burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Martin Milan Šimečka

Martin Milan Šimečka (* 3. november 1957, Bratislava) je slovenský prozaik a publicista.
Životopis.
Pochádza z rodiny filozofa, spisovateľa a disidenta Milana Šimečku a prekladateľky a vysokoškolskej pedagogičky Evy Šimečkovej (rod. Lahodovej). Keďže mu komunistický režim v ČSSR znemožňoval štúdium, vyučil sa na učilišti v Slovnafte, kde zmaturoval v roku 1977. Do roku 1989 prešiel viacerými povolaniami (ošetrovateľ, predavač, plavčík, kurič a i.). V roku 1990 založil vydavateľstvo Archa, kde pracoval ako šéfredaktor až do roku 1996, potom v rokoch 19971999 pracoval ako šéfredaktor týždenníka "Domino fórum". Od roku 1999 pracoval ako šéfredaktor denníka "SME", 27. septembra 2006 na funkciu abdikoval. V rokoch 20062008 bol šéfredaktorom českého týždenníka "Respekt", v ktorom následne do roku 2016 pôsobil na pozícii editora. Od roku 2016 je stálym redaktorom "Denníka N", v ktorom od jeho vzniku pôsobí aj ako šéf redakčnej rady.
S manželkou prekladateľkou, tlmočníčkou a novinárkou Martou Šimečkovou (rod. Frišovou; dcérou historika, publicistu a politika Eduarda Friša a prekladateľky, publicistky a propagátorky česko-slovenskej vzájomnosti Sone Čechovej) má syna Michala (* 1984), ktorý sa angažuje v politickom hnutí Progresívne Slovensko a dcéru Júliu (* 1989), ktorá je molekulárnou biologičkou.
Tvorba.
Publikovať začal roku 1980 v samizdatových časopisoch ("Obsah", "Kontakt", "Fragment-K") a v edíciách ("Petlice", "Fragment-K"). V 80. rokoch editoval Tatarkove "Navrávačky", ktoré vyšli v zahraničí. Ako publicista prispieval od roku 1989 do periodík "Smena", "Domino fórum", "Národná obroda", "Kultúrny život", "Slovenské pohľady", "Literární noviny", "Respekt", "Listy" a i. Píše nielen prózu, ale venuje sa i publicistickým dielam, ktoré píše pre rôzne slovenské aj zahraničné periodiká. Tematicky sa v publicistike zameriava najmä na slovenskú politickú a kultúrnu situáciu. V oblasti prózy kladie dôraz na autenticitu zážitkov ako protiklad k svetu reálneho socializmu, vďaka čomu jeho diela obsahujú veľa autobiografických prvkov.
Benjamín Tinák

Benjamín Tinák (pseudonym Pavel Beňo) (* 17. október 1930, Maňa – † 17. február 2008, Ružomberok) bol slovenský prozaik a básnik.
Životopis.
Narodil sa v roľnícke rodine a vzdelanie získaval v Mani, Liberci, Ružomberku a v Bratislave, kde v roku 1957 absolvoval štúdium medicíny na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského. Pracoval ako sekundár na chirurgickom oddelení v nemocnici v Ružomberku, v rokoch 1960 – 1968 bol obvodným lekárom v Likavke. V roku 1966 bol lekárom československej geologickej expedície v Mongolsku, v rokoch 1968 – 1972 pôsobil v nemocnici v Harrare (Etiópia), najprv ako prednosta interného oddelenia, a neskôr ako riaditeľ nemocnice. V roku 1972 sa vrátil na Slovensko a začal pracovať v nemocnici v Martine, od roku 1975 pracoval opäť v nemocnici v Ružomberku.
Zomrel 17. februára 2008 po ťažkej chorobe v Ružomberku, kde je aj pochovaný.
Tvorba.
Popri náročnej práci lekára sa venoval i literárnej činnosti. Prvé verše uverejňoval pod pseudonymom v rôznych časopisoch (Pionierske noviny, Kultúrny život, Smena a i.). V roku 1962 debutoval zbierkou básní, v roku 1975 vydal prvú knižnú prózu. V oblasti poézie sa venoval témam koncentračných táborov, svetu chudoby či vykorisťovaniu, ale tiež používa motívy atómovej bomby. V próze sa zaoberá rozsiahlou výpoveďou o zážitkoch a faktoch z Etiópie, problémami zodpovednosti lekára voči pacientovi či otázkou interrupcií a novodobou pliagou ľudstva – drogovou závislosťou. Všetky jeho prozaické diela sú inšpirované vlastnými zážitkami. Ako autor spolupracoval so Slovenským rozhlasom.
Ján Tužinský

Ján Tužinský (* 29. marec 1951, Zlaté Moravce† 15. apríl 2022) bol slovenský prozaik, esejista, autor literatúry pre deti a mládež a bývalý riaditeľ Slovenského rozhlasu.
Životopis.
Vzdelanie získaval v Beladiciach a Zlatých Moravciach, neskôr študoval na prírodovedeckej fakulte, potom na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave teóriu kultúry. Po ukončení štúdia pracoval vo vydavateľstve Tatran, v Slovenskom rozhlase, kde bol v rokoch 1994 – 1997 jeho ústredným riaditeľom. V rokoch 1993 – 2002 bol predsedom Spolku slovenských spisovateľov. Na konci žil v Bratislave a pôsobil v Rádiu Devín.
Tvorba.
Vo svojich dielach sa venoval otázkam podceňovaných spoločenských problémov, analýze životného štýlu súčasnej slovenskej inteligencie, no taktiež sa vracal do obdobia 2. svetovej vojny. Veľa priestoru venoval kritike, no jeho postupy vyznievajú skôr moralizátorsky. Spolupracoval s rozhlasom, pre ktorý napísal viacero pôvodných textov, ako aj dramatizácií diel zo svetovej literatúry.
Tombel

Tombel môže byť
Alta Vášová

Alta Vášová (* 27. máj 1939, Sevľuš, Česko-Slovensko, dnes Ukrajina) je slovenská prozaička, filmová, televízna, rozhlasová a divadelná scenáristka, autorka literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Vyštudovala Vyššiu pedagogickú školu v Bratislave, odbor matematika – fyzika. Pracovala striedavo ako učiteľka a dramaturgička či scenáristka v slovenskom filmovom štúdiu na Kolibe, ale aj v českom Barrandove. Istý čas tiež pracovala ako upratovačka a sprievodkyňa na českom hrade Zvíkov, v rokoch 19681973 bola aj dramaturgičkou v Slovenskej televízii a pomedzi všetky tieto povolania bola taktiež spisovateľkou. V súčasnosti sa venuje literárnej tvorbe. Žije v Bratislave.
Jej prvým manželom bol o sedem rokov starší architekt Dimitrij Jurkovič, mali spolu synov – dvojičky Iľju a Dušana. Druhým manželom je literárny vedec Peter Zajac, s ktorým má dvojičky Mareka a Matúša.
Tvorba.
Svoje prvé diela publikovala v rôznych časopisoch ("Mladá tvorba," "Romboid", "Slovenské pohľady"). Píše prózu, filmové, divadelné, televízne a rozhlasové scenáre, pričom sa zameriava tak na tvorbu pre dospelých, ako aj na tvorbu pre deti a mládež. Píše civilizačné, ekologické, biografické a sci-fi diela, no snaží sa aj o návrat k hodnotovému systému, spojeniu človeka s prírodou, k partnerskej empatii a senzibilite, ako aj o kooperáciu sveta dospelých so svetom detí.
Tombel (sopka)

Tombel je názov vulkanického poľa s rozlohou 800 km2, ležiaceho medzi sopkami Kamerun a Manengouba v juhozápadnom Kamerune. Pole je tvorené mladými troskovými kužeľmi a maarmi bazaltovho až trachy-bazaltového zloženia ležiaceho na prekambrických matamorfitoch a pieskovcoch jurského veku. Miestni obyvatelia tvrdia že menší vulkán "Le Djungo" zničil v minulosti blízku dedinu, ale správa je nepodložená.
Manengouba

Manengouba môže byť
Pavel Vilikovský

Pavel Vilikovský (* 27. jún 1941, Palúdzka, teraz súčasť Liptovského Mikuláša† 10. február 2020) bol slovenský prozaik, prekladateľ a publicista.
Životopis.
Narodil sa v rodine literárneho historika a vzdelanie získal na dnešnom Gymnáziu na Grösslingovej ulici. V roku 1958 nastúpil na FAMU v Prahe, no v rokoch 1960 – 1965 študoval v Bratislave na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, odbor slovenčina – angličtina. V rokoch 1964 – 1970 pracoval ako redaktor v časopise Slovenské pohľady, v rokoch 1970 – 1976 bol redaktorom vydavateľstva Tatran, v rokoch 1976 – 1996 pracoval ako redaktor a šéfredaktor časopisu Romboid, bol redaktorom slovenskej redakcie časopisu Reader’s Digest. Venoval sa prekladateľskej činnosti. Žil v Bratislave. Je bratom významného anglistu, prekladateľa, teoretika prekladu, pedagóga a diplomata Doc. PhDr. Jána Vilikovského.
Tvorba.
Vo svete literatúry začínal ako prozaik, neskôr sa venoval tiež prekladom.
Prvé prozaické diela uverejňoval v časopise Mladá tvorba. Vo svojich dielach zobrazoval životné pocity, túžby a postoje mladých ľudí povojnovej generácie, ich snahu nájsť zdroj ľudského šťastia v opravdivosti citu, ktorý získavajú vďaka konfrontácii s najvšednejšími vecami sveta. Snaží sa tiež pochopiť význam ľudského konania, poľudšťuje osobnosti literárnej a národnej tradície, ktoré zbavuje mýtických nánosov.
Viac než príbeh ho zaujíma samotné rozprávanie príbehu. Používa presné výrazy na vyjadrenie myšlienok, pocitov a dejov, pričom táto presnosť má byť nositeľom významu. No zároveň pochybuje o tom, či je slovo schopné byť nositeľom významu, dokonca pochybuje i o samotnej existencii významu ľudského konania.
Kompozičná aj námetová originálnosť, nevšednosť epických situácií a prelínanie sa úvahových i dejových prvkov s využívaním iných textov zaraďujú tohto autora k predstaviteľom slovenskej postmodernej literatúry.
V prekladateľskej časti svojej tvorby sa venoval najmä prekladom z anglickej a americkej prózy (James Aldridge, William Faulkner, Joseph Conrad, Virginia Woolfová, Kurt Vonnegut a i.); príležitostne však prekladal i eseje (Thomas Stearns Eliot) a básne. V priebehu 70. rokov sa tak vypracoval na jedného z najkvalitnejších prekladateľov z angličtiny.
Manengouba (sopka)

Manengouba je názov neaktívnej bazaltovo-trachytickej sopky, nachádzajúcej sa v juhozápadnom Kamerune, juhovýchodne od vulkanického poľa Tombel. Vrchol sopky je tvorený dvoma kalderami: "Elengoum" a "Eboga".
Staršia, 6 km široká kaldera Elengoum nie je presne definovaná a vyvinula sa pravdepodobne pred 800 000 až 600 000 rokmmi. Mladšia, 3 km široká kaldera Eboga sa vyvinula pred 250 000 rokmi. Najmladšia vulkanická činnosť vytvorila juhozápadno-severovýchodnú reťaz troskových kužeľov a kráterových jazierok na dne kaldery Eboga, ale nemá presne stanovený vek.
Osvald Zahradník

Osvald Zahradník (* 16. november 1932, Veľký Bočkov, Podkarpatská Rus, vtedajšie Česko-Slovensko† 16. august 2017, Bratislava) bol slovenský dramatik.
Životopis.
Narodil sa v rodine mlynárskeho robotníka a vzdelanie získaval v Banskej Bystrici, Svite a v Prahe na filozofickej fakulte Karlovej univerzity, kde študoval odbory filozofia a psychológia. Už v roku 1948 začal pracovať ako elektrotechnik vo Svite, po ukončení vysokoškolského štúdia pracoval do roku 1961 ako metodik a dramaturg v koncertnej a estrádnej agentúre v Prahe, odtiaľ sa presťahoval do Banskej Bystrice, kde do roku 1971 pracoval v Československom rozhlase ako režisér a šéfrežisér. V rokoch 19711973 bol vedúcim redaktorom Československého rozhlasu v Bratislave, potom do roku 1976 pracoval na Ministerstve kultúry SSR a v rokoch 19761979 pôsobil ako šéf činohry Slovenského národného divadla. Od roku 1979 pracoval v Zväze slovenských dramatických umelcov.
Tvorba.
Debutoval v roku 1952 krátkymi prozaickými útvarmi, ktoré uverejňoval v novinách a časopisoch Rudé právo, Pravda, Práca, Nové slovo, Smer, Rozhlas, Mladá tvorba, Film a divadlo a mnohých ďalších. Od roku 1967 sa začal venovať tiež dramatickej tvorbe, keď začal písať rozhlasové a neskôr i televízne hry. Vo svojich rozhlasových hrách sa venuje témam citovej krízy v manželstve, konfliktom s etikou prostredia, návratom z väzenia do bežného života, a viaceré jeho diela majú i detektívnu zápletku. V ďalšej tvorbe sa venuje konfrontácii sveta ilúzií a skutočnosti, sveta starých ľudí a najmladšej generácie, ale tiež sa vracia k takým témam, ako bola vojna, Slovenský štát, Slovenské národné povstanie a rodinné problémy.
Oku

Oku môže byť
Milka Zimková

Milka Zimková (rod. Emília Lešková; * 1. august 1951, Okružná – † 30. máj 2023, Bratislava) bola slovenská prozaička, režisérka, autorka monodrám a herečka.
Životopis.
Študovala v Okružnej, Kapušanoch, Prešove a napokon v Bratislave herectvo na Divadelnej fakulte VŠMU, kde ukončila štúdium v roku 1973. Po ukončení štúdia pracovala rok v divadle v Trnave, neskôr pôsobila väčšinou v slobodnom povolaní. Spolupracovala s filmom, televíziou a umeleckými agentúrami. Ako herečka účinkovala vo viacerých celovečerných filmoch. Okrem pravidelných vystúpení na Slovensku viackrát účinkovala v Česku, Poľsku, Maďarsku, Nemecku, Rusku, Bulharsku i na Kube. Žila v Bratislave.
Tvorba.
Prvú prózu "Pásla kone na betóne", ktorá jej vyšla v roku 1980, len o dva roky neskôr sfilmoval slovenský režisér Štefan Uher. Svoje literárne diela situovala hlavne v prostredí východoslovenského vidieku, kde vykresľovala osudy žien, ktoré hľadajú životné šťastie. Charakteristickým prvkom jej próz je bohaté používanie šarišského nárečia. Okrem literatúry sa úspešne presadila i ako herečka, režisérka a scenáristka.
Osobný život.
Bola rozvedená s akademickým maliarom Ondrejom Zimkom, s ktorým mala syna, akademického sochára Ondreja Zimku (umeleckým menom Ondrej 4.; * 1975) a dcéru, výtvarníčku Milinu Zimkovú (* 1979).
Oku (sopka)

Oku je názov vulkanického poľa tvoreného masívnym ryolitovo - trachytovým stratovulkánom a početnými maarmi a bazaltovými troskovými kužeľmi, nachádzajúceho sa v severozápadnom Kamerune.
Pole je známe vďaka dvom jazerám: Nyos a Monoun, ktoré majú na svedomí obete na životoch. Monoun 37 obetí v roku 1984 a Nyos približne 1 700 v roku 1986. Obidve katastrofy spôsobil únik CO2, rozpusteného v jazernej vode. Príčina úniku je nejasná, niektoré teórie ju pripisujú zmene teplotno-tlakových podmienok v jazerách a následnej desorpcii rozpusteného CO2, iné ju pripisujú vulkanickej, príp. seizmickej činnosti.
Hradlová

Hradlová je potok v Šariši, preteká územím okresu Stará Ľubovňa. Je to pravostranný prítok Ľubotínky a meria 10,5 km. Na celom toku je možné pozorovať činnosť zrážkovej vody, ktorá na oboch brehoch vymlela rokle a výmole. Na dolnom toku silne meandruje. V celej oblasti sa vyskytujú početné stopy bradlového pásma, v podobe izolovaných skupín bradiel.
"Prameň:" v pohorí Čergov na západnom svahu Minčola (1 157,2 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 980 m n. m.
"Smer toku:" na hornom toku na juhozápad, medzi obcami Kyjov a Pusté Pole na západ, potom na sever až severoseverozápad
"Geomorfologické celky:" 1.Čergov, 2.Spišsko-šarišské medzihorie, podcelok Ľubotínska pahorkatina
"Prítoky:" sprava Skalkový potok, prítok spod Sosnovej hory (673,8 m n. m.), Vesné, zľava Pustopoľský potok
"Ústie:" do Ľubotínky južne od obce Ľubotín v nadmorskej výške cca 502 m n. m.
"Obce:" Kyjov a Pusté Pole
Vesné

Vesné je potok v západnej časti Šariša, na území okresu Stará Ľubovňa. Je to pravostranný prítok Hradlovej a má dĺžku 6,3 km. 
Pramení v pohorí Čergov na severozápadných stráňach vrchu Minčolík (1 032,4 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 960 m n. m. Od prameňa tečie najprv na západ, esovito sa stáča, priberá prítok (730,2 m n. m.) spod Ľubého vrchu (968,8 m n. m.) zľava a vstupuje do Spišsko-šarišského medzihoria, do podcelku Ľubotínska pahorkatina. Preteká obcou Šarišské Jastrabie, pričom sa stáča na severozápad, sprava priberá potok Bane a opäť tečie západným smerom. Z pravej strany priberá ešte Chotárny potok a južne od obce Ľubotín sa v nadmorskej výške 502,9 m n. m. vlieva do Hradlovej.
Huế

Huế je vietnamské mesto s asi 340 000 obyvateľmi. Je centrom provincie Thừa Thiên - Huế. Medzi rokmi 1802 a 1945 bolo sídlom panovníkov dynastie Nguyễn. Huế bolo kvôli svojim historickým pamiatkam zaradené medzi svetové kultúrne dedičstvo. V okolí Huế sa odohrávali jedny z najtvrdších bojov vietnamsko-americkej vojny.
Vesná

Vesná je potok v hornom Šariši, preteká západnou časťou okresu Bardejov. Je to pravostranný prítok Titeľa, meria 4,7 km a je tokom VIII. rádu.
Pramení vo východnej časti Ľubovnianskej vrchoviny na severovýchodnom svahu vrchu Kamenný hrb (826 m n. m.) v nadmorskej výške približne 740 m n. m., neďaleko slovensko-poľskej štátnej hranice. Na hornom toku tečie juhovýchodným smerom, sprava priberá krátky prítok prameniaci severovýchodne od kóty 795,6 m, zľava prítok prameniaci západne od kóty 778 m, ďalej sprava prítok z lokality Vrecová a zľava prítok vznikajúci južne od kóty 778 m. Následne pokračuje severojužným smerom, vstupuje do Ondavskej vrchoviny a z pravej strany priberá prítok (1,3 km) z lokality Vrecová. Ďalej už tečie juhovýchodným smerom, preteká intravilánom obce Snakov a na okraji obce sa v nadmorskej výške cca 423 m n. m. vlieva do Titeľa.
Antišovec

Antišovec je potok v hornom Šariši, v západnej časti okresu Bardejov. Je to ľavostranný prítok Oľmova, má dĺžku 5,3 km a je tokom VII. rádu.
Pramení vo východnej časti Ľubovnianskej vrchoviny na východnom úpätí vrchu Pustá (867 m n. m.) v nadmorskej výške približne 690 m n. m., pri slovensko-poľskej štátnej hranici. Od prameňa tečie na krátkom úseku najprv na juhovýchod, následne sa stáča severojužným smerom a sprava priberá prítok z juhovýchodného úpätia Pustej. Odtiaľ pokračuje juhojuhovýchodným smerom, vstupuje do severozápadného výbežku Ondavskej vrchoviny, kde sa stáča opäť severojužným smerom, preteká intravilánom obce Hrabské. Tu sprava priberá Širské, zľava krátky prítok zo severného svahu Hôrky (530,4 m n. m.) a na južnom konci obce ešte ďalší krátky prítok z juhozápadného svahu Hôrky. Napokon sa stáča na juhojuhovýchod a južne od obce sa v nadmorskej výške cca 385 m n. m. vlieva do Oľmova.
Kurovec

Kurovec je potok v hornom Šariši, v západnej časti okresu Bardejov. Je to ľavostranný prítok Tople, meria 7 km a je tokom VI. rádu. 
Pramení vo východnom výbežku Ľubovnianskej vrchoviny pod Kurovským sedlom () v nadmorskej výške cca , pri slovensko-poľskej štátnej hranici. Tečie juhojuhovýchodným smerom, sprava priberá prítok () zo severného svahu Vŕšku () a vstupuje do Ondavskej vrchoviny. Z pravej strany priberá prítok () z východného svahu Vŕšku () a následne preteká obcou Kurov. Za obcou priberá zľava prítok spod Dúbravy () a západne od obce Tarnov ústi v nadmorskej výške okolo do Tople.
Sveržovka

Sveržovka je potok v hornom Šariši, v severozápadnej časti Bardejov. Je to ľavostranný prítok Kamenca a má dĺžku 8,5 km. V oblasti ústia sa výrazne rozvetvuje a spolu s Kamencom vytvárajú výraznú spleť ramien.
"Prameň:" v pohorí Busov na južnom svahu vrchu Staviská () v nadmorskej výške cca , neďaleko slovensko-poľskej štátnej hranice v lokalite Spáleniská
"Smer toku:" na hornom toku severojužný, potom juhozápadný
"Geomorfologické celky:" 1.Busov, 2.Ondavská vrchovina
"Prítoky:" sprava prítok spod Busova (), dva prítoky spod Pivnice (), spod Stavenca (), zľava dva prítoky z oblasti Pohorelej, z oblasti Holubníkov, spod Rúbanísk ()
"Ústie:" do Kamenca severne od obce Sveržov v nadmorskej výške približne 
"Obce:" Vyšný Tvarožec a Nižný Tvarožec
Oľchovec

Oľchovec môže byť:
Oľchovec (prítok Kamenca)

Oľchovec je potok v hornom Šariši, v severnej časti okresu Bardejov. Je to ľavostranný prítok Kamenca a meria 6,7 km. Nad obcou Cigeľka vytvorila zrážková voda na ľavom brehu výrazné a rozvetvené rokle.
"Prameň:" v pohorí Busov na južnom úpätí Ostrého vrchu (930,2 m n. m.) v nadmorskej výške približne 720 m n. m., neďaleko slovensko-poľskej štátnej hranice
"Smer toku:" na hornom toku na juhovýchod, potom sa oblúkom postupne stáča na juhozápad
"Geomorfologické celky:" 1.Busov, 2.Ondavská vrchovina
"Prítoky:" sprava prítok (560,1 m n. m.) z oblasti Pálenice, Priehybský potok, zľava spod Javora (723,0 m n. m.), spod Hrbu (764,5 m n. m.) a z doliny Pálenica
"Ústie:" do Kamenca pri obci Petrová v nadmorskej výške cca 435 m n. m.
"Obce:" Cigeľka a Petrová
Richvaldský potok

Richvaldský potok je potok v regióne horný Šariš, na území okresu Bardejov, neďaleko okresného mesta. Je to ľavostranný prítok Šibskej vody a má dĺžku 9 km.
"Prameň:" v Ondavskej vrchovine na východnom svahu vrchu Barvienok (591,5 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 510 m n. m.
"Smer toku:" najprv na juh, potom sa postupne stáča na juhovýchod a juhojuhovýchod, na dolnom toku tečie na východ
"Geomorfologické celky:" Ondavská vrchovina, časť Raslavická brázda
"Prítoky:" sprava prítok z oblasti Širokých lúk, Starý potok, prítok spod Vysokej hory (493,7 m n. m.), Tisovec, zľava prítok z Paľovej debry, Griglovský potok a niekoľko kratších prítokov spod Griglovej rovne (584,4 m n. m.), prítok z oblasti Tranky a Miháľovský potok
"Ústie:" do Šibskej vody pri osade Kľušovská Zábava v nadmorskej výške cca 304 m n. m.
"Obce:" Richvald a Kľušovská Zábava
Slávka

Slávka je ženské krstné meno. Toto meno je pôvodom slovanské s významom „slávená“. Meniny na Slovensku má 18. decembra.
Lukavica (prítok Šibskej vody)

Lukavica je potok v hornom Šariši, na území okresu Bardejov, neďaleko okresného mesta. Je to pravostranný prítok Šibskej vody a meria 6 km. 
Tečie cez Ondavskú vrchovinu, kde aj pramení, na severovýchodnom úpätí Šipotskej hory (557,5 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 440 m n. m. Najprv tečie severozápadným smerom do obce Lukavica, potom sa postupne stáča viac na západoseverozápad. Na území obce priberá niekoľko prítokov, najdlhším je ľavostranný spod Budanovej (540,2 m n. m.). Pokračuje cez osadu Poštárka, kde priberá ďalší ľavostranný prítok spod Budanovej, potom tečie opäť severozápadným smerom. Na južnom okraji mesta Bardejov ešte priberá prítok sprava a v nadmorskej výške okolo 275 m n. m. sa vlieva do Šibskej vody.
Rosucká voda

Rosucká voda je potok v hornom Šariši, v severnej časti okresu Bardejov. Je to pravostranný prítok Kamenca a má dĺžku 11,5 km.
"Prameň:" v pohorí Busov na západnom svahu vrchu Karkuláž (788,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 700 m n. m., pri slovensko-poľskej štátnej hranici
"Smer toku:" na hornom toku krátko na juhovýchod, potom prevažne severojužným smerom, od obce Stebník na východojuhovýchod, na dolnom toku pri obci Zborov tečie k ústiu na juh
"Geomorfologické celky:" 1.Busov, 2.Ondavská vrchovina, časť Zborovská kotlina
"Prítoky:" sprava spod Polinského vrchu, prítok (428,3 m n. m.) spod Stavísk (806,0 m n. m.), Stebnícky potok a prítok z oblasti Ždiaru, zľava prítok z oblasti Karkovho lazu a spod Zajačí (622,2 m n. m.)
"Ústie:" do Kamenca južne od obce Zborov v nadmorskej výške okolo 315 m n. m.
"Obce:" Stebnícka Huta, osada Hutisko, Stebník a Zborov
Regetovská voda

Regetovská voda môže byť názov:
Alojz Štróbl

Alojz Ján Viliam Štróbl ("Strobl de Liptóujvár", ; * 21. jún 1856, Červený Kút – † 13. december 1926, Budapešť) bol uhorský sochár slovenského pôvodu.
Život.
Alojz Štróbl sa narodil z manželstva Jozefa Štróbla a Karolíny, rodenej Výrostkovej, v lokalite Frischfeuer neďaleko od dedinky Kráľova Lehota. Jeho otec pochádzal zo Sliezska a bol zamestnancom v sliezskych železiarňach arcivojvodu Alberta. Do Kráľovej Lehoty sa Štróblovci presťahovali v roku 1854 z poľského Krakova. Rodný dom neskôr Alojz Stróbl prestaval na svoju letnú vilu. 
Alojz Štróbl navštevoval ľudovú školu v Lehote, neskôr v Liptovskom Hrádku. V rodine sa hovorilo nemecky, maďarsky a slovensky, Alojz Štróbl plynulo komunikoval vo všetkých týchto jazykoch. V Hrádku študoval na hlavnej normálnej škole (1866 - 1869), potom nastúpil na gymnázium v Levoči (1869 - 1873). Na gymnáziu neprospieval najlepšie, veľký talent preukázal iba v kreslení a modelovaní. Ešte pred maturitou ho otec povolal v hámri pri rodnom dome, kde sám pracoval. Vďaka príhovoru strýka sa Štróbl rozhodol skúsiť šťastie ako modelár v železiarňach v českom Třinci (1873 - 1874). Po úspešnom pôsobení na učňovke sa v októbri 1874 zapísal na viedenskú Umeleckopriemyselnú školu (Kunst-gewerbeschule). Tu sa do roku 1876 zdokonaľoval najmä v sochárstve, v ktorom našiel najväčšiu záľubu. 
Po ukončení štúdia na Umeleckopriemyselnej škole sa zapísal na viedenskú Akadémiu, na ktorej študoval v rokoch 1876 - 1880. Viedol ho profesor Kaspar von Zumbusch. 
Vynikal najmä v sochárstve, ktorému ostal verný do konca života. Od roku 1881 žil trvalo v Budapešti, ale letá trávil v rodisku. Liptovskú prírodu mal Štróbl veľmi rád, pobyt v nej bol pre neho najlepším relaxom. Bol tiež vášnivým poľovníkom. 
V roku 1913 bol povýšený do šľachtického stavu s prídomkom "z Liptovského Hrádku"- "Strobl de Liptóujvár". 
Zomrel v roku 1926 v Budapešti, podľa úmrtnej matriky na adrese Bajza utca 34. Pochovali ho na cintoríne Kerepesi, parcela 26/1. 
Dielo.
Na prelome 19. a 20. storočia bol vedúcou osobnosťou uhorského sochárstva. Už ako celkom mladý vynikol svojou sochou nazvanou "Perzeus" (1878). Počas desaťročí vyučoval na Vysokej škole výtvarných umení. Svoj ateliér mal v známej umeleckej záhrade zvanej "Epreskert", v VI. budapeštianskom okrese. 
Štróbl bol veľmi obľúbeným a vyhľadávaným sochárom, jeho tvorbu ocenil aj panovník František Jozef I., ktorého bustu Štróbl vytvoril (1884). Mramorová kópia panovníkovej busty bola vystavená aj pred Riaditeľstvom štátnych lesov v Liptovskom Hrádku, v roku 1918 ju ale zničili slovenskí vojaci vracajúci sa z frontu. 
Ďalšie jeho diela:
Regetovská voda (potok)

Regetovská voda je potok v hornom Šariši, v severnej časti okresu Bardejov. Je to pravostranný prítok Kamenca a meria 5,6 km. 
Pramení v pohorí Busov na juhozápadnom úpätí vrchu Javorina (881,2 m n. m.), priamo pod sedlom Regetovská voda, v nadmorskej výške približne 650 m n. m. Tečie juhovýchodným smerom cez obec Regetovka, z obidvoch strán priberá len krátke prítoky, na brehoch potoka je zreteľná činnosť zrážkovej vody, ktorá vytvorila na oboch brehoch mnohé výmole a rokle. Na dolnom toku vstupuje do Ondavskej vrchoviny, do časti Zborovská kotlina, a severne od obce Chmeľová sa v nadmorskej výške cca 378 m n. m. vlieva do Kamenca.
Regetovská voda (sedlo)

Regetovská voda (pol. "Przełęcz Regetowska", ) je sedlo v pohorí Busov, medzi vrchmi Javorina () severovýchodne a Karkuláž () juhozápadne od neho. Sedlom prechádza slovensko-poľská štátna hranica.
Pod sedlom pramení na slovenskej strane rovnomenný potok, na poľskej strane pramení potok Regetówka. Sedlo je taktiež súčasťou hlavného európskeho rozvodia.
Turistika.
Sedlom vedie neudržiavaná cesta z obce Regetovka do poľskej obce Regetów a po hraničnom hrebeni tiež červeno-značkovaná turistická trasa (súčasť medzinárodnej trasy E3) od vrchu Javorina na Staviská (). Z obce Regetovka sem vedie žlto-značkovaná trasa.
Kamenec

Kamenec môže byť:
Obdobie prisvojovacieho hospodárstva

Obdobie prisvojovacieho hospodárstva je obdobie v dejinách ľudstva zhruba zodpovedajúce v inom delení paleolitu. Je to opak obdobia výrobného hospodárstva, v ktorom druh človek žije dodnes.
Človek sa živil len zberom, lovom, rybolovom (tým, čo poskytovala príroda), nič nevyrábal.
Vývoj človeka

Vývoj človeka alebo vývin človeka môže byť:
Prehistória

Prehistória môže byť:
Jánošík

Jánošík môže byť:
Ngaoundéré

Ngaoundéré môže byť:
Encyclopaedia Judaica

Encyclopaedia Judaica je encyklopédia židovských dejín, kultúry a náboženstva v angličtine. Vyšla v dvoch vydaniach.
Encyclopedia Judaica.
Prvé vydanie encyklopédie z rokov 1971-1972 malo šestnásť zväzkov. Vydalo ich jeruzalemské vydavateľstvo "Keter" spolu s newyorským vydavateľstvom "Macmillan". V rokoch 1972-1994 vyšlo postupne desať ročeniek s doplnkami. Spoločne obsahuje encyklopédia 25 000 článkov, ktoré sú výsledkom tridsaťročnej práce 2 200 prispievateľov a 250 redaktorov. Šéfredaktorom encyklopédie bol Cecil Roth a po ňom Geoffrey Wigoder.
Projekt encyklopédie nadväzoval na nedokončenú nemeckú "Encyclopaediu Judaiku", ktorú v rokoch 1928-1934 vydával v Berlíne Nachum Goldmann vo svojom vydavateľstve "Eshkol Publishing Society". Šéfredaktormi boli Jakob Klatzkin a Ismar Elbogen. Po vydaní desiatich zväzkov (Aach–Lyra) bolo vydávanie encyklopédie kvôli nepriazni nacistického režimu zastavené. Pod názvom "Eškol" boli vydané aj dva zväzky encyklopédie (A–Antipas) v hebrejčine .
Skrátená verzia "Encyclopaedie Judaiky" v ruštine, ktorá vznikla začiatkom 70. rokov, sa postupne vyvinula v samostatný projekt, ktorý mal koncom roku 2005 už 11 zväzkov a 3 doplnky. Je dostupná na internete (Электронная еврейская энциклопедия). Anglická verzia encyklopédie sa komerčne distribuuje aj na CD-ROM.
Encyclopedia Judaica Second Edition.
V roku 2003 získalo autorské práva na opätovné vydanie encyklopédie vydavateľstvo Thomson Gale. Druhé vydanie pod názvom "Encyclopaedia Judaica Second Edition" vyšlo v januári 2007 (opäť v spolupráci s jeruzalemským Keterom) v 22 zväzkoch, hlavným redaktorom bol Fred Skolnik. Obsahuje vyše 21 000 podpísaných hesiel, z toho asi 2 600 úplne nových. Výrazne rozšírená bola bibliografia jednotlivých článkov: druhé vydanie obsahuje celkom 31 000 nových bibliografických odkazov. Vydanie získalo ešte v tom istom roku ocenenie Americkej asociácie knižníc (American Library Association) "Darthmouth Medal", ktoré sa udeľuje výnimočne kvalitným encyklopédiám a lexikónom.
Lev II.

Lev II. môže byť:
Ngaoundéré (sopka)

Ngaoundéré je vulkanické pole pozostávajúce z bazaltovo-trachytického stratovulkánu "Nganha" a rozľahlej oblasti miocénnych plató bazaltov a dómov, nachádzajúce sa v severnom Kamerune, asi 200 km južne od hraníc s Čadom.
Na východnej strane poľa sa nachádzajú mladšie prejavy vulkanickej činosti: troskové kužele, maary a lávové prúdy, ktorých datovanie prinieslo vek 900 000 rokov. Niektorí vulkanológovia sa však domnievajú, že v oblasti sú aj mladšie vulkanity.
Lev III.

Lev III. môže byť:
Lev IV.

Lev IV. môže byť:
Maar

Maar alebo explozívny kráter je sopečná forma kráteru s nízkym reliéfom, vytvorená pri freatomagmatickej erupcii zapríčinenej kontaktom spodných vôd s magmou. Okraj kráteru často obsahujú fragmenty vulkanitov pochádzajúcich z diatrémy pod maarom.
Maary sú plytké a majú ploché dná. Priemer býva od 1 m do 200 m, hĺbka od 1  do 20 m. Maary vytvárajú malé výbušné sopky. Samotné kruhovité krátery bývajú často zaliate vodou, čím vytvárajú menšie jazerá (tzv. maarové jazerá).
Veľký výskyt maarov je na Novom Zélande, ďalej v Nemecku v pohorí Eifel, na západe USA, ale vyskytujú sa aj v iných vulkanických regiónoch sveta. Na Slovensku sa nachádzajú neskoro-treťohorné maary v pohorí Cerová vrchovina - pri obci Fiľakovo, Jelšovec, Pinciná, Hodejov a Hajnáčka.
Lev V.

Lev V. môže byť:
Lev VI.

Lev VI. môže byť:
Haiku (operačný systém)

Haiku (predtým OpenBeOS) je open source projekt venovaný znovuoživeniu a pokračovaniu vývoja operačného systému BeOS.
História.
Projekt začal v roku 2001 pod názvom OpenBeOS po tom, ako firma Palm, Inc. kúpila skrachovanú firmu Be a vývoj pôvodného BeOS-u sa zastavil. Krátko na to vznikli viaceré projekty za účelom pokračovania vývoja (ako napríklad Cosmoe alebo Blue Eyed OS), ktoré sa pokúšali o vytvorenie desktopového prostredia podobného BeOS na jadre Linux alebo BSD (čo znemožňovalo binárnu kompatibilitu s pôvodným BeOS R5). OpenBeOS sa od týchto projektov odlišoval tým, že bol od začiatku plánovaný ako kompletné prepísanie systému so zachovaním kompatibility zdrojového kódu aj binárnych súborov. To by malo umožniť beh pôvodných aplikácií určených pre BeOS R5.
V roku 2004 bol vybraný nový názov, aby sa predišlo narušeniu ochranných známok patriacich firme Palm. Nový názov „Haiku“ odráža eleganciu a jednoduchosť BeOS platformy a je tiež odkazom na typické Haiku chybové hlášky v internetovom prehliadači NetPositive a tiež v ďalších aplikáciách BeOS.
Projekt spravuje nezisková organizácia "Haiku Incorporaded" v New Yorku.
Vývoj.
Modulárny dizajn BeOS-u umožnil vznik samostatných skupín programátorov pracujúcich na nahradení jednotlivých serverov a API. Haiku používa pozmenené modulárne jadro NewOS. V Haiku sa nenachádza žiaden zdrojový ani binárny kód z pôvodného BeOS-u.
Po šiestich rokoch od vydania verzie Alpha 4 (14. november 2012) vyšla 28. septembra 2018 verzia Beta 1.
CIA

CIA môže byť:
Oakland

Oakland môže byť:
sídlo alebo administratívna jednotka v Kanade:
sídlo alebo administratívna jednotka v USA:
Františkáni

Františkáni je súhrnné označenie pre viacero rehoľných spoločenstiev, ktoré sa riadia Regulou sv. Františka z Assisi. Patria medzi žobravé rehole. Pôvodnú mužskú žobravú rehoľu založil v 1209 sv. František z Assisi. Postupne sa františkánska rehoľa rozrástla aj o ženský smer (pod vedením sv. Kláry) a tzv. Svetský (tretí) rád pre laikov a z neho tretie regulované rády. Už počas Františkovho života a o to viac po jeho smrti (1226) sa v reholi začali spory medzi tzv. konventuálmi a spirituálmi alebo "zelantmi" ohľadom dodržiavania Reguly a ideálu chudoby, ktoré v 14. storočí vyvrcholili rozdelením rádu na viacero samostatných rehoľných spoločenstiev (konventuáli, observanti), vrátane niekoľkých siekt (fraticelli, beghardi).
Známi františkáni.
Slovenskí františkáni:
Vostok (kozmická loď)

Vostok bola jednomiestna kozmická loď využívaná v sovietskom kozmickom programe Vostok určená na lety po obežnej dráhe okolo Zeme. Na lodi Vostok 1 uskutočnil J. A. Gagarin prvý kozmický let 12. apríla 1961. Štartoval z kozmodrómu Bajkonur o 9 h 07 min moskovského času; oblet Zeme vrátane pristávania trval 1 h 48 min. Loď s dĺžkou a hmotnosťou sa pohybovala vo výškach 181 – . Pristála pri obci Smelovska v Saratovskej oblasti. Na dráhu ju vyniesla nosná raketa Vostok. Program ďalších letov kozmických lodí Vostok obsahoval okrem overovania letových zariadení, spojenia a lekárskych výskumov postupné predlžovanie kozmického letu v stave beztiaže, skupinový let (Vostok 3-Vostok 4 a Vostok 5-Vostok 6). V kozmickej lodi Vostok 6 absolvovala 70-hodinový let prvá kozmonautka V. V. Tereškovová. Všetky lode štartovali z kozmodrómu Bajkonur na dráhu so sklonom 65°. 
Opis.
Kozmické lode Vostok sa skladali z hermeticky uzatvorenej kabíny pre kozmonautov, z prístrojovej časti a brzdiaceho zariadenia. Pre bezpečný prechod cez atmosféru bola kabína zvonku obložená tepelnou izoláciou. Všetky tri priezory boli zabezpečené ohňovzdorným sklom a zvonku ich ochraňoval ešte odklopný kryt. Orientáciu lode mohol kozmonaut meniť sám. Stabilizáciu lode Vostok regulovalo slnečné svetlo, takže orientácia lode v priestore sa po odchýlke vždy upravovala vzhľadom na Slnko. Súčasťou riadiaceho zariadenia bol aj malý glóbus, ktorý sa otáčal a vždy ukazoval tú časť povrchu Zeme, nad ktorou kozmická loď práve prechádzala. Obojstranný rádiový prenos zabezpečoval nepretržité spojenie so Zemou.
Kozmickú loď sledovali pozorovacie stanice rozmiestnené na území Sovietskeho zväzu a na lodiach. Kozmonauta snímali dve televízne kamery, spredu a zboku. Obraz sa vysielal do celého sveta. Čistotu vzduchu v kabíne udržiavalo automatické regeneračné zariadenie. Prívod kyslíka si mohol kozmonaut čiastočne regulovať aj sám. Každý kozmonaut pri lete kozmickou loďou Vostok mal oblečený skafander, ktorý mal však úplne uzavretý iba počas výstupu na obežnú dráhu a počas zostupu z nej.
Lety kozmických lodí Vostok.
Do vesmíru sa celkovo vydalo šesť pilotovaných lodí Vostok, ktorým prechádzalo päť testovacích letov nepilotovaných lodí, ktoré formálne patrili do programu Sputnik.
Ludrovčanka

Ludrovčanka alebo "Ludrovanka" je potok na dolnom Liptove, na území okresu Ružomberok. Je to ľavostranný prítok Štiavničanky, meria a je tokom IV. rádu. Na hornom toku preteká cca dlhou Ludrovskou dolinou, v strednej časti výrazne bralnatou.
Prameň.
Pramení v Nízkych Tatrách na severovýchodnom svahu Červenej Magury () v nadmorskej výške cca 
Smer toku.
Od prameňa tečie na krátkom úseku najprv na sever, potom k sútoku s potokom z doliny Hučiaky na severoseverovýchod, odtiaľ opäť viac-menej na sever, pričom vytvára oblúk vypnutý na západ. Nad obcou Ludrová vytvára ostrý ohyb, na dolnom toku tečie na krátkom úseku k ústiu severovýchodným smerom.
Ústie.
Ústi do Štiavničanky na okraji obce Štiavnička v nadmorskej výške približne
Sliačanka (potok)

Sliačanka je potok na dolnom Liptove, vo východnej časti okresu Ružomberok. Je to ľavostranný prítok Váhu a meria . V Nízkych Tatrách preteká cca dlhou Sliačskou dolinou.
Prameň.
Potok pramení v Nízkych Tatrách na severovýchodnom svahu Malého Salatína () v nadmorskej výške 
Smer toku.
Od prameňa tečie najprv na severoseverovýchod, prechodne potom na sever a znovu na severoseverovýchod. Na strednom toku tečie na sever, od sútoku s Vyšnosliackym potokom pokračuje k ústiu severoseverozápadným smerom. Na nive Váhu vytvára oblúk prehnutý na severovýchod.
Ústie.
Sliačanka sa vlieva do Váhu východne od obce Lisková v nadmorskej výške cca 
Obce.
Preteká katastrálnym územím obce Liptovské Sliače, konkrétne intravilánom Stredného a Nižného Sliača. Na dolnom toku vteká do extravilánu obce Lisková, kde podteká pristávaciu dráhu miestneho letiska.
Rád menších bratov kapucínov

Rád menších bratov kapucínov "(OFM Cap)" alebo skrátene kapucíni je františkánske mužské rehoľné spoločenstvo. Túto reformu vo vnútri observancie podnietil okolo roku 1520 Matteo da Bascio.
Vznikli ako reformné hnutie, ktoré sa snažilo o návrat k pôvodnej prísnosti františkánov. Do roku 1619 patrili pod právomoc generálneho ministra minoritov. Najvyšší predstavený rádu sídli v Ríme. Rád sa delí na provincie, viceprovincie, komisariáty, kustódie a misijné oblasti.
Rád pozostáva z bratov, pričom niektorí z nich sú kňazmi. Kapucíni nemajú vymedzený nejaký konkrétny druh činnosti, na ktorú by sa prednostne sústredili, ich prvoradé poslanie je služba najbiednejším tohto sveta. V posledných rokoch sa však aj na výzvy pápežov aktívne venujú službe vysluhovania sv. zmierenia. 
Typickou súčasťou odevu kapucínov je dlhá špicatá kapucňa.
Záujemcovia o vstup do rádu najprv absolvujú kandidatúru, ročný postulát a potom nasleduje ročný noviciát. Po ňom sa skladajú dočasné sľuby na tri roky, s možnosťou predĺženia do deviatich rokov. Napokon sa komunita a brat rozhodnú či zloží večné sľuby alebo odíde z rádu.
Ženský rád klarisiek-kapucínok je kontemplatívnym rádom, ktorý žije v pápežskej klauzúre. V roku 1538 zveril pápež kláštor klarisiek, založený Máriou Laurenciou Longo v roku 1535 v duchu kapucínskej reformy, do starostlivosti kapucínov.
Kľačianka

Kľačianka je potok na strednom Liptove, na území okresu Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Váhu, meria a je tokom III. rádu. Na hornom toku vytvára približne dlhú, prevažne zalesnenú Kľačiansku dolinu s menšími tiesňavami vo vápencoch.
Prameň.
Pramení na severoseverozápadnom úpätí Chabenca () v Nízkych Tatrách, na východnom svahu vrchu Krámec () v nadmorskej výške približne .
Opis toku.
Od prameňa tečie sprvu na krátkom úseku smerom na severozápad, juhovýchodne od vrchu Vysoká () sa stáča na sever a tečie Kľačianskou dolinou. Na strednom toku vytvára výrazný oblúk prehnutý na západ, sprava priberá Ľubeľský potok a na krátkom úseku pokračuje severovýchodným smerom. Nad obcou Liptovské Kľačany sa definitívne stáča na sever, vteká do Liptovskej kotliny, kde najprv preteká východným okrajom intravilánu Liptovských Kľačian. Pod obcou sa zľava oddeľuje vedľajšie rameno (ktoré sa následne na úseku dlhom cca ďalej rozvetvuje), pričom obe korytá pretekajú intravilánom obce Ľubeľa. Na severnom okraji obce sa vedľajšie rameno spája s hlavným korytom (), Kľačianka podteká štátnu cestu č. 18 a následne preteká cez Krmeš. Napokon sa stáča viac na severoseverozápad, podteká železničnú trať č. 180 a diaľnicu D1, preteká obcou Vlachy a neďaleko obce ústi do Váhu.
Ústie.
Do Váhu sa vlieva v úseku medzi priehradným múrom Liptovskej Mary a vodnou nádržou Bešeňová, v obci Vlachy v nadmorskej výške cca
Štefan Kasarda

Štefan Kasarda (* 18. december 1935, Sačurov – † 15. september 2006, Košice) bol slovenský spisovateľ a dramatik. Bol synovcom básnika Mikuláša Kasardu a otcom spisovateľa a dramatika Martina Kasardu.
Životopis.
Študoval na gymnáziu v Humennom, neskôr pokračoval v štúdiu na filozofickej fakulte v Prešove. V rokoch 1957 – 1959 pracoval ako stredoškolský profesor v Trebišove, v rokoch 1959 – 1972 bol redaktorom a vedúcim vysielania v Československom rozhlase. V rokoch 1972 – 1978 pôsobil ako referent v Košiciach, v rokoch 1978 – 1988 bol vychovávateľom v Čečejovciach, v rokoch 1988 – 1990 bol administratívnym pracovníkom, od roku 1990 bol dramaturgom v Odbornej redakcii literárno-dramatického vysielania Slovenského rozhlasu v Košiciach.
Tvorba.
Do literatúry vstúpil písaním básní a poviedok, neskôr sa venoval najmä rozhlasovej tvorbe a písaniu hier. Hlavnou témou jeho diel sú medziľudské a rodinné vzťahy súčasníkov. Venoval sa písaniu pre dospelých, ale i pre deti a mládež. Okrem vlastnej tvorby tiež upravoval pre rozhlas a televíziu drámy a prózy našich (Július Barč-Ivan) aj zahraničných autorov (Victor Hugo, George Orwell). Jeho diela boli uvádzané nielen u nás, ale i v zahraničí (Nemecko, Holandsko, Poľsko, Švajčiarsko).
Dúbravka (prítok Váhu)

Dúbravka je potok na strednom Liptove, na území okresu Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Váhu, má dĺžku 8,9 km a je tokom III. rádu. 
Opis toku.
Vzniká bifurkáciou Palúdžanky, ktorá sa na styku Nízkych Tatier a Liptovskej kotliny rozvetvuje, pričom na ľavom brehu sa v nadmorskej výške okolo 780 m n. m. oddeľuje koryto Dúbravky. Najprv tečie súbežne s Palúdžankou na sever, sprava sa od Dúbravky oddeľuje Črmník a potok sa stáča na severozápad. Preteká Ľubeľskou pahorkatinou, zľava priberá prítok spod Pálenice (814,5 m n. m.), postupne sa stáča viac na sever a preteká obcou Dúbrava. Z ľavej strany priberá Črvník a následne sa výraznejšie vlní. Ďalej vstupuje do tzv. Galovianskych hájov, preteká okrajom Fiačíc, kde sprava priberá Črmník a v nadmorskej výške 565,3 m n. m. ústi v katastrálnom území obce Vlachy do tzv. Fiačickej zátoky Liptovskej Mary.
Črvník

Črvník (staršie Čermník) je potok na strednom Liptove, v okrese Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Dúbravky, meria 4,3 km a je tokom IV. rádu. 
Prameň.
Pramení v Nízkych Tatrách, v podcelku Ďumbierske Tatry na severozápadnom svahu vrchu Hláčovo (1 281,9 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 920 m n. m. 
Opis toku.
Tečie smerom na sever cez predhorie Nízkych Tatier a Ľubeľskú pahorkatinu v Liptovskej kotline. Preteká západne od obce Dúbrava a neďaleko od nej ústi v nadmorskej výške okolo 612 m n. m. do Dúbravky.
Črmník (prítok Dúbravky)

Čemník (staršie Čemník) je potok na strednom Liptove, v okrese Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Dúbravky, má dĺžku 7 km a je tokom IV. rádu. 
Opis toku.
Oddeľuje sa od koryta Dúbravky z pravej strany v nadmorskej výške cca 740 m n. m. na podhorí Nízkych Tatier, pričom sa ďalej rozvetvuje a tečie na sever cez Liptovskú kotlinu, časť Ľubeľská pahorkatina. Západne od obce Svätý Kríž sa stáča na severozápad, preteká obcou Gôtovany a vytvára niekoľko meandrov. Pokračuje cez susedné Fiačice a preteká územím tzv. Galovianskych hájov, kde sa v nadmorskej výške okolo 570 m n. m. opätovne pripája ku korytu Dúbravky.
Peter Holka

Peter Holka (* 22. august 1950, Považská Bystrica) je slovenský spisovateľ, dramatik a publicista, autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Detstvo strávil v Púchove, neskôr v Čadci. V roku 19651969 študoval na Strednej priemyselnej škole strojníckej v Dubnici nad Váhom. Po maturite prešiel rôznymi zamestnaniami, pracoval ako novinár vo viacerých redakciách (okresné noviny Kysuce, Smer, Pravda) a popri zamestnaní vyštudoval politológiu (19851990, Vysoká škola politická ÚV KSČ v Bratislave). V rokoch 19961999 bol šéfredaktorom Literárneho týždenníka. Od roku 1999 pôsobil ako spisovateľ v slobodnom povolaní. V súčasnosti pracuje v Literárnej redakcii Slovenského rozhlasu. Žije v Bratislave.
Tvorba.
Knižne debutoval v roku 1983 novelou "Ústie riečok". Je autorom psychologicky a spoločensky ladených románov, dobrodružných, chlapčenských príbehov pre deti a mládež. Základnou charakteristikou jeho prózy je neustále sa stupňujúce rozprávačstvo, dynamický dej a príťažlivý príbeh. Má zmysel pre skratku, detail a pozná mnoho atraktívnych prostredí. Časť svojej tvorby adresoval aj mládeži – často prezentovanej cez obrazy drsnej reality, v akej sa naša mládež pohybuje. Svoje príbehy autor neidealizuje, hovorí celkom na rovinu, s naturalistickou drsnosťou poukazuje na okolnosti a vlastnosti, ktoré často krivia charakter mladých ľudí, no súčasne jeho novely vyzývajú mladých ľudí, aby sa nevzdávali svojich skrytých túžob, seba samého a aby o ne bojovali.
Popri próze sa venuje aj dramatickej tvorbe, spolupracuje s rozhlasom a televíziou. Pripravil knihu rozhovorov s Vladimírom Mináčom "V košeli zo žihľavy" (1992). Venoval sa aj kultúrnej publicistike, reportérskej a recenzentskej činnosti najmä v periodikách, kde pôsobil.
Petra Nagyová-Džerengová

Petra Nagyová-Džerengová (* 3. marec 1972, Košice) je slovenská spisovateľka.
Životopis.
Vyštudovala Ekonomickú univerzitu a usadila sa v Bratislave. Pracovala ako letuška, neskôr ako moderátorka a redaktorka Slovenskej televízie. Vydala sa za Józsefa Nagya a má štyri deti (dvoch synov Lea, Tea a dve dcéry Lóru a Kláru).
Tvorba.
Veľký vplyv na jej tvorbu má spisovateľka Táňa Keleová-Vasilková, ktorej diela sa stali podnetom pre jej vlastnú tvorbu. Príbehy zasadzuje do reálnych miest a väčšinou píše príbehy z takých oblastí, ktoré dobre pozná z vlastnej skúsenosti.
Petruška (potok)

Petruška je potok na strednom Liptove, na území okresu Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Váhu, má dĺžku 8,5 km a je tokom III. rádu. 
Prameň.
Pramení na podhorí Západných Tatier v Liptovskej kotline v časti zvanej Matiašovské háje, v lokalite Konislava v nadmorskej výške cca 850 m n. m. 
Opis toku.
Od prameňa tečie najprv na juh, v lokalite Priehonisko priberá dva pravostranné aj dva ľavostranné prítoky, potom dva prítoky sprava zo severovýchodného úpätia Trnovských hájov (913,9 m n. m.) a vteká do obce Bobrovček. Tu priberá zľava Starú vodu a stáča sa na juhozápad. Sprava ďalej priberá krátky prítok prameniaci severozápadne od kóty 788,6 m, zľava prítok prameniaci na západnom okraji intravilánu obce Bobrovček a následne z tej istej strany prítok z južného svahu Trnovských hájov. Potom sa koryto toku vlní, zľava priberá krátky prítok prameniaci juhozápadne od kóty 788,6 m a preteká cez obec Pavlova Ves. Za obcou sa stáča na západ, pričom sa esovito stáča, z pravej strany priberá prítok spod Slatviny (829,9 m n. m.), pokračuje na juhozápad, opäť sa esovito stáča a na krátkom úseku sa vetví na dve ramená. Potom priberá ďalší pravostranný prítok spod Slatviny a preteká obcou Liptovský Trnovec. Západne od obce sa v nadmorskej výške 565,3 m n. m. vlieva do tzv. trnoveckej zátoky Liptovskej Mary.
Igor Otčenáš

Igor Otčenáš (* 23. september 1956, Partizánske) je slovenský prozaik, prekladateľ a diplomat.
Životopis.
V rokoch 19761980 študoval ruštinu a angličtinu na Pedagogickej fakulte v Banskej Bystrici, 19821984 na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, absolvoval študijné pobyty na univerzitách vo Volgograde (1979), Londýne (1991) a na University of Kentucky, USA (1996).
Po skončení vysokej školy začínal ako učiteľ. V rokoch 19851990 bol interným vedeckým ašpirantom v Literárnovednom ústave SAV, v rokoch 1991–1992 pracoval na Ministerstve kultúry SR ako riaditeľ odboru, neskôr (2005) tam pôsobil aj ako generálny riaditeľ Sekcie medzinárodných vzťahov. V roku 1999 prešiel na Ministerstvo zahraničných vecí SR a pôsobil ako kultúrny radca na veľvyslanectve Slovenskej republiky vo Washingtone, neskôr ako kultúrny radca zastupiteľského úradu Slovenskej republiky v Prahe a zároveň riaditeľ Slovenského inštitútu v tomto meste. Na ministerstve zahraničných vecí pôsobil ako riaditeľ Odboru kultúrnej diplomacie. Od augusta 2013 do októbra 2017 bol zástupcom veľvyslanca a konzulom na veľvyslanectve SR v Oslo. V súčasnosti je prekladateľom na dôchodku.
Žije v Radoli na Kysuciach.
Tvorba.
Debutoval knihou poviedok "Kristove šoky", v ktorej si kriticky všíma negatívne stránky života vidieckej i mestskej komunity. Za toto dielo bol ocenený Cenou Ivana Kraska za najlepší debut roka 1991. Jeho dielo je charakteristické satiricko-ironickým pohľadom na slovenskú minulosť aj súčasnosť, prechádzajúci až do polohy sarkazmu a grotesky. Ironický pohľad na slovenskú históriiu v priesečníku so súčasnosťou zobrazil v historickej dystopii "Keby...". V roku 2009 bol finalistom Anasoft litery s prózou "Ty nie si náš teba zožerieme" (napísanú pod pseudonymom Oto Čenko). Je autorom autorizovanej biografie najslávnejšieho slovenského hokejistu Petra Šťastného "Hokej na dvoch kontinentoch".
Okrem vlastnej tvorby sa venuje i prekladom z angličtiny (napr. Keith Lowe: "Krutý kontinent", Anna von Bremzen: "Umenie sovietskej kuchyne", životopis G. G. Márqueza, Steven Cave: "Nesmrteľnosť", Roger Moorchouse: "Diablovi spojenci", Anna O´Connor: "Dáma v zlatom", Timothy Snyder: "Čierna zem, O tyranii", Hannah Arendtová: "Eichmann v Jeruzaleme, Pôvod totalitarizmu". Tim Marshall: "V zajatí geografie, Rozdelený svet, Umrieť pre vlajku", George Orwell: "Tak to vidím ja", a i. z komerčnej literatúry diel Louisa L´Amoura, Rosamunde Pilcherovej a pod.). Z ruštiny sa špecializoval na preklad literárnych diel z obdobia stalinizmu (Varlam Šalamov: "Kolymské poviedky" a najmä monumentálne dielo Vasilija Grossmana "Život a osud" a jeho svetoznámu antistalinistickú novelu "Všetko plynie"). Prekladá aj oddychovú športovú literatúru (životopisy športovcov ako Lionel Messi, Cristiano Ronaldo, Mike Tyson, Wayne Gretzky, Michael Jordan, Stan Mikita, Steven Gerrard, Gordie Howe, Andres Iniesta, Roger Federer a i.) Celkovo preložil takmer sto literárnych diel rôznych žánrov. Je držiteľ Ceny Ivana Kraska za literárny debut roku 1991 a prémie Literárneho fondu za preklad diela Hannah Arendtovej "Pôvod totalitarizmu" v kategórii vedeckej a odbornej literatúry za rok 2018.