Rodová identita

Rodová identita alebo genderová identita je presvedčnie, ako vnútorne vnímame svoj rod, respektíve pohlavie. Rodová identita jedinca môže korelovať s biologickým pohlavím priradeným pri narodení alebo sa od neho môže líšiť. U väčšiny jednotlivcov sa rôzne biologické determinanty pohlavia zhodujú a sú v súlade s rodovou identitou jednotlivca. Rodové vyjadrenie zvyčajne odráža rodovú identitu osoby, ale nie vždy to tak je. Hoci osoba môže vyjadrovať správanie, postoje a vystupovanie v súlade s konkrétnou rodovou rolou, takéto vyjadrenie nemusí nevyhnutne odrážať jej rodovú identitu. Pojem rodová identita zaviedol profesor psychiatrie Robert J. Stoller v roku 1964 a spopularizoval ho psychológ John Money.
Vo väčšine spoločností existuje základné rozdelenie medzi rodovými atribútmi priradenými mužom a ženám - rodová binárna sústava, ku ktorej sa prikláňa väčšina ľudí a ktorá zahŕňa očakávania mužskosti a ženskosti vo všetkých aspektoch pohlavia a rodu: biologické pohlavie, rodová identita, rodové vyjadrenie a sexuálna orientácia. Niektorí ľudia sa nestotožňujú s niektorými alebo so všetkými typickými aspektmi pohlavia priradenými k ich biologickému pohlaviu; niektorí z týchto ľudí sú transgender, nebinárni alebo genderqueer. Niektoré spoločnosti majú kategórie tretieho pohlavia.
V knihe Introduction to Behavioral Science in Medicine z roku 2012 sa uvádza, že až na výnimky sa „rodová identita vyvíja prekvapivo rýchlo v ranom detstve a vo väčšine prípadov sa zdá, že sa stáva aspoň čiastočne nezvratnou vo veku 3 alebo 4 rokov“. Spoločnosť The Endocrine society uviedla: "Objavili sa značné vedecké dôkazy, ktoré demonštrujú trvalý biologický prvok, ktorý je základom rodovej identity. Jednotlivci sa môžu rozhodovať v dôsledku iných faktorov vo svojom živote, ale nezdá sa, že by existovali vonkajšie sily, ktoré by u jednotlivcov skutočne spôsobili zmenu rodovej identity." 
Esencialisti tvrdia, že rodová identita je pri narodení určená biologickými a genetickými faktormi, zatiaľ čo sociálni konštruktivisti tvrdia, že rodová identita a spôsob, akým je vyjadrená, sú sociálne konštruované, t.j. určené kultúrnymi a sociálnymi vplyvmi.
Vek a vytvorenie rodovej identity.
Existuje niekoľko teórií o tom, ako a kedy vzniká rodová identita, a štúdium tejto témy je náročné, pretože najmä počas štádia osvojovania si jazyka v ranom veku dieťaťa sú výskumníci odkázaní robiť predpoklady z nepriamych dôkazov.[16] John Money navrhol, aby deti mali povedomie o pohlaví a pripisovali mu určitý význam už od 18 mesiacov do 2 rokov; Lawrence Kohlberg tvrdil, že rodová identita sa nevytvára až do veku 3 rokov.[16] Panuje všeobecná zhoda, že základná rodová identita sa pevne formuje do veku 3 rokov.[16][12][17] V tomto bode môžu deti rázne vyhlásiť svoje pohlavie[16][18] a majú tendenciu vyberať si aktivity a hračky, ktoré sa považujú za vhodné pre ich pohlavie[16] (ako bábiky a maľovanie pre dievčatá, nástroje a autá pre chlapcov),[19] hoci ešte úplne nerozumejú implikáciám rodu.[18] Po dosiahnutí veku troch rokov je mimoriadne ťažké zmeniť rodovú identitu.[13]
Martin a Ruble konceptualizujú tento proces vývoja ako tri fázy: 
(1) ako batoľatá a deti v predškolskom veku sa deti učia o definovaných charakteristikách, ktoré sú socializovanými aspektmi rodu; (2) vo veku od piatich do siedmich rokov sa identita upevňuje a stáva sa rigidnou; (3) po tomto „vrchole rigidity“ sa vracia plynulosť a sociálne definované rodové roly sa trochu uvoľnia.[20] 
Barbara Newmannová to delí na štyri časti: 
(1) pochopenie konceptu rodu. (2) osvojenie si štandardov a stereotypov rodových rolí. (3) stotožnenie sa s rodičmi. (4) vytvorenie rodovej preferencie.[18]
Podľa Organizácie Spojených národov pre výchovu, vedu a kultúru (UNESCO) by komplexná sexuálna výchova mala zvýšiť povedomie o témach ako rod a rodová identita.[21]
Bosinski predpokladal, že „vývoj rodovej identity je určený vysoko komplexnou, časovo závislou biopsychosociálnou štruktúrou podmienok.“[5] Prinajmenšom od Simone de Beauvoir a jej knihy The Other Sex, publikovanej v roku 1949, sa rozvinul neustály spor o rodovej identite a otázke, či je konštituovaná primárne „alebo dokonca výlučne“ biologickými podmienkami, vplyvmi socializácie alebo účinkami psychogenetických faktorov. Bosinski verí, že to „vyzerá, ako keby sa diskurzné kyvadlo teraz opäť ‚hojdalo‘.“[13] Aj keď je to vyvolané aj vedeckými poznatkami, výrazne to ovplyvňuje „duch doby“. To by sa však mohlo od súčasných vedeckých výsledkov nielen odchyľovať, ale aj úplne protirečiť.
Psychoanalytická teória veľa prispela k otázke, ako sa rodová identita vyvíja. Podľa Jessicy Benjamin sexuálny vývoj postupuje od autoerotizmu cez narcizmus až po genitálnu lásku. Podrobne opísala štyri fázy vývoja rodovej identity.[14]
Počas prvého 1,5 roka života sa „tvorí jadro rodovej identity“. Toto je „len pociťované presvedčenie, že ste muž alebo žena“. To neskôr vedie k „presvedčeniu o príslušnosti k jednej alebo druhej skupine“. To je význam pojmu rod.[15]
V druhej polovici druhého roku života začína ďalšia fáza rozvoja rodovej identity „na úrovni identifikácie“ včasnou diferenciáciou.[16] „Na rozdiel od základnej rodovej identity“ tento fenomén opísali Person a Oversy v roku 1983 pojmom rodová rolová identita, pretože mužské a ženské sebaobrazy sú v centre pozornosti.[17] Ide o „psychologický úspech“, ktorý je „získaný odlúčením a individuáciou“ v konflikte. Dieťa začína vedome rozlišovať oboch rodičov a tiež ich pohlavie. V tom, čo Benjamin nazýva tradičným rodovým usporiadaním, matka ideálne predstavuje „oporu, puto a starostlivosť“, otec predstavuje „vonkajší svet, skúmanie a slobodu“. Skúsenosť dieťaťa ešte nie je o triáde, teda otec-matka-dieťa, ale skôr o diáde,[18] teda otec-dieťa alebo matka-dieťa. Tu vzniká niečo ako „identifikačná láska“.[19]
Vo veku 2 až 3 ½ rokov je schopnosť dieťaťa milovať stále silne narcistická. Ak chce byť chlapec v tomto období ako jeho matka a dievča ako jej otec, nie je to ani prejav odmietnutia vlastného pohlavia, ani reakcia na konflikty. Namiesto toho ide o lásku a obdiv k opačnému pohlaviu. Deti sa teraz začnú asimilovať s „repertoárom gest a správania, ktoré kultúra poskytuje na vyjadrenie mužskosti a ženskosti.“[19] Deti sa však stále snažia „obe možnosti si v sebe rozobrať a porovnať“. Ku koncu tejto vývojovej fázy prichádza do povedomia konflikt „medzi túžbou a anatomickou realitou“. „Táto fáza je charakterizovaná neustálym protestom proti čoraz jasnejšiemu vnímaniu rodových rozdielov.“[20] Obaja by však – stále – chceli byť všetkým a protestujú proti „rodovo špecifickým hraniciam“. Podľa Sigmunda Freuda staršie psychoanalytické koncepty, ktoré sa teraz do značnej miery opustili, predpokladali, že chlapci v tomto štádiu vývoja budú závidieť dievčatám ich schopnosť plodiť deti a dievčatá budú závidieť chlapcom ich penis. Karen Horney bola prvá, ktorá sa postavila proti Freudovým teoretickým konštruktom v roku 1922.[21] 
Ku koncu štvrtého roku života nastáva fáza „skutočnej rodovej diferenciácie“.[20] "Doplnkové protiklady sú priradené k sebe a k druhému." V tejto fáze sa vzdáva identifikačnej lásky k rodičovi opačného pohlavia – „zvyčajne, ale nie nevyhnutne“. To často vedie k rivalite a „pohŕdavému odmietaniu opačného pohlavia“ alebo k láske a túžbe po stratenom druhom. V tejto fáze možno pozorovať „šovinistické trvanie na vlastnom pohlaví“ – „každý musí byť ako ja“. Identifikáciu osôb rovnakého pohlavia teraz podporujú aj iné postavy ako rodičia a tiež rovesníci. V ideálnom prípade teraz dieťa dokáže uznať a akceptovať vlastné hranice a milovať to, čo je u iných iné. To znamená, že dospeli k „identifikačnej a objektovej láske“. Najmä láska, ktorá smeruje k tomu druhému, si vyžaduje toleranciu k napätiu a tá sa musela vyvinúť, aby bol tento vývojový krok úspešný. Čím menej sa dieťa zasekne v „rigidných, komplementárnych koncepciách rolí“, tým je pravdepodobnejšie, ako hovorí Benjamin, uvoľnená „oboznámenosť so zvláštnosťami opačného pohlavia“.[22]
Keď je tento proces individuálneho rozvoja dokonaný, deti majú spočiatku „vysoko stereotypné úsudky o tom, čo chlapci môžu robiť a čo dievčatá nie a naopak“, čo však „podlieha sociokultúrnym výkyvom“. V dôsledku toho je „vývojovou úlohou dieťaťa naučiť sa správať v súlade s priemernými očakávaniami mužského alebo ženského pohlavia.“[23] Podľa Bosinského v roku 2000 „v moderných priemyselných kultúrach hranice medzi bytím mužom a ženou už nie sú také pevné ako pred 30 rokmi.“[24]
Pre rozvoj rodovej identity v iných ako západných kultúrach je potrebné brať do úvahy samostatné aspekty – nie v každom ohľade, ale v niektorých charakteristikách. Psychoanalytik Mahrokh Charlier napríklad publikoval o vývoji v „patriarchálnych islamských spoločnostiach“.[27]
Pokusom zaoberať sa vývinovou psychológiou rodovej identity stojí rozsiahla odborná literatúra v rôznych dotknutých vedných disciplínach: „Vývoj rodovej identity, rodového rolového správania a predstáv bol predmetom obrovského množstva štúdií a publikácií v sociálnej psychológii, diferenciálnej psychológii, empirickej vývinovej psychológii atď. Len v psychologickej literatúre sa každý rok objaví na túto tému približne 600 nových prác.“[28] Pre prehľadnosť Bosinski navrhuje niekoľko „prehľadových prác.“
= Binárna rodová identita =
Termín binárna rodová identita sa udomácnil pre tie prípady, v ktorých sú ako rodové skupiny stredobodom pozornosti len ženy a muži (pozri aj binárne poradie). Aj keď rodová diverzita teraz zaberá veľa priestoru vo verejnej diskusii, ľudia, ktorí sa identifikujú s jednou z týchto dvoch, až na zriedkavé výnimky, patria k dvom najväčším rodovým skupinám na celom svete. Nebinárne rodové identity tvoria v Nemecku približne 1 až 2 % populácie (porovnaj intersex a transsexualitu). Treba poznamenať, že čísla sa uvádzajú zriedkavo a keď sú, líšia sa „v závislosti od definičných obmedzení a skúmanej populácie“[30].
Mýlny je aj dojem, že homosexualita alebo bisexualita narástla natoľko, že heterosexualita začína byť vytláčaná. Bosinski tomuto dojmu rozhodne a vedeckými prostriedkami oponuje: „Je približne 90 až 95 % prevažne až výlučne heterosexuálne orientovaných mužov v porovnaní s približne 5 až 8 % viac a menej výlučne homosexuálne orientovanými mužmi. Počet bisexuálne orientovaných je vždy nižší ako ten druhý.“[28] Je tiež zrejmé, že „nie je známa kultúra, v ktorej by bola iná ako heterosexuálna orientácia dominantnejšia.“[31]
Etnografické štúdie odhalili „množstvo medzikultúrnych univerzálií“ „napriek niekedy značným medzikultúrnym rozdielom“ a „správam Magaret Meadovej (1979), ktoré boli v tom čase prijaté s veľkým nadšením, o údajne úplnej kultúrnej relativite, rodové roly sa teraz považujú za vyvrátené. Bosinski odporúča, aby sa nikdy nevzdávala kategória binárnej rodovej identity, najmä pokiaľ ide o vývoj dieťaťa: „Kategórie ‚muž a žena‘, ‚chlapec a dievča‘ majú kompasovú funkciu napríklad pri osvojovaní si technických zručností, podobne ako napríklad ,dobro a zlo".“[32]
Sexuológ Volkmar Sigusch ako zástanca uznania rodovej diverzity odporúča nestratiť zo zreteľa jeden aspekt týkajúci sa sexuálnej diverzity, spomína sexuálnu vedu.
„Sexogénne jadro je pevné, pretože napríklad žiaden „bio-muž“ nikdy nezažije a nepochopí, čo je nástup menštruácie a rast prsníkov, čo je krvná náplň predsieňových kavernóznych teliesok, aké je zväčšenie klitorisu a kontrakcie, čo je tehotenstvo, pôrod a dojčenie či prirodzená strata plodnosti vo veku, ktorý sa dnes v žiadnom prípade nepovažuje za pokročilý. Tieto udalosti, ktoré sú neoddeliteľne spojené s pohlavím, sa odrážajú v tele i na duši a v neposlednom rade z toho pramení to, čo už nejaký čas nazývame sexualita a rodová identita.“
– Volkmar Sigusch: Sexuálne svety[33]
= Biologické faktory =
Rodovú identitu môže ovplyvniť niekoľko prenatálnych biologických faktorov, vrátane génov a hormónov.[22][43] Navrhovalo sa, že by v prípade zvierat mohla byť rrodová identita kontrolovaná prenatálnymi pohlavnými steroidmi, ale účinnosť je ťažké otestovať, pretože neexistuje spôsob, ako u zvierat študovať rodovú identitu.[44] Podľa biológa Michaela J. Ryana je rodová identita výlučne u ľudí.[45]
Spoločnosť The Endocrine society vo svojom stanovisku uviedla:[14]
Lekársky konsenzus na konci 20. storočia bol taký, že transrodoví a rodovo inkongruentní jedinci trpeli poruchou duševného zdravia nazývanou „porucha rodovej identity“. Rodová identita sa považovala za tvárnu a podliehala vonkajším vplyvom. Dnes sa však tento postoj už nepovažuje za platný. Objavili sa rozsiahle vedecké dôkazy, ktoré dokazujú trvalý biologický prvok, ktorý je základom rodovej identity. Jednotlivci sa môžu rozhodnúť v dôsledku iných faktorov vo svojom živote, ale nezdá sa, že by existovali vonkajšie sily, ktoré by skutočne spôsobili, že jednotlivci menia rodovú identitu.
Transgender a transsexualita.
Niektoré štúdie skúmali, či existuje spojenie medzi biologickými premennými a transrodovou alebo transsexuálnou identitou.[46][47][48] Niekoľko štúdií ukázalo, že sexuálne dimorfné mozgové štruktúry u transsexuálov sú posunuté od toho, čo je spojené s ich pohlavím pri narodení, a smerom k tomu, čo je spojené s ich preferovaným pohlavím.[49][50] Predpokladá sa, že objem centrálnej časti jadra lôžka stria terminalis alebo BSTc (zložka bazálnych ganglií mozgu, ktorá je ovplyvnená prenatálnymi androgénmi) transsexuálnych žien je podobný ako u žien, na rozdiel od mužov, ale vzťah medzi objemom BSTc a rodovou identitou je stále nejasný.[53] Podobné rozdiely v štruktúre mozgu boli zaznamenané medzi gaymi a heterosexuálnymi mužmi a medzi lesbickými a heterosexuálnymi ženami.[54][55] Iná štúdia naznačuje, že transsexualita môže mať genetickú zložku.
Výskum naznačuje, že rovnaké hormóny, ktoré podporujú diferenciáciu pohlavných orgánov in utero, tiež vyvolávajú pubertu a ovplyvňujú vývoj rodovej identity. Rôzne množstvá týchto mužských alebo ženských pohlavných hormónov môžu viesť k správaniu a vonkajším genitáliám, ktoré nezodpovedajú norme ich pohlavia priradeného pri narodení, a k správaniu a vzhľadu ako ich identifikované pohlavie.[57]
= Sociálne faktory =
Vedci majú tendenciu predpokladať, že rodové identity vznikajú zo sociálnych faktorov. V roku 1955 John Money navrhol, aby bola rodová identita tvárna a určovaná tým, či bolo dieťa v ranom detstve vychovávané ako muž alebo žena.[59][60] Moneyova hypotéza bola odvtedy vyvrátená, ale vedci pokračovali v skúmaní vplyvu sociálnych faktorov na formovanie rodovej identity.[60] V 60. a 70. rokoch minulého storočia boli ako vplyvy navrhnuté faktory ako neprítomnosť otca, želanie matky po dcére alebo vzory posilňovania rodičov; novšie teórie naznačujúce, že rodičovská psychopatológia môže čiastočne ovplyvniť formovanie rodovej identity, získali len minimálne empirické dôkazy[60], pričom článok z roku 2004 uvádza, že „chýbajú solídne dôkazy o význame postnatálnych sociálnych faktorov.“[62] Štúdia z roku 2008 zistila, že rodičia rodovo dysforických detí nevykazovali žiadne známky psychopatologických problémov okrem miernej depresie u matiek.[63] Objavuje sa tiež názor, že postoje rodičov dieťaťa môžu ovplyvniť rodovú identitu dieťaťa, hoci dôkazov je minimum.[64]
Rodičovské ustanovenie rodových rolí.
U rodičov, ktorí nepodporujú rodovú nekonformitu, je väčšia pravdepodobnosť, že budú mať deti s pevnejšími a prísnejšími názormi na rodovú identitu a rodové roly.[57] Nedávna literatúra naznačuje trend smerom k menej presne definovaným rodovým rolám a identitám, keďže štúdie o rodičovskom združení („kódovaní“) hračiek ako mužských, ženských alebo neutrálnych naznačujú, že rodičia čoraz častejšie kódujú v niektorých prípadoch bábiky skôr ako neutrálne alebo skôr ženské.[65] Emily Kane však zistila, že mnohí rodičia stále vykazovali negatívne reakcie na položky, činnosti alebo vlastnosti, ktoré boli považované za ženské, ako sú domáce zručnosti, starostlivosť a empatia. Výskum ukázal, že mnohí rodičia sa pokúšajú definovať pohlavie pre svojich synov spôsobom, ktorý ich vzďaľuje od ženskosti,[65] pričom Kane uviedol, že „práca na udržiavaní hraníc rodičov evidentná pre synov predstavuje zásadnú prekážku obmedzujúcu možnosti chlapcov, pretože chlapcov oddeľuje od seba, od dievčat, znehodnocovanie aktivít označených ako ženské pre chlapcov aj dievčatá, a tým posilňovanie rodovej nerovnosti a heteronormativity.
Pri zohľadnení sociálnej vrstvy rodičov majú rodiny nižšej triedy typické tradičné rodové roly, kde otec pracuje a matka, ktorá môže pracovať len z finančnej núdze, sa stále stará o domácnosť. Páry zo strednej triedy však zvyčajne vyjednávajú o deľbe práce a vyznávajú rovnostársku ideológiu. Tieto rozdielne názory na pohlavie môžu formovať chápanie rodu u dieťaťa, ako aj vývoj rodu u dieťaťa.[66]
Štúdia vykonaná Hillary Halpernovou[66] ukázala, že rodové správanie rodičov, a nie presvedčenie, sú lepšími prediktormi postoja dieťaťa k rodu. Správanie matky malo osobitný vplyv na predpoklady dieťaťa o jeho vlastnom pohlaví. Napríklad matky, ktoré u svojich detí praktizovali tradičnejšie správanie, viedli k tomu, že syn vykazoval menej stereotypov mužských rolí, zatiaľ čo dcéra viac stereotypov ženských rolí. Nezistila sa žiadna korelácia medzi správaním otca a znalosťami jeho detí o stereotypoch vlastného pohlavia. Otcovia, ktorí zastávali vieru o rovnosť medzi pohlaviami, mali deti, najmä synov, ktorí prejavovali menej predsudkov opačného pohlavia.