burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Kamenný potok (prítok Váhu)

Kamenný potok je potok v regióne Liptov, na území mesta Ružomberok a jeho mestskej časti Hrboltová v okrese Ružomberok v Žilinskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Veľká Fatra a ústi do Váhu. Má dĺžku a je tokom III. rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v na území mesta Ružomberok a jeho mestskej časti Hrboltová v lesnom extraviláne v priestore "Kamenná dolina". Zdrojnica pritekajúca zo severovýchodu, z "Kamennej doliny", pramení v Zdrojnica pritekajúca zo severu pramení v 
Opis toku.
Tečie od sútoku zdrojníc lesným extravilánom juhozápadným smerom, vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, podteká rozostavaný úsek autostrády Diaľnica D1 (Slovensko), v ulici "Záskalie" vteká do severnej časti intravilánu Hrboltovej, podteká železnicu zo Žiliny do Košíc, v ústi do Váhu ako jeho pravostranný prítok.
Nachádza sa v okrese Ružomberok v Žilinskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Veľká Fatra a v jeho podcelku Šípska Fatra. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj toponymum z pramennej oblasti potoka: dolina "Kamenná dolina". Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1989. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Hýrová (vrch v Čergove)

Hýrová () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Livovská Huta, približne severne od Sabinova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Sabinov a Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Livovská Huta a Kamenica. Najbližším sídlom je severovýchodne situovaná Livovská Huta, západne sa nachádza Kyjov a Kamenica, južným smerom Lúčka, Milpoš a Hanigovce.
Opis.
Hýrová leží v hlavnom hrebeni, medzi Minčolom () a Dvoriskami (). Severným smerom sa nachádza Stredný vrch (), Malý Minčol (), Topoľky () a Jasenov (), východným Forgáčka (), Dvoriská a Babie (), južným Ostrá () a Kostolný vrch () a západným Liberbarek () a Minčol. Severovýchodné svahy odvodňuje rieka Topľa, voda z juhozápadných odteká potokom Lúčanka do rieky Torysa. Vrcholovou časťou prechádza značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Slanské a Volovské vrchy, Branisko, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier a Spišskú Maguru.
Chan Fej

Chan Fej (, ) bol čínsky filozof, ktorý spolu s Li S’om, rozvinul Sün-c’ovu filozofiu v doktrínu legizmu. Na rozdiel od iných slávnych filozofov tej doby bol Chan Fej členom vládnucej aristokracie – narodil sa do vládnucej rodiny štátu Chan v priebehu záverečnej fázy obdobia bojujúcich štátov. V tomto kontexte sú niektorými autormi jeho diela považované za adresované jeho bratrancovi, kráľovi štátu Chan. Po mnohých rokoch na čchinskom dvore bol Chan Fej perzekvovaný svojim kolegom Li S’om a spáchal vo väzení samovraždu.
„Chan Fej“ je vlastné meno tohto filozofa. „Chan Fej-c’“ (韓非子) sa potom najčastejšie používa na označenie knihy, ktorú napísal. Slovo „c’“ je však často pridávané k menám čínskych filozofov ako čestné prízvisko (znamená „majster“), „Chan Fej-c’“ sa niekedy tiež používa aj ako označenie osoby tohto filozofa.
Legalizmus.
Chan Fejova filozofia nazývaná legalizmus (niekedy tiež používané označenie legizmus) je zameraná na vládcu. Podľa jeho filozofie vládca pevne ovláda štát za pomoci troch konceptov: svoje mocenské pozície (勢, "š’"), určitých techník (術, "šu") a zákonov (法, "fa"). Legizmus vychádza z predpokladu, že každý koná v súlade s jediným princípom: vyhýbanie sa trestu za súčasné snahy dosiahnuť zisk. Zákony preto musia tvrdo trestať akékoľvek nežiaduce konanie a súčasne odmeňovať tých, ktorí zákony dodržiavajú (pozri legalizmus).
Legalizmus syntetizoval idey Šang Janga, Šen Pu-chaja a Šen Taoa. Od Šang Janga prevzal jeho dôraz na zákony, od Šen Pu-chaja dôraz na techniky a od Šen Tao názory na autoritu a legitimitu.
Okrem konfuciána Sün-c’a, ktorý bol Chan Fejovým a Li S’ovým učiteľom, bol ďalším z hlavných zdrojov jeho politických teórií Lao-c’ove taoistické dielo Tao Te ťing, ktoré interpretoval ako politický text a ku ktorému napísal komentár (kapitoly 20 a 21 v jeho knihe "Chan Fej-c’"). Tao videl ako prirodzený zákon, ktorý je každý a všetko prinútené dodržiavať. Súčasne veril, že ideálny vládca vydáva zákony rovnako ako nevyhnutná prírodná sila, ktoré ľudia nemôžu odporovať.
Jeho filozofia mala veľký vplyv na kráľa štátu Čchin a neskoršieho prvého cisára zjednotenej Číny Čchin Š’-chuang-tiho a stali sa jedným z vodcovských princípov vládcovej politiky. Po predčasnom páde dynastie Čchin bola Chan Fejova filozofia nasledujúcou dynastiou Chan oficiálne hanobená. Aj napriek svojmu vyvrženeckému postaveniu v priebehu histórie cisárskej Číny Chan Fejova politická teória aj naďalej silne ovplyvňovala každú nasledujúcu dynastiu a konfuciánsky ideál vlády bez zákonov nebol nikdy uskutočnený.
Chan Fejova filozofia bola predmetom obnoveného záujmu za vlády Komunistickej strany pod vedením Mao Ce-tunga, ktorý sám niektoré z jej zásad obdivoval.
Chan Fejovo úplné zaznamenané dielo je zhromaždené v spise "Chan Fej-c’", knihe o 55 kapitolách. Tento spis je významný aj ako jediný zachovaný zdroj početných príbehov z obdobia bojujúcich štátov.
Dievča, ktoré verí v zázraky

Dievča, ktoré verí v zázraky je americká kresťanská dráma z roku 2021, ktorú režíroval a produkoval Richard Correll. Vo filme hrajú Mira Sorvino, Peter Coyote, Austyn Johnson a Kevin Sorbo. Film vyšiel 2. apríla 2021 v produkcii 120 dB Films, Gerson Productions, The Mustard Seed Production a Trailmaker Productions. Distribuovala ho spoločnosť Atlas Distribution Company.
Dej.
Mladé dievča vylieči vtáka zdanlivo jednoduchou modlitbou a stane sa národnou celebritou, keď sa jej pripisujú ďalšie zázraky, pričom umiera na neoperovateľný nádor na mozgu.
Uvedenie.
Film bol uvedený do kín v Spojených štátoch 2. apríla 2021 a na digitálnych platformách 1. júna 2021.
Athénodóros z Kleitoru

Athénodóros () bol grécky sochár z prelomu 5. a 4. stor. pred Kr.
Athénodóros, sochár (bronziar) z arkádskeho Kleitoru, bol žiakom sochárskeho majstra Polykleta. Plínius zaznamenal, že pôsobil v období 95. olympiády (400 – 397 pred Kr.)
Pausanias uvádza, že bol autorom bronzových sôch Apolóna a Dia, ktoré i s mnohými ďalšími sochami poslúžili Sparťanom ako votívne dary v Delfách po víťazstve nad Aténčanmi pri "Aigospotamoi" ("Kozích riečkach") v roku 405 pred Kr. Lakedaimónsky (spartský) votívny dar venovaný do Delf bol jedným z najväčších a najbohatších na sochy (v dlhom Pausaniovom výpočte umelcov a ich diel dokonca časť textu chýba) Pausanias tu uvádza: „"Dameas zase zhotovil Artemidu, Poseidóna a ešte Lysandra, Athénodóros Apolóna a Dia. Pôvodom boli Arkáďania z Kleitoru “"
Delfský pamätník postavený na pamiatku bitky pri Aigospotamoi bol 21 m dlhý. Zachovalo sa z neho mnoho zvyškov, najmä z podstavcov sôch a nápisov (v minulosti to boli najmä sochy Sparťanov a ich spojencov, ktorých zvečnili za ich statočnosť ).
Tisandros

Tisandros alebo Teisandros () môže byť:
Kamenný potok (prítok Popradu)

Kamenný potok je potok v Prešovskom kraji, v regióne Tatry, na území mesta Poprad. Preteká jeho mestskými časťami Stráže pod Tatrami a Matejovce, čiastočne tiež územím obce Žakovce v okrese Kežmarok. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podtatranská kotlina a ústi do Popradu. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku a je tokom IV. rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v poľnohospodárskom extraviláne v na obecnej (a zároveň aj okresnej) hranici mesta Poprad, jeho mestskej časti Matejovce a obce Žakovce v okrese Kežmarok. Zdrojnica pritekajúca zo severovýchodoseveru pramení v , tečie po obecnej hranici a obmýva severozápadné úbočie vrchu "Kamenný vrch" (), ktorý leží už na území obce Žakovce. Zdrojnica pritekajúca z juhovýchodu pramení v , priteká z územia obce Žakovce z lokality "Pri Lomnickom".
Opis toku.
Tečie na krátkom cca 240 m úseku od sútoku zdrojníc poľnohospodárskym extravilánom západným smerom po obecnej a zároveň aj okresnej hranici a smeruje na územie mesta Poprad, tečúc po hranici medzi mestskou časťou Matejovce a mestskou časťou Stráže pod Tatrami. Priberá bezmenný pravostranný prítok z poľa "Na jame", tvorí hranicu lokalít "Priečne" a "Voľné role" a pokračuje súbežne s autostrádou D1. Podteká železničnú trať do Kežmarku a územím mestskej časti Stráže pod Tatrami a v nadmorskej výške ústi do Popradu ako jeho pravostranný prítok.
Preteká menšou časťou v pramennej oblasti v okrese Kežmarok a väčšou časťou v okrese Poprad v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podtatranská kotlina a v jej podcelku Popradská kotlina. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj toponymum z pramennej oblasti potoka: vrch "Kamenný vrch". Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Jozef Keresztúry

Jozef Keresztúry (; * 24. august 1870, Bačka † 28. máj 1936, Nové Mesto pod Šiatrom) bol maďarský evanjelický kňaz a politik maďarskej národnosti v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Jeho otec bol reformovaným farárom. Stredoškolské štúdium ukončil na hlavnej strednej škole v Blatnom Potoku, kde aj zmaturoval. V tomto meste absolvoval aj štúdium teológie. Po rokoch angažovania si ho reformovaná cirkev v obci Veľký Horeš v roku 1897 jednohlasne zvolila za svojho farára. V obci pôsobil po celý svoj život. 
Aktívne pôsobil na cirkevnom poli. Už v mladosti bol úradníkom diecézy na Dolnom Zemplíne, potom radcom a vedúcim duchovnej fakulty. Po vzniku Česko-Slovenska bol zvolený za diakona Dolnozemplínskej diecézy a zúčastnil sa na zákonodarnej synode Všeobecnej reformovanej cirkvi Slovenska v Bratislave.
Politicky sa aktivizoval v Krajinskej kresťansko-socialistickej strane. V župných voľbách v roku 1923 bol zvolený za poslanca Košickej župy. V parlamentných voľbách v roku 1929 bol v senátnom volebnom obvode Nové Zámky zaradený do spoločnej kandidátnej listiny kresťanských socialistov, maďarských národniarov a Spišských Nemcov. Senátorom sa stal 8. februára 1933, po rezignácii senátora Gejzu Grosschmida. V senáte zasadal v kultúrnom a ústavnoprávnom výbore. 
O post senátora sa uchádzal aj v parlamentných voľbách v roku 1935. Krátko po ochorení v roku 1936 bol prevezený do nemocnice v Novom Meste pod Šiatrom, kde krátko po operácii zomrel.
Amfikrates

Amfikrates () môže byť:
Forgáčka (vrch v Čergove)

Forgáčka () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Livovská Huta, približne severne od Sabinova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Livovská Huta. Najbližším sídlom je severne situovaná Livovská Huta, severovýchodne sa nachádza Livov, južne Olejníkov, Hanigovce a Milpoš a západne Lúčka a Kyjov.
Opis.
Forgáčka leží v hlavnom hrebeni, medzi Hýrovou () a Dvoriskami (). Severným smerom sa nachádza Jasenov (), Pálenica (), Malý Minčol () a Stredný vrch (), západným Topoľky (), Minčol () a Hýrová (), južným Ostrá () a Babie () a východným Škaredé (), Hrašovík () a Dvoriská. Západné svahy odvodňuje rieka Topľa, severovýchodné jej prítok Hradský potok a z južných voda odteká potokom Drahotín do rieky Torysa. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Slanské a Volovské vrchy, Bachureň, Branisko a ojedinele aj vrcholy Vysokých Tatier.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no južným úbočím prechádza modro značená hrebeňovka.
Kamenný potok (prítok Hornádu)

Kamenný potok je potok v regióne Spiš, na území obcí Olcnava a Vítkovce v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Volovské vrchy a ústi do Hornádu. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku a je tokom V. rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v priamo na obecnej hranici v trojchotárniku medzi obcami Olcnava, Vítkovce a Poráč v okrese Spišská Nová Ves, v poľnohospodárskom extraviláne na východnom úpätí lesa "Klokôčky". Zdrojnica pritekajúca z juhu pramení v . Zdrojnica pritekajúca z juhovýchodu pramení v .
Opis toku.
Tečie severným smerom v lesnom extraviláne po obecnej hranici medzi obcami Olcnava a Vítkovce, v priberá bezmenný pravostranný prítok, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v priberá bezmenný pravostranný prítok, ľavým brehom obmýva úpätie lesa "Kamenná", veľkým oblúkom sa stáča do severovýchodného smeru, pravým brehom obmýva úpätie lesa "Ponad Raj", v opúšťa obecnú hranicu medzi obcami Olcnava a Vítkovce a pokračuje cez územie Olcnavy, preteká cez samotu "Kamenná", stáča sa na severozápad, podteká železnicu zo Žiliny do Košíc, v ústi do Hornádu ako jeho pravostranný prítok.
Preteká v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Volovské vrchy a v jej podcelku Hnilecké vrchy. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj toponymá z oblasti potoka: les "Kamenná", samota "Kamenná". Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1975. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Litzy

Litzy, celým menom "Litzy Vannya Rodriguez Balderas" (* 27. október 1982, Mexiko, Mexiko) je mexická herečka a speváčka. Svoju spevácku kariéru začala v roku 1995 v hudobnej skupine Jeans. O dva roky neskôr skupinu opustila a vydala sa na hereckú a sólovú kariéru. Na Slovensku je známa svojím účinkovaním v telenovele Daniela.
Henrich I. (Rakúsko, Babenberg)

Henrich I. prezývaný "Silný" ( "Heinrich der Starke",† 23. júna 1018) bol rakúsky markgróf. Za jeho vlády bol v roku 996 po prvýkrát v dochovanom dokumente spomenutý názov "Ostarrîchi ", z ktorého sa vyvinulo moderné nemecké meno pro Rakúsko ("Österreich").
Život.
Bol synom markgrófa Leopolda I. z dynastie Babenbergovcov a Richardis zo Sualafeldgau. Ako najstarší syn nasledoval v roku 994 svojho otca v úrade rakúskeho markgrófa (s podporou neskoršieho cisára Otta III.)
Po prvý krát je Henrich I. spomenutý vo výmennej zmluve z roku 995 medzi cisárom Ottom a biskupom z bavorského Freisingu Gottschalkom z Hagenau. Ottov nástupca, Henrich II. daroval markgrófovi Henrichovi majetky medzi tzv. „Suchým Liesingom“ a Triestingom vo Viedenskom lese. K tomu dostal ešte 20 kráľovských lánov, ktoré ležia na sever od Dunaja medzi riekou Kamp a riekou Moravou. Má sa za to, že Henrich si zvolil priestor od Weikersdorfom a Stockerau. Preniesol svoje sídlo do Melku, kde bol pochovaný svätý Koloman. Zomrel bezdetný a posledný odpočinok našiel v miestnom kláštore. Jeho nástupcom sa stal mladší brat Adalbert.
Adalbert (Rakúsko, Babenberg)

Adalbert Babenberský nazývaný "Víťazný" ( "Adalbert der Siegreiche", 985? – 26. mája 1055, Melk) bol gróf zo Schweinachgau a z Künziggau a neskôr rakúsky markgróf. Pre svoj diplomatický um získal povesť veľkého politického stratéga, Otto z Freisingu začína jeho osobou svoju "Babenberskú kroniku".
Život.
Narodil sa ako posledný syn markgrófa Leopolda I. a Richardis zo Sualafeldgau. V roku 1018 po smrti staršieho bezdetného brata Henricha získal markgrófsky titul. Jeho druhou ženou sa stala Frozza, dcéra benátskeho dóžu Otta Orseola. Frozzin brat Peter Orseolo sa v roku 1038 stal kráľom Uhorska a v nasledujúcich rokoch svojou politikou poštval proti sebe cisára, miestnych magnátov a vdovu po kráľovi. V roku 1041 ho z krajiny vyhnali a Peter našiel azyl na Adalbertovom dvore.
Na jeseň 1041 sa konal ríšsky snem, kde sa Peter Orseolo poddal cisárovi rovnako ako české knieža Břetislav I., jeho doterajší spojenec, ktorému Adalbertov syn Leopold obsadil bližšie nešpecifikovanú pevnosť v pomedzí. Všetci zúčastnení sa potom spoločne rozhodli na úder proti novému uhorskému kráľovi Samuelovi, ktorý v tú istú dobu nečakane zaútočil na Adalbertovu Východnú marku. Adalbert spoločne so synom Leopoldom útok odrazil. Boje o Uhorsko pokračovali s prestávkami až do roku 1044, kedy sa Peter Orseolo vrátil na čas naspäť na uhorský trón.
Markgróf Adalbert prišiel v decembri roku 1043 o svojho syna Leopolda, veľkého hrdinu uhorských vojen. V roku 1050 sa podieľal na výstavbe opevnenia zničeného Hainburgu a keď v roku 1055 umieral, patrili Babenbergovci k najmocnějším rodom v tedajšom Bavorsku. Jeho nástupcom sa stal druhorodený syn Ernest, ktorý pokračoval v tradičnom spojenectve s cisárskym dvorom.
Dvoriská (vrch v Čergove)

Dvoriská () je názov vrchu v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Livovská Huta, približne severne od Sabinova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Bardejov a Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obce Livov a Olejníkov. Najbližšími sídlami sú severne situovaná Livovská Huta a Livov, južne sa nachádza Olejníkov, Hanigovce a Milpoš a západne Lúčka.
Opis.
Dvoriská ležia v hlavnom hrebeni, medzi Hýrovou () a Soliskom (). Severne sa nachádza Čekošov (), Jasenov () a Hradské (), západne Malý Minčol (), Stredný vrch (), Minčol (), Forgáčka () a Hýrová (), južne Ostrá (), Babie () a Trepeš () a východne Škaredé (), Solisko (), Hrašovík () a Hromadský vrch (). Západné svahy odvodňuje Hradský potok, východné Vlčí potok, oba smerujúce do rieky Topľa, voda z južnej časti hrebeňa odteká potokom Ľutinka do Torysy. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Slanské a Volovské vrchy, Čiernu horu, Bachureň, Branisko, nezriedka aj Kráľovu hoľu a vrcholy Vysokých Tatier.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no južným úbočím prechádza modro značená hrebeňovka.
Igor Hrušovský (politik)

Igor Hrušovský (* 21. február 1879, Nové Mesto nad Váhom – † 24. máj 1937, Bratislava) bol slovenský politik v období medzivojnového Česko-Slovenska. 
Životopis.
Narodil sa v rodine novomestského advokáta Štefana Hrušovského a jeho manželky Oľgy rod. Paulíny-Tóthovej. Pochádzal z významnej národoveckej rodiny. Jeho starým otcom bol Viliam Paulíny-Tóth. Do roku 1918 pôsobil ako bankový úradník ľudovej banky v rodnom meste. Ako 24-ročný sa podieľal na založení a sám viedol prvý slovenský lokálny časopis „Považské noviny“, ktorý sám redigoval, stvoriac tak prvý typ časopisu, venovaného miestnym potrebám. Po vzniku Česko-Slovenska vstúpil do politiky. Bol členom česko-slovenskej delegácie na Parížskej mierovej konferencii. Hneď po prevrate bol notárom v Nitre, potom prešiel na ministerstvo vnútra v Prahe a skončil ako odborový radca ministerstva pre unifikáciu zákonov. Za Slovenský klub zasadal v Revolučnom národnom zhromaždení. Neskôr bol členom Česko-slovenskej strany národno-socialistickej a bol predsedom jej slovenskej pobočky. Za túto stranu získal poslanecký mandát v Národnom zhromaždení aj v prvých parlamentných voľbách v roku 1920. Mandát obhájil aj vo voľbách v roku 1925, 1929 i 1935. V poslaneckej snemovni pôsobil v zahraničnom výbore. Na svoj mandát rezignoval 6. októbra 1936. V parlamente ho nahradil Emil Boleslav Lukáč. Následne pôsobil vo vedení Česko-slovenskej dunajskej plavebnej spoločnosti. Bol veľkým zástancom idey čechoslovakizmu a patril k výrazným kritikom slovenského autonomistického hnutia. Pochovaný bol na evanjelickom cintoríne v Bratislave.
Horalky

Horalky sú tradičné slovenské oblátky plnené buď arašidovou krémovou náplňou, alebo krémovou náplňou s príchuťou arašidového masla, lemované čokoládou. Vážia 50 gramov. Ich výrobcom je Sedita. V súčasnosti patria k najpopulárnejším pochúťkam Slovákov, ročne v Seredi Sedita vyrobí 160 miliónov kusov. Za jednu pracovnú zmenu dokážu pracovníci vyrobiť približne 100 ton týchto oblátok, čo sa rovná dvom miliónom Horaliek. Na Slovensku sú údajne tak populárne, že sa jedia častejšie než chlieb, a každú sekundu sa zje jedna až dve horalky. Medzi rokmi 2015 až 2020 bol podľa nich pomenovaný rýchlik R Váh 601 jazdiaci medzi Bratislavou a Košicami.
História.
Horalky sa v slovenských obchodoch po prvý raz objavili v roku 1959 ešte pod názvom Tatranky. Receptúra Tatraniek sa od tej súčasnej líšila tým, že miesto arašidov využívala lieskové orechy. V roku 1965 však došlo na trhu k nedostatku lieskovcov, a tak sa do receptu pridali arašidy. To prinieslo zmenu mena na Horalky, a receptúra ostala nezmenená až do súčasnosti. Za osobu, ktorá za touto zmenou stojí, je považovaný Štefan Kassay. Ten sa stal v roku 1991 spolumajiteľom Pe­či­vární Se­reď a Fi­gara Trnava. Tie sa neskôr stali sú­čas­ťou akciovej spoločnosti I.D.C. Hol­ding, a.s., pod ktorou Horalky figurujú dodnes.
Receptúra.
Presná receptúra Horaliek nie je pre verejnosť známa. Horalky sa však skladajú z troch základných častí: z oblátkových plátov, kakaovo-arašidovej náplne a čokoládovej polevy na leme. Arašidy použité v plnke sú pražené vo vlastnej pražiarni.
Dizajn obalu.
Horalky prešli od svojho vzniku viacerými zmenami, čo sa ich typického obalu týka. Prvej takejto zmeny sa dočkali v roku 1994, kedy sa na obale objavili kvety plesnivca a horca spolu s bielou, modrou a červenou farbou. V roku 2005 sa na obale objavilo nové logo pečivární Sereď - Sedita a ilustrácia arašidov. Dnes známe logo sa na obale zmenilo v roku 2009, a v jeho pozadí sa vyníma tatranský štít. Najnovším redizajnom prešli Horalky v roku 2021, ktorý všetky prvky minimalizoval a modernizoval.
Richard Yates

Richard Yates (* 3. február 1926, Yonkers, New York, USA – † 7. november 1992, Birmingham, Alabama, USA) bol americký spisovateľ. Medzi jeho najvýznamnejšie diela patrí románový debut "Núdzový východ", ktorý sa v roku 2008 dočkal filmového spracovania s Leonardom DiCapriom a Kate Winslet v hlavných rolách. Hoci sa všetka Yatesova tvorba stretala s priaznivou odozvou kritikov, za života spisovateľ nedosiahol komerčný úspech.
Život.
Richard Yates sa narodil 3. februára 1926 v meste Yonkers, štát New York. Keď mal dva roky, jeho rodičia sa rozviedli a Yates zostal žiť s matkou, neúspešnou sochárkou, a staršou sestrou. Študoval na súkromnej chlapčenskej strednej škole v Connecticute, kde získal štipendium. Krátko pred promóciami sa pridal ku americkej armáde a počas druhej svetovej vojny slúžil vo Francúzsku, Belgicku a Nemecku. Zúčastnil sa Bitky o Ardeny. Po vojne sa vrátil späť do Spojených štátov, kde mu bola diagnostikovaná tuberkulóza. Necelé dva roky strávil v sanatóriu.
Po úspešnej rekonvalescencií sa spoločne s manželkou presťahoval na juh Francúzska. Počas pobytu v Európe sa prvý raz etabloval ako spisovateľ. Niekoľko poviedok mu vyšlo v novinách Atlantic First. V roku 1953 sa vrátil späť do USA, kde sa zamestnal ako copywriter. Zarovno s novým zamestnaním pracoval aj na svojom prvom románe "Núdzový východ." V tom období sa u neho prvý raz prejavili mentálne problémy: utrpel svoje prvé nervové zrútenie. Svoju úzkosť sa snažil potlačiť nadmernou konzumáciou alkoholu, ktorá napokon vyústila do celoživotných problémov s alkoholizmom. V roku 1959 sa rozviedol.
V roku 1961 dokončil svoj prvý román. Kniha sa dočkala priaznivého hodnotenia medzi kritikmi, bola nominovaná na viaceré prestížne literárne ocenenia, ale komerčného úspechu sa nedočkala. Dielo mu však pomohlo získať novú pracovnú pozíciu: začal písať prejavy pre Roberta Kennedyho. O zamestnanie prišiel po atentáte na Kennedyho brata Johna. Vzápätí nato sa Yates presťahoval do Hollywoodu, kde napísal niekoľko scenárov, ale žiaden z nich sa nedočkal sfilmovania.
Ďalších sedem rokov života strávil Yates v Iowe, kde vyučoval tvorivé písanie. V tomto období sa zoznámil so svojou druhou manželkou, s ktorou sa pravidelne sťahovali po Stredozápade v závislosti od školy, kde práve učil. Napokon sa vrátil do New Yorku, kde prijal miesto na Kolumbijskej univerzite. Yates medzitým obnovil kontakt so Seymourom Lawrencom, redaktorom, ktorý kedysi dávno publikoval Yatesove prvé poviedky. Lawrence sa stihol vypracovať na vydavateľa kníh a v jeho vydavateľstve vyšli všetky Yatesove knihy.
Osem rokov žil v Bostone, počas tohto obdobia sa druhý raz rozviedol, a v roku 1991 sa sťahoval ešte posledný raz, prijal miesto na Univerzite v Alabame. V tom období ho sužovali vážne zdravotné komplikácie, ktoré boli výsledkom dlhodobej nezdravej životosprávy. Okrem alkoholizmu si tiež vypestoval silnú závislosť na cigaretách, za deň zvykol vyfajčiť štyri škatuľky. Diagnostikovali mu emfyzém pľúc. Zomrel v novembri 1992 na poškodenie pľúc po podstúpenej operácii. Zanechal po sebe dve dcéry.
Amfikrates (sochár)

Amfikrates () bol grécky sochár v 6. stor. pred Kr.
Amfikrates bol aténsky sochár (bronziar), ktorý bol podľa Plínia autorom bronzovej levice (podľa legendy, levice bez jazyka) umiestnenej v blízkosti vstupnej brány na aténsku Akropolu, zvanej Propylaje.
Pausanias o tejto soche uviedol: „"...až kým Hippias pre zavraždenie Hipparcha neobrátil svoj hnev proti mnohým iným a hlavne proti žene menom Leaina (Levica). Túto totiž, keď Hipparchos zomrel – hovorím to, čo som nikde nečítal, ale väčšina Aténčanov tomu verí – Hippias mučil tak, až ju usmrtil, pretože sa dozvedel, že bola priateľkou (héterou) Aristogeitóna (jedného z tyranobijcov), domnieval sa, že o sprisahaní vedela. Keď potom Peisistratovci prestali byť tyranmi, postavili Aténčania onej žene bronzovú levicu a vedľa ... “"
Polyainos uvádza, že Leaina si vlastnou rukou vyrezala jazyk, aby sa počas mučenia nevedela priznať.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2006

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2006 boli 30. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Turnaj Top divízie sa hral od 26. decembra 2005 do 5. januára 2006 v kanadských mestách Vancouver, Kelowna a Kamloops. Titul svetového šampióna z minulého roka obhájili hokejisti Kanady.
Nižšie divízie.
I. divízia.
Skupina A.
Turnaj skupiny A v rámci I. divízie MS 2006 sa hral v Blede v Slovinsku od 11. do 17. decembra 2005.
Skupina B.
Turnaj skupiny B v rámci I. divízie MS 2006 sa hral v Minsku v Bielorusku od 12. do 18. decembra 2005.
II. divízia.
Skupina A.
Turnaj skupiny A v rámci II. divízie MS 2006 sa hral v Bukurešti v Rumunsku od 12. do 18. decembra 2005.
Skupina B.
Turnaj skupiny B v rámci II. divízie MS 2006 sa hral v Belehrade v Srbsku a Čiernej Hore od 10. do 16. januára 2006.
III. divízia.
Turnaj III. divízie MS 2006 sa hral v Elektrėnai a Kaunase v Litve od 3. do 9. januára 2006.
Žigmund Ivánka

Žigmund Ivánka (, s prídomkom z Jordánu a Draškoviec, lat. de „Draskócz et Jordánföld“, Horné Semerovce, 8. júna 1817 – Horné Semerovce, 26. decembra 1902) bol politik a veľkostatkár.
Bol tretím dieťaťom Ladislava Ivánku (* 1782 – † 1819), župana Hontianskej župy a Petronely Péčiovej (* 1791 – † 1846). Jeho mladší brat bol Imrich Ivánka, rovnako poslanec Uhorského snemu.
Počas uhorskej revolúcie 1848 - 49 bol jedným z najvýraznejších rečníkov opozície Hontianskej župy. Bol aj poslancom revolučného snemu v roku 1848, v ktorom zastupoval mesto zastupujúceho mesto Krupina. Po porážke revolúcie spolu s Ľudovítom Košutom emigroval z Uhorska a cestoval s ním do Konštantínopolu a Paríža. Neskôr sa vrátil domov do Horných Semeroviec, kde hospodáril na rodinných majetkoch.
V rokoch 1861 až 1878 bol opäť zvolený za poslanca uhorského snemu za Deákovu stranu. Popri politickej činnosti uverejnil aj niekoľko článkov v rôznych ekonomických časopisoch.
Bol dvakrát ženatý. S prvou manželkou Elelkou Rudnayovou (1830 - 1866) mal 7 detí. V roku 1867 sa oženil druhýkrát s Rozáliou Csákyovou (1837 - 1868), s ktorou nemal žiadne deti.
Hrašovík (vrch v Čergove)

Hrašovík () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Livov, približne juhozápadne od Bardejova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Bardejov a Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obce Livov a Olejníkov. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Livov, severovýchodne leží obec Kríže, južne Olejníkov a severozápadne Livovská Huta.
Opis.
Hrašovík leží v hlavnom hrebeni, medzi Dvoriskami () a Soliskom (). Severne sa nachádza Rusínov (), Hromadský vrch (), Čelo () a Čekošov (), západne Malý Minčol (), Minčol (), Dvoriská () a Babie (), južne Veľký Horošov () a Škaredé () a východne Veľká Javorina (), Solisko () a Stredný vrch (). Severozápadné svahy odvodňuje Vlčí potok do rieky Topľa, voda z južnej časti hrebeňa odteká potokom Hrašov do Torysy. Vrcholom vedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Volovské vrchy, Bachureň, Branisko, ojedinele aj Kráľovu hoľu a vrcholy Vysokých Tatier.
Kamenný potok (prítok Lipovca)

Kamenný potok je potok v Prešovskom kraji, v regióne Šariš, v severnej časti územia obce Lipovce v okrese Prešov. Nachádza sa v geomorfologickom celku Branisko a ústi do Lipovca, ktorý ďalej ústi do Kopytovského potoka v povodí Svinky. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku a je tokom VIII. rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v zmiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne v v severnej časti územia obce Lipovce v okrese Prešov na severnom okraji lesa "Voškov hon". Zdrojnica pritekajúca zo severozápadu pramení v na južnom úbočí vrchu aj lesa "Magura" s , tečie cez pole "Vyše dediny" a cez intravilán časti obce "Lačnov" v obci Lipovce. Zdrojnica pritekajúca zo severovýchodu pramení v na južnom okraji trvalého trávneho porastu "Bučinky" a má premenlivý prietok závislý od zrážok.
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie južným a neskôr juhovýchodným smerom lesným extravilánom v lese "Voškov hon", obmýva severovýchodné úbočie vrchu "Červená skala" s , obmýva juhozápadné úbočie lesa a poľa "Jazvečí kopec", obmýva severovýchodné úbočie lesa "Hrady", v lokalite "Lúky" v nadmorskej výške ústi do Lipovca ako jeho pravostranný prítok.
Preteká v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Branisko a v jeho podcelku Smrekovica. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Jozef Just

Jozef Just môže byť:
Ignác Grebáč

Ignác Grebáč (* 25. január 1888, Námestovo – † 26. apríl 1957, Ružomberok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, pedagóg, publicista, prekladateľ a politik HSĽS v období medzivojnového Česko-Slovenska. Známy bol pod pseudonymom Ignác Grebáč-Orlov. 
Životopis.
Narodil sa v rodine Jána Grebáča a jeho manželky Márie rod. Hanajovej. Pochádzal z hlboko veriacej a viacdetnej katolíckej rodiny. Po skončení nižšieho gymnázia v Trstenej odišiel do Ružomberka a neskôr do Rožňavy, kde zmaturoval. Na bohosloveckú fakultu odišiel do Spišského Podhradia, kde písal svoje básne pod menom "Vraňák". V roku 1911 bol vysvätený za kňaza. Jeho prvou farnosťou bola obec Veličná, odkiaľ bol neskôr preložený do Smižian. Počas I. svetovej vojny pôsobil ako poľný kurát na fronte. Po skončení vojny prichádza vyučovať na ružomberské gymnázium, kde je prefektom klerikov v malom seminári. Po pozbavení profesúry sa stal redaktorom v denníku Slovák. Od roku 1921 je opäť kňazom vo Veličnej. 
Po vzniku Česko-Slovenska dosiahol významné pozície v cirkevnej organizácii. Od roku 1924 začal pôsobiť ako cirkevný školský inšpektor a od roku 1927 aj ako dekan okresu Dolný Kubín. V roku 1935 sa stáva prosynodálnym sudcom a konsistoriálnym kňazom. Na konci roku 1936 je už čestným kanonikom Spišskej diecézy. 
Politicky sa angažoval v Hlinkovej slovenskej ľudovej strane. Bol jej spoluzakladateľom a blízkym spolupracovníkom Andreja Hlinku. Za ľudovú stranu kandidoval už v prvých parlamentných voľbách v roku 1920, no poslancom Národného zhromaždenia sa stal až po voľbách v roku 1925. V poslaneckej snemovni zasadal v iniciatívnom, sociálnom, ústavnoprávnom, zdravotníckom a poľnohospodárskom výbore. Poslanecký mandát obhájil aj v parlamentných voľbách v roku 1929. V snemovni bol členom zahraničného, zásobovacieho a živnostenského výboru. 
V ďalších voľbách v roku 1935 už nekandidoval. V období Slovenského štátu pôsobil ako okresný predseda HSĽS v Dolnom Kubíne. Po roku 1945 sa už politicky neangažoval a venoval sa svojmu kňazskému povolaniu vo Veličnej. Od roku 1956 žil na dôchodku v Ružomberku, kde zomrel 26. apríla 1957.
V oblasti literatúry pôsobil ak básnik, prozaik, dramatik a publicista. Písal pod viacerými pseudonymami G. Orlov, I. Orlov, Vraňák, Vraňár a i. Básnicky debutoval pod vplyvom Hviezdoslavovej a Kraskovej poézie prvou zbierkou Piesne a dumky (1914), po vojne vydal dve zbierky básní Kytica (venovaná biskupovi J. Vojtaššákovi) a V povíchrici (obe r. 1919), básne v próze, črty a preklady vydal v knižke Z mojej prózy (1921). Ďalšia jeho občianska a nábožensky motivovaná lyrika vychádzala roztrúsená v časopisoch, výber z jeho poézie vyšiel pod názvom Moja lýra (Námestovo, 1992). Ako dramatik sa prezentoval hrami s vojenskými, spoločenskými a biblickými námetmi: Bez domu (1917), Až lipa zakvitne, Svitaj nám, svitaj!, V údolí života (všetky r. 1920), Fabiola, Ruth, Slovenský legionár, Učiteľka (všetky r. 1922). Venoval sa aj prekladateľskej činnosti (Lagerlöfová, Rilke, Verhaeren), najmä z poľštiny (Wyspiański, Reymont).
Koncert pre trúbku a orchester (Аruťunjan)

Koncert pre trúbku a orchester je šieste veľké dielo slávneho arménskeho skladateľa Alexandra Grigorjeviča Aruťuňana, napísané v rokoch 1949 – 1950. Pôvodne bolo zložené pre arménskeho trúbkara a riaditeľa Jerevanského štátneho dychového orchestra Ajkaza Mesjana. Noviny New York Times ho označili za virtuózne a okázalé dielo.
Koncert pozostáva zo 4 častí a kadencie, ktorú napísal sovietsky a ruský trúbkar Timofej Alexandrovič Dokšicer. Uvádza sa aj iné členenie, konkrétne na sedem častí:
Koncert sa hrá bez prestávky medzi jednotlivými časťami; na rozvoj témy autor využil fugátové techniky. Organickosť hry na trúbku, kompozícia formy, výrazný koncertný charakter, obrovská intonačná expresivita sú dovedené „do absolútnej proporčnej rovnováhy a sú príznakom vzorovej dokonalosti diela,“ píše muzikológ A. Kokžajev. 
Najznámejšou interpretáciou je tá v podaní Timofeja Dokšicera, kde k štyrom častiam koncertu pridal kadenciu, ktorú napísal ako variáciu na hlavnú tému koncertu a vyznačuje sa výnimočnou virtuozitou.
Ľadový hokej na Zimnej univerziáde 2023

Turnaje mužov a žien v ľadovom hokeji na Zimnej univerziáde 2023 sa uskutočnili počas konania Zimnej univerziády 2023 v dňoch 12. – 22. januára 2023. Miestom konania bola Herb Brooks Arena v Lake Placid.
Jaternica

Jaternica (hovorovo "jelito" alebo "hurka"; , ) je mäsiarsky výrobok, konkrétne kus čreva naplnený zmesou mletého mäsa, vnútorností, ryže, krúp a pod. Jaternica naplnená žemľami a krvou sa nazýva krvavnica (zdrobnene krvavnička).
Jaternice patria medzi tradičné zakáľačkové výrobky. Recepty na prípravu sa rôznia, ale spravidla ide o rôzne časti bravčového mäsa - bôčik, slabiny, hlava alebo lalok. Môžu sa pridávať aj vnútornosti ako pľúca, srdce, slezina alebo pečeň. Mäsité časti sa predvaria a nahrubo pomelú. Vnútornosti sa melú najemno. V súčasnosti sa väčšinou zmiešavajú s ryžou, krúpami alebo žemľou. V minulosti sa používala aj pohánka či rôzne obilninové kaše. Niekde aj nastrúhané zemiaky (tzv. liptovské droby). Z korenín sa pridáva soľ, korenie, cibuľa, majorán, cesnak a zázvor. Do zmesi sa pridáva ovar. Zmes, tzv. prát, sa plní do napred narezaných čriev o dĺžke 15 - 20 cm, ktoré sa uzatvárajú drievkom (špajdľami). Na miernom ohni, pri teplote 85 - 90 °C sa varia 20 - 30 minút.
Karol Mišovic

Doc. Mgr. art. Karol Mišovic, PhD. (* 1987, Bratislava) je slovenský teatrológ, divadelný historik a vedec.
Životopis.
Karol Mišovic ukončil magisterské štúdium v roku 2012 a v roku 2015 doktorandské štúdium teórie a kritiky divadelného umenia na Divadelnej fakulte Vysokej školy múzických umení v Bratislave. Tematikou jeho diplomovej práce bolo komplexné spracovanie profesionálnej inscenačnej tradície hier Carla Goldoniho na Slovensku. V dizertačnej práci sa zameral na kontroverznú divadelnú osobnosť Jána Borodáča a jeho režijnú a dramaturgickú tvorbu v rokoch 19241938.
V praxi sa sústreďuje predovšetkým na výskum slovenskej divadelnej histórie s dôrazom na réžiu a herectvo počas 20. storočia. Aktívne sa venuje publikačnej a vedeckej činnosti vo sfére súčasnej teatrológie. Autorsky sa podieľal na tvorbe viacerých vedeckých projektov a zborníkov, či už z pozície koordinátora, editora alebo autora odborných teatrologických štúdií. Kapitolami prispel napr. do kolektívnych monografií "Dejiny slovenského divadla I., Dejiny slovenského divadla II. či Zlaté 60. (roky)" v Slovenskom národnom divadle. V roku 2016 mu vyšla knižná monografia "Javiskové osudy", v ktorej sa zameral na históriou slovenského ženského herectva s osobitným zameraním na herečky Máriu Prechovskú, Evu Kristinovú, Vieru Strniskovú, Zdenu Gruberovú a Evu Polákovú. V roku 2020 uverejnil monografiu o herečke Soni Valentovej s názvom "Cesta herečky". Je autorom štúdií o režiséroch Jánovi Borodáčovi, Pavlovi Hasprovi, Mariánovi Amslerovi, Lukášovi Brutovskom a hereckých profilov Oľgy Borodáčovej-Országhovej, Eleny Zvaríkovej-Pappovej, Jakuba Rybárika a Moniky Potokárovej.
V rokoch 20122019 pracoval v Divadelnom ústave. Od roku 2016 je interným pedagógom na Katedre divadelných štúdií na Divadelnej fakulte Vysokej školy múzických umení v Bratislave, kde vyučuje o dejinách slovenského a českého divadla.
Od roku 2019 je vedeckým pracovníkom v Ústave divadelnej a filmovej vedy Centrum vied o umení SAV.
V roku 2020 účinkoval v dokumentárnom filme "Život za divadlo".
Je vášnivým milovníkom Spice Girls.
Častuška

Častuška je krátka ruská ľudová báseň, prípadne pieseň. Častušky sa rozšírili hlavne v 2. polovici 19. storočia. Pôvodne mali obsah najmä milostný, neskôr hojne humoristický a satirický, v sovietskej ére často propagandistický. V rôznych variáciách si žáner obľubu uchováva dodnes.
Častuška sa obvykle skladá zo štyroch viet. Väčšinou má rýmovú štruktúru a-b-a-b, a-b-c-b menej často a-a-b-b, čím má veľmi blízko k limeriku, poetickému útvaru obľúbenému najmä v Anglicku (ten má rýmovú štruktúru a-a-b-b-a). Slovo častuška je odvodené od ruského slova "časty", teda častý, čo pravdepodobne upozorňovalo na časté opakovanie refrénu. Je však tiež možné, že to súvisí s druhým významom slova, teda „rýchly“, čo by odkazovalo k rýchlemu spevu častušky. V piesňovej forme bola častuška poväčšinou sprevádzaná balalajkou alebo akordeónom.
Tisandros (sochár)

Tisandros alebo Teisandros () bol grécky sochár v 5. stor. pred Kr.
Tisandros, grécky sochár neznámeho rodiska, pôsobil koncom 5. stor. pred Kr. Pausanias zaznamenal, že bol autorom niekoľkých bronzových sôch námorných bojovníkov (nauarchoi) bojujúcich po boku Lysandra, umiestnených Sparťanmi a ich spojencami (ako votívny dar) na pamätníku v Delfách, zhotovených na počesť ich víťazstva nad Aténčanmi pri "Aigospotamoi" ("Kozích riečkach") v roku 405 pred Kr. (celkove 38. sôch) Pausanias ich tu menovite uvádza: „"Sú to títo muži: Arakos a Erianthes, jeden z Lakedaimónu, Erianthes z Boiótie (...medzera v texte...) za Mimantom z jednej strany Astykrates, chijskí bojovníci Kéfisokles, Hermofantos a Hikesios, rodskí Timarchos a Diagoras, knidský Theodamos. Z Efezu Kimmerios a milétsky Aiantides. Tých zhotovil Tisandros.“"
Z tohto pamätníka sa zachovalo mnoho zvyškov, najmä z podstavcov sôch a nápisov (v minulosti to boli najmä sochy Sparťanov a ich spojencov, zvečnených za ich statočnosť ). Medzi týmito fragmentmi sa našiel aj jeho menom signovaný podstavec, ktorý bol základňou sochy Aiantida z Milétu.
Solisko (vrch v Čergove)

Solisko () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Kríže, približne juhozápadne od Bardejova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Bardejov a Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obce Kríže a Olejníkov. Najbližšími sídlami sú severne situované Kríže a Livov, juhozápadne sa nachádza Olejníkov a východne obce Hervartov, Šiba a Hertník.
Opis.
Solisko leží v hlavnom hrebeni, medzi Dvoriskami () a Veľkou Javorinou (). Severným smerom sa nachádza Žobrák (), Rusínov () a Hromadský vrch (), západným Dvoriská (), Hrašovík () a Babie (), južným Škaredé (), Trepeš () a Lysá () a východne sedlom Lysina oddelená Veľká Javorina (), Čergov (), Bukový vrch () a Panteliš (). Voda zo severovýchodných častí hrebeňa odteká potokom Solisko do rieky Topľa, zo západných ju odvádza potok Hrašov a z južných Tokáreň do Ľutinky v povodí Torysy. Vrcholom vedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Vihorlatské a Volovské vrchy, Bachureň, Branisko, Levočské vrchy, ojedinele aj Kráľovu hoľu, vrcholy Vysokých Tatier a tiež vrchy v prihraničnej oblasti Poľska.
Gabriel Kazinci

Gabriel Kazinci (prídomok "Kazinczy de Kazincz et Alsóredmecz"; ; * 18. júl 1818, Bracovce – † 18. apríl 1864, Bánhorváti ) poslanec uhorského snemu publicista, prekladateľ, člen - korešpondent Maďarskej akadémie vied. 
Narodil sa Štefanovi Kazincimu (bratrancovi Františka Kazinciho ) a Rozálii Boronkayovej v Bracovciach. Ako sedemročný začal svoje štúdiá v Sárospataku, ale po zhoršení zdravotného stavu, mu lekár odporučil zmeniť ovzdušie a tak v štúdiách pokračoval v Kežmarku.
V rokoch 1829 až 1832 študoval v Prešove.
Pod vplyvom príbuzného Františka Kazinciho, sa zahĺbil do štúdia jazykov a prekladateľstva. Už ako 14 ročný prekladá pre Maďarskú akadémiu vied. 
Po ukončení štúdií v Sárospataku v roku 1835 pôsobil v Bratislave počas zasadnutia uhorského snemu. V rokoch 1836 až 1838 pôsobil v Pešti ako novinár a pokúšal sa vydať svoje diela, čo však znemožnila cisárska cenzúra. Po tomto neúspechu odchádza domov a zapája sa do politického života v Zemplíne. V roku 1848 bol zvolený za poslanca snemu, kde sa stal jednou z vedúcich osobností Mierovej strany. Vystupoval proti riskantným a neuváženým krokom smerujúcim k revolúcii, a vystúpil aj proti vyhláseniu nezávislosti 14. apríla 1848.
Napriek tomu, ako poslanec snemu, bol po porážke revolúcie odsúdený vojenským súdom, avšak následne bol amnestovaný. Z Budapešti odišiel zlomený a deprimovaný do vidieckeho prostredia malej obce Bánhorváti. 
V roku 1858 sa stáva korešpondentom Maďarskej akadémie vied, v roku 1860 riadnym členom Kisfaludyho spoločnosti. V roku 1861 je opätovne zvolený za poslanca uhorského snemu.
Slnko v sieti 2023

12. ročník odovzdávania cien Slnko v sieti sa uskutočnil v sobotu, 15. apríla 2023. Na rozdiel od predchádzajúcich ceremónií, tento po prvý raz zastrešili už priestory bratislavského štúdia Slovenského rozhlasu.
Podmienky ku konkurzu spolu s aktuálnym štatútom, zverejnila SFTA na oficiálnych internetových stránkach. Termín prihlasovania filmových diel a ich tvorivých výkonov vypršal v pondelok, 12. decembra 2022. O sošku sa pôvodne uchádzalo 29 filmov, z toho 17 hraných vrátane 5 televíznych, 7 dokumentárnych a 5 animovaných. Do užšieho výberu nepostúpilo 11 kandidátov, respektíve 3 dlhometrážne, 4 dokumenty, 2 kreslené i 2 seriály. V dvoch zo súťažných kategórií boli pre nerozhodný počet predbežne získaných hlasov nominované až 4 (Strih) či dokonca 6 snímkov (Kostýmy).
Najviac nominácií získala koprodukčná historická dráma česko-macedónskeho režiséra Iva Trajkova zvaná "Piargy", ktorá tak so 16timi prekonala Nvotovu "Muziku" z druhého ročníka (2008), vtedy ovenčenú 14 nomináciami. S 9timi jej sekunduje mysteriózny počin Terezy Nvotovej s názvom "Svetlonoc", so 6timi už krimithrillery "Obeť" Michala Blaška i "Tieňohra" od Petra Bebjaka. 5 nominácií získala komédia Rastislava Baroša "Čierne na bielom koni", po 2 pre zmenu filmy Arvéd" Vojtěcha Maška, "Kryštof" Zdeňka Jiráského či životopisný dokument "Dežo Hoffmann – fotograf Beatles" z dielne Patrika Lančariča.
Výročný ceremoniál odvysielal tradične v priamom prenose RTVS na svojom hlavnom okruhu. Sprievodný "Týždeň slovenského filmu" s bilančnými projekciami nominovaných diel sa konal od 17. do 23. apríla, tentoraz v priestoroch FTF VŠMU a SNG v Bratislave.
Kategórie.
Hlavné.