v USA a tiež na 2. mieste v rebríčkoch v Austrálii a na Novom Zélande. Pieseň bola úspešná aj v Kanade, kde sa umiestnila na 1. mieste v rebríčku Canadian BDS Airplay Chart. V rebríčku Pop 100 magazínu "Billboard" skončila na 4. mieste. Objavila sa aj v populárnom televíznom seriáli Odložený prípad v epizóde „Ghost of My Child“.
Pieseň má melodický mäkký rockový zvuk, kde počuť len akustické gitary. Frontman skupiny Chad Kroeger napísal text piesne počas koncertu v Austrálii ako „jedinú skutočnú milostnú pieseň“. K piesni bol nakrútený aj videoklip. Pieseň je stále veľmi často hraná na koncertoch skupiny a bola tiež začlenená do zoznamu piesní na DVD "Live at Sturgis 2006" z roku 2008. Koncertná verzia tejto piesne sa neskôr objavila na B-strane singlu „I’d Come for You“.
Hudobné video.
Premiéra videoklipu sa konala v hudobnom programe VH1 V-Spot. Videoklip na začiatku ukazuje šťastný pár, ale po chvíli chlapec príjme telefonát, po ktorom sa lúči so svojou milovanou a odchádza na záchranné práce. Dievča v tej dobe netrpezlivo sleduje tieto práce v televízii. Chlapec spolu s hasičmi letí helikoptérou do horiaceho lesa. Pri hasení požiaru zostane obklopený zúriacim ohňom. Helikoptéra odlieta a on ostáva sám v horiacom lese. Dievča príjme telefonát so správou o smrti svojho priateľa. Keď vyjde pred dom vidí kolegov svojho priateľa a po chvíli sa za nimi objaví on sám. Videoklip bol ocenení na slávnosti Muchmore Video Awards v kategórii najlepší videoklip. Režisérom klipu bol Nigel Dick a nakrútený bol v roku 2005. Scény horiaceho lesa boli nakrútené v Green Timbers Park v Surrey, ostatné scény vo Vancouveri.
Videoklip bol nominovaný v súťaži Top 40 Videos Of 2006 popri videoklipoch skladieb „Hips Don't Lie“ od Shakiry a „SexyBack“ od Justina Timberlaka.
Amar sin ser amada

Amar Sin Ser Amada/You Know He Never Loved You je prvý singel mexickej speváčky Thalíe z albumu El Sexto Sentido.
Skladba.
Pieseň napísali a produkovali Estefano a Jose Luis Pagán. Anglickú verziu napísala Thalía.
Literárny preklad znamená: "milovať bez toho, aby si bol milovaný". V piesni Thalía radí ženám, ktoré majú zlomené srdce, zahodiť bolesť za hlavu a skúsiť nemyslieť viac na bývalé lásky. Keď o nich premýšlajú a chýbajú im, majú si pripomenúť bolesť, ktorou si prešli, aby ju už nikdy nezažili znova.
Song sa umiestnil na 2. mieste v Billboard Hot Latin Tracks
Lovinac

Lovinac je obec v Chorvátsku v Licko-senjskej župe. V roku 2001 tu žilo 1 096 obyvateľov, z toho bolo 90 % Chorvátov, 8 % Srbov a 2 % obyvateľov inej, resp. nezistenej národnosti.
Členenie obce.
Obec Lovinac sa člení na desať častí: &lt;br&gt;
Gornja Ploča, Kik, Ličko Cerje, Lovinac, Raduč, Ričice, Smokrić, Sveti Rok, Štikada a Vranik.
Plitvické jazerá

Plitvické jazerá môže byť:
Konvoj HX-84

HX-84 bol konvoj v druhej svetovej vojne, ktorý 28. októbra 1940 vyplával z Halifaxu v Kanade a jeho cieľom bol Liverpool v Spojenom kráľovstve. Konvoj sa skladal z 39 obchodných lodí a jeho jedinou ochranou bol ozbrojený obchodný krížnik HMS Jervis Bay. "Jervis Bay" bol linkový parník, ktorý bol na začiatku vojny vyzbrojený 7 šesťpalcovými delami.
Vrecková bojová loď Admiral Scheer, ktorej velil kapitán Theodor Krancke, vyplávala z Wilhelmshavena 14. októbra 1940. Jej cieľom bolo napádať konvoje a osamelo plávajúce lode v Atlantiku. O konvoji "HX-84" sa Krancke dozvedel od šifrovacej služby "B-dienst". 5. novembra konvoj našlo na pozícii nemecké prieskumné lietadlo.
Na odpor sa nemeckej vreckovej bojovej lodi postavil ozbrojený obchodný krížnik "HMS Jervis", ktorý sa snažil dať šancu obchodným lodiam, aby utiekli. Potom, čo bol potopený "Jervis", zaútočil "Admiral Scheer" na lode konvoja a potopil britské obchodné lode "Maiden", "Trewellard", "Kenbame Head", "Beaverford", "Fresno" a poškodil tanker "San Demetrio". Ostatné lode doplávali v poriadku do Liverpoolu. Na "Jervise" zahynulo 190 členov posádky vrátane kapitána Fegena.
"Admirál Scheer" pokračoval vo svojich útokoch a do Kielu sa vrátil až 1. apríla 1941. Počas plavby potopil celkom 16 lodí a preplával 46 000 námorných míľ.
Kapitán britskej lode HMS "Jervis" Edward Fegen obdržal za ochranu konvoja "HX-84" posmrtne Viktóriin kríž.
Pavol Horváth

Pavol „Paľo“ Horváth (*14. marec1963) je slovenský basgitarista. Je známy zo slovenskej hard rockovej skupiny Tublatanka, v ktorej pôsobil od roku 1982. S Tublatankou nahral päť štúdiových albumov. Zo skupiny odišiel v roku 1993. Jeho vysoko položený vokál je typický pre mnohé skladby Tublatanky ako napr. „Prometeus“, či „Stojím, padám“, v ktorých bol Paľo Horváth hlavným spevákom.
V roku 1993, po odchode z Tublatanky sa Paľo Horváth venoval práci v oblasti vývoja software a podnikových informačných systémov, ktorej sa venuje dodnes. V roku 1996 sa ako spevák spolu s Peci Uherčíkom a Ferom Griglákom podieľal na štúdiovom projekte "Magma". V roku 2015 začali s Pecim Uherčíkom a s Ďurom Černým zoskupenie Živá voda, v ktorom Ďura nahradil Igor „Teo“ Skovay.
Paľo Horváth. používal počas väčšiny obdobia v Tublatanke basovú gitaru Fender Precision, hral prstami aj brnkadlom.
Because of You

„Because of You“ je šiesty a zároveň posledný singel kanadskej rockovej skupiny Nickelback, pochádzajúci z albumu "The Long Road" z roku 2003. Singel bol vydaný len v USA vo forme Airplay dňa 7. septembra 2004. Autorom textu piesne je Chad Kroeger, hudbu zložila celá skupina. Skladba bola použitá na soundtrack "MX vs. ATV Unleashed" a v traileri na horor "Jeepers Creepers 2" hneď pred skladbou „Meet the Creeper“ od Roba Zombieho. Skladba tiež vystupovala v populárnej videohre Guitar Hero World Tour vydanej v roku 2008.
Skladba na koncertoch.
Skladba je pravidelne hraná na koncertoch skupiny. Bola hraná počas koncertu skupiny na prestížnom rockovom hudobnom festivale Rock am Ring v roku 2004, z ktorého bolo vydané neoficiálne DVD. Skladba bola zahraná v o niečo rýchlejšom tempe ako v štúdiovej verzii v dĺžke iba 3 min. a 19 sek. Skladba sa tiež objavila na koncertnom DVD skupiny "Live at Sturgis 2006", ktoré bolo nahrané počas jedného koncertu v rámci turné propagujúceho alnum "All The Right Reasons". Počas hrania skladby, skupinu sprevádzala početná pyrotechnická show.
Chad Kroeger o skladbe „Because of You“:
Zoznam skladieb.
CD singel:
Zostava.
Nickelback
Produkcia 
Ostatní
Rolling Stone Original

Rolling Stone Original je EP kanadskej rockovej skupiny Nickelback, ktoré bolo vydané v septembri 2005 v propagačnej forme vydavateľstvom Roadrunner Records.
Opis albumu.
EP obsahuje 4 skladby nahrané v akustickej verzii počas zasadnutia magazínu "Rolling Stone". Na EP sa objavila premiérová skladba „Photograph“, ktorá bola vydaná o mesiac neskôr na albume "All The Right Reasons". Okrem toho skupina prezentovala dve skladby z albumu "Silver Side Up" a jednu z albumu "The Long Road". Skladby „Someday“ a „Too Bad“ nahrané počas tohto stretnutia sa neskôr objavili na B-strane singlu „If Everyone Cared“. Skladba „Photograph“ sa zase objavila na B-strane singlu „Far Away“. EP bolo vydané len v Spojených štátoch.
Zoznam skladieb.
Autorom textu piesní je frontman skupiny Chad Kroeger, hudby zložila celá skupina.
Zostava.
Nickelback
Produkcia
Invázia na Krétu

Invázia na Krétu alias operácia Merkúr alebo bitka o Krétu predstavovala útok nemeckých vzdušných výsadkových vojsk a lietadlami prevážanej pechoty na Krétu. Zmyslom tejto operácie bolo obsadiť strategický ostrov Kréta a tým zabezpečiť južné krídlo Wehrmachtu (Balkán a severnú časť východného Stredomoria) pred začiatkom operácie Barbarossa a k zaisteniu rumunských ropných polí. Predstavuje jedinú významnú bitku histórie, v ktorej jedna zo strán s čiastočným úspechom nasadila iba výsadkové a lietadlami prevážané jednotky.
Priebeh akcie.
Nemeckí výsadkári narazili na omnoho silnejšiu obranu (zoskoky priamo medzi novozélandské jednotky končili masakrom parašutistov), ako očakávali a mali problémy so zaistením letísk pre druhú vlnu výsadkárov. Nemecké velenie niekoľkokrát zvažovalo, že nariadi generálovi Studentovi akciu ukončiť, odradilo ich od toho generálove odhodlanie a vedomie, že by to znamenalo odpísanie všetkých už zhodených výsadkárov. Keď sa po takmer celom dni bojov podarilo zaistiť časť letiska Maleme a navzdory ostreľovaniu pristávajúcich strojov dopraviť na bojisko druhú vlnu výsadkárov a ťažšie zbrane, nabrala operácia očakávaný spád. 
Royal Navy napriek úplnej leteckej prevahe nepriateľa medzi 28. májom a 1. júnom z ostrova evakuovala 16 500 vojakov. Boli potopené tri krížniky ("Gloucester", "Fiji", "Calcuta") a 6 torpédoborcov (Kelly, "Kashmir", "Imperial", "Greyhound", Hereward a "Juno"). Dve bojové lode, jedna lietadlová loď, dva krížniky a torpédoborec boli poškodené tak ťažko, že museli odplávať na dlhodobé opravy do Ameriky a ďalších 9 lodí bolo poškodených ľahko. Na lodi "Orion", vlajkovej lodi viceadmirála Pridham-Wippella, zabila jediná nemecká bomba 260 mužov a ďalších 280 zranila. V boji padlo najmenej 2 100 námorníkov.
Dohra a dôsledky.
Závažnou chybou britského velenia bolo plošné rozmiestnenie vojsk, ktoré neumožnilo viesť sústredené údery do miest výsadkov. Za kritickú možno považovať neexistenciu mobilných záloh, ktoré by mohli byť nasadené proti výsadku na letisku Maleme. Takéto zálohy však neboli pripravené, okrem iného aj preto, že novozélandský veliteľ generálmajor Freyberg nepovažoval nemeckých výsadkárov za hrozbu a hlavné opatrenie od počiatku smeroval proti hypotetickému námornému výsadku. Obsadenie Kréty Nemcami malo vplyv na boje na Strednom východe a Severnej Afrike a vytlačilo spojenecké námorné sily z väčšiny východného Stredomoria.
Bitka skončila úspechom nemeckých a talianskych jednotiek a obsadením ostrova. Vážne problémy v priebehu akcie a ťažké straty v radách elitných výsadkových jednotiek priviedli Hitlera k záveru, že takto rozsiahle akcie nemajú budúcnosť. Zrejme aj z tohto dôvodu sa nikdy neuskutočnila podobná operácia plánovaná proti Malte.
Zámok Horšovský Týn

Zámok Horšovský Týn je zámok v historickom centre mesta Horšovský Týn. Zo severnej a západnej časti je obklopený rozsiahlym zámockým parkom v prírodne krajinárskom slohu. Na severnej a východnej strane sú hradné priekopy. Hrad a zámok sčasti stoja na skalnatom ostrohu, pod hradom sa nachádzajú rozsiahle historické pivnice vytesané v skale.
Dejiny.
V neďalekom Horšove stával už v 12. storočí opevnený biskupský dvorec, ktorý asi v polovici 13. storočia prestal z fortifikačných dôvodov vyhovovať požiadavkám svojej doby. Preto bol na skalnatom ostrohu v blízkej kupeckej osade zvanej Týn (neskôr Horšovský) jedným z pražských biskupov postavený opevnený ranogotický hrad kastelového typu. Ten je dnes viditeľný v interiéroch, z ktorých je najcennejšia ranogotická kaplnka. Po husitských vojnách hrad prešiel z cirkevných rúk do rúk svetských feudálov. Ako jeden z prvých šľachtických rodov sem prišli Ronšperkovci, páni z neďalekých Poběžovic. Okolo roku 1535 toto panstvo získal od nich do svojho držania významný český rod pánov z Lobkovic.
Prvým bol Jan mladší Popel z Lobkovicz, ktorý zastával významné úrady v zemi a tešil sa priazni kráľa Ferdinanda I. V roku 1547 vznikol v meste rozsiahly požiar, ktorý sa rozšíril i na hrad a vážne ho poškodil. O tri roky neskôr dal Jan prestavať toto polorozborené sídlo na zámok v novom, vtedy modernom renesančnom slohu. V tejto podobe sa zámok dochoval až do dnes. Dedič Jana Popela, syn Vilém, bol odsúdený za účasť na Stavovskom povstaní k trestu smrti a konfiškácii majetku. V roku 1623 panstvo kúpil za nepatrnú sumu ako lacný pobielohorský konfiškát štajerský gróf Maximilian Trauttmansdorff – cisársky diplomat. Trauttmansdorffovci vlastnili zámok viac než 300 rokov až do roku 1945 kedy na základe Benešovych dekrétov správu nad ním prevzal štát. Zámok Horšovský Týn je cenný tým, že po renesančnej prestavbe v 16. storočí nebol už neskôr prestavovaný, až na drobné úpravy na zadnom nádvorí pri poslednej rekonštrukcii na konci 19. storočia.
Súčasnosť.
V roku 1996 bol celý areál pre svoju nesmiernu historickú hodnotu vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku. Do tohto areálu patrí nielen hlavná zámocká budova, ale aj budova paláca hradného grófa a takmer štyridsať hektárový prírodne krajinársky park s Glorietom, Loretánskou kaplnkou a Vdovským domom. Dnes sa zámok radí k najviac sprístupneným pamiatkovým objektom Česku: v hlavnej sezóne ponúka návštevníkom šesť návštevných okruhov s celkovou dobou prehliadky vyše 5 hodín.
Zámok Žleby

Zámok Žleby je zámok v rovnomennej obci približne na východ od Čáslavi. Pôvodne išlo o hrad vystavaný rodom Lichtenburgovcov. V 19. storočí bol hrad razantne prestavaný na novogotický zámok.
Dejiny.
Hrad Žleby dal vystavať v 13. storočí buď už Smil z Lichtenburka, alebo jeho syn Jindřich z Lichtenburka. Prvá nepriama písomná zmienka o hrade pochádza z roku 1289, priama potom z roku 1297. Hrad patril žlebskej vetve Lichtenburgovcov. V roku 1356 kúpil hrad i panstvo Karol IV. od Anežky z Landštejna, vdovy po Hynkovi zo Žlieb, pričom jej panstvo nechal v držaní (Anežka umrela v roku 1370). Hrad sa tak stal kráľovským majetkom a bol v prípade potreby založený. V 70. a 80. rokoch 14. storočia bol držiteľom hradu i panstva Markvart z Vartenberka, v roku 1388 mu ho však za účasť na odboji Václav IV. vzal. Od roku 1396 sedel na hrade kráľovský vroclavský hajtman Štěpán z Opočna. Keď bol v roku 1397 zavraždený, prešiel hrad na Jindřicha z Opočna. Po štyroch rokoch, v roku 1401, bol hrad založený Jindřichovi Lacembokovi z Chlumu a v roku 1402 Oldřichovi z Hradce]. V roku 1406 kúpil hrad i Žlebské panstvo kutnohorský mincmajster Petr Zmrzlík zo Svojšic. Keď ten v roku 1421 zomrel, prešiel hrad do zálohy Haška Ostrovského z Valdštejna na Detemiciach, v roku 1436 Jiříka z Dubé a po ňom Jana z Janovic. Jan z Janovic predal hrad v roku 1483 Janu Spetlemu z Prudic, manželovi svoje dcéry Anežky. Od roku 1510 do roku 1522 patril hrad Žehušickým z Nestajova. V roku 1522 prešiel hrad na rytiera Kuneša Bohdaneckého z Hodkova, po jeho smrti v roku 1555 ho zdedil jeho syn [dam Bohdanecký z Hodkova a po jeho smrti v roku 1562 hrad prešiel na jeho vdovu Alžbětu z Nestajova na Žleboch. Alžběta roku 1575 predala Žleby Václavovi Chotoutovskému z Nebovid. V roku 1615 získal panstvo Heřman Černín z Chudenic, v roku 1622 však Žleby vymenil s Karlom z Lichtenštejna za Andělskú Horu.
V roku 1629 kúpil hrad i panstvo Jan Trčka z Lípy, pre previnenie proti cisárovi však bol jeho majetok skonfiškovaný a hrad i panstvo získal Leonard Helfrid z Meggau. Keď v roku 1634 zomrel, získali ho jeho dcéry a tie ho v roku 1662 predali českému miestodržiteľovi, slobodnému pánovi Janovi Františkovi z Kaisersteinu.
Ten v roku 1723 predal Žleby grófovi Karlovi Jáchymovi Bredovi, v roku 1725 však Žleby prešli na rytiera zo Karla Richarda zo Schmidlinov. V roku 1730 kúpil panstvo gróf František zo Schönfeldu, po ňom ho zdedila jeho dcéra Kateřina a po nej, v roku 1754, jej muž Jan Adam z Auerspergu. Ten zomrel bez potomkov, a tak hrad zdedil jeho synovec Karel. Karla stretol podobný osud, a tak Žleby zdedil v roku 1811 jeho synovec Vincenc. Keď Vincenc zomrel, nebol jeho syn Vincenc Karel plnoletý, a tak sa o panstvo starala vdova Gabriela Marie Lobkovicová. V roku 1867 zomrel Vincenc Karel a panstvo prešlo na vdovu, Vilemínu Coloredo-Mansfeldovú. V roku 1877 prevzal panstvo syn Vincenca Karla František Josef. Po ňom prevzal Žleby knieža Ferdinand, posledný mužský potomok roku Auerspergovcov. Keď v roku 1942 zomrel, prevzala panstvo Marie z Trauttmandorfu. V roku 1945 bol zámok zoštátnený.
Zámok Veltrusy

Zámok Veltrusy je národná kultúrna pamiatka, ktorá sa nachádza v tesnej blízkosti mesta Veltrusy, približne severne od Prahy.
Dejiny.
Zámok Veltrusy je významné dielo vrcholného baroka z 1. polovice 18. storočia. Jeho autorom je významný pražský architekt talianskeho pôvodu Giovanni Battista Alliprandi. Staviteľom bol Václav Antonín Chotek (1674 – 1754), miestodržiteľ v Čechách, vo svojej dobe jediný žijúci príslušník tohto starého českého šľachtického rodu.
Zámok (pôvodne len letohrádok, neskôr významne rozšírený) tvorí oválne jadro, ku ktorému radiálne priliehajú nižšie krídla, usporiadané do tvaru písmena X. Na severnej strane k nemu prilieha čestný dvor, ktorý uzatvárajú alegorické sochy dvanástich mesiacov a štyroch ročných období. 
V interiéroch prevláda móda barokového a rokokového bývania českej šľachty vo vidieckom sídle. V prízemí zámku sa nachádza tzv. Salla terrena a mimoriadne zachované „Mušľové izby“.
Až do roku 1945 bol zámok nepretržite v majetku Chotkovcov z Chotkova a Vojnína. 
V roku 1754 sa uskutočnil v zámockých a parkových priestoroch prvý vzorkový veľtrh na svete za účasti panovníčky Márie Terézie a Františka I. Štefana Lotrinského.
Park.
Zámok Veltrusy je zakomponovaný do urbanistického pojatia prírodne-krajinárskeho parku s dnes už vzácne dochovanou koncepciou tzv. „Okrasného statku“. Patrí medzi najstaršie v Európe.
Založený bol v rokoch 1764 až 1830. V roku 1764 zničila veľká povodeň francúzsky park pri zámku. V tej dobe rozšíril majiteľ panstva gróf Rudolf Chotek park do rozlohy cca 13 hektárov až za pravý breh pravého vltavského ramena. Ďalšia povodeň v roku 1785 už bola významným podnetom k pravému rozvoju parku.
K roku 1830 tak vznikol nový typ parku, tzv. „Okrasný statok“ (ferme orneé), kde hospodárske plochy pôsobili zároveň funkčne i esteticky. 
Architektúra.
V duchu „pastierskeho romantizmu“ sa v parku striedali v malebných krajinných scenériách háje, lúky, záhrady, polia a aleje s mnohými účelovými, ozdobnými i kulisovými stavbami, z ktorých niektoré sa dochovali dodnes, ostatné postupne zanikli. Klasicisticko-empírovú parkovú architektúru dnes tvorí Pavilón Márie Terézie, Laudonov pavilon, Pavilón Priateľov vidieka a záhrad, Jindřichov templ, socha boha Marta, socha sfingy s mostom, umelá ruina, pseudogotická stavba Červený mlyn a niekoľko mostíkov. V tejto koncepcii je veltruský zámocký areál unikátny nielen na území Česka, ale i v Európe.
Súčasná ponuka.
V roku 2002 bol zámocký areál vo Veltrusoch značne zničený povodňou a teraz je v celkovej rekonštrukcii.
Zámok Slatiňany

Zámok Slatiňany je zámok v meste Slatiňany v okrese Chrudim. Spolu s priľahlým rozsiahlym parkom sa nachádza na juhozápadnom okraji mesta. Zámok má trojkrídlový pôdorys v podobe k severu otvoreného písmena U, od severozápadnej strany vybieha k západu dodatočne pristavané ďalšie krídlo. Najväčšie architektonické zmeny zaznamenal v 19. storočí, kedy bola majiteľom rodina Auerspergovcov.
Dejiny.
Predchodkyňou zámku bola stredoveká tvrdza, prvý raz spomínaná v roku 1371 v držbe Zbyňka Orhája zo Slatiňan. Jej pozostatkami sú gotické pivnice pod západným krídlom zámku. Po roku 1580 dal Bohuslav Mazanec z Frymburka tvrdzu rozšíriť a prestavať na renesančný zámok pod vedením Ulrika Aostalliho. Táto budova dodnes predstavuje stavebné jadro zámku. Od roku 1623 prestal byť zámok načas panským sídlom a v závere tridsaťročnej vojny ho opakovane vydrancovali Švédi. Spustnutý zámok dal po roku 1669 opraviť Adam Zikmund Purkhart z Voděrad. Okrem novej barokovej strechy sa renesančný vzhľad zámku príliš nezmenil.
Ďalšie úpravy zámku sa uskutočnili za Jana Adama z Auerspergu pred rokom 1755. Synovec a dedič Jana Adama, Karel z Auerspergu dal začiatkom 19. storočia zjednotiť vzhľad zámku v klasicistickom štýle, namiesto valbovej strechy nastúpila nižšia manzardová strecha a renesančné arkády na nádvorí vystriedali pavlače. Za ďalšieho majiteľa, Karlovho prasynovca Vincenta Karla z Auerspergu, došlo (rovnako ako na zámku Žleby) koncom 40. rokov 19. storočia k novogotickej úprave prevedenej Benediktom Škvorom a jeho žiakom Františkom Schmoranzom st. Prestavby prebiehali až do konca 19. storočia i za ďalšieho z Auerspergovcov, Františka Josefa. Zámok bol ozdobený vežičkami a bol zrušený hlavný vstup z južnej strany; od tej doby sa do zámku vstupuje od severu. Severný koniec západného krídla doplnila mohutná hranatá švorposchodová veža a na ňu k západu nadväzujúce nové krídlo. Interiéry boli vybavené v štýle druhého rokoka. Krytá chodba spojila zámok s pánskym oratóriom v susednom kostole sv. Martina, prestavanom v roku 1892.
V rokoch 1898 až 1901 získal zámocký areál zhruba terajšiu podobu vybudovaním žrebčína, Švýcárne a Mačacieho hrádku (miniatúry gotického hradu na okraji zámockého parku). V roku 1942 zdedil zámok po Ferdinandovi Auerspergovi Josef Trautmannsdorf, ktorému majetok v roku 1945 skonfiškovali a prešiel do vlastníctva štátu. 
V rokoch 1950 až 1952 bolo v priestoroch zámku zriadené hippologické múzeum, ktoré dokumentuje vývoj koňa od jeho vzniku (zhruba pred 55 miliónov rokov) po súčasnosť. V 34 miestnostiach zámku sú umiestnené predmety s konskou tématikou zo 122 hradov a zámkov. Svojim rozsahom a komplexnosťou zbierok sa stalo toto múzeum najrozsiahlejším v Európe. V priľahlom žrebčíne si možno pozrieť koňa Przewalského, ktorý v minulosti v prírode vyhynul. 
V roku 2001 bol Slatiňanský zámok vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Zámok Jaroměřice nad Rokytnou

Zámok Jaroměřice nad Rokytnou je barokový zámok, ktorý spolu s chrámom sv. Margaréty vytvárajú dominantu a symbol mesta Jaroměřice nad Rokytnou.
Predchodca dnešného zámku.
Niektorí bádatelia usudzujú, že na mieste dnešného zámku stála stredoveká tvrdza. Mala vzniknúť na strategicky výhodnom mieste: na skale z južnej strany chránenej močiarmi, ktoré vytvára riečka Rokytná. Proti tomu stojí názor, že tvrdza nie je nijako písomne doložená, že pre jej zriadenie nebol dôvod (majitelia Jaroměřic v Jaroměřiciach sídlo nemali), a teda že tvrdza možno vznikla až na konci stredoveku – po roku 1498 – predtým, než začala jej renesančná prestavba.
Podobu renesančného zámku a jeho existenciu dokladajú staré vyobrazenia Jaroměřic (napr. z roku 1693) a skalné pivnice s chodbami. Hneď na začiatku svojej vlády dal tvrdzu na zámok prestavať Ludvík Meziříčský (vládol v rokoch 1554 – 1576). Stala sa tak zámkom s tromi jednoposchodovými krídlami. Stredné krídlo bolo obrátené k námestiu, obe bočné krídla k rieke. Súmerne upravená záhrada siahala len k rieke a pri nej bola obklopená múrom. Na západe susedila s farou.
Dnešný zámok.
Dnešný zámok získal svoju podobu až prestavbou, ktorú platil posledný z Questenberkovcov – Jan Adam. Nie je úplne jasné, kto bol tvorcom prvotného návrhu barokovej prestavby zámku a kostola. Mohli to byť Johann Lukas von Hildebrandt aj Jakob Prandtauer, stavbu mohol viesť i Tomáš Gravani. Z ideálnej podoby sa podarilo realizovať len časť. Napriek tomu je zámok pre svoju rozľahlosť a výzdobu (sála predkov, salla terrena, kúpele, tanečná sála…) cennou kultúrnou pamiatkou.
Súčasťou projektu barokovej prestavby zámku bolo i založenie zámockej záhrady na pravom brehu rieky Rokytná. Park má asi 9 hektárov, z toho asi 8 hektárov práve na pravom brehu. Vody riečky Rokytná boli vzduté, a tým cielene mohli v parku vzniknúť dve slepé riečne ramená vytvárajúce z časti parku umelý ostrov. Pri úprave zámku došlo k odrúbaniu skál, takže už nie sú zrejmé. Zborený bol aj schátralý komplex fary.
Zámocký park je voľne prístupný verejnosti. Využíva sa na konanie rôznych kultúrnych akcií. Jednou z najvýznamnejších je "Medzinárodný hudobný festival Petra Dvorského."
Zámok spravuje brnianske pracovisko Národného pamiatkového ústavu.
Zámok Kunštát

Zámok Kunštát je zámok vypínajúci sa na výbežku plochej výšiny juhozápadne nad rovnomenným mestečkom. 
Dejiny.
Hrad bol založený už v prvej polovici 13. storočia, čo dokladajú románske prvky na stavbe. Bol teda stavaný už Gerhardom zo Zbraslavi, otcom prvého známeho držiteľa Kunštátu a kolonizátorom okolitého územia Kunu zo Zbraslavi a Kunštátu, ktorý sa po hrade píše v roku 1279. 
Hrad rozšíril v prvej polovici 14. storočia Gerhard (Heralt) z Kunštátu, ktorý bol vo významných funkciách brnianskeho a znojemského komorníka. Kunštátska vetva rodu pánov z Kunštátu hrad držala až do roku 1414, kedy zomrel jej posledný mužský potomok Erhart mladší z Kunštátu. Hrad získala poděbradská vetva, resp. Boček starší z Poděbrad. Pretože jeho syn Viktorín Boček z Kunštátu a Poděbrad predčasne zomrel, hrad získal poručník Jiřího z Poděbrad Heralt z Kunštátu a Líšnice, ktorý bol známym odbojníkom rakúskeho vojvodu Albrechta II. Habbsburského, ktorý v roku 1436 Kunštát obliehal a dobyl. 
V druhej polovici 15. storočia začala výstavba predhradia a štítového múru, stavebníkom bol český kráľ Jiří z Poděbrad, preto sa veža v prehradí nazýva Poděbradská. V jeho diele pokračovali Procek z Kunštátu a Opatovic a po ňom jeho o jednu generáciu mladší bratanec Jan Heralt z Kunštátu a Líšnice. Gotickú stavebnú aktivitu zavŕšil ich príbuzný Hynek Boček z Polné na začiatku 16. storočia. Rod Kunštátovcov hrad stratil nadobro v roku 1521, kedy ho kúpil Vilém II. z Pernštejna. 
V roku 1560 získal hrad Jan Černický z Kácova. Ten začal vykonávať renesančnú prestavbu a hrad dostal podobu zámku. V roku 1593 kúpil panstvo rod grófov z Hardeku. V roku 1680 podnikol nový majiteľ Kašpar Fridrich, gróf z Lamberka, gotickú prestavbu a objekt sa tak definitívne zmenil na reprezentatívny zámok. V roku 1701 bola pristavená zámocká kaplnka sv. Jozefa. Približne v roku 1800 bola uskutočnená klasicistická úprava, o ktorú sa zaslúžili Honrichsovci, ktorí sídlili na zámku do roku 1945. 
V roku 1948 bol kunštátsky zámok zoštátnený a slúžil ako depozitár Moravského zemského archívu v Brne. Od 1. januára 2005 je Kunštát v správe Národného pamiatkového ústavu a je sprístupnený pre verejnosť.
Zámok Humprecht

Humprecht, predtým aj "Humprechtsberg", je zámok s výraznou oválnou stavebnou dispozíciou ležiaci na návrší pri meste Sobotka. Postavený bol v rokoch 1666 – 1668.
Dejiny.
Humprecht je lovecký zámoček a bol letným sídlom Humprechta Jana Černína z Chudenic, cisárskeho veľvyslanca v Benátkach. Návrh vytvoril Carlo Lurago v štýle manierizmu, s prvkami neskorej renesancie a raného baroka, pravdepodobne ako parafrázu Galatskej veže v Istanbule. Stavbu prebiehajúcu v rokoch 1666 – 1668 viedol Francesco Ceresola, ktorý tiež zámok po požiari v roku 1678 opravil a zvýšil o jedno poschodie. Tým však boli preťažené základy, takže museli byť zbúrané prízemné hospodárske budovy a základy spevnené kvádrami z pieskovca. Zlatý polmesiac bol na vrchol umiestnený v roku 1829 namiesto pôvodného zhrdzaveného slovanského kríža na základe povestí o tom, že Humprecht Černín bol väznený v Turecku.
Po Černínovcoch zámok kúpila v roku 1738 rodina Netolických (Václav Kasimir Netolický z Eisenberga), ale pomaly chátral. V rokoch 1937 – 1939 bol rekonštruovaný. Za druhej svetovej vojny o ňom Nemci uvažovali ako o možnej leteckej pozorovateľni. V 70. rokoch 20. storočia bol zámok dôkladne opravený.
Stavba a interiér.
Lovecký zámok s oválnym pôdorysom je umiestnený na čadičovom návrší nad mestom. Nad prvou strechou je umiestnená menšia oválna vežička zakončená špicatou kužeľovitou strechou, na ktorej sú umiestnené štyri komíny, a ktorá je zakončená polmesiacom. V hornej časti spodného poschodia sa nachádza drevená ochodza umiestnená na kamenných krakorcoch. V zámku je 27 miestností, uprostred stavby sa nachádza šestnásť metrov vysoká osová hodovná sieň s výbornou akustikou, kde sa často konajú koncerty. Na jej strope je namaľovaný znak Černínovcov od Rudolfa Beneša, v dolnej časti maľby al secco od R. Wiesnera vzťahujúca sa k životu Jana Humprechta. V miestnostiach rozostavaných do kruhu je umiestnená zámocká expozícia a v miestnostiach druhého poschodia expozícia Múzea mesta Sobotky – napr. Mánesov "Prapor Národní gardy" z roku 1848. Tzv. „myšou dierou“ možno vystúpiť na vežu, odkiaľ je pekná vyhliadka na celý miestny kraj.
Okolo zámku je obora na jelene, neskôr premenená na bažantnicu.
Ben Bova

Benjamin William Bova (* 8. november 1932, Philadelphia, Pensylvánia, USA† 29. november 2020, Naples, Florida, USA
) bol americký spisovateľ sci-fi. 
Vo svojom rodnom meste sa v roku 1953 oženil s Rose Cucinotto a v roku 1954 získal bakalársky titul (B.S.) zo žurnalistiky na Tempel University. Pätnásť rokov pracoval v leteckom priemysle. Už v tom čase začal písať SF: prvou knihou bola "The Star Conquerors" v roku 1959, jeho prvá poviedka "A Long Way Back" sa objavila v roku 1960. Od roku 1971 do roku 1978 bol editorom časopisu Analog Science Fiction, počas tejto doby šesťkrát získal cenu Hugo za najlepšieho profesionálneho editora. Potom prešiel do časopisu Omni, kde zostal až do roku 1982. 
Vyučoval sci-fi na Harvarde a prednášal v newyorskom Haydenovom planetáriu. Bova písal o technike pre projekt Vanguard (konštrukcia prvej americkej umelej družice Vanguard I) a bol marketingovým manažérom Avco Everett Research Laboratory, kde sa stretol s mnohými špičkovými vedcami v oboroch laserov, umelých sŕdc a ďalších pokročilých technológií. Je emeritným prezidentom Národnej vesmírnej spoločnosti (National Space Society – NSS) a bol prezidentom SFWA (Science-fiction and Fantasy Writers of America).
Caffellatte

Caffellatte alebo caffelatte alebo zriedkavo caffè e latte (tal. „káva a mlieko“) je taliansky druh bielej kávy (kávy s mliekom). Jeho základ tvorí espresso, ktoré je doplnené speneným teplým mliekom. Často sa pripravuje aj ochutené rôznymi sirupmi. Vo variante latte macchiato sa podáva vo vysokom pohári.
Okrem obyčajného mlieka sa dá pripraviť aj s použitím rastlínných náhrad mlieka, napríklad sójového alebo ovseného. Nahradením kávy zas vznikli iné nápoje ako chai latté, maté alebo matcha latté.
Príprava.
Na prípravu "caffelatte" si v kávovare urobíme 30 ml espressa do poháru na cafelatte. Potom nalejeme ohriate mlieko, ktoré rozlejeme aj po okrajoch pohára. Na záver necháme asi 1 cm peny, ktorú potom nanesieme na hladinu. Servírujeme zdobené čokoládou alebo škoricou. (len na požiadanie). Skúseni baristi kreslia do kávy rôzne vzory ako napríklad labuť, indián, srdce, tulip atď.
Klaňanie troch kráľov (Botticelli, 1475)

Klaňanie troch kráľov () je názov obrazu namaľovaného talianskym renesančným umelcom Sandrom Botticellim.
Botticelliho dielo sa vyznačuje množstvom prác s religióznou tematikou, čoho dôkazom je aj päť obrazov s názvom "Klaňanie troch kráľov". Pravdepodobne najznámejším a najslávnejším dielom je táto verzia, ktorá vznikla v roku 1475. Obraz patriaci ku klenotom umeleckej kolekcie florentskej Uffizi je pokladaný za vrchol Botticelliho ranej tvorby.
Okolnosti vzniku diela.
Obraz je známy i pod označením "Del Lamovo klaňanie", ktoré obsahuje meno zadávateľa diela. Guaspare di Zanobi del Lama bol florentský obchodník, ktorý zbohatol za veľmi nejasných okolností, dokonca bol považovaný za človeka s veľmi pochybnou minulosťou. Pracoval ako zmenárnik a vďaka tomu prišiel k značnému majetku. Napriek tomu mu však chýbalo adekvátne spoločenské postavenie. V snahe získať ho, stal sa postupne členom viacerých miestnych najprestížnejších tzv. bratstiev a zo súkromných prostriedkov dal postaviť kaplnku v bazilike Santa Maria Novella, do ktorej umiestnili oltárny obraz "Klaňanie troch kráľov", objednaný u Sandra Botticelliho. 
Paradoxne tento obraz je jedinou pamiatkou krátkeho obdobia spoločenského úspechu del Lamu. Jeho pochybné obchodné praktiky vyšli totiž čoskoro najavo; bol usvedčený z podvodu, čo mu vynieslo zákaz podnikania v tejto oblasti a stratu ťažko nadobudnutého spoločenského postavenia. Vrátil sa k pôvodnému životu a zomrel vo veľmi skromných podmienkach.
Vznik obrazu bol del Lamovým kajúcnym gestom za predošlý život a mal mu zabezpečiť istú formu očistenia duše v deň posledného súdu. Súčasne sa chcel zadávateľ diela zavďačiť vládnucim Mediciovcov a vyjadriť svoju spolupatričnosť s týmto rodom, od ktorých vôle závisel jeho úspech v podnikaní. Pri objednávaní diela požiadal totiž del Lama Botticelliho nech zobrazí príslušníkov rodu Mediciovcov ako kráľov, ktorí sa prišli pokloniť Ježiškovi. Súčasne dal medzi členov sprievodu namaľovať svoj portrét, aby dielo budilo dojem, že patrí k tejto rodine (jeho podobizeň nachádzame v skupine osôb vpravo; na diváka sa pozerá starší svetlovlasý muž v bledomodrom plášti). 
Kompozícia a ikonografia.
Ústrednou postavou diela je uprostred polorozborenej stavby sediaca Panna Mária s Ježiškom, ktorého drží v lone. Pokloniť sa jej a Dieťaťu prichádza zástup mužov, v ktorom miesto biblických kráľov zaujali príslušníci florentskej honorácie; je v nich možné nájsť najznámejších príslušníkov rodu Mediciovcov. Nedá sa s určitosťou jednoznačne prisúdiť identita jednotlivých postáv. Niet pochýb, že najstarší muž kľačiaci tesne pred Pannou Máriou je Cosimo de' Medici, zakladateľ slávy rodu.
Obraz je pozoruhodný aj tým, že medzi osobami v sprievode spoznávame na pravej strane obrazu (celkom vpravo dole) autora. Namaľoval sám seba v úlohe pozorovateľa.
Historik Giorgio Vasari vo svojich zápiskoch označil jednotlivých členov sprievodu - okrem prvého kráľa, ktorým bol Cosimo de' Medici, druhého označil ako Giuliana de' Medici (zavraždeného v apríli 1478 pri bohoslužbe v Katedrále Santa Maria del Fiore) a tretím by mal byť Cosimov syn Giovanni.
Madonna del Magnificat

Madonna del Magnificat, je názov obrazu talianskeho renesančného maliara Sandra Botticelliho.
V 15. storočí boli veľmi rozšírené a obľúbené tzv. tondá, obrazy maľované do kruhu. Slúžili na výzdobu nielen súkromných obydlí, ale napr. aj cechovných domov. Botticelli vytvoril niekoľko takýchto obrazov, prevažne s motívom Panny Márie s Dieťaťom.
Uvedený obraz vytvoril umelec v rokoch 1480 - 1481, kedy možno hovoriť o začiatku jeho umeleckej dráhy ako vyzretého maliara. Až dodnes je považovaný za jeden z jeho najslávnejších obrazov Madon.
Dielo zachytáva Pannu Máriu s Ježiškom na kolenách pri písaní. Dopisuje posledné riadky knihy, ktorú jej pridržiavajú dvaja anjeli. Dvaja krajní anjeli pridržiavajú nad Máriinou hlavou korunu. Botticelli sa tu prejavil ako majster detailu, vďaka čomu môžeme identifikovať text v knihe. Ide o hymnus svätého Zachariáša, pieseň o narodení jeho syna sv. Jána Krstiteľa. Na pravej strane môžeme prečítať prvé slová "Magnificatu", chválospevu Panny Márie, podľa ktorého dostal obraz svoje pomenovanie.
Obraz je nepriamo oslavou Botticelliho rodného mesta, pretože svätý Ján Krstiteľ bol hlavným patrónom Florencie.
Podľa všetkého "Madonna del Magnificat" je najdrahším kruhovým obrazom, aký kedy Botticelli namaľoval. Jeho vysoká cena je daná množstvom zlata, v Botticelliho dobe najdrahším maliarskym materiálom, ktoré umelec použil pri maľovaní tohto obrazu. Objavuje sa ako okrasa na šatách, v lúčoch Božieho svetla, korune Panny Márie, ale aj vo vlasoch postáv.
Kristovo pokúšanie

Kristovo pokúšanie () je názov nástennej fresky namaľovanej talianskym renesančným umelcom Sandrom Botticellim.
Freska je súčasťou nástennej výmaľby Sixtínskej kaplnky, vytvorenej v rokoch 1481 - 1482 pre pápeža Sixta IV.
Podobne ako ostatné fresky i "Kristovo pokúšanie", tretia scéna v Kristovom cykle, je plné náboženskej symboliky. 
Ústredný príbeh maľby spočívajúci v trojitom diablovom pokúšaní Krista, ako ho popisuje Matúšovo evanjelium sa odohráva v pozadí maľby. Diabol v prestrojení za pustovníka na maľbe vľavo hore vyzýva Krista, aby premenil kamene na chlieb; na strednej scéne stojí spolu s Kristom na streche chrámu a nabáda ho, aby sa vrhol dolu. Tretí raz diabol pokúša Ježiša na vrchole hory vpravo, kde mu ukazuje nádheru svetského bohatstva a ponúka mu ho. Za oboma postavami vidíme trojicu anjelov prestierajúcich stôl k prijatiu oltárnej sviatosti. Táto scéna obsahuje skrytú symboliku, ktorú možno pochopiť iba v spojitosti s udalosťami v popredí maľby.
V strede vľavo stojí na úpätí hory Kristus s troma anjelmi, ktorým vysvetľuje dej v popredí. Tu sa odohráva židovská obeť, kde najvyšší kňaz prijíma misu naplnenú krvou obetných zvierat, prinášaných účastníkmi obradu. Krv v tomto prípade symbolizuje ukrižovaného Krista, ktorý pre spásu ľudstva neváhal obetovať svoje telo a krv. Jeho obeť, obnovovaná pri svätom prijímaní, tu vyjadruje stôl pripravovaný anjelmi.
Námet fresky možno chápať aj inak. V tomto prípade je dôležitou stavba v strede maľby. Je ňou rímska nemocnica s Kostolom Santo Spirito in Sassia, postavená za pápeža Sixta IV., čo je v tomto prípade narážka na liečiteľské schopnosti Ježiša Krista. Ide tu teda o spojitosť medzi Kristovými zázrakmi uzdravenia, významom nemocnice ako inštitúcie zaoberajúcej sa liečením chorých a starostlivosťou sv. Františka o chorých (Sixtus IV. bol františkán).
Výjavy z Mojžišovho života

Výjavy z Mojžišovho života () je názov nástennej fresky namaľovanej talianskym renesančným umelcom Sandrom Botticellim.
Freska je súčasťou nástennej výmaľby Sixtínskej kaplnky, vytvorenej v rokoch 1481 - 1482 pre pápeža Sixta IV.
Hlavná postava - Mojžiš - je tu zachytená v udalostiach a scénach z rôznych čias. Scény vychádzajú z knihy Exodus (druhej knihy Mojžišovej). Vpravo dole Mojžiš zabíja Egypťana, ktorý udrel Izraelčana; nad touto scénou uteká, pretože sa dozvedel, že vražda, ktorú spáchal, je odhalená. V strede zaháňa pastierov, ktorí bránili Jethrovým dcéram napojiť stáda a sám vyťahuje vodu zo studne.
Posledné dve scény zachytávajú dve významné epizódy z Mojžišovho života: vľavo hore sa Mojžišovi zjavuje Boh v podobe horiaceho kra a prikazuje mu zobuť si sandále, vľavo dole ho vidíme na čele svojho národa ako ho vyvádza z egyptského zajatia.
Madona so svätcami, anjelmi a Federicom da Montefeltro

Madona so svätcami, anjelmi a Federicom da Montefeltro () je názov obrazu talianskeho renesančného umelca Piera della Francesca namaľovaného po roku 1472.
Dielo predstavuje Pannu Máriu sediacu na vyvýšenom stupienku so spiacim Dieťaťom v jej lone. Obklopená je skupinou v polkruhu stojacich postáv, šiestich svätcov (vľavo svätý Ján Krstiteľ, svätý Bernard Sienský a svätý Hieroným, vpravo svätý František, svätý Peter Veronský a svätý Ján Evanjelista) a štyroch anjelov. Po jej ľavej ruke pred ňou v striebornom brnení kľačí modliaci sa urbinský vojvoda Federico da Montefeltro. Ten bol súčasne objednávateľom obrazu. Jeho póza, okrem toho, že odráža tradičný postoj pri modlitbe, je daná aj prianím zamaskovať znetvorenie pravého oka, o ktoré vojvoda prišiel pri turnaji.
Obraz pôsobiaci na prvý pohľad jednoducho a tradične sa však vyznačuje istou záhadnosťou a neprístupnosťou. Zapríčiňuje to na diváka pôsobiaca meravá strnulosť zobrazených postáv.
Dielo plne zapadá do maliarovej majstrovskej koncepcie zobrazenia perspektívy, kde na obrazovej ploche je otvorený vnútrajšok architektonicky bohatého kupolovitého chrámového záveru s výklenkom. Diváka na prvý pohľad zaujme vajce visiace na tenkej niti z mušle v apside nad Máriinou hlavou. Nielenže má dôležitý význam pre vyjadrenie priestorovej hĺbky ale je tie symbolickou narážkou na Ježišovo narodenie ako aj heraldickým znamením rodu Montefeltro.
Obraz bol doslova matematicky prepočítaný (rozmery budovy presne odpovedajú veľkosti postáv) a kompozične dovedený až takmer k iracionálnej dokonalosti. Presviedča nás o tom absolútne symetrické usporiadanie architektúry budovy, ako aj rozmiestnenie postáv - Madona je umiestnená presne v strede obrazovej plochy, po oboch jej stranách je rovnaký počet postáv (traja svätci a dvaja anjeli z každej strany).
Obraz bol pôvodne namaľovaný pre Kostol San Bernardino v Urbine, ktorý dal postaviť vojvoda Federico da Montefeltro. Do milánskej Brery sa dostal v roku 1811 ako dielo pripisované urbinskému umelcovi Bartolomeovi di Giovanni Corradinimu, zvanému Fra Carnevale; až v neskoršom čase bol označený ako jedno z vrcholných diel Piera della Francesca.
Predpokladá sa, že tvár Panny Márie má portrétne črty Federicovej manželky Battisty Sforza, ktorá v roku 1472 zomrela pri pôrode ich syna Federica Guidobalda (usudzuje sa, že jeho tvár má spiace Dieťa). Obraz mal byť holdom milovanej žene.
Obraz je známy i pod pomenovaním "Pala di Brera" (podľa miesta jeho umiestnenia) či "Pala Montefeltro" (podľa mena objednávateľa).
Vzkriesenie Krista (Piero della Francesca)

Vzkriesenie Krista () je názov obrazu talianskeho renesančného umelca Piera della Francesca namaľovaného okolo roku 1460.
Autor na tomto obraze zachytil okamih, kedy zmŕtvych vstalý Ježiš Kristus so zástavou vystupuje z mramorového sarkofágu, pred ktorým spí štvorica ozbrojených strážcov.
Z obrazu je zrejmé kontrastné zachytenie vertikálnych a horizontálnych línií. Vzpriamená postava Krista ako aj týčiace sa kmene jarných stromov zdôrazňujú túto vertikalitu proti zreteľnej horizontalite hrobu.
Zo štvorice ozbrojencov zaujme postava vojaka opierajúca sa hlavou o veko sarkofágu, ktorého podoba sa objavuje i medzi veriacimi túliacimi sa pod roztvorený plášť Panny Márie na inom Francescovom diele - polyptychu "Madonna della Misericordia". Usudzuje za, že ide o umelcovu vlastnú podobizeň.
Dielo sa vyznačuje náboženskou a spoločenskou symbolikou interpretovanou v tvári a postave Ježiša Krista, ranou na pravom boku, ako aj riasením a tieňovaním jeho šiat.
Horní Sněžná

Horní Sněžná () je zaniknutá osada v okrese Prachatice, 4,5 km juhovýchodne od mesta Volary. Nachádza sa v Želnavskej hornatine, na náhornej plošine na rozvodí Vltavy a Blanice, medzi vrcholmi Křemennej a Doupnej hory, v nadmorskej výške 1010 m. Patrí do CHKO Šumava.
História.
Prvá písomná zmienka o osade pochádza z roku 1654. V roku 1910 tu stálo 30 domov, v ktorých žilo 146 obyvateľov (všetci nemeckej národnosti). Bola tu škola a hostinec. 
Súčasnosť.
Horské lúky slúžia ako pastviny, otvárajú sa z nich ďaleké výhľady (na Knížecí stolec, Chlum, Křišťanov), od lavičky na lúke medzi vrcholmi Doupnej hory sú viditeľné i Alpy. V priestore bývalej osady Horní Sněžná sa zachovali veľký kamenný kríž z roku 1888 a kovový krížik na kamennom podstavci z roku 1882. Na niekoľkých miestach sú viditeľné ruiny hospodárstiev, spustnuté sady a kamenné terasy. Rastie tu javor, chránený ako pamätný strom. V blízkosti bývalej osady bol postavený televízny vysielač, ktorý v súčasnosti slúži operátorom mobilných sietí.
Moccacino

Moccacino je jedným z druhov caffe latte. Je to teplý nápoj pripravený zmiešaním čokoládového sirupu s menším množstvom espressa (v pomere až 2:1) a doplnený odpovedajúcim množstvom speneného mlieka alebo šľahačky. Podáva sa najčastejšie do šálky s objemom 150 až 250 ml. Existuje tiež variant tejto kávy s názvom „zebra“, ku ktorému je pridaný čokoládový sirup z tmavej a bielej čokolády.
Latte macchiato

Latte macchiato je kávový nápoj, ktorý v doslovnom preklade znamená zafarbené, "ušpinené" mlieko. To sa týka spôsobu prípravy, pri ktorom sa espresso pomaly nalieva do horúceho mlieka, pokrytého vrstvou mliečnej peny. Od caffé latte ho rozoznáte práve vďaka hnedej škvrne v strede peny, ktorá vznikne pri nalievaní espressa cez mliečnu penu.
Pri správnej príprave sú tri vrstvy: na spodku mlieko, v strede espresso a na vrchu pena. Vďaka tomu je to jedna z najkrajších, ale tiež jedna z najdrahších káv. Podáva sa v priehľadnom sklenenom pohári s hrubými stenami s objemom okolo 250 ml. Môže sa piť so slamkou ale profesionálni baristi odporúčajú len dlhú lyžičku.
Latte macchiato možno takisto ako kapučíno alebo espresso ozdobiť strúhanou čokoládou, kakaom alebo škoricou. Môžu sa tiež pridávať rôzne sirupy, ktoré vytvárajú celú škálu nových chutí.
Prvá písomná zmienka

Prvá písomná zmienka je označenie najstaršieho písomného dokladu o určitej obci, meste, hrade ap. 
Prvá písomná zmienka je temer vždy iba dátumom ante quem, lebo okrem výnimiek, kedy je v písomnom doklade priamo zmienené založenie sledovaného objektu spravidla dokladá iba to, že tento objekt už existoval. Niekedy, zvlášť v prípade menších objektov môže byť prvá písomná zmienka i značne časovo vzdialená od dáta skutočného vzniku (sto i viac rokov), lebo do súčasnosti sa zachovala iba veľmi malá časť stredovekých listín. Tieto údaje je preto nutné kombinovať s dátami získanými iným spôsobom, napríklad na základe slohového rozboru zachovaných stavebných pamiatok alebo archeologicky.
Prvá písomná zmienka spravidla neobsahuje o sledovanom objekte žiadne ďalšie informácie. Veľmi často pochádza napríklad z listín dokladajúcich predaj či iný majetkový prevod určitého majetku. Sledovaný objekt je v takom prípade pripomenutý iba ako položka vo súhrne tohoto majetku.
Nový zámok (rozlišovacia stránka)

Nový zámok môže byť:
Caffè macchiato

Caffè macchiato alebo espresso macchiato je taliansky druh espresa s malým množstvom teplého, speneného mlieka. Caffe macchiato možno pripraviť so speneným horúcim alebo studeným mliekom. Ak sa pripraví s horúcim mliekom názov sa zmení na macchiato caldo; v prípade prípravy so studeným mliekom sa názov zmení na macchiato freddo. Výber medzi „caldo“ a „freddo“ je obyčajne vecou osobného vkusu.
Niektoré nové kaviarne majú tendenciu pridávať do espressa sterilizované mlieko v pomere 1:1 (alebo viac), rovnako ako vmiešanie mlieka do espressa. Niektorí ľudia, najmä v Austrálii to nazývajú "piccolo latte".
Most Dovalovec

Most Dovalovec je diaľničný most na Slovensku, ktorý sa svojou dĺžkou 526,40 metra zaraďuje medzi najdlhšie cestné mosty na Slovensku. Nachádza sa na diaľnici D1 na úseku Liptovský Hrádok - Hybe.
Most sa nachádza 33 metrov nad terénom a premosťuje údolie potoka Dovalovec, prechádzajúc severne od intravilánu obce Dovalovo. Voľná šírka mosta je 11,75 metra.