Stanislav Bubán

Doc. Stanislav Bubán, akad. mal. (* 5. máj 1961, Sečovce) je slovenský výtvarník, akademický maliar a vysokoškolský pedagóg. V súčasnosti je docentom na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave. Počas svojej dlhej umeleckej kariéry získal ocenenia doma aj v zahraničí. Vystavoval v Anglicku, Francúzsku, USA, Holandsku, Taliansku, Rakúsku, Maďarsku, Egypte, Nemecku, Česku, aj doma na Slovensku.
Detstvo.
Narodil sa v Sečovciach v rodine známeho maliara Štefana Bubána a učiteľky Zlatici Bubánovej (rodenej Brindzákovej). Pod vplyvom domáceho prostredia sa chcel stať výtvarníkom. Už počas základnej školy, ktorú vychodil v Trebišove, navštevoval základnú umeleckú školu v Trebišove. Má dvoch súrodencov, sestry Lenu Leškovú (rodenú Bubánovú) a Eriku Lyciusovú (rodenú Bubánovú).
Štúdium.
Po absolvovaní Gymnázia v Trebišove pokračoval v rokoch 19801986 v štúdiu monumentálnej maľby na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (docent Juraj Kresila a profesorka Eugénia Lehotská). Patril do voľného generačného zoskupenia (Simona Bubánová, Daniel Brunovský, Ivan Csudai, Laco Terén, Jozef Šramka), ktoré prinieslo do slovenského výtvarného umenia v druhej polovici 80. rokov vtedy aktuálnu postmodernu.
Po úspešnom zakončení habilitačného procesu na Akadémii výtvarných umení v Prahe, bol v roku 2002 menovaný docentom. Na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave momentálne pôsobí ako pedagóg v kabinete kresby.
Tvorivé princípy výtvarnej práce.
Výtvarná tvorba Stana Bubána prešla viacerými vývojovými procesmi, tendenciami, žánrovými a tematickými rovinami. S tvorbou začal v polovici 80. rokov expresívnym postmoderným maliarskym výrazom inšpirovaný mytológiou. Suverénne sa hlásil k veľkým témam odvážnym maliarskym gestom, plným slobody, sebavedomia (možno aj revolty). Beáta Jablonská vo svojej monografii o umelcovi píše: "Stano Bubán sa na prvých spoločných výstavách s „postmodernými pirátmi“, ktoré boli vnímané takmer ako manifestačné vystúpenia uviedol temperovými maľbami na veľkých papieroch. Vynikli ani nie tak zjavným prihlásením sa k transavantgardnej poetike a jej slovníku, ale skôr svojou expresívnou maľbou, divokou a živelnou, ktorá prirodzene vychádzala z jeho maliarskeho rukopisu."
Po Nežnej revolúcii v roku 1989 opustil figúru a expresívnosť nahradil abstraktnými monochrómnymi plochami so spleťou čiar. Priniesol do kapitoly slovenských dejín umenia nielen novú estetickú, ale aj intelektuálnu podobu novej abstrakcie.
„Nedisciplinovanosť“, mu nebránila skúmať všetky možné stavebné prvky obrazu (typické pre nezobrazujúce prístupy) a takto vytvorila základňu k experimentom miešania minimalistických, či možno aj konceptuálnych prístupov s tými viac intuitívnejšími a gestickými. Práve svojou „neposlušnosťou“ priniesol do kontextu vtedajšej mladej slovenskej maľby autentickú a v rámci domácej novej abstrakcie rozhodujúcu polohu.
Približne v roku 1998 uzatvára cyklus abstraktnej maľby a obracia sa opäť k figurálnej kompozícii, prísne realistickej, čerpajúc z techník starých majstrov. Kombinuje tradičné postupy s výsostne novými a vytvára akýsi nový (vlastný) „systém“ maľovania.
Beata Jablonská toto autorské obdobie komentuje: "Jeho „nová“ maľba sleduje realistické zadania, dokonca spočiatku podľa náročných zásad staromajstrovských techník, Bubánovo maľovanie je opäť maliarskym výskumom a experimentom. Návrat ku konvenciám realistickej maľby je obrátením sa autora poučeného a zorientovaného v dejinách umenia i v súčasných interpretačných teóriách."
Aj keď sú témy jeho malieb mytologické, viažuce sa k literárnym „láskam“, námety sú vždy akoby až v druhom pláne výtvarného konceptu. Štylizácia figúr je výsledkom „myslenia maľbou“, čo znamená, že redukcia vychádza zo štetcovej techniky, s dôrazom na údernosť maliarskeho gesta a výrazu. 
S láskou až za hrob.
V roku 2018 Bubán prezentuje v divadle Malá scéna STU sériu obrazov s témou smrti so silným symbolom lebiek. Ľudských, zvieracích, lebiek solitérnych, alebo vo dvojici, ktoré fungujú na farebnej ploche obrazu, občas matnej, takmer monochrómnej, inokedy sýto žiarivej. Sú to lebky v interiéri aj exteriéri, avšak najčastejším prostredím je les, alebo dekoratívne abstraktné pozadie.
Barbara Brath, kurátorka jeho výstavy "Hasta la muerte, mi amor…" charakterizuje toto jeho maliarske obdobie slovami: "Smrť je niečo, čo nás neminie. Čo raz príde. Istá je v živote iba smrť. A hoci v živote spravidla potrebujeme istoty, táto jediná vyvoláva strach. Smrť prichádza občas nečakane, prekvapivo, šokantne, rýchlo a možno aj skoro, inokedy sa vlečie, ľudia na ňu čakajú, ba modlia sa za ňu, môže byť vykúpením z bolesti života. Téma smrti je nadčasová, svojim spôsobom nás priťahuje a zároveň odpudzuje, lebo je nebezpečne neprebádaná, neznáma, nevyznáme sa v nej a často sa jej práve preto bojíme."
Hľadajúci pútnik.
V Galérii Danubiana vystavuje Bubán v roku 2021 expozíciu "Chodec". Pocity frustrácie, nenaplnenia a ničoty ho viedli k tomu, že spolu s výtvarníčkou Evou Šrubařovou začal ešte v novembri 2018 chodiť maľovať do prírody v oblasti Malých Karpát. Jeden rok, pravidelne raz do týždňa putovali po krajine v akomkoľvek počasí. Nezáležalo na tom či snežilo, pršalo, mrzlo alebo boli horúčavy. Maľovali v noci s čelovkami, skoro ráno alebo počas magickej polhodiny pri súmraku. Z tohto obdobia vznikli autorove veľkorozmerné plátna z plenéru. Jeho krajinomaľby vypovedajú o všetkých súčasných problémoch so životným prostredím, frustráciou z politiky aj vlastnej identity.
Knihy o autorovi.
Slovenská národná galéria (Bratislava) vydala v roku 2000 reprezentačnú publikáciu "Dejiny slovenského výtvarného umenia 20. storočie", v ktorej je predstavené a analyzované dielo Stana Bubána.
O deväť rokov neskôr (2009) vydala znovu Slovenská národná galéria publikáciu "Osemdesiate : postmoderna v slovenskom výtvarnom umení 19851992". Kniha bola prezentovaná na výstave "Osemdesiate" v Esterházyho paláci v Bratislave (2009).
V roku 2013 vyšla vo vydavateľstve Virvar monografia "Stano Bubán". Výtvarná teoretička Beata Jablonská v publikácii hodnotí jeho dielo od počiatkov po súčasnosť. Autorka rozdelila úvahy o umelcovej maľbe chronologicky aj tematicky. Niekoľkými samostatnými štúdiami dopĺňa plnofarebný obrazový materiál a osvetľuje pozadie vzniku diel.
Osobný život.
V roku 1983 sa oženil so Simonou Bubánovou (rod. Tauchmanovou), s ktorou má dcéru Lujzu Bubánovú. V roku 1991 sa znovu oženil. S manželkou Beátou Jablonskou, majú dve dcéry. Ľudmilu Bubánovú a Hanu Bubánovú. Vo svojom voľnom čase sa venuje Kung Fu a Tai Chi. Tancuje argentínske tango, aj v medzinárodnej škole profesora Rodolfa Dinzela v Buenos Aires.