Baptistère de Saint Louis

Baptistère de Saint Louis (dosl. pr. baptistérium svätého Ľudovíta) je predmet islamského umenia vyrobený z tepanej mosadze a vykladaný striebrom, zlatom a niellom. Vyrábal ho v sýrsko-egyptskej zóne, za dynastie Mamlúkov, meditepec Muhammad ibn al-Zayn. Tento objekt sa teraz nachádza v oddelení islamského umenia v Louvri pod inventárnym číslom LP 16. Napriek svojmu bežnému názvu nemá nič spoločné s francúzskym kráľom Ľudovítom IX., známym ako Saint Louis (12261270). Bol používaný ako krstiteľnica pre budúcich francúzskych kráľov, čím sa stal dôležitým islamským a francúzskym historickým objektom.
Pôvod a pôvodný účel kotliny nie sú úplne známe, pretože prvý záznam o objekte bol vo francúzskom kostolnom inventári. Možno sa používala ako rituálna umývacia misa na mamlúckom dvore alebo ju mohol objednať kresťanský patrón.
Baptistère de Saint Louis má komplikovaný vizuálny program na vonkajšku aj vnútrajšku, ktorý zobrazuje množstvo rôznych skupín ľudí, širokú škálu zvierat, rýb, rastlín a arabských nápisov. Umývadlo bolo vyrobené rytím a tepaním s použitím vzácneho a kvalitného kovu. Vzhľadom na nejednoznačnú históriu nádoby, význam ikonografie, presný dátum a miesto jej vzniku a sponzorstvo je stále predmetom diskusií medzi odborníkmi.
História.
Objedanie a výroba objektu sú zatiaľ neznáme, rovnako ako dátum a kontext jeho príchodu do Francúzska. Nefiguruje v súpise tovaru, ktorý postavil Karol V. pred rokom 1380, ale spomína sa okolo roku 1440 v nepublikovanom súpise pokladu Sainte-Chapelle de Vincennes. 14. septembra 1606 bol použitý na krst budúceho kráľa Ľudovíta XIII.
Baptistérium možno niekoľkokrát vystopovať do 18. storočia: najprv v inventári sakristie Sainte-Chapelle de Vincennes z roku 1739 a v článku „Vincennes“ v "opise Paríža" od Jean-Aimara Piganiola de La Force, v roku 1742, v ktorom vysvetľuje, že krstiteľnica bola nejaký čas umiestnená v Bâtme des Enfans de France a slúžila pri krste Dauphina, ktorý neskôr vládol ako Ľudovít XIII. Potom pokračuje v opise perzských alebo čínskych postáv v celom umývadle, ako aj rôznych zvierat zastúpených vo vnútornom vlyse.
Zdá sa, že v roku 1791 Aubin-Louis Milin v "knihe National Antiquities (Národné starožitnosti") ako prvý vytvoril spojenie medzi Baptistériom a svätým Ľudovítom.
Ten istý autor pozná mnohé západné postavy; domnieva sa, že štyria jazdci prítomní v medailónoch vonku naznačujú roky konfliktu medzi sultánmi a Frankami. Milin tiež nastoľuje možnosť skoršieho príchodu do Francúzska, ktorý je spojený s veľvyslanectvom Hárún ar-Rašída u Karola Veľkého na začiatku 10. storočia. V práci sú prezentované aj dosť nepresné rytiny, ktoré však ukazujú, že predmet odvtedy neprešiel zásadnými úpravami, s výnimkou pridania dvoch dosiek do náručia Francúzska v roku 1821, dátum, v ktorom sa predmet nachádza používaný na krst vojvodu z Bordeaux. 
17. januára 1793 bolo baptistérium poslané do depozitu Petits-Augustins pred vstupom do múzea o deväť dní neskôr. Nahradený v roku 1818 vo Vincennes, na príkaz kráľa, sa vrátil do Louvru v roku 1852, po dekréte Ľudovíta Napoleona Bonaparta, v ktorom sa uvádzalo, že „všetky predmety, ktoré patrili vládcom, ktorí vládli Francúzsku, budú vyhľadané, zhromaždené a umiestnené v paláci Louvru." Múzeum dočasne opustilo v roku 1856, aby slúžilo v Notre Dame na krste princa Napoleona Eugena ; toto je poslednýkrát, čo bola toto umývadlo použité ako predmet na krst.
Rok 1866 sa nesie v znamení dvoch publikácií: v "Katalógu Múzea panovníkov" Henry Barbet de Jouy opisuje subjekty povodia a ich zobrazenie saracénskeho princa bojujúceho, loviaceho a hodujúceho, ako aj rôzne zvieratá, niektorých predátorov a nejakú korisť.
Barbet de Jouy spochybňuje predtým navrhnuté datovanie a predkladá hypotézu o práci, ktorá bola zaznamenaná vo Francúzsku okolo roku 1150. Adrien Prévost de Longpérier vo svojom článku navrhuje prvú vedeckú štúdiu o "baptistériu". Objavil pôvod falošného dátumu Piganiola, vyvracia myšlienku, že dielo slúžilo pri krste sv. Ľudovíta, a vidí dielo z prvej polovice 13. storočia pretože, fleur-de-lys boli pridané v 13. alebo 14. storočí v Európe.
V roku 1930 štylistická analýza Mehmeta Agu Oglua ako prvá uznala krstiteľnicu ako dielo sýrskej dielne a je datovaná do prvej štvrtiny 14. storočia. O deväť rokov neskôr, v čase nemeckej invázie, bola nádrž na zámku Chambord chránená pamiatkarmi Johnom Davidom-Weillom a Davidom Stormom Riceom, ktorý boli vtedy študovať v Paríži. Druhá svetová vojna oddialila vydanie jeho monografie, ktorá je dodnes najkomplexnejšou a najlepšou ilustratívnou referenciou. Jeho interpretácie však odvtedy viacerí výskumníci čiastočne spochybnili.
Popis.
"Baptistère de Saint Louis" je veľká misa so zaobleným tvarom, vyrobená z jedného plechu mosadze. Podľa publikácií sa jej rozmery mierne líšia:
Má výzdobu zobrazujúcu ľudské postavy zvnútra aj zvonka, ktorá sa vyznačuje veľkou rôznorodosťou postáv, v ich oblečení, fyzickom vzhľade a držaní tela. Všetky figuratívne motívy sú umiestnené na pozadí listov rastlín, kde sa nachádzajú rôzne zvieratá. Vonku dekorácia zaberá spodnú časť umývadla; pozostáva z hlavného registra s vlysmi znakov prerušovaných štyrmi medailónmi, ohraničenými dvoma vlysmi pobehujúcich zvierat, prerušovanými štyrmi medailónmi nesúcimi fleur-de-lys heraldiku.
Vnútri sa v hornej časti odvíja dekor v podobe veľkého registra zdobeného jazdcami, prerušovaného štyrmi medailónmi. Na oboch stranách tohto hlavného registra rozviňte zvieracie vlysy prerušované fleur-de-lys medailónmi. Na obrube je tiež vlys označený vlnovkou, kde sa objavujú štylizované vtáčiky. Dno umývadla je po obvode zdobené vlysom lanciet a vo vnútri je množstvo vodných živočíchov.
Vonkajší vlys.
Vonkajší vlys obsahuje dvadsať peších postáv a štyroch jazdcov v medailónoch. Všetci majú svätožiary.
Všetci jazdci sú v akcii, majú na sebe brnenie a majú iný fyzický vzhľad. Na druhej strane sú ich kone všetky zapriahnuté rovnako: sieť, sedlo so strmeňmi, prikrývka viac-menej dlhá na zadku, martingal a zdobený zadok. Na zátylku sa viaže šatka so strapcom. Ich chvost je niekedy zviazaný (medailón B a D) a niekedy ponechaný voľný.
Postavy, ktoré kráčajú, sa rovnako vyznačujú rozmanitosťou ich postojov, oblečenia a doplnkov.
Vnútorný vlys.
Medailóny vnútorného vlysu fungujú v pároch. Medailóny I a III majú v strede štít ponechaný prázdny do roku 1821, potom pokrytý erbom a obklopený rastlinnými motívmi, na ktorých je vidieť päť päťlupeňových kvetov vykladaných zlatom. Celok obopína vlys s rastlinným motívom. Medailóny II a IV predstavujú podobný trónny výjav: osoba s trojdielnou korunou a pohárom s nápisom sedí na pruhovanom tróne, ktorý je vyrytý v hornej časti a podopierajú ho dva levy so zlatým náhrdelníkom; po oboch stranách trónu stojí muž, ktorý drží pre toho naľavo písanú dosku a pre toho napravo meč. Tieto stojace postavy sú oblečené v dlhom plášti a pravdepodobne dostali čelenku vo forme pásu, zmizli; na ich topánkach sú symboly: dve bodky a kvapka. Jeden z nich (medailón II, vľavo, má fúzy, koziu briadku a bodky na tvári). Tvár jedného z panovníkov (Medailón II) zmizla; druhý (medailón IV) má tiež fúzy a koziu briadku, ako aj jedno obočie.
Medzi medailónmi sa odohrávajú štyri sady troch jazdcov: dve lovecké scény (I1, I4) a dve vojnové scény (I2, I3). Vo všetkých prípadoch postroj koní opäť preberá postroj jazdcov na vonkajších medailónoch.
Erby.
Baptistère de Saint Louis má šestnásť medailónov nesúcich emblémy vo vnútorných a vonkajších zvieracích vlysoch. Tieto erby boli upravené k neznámemu dátumu a nahradili fleur de lys, čo by mohlo viesť k domnienke, že ide o francúzsku úpravu; DS Rice sa však domnieva, že ide o fleur de lys v orientálnom štýle, ktorý sa používal v dynastii Ajjúbovcov aj v dome Qalâ'ûn. Identifikoval aj dva kusy nábytku, ktoré sa pôvodne nachádzali na erboch: lev plaziaci sa doprava (prítomný na polovici vonkajších plôch) a prvok pozostávajúci z kruhu, ktorý je prevýšený stonkou s dvoma obdĺžnikmi. DS Rice hovorí o tamge, teda symbole identity, ktorý od staroveku používali Turci-Mongolovia. Lev tiež predstavuje problém svojou formou, pretože v islamskej heraldike nie je nikdy predstavovaný ako prenasledujúci, ale vždy prechádzajúci. To spochybnilo jeho identifikáciu ako emblému panovníka Bajbarsa; S. Makariou to interpretuje ako erb rodu Lusignan.
Na nádobe sa nachádzajú aj ďalšie heradlické objekty.
Výroba: technika a organizácia práce.
Technika výroby tohto predmetu pozostáva z intarzovanej kovovej práce, ktorá sa v Káhire praktizuje dodnes. Umelec najskôr vypracuje želaný vzor tepovaním mosadze a následným leštením. Následne vytvorí ďalšiu vrstvu dekoratívneho kovu tak, že rozdelí povrch umývadla na časti, potom nakreslí postavy a lístie. Umelec vyreže vzory z drahého kovu a pripraví ho na tepanie do mosadze. Umelec potom začne opracovávať vzácne materiály, striebro a zlato, kladivom do medi a potom vyryje detaily. Posledným krokom je potiahnutie misky bitúmenovým čiernym materiálom, ktorý zvýrazňuje rytiny, zvýrazní kontúry a vytvára kontrasty.
Táto technika sa objavuje v islamských krajinách v 12. storočí, pravdepodobne vo východnom Iráne, než sa rýchlo rozšírila do sýrskeho sveta. Dynastia Ajjúbovcov, najmä umelci „Mosulskej školy“, z ktorých niektorí pôsobili v Damasku, priviedli túto techniku k vrcholu. Mamlúkovia, ktorí sa dostali k moci v roku 1250, prijali túto tradíciu a v bahritskom období (12501382) vyrábali diela veľkého luxusu.
Napriek všeobecne stabilnému stavu zachovania, "Baptistère de Saint Louis" stratilo časť svojej intarzie, či už v dôsledku opotrebovania časom (čo je pravdepodobne prípad rýb, ktoré boli pokryté vodou), alebo vandalov, ktorí ukradli vzácny kov. K tomuto fenoménu krádeží a strát dochádzalo hlavne na konci 14. storočia, keď bolo drahých kovov málo. Väčšina vložiek misy je však úplná.
Organizácia práce v dielňach je stále ťažko zrozumiteľná pre nedostatok písomných prameňov. Hoci sa zdá, že kováči sa podpisujú pod svoju prácu viac ako iní remeselníci, stále boli považovaní za remeselníkov druhoradého postavenia, čo pravdepodobne nepritiahlo pozornosť ich súčasných učencov. "Baptistérium" nesie podpis jednej osoby menom Muhammad ibn al-Zayn, ktorá svoje meno dala aj na menšiu misku v Louvri. LA Mayer zdôrazňuje, že niektoré diela s dvoma podpismi ukazujú, že zvyčajne aspoň jeden umelec robí základnú prácu pri tvarovaní misy a ďalší, "Naqqash", bol hlavnou dekoratívnou vrstvou. Keď je meno vykladané striebornými písmenami, zvyčajne to znamená, že táto osoba bola „majstrom“ a vkladačom. Jedným z takýchto mien je Muhammad ibn al-Zayn, "Al mu'allim". Použitie výrazu "al-mu'allim" sa nachádza v iných kusoch kovov vykladaných mamlúkom, ako je napríklad kus nábytku v mene an-Nasira Muhammada ibn Qala'un uchovávaný v Múzeu islamského umenia v Káhire, alebo zrkadlo zachované v múzeu Topkapi.
Forma a štýl.
Celkový štýl umývadla je pokračovaním predchádzajúcich diel. Vlysy zvierat sú prvkom, ktorý predchádza islamu. Všetky vlysové zvieratá sú tradičné druhy v umení Blízkeho východu: všetky sa nachádzajú napríklad v kópiách knihy Ibn Bakhtishu Manafi al-Hayawan. Najmä jednorožec naháňajúci slona je opakujúcou sa témou islamského umenia, ktorá odráža legendy, o ktorých informovali najmä al-Jahiz a al-Qazwini; nachádza sa na lesklých dlaždiciach v trinástom storočí v Iráne a na basreliéfoch v Konyi v tom istom období. Rovnakým spôsobom je spojenie medzi gryfom a sfingou dobre zavedené v čase vytvorenia baptistéria. Novinkou, ktorá sa dostala do Egypta s mongolskou inváziou, mohol byť iba hadí drak; nachádzajú sa však v sýrskej zóne zo seldžuckého obdobia. Kolieska rýb vrátane iných zvierat sa stali motívom podľa E. Baer na začiatku 14. storočia, ako to ukazuje kovová miska intarzovaná iránskou mosadzou, datovaná okolo roku 1305. Tieto motívy u nej „vyvolávajú – zdá sa – sny o vzdialených moriach a cudzincoch, ktorých vody prinášajú bohatstvo a šťastie.“
V Egypte prevláda motív špirály: nachádza sa napríklad na slonovine a na drevených výrobkoch Fatimid. V ajjúbskych kovoch, ako na panve sultána al-'Adila II podpísanej al-Dhakim, sú listy – ako aj kaligrafia podpisu – veľmi podobné tým na baptistériu. Kvety s vysokými stonkami nesúce rady listov sú paralelné s bagdadským obrazom z 12. a 13. storočia, ako je napríklad Pseudo-Galianova Kniha protijedov, ktorá pochádza z roku 1199. V baptistériu nie sú žiadne nové motívy, ktoré sa nenachádzajú v iných dielach. Jediné pivonky z baptistéria sú prítomné na obrúsku, ktorý nosí postava, čo by mohlo demonštrovať jeho mongolský pôvod. Päťlistové kvietky obklopujúce erby vo vnútorných medailónoch nachádzajú bezprostredné paralely v medailónoch ostatných umývadiel v skupine.
Najneobvyklejším chýbajúcim prvkom na baptistériu je však absencia veľkého nápisu v Thuluth, ktorý je charakteristický pre umenie tohto obdobia. Ostatné umývadlá skupiny, s výnimkou umývadla zo zbierky LA Mayera, ktoré sú nedokončené a nedatované, majú stále veľké nápisy Thuluth. JM Bloom ako R. Ward a S. Makariou si všimli túto nezrovnalosť; R. Ward a S. Makariou tvrdia, že by to mohlo byť spôsobené kresťanským vlastníctvom baptistéria. Misa v mene Hugh de Lusignan v Louvri však nesie veľký nápis v kaligrafii Thuluth.
Výklady ikonografie.
Výklad ikonografie Baptistéria svätého Ľudovíta je kontroverzný už od devätnásteho storočia. Väčšina výskumníkov, vrátane DS Rice, súhlasí s tým, že niektoré scény zobrazovali konkrétne udalosti, zatiaľ čo niektoré prvky, ako napríklad pokľaknutie, nemajú ekvivalent v inom islamskom umení a môžu byť čisto dekoratívne. Rachel Ward však argumentuje proti tejto interpretácii tým, že poukazuje na to, že mamlúkovia nemajú vo svojom kovovom umení tradíciu portrétovania alebo „historickej maľby“ a že takéto zobrazenie by bolo nemysliteľné bez nápisu, ktorý identifikuje scénu. Tiež je presvedčená, že hľadať dátum misy na základe reprezentovaných kostýmov je absurdné, keďže mamlúcki umelci pracovali skôr abstraktne než priamo.
S. Makariou považuje hypotézy R. Warda za platné, zatiaľ čo iní výskumníci nesúhlasia. D. Rice tvrdí, že na základe rozdielu v oblečení a fyzických znakoch vonkajších vlysov, kontrastuje s tradičným mamlúckym kostýmom, že dve nádoby zobrazujú dve odlišné skupiny: panely E1 a E3 zobrazujú tureckých emirov a panely E2 a E4 zobrazujú arabských služobníkov. Medzi emirmi by mohol byť Salar kvôli svojmu erbu, ale kvôli niektorým postavám okolo neho, ako napríklad poľovník (fahhad), gepard a sokoliar (bâzyâr), ktoré sú všetky spojené s emirstvom. Medailóny s výjavmi trónu nemusia mať žiadny zvláštny význam; na druhej strane by medzi bojovými scénami existovala naratívna kontinuita, pričom odrezaná hlava bola hlavou postavy zasiahnutej v predchádzajúcom transparente.
V roku 1984 E. Knauer v článku venovanom vyobrazeniu Mongolov na maľbe trecenta navrhuje, aby Baptistère de Saint Louis bola „svedectvom živých výmen medzi Berke Khanom a Bajbasom I., ktoré vyvrcholili obriezkou syna Bajbas 3. septembra 1264 za prítomnosti zástupcu Zlatej hordy. E. Knauer podporuje svoj názor pohľadom na nezvyčajný charakter dvojitého erbu; identifikuje tú v tvare leva v Bajbars a vyvoláva predstavu, že tá v tvare tamgy by mala byť obrezaná, Berke. Väčšinou identifikuje klobúky ako mongolské klobúky a verí, že ich fyzický typ by bol typom kaukazských emirátov.
Doris Behrens-Abouseif v roku 1989 spochybňuje tieto predpoklady. Trvá na tom, že typy, ktoré Rice označila za služobníkov, sa niekedy spájajú s aristokratickými privilégiami. Každý jazdec v medailónoch pre ňu predstavuje aspekt furusiyya, jazdeckého umenia vysoko ceneného v období mamlúkov; celé baptistérium by bolo evokáciou turnajov (maydân), ktoré sa odohrávali počas obradov v čase sultána Bajbarsa.
Sponzor, datovanie a umiestnenie.
Tieto rôzne hypotézy vedú k tomu, že akademici datujú a lokalizujú baptistérium odlišne. DS Rice svojou identifikáciou Salara ako emisára zastúpeného a sponzora diela navrhuje dátum medzi 1290 a 1310. Štylistické porovnanie s miskou uloženou v berlínskom múzeu a vyrobenou pre Emira Sumula, Salarovho spoločníka, mu umožňuje podporiť jeho hypotézu. Špekuluje, že erb leva by mohol byť erb Bajbars II70. Čo sa týka lokalizácie, prítomnosť krokodíla, nilotického zvieraťa, pôsobí ako egyptské dielo.
E. Knauer a D. Behrens-Abouseif identifikujú výjavy ako súvisiace so životom Bajbarsa I., argumentujú pre staršie datovanie v tretej štvrtine 13. storočia. Po tom, čo Behrens-Abouseif spochybnil Riceove datovanie kvôli kostýmu, predkladá v tomto zmysle niekoľko argumentov: kostýmy nemongolských emirov sú archaické; zvláštna absencia hudobníkov, ktorých Bajbars nenávidel; dôležitosť mongolských čŕt, ktorá má súvisieť s prílevom mongolských utečencov v Káhire pod Bajbarsom; zdôraznenie poplatkov zavedených a obnovených bajbarsovými reformami; dôležitosť pripisovaná levovi v ikonografii. Dielo je pre ňu teda objednávkou sultána Bajbarsa.
Naopak, R. Ward verí, že Baptistérium je raným príkladom benátsko-saracénskeho kovu, vyrobeného v Sýrii pre európskeho sponzora v polovici 14. storočia. Kvalita kovu nevyhnutne neznamená, že bol vytvorený pre miestnych vládcov. Podľa nej; naopak absencia monumentálnych nápisov pri tituloch hlavnej postavy ukazuje, že ide o prácu pre zahraničného sponzora, pretože by bola označená, keby bola určená pre miestnu šľachtu. Rovnako podpisy a priložené nápisy by boli len ozdobným nástrojom, pretože by ich neocenil sponzor, ktorý nevie čítať po arabsky. Tvar štítu, ktorý bol bez kovu, a použitie nekontrolovateľnej levej vlajky (symbol Lusignans) naznačuje európskeho sponzora, pretože neexistovali žiadne porovnateľné islamské symboly. Navrhované datovanie medzi rokmi 1325 a 1360 je v podstate založené na postupnom približovaní veku baptistéria v rámci už spomínanej skupiny mís a so zodpovedajúcou skupinou rukopisov vytvorených v Damasku medzi rokmi 1334 a 1360. Toto porovnanie, skutočnosť, že Damask bol v Európe uznaný ako centrum kovu (citlivé v slovách „damasquinure“ a „damassé“), zatiaľ čo Káhira bola pre cudzincov uzavretá, podporuje teóriu, že výrobca bol v Damasku. Túto hypotézu by mohla posilniť existencia železnej brány z rokov 13401359 v Damasku, ktorá obsahuje meno Muhammad ibn al-Zayn; identifikácia autora krstiteľnice s damašskými mrežami však zostáva otázna, pretože by išlo o unikátny príklad nevšedného umelca, ktorý pracoval so železnými aj mosadznými kovovými intarziami. S. Makariou argumentuje touto hypotézou a navrhuje, aby erb leva patril Hugovi IV. de Lusignan.