Suchoj Su-33

Suchoj Su-33 (v kóde NATO: „Flanker-D“) je palubné dvojmotorové viacúčelové stíhacie lietadlo 4. generácie vyvinuté v Sovietskom zväze v 70. a 80. rokoch 20. storočia. Ide o ďalší vývojový variant typu Su-27 s cieľom umožniť operovanie z paluby lietadlovej lode.
V súčasnosti pôsobia v zmiešanej letke s MiG-29K na palube ruskej lietadlovej lode Admirál Kuznecov. Pôvodne sa predpokladalo, že budú úplne nahradené modernými palubnými stíhačkami MiG-29K. Z posledných správ sa však dá usudzovať, že zostanú naďalej v službe, keďže sa znovuobnovila výroba motorov AL-31F, určených práve pre tieto stroje. MiG-29K je na rozdiel od Su-33 viacúčelové stíhacie lietadlo, schopné nielen zabezpečiť pre námorné sily vzdušný priestor, ale aj ničiť námorné a pozemné ciele presne navádzanou muníciou. Su-33 má však v porovnaní s MiGom o 50% väčší dolet a unesie o 2 tony viac výzbroje.
Vývoj.
V roku 1972 boli v Sovietskom zväze vypracované takticko-technické požiadavky na lietadlovú loď s katapultovacím zariadením (Projekt 1160). Palubnými lietadlami mali byť stíhačky MiG-23A (navrhnuté na základe MiG-23 ML), viacúčelové lietadlá Su-24K (na základe Suchoj Su-24) a podzvukové protiponorkové lietadlá P-42. V konštrukčnej kancelárii Suchoj však panovali opodstatnené obavy, že Su-24, ktorý má maximálnu vzletovú hmotnosť takmer 40 ton, je príliš ťažký pre pôsobenie na lietadlových lodiach. Z toho dôvodu prišli s návrhom viacúčelovej palubnej stíhačky, ktorá dostala označenie T-12. Tá mala vzniknúť na báze projektu lietadla T-10, neskôr známeho ako Su-27, ktoré bolo práve vo vývoji. Predstaviteľom OKB Suchoj sa nakoniec podarilo presvedčiť zástupcov námorníctva, aby bol Su-24K nahradený perspektívnejším Su-27K. V roku 1973 boli však všetky práce na projekte 1160 pozastavené a sovietske námorníctvo uprednostnilo výstavbu lietadlového krížnika „Kijev“ triedy Krečet.
V polovici 70. rokov vznikol na základe projektu 1160 návrh novej lietadlovej lode s výtlakom asi 70.000 ton a jadrovým pohonom (Projekt 1153). Pri tejto novej lodi sa opäť počítalo s lietadlami Su-27K a MiG-23K. Do roku 1985 malo námorníctvo dostať dve lietadlové lode tejto triedy. Ale vývoj zahraničnej politiky a smrť vplyvných priaznivcov projektu (minister obrany Grečko a minister lodiarskeho priemyslu Butomy) výstavbu týchto lodí v roku 1976 ukončili. Namiesto toho bolo v roku 1977 prijaté rozhodnutie, pokračovať vo výstavbe ďalších ťažkých lietadlových krížnikov triedy Krečet (Projekt 1143). Z paluby týchto lodí operovali lietadlá s kolmým vzletom Jak-38, ktoré nedisponovali uspokojivými letovými vlastnosťami, ani dostačujúcou výzbrojou a avionikou. To viedlo koncom 70. rokov 20. storočia k rozhodnutiu, postaviť lietadlové lode, ktoré by boli schopné niesť moderné nadzvukové stíhacie lietadlá. Z tohto projektu, označeného číslom 11435, vzišla nakoniec lietadlová loď Admirál Kuznecov. Do súťaže o novú palubnú stíhačku sa zapojil Suchoj s lietadlom Su-27K a MiG s ľahším a menším stíhacím lietadlom MiG-29KVP. V prípade Admirála Kuznecova sa v roku 1982 upustilo od konceptu lietadlovej lode s katapultom a bol prijatý návrh, že stíhačky budú vzlietať z paluby prostredníctvom odrazového mostíka. Preto bol vybudovaný pozemný komplex „Nitka“, ktorý bol napodobeninou tohto palubného odrazového mostíka, a na ktorom sa testovala schopnosť lietadla vzlietnuť z lietadlovej lode. Dňa 21. augusta absolvoval prvý vzlet z odrazového mostíka v Nitke pilot MiGu-29KVP a o týždeň neskôr ho nasledoval aj prototyp Su-27K. Do 17. septembra 1982 absolvoval Su-27K z mostíka v Nitke celkovo 27 vzletov. Na základe výsledkov testovania sa zistilo, že Su-27K potrebuje pri vzletovej hmotnosti vzletovú dráhu dlhú a vzletová rýchlosť lietadla je minimálne /h. O rok neskôr už boli Su-27K a MiG-29KVP vybavené záchytným hákom a začalo sa testovanie pristávania, zatiaľ ešte stále len na pozemnom testovacom stredisku. Schopnosť stíhačiek brzdiť bola testovaná pri pristávacej rýchlosti /h a hmotnosti lietadiel od 11 do 26 ton. Dňa 18. apríla 1984 vydalo ÚV KSSZ a Rada ministrov ZSSR dekrét, na základe ktorého mal Suchoj pokračovať vo vývoji Su-27K, určeného na vybojovanie vzdušnej prevahy. Ten istý dokument zaväzoval konštrukčnú kanceláriu MiG vyvinúť na báze MiG-29KVP viacúčelové palubné stíhacie lietadlo. Z toho neskôr vznikol MiG-29K, ktorý prvýkrát vzlietol vzlietol 23. júna 1988. Sovietsky zväz tak plánoval, nehľadiac na rozdielnosť konštrukcií, postaviť lietadlovú loď na princípe lodí amerického námorníctva, kde hlavnými typmi palubných lietadiel v 80. rokoch boli ťažké stíhačky F-14 na zabezpečenie vzdušného priestoru a ľahšie útočné F/A-18.
V roku 1984 začala ďalšia fáza letových skúšok s prototypom od Suchoja T-1025, ktorý mal v porovnaní s Su-27 zosilnený podvozok, väčšie flaperóny, pridaný záchytný hák a nadstavec na tankovanie za letu.
Dňa 1. novembra 1989 sa pristúpilo k „ostrému“ testovaniu na palube lietadlovej lode Tbilisi, neskôr premenovanej na Admirál Kuznecov. Prvé pristátie uskutočnil V.G. Pugačev s lietadlom Su-27K a hneď po ňom úspešne pristál i T.O. Aubakirov na MiG-29K. Po tomto historickom pristátí na palube lietadlovej lode boli stíhačky Su-27K oficiálne premenované na Su-33. Letové skúšky trvali do 21. novembra 1989, pričom sa počas nich uskutočnilo celkovo 227 letov a 35 pristátí na palube lietadlovej lode. Väčšina z týchto pristátí, celkovo 20, bolo zrealizovaných na lietadle Su-33.
Sériová produkcia Su-33 začala v roku 1989 a 17. februára 1990 absolvovala „tridsaťtrojka“ z tejto výrobnej várky svoj prvý let. V priebehu roka 1990 bolo vyrobených ešte ďalších šesť strojov. 
Rozpad ZSSR a schodok armádneho rozpočtu však spôsobili nielen zmrazenie programu výstavby nových lietadlových lodí, ale aj pozastavenie financovania lietadiel MiG-29K. Všetky finančné prostriedky boli presunuté na výrobu Su-33 a pri MiGu-29K sa nepodarilo ukončiť ani fázu testovania. Nedostatok financií spôsobil, že štátne skúšky Su-33 trvali dlhšie, ako sa očakávalo. Dokončené boli až v decembri 1994 s odporúčaním prijať lietadlo do služby v Ruskom námornom letectve. V tej dobe už bolo vyrobených všetkých 24 lietadiel Su-33 a stroje boli prevedené do palubného stíhacieho leteckého pluku Severnej flotily, ale k oficiálnemu zavedeniu do služby došlo až 31. augusta 1998.
Konštrukcia.
Suchoj Su-33 má veľmi podobné parametre a letové charakteristiky ako Su-27. Od tohto stroja sa odlišuje predovšetkým kačacími krídlami pre zvýšenie vztlaku pred ťažiskom stroja, čo umožňuje vyšší uhol nábehu pri pristávaní a použitím väčších kompletne prepracovaných krídel s príslušnou mechanizáciou, ktorá umožňuje ich sklápanie (čím sa šetrí miesto na palube lietadlovej lode). Tieto úpravy prispeli k viditeľnému zníženiu pádovej rýchlosti, čo je pri štarte z paluby lietadlovej lode viac než potrebné. Ďalšie úpravy zasiahli podvozok. Podvozkové nohy boli zosilnené a vpredu je na rozdiel od štandardného Su-27 použitý dvojkolesový podvozok. Samozrejmosťou je inštalácia záchytného háku a ďalšieho vybavenia, ktoré je nevyhnutné pre palubné lietadlo. Pridaný bol tiež nadstavec umožňujúci tankovanie paliva za letu. Prototyp lietadla, pilotovaný Viktorom Pugačevom letel prvýkrát 17. augusta 1987. V porovnaní s americkým F-14 Tomcat má Su-33 väčší ťah pri štarte, väčší pomer ťahu k hmotnosti a väčší generovaný vztlak, čo v roku roku 1996 ocenili aj americkí piloti na návšteve lode Admirál Kuznecov a vyzdvihli schopnosť Su-33 stúpať hneď po štarte, na rozdiel od amerických strojov, ktoré musia byť z paluby lietadlovej lodi katapultované. 
Avionika.
Su-33 je vybavený rádiolokačným zameriavacím systémom RLPK-27 na báze radaru N001 Mječ. N001 je pulzný dopplerovský rádiolokátor, ktorý dokáže zachytiť stíhačku s rádiolokačnou odrazovou plochou z prednej polosféry na vzdialenosť , zo zadnej polosféry na vzdialenosť . Radar dokáže súčasne sledovať až 10 vzdušných cieľov. RLPK-27 je na dnešnú dobu už pomerne zastaraný systém, ktorý sa nevyznačuje príliš vysokou odolnosťou voči rušeniu. Ale jeho hlavnou nevýhodou je, že neumožňuje integráciu moderných rakiet stredného doletu R-77, ktorými môžu byť vybavené iné ruské stíhačky, ako napríklad Su-27SM/SM3, Su-30M2/SM alebo Su-35.
Elektro-optický senzor OLS-27K pracuje v infračervenom spektre a umožňuje vyhľadávať lietadlá na základe ich tepelnej stopy. Poskytuje horizontálne pokrytie +/− 60 a vertikálne pokrytie + 60 / −15. Cieľ, zameraný z prednej hemisféry, deteguje na vzdialenosť a zo zadnej hemisféry maximálne na vzdialenosť . Súčasťou zameriavacieho systému je aj prilba pilota Šeľ-3UM s integrovaným displejom.
V roku 2016 začala na leteckej základni Žukovskij modernizácia 10 – 12 lietadiel Su-33. Hlavným cieľom modernizácie je vybaviť stroje palubným zameriavacím systémom SVP-24 (Gefest). Ide o špecializovaný výpočtový podsystém, ktorý umožňuje presné navedenie "hlúpej" munície na cieľ. Základná myšlienka je podobná ako pri amerických bombách JDAM, ktoré sú vybavené družicovým systémom a z neriadených bômb sa tak stáva riadená munícia. Ale prístup je úplne odlišný, keďže zariadenie nie je montované na každú bombu zvlásť, ale nachádza sa na palube lietadla. SVP-24 prepočítava polohu lietadla a cieľa na základe systému GLONASS, rýchlosť a smer letu lietadla, trajektóriu letu bomby a hydrometeorologické podmienky. Súradnice môžu byť trochu skreslené pri ostrých manévroch lietadla v cieľovej oblasti alebo pri nedostatku informácií o hydrometeorologických podmienkach a stave ovzdušia. Pravdepodobnosť zničenia malých dobre chránených podzemných zariadení je 30 až 40%. Účinnosť pri ničení zle chránených nadzemných cieľov môže dosiahnuť až 60%.
Motory.
O pohon lietadla sa starajú dva motory Saturn-Ljulka AL-31F (Izdelije 99), aké poháňajú aj Su-27. AL-31F je dvojprúdový, dvojhriadeľový motor s modulárnou konštrukciou a so spoločnou komorou prídavného spaľovania pre oba prúdy. Každý motor dokáže vyvinúť maximálny ťah 75,22 kN a pri plnej forsáži až 122,6 kN. Hmotnosť motora je . AL-31F je spoľahlivý v širokom rozsahu rýchlostí a výšok letu.
Výzbroj.
Samozrejmosťou je použitie štandardnej výzbroje lietadla Su-27. Hlavňovú výzbroj tvorí automatický letecký kanón GŠ-301 kalibru , s palebným priemerom 150 ks streliva. Lietadlo má 12 závesných bodov (Su-27 má 10), z toho 8 podkrídlových, 2 podtrupové a 2 podgondolové, na ktoré je možné podvesiť celkovú výzbroj o hmotnosti . Základným poslaním lietadiel Su-33 bolo zaistenie vzdušného priestoru a ochrana bojových lodí, preto majú integrované viaceré protilietadlové strely krátkeho a stredného dosahu. Na krátku vzdialenosť môžu použiť raketu R-73E s infračerveným navádzaním a doletom . Pre boj s nepriateľskými stíhačkami na vzdialenosť mimo vizuálny kontakt sú vybavené strelami R-27R1/ER1. Ide o rakety s polo-aktívnym rádiolokačným navádzaním a dosahom asi . Iným typom výzbroje stredného dosahu sú tepelne navádzané strely R-27T1 s doletom a R-27ET1 s doletom .
Niektoré zdroje uvádzajú, že súčasťou výzbroje Su-33 sú aj protilodné strely P-270 Moskit. Ale strely boli zavesené len na prototypoch T-10K-5 a Т-10K-9 počas letových skúšok a do Su-33 neboli plne integrované.
Operačné nasadenie.
Ruská intervencia v Sýrii proti odporcom režimu Baššára al-Asada.
Dňa 15. novembra 2016 došlo k prvému bojovému nasadeniu lietadiel Su-33. Stíhačky vzlietli z paluby lietadlového krížnika Admirál Kuznecov a uskutočnili nálety proti teroristickým organizáciám Islamský štát a Front za dobytie Sýrie (predtým známy ako Front An-Nusra). Údery boli namierené proti skladom munície, továrňam na výrobu zbraní, veliteľským stanovištiam a výcvikovým centrám teroristov v provinciách Idlib a Homs. Podľa zverejnených správ boli všetky lietadlá Su-33 plne vyzbrojené, pričom okrem protilietadlovej výzbroje niesli aj bomby. Konkrétne išlo o typ FAB-500-M54, zavesený na podtrupových závesníkoch v množstve jeden až dva kusy. Je pravdepodobné, že boli použité aj iné typy tejto hmotnosti, keďže na sa palube Admirála Kuznecova počas bojovej prípravy nachádzali aj bomby FAB-500-M62 a FAB-500. Protilietadlovú výzbroj stíhačiek tvorila dvojica riadených striel krátkeho dosahu s infračerveným navádzaním R-73 a dve rakety stredného dosahu s poloaktívnym rádiolokačným navádzaním R-27ER.
Používatelia.
 Rusko