burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ašot II. (arménsky kráľ)

Ašot II. Železný (; * 9. stor.† 929) bol tretí kráľ stredovekého Arménskeho kráľovstva z dynastie Bagratovcov. Vládol v rokoch 914929, pričom jeho vláda bola poznačená bojmi s azerbajdžanskými Sadžiovcami.
Pre svoju statočnosť a odvahu dostal v historiografii prezývku "Jerkat"Železný. Podľa byzantských prameňov bol Ašot II. natoľko silný, že dokázal holými rukami ohnúť železnú tyč.
Život.
Ašot II. bol synom Smbata I. a vnukom Ašota I., zakladateľa dynastie Bagratovcov a stredovekého Arménskeho kráľovstva.
V roku 896 bol zajatý a následne aj prepustený sádžiovským emirom Afšínom z Azerbajdžanu. Afšínov nástupca Júsuf, ktorý ako kalifov zástupca ("ostikan") vystupoval v Arménsku, Ašotovi udelil titul "išchán išchánas" („knieža kniežat“) Arménska. Po umučení Smbata I. v Dvine v roku 914 bol Ašot korunovaný kráľom Arménska.
Ašot následne začal proti Júsufovi bojovať v partizánskej vojne a posilňovať svoje pozície. Znovu získal moc nad severným Arménskom a bitky sa rýchlo rozšírili zo severných oblastí na západ a juh. Ašotovo postavenie uznal aj byzantský cisár, ktorý mu počas jeho návštevy v Konštantínopole v roku 914 udelil titul archóna archónov (gr. "archón ton archóntos") a vojenskú podporu. Cisár Ašota zároveň označil čestným titulom „syn mučeníka“. V náboženskej sfére sa počas Ašotovej ranej vlády viedli rozhovory medzi Konštantínopolom, kde bol patriarchom Nikolaos I. Mystikos a arménskym katolikom Ján VI. Historik.
V Arménsku sa medzitým Ašotova situácia výrazne zhoršila po tom, čo bol azerbajdžanským vládcom Júsufom za arménskeho vládcu vymenovaný Ašotov bratranec a menovec Ašot Šapuhjan (aj Ašot Sparapet), na ktorého stranu sa postavilo viacero domácich veľmožov. Situáciu sa Ašotovi podarilo vyriešiť až v roku 922 po štvorročných bojoch. Krátko na to, čo bol Ašot uznaný aj Arabmi a bol mu udelený titul kráľa kráľov ("šahanšáh"), sa však zhoršili Ašotove vzťahy s Byzanciou. Do Arménska bol dokonca v roku 922 vyslaný s vojskom Ióannes Kurkuas a titul "archóna archónov" bol Byzanciou udelený Vaspurakanu, rivalskému arménskemu kráľovstvu. Ióannes síce dokázal dobyť niekoľko arménskych miest, no starobylý Dvin ovládaný Arabmi dobyť nedokázal. V roku 923 zvíťazil Ašot nad Arabmi v bitke pri jazere Sevan.
Kráľom po Ašotovi II. sa stal Ašotov brat Abas (niekedy Abbás).
Ašot III. (arménsky kráľ)

Ašot III. Milostivý (; † 977) bol piaty kráľ stredovekého Arménskeho kráľovstva z rodu Bagratovcov. Vládol v rokoch 953977. Reformátor arménskej armády. V roku 961 presťahoval kráľovské sídlo z Karsu do pevnosti Ani, z ktorej urobil prosperujúce mesto. Podporoval výstavbu kláštorov v krajine, kultúrny a ekonomický rast.
Život.
Bol synom kráľa Abasa. Počas Ašotovej vlády sa Arménsko zbavilo nadvlády upadajúceho arabského Abbásovského kalifátu. Ašotovi sa podarilo upevniť svoju moc nad arménskymi veľmožmi.
V roku 961 preniesol hlavné sídlo z Karsu do Ani, bývalej vojenskej pevnosti. Z Ani urobil prosperujúce sídlo a centrum bagratovskej moci. Voľba na Ani bola možno dôsledkom zlyhania snáh o dobytie starobylého Dvinu. Skvelé vzťahy udržiaval s Arménskou cirkvou, ktorú podporoval v spore s chalcedónskou ortodoxiou. Do Ani zvolal koncil proti katolikovi Vahanovi, ktorý sa pokúsil v Arménsku zaviesť dualizmus. Vahan bol odsúdený a nahradený Štefanom zo Sevanu. Zrejme i preto bolo do predmestia Ani presťahované sídlo arménskeho katolika. Podporoval budovateľskú činnosť. Za jeho vlády došlo k výraznému rozvoju arménskeho monasticizmu. Aj s podporou Ašotovej manželky Chosrovanujše vznikli kláštory Sanahin (966) a Haghbat (976). Ašot mal podporovať výstavbu škôl a nemocníc. Okrem toho mal Ašot podľa historika Stepana Asoghika výrazne podporovať chudobných. Práve pre jeho filantropickú aktivitu mu bol historiografiou udelený titul "Milosrdný".
Ašot III. viedol vojnu s národmi z Kaukazu a s arabskými Hamdánovcami, ktorých veliteľa Hamtuna mal v roku 959 poraziť (nie je isté, či šlo o hamdánovského generála alebo o Sajfa ad-Davlu). Medzitým sa podarilo byzantskému cisárovi Nikeforovi II. obnoviť byzantskú moc v Malom Arménsku a dobyť aj územie Tarónu. Nový cisár Ján I. Tzimiskes chcel ovládnuť aj Arménsko. Po tom, čo sa však spojené arménske vojská o sile asi 80 000 vojakov v roku 974 stretli na arménskych hraniciach s byzantskými vojskami, bol Ašot III. bez boja uznaný ako kráľ Arménska aj byzantským cisárom. Ašot a Ján uzavreli spojenectvo a Ašot poskytol Byzancii jedlo a 10 000 vojakov na boj s Arabmi. Tzimiskes Ašotovi neskôr napísal dlhý list, v ktorom opísal svoje víťazstvá nad Arabmi v Sýrii.
Už počas svojho života udelil Ašot vládu v Karse jeho bratovi Mušeghovi (Karské kráľovstvo) a vládu v Lori synovi Gurgénovi. Oboch urobil kráľmi, ktorý však podliehali jeho moci, keďže sám vládol ako kráľ kráľov. Jeho nástupcom sa stal Smbat II. Dobyvateľ.
Ašot IV.

Ašot IV. (iné tvary mena pozri pod Ašot) môže byť:
Ašot IV. (arménsky kráľ)

Ašot IV. Chrabrý (; * ?† 1039/1040) bol arménsky (anijský) kráľ v rokoch 10221039/40.
Životopis.
Ašot IV. bol najmladším synom arménskeho kráľa Gagika I.. Po Gagikovej smrti sa stal podľa nástupníckeho práva kráľom v Arménsku Ašotov starší brat Ján-Smbat (III.) (arm. "Hovhannes-Smbat III."), s čím sa však Ašot nedokázal zmieriť. Obľahol preto s s pomocou vaspurakanského kráľa Senekerima Arcuniho hlavné mesto Ani. Medzi bratmi sa však vďaka intervencii katolika Petra I. Getadardza a gruzínskeho kráľa Juraja I. podarilo dosiahnuť zmier. 
Ján-Smbat si mal udržať moc v Ani a Ašot v provinciách na hraniciach Ibérie (Gruzínska) a historickej Perzie. Po Jánovej smrti sa mal navyše moci v Anijskom kráľovstve ujať Ašot. Ašotovým hlavným mestom sa stal Talin.
V tomto čase silnela moc Byzantskej ríše na čele s byzantským cisárom Bazilom II. Bazil, ktorý porazil Bulharov vytiahol s vojskom do Gruzínska, ktoré ovládol. Arméni však podporili v boji Gruzíncov, kde vládla im spriaznená dynastia. Ján-Smbat si síce smel ponechať svoju moc, no po smrti malo jeho kráľovstvo pripadnúť Byzancii. Vďaka byzantskej podpore získali následne Arméni späť územia dočasne obsadené susedmi. Ašotovou manželkou mala byť podľa Skylitza neter cisára Romana III.
Ašot zomrel v roku 1040. Podľa jednej z hypotéz bol otrávený byzantskými agentmi, keďže Ján-Smbat III. už v roku 1021 odkázal svoje panstvo Byzancii. Novým kráľom bol časťou šľachty prehlásený Ašotov syn Gagik II., ktorý však bol prinútený sa svojho kráľovstva vzdať, čím Arménske kráľovstvo (Anijské kráľovstvo) zaniklo.
Ašot III.

Ašot III. (iné tvary mena pozri pod Ašot) môže byť:
Etylendiamintetraoctan železito-sodný

 
Etylendiamintetraoctan železito-sodný, tiež známy ako etyléndiamíntetraacetát železito-sodný, je širokospektrálny moluskocíd používaný na ničenie slimákov a slizniakov na ochranu poľnohospodárskych plodín a záhradných rastlín, a najmä na elimináciu zamorenia slimákom južanským a bežným slimákom záhradným.
Chemicky ide o soľ kyseliny etyléndiamíntetraoctovej.
Mechanizmus pôsobenia a vplyvy na životné prostredie.
Etylendiamintetraoctan železito-sodný pôsobí interakciou a ničením hemocyanínu, zlúčeniny na báze medi nachádzajúcej sa v krvi mäkkýšov a článkonožcov, ktorá sa používa na prenášanie kyslíka, podobne ako hemoglobín nachádzajúci sa u stavovcov, a zvyčajne zabíja slimáky a slizniaky v priebehu niekoľkých dní po expozícii. Zlúčenina je oveľa bezpečnejšia ako metaldehyd a nepredstavuje významné riziko pre vtáky, domáce zvieratá alebo ľudí, pokiaľ sa návnada neskonzumuje. Slimáky a slizniaky, ktoré sa pozrú alebo príjmu etylendiamintetraoctan železito-sodný, sa prestanú kŕmiť takmer okamžite po expozícii a uhynú do dvoch až troch dní. Etylendiamintetraoctan železito-sodný je vysoko toxický pre vodné článkonožce a pri jeho aplikácii je potrebné postupovať opatrne.
Toxicita pre psov.
Správy o psoch, ktoré zjedli veľké množstvo etylendiamintetraoctanu železito-sodného, viedli k bolestiam brucha a hemoragickej gastroenteritíde, avšak vo všetkých hlásených prípadoch sa psy po liečbe zotavili.
Vplyv na necielené zvieratá.
Etylendiamintetraoctan železito-sodný sa považuje za pesticíd s úzkou cieľovou skupinou. Zameria sa na potenciálne dravé slimáky, ale jeho mechanizmus účinku sa nepovažuje za zameraný na iný potenciálne užitočný hmyz.
Eğirdir

Eğirdir (skôr: "Eğridir") môže byť:
Eğirdir Gölü

Eğirdir Gölü alebo len Eğirdir (skôr: "Eğridir Gölü" alebo len "Eğridir") je jazero tektonického pôvodu na polostrove Malá Ázia v Turecku. Nachádza sa juhozápadne od Anatólskej plošiny a severovýchodne od mesta İsparta. Leží v nadmorskej výške 924 m n. m. Vďaka ploche 468/520 km² drží status štvrtého najväčšieho jazera v Turecku a druhého najväčšieho sladkovodného ekosystému po jazere Beyşehir. Priemerná hĺbka jazera je 7 m, najhlbšie miesta dosahujú hĺbku viac ako 13 m.
Pôvodný názov "Eğridir" vznikol z gréckeho "Akrotiri", no pre negatívne konotácie v turečtine („zakrivený“) bol na žiadosť obyvateľov zmenený. Severná časť jazera sa nazýva "Hoyran". Z jazera vyteká rieka Aksu. Jazero naopak zásobuje takmer 40 povrchových prameňov, z ktorých niektoré vysychajú počas obdobia sucha.
Hoci sú ľudia žijúci v okolí jazera väčšinou poľnohospodári, niektorí z nich sa vždy venovali rybolovu. Turistika prekvitá najmä v rovnomennom meste Eğirdir. Voda v jazere je vhodná na pitie a zavlažovanie.
Fauna v jazere.
Sladká voda v jazere vytára dobré podmienky pre život fauny a flóry v jazere.
Až do 50. rokov 20. storočia žilo v jazere 9 pôvodných druhov rýb z ekonomicky málo výnosnej čeľade kaprovité. Niektoré z nich, ako napríklad "Pseudophoxinus handlirschi", "Schizothorax prophylax" či "Varicorhinus pestai" boli endemické. V roku 1955 bola v jazere z ekonomických dôvodov vysadená desaťtisícová populácia zubáča veľkoústeho ("Sander lucioperca") privezeného z Rakúska.
Zubáč veľkoústy postupne vytlačil pôvodné populácie, z ktorých v jazere prežili iba druhy kapor obyčajný ("Cyprinus carpio") a nosáľ sťahovavý ("Vimba vimba"). Rybožravá ryba nebola z tohto dôvodu schopná nájsť dostatočné množstvo koristi, a preto sa zvýšilo percento kanibalizmu. Pre nedostatok koristi a nepretržitý rybolov sa populácia zubáča nakoniec v 80. rokoch z veľkej časti skonzumovala. Od 90. rokoch 20. storočia bolo preto do jazera zavlečených mnoho nových druhov rýb, ktoré mali slúžiť ako korisť pre populáciu zubáčov.
Okrem rýb žije v jazere aj rak bahenný ("stacus leptodactylus"), ktorého produkcia tvorila v rokoch 1970 až 1985teda do vypuknutia infekčného račieho moru 75 % produkcie rakov v Turecku.
Beyşehir

Beyşehir môže byť:
İznik (rozlišovacia stránka)

İznik môže byť:
İznik Gölü

İznik Gölü alebo len İznik (v staroveku alebo ) je sladkovodné jazero tektonického pôvodu v severovýchodnej časti polostrova Malá Ázia. Ide o najväčšie jazero v oblasti Marmarského mora a piate najväčšie jazero v Turecku. Plochou zaberá okolo 300 km². Jeho maximálna hĺbka je 82 m. Jazero je obľúbenou turistickou destináciou v Turecku.
Severne od jazera sa nachádza pohorie Samanli, východne od neho pohorie Katirli. Jazero má jeden výtok: vodný tok Karsak, ktorý ho spája s Marmarským morom, a päť vtokov: potoky Orhangazi, Kuru, Karasu, Ekinlik a Sölöz.
Na východných brehoch jazera leží rovnomenné mesto İznik, historická Nikaia, významné centrum raného kresťanstva, v ktorom sa uskutočnili dva ekumenické koncily (prvý ekumenický koncil a Druhý nicejský koncil).
Ekosystém.
Koncom 20. storočia bolo jazero v dôsledku rapídnej industrializácie a intenzívnej poľnohospodárskej činnosti znečistené.
V jazere bolo zaznamenaných 19 druhov rýb vrátane beličky obyčajnej ("Alburnus alburnus"), lieňa sliznatého ("Tinca tinca"), plotica lesklá ("Rutilus rutilus"), druhu "Salaria fluviatilis" či "Proterorhinus marmoratus".
História.
Územie okolo jazera bolo obývané už v staroveku. Ľudské osídlenie bolo doložené už 7150 rokov pred Kristom. Jazero i oblasť okolo neho sa nazývali "Askania". Jazero sa v priebehu historického vývoja nachádzalo v západnej časti Bitýnie, západná časť jazera patrila tiež do historického kraja Mýzie a východná do Frýgie. V antike sa oblasť stala významným regiónom Rímskej ríše a následne Byzantskej ríše. V stredoveku sa dostalo do moci Osmanskej ríše.
Na východných brehoch jazera leží rovnomenné mesto İznik, historická Nikaia, významné centrum raného kresťanstva, v ktorom sa uskutočnili dva ekumenické koncily (prvý ekumenický koncil a Druhý nicejský koncil). Mesto a jeho okolie tvorili centrum Nikajského cisárstva.
V roku 2014 bola na dne jazera, asi 20 metrov od brehu objavená 1 600 rokov stará byzantská bazilika. Zasvätená bola svätému mučeníkovi Neofytovi, ktorý mal byť pri brehoch jazera umučený. Podľa jednej z hypotéz sa bazilika zrútila po zemetrasení v roku 740 a následne klesla ďalej do jazera.
Askania

Askania môže byť:
Tuz Gölü

Tuz Gölü (písané aj ako Tuzgölü alebo len Tuzv preklade "„Slané jazero“" alebo "„Soľné jazero“"; v staroveku ) je najväčšie jazero polostrova Malá Ázia, a druhé najväčšie jazero v Turecku. Leží v centrálnej Anatólii, asi 105 km severovýchodne od mesta Konya, vo výške 899 m n. m. Jazero má slanú vodu, jeho salinita dosahuje 32%, vďaka čomu patrí k najslanším na svete.
Rozloha jazera sa mení v rozpätí od 1 500 až 2500 km², no aj pri dosahovaní minimálnych hodnôt zabezpečuje jazeru status druhého najväčšieho v Turecku po jazere Van. Po väčšinu roka je jazero veľmi plytké (1 až 2 metre). Povodie Tuzu zaberá asi 15000 km². Nežijú v ňom žiadne ryby.
Ekosystém.
Jazero je napájané viacerými vodnými tokmi (Peçenek, Bağlıca, Kırkdelik, Tersakan a İnsuyu), no väčšina z nich vysychá a v lete počas období sucha nedosahuje jazera. Významný prítok Melendiz Çayı bol v 90. rokoch pre poľnohospodárske účely prehradený priehradou Mamasın Barajı. Tento krok spojený s globálnym otepľovaním mal na jazero obrovský dopad a urýchlil jeho vysychanie: "„plocha jazera sa v dôsledku odklonu riek Mamasin" [Melendiz Çayı] "a Peçenek zmenšila z 92,6 tisíc hektárov v roku 1987 na 32,6 tisíc hektárov v roku 2005“". 
Jazero bolo hlavným bydliskom plameniakov červených ("Phoenicopterus ruber") počas obdobia párenia. Okrem toho tvorí biotop pre prieložníky stepné ("Glareola prantincola"), kazarky pestré ("Tadorna tadorna"), ležiaky úhorové ("Burhinus oedicmus") a čajky ("Larus sp.").
V októbri roku 2021 jazero dočasne kompletne vyschlo. Nedostatok vody spôsobil hromadný úhyn mláďat plameniakov. Podobne sa voda v jazere nezdržovala aj isté obdobie v rokoch 2008 a 2016.
Výroba soli.
Asi 80 km dlhý a 50 km široký pruh jazera každé leto vyschne a zanechá za sebou pustú plochu pokrytú soľou, vďaka čomu je jazero využívané na ťažbu kuchynskej soli. Kedysi tvorila výroba soli v jazere väčšinu produkcie soli v Turecku. Dnes v dôsledku znečistenia jazera klesla kvalita soli a spolu s ňou aj jej výroba. V staroveku bola soľ z jazera považovaná za liečivú (Pedanios Dioskourides).
Burdur

Burdur môže byť:
Burdur Gölü

Burdur Gölü alebo len Burdur je slané jazero tektonického pôvodu v juhozápadnej časti polostrova Malá Ázia. S plochou približne 250 km² je siedmym najväčším jazerom v Turecku. Väčšiu plochu si udržuje v zime. Nachádza sa v blízkosti rovnomenného mesta Burdur.
Jazero odvodňuje plochu 6150 km². Jeho priemerná hĺbka je 45 m, v najhlbších bodoch však dosahuje hĺbku až 100 m, vďaka čomu patrí k najhlbším v Turecku. Do jazera sú vypúšťané odpadové vody z mesta Burdur a z viacerých tovární, v dôsledku čoho dosiahlo znečistenie vody kritickej úrovne. Voda v jazere preto nie je vhodná na žiadne užívanie. V zime nezamŕza.
Ide o oblasť ochrany voľne žijúcich živočíchov podľa Ramsarského dohovoru a archeologicky významnú oblasť s nálezmi zo staroveku.
Ekosystém.
Jazero tvorí oblasť ochrany voľne žijúcich živočíchov podľa Ramsarského dohovoru. Súčasťou lokality je delta pobrežnej nížiny a slané močiare. Samotné jazero je pre svoju salinitu a chemické zloženie vody obývané v zásade len odolnejšími druhmi fauny a flóry.
Na miestach, kde sa riečne prítoky miešajú s jazerom, sa vyskytuje malá rybka "Aphanius burduricus" typická pre jazero. Endemickým je aj zooplanktón "Arctodioptomus burduricus".
V oblasti prebýva, zimuje alebo hniezdi množstvo druhov vodného vtáctva. Na jeseň a v zime je bežne domovom pre viac ako 100 000 vtákov, pričom niektoré roky toto číslo dosahuje až počet 300 000 jedincov. Pri jazere zimuje 70 % svetovej populácie ohrozeného druhu potápnica bielohlavá ("Oxyura leucocephala"), ako aj veľké množstvo druhov kačíc. Plytké oblasti v juhozápadnej a severovýchodnej časti jazera a bahnité pláne pri brehoch poskytujú vtákom bohatú potravu.
Pri jazere žije tiež bohatá komunita plazov, obojživelníkov a niekoľkých druhov cicavcov. Z plazov napríklad: korytnačka žltohnedá ("Testudo graeca"), jašterica smaragdová ("Lacerta trilineata"), jašterica hadooká ("Ophisops elegans") či niekoľko druho hadov vrátane vretenice horskej ("Montvipera xanthina"). Hlavné cicavce vyskytujúce sa v tejto oblasti sú: jež "Erinaceus concolor", zajac poľný ("Lepus europaeus"), vlk dravý ("Canis lupus"), šakal zlatý ("Canis aureus") a líška hrdzavá ("Vulpes vulpes").
Vodné rastliny v jazere pre značné množstvo arzénu, síranu sodného a chlóru vo vode takmer nežijú. Možno ich vidieť iba na juhu, medzi dedinami Yazıkent a Karakent, kde sa s jazerom mieša voda z rieky a slanosť vody je menšia. V oblasti flóry je dominantných 6 druhov z čeľade šachorovité ("Cyperace") a 2 druhy z čeľade sitinovité ("Juncaceae") a z čeľade pálkovité ("Typaceae"). Okolo jazera sa nachádzajú kopce pokryté lesom a kríkmi. Vo vysokej nadmorskej výške, ktorá prevláda na severe jazera, tvorí rastlinný kryt borovica čierna ("Pinus nigra").
Reg Noble

Edward Reginald Noble (* 23. jún 1896 – † 19. január 1962) bol kanadský profesionálny hokejista, ktorý hral na pozícii centra a obrancu. Odohral 17 sezón v National Hockey Association (NHA) and National Hockey League (NHL) za Toronto Blueshirts, Montreal Canadiens, Toronto St. Patricks, Montreal Maroons, Detroit Cougars, Detroit Falcons a Detroit Red Wings medzi rokmi 1916 a 1933. 3 krát vyhrál Stanley Cup, s Torontom a Montrealom a do hokejovej siene slávy ho zaradili v roku 1962.
Oakville (Ontário)

Oakville je mesto v kanadskej provincii Ontário. Mesto je súčasťou regiónu Halton Region, v Oakville sídli regionálna správa. Nachádza sa na brehu Ontárijského jazera. V roku 2021 malo 213 759 obyvateľov.
Dejiny.
Pôvodní obyvatelia Kanady v oblasti žili tisíce rokov. V 17. storočí prišli európski usadlíci a francúzski obchodníci uzavreli dohodu s Huron-Wendat proti Haudenosaunee. Huron-Wendat boli postupne decimovaní vojnami a chorobami prinesenými Európanmi. Začiatkom 18. storočia do juhozápadného Ontária začali migrovať Anishinaabeg, vrátane Mississauga. V roku 1806 Mississauga podpísali zmluvu Treaty 14 v ktorej vymenili 344 km2 pôdy za právo rybolovu a 1000 libier šterlingov tovaru. Zmluva zároveň zaručila pozemky pre pôvodných obyvateľov pri riečkach Twelve Mile a Sixteen Mile. V roku 1806 bolo založené koloniálne mestečko, Trafalgar Township, pomenované po námornom víťazstve v predošlom roku. Neskôr Mississauga odovzdali svoje pozemky pri riečkach a noví usadníci vybudovali mlyny a pri ústí Sixteen Mile Creek založili prístav. V polovici 19. storočia sa mesto stalo významným pre Afroameričanov, ktorí utekali z otroctva. Medzi rokmi 1865 a 1930 bolo najdôležitejším ekonomickým odvetvím pestovanie ovocia. V roku 1951 v Trafalgar Township vybudovala automobilovú fabriku spoločnosť Ford Motor Company, stala sa tým najväčším súkromným zamestnávateľom v Halton Region.
V roku 1857 bolo založené ako mesto ("town"). V roku 1962 získalo svoju súčasný podobu spojením Township of Trafalgar, Village of Bronte a Town of Oakville.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 213 759 obyvateľov, v roku 2016 to bolo 193 832. V roku 2021 1 375 ľudí uviedlo ako etnický pôvod český, 875 slovenský a 120 československý.
Doprava.
Mestská hromadná doprava funguje od 7. septembra 1972. Prvý deň mala 10 nových autobusov a 31 šoférov, 5 liniek s 20-minútovým intervalom a 300 zastávok. V roku 2022 mal 124 autobusov, 150 šoférov, 22 liniek a 1137 zastávok. Mestom prechádzajú provinčné diaľnice 403, 407 a Queen Elizabeth Way
Kultúra.
V meste sa nachádza Oakville Museum a Oakville Centre for the Performing Arts.
Príroda.
V meste sa nachádza Bronte Creek Provincial Park.
Šport.
V Oakville sa nachádza golfový klub Glen Abbey Golf Club a Canadian Golf Hall of Fame and Museum.
Antti Aalto

Antti Aalto (* 4. marec 1975, Lappeenranta, Fínsko) je bývalý profesionálny fínsky hokejový útočník, ktorý hral za Mighty Ducks of Anaheim v NHL.
Kariéra.
Antti Aalto bol draftovaný týmom Mighty Ducks of Anaheim v roku 1993, v 6. kole, celkovo na 134. mieste. Aj tak ale pokračoval s hraním vo Fínsku, za tým TPS. To až do sezóny 1997-98, kedy sa pripojil k farmárskemu klubu Anaheimu, Cincinnati Mighty Ducks. Za ten nastúpil k 29 zápasom a zasiahol aj do 3 zápasov za Anaheim a odbil si tak debut. V NHL zostal až do sezóny 2000-01. Po tejto sezóne sa vrátil do rodného Fínska, kde hral najskôr za Jokerit a potom za TPS až do sezóny 2005-06. V tej odohral iba 4 zápasy. Potom bol nútený ukončiť svoju nie dlhú kariéru kvôli zranení ramena.
Aalto hral aj za fínsku reprezentáciu. Najskôr na Juniorských majstrovstvách sveta (1994,1995), potom aj na majstrovstvách sveta (1997 a 2000), olympiády sa nikdy nezúčastnil.
Reg Abbott

Reginald Stewart Abbott (* 4. február, 1930) je bývalý kanadský profesionálny hokejista. Abbott odohral tri zápasy v National Hockey League (NHL) za Montreal Canadiens počas sezóny 1952–53. Zbytok svojej kariéry, ktorá trvala od 1950 do 1965, väčšinou strávil v senior Ontario Hockey Association. Medzinárodne sa predstavil v tíme Kanady na majstrovstvách sveta v roku 1965.
Nemecký vrch

Nemecký vrch () je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad mestom Stará Ľubovňa, približne severovýchodne od centra. 
Poloha.
Nachádza sa na juhozápadnom okraji pohoria. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území mesta Stará Ľubovňa. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situovaná mestská časť Starej Ľubovne Podsadok, južne leží obec Chmeľnica, východne Matysová a západne Jarabina.
Opis.
Nemecký vrch leží na južnom konci hrebeňa, vybiehajúcom z masívu Eliášovky () a smerujúcom cez sedlo Vabec až nad údolie rieky Poprad. Západne sa nachádza Jarabinská () a Litmanovská (), severne Osly (), Široký vrch () a Okrúhla (), východne Hrubá klada (), Vyšniansky vrch () a Chotárna () a južne Vysoká (), Pustá hora () a Patria (). Masív patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo severnej a západnej časti odvádza potok Maslienka a z východnej Chmeľnický potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Pieniny, Spišskú Maguru, Tatry, Levočské vrchy, Bachureň, Čergov a prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no juhovýchodným úbočím prechádza chodník zo Starej Ľubovne.
Kamenný potok (prítok Klinkovice)

Kamenný potok je potok v regióne Pohronie, na území obce Pliešovce a v nepatrnom rozsahu na území vojenského obvodu Lešť v okrese Zvolen v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Krupinská planina. Ústi do Klinkovice. Má dĺžku . Rád toku V. 
Prameň.
Pramení v v stredovýchodnej časti územia obce Pliešovce v zmiešanom lesnom a poľnohospodárskom extraviláne v lesnom komplexe premiešanom pasienkami "Podjavorie" v okrese Zvolen v Banskobystrickom kraji.
Opis toku.
"Kamenný potok" tečie od prameňa juhozápadojužným smerom, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, v priberá pravostranný bezmenný prítok, v sa približuje k obecnej hranici medzi obcou Pliešovce a vojenským obvodom Lešť, sleduje túto hranicu tečúc po pliešovskom území, ľavým brehom obmýva les "Medzibučinky", ľavým brehom obmýva les "Adamov táľ", v priberá ľavostranný bezmenný prítok, stáča sa do južného smeru, podteká cestu, preteká cez obecnú hranicu na územie vojenského obvodu Lešť v katastrálnom území "Lažteky", posledných 100 m svojho toku preteká týmto územím a v ústi do Klinkovice ako jej pravostranný prítok.
"Kamenný potok" patrí do okresu Zvolen v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Krupinská planina v geomorfologickom podcelku Závozská vrchovina. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka "Kamenný potok" má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1993.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok (pravostranný prítok Klinkovice)" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (december 2022).
Referencie.
Natalia Makarova

Nataliya Romanovna Makarova (; * 21. november 1940, Leningrad, Sovietsky zväz, dnes Rusko) je rusko-americká primabalerína a choreografka. Na západe je považovaná za najlepšiu primabalerínu svojej generácie.
Detstvo a mladosť.
Makarova sa narodila v Leningrade v ruskej SFSR Sovietskeho zväzu. Vo veku 12 rokov sa zúčastnila konkurzu na Leningradskú choreografickú školu, kde bola prijatá, hoci väčšina študentov nastúpila do školy vo veku 9 rokov.
Kariéra.
Makarová bola stálou členkou Kirovho baletu v Leningrade v rokoch 1956 až 1970, pričom v 60. rokoch dosiahla status primabaleríny. Na Západ emigrovala 4. septembra 1970 počas turné so zborom, v Londýne. Krátko potom, začala Makarova vystupovať v American Ballet Theatre v New Yorku a Royal Ballet v Londýne.
Keď Makarova prvýkrát prišla na Západ, túžila rozšíriť svoju choreografiu o tanečné balety moderných choreografov. Zároveň zostala najviac stotožnená s klasickými úlohami ako Odette/Odile v "Labuťom jazere" a "Giselle". V decembri 1975 so svojim tanečným partnerom, Michailom Baryšnikovom, vystúpila v epizóde televízneho seriálu BBC Arena. V roku 1976 účinkovala v živej produkcii American Ballet Theatre v iscenácii "Labutie jazero". 
Makarova naďalej excelovala v mnohých baletných scénach, najmä v titulnej úlohe v "Giselle". V roku 1989 sa vrátila do svojho domovského divadla Kirov Ballet a stretla sa s rodinou a bývalými kolegami a učiteľmi. Jej emotívny návrat domov bol zdokumentovaný vo filme "Makarova sa vracia", ktorý napísala a zároveň aj uviedla. Po odchode z Kirovho baletu venovala svoje topánky a kostýmy Kirovovmu múzeu. 
Dnes inscenuje balety ako "Labutie jazero", "La Bayadère" a "Spiaca krásavica" pre spoločnosti po celom svete. Pre hromadiace sa zranenia, najmä kolien, prestala s tancom. Získala divadelné ocenenie Tony, ako aj množstvo ďalších pódiových ocenení za herecké výkony v broadwayskom uvedení hry "On Your Toes".
Súkromný život.
Makarova bola vydatá trikrát. V roku 1976 sa Makarova vydala za priemyselníka Edwarda Karkara a mali spolu syna Andreja. Karkar zomrel 22. decembra 2013 vo veku 81 rokov.
Oakville

Oakville môže byť:
Heteroatóm

Heteroatóm (z gréckeho "ἕτερος", "héteros", iný, a atóm) je v akýkoľvek atóm, ktorý nie je uhlíkový alebo vodíkový (C alebo H).
Organická chémia.
V organickej chémii sa ako heteroatómy bežne označujú neuhlíkové atómy, ktoré nahrádzajú uhlíkové atómy v uhlíkovom reťazci. Medzi typické heteroatómy patrí dusík (N), kyslík (O), síra (S), fosfor (P), chlór (Cl), bróm (Br) a jód (I), patria sem ale i kovy ako lítium (Li) a horčík (Mg).
Heteroatómy sa bežne vyskytujú ako súčasť cyklov cyklických zlúčenín, ktoré sa potom označujú ako heterocyklické zlúčeniny. Mnohé heterocyklické zlúčeniny sú prírodného pôvodu.
Bielkoviny.
Pojem heteroatóm môže mať i mierne iné významy podľa konkrétnych kontextov. Pri popise štruktúry bielkovín sa používa formát z Protein Data Bank (PDB), kde označenie HETATM (heteroatóm) označuje atómy, ktoré patria malým nebielkovinovým molekulám, napríklad kofaktorom.
Zeolity.
V prípade zeolitov popisuje pojem heteroatóm čiastočnú izomorfnú substitúciu bežnej kostry (kremík, hliník, fosfor) inými prvkami, napríklad berýliom, vanádom a chrómom. Tieto zámeny zvyčajne prebiehajú kvôli úprave vlastností materiálu (napríklad Lewisovej kyslosti) na optimalizáciu materiálov pre rôzne aplikácie (napríklad katalýzu).
Owen Sound

Owen Sound je mesto v kanadskej provincii Ontário. Leží v zálive Georgian Bay Hurónskeho jazera. V roku 2021 mal 21 612 obyvateľov. Je sídlom Grey County.
Dejiny.
Prvá budova bola postavená v roku 1840. Usadlosť bola pôvodne nazvaná Sydenham, po barónovi Sydenhamovi. V roku 1857 bolo založené mesto (town) a zároveň bolo pomenované po Williamovi Fitzwilliamovi Owenovi z Kráľovského námorníctva, ktorý v oblasti vykonal zememeračské merania. V roku 1873 bolo mesto pripojené k Toronto, Grey and Bruce Railway a spolu s predtým existujúcou lodnou dopravou sa stalo intermodálnym dopravným uzlom.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 213 759 obyvateľov, v roku 2016 to bolo 21 341. V roku 2021 15 ľudí uviedlo ako etnický pôvod český, 30 slovenský a 35 československý.
Doprava.
Do mesta vedú provinčné cesty 6, 10 a 21.
Ekonomika.
V meste sa vyrábajú auto doplnky a premyselné výrobky. Nachádza sa tu aj najväčšia tlačiareň Kanady. Prístav je stále funkčný, dôležitý je aj turizmus vrátane rekreačných lodí, turistiky a bežkovania.
Kultúra.
V meste sú dva múzeá: Grey Roots a the Community Waterfront Heritage Centre a jedna galéria: Tom Thomson Memorial Art Gallery. Maliar Tom Thompson sa narodil v okolí. V meste sa narodil Billy Bishop, letecké eso Prvej svetovej vojny.
Bodliak lopúchovitý

Bodliak lopúchovitý () je trváca bylina z rodu bodliak ("Carduus") z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Spolu s pichliačmi, lopúchmi a ďalšími príbuznými rodmi tvoria podčeľaď bodliakovaté. Bodliak lopúchovitý je pôvodný európsky druh, ktorý obľubuje vlhké stanovištia v podhorskom až v subalpínskom stupni.
Opis.
Bodliak lopúchovitý je trváca bylina vysoká 60 až 200 cm. Byľ je priama, hore krátko rozkonárená, roztratene pavučinato chlpatá a až pod úbory úzko laločnato krídlatá. Mäkké ostne sú dlhé 1 až 1,5 mm.
Prízemné listy sú kopijovité a zúžené do krídlatej listovej stopky. Ružicové aj spodné byľové listy sú perovito dielne so 4 až 6 pármi laločnatých dielov. Horné listy sú nedelené a sú nepravidelne zúbkaté s ostňami do 2 mm. Listy sú na líci holé a na rube roztratene sivo chlpaté.
Sediace úbory sú nakopené po 2 až 5 na konci krátkych úzko krídlatých konároch. Zákrovy sú pologuľovité, s priemerom 15 až 35 mm, listene sú škridlicovité, v hornej tretine esovito prehnuté a zúžené do ostňa. Kvety sú purpurové, zriedka biele, veľké 14 až 16 mm. Nažky sú hladké, dlhé 3 až 4 mm s chocholčekom dlhým 8 až 12 mm.
Rozšírenie.
Bodliak lopúchovitý je pôvodný druh rozšírený v celej Európe. U nás sa vyskytuje roztrúsene v hornatých oblastiach na celom území.
Ekológia.
Bodliak lopúchovitý je častý druh vlhkých miest, najmä v pobrežných krovinách, riečnych údoliach a vo vlhkých lesoch v podhorskom až v subalpínskom stupni. Obľubuje vlhké až mokré, výživné, zásadité, častejšie vápenaté, humózne, hlinitopiesočnaté pôdy.
Na bodliaku zvykne parazitovať voška maková ("Aphis fabae"). Larvy aj dospelé jedince sa živia jeho rastlinnými šťavami, pričom vytvárajú aj väčšie kolónie, ktoré navštevujú mravce. Z dvojkrídlovcov druh "Phytomyza cirsii" vytvára na vrchnej strane listov kľukaté povrchové chodby, spravidla sledujúce okraj listov, ktoré sa postupne sfarbujú do siva až žlta.
Petríkov vrch

Petríkov vrch () je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Hraničné, približne severne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obcí Jarabina, Mníšek nad Popradom a Hraničné. Najbližším sídlom je východne ležiaci Mníšek nad Popradom, južne sa nachádza obec Hraničné, Kremná a Jarabina a juhozápadne Litmanová, severným smerom sa rozprestiera poľské mesto Piwniczna-Zdrój.
Opis.
Petríkov vrch leží v hrebeni, vedúcom z masívu Eliášovky () východným smerom. Východne sa nachádza Kiczora (), Vysoký grúň () a Soľovka (), južne Okrúhla (), Široký vrch () a Nemecký vrch (), západne Medvedelica (), Grúnik () a Eliášovka a severne Trześniowy groń () a Kamienny groń (). Masív patrí do povodia rieky Poprad a jeho prítoku Hraničná, kde vodu zo severnej časti odvádza potok Pilhovčík, z východnej Žľabinský potok a z južnej Eliášovka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Čergov, Bachureň, Levočské vrchy, Spišskú Maguru, Nízke a Vysoké Tatry a prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolia.
Dievčatko so zápalkami

Dievčatko so zápalkami (dánsky: "Den Lille Pige med Svovlstikkerne") je literárna rozprávka dánskeho básnika a spisovateľa Hansa Christiana Andersena. Príbeh o snoch a nádeji umierajúceho dieťaťa bol prvýkrát uverejnený v roku 1845. Bol adaptovaný do rôznych médií vrátane animovaných, hraných a VR filmov, ako aj televíznych muzikálov.
Dej.
Počas mrazivého silvestrovského večera sa chudobné dievčatko, trasúce sa a bosé, snaží na ulici predávať zápalky. Bojí sa ísť domov, lebo by ju otec zbil za to, že nepredala zápalky, a tak sa schová v uličke medzi dvoma domami. Napadne jej, že bude jednu po druhej zapaľuje zápalky, aby sa zohriala. Okoloidúci si však dievča nevšímajú, pretože od nej nikto nič nekúpi, a tak zostáva sama v chladnom počasí.
V plameni zápaliek vidí rad utešených predstáv: teplú železnú pec, krásnu pečenú hus, veľký nádherný vianočný stromček. Každá vízia sa rozplynie, keď dohorí zápalka. Na oblohe vidí padajúcu hviezdu, o ktorej jej zosnulá babička povedala, že znamená, že niekto je na ceste do neba. V plameni ďalšej zápalky vidí svoju zosnulú babičku, jedinú osobu, ktorá sa k nej kedy správala s láskou a dobrotou. Aby si dievča udržalo vidinu svojej babičky čo najdlhšie, zapáli celý zväzok zápaliek.
Zápalky hasnú a s nimi aj život dievčatka so zápalkami. Zamrzne a babička si odnesie jej dušu do neba. Na druhý deň ráno nájdu okoloidúci tuhé telo dievčatka s úsmevom na tvári a vyjadrujú ľútosť. Nevedia o nádherných vidinách, ktoré sa jej zdali, ani o tom, aká je šťastná so svojou babičkou v nebi. Začína sa písať nový rok.
Jednorazové heslo

Jednorazové heslo (OTP), tiež známe ako jednorazový PIN, jednorazový autorizačný kód (OTAC) alebo dynamické heslo, je heslo, ktoré je platné iba pre jednu prihlasovaciu reláciu alebo transakciu v počítačovom systéme alebo inom digitálnom zariadení. OTP sa vyhýbajú niekoľkým nedostatkom, ktoré sú spojené s tradičnou (statickou) autentifikáciou založenou na hesle. Niekoľko implementácií zahŕňa aj dvojfaktorovú autentifikáciu tým, že zaisťuje, že jednorazové heslo vyžaduje ešte prístup k "niečomu inému, čo má osoba" (ako je malý prívesok na kľúče s integrovanou kalkulačkou OTP alebo čipová karta alebo špecifický mobilný telefón) alebo, niečo "čo človek pozná" (napríklad PIN).
Algoritmy generovania OTP zvyčajne využívajú pseudonáhodnosť alebo náhodnosť na generovanie zdieľaného kľúča alebo seed a kryptografické hašovacie funkcie, ktoré možno použiť na odvodenie hodnoty zo vstupu, ale nie naopak, a preto je pre útočníka ťažké získať údaje, ktoré boli použité ako vstup do hash funkcie. Je to potrebné, pretože inak by bolo ľahké predpovedať budúce OTP pozorovaním predchádzajúcich.
OTP boli diskutované ako možná náhrada za tradičné heslá, ako aj ich vylepšenie. Nevýhodou je, že jednorazové heslá môžu byť zachytené alebo presmerované a pevné tokeny sa môžu stratiť, poškodiť alebo byť ukradnuté. Mnoho systémov, ktoré používajú jednorazové heslá, ich neimplementujú bezpečne a útočníci sa stále môžu naučiť heslo prostredníctvom phishingových útokov, aby sa mohli vydávať za oprávneného používateľa.
Asahi Kasei

Asahi Kasei Corporation (), štylizované ako AsahiKASEI, je nadnárodná japonská chemická spoločnosť. Medzi jej hlavné produkty patria chemikálie a chémia materiálov.
Asahi Kasei bola založená v máji 1931 s použitím kapitálu Nobeoka Ammonia Fiber Co., Ltd, producentom amoniaku, kyseliny dusičnej a iných chemikálii z Nobeoky v prefektúre Mijazaki. Aktuálne má centrálu v Tokiu a pobočky po celom Japonsku, ako i v Číne, Singapure, Thajsku, Brazílii, USA a Nemecku.
Spoločnosť je súčasťou prvej sekcie tokijskej burzy a jej akcie sú súčasťou burzových indexov TOPIX 100 a Nikkei 225.
Na Asahi Kasei pôsobí Akira Jošino, ktorý dostal v roku 2019 Nobelovu cenu za chémiu za vývoj Li-ion batérií.
História.
Spoločnosť začala v roku 1931 vyrábaním chemikálií, medzi ktoré patrili amoniak a kyselina dusičná. V roku 1949 boli akcie zapísané na burzy v Tokiu, Osake a Nagoji. V roku 1952 vytvorila Asahi Kasei joint venture (forma partnerského vzťahu) so spoločnosťou Dow Chemical s petrochemickým zameraním. V roku 1957 začala vyrábať polystyrén a v roku 1960 potom i potravinárske fólie Saran. V 60. a 90. rokoch 20. storočia postupne rozšírila svoje zameranie i na výrobu akrylonitrilu, konštrukčných materiálov, petrochemikálií, sklenených vláken, etylénu, lekárskych prístrojov, elektroniky, živíc, polovodičov, farmaceutík a likérov. V rokoch 2000 až 2003 mali celkový globálny zisk až 10 miliárd amerických dolárov. V roku 2018 odkúpila Asahi Kasei spoločnosť Sage Automotive Interiors.
Štatistiky.
Ročný zisk Asahi Kasei je asi 18 miliárd amerických dolárov celosvetovo. Medzi hlavné zdroje patrí:
Pobočky.
V marci 2022 mala Asahi Kasei 46 751 zamestnancov a celkom 54 výrobných zariadení v rôznych častiach sveta. Patria sem fabriky v Severnej i Južnej Amerike, Európe, Južnej Ázii, Východnej Ázii i Japonsku.
Severoamerické pobočky sú v Alabame, Kalifornii, Illinois, Kentucky, Michigane, New Yorku, New Jersey, Severnej Karolíne, Massachuseets a Mexiku. Medzi európske pobočky patria pobočky v Belgicku, Česku, Francúzsku, Nemecku, Poľsku, Rakúsku, Rumunsku, Spojenom kráľovstve, Španielsku, Švédsku a v Taliansku. V Japonsku sa nachádzajú v Tokiu, Kawasaki, Nobeoka a Mizušime. Pobočky v Južnej a Východnej Ázii sú v Indii, Čine, Thajsku a Singapure.
Priemyselné zameranie.
Hlavné časti spoločnosti sú rozdelené na tieto sekcie:
Kamenný potok (prítok Gidry)

Kamenný potok je potok v Bratislavskom regióne, na území obcí Modra, Dubová, Častá, Píla v okrese Pezinok a v nepatrnom rozsahu na území obce Rohožník v okrese Malacky v Bratislavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Malé Karpaty. Ústi do Gidry. Má dĺžku . Rád toku V. 
Vznik.
Vzniká v sútokom zdrojníc na obecnej hranici medzi mestom Modra v okrese Pezinok a obcou Rohožník v okrese Malacky v severnom cípe územia mesta Modra a zároveň v juhozápadnej časti Rohožníka v lesnom extraviláne na severovýchodnom úbočí vrchu "Gajdoš" so a zároveň na severozápadnom úbočí vrchu "Starý Kopec" s Zdrojnica pritekajúca z juhu pramení v a zdrojnica pritekajúca zo západu pramení v 
Opis toku.
"Kamenný potok" tečie od sútoku zdrojníc cez lesný extravilán východným smerom po obecnej hranici medzi mestom Modra a obcou Rohožník, mení smer na sever, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, veľkým oblúkom mení smer postupne až na východ, v vteká na hranicu medzi obcami Častá a Dubová, po ktorej preteká, ľavým brehom obmýva úpätie lesa "Kamenné", na území Dubovej vytvára vodnú nádrž – rybník Fúgelka, v priberá pravostranný prítok Kobylí jarok, pokračuje juhovýchodným smerom, ľavým brehom obmýva úpätie vrchu "Prostredník" so , ľavým brehom obmýva rekreačné stredisko "Papiernička", priberá pravostranný prítok Zajačí jarok, pravým brehom obmýva úpätie lesa "Pálenice" v obci Dubová, v vteká na obecnú hranicu medzi obcami Dubová a Píla, po ktorej tečie, v ústi do rieky Gidra ako jej pravostranný prítok.
"Kamenný potok" patrí do okresu Pezinok a v marginálnom rozsahu aj do okresu Malacky v Bratislavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Malé Karpaty v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty. Má dva významnejšie prítoky: Kobylí jarok a Zajačí jarok.
Pôvod názvu.
Názov potoka "Kamenný potok" má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj les "Kamenné", cez ktorý vodný tok "Kamenný potok" preteká. Otázka priority pomenovania potoka a lesa je ešte predmetom skúmania. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok (prítok Gidry)" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (december 2022).
Referencie.
Jozef Grünwald

Jozef Grünwald (jid. הק׳ יוסף גרינוואלד, ; * asi 1806, Užhorod† 1870, Sečovce) bol ortodoxný rabín.
Bol žiakom rabína Benjamina Rappoporta. Od roku 1831 alebo 1835 prinajmenšom do roku 1850 pôsobil ako rabín v Jánosháze vo Vašskej župe. V roku 1855 je zaznamenaný ako rabín v Tolcsve v Zemplínskej župe, no neskôr rabínstvo zanechal a usadil sa v Šarkane na severe Ostrihomskej župy.
Od roku 1857 až do svojej smrti pôsobil ako rabín v mestečku Sečovce na severe Zemplínskej župy, kde tento post prebral po predčasne zosnulom Natanovi Spirovi. Pri rozkole v uhorskom židovstve (medzi ortodoxiou a neológiou) na prelome rokov 1868 a 1869 sa Grünwald, ako aj sečovská židovská komunita (v tom čase 1189 osôb), prihlásili k ortodoxnému smeru.
Soľovka

Soľovka () je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Sulín, približne severne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obcí Sulín a Mníšek nad Popradom. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaný Sulín, juhozápadne sa nachádza obec Kremná, západne Hraničné a severne Mníšek nad Popradom, východne v údolí rieky Poprad leží poľská obec Zubrzyk.
Opis.
Soľovka leží v masíve, vymedzenom údolím Popradu a Hraničnej, ktorý je sedlom Doštená prepojený s južne vedúcim hrebeňom. Severným smerom sa nachádza Vysoký grúň () a Lenivý vrch (), západným Petríkov vrch (), Eliášovka (), Medvedelica () a Čertova skala (), južným Oslí vrch (), Široký vrch (), Okrúhla (), Poloma () a Sliboň () a východným Skalka () a Wierch Zubrzy (). Oblasť je súčasťou povodia rieky Poprad; južné svahy odvodňuje Doštenský a Pálenický potok, severné Krendželovský a Grešácky potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Pieniny, Vysoké a Nízke Tatry, Spišskú Maguru, Levočské vrchy, Bachureň, Čergov, Busov a prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolitých sídiel. Západným smerom vedie hrebeňom zeleno značený chodník zo sedla Doštená do obce Mníšek nad Popradom.
Beskyd (sedlo)

Beskyd (; ) je horské sedlo na rozhraní Ondavskej a Ľubovnianskej vrchoviny. Leží nad obcou Frička, približne severozápadne od Bardejova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa na hranici s Poľskom a oddeľuje západne situovanú Ľubovniansku a východne nadväzujúcu Ondavskú vrchovinu. Podľa geomorfologického členenia vedie práve ním hranica medzi Západnými a Východnými Karpatmi. Na poľskom území je súčasťou pohoria Beskid Niski. Západnú časť sedla tvorí masív vrchu Čierťaž (), východným smerom sa nachádza vrch Lacková (). Južne sa zvažujúca časť hrebeňa a sedla patrí do povodia rieky Topľa, kde voda odteká potokom Bystrička, vodu zo severnej časti odvádza riečka Biala v povodí rieky Dunajec.
Sedlo leží na hranici Slovenska a Poľska; južná časť patrí do Prešovského kraja, okresu Bardejov a katastra obce Frička a Petrová, severná zasahuje na územie Malopoľského vojvodstva, powiatu Gorlice a obce Izby. Sedlo a jeho okolie pokrýva súvislý lesný porast a najbližšími sídlami sú severne situovaná obec Izby a južne ležiaca Frička, ktoré sedlom spája cesta.
Zabrzdená konformácia

Zabrzdená konformácia (angl. "staggered conformation") je chemická konformácia, ktorá opisuje molekuly podobné etánu so všeobecný vzorcom abcX–Ydef, kde substituenty "a", "b" a "c" sú tak ďaleko od substituentov "d", "e" a "f", ako je možné, čo vyžaduje torzný uhol 60°. Niekedy sa táto konformácia označuje ako zošikmená alebo ako antiperiplanárna. Táto konformácia je opakom zaclonenej konformácie, v ktorej sú tieto substituenty tak blízko, ako je možné.
Väčšie molekuly.
Takáto konformácia existuje u akejkoľvek chemickej väzby v lineárnom reťazci, ktorá spája dva sp3-hybridizované atómy. Zvyčajne je to konformačné energetické minimum, takže je to konformér. Pre niektoré molekuly, napríklad "n"-bután, existujú špeciálne prípady zabrzdenej konformácie, ktoré sa volajú "gauche" (torzný uhol 60° alebo -60°) a "anti" (torzný uhol 180°). V takýchto prípadoch je konfomrácia "anti" energeticky výhodnejšia, kvôli väčšej vzdialenosti substituentov, ale i "gauche" konformácia predstavuje energetické minimum, ktoré je v niektorých prípadoch výhodnejšie (takzvaný gauche efekt). Takto teda vzniká niekoľko rôznych miním a maxím potenciálnej energie podľa vzájomného usporiadania substituentov.
Kryštálová štruktúra.
Zabrzdená a zaclonená konformácia umožňuje rozlíšenie niektorých kryštálových štruktúr, napríklad kubického/hexagonálneho nitridu boritého alebo diamantu/lonsdaleitu.
Pavol Pavlačka

Pavol Pavlačka (* 16. január 1874, Holíč † 1. august 1947, Holíč) bol slovenský roľník, osvetový pracovník a politik Hlinkovej slovenskej ľudovej strany v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Pochádzal z roľníckej rodiny. Po štúdiu nižších tried gymnázia sa nakoniec nerozhodol pre kňazskú dráhu, ale začal hospodáriť na svojom majetku. Stal sa propagátorom moderného a racionálneho hospodárenia. Už na konci 19. storočia udržiava kontakty s národne uvedomelými Slovákmi (Ferdinand Juriga, Pavol Blaho a pod.). Zúčastnil sa aj bojov I. svetovej vojny. Na fronte je ťažko zranený a navyše v nej príde o život aj jeho najstarší syn Imrich Pavlačka. V roku 1916 pôsobil vo funkcii richtára Holíča. Po vzniku Česko-Slovenska sa začína angažovať v Slovenskej ľudovej strane. Mal podiel na vzniku a výstavbe katolíckeho kultúrneho domu vo svojom rodnom meste. Aktívne sa podieľal aj na organizovaní Rodobrany na Záhorí. 
V parlamentných voľbách v roku 1925 je v rámci XV. volebného kraja zvolený za poslanca Národného zhromaždenia za HSĽS. V poslaneckej snemovni bol členom branného, rozpočtového, sociálneho a poľnohospodárskeho výboru. 
Ako poslanec sa svojím vplyvom zasadil o reguláciu rieky Morava, angažoval sa v Slovenskom kresťanskom roľníckom združení (ľudácka odborová organizácia). Taktiež sa zaslúžil o výstavbu prvých sociálnych bytov v Holíči. Bol významným regionálnym funkcionárom HSĽS aj po odchode z parlamentu. Ešte v období po vzniku Slovenského štátu v roku 1939 sa stal členom Národného výboru v Holíči. Naďalej zostal aktívnym členom nielen straníckych, ale aj rôznych záujmových združení.