burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Motýlia hviezdokopa

Motýlia hviezdokopa (tiež známa ako Krása neba, Otvorená hviezdokopa M6, Messierov objekt 6 alebo NGC 6405) je jasná otvorená hviezdokopa v súhvezdí Škorpión. Objavil ju Giovanni Batista Hodierna ešte pred rokom 1654.
Svojím tvarom pripomína motýľa s otvorenými krídlami. Za bezmesačnej noci je možné vidieť ju triédrom, dokonca aj divadelným ďalekohľadom, v ktorom sa javí ako bledá hmlistá škvrna. Zaberá na oblohe oblasť o veľkosti Mesiaca. Na priemere 20 až 25 oblúkových sekúnd sa nachádza asi 70 hviezd, ich celkový počet je takmer 100. Jej najjasnejšie hviezdy dosahujú 7. a 6. magnitúdu. Jej skutočný priemer je 20 ly, vek okolo 50 miliónov rokov a je od nás vzdialená 2 000 ly. Spolu s uhlovo blízkou hviezdokopou M7 patrí medzi najpozoruhodnejšie otvorené hviezdokopy, aké môžeme pozorovať na oblohe zo strednej a južnej Európy.
M6

M6 môže byť:
Dick Francis

Dick Francis (* 31. október 1920, Lawrenny, Wales – † 14. február 2010, Kajmanie ostrovy) bol britský spisovateľ detektívnych románov. Tento bývalý džokej si získal dobré meno ako autor detektívok z dostihového prostredia. Narodil sa ako Richard Stanley Francis v mestečku Lawrenny v južnom Walese.
Začiatkom roka 1940 narukoval k pozemným službám anglického letectva Royal Air Force, neskôr sa však stal pilotom. Spočiatku lietal na stíhačkách, väčšinu času ale strávil v kokpite bombardérov. Z armády odišiel v roku 1946, aby sa stal jazdeckou hviezdou britských prekážkových dostihov.
Pre kariéru úspešného jazdca ho predurčili viaceré faktory: rodinné zázemie (otec bol tiež džokej), pozitívny vzťah k prírode a zvlášť ku koňom, nízky vzrast a v neposlednom rade talent. Počas svojej dvanásťročnej kariéry dokázal vyhrať viac ako 350 dostihov, v sezóne 1953/1954 sa stal šampiónom profesionálnych jazdcov. Ťažil zo svojej schopnosti presne odhadnúť tempo, poznal dráhy, na ktorých jazdieval, a nemal núdzu ani o dobré kone solventných majiteľov. V rokoch 1953 až 1957 jazdil aj pre kráľovnú matku. Jeho úspešnú kariéru džokeja znemožnilo ťažké zranenie v roku 1957, možno sa pod urýchlenie rozhodovania o zavesení jazdeckého bičíka na klinec postarala aj príhoda z apríla 1956: Francis jazdil v najpopulárnejších prekážkových dostihoch planéty – Veľkej národnej v liverpoolskom Aintree – na favoritovi Devon Lochovi, ktorý bol v majetku kráľovnej matky, a hoci ešte 50 metrov pred cieľom bezpečne viedol, zrazu sa Devon Lochovi podlomili nohy a dostihy boli stratené.
Po ukončení kariéry sa stal dostihovým korešpondentom London Sunday Express, pre ktorý písal až do roku 1973. Svoju prvú knihu – autobiografiu "Šport kráľovien" – vydal v roku 1957, prvý román potom o päť rokov neskôr, v roku 1962. Odvtedy sa mu darilo vydať pravidelne jeden román ročne, výnimkou bol rok 1998, kedy vydal zbierku poviedok "13 jazdcov v cieli". Francis dlho vyhlasoval, že po smrti svojej ženy Mary v roku 2000 už nebude písať, v roku 2006 však nečakane vydal román "Under Orders", ktorý vyšiel v slovenskom preklade pod názvom "Koniec stávok".
Dielo.
Jeho romány majú niekoľko spoločných čŕt:
Najvýraznejšou kvalitou Francisových románov je autentickosť prostredia a typov postáv, za všetkým, o čom hovorí, cítiť vlastnú skúsenosť. Podarilo sa mu vyhnúť schematizmu, čo ocenili nielen čitatelia, ale aj literárna kritika.
Externé odkazy.
Lagúna (hmlovina)

Lagúna (iné názvy: Messier 8, M 8, NGC 6523) je oblasť HII v súhvezdí Strelec. Patrí k najznámejším hmlovinám v Strelcovi a najjasnejším hmlovinám oblohy. Objavil ju Guillaume Le Gentil v roku 1747.
Má jasnosť takmer 5 magnitúd a preto ju možno za výnimočne dobrých pozorovacích podmienok vidieť i voľným okom. Dobre viditeľná je už v triédri. Lagúna obklopuje veľmi mladú hviezdokopu starú asi 2 milióny rokov, v ktorej väčšina hviezd je taká jasná, že ich možno vidieť aj voľným okom. Táto hviezdokopa s označením NGC 6530 budí hmlovinu k žiareniu.
Hmlovina.
Hmlovina dostala pomenovanie „Lagúna“ na základe pásu prachu naľavo od stredu hviezdokopy. Svetlý zhluk plynu a prachu v strede hmloviny je známy ako hmlovina "Presýpacie hodiny" (nezamieňať s hmlovinou Presýpacie hodiny v súhvezdí Mucha). Obrovská majestátna hmlovina Lagúna je domovom mnohých mladých hviezd a horúcich plynov. Celkovú hmotnosť hmloviny odhadujeme na 3 200 hmotností Slnka a jej uhlový rozmer je 60´ × 35´. Táto hmlovina je od nás vo vzdialenosti 5 000 ly a vzďaľuje sa od nás rýchlosťou 11 km/s.
V hmlovine je množstvo globulí, čo dokazuje, že v nej stále vznikajú ďalšie nové hviezdy. Globuly sú tmavé prachové zhustenia, malé v porovnaní s materskou hmlovinou, ale stále 1 000-krát väčšie než planetárna časť slnečnej sústavy. V Lagúne sa rodia hviezdy a niektoré z nich aj s planetárnou sústavou. Obklopujú ich totiž tzv. protoplanetárne disky, z ktorých sa časom vyvinú planetárne sústavy. Na povrchu tmavých stĺpov hmloviny prebieha tzv. fotónová erózia, čiže rozohrievanie, vyparovanie a ionizácia chladných plynov a prachu v stĺpoch. Ultrafialové žiarenie hviezd zahrieva tmavé prachové oblaky a ionizuje vodík v nich.
Centrálna hviezdokopa.
Len pred niekoľkými miliónmi rokov v hmlovine vznikla otvorená hviezdokopa NGC 6530, ktorej mladé hviezdy ukazujú svoju vysokú teplotu modrou žiarou. Necelá stovka hviezd vo hviezdokope má spektrálne typy O a B, medzi ktorými prevažuje horúca hviezda označená 9 Sagittarii, ktorá je spektrálneho typu O5e a jasnosti 6,8 magnitúd. Predovšetkým ona budí hmlovinu k žiareniu a jej silný hviezdny vietor uvádza hmlovinu do prudkého vírivého pohybu. Hviezdokopu objavil Giovanni Batista Hodierna v roku 1654 a nezávisle od neho John Flamsteed v roku 1680.
Evan Hunter

Evan Hunter (* 15. október 1926, New York, New York, USA – † 6. júl 2005, Weston, Connecticut, USA), rodné meno Salvatore Lombino si oficiálne zmenil v roku 1952, bol populárny americký spisovateľ detektívnych príbehov. Je známy ako autor celého radu kníh o práci polície v policajnom obvode č. 87. Písal pod vlastným menom ako aj pod množstvom pseudonymov ako Ed McBain, Richard Marsten, Hunt Collins, Curt Cannon a Ezra Hannon.
Pod menom Evan Hunter napísal knihy ako "The Blackboard Jungle", "Come Winter" a "Lizzie". Napísal aj originálny scenár pre film "Vtáci" ("The Birds") pre Alfreda Hitchcocka.
Pod menom Ed McBain písal detektívne príbehy z 87. policajného obvodu a príbehy Matthewa Hopa.
Dielo.
Dielo tohto obľúbeného autora, ktorý patrí medzi predstaviteľov tzv. „procedurálnej školy“, sa stretlo s veľkým záujmom po celom svete. Typickou črtou Hunterovej metódy je realizmus faktografického razenia s podrobnou znalosťou policajnej rutiny, každodenného života amerického policajta, ako aj ľudskej psychológie. Dej všetkých príbehov sa odohráva v rámci imaginárneho mesta Isoly so známym 87. policajným obvodom a jeho typickými predstaviteľmi – poručíkom Byrnesom, Stevom Carellom, Bertom Klingom, Meyerom Meyerom, Cotonom Hawesom a inými.
M8

M8 môže byť
Acta Eruditorum Pannonicae res et eventus naturales ac morbus patriae exponentis

Acta Eruditorum Pannonicae res et eventus naturales ac morbus patriae exponentis ("Listy vzdelancov Uhorska, vysvetľujúce prírodné veci a javy, ako aj dedičné choroby") bol časopis, ktorý plánoval v Nemecku vydávať Daniel Fischer.
Časopis mal byť rozdelený na štyri triedy (classis). Prvé dve mali obsahovať príspevky o prírodných veciach a javoch, tretia o chorobách, štvrtá o chémii, matematike a hospodárstve. Daniel Fischer v auguste roku 1730 vydal leták, v ktorom tvrdil, že časopis začne vychádzať od l. januára 1731 - a to dva razy do roka - s prílohou (Appendix). Spolupracovníkmi časopisu sa Fischerovi mali stať piati lekári a prírodovedci. Časopis však nevyšiel, lebo sa preň nepodarilo získať vydavateľa.
Erle Stanley Gardner

Erle Stanley Gardner (* 17. júl 1889, Malden, Massachusetts – † 11. marec 1970, Temecula, Kalifornia) bol americký spisovateľ detektívnych románov. Dodnes patrí k najúspešnejším autorom. Od roku 1933, keď vydal prvú detektívku "Prípad zamatových pazúrikov", vydával tri až päť príbehov ročne a celkový počet detektívnych príbehov dosiahol číslo stoštyridsať.
Dielo.
Najväčší úspech dosiahol Gardner (pôvodne vynikajúci právnik) s príbehmi, v ktorých vystupuje obhajca Perry Mason, jeho sekretárka Della Streetová a súkromný detektív Paul Drake. Gardner vniesol do týchto príbehov vzrušujúcu atmosféru súdnej siene, v ktorej Mason brilantne vyhráva zdanlivo beznádejné prípady.
Bohuslav Nosák

Bohuslav Timotej Ignác Nosák-Nezabudov (* 3. február 1818, Tisovec† 5. apríl 1877, Sabinov) bol redaktor Slovenských národných novín.
Evanjelický kňaz, notár, romantický básnik, prekladateľ, publicista, redaktor, autor historických próz a cestopisov. Narodil sa 3. februára 1818 v malohontskom Tisovci do učiteľskej rodiny Andreja Nosáka a jeho manželky Márie rodenej Kováčovej. Do školy chodil v Čiernej Lehote. Študoval na gymnáziu v Dobšinej, na lýceu v Levoči, teológiu v Bratislave, kňazské skúšky skladal u P. Jozefiho. Bol považovaný za najlepšieho redaktora novín hneď po Ľudovítovi Štúrovi.
Patril v Levoči medzi najhorlivejších členov a funkcionárov tamojšieho študentského Ústavu československého, založeného roku 1837 profesorom Michalom Hlaváčkom. Už ako študent levočského lýcea bol prispievateľom Kuzmányho Hronky a pražských Květov a Včely. Jeho básnické príspevky nájdeme v almanachu levočských študentov v Jitřenke (1840).
Počas svojich štúdií na ev. lýceu v Bratislave od roku 1838 bol jedným z najhorlivejších stúpencov Ľudovíta Štúra. Ako člena cestovateľského spolku ho vyslali počiatkom štyridsiatych rokov na Zakarpatskú Ukrajinu, o ktorej uverejnil okrem iného v Orle tatranskom (18451846) bystrú a hodnotnú reportáž "Listy z neznámej zeme". Roku 1842 sa zúčastnil vydania prvého ročníka Hurbanovej Nitry.
Istý čas pobudol ako ev. kaplán v Liptovskom Mikuláši a potom v Pešti. Odtiaľto písal roku 1844 Stankovi Vrazovi do Záhrebu a rokoval s ním o svojom odchode k južným Slovanom, čo sa však nakoniec neuskutočnilo.
Nosák bol veľmi vzdelaným človekom. Ovládal viacero rečí. Jeho bohatá prekladateľská činnosť po revolúcii svedčí, že v redakcii bol Štúrovi platným pomocníkom. Písal básne, povesti, literárne kritiky a prekladal zo zahraničných literatúr. Prispieval do Nitry, Orla tatranského, Slovenských národných novín, Priateľa ľudu, slovom pracoval na všetky strany.
Michael Crichton

Michael Crichton (* 23. október 1942, Chicago, Illinois, USA – † 4. november 2008, Los Angeles, Kalifornia) bol americký spisovateľ, scenárista, producent a režisér. Nazývajú ho „otec techno-trileru“. K jeho najúspešnejším dielam patria knihy "Jurský park", "Hranica času" a "Kongo". Do roku 2006 sa predalo viac ako 150 miliónov výtlačkov jeho kníh, ktoré boli preložené do tridsiatich jazykov a dvanásť z nich bolo sfilmovaných. Bol tiež tvorca úspešného televízneho seriálu Pohotovosť.
Život.
Michael Crichton sa narodil v roku 1942 v Chicagu. Študoval medicínu na Harvarde a vo voľnom čase sa venoval písaniu, podľa jeho slov "…aby som si mohol zaplatiť školné". Do skončenia štúdia mal na svojom konte tri romány a tri filmové scenáre. V roku 1969 mu vydali knihu "The Andromeda Strain" (v roku 1971 vyšla v slovenčine s názvom "Smrť Andromeda") o vedcoch, ktorí sa snažia izolovať vírus, zavlečený na Zem. Knihy sa predalo tri milióny výtlačkov a bol podľa nej nakrútený úspešný film. To rozhodlo o ďalšom pôsobení Michaela Crichtona.
John Grisham

John Grisham (* 8. február 1955, Jonesboro, Arkansas, USA) je americký spisovateľ románov z právnického prostredia. Úspech mu priniesol už jeho druhý román "Firma", ktorý bol sfilmovaný v hlavnej úlohe s Tomom Cruisom.
Život.
John Grisham je absolventom Mississippskej univerzity a slávnej Old Miss Law School. Dve volebné obdobia bol členom mississippskej Snemovne reprezentantov. Bohatá právnická a politická prax mu poskytla množstvo tém na literárnu tvorbu. Keď mu v roku 1989 vyšiel prvý román "Kedy zabiť" ("A Time to Kill"), jeho meno ešte nikomu nič nehovorilo. V roku 1991 vyšiel jeho druhý román "Firma" a v roku 1992 román "Prípad Pelikán", ktoré mali u čitateľov obrovský úspech. Niektoré jeho romány boli sfilmované.
Orol tatránski

Orol tatránski (iné zápisy: pôvodne Orol Tatránsky, v súčasnom pravopise Orol tatranský) bola literárna resp. literárno-náučná príloha "Slovenských národných novín", ktorá vychádzala od 1. augusta 1845 do 6. júna 1848, najskôr týždenne, potom každý druhý týždeň. Zámerom hlavného redaktora novín Ľudovíta Štúra bolo v prílohe podávať obraz o stave slovenskej národnej kultúry (najmä literárneho života), pokladajúc ju za neoddeliteľnú súčasť procesu formovania moderného slovenského národa.
Koncepcia.
Ľ. Štúr v "Ohlase o Slovenských národných novinách a Orlovi tatránskom", vydanom 15. júna 1845 v Prešporku (Bratislave), charakterizoval koncepciu "Slovenských národných novín" tak, že zatiaľ čo vlastné noviny mali obsahovať "„čiastku" [...] "politickú“", Orol tatránsky mal tvoriť "„čiastku" [...] "hlavne historickú“" a "„poučenlivé so zábavnými vecami spojovať“". Konkrétne mal obsahovať:
Tento rozvrh sa Ľ. Štúr spolu s redaktormi Petrom Kellnerom-Hostinským, Bohuslavom Nosákom, Ján Štúr a Mikulášom Dohnánym snažil dodržiavať, čo však nebolo vždy možné vzhľadom na obmedzený rozsah i problémy so zaobstarávaním rukopisov. Preto nevznikli stále, pravidelné rubriky. V prvom ročníku "Orla tatranského" bývali nepravidelné rubriky "Poviedky o mužoch veľkých", "Rozličné správy", "Slovanské správy", "Ohlasy" a pod., v druhom ročníku "Prehľad časopisov", "Rozličnosti", "Obyčaje", "Hry a zábavy Slovákov", "Anekdoty" a v treťom ročníku pribudli nové rubriky "Dopisovateľ", "Slovesnosť", "Recenzie novovyšlých kníh" a domáce spravodajstvo pod názvom "Slovenský život". 
Vydávanie.
Príloha začala vychádzať v Bratislave 1. augusta 1845. Jej prvý ročník sa skončil 30. júna 1846. Druhý sa začal 10. júla 1846 a skončil sa 22. júna 1847. Tretí ročník sa začal 9. júla 1847 a skončil sa 6. júna 1848. Dovedna teda v troch ročníkoch vyšlo 97 čísel na 774 stranách. "Orol tatránski" zanikol v revolučnom roku 1848 (pozri revolúcia v rokoch 1848 – 1849 v Uhorsku a slovenské povstanie) spolu so "Slovenskými národnými novinami".
Význam.
Vzhľadom na nedostatok publikačných možností pre slovenských autorov bola na stránkach "Orla tatránskeho" uverejnená podstatná časť dobovej literárnej produkcie, v základných znakoch patriaca do romantizmu. Pôvodnú básnickú tvorbu uverejňoval Andrej Sládkovič, Janko Kráľ, Samo Bohdan Hroboň, Samo Chalupka, P. Kellner-Hostinský a M. Dohnány, Ján Kalinčiak, S. B. Hruboň a Samo Tomášik prispievali prózou a B. Nosák i cestopismi. Jozef Miloslav Hurban, Ľ. Štúr, Ján Francisci-Rimavský a M. Dohnány vo svojich literárnych kritikách vyjadrovali tiež postoje k otázkam koncepcie a smerovania literatúry a načali tak novú éru slovenskej literárnej kritiky. Kultúrnohistorické články (najmä Ľ. Štúra) a vnútrogeneračné polemiky (J. M. Hurbana, Ctiboha Zocha a i.) predstavovali cenný zdroj pre poznanie ideovej orientácie spoločenského života.
Robert Ludlum

Robert Ludlum (* 25. máj 1927, New York, New York, USA – † 12. marec 2001, Naples, Florida) bol americký spisovateľ špionážnych románov.
Život.
Robert Ludlum, absolvent Wesleyan University, takmer dvadsať rokov pracoval v zábavnom priemysle ako herec, producent a taktiež ako „hlas“ v mnohých televíznych reklamách. Koncom šesťdesiatych rokov sa preorientoval na literatúru. Už jeho prvotina "The Scarlatti Inheritance" bola veľmi úspešná a to isté sa dá povedať aj o jeho ďalších románoch. So svojou ženou Mary býval na Floride.
Dielo.
Robert Ludlum napísal trinásť románov, ktoré boli preložené do devätnástich jazykov a vydané v dvadsiatichtroch krajinách. Zápletky v jeho dielach bývajú komplikované, napätie vystupňované až do záverečného prekvapujúceho rozuzlenia. Jeho hrdinami sú obyčajní Američania, ktorí sú proti svojej vôli vtiahnutí do vysokej hry rozviedok, tajných organizácií a zločineckých skupín. Jediné na čo sa môžu spoľahnúť je ich vlastná odvaha, statočnosť a zmysel pre pravdu a spravodlivosť.
Arthur Hailey

Arthur Hailey (* 5. apríl 1920, Luton, Spojené kráľovstvo – † 24. november 2004, Lyford Cay, New Providence, Bahamy) bol britsko-kanadský spisovateľ.
Životopis.
Narodil sa v Anglicku. V roku 1947 sa presťahoval do kanadského Toronta. Potom žil dlhší čas v kalifornskom meste St. Helena. Daňový tlak ho donútil vysťahovať sa z USA. Zvyšok života prežil na Bahamských ostrovoch.
Dielo.
Debutoval románom "Let do nebezpečenstva" (1958 so spoluautorom Johnom Castlom). Do povedomia čitateľov sa zaradil románmi "Hotel", "Letisko" či "Kolesá".
Priateľ ľudu (1861 – 1867)

Priateľ ľudu boli slovenské politické noviny uhrofilských Slovákov, ktoré vychádzali v rokoch 1861 až 1867. Boli to prvé slovenské politické noviny, ktoré vystúpili pred slovenskú verejnosť po roku 1860 (čiže po skončení Bachovho absolutizmu). 
Dňa 20. II. 1861 vyšlo v Pešti prvé číslo jej Priateľa ľudu, ktorý mal podtitul: Slovenský politický týždenník. Jeho vydavateľom a redaktorom bol Lukáč Mácsai. Druhým redaktorom (spolupracovníkom) novín bol Ladislav Szeberíny. Obidvaja boli známymi novinármi už z rokov meruôsmych, keď vydávali noviny toho istého mena (Priateľ ľudu (1848 – 1849)). Od 3. IV. 1861 sa stal spoluredaktorom novín aj Ferdinand Pfeifer.
Mácsayho Priateľ ľudu síce aj teraz tak, ako v revolúcii bojoval proti Habsburgovcom a rakúskemu absolutizmu, ale zastával pritom reakčnú uhrofilskú, protislovenskú líniu, v snahe čo najlepšie slúžiť peštianskym vládnym kruhom. Tentoraz však vykonával svoju protislovenskú politiku veľmi opatrne a postupne, aby od nej neodradil ľudí nacionálne vlažných, ale aj uvedomelých Slovákov.
Preto napr. si vytýčil taký politický program, ktorý obsahoval aj boj za sociálne požiadavky ľudu, a to v takej miere, v akej sa nevyskytovali ani v Pešťbudínskych vedomostiach, ani v slovenskom národnom memorande. Priateľ ľudu očakával napr. od uhorského snemu likvidáciu najkrikľavejších feudálnych prežitkov, ako bolo zrušenie viničnej dežmy, poddanských poplatkov z kopaničiarskej pôdy, zrušenie nadmerných daní, ale hlavne odstránenie polokoloniálneho postavenia Uhorska k rakúskym zemiam.
Priateľ ľudu si však zachoval aj všetky svoje vážne nedostatky a omyly, ktoré mal už v rokoch 1848/49. Neuznával nárok Slovákov na národnú rovnoprávnosť a nemal ani pochopenia pre ich kultúrne a osvetové potreby.
Najvýznamnejším spolupracovníkom, hlavne v dobe začiatku jeho vychádzania, bol Ján Palárik, ktorý sa v tejto dobe ešte úprimne domnieval, že bude možno splniť slovenské národné požiadavky a rovnoprávnosť po dohode s vedením maďarskej liberálnej buržoáznej strany. V tejto nádeji ho udržiavali sľuby Eötvösa v novinách Pesti Napló o možnostiach všetkých národov Uhorska, stať sa rovnoprávnymi v rámci uhorského konštitucionálneho zriadenia. Palárikova spolupráca Mácsayho novinám pomohla, aj keď sa ani jemu nepodarilo odstrániť ich protislovenské zameranie. Vtedy aj Palárik napísal veľa článkov o možnostiach rovnoprávnosti v Uhorsku a o význame slovensko-maďarskej spolupráce. Veril, že väčšina maďarských politikov to myslí s národnou rovnoprávnosťou úprimne, v čom sa však sklamal.
Redakcia novín sa postupne skompromitovala v očiach slovenských čitateľov, keď sa jej uhrofilská a protislovenská politika stupňovala. To bolo v konečnom dôsledku aj príčinou úpadku Priateľa ľudu. Veď kým začiatkom roku 1861 mal 1000 predplatiteľov, roku 1867 zostalo mu z nich už len 300. Preto aj Ladislav Jeszenský, jeho neskorší redaktor, v januári 1867 zastavil ďalšie vydávanie Priateľa ľudu a prešiel aj s jeho predplatiteľmi do Bobulových Slovenských novín.
Slovenské noviny

Slovenské noviny môžu byť:
Cyrill a Method

Cyrill a Method je označenie viacerých slovenských náboženských týždenníkov:
Přátel mešťana a hospodára

Přátel mešťana a hospodára s podtitulom "Nedeľné listy k poučení a k osvětě mešťana a rolníka k upevnení citú nábožního a k napomožení všeobecních záležitostí ríše" boli slovenské hospodárske noviny veľmi nízkej novinárskej a jazykovej úrovne.
Ich prvé číslo vyšlo v júni roku 1850. Podľa všetkého zanikli v krátkej dobe. Ich vydavateľom a redaktorom bol dr. Pustay - známy člen maďarskej Starokonzervatívnej strany. Boli to vlastne prekladové noviny, vychádzajúce nielen v maďarskom, ale aj v nemeckom jazyku. Podľa svedectva súčasníkov boli písané “najhorší slovenčinou jakou ani lid nemluvní a také rozuměti nemůže".
Banskobystrický Cyrill a Method

Cyrill a Method bol nábožensko-pedagogický týždenník, ktorý vychádzal v rokoch 1852 až 1856 v Banskej Bystrici.
Keď bolo obnovené roku 1852 vydávanie bývalého banskoštiavnického Cyrilla a Methoda dostal sa tento orgán pod kontrolu, alebo, ako sa to jemnejšie nazývalo “ochranu v. úradu biskupovho v Banskej Bystrici". Vtedy už nebol ani len tieňom svojej niekdajšej pokrokovosti a radikálnosti, aj keď týmto údajným ochrancom a mecénom sa stal banskobystrický biskup Štefan Moyzes. Časopis vychádzal spočiatku “v opravenej slovenčine", onedlho však prijal zase staroslovenčinu. Toto kolísanie v otázke slovenského jazyka bolo odrazom sporov a slabosti slovenského národného hnutia. Jeho vedenie sa tiež často menilo, čo mu nebolo na osoh. Spočiatku (od 4. čísla III. roč. - 28. I. 1854) bol jeho redaktorom Juraj Slota, od 5. I. 1856 pristúpil k nemu Michal Chrástek. Obaja museli zápasiť s nedostatkom dopisovateľov a odberateľov časopisu.
Roku 1857 dochádza k zlúčeniu banskobystrického Cyrilla a Methoda s peštianskými Katolíckymi novinami. Od tých čias vychádzal v Pešti zásluhou Andreja Radlinského Cyrill a Method s podtitulom Katolícke noviny pre cirkev, dom a školu v hattalovskej „opravenej“ slovenčine.
Noah Gordon

Noah Gordon (* 11. november 1926, Worcester, Massachusetts, USA - † 22. november 2021) bol americký spisovateľ. Svetový úspech si získal najmä trilógiou o lekárskej dynastii Colovcov ("Liečiteľ", "Šaman", "Lekárka").
Život.
S manželkou Lorraine žili na lesnej farme v Berkshireských vrchoch v západnom Massachusetts. Manželka je vydavateľkou miestnych novín, on bol lekársky technik na ich pohotovostnej stanici. Mali tri deti, Lise, Jamie a Michaela.
Dielo.
Pri písaní trilógie sa pre hodnovernosť deja zamestnal v nemocnici, študoval dejiny lekárstva aj rozličné chirurgické postupy v minulosti.
Ross Macdonald

Ross Macdonald (* 13. december 1915, Los Gatos, Kalifornia, USA – † 11. júl 1983, Santa Barbara, Kalifornia, USA) bol americký spisovateľ detektívnych románov.
Dielo.
Ross MacDonald bol autor s výrazným zmyslom pre realitu a s prenikavým sociálnym citom. Ústredná postava jeho románov, súkromný detektív Lew Archer, pri prenasledovaní zločinu objavuje aká úzka je hranica medzi zločincami a „statočnými ľuďmi“. Neraz sa zdá, že vrah je lepším človekom ako obeť a preto odhalenie zločinu nie je víťazstvo, ale iba poznanie ľudskej slabosti.
Všetky MacDonaldove romány sa odohrávajú v Kalifornii v meste Los Angeles a jeho štvrti Hollywood.
Frederick Forsyth

Frederick Forsyth (* 25. august 1938, Ashford, Spojené kráľovstvo) je britský spisovateľ, autor svetových politických bestsellerov.
Život.
Frederick Forsyth ako sedemnásťročný zanechal štúdium, lebo sníval o tom, že sa stane toreadorom. V skutočnosti sa o dva roky neskôr stal najmladším pilotom Britského kráľovského letectva. Potom pracoval ako korešpondent pre agentúru Reuters vo Východnom Berlíne a v Paríži a ako reportér BBC v Afrike. Ako dôsledok priveľmi kritického stanoviska okolo krízy v Biafre, ho prepustili z práce. Do Londýna sa vrátil celkom bez peňazí a práve finančná tieseň ho doviedla k písaniu. Veľký úspech zožal už jeho prvý román "Šakal" o fiktívnom atentáte na de Gaulla.
Jürgen Mittelstraß

Jürgen Mittelstraß (* 11. október 1936, Düsseldorf, Nemecko) je 
nemecký filozof a teoretik vedy, žiak Paula Lorenzena a Wilhelma Kamlaha, predstaviteľ erlangenskej školy, vydavateľ Encyklopédie filozofie a teórie vedy.
Michael Ridpath

Michael Ridpath (* 1961) je britský spisovateľ trilerov z finančníckeho prostredia.
Život.
Jedného dňa si Michael Ridpath, úspešný londýnsky obchodník s obligáciami, kúpil počítač a po večeroch zo zábavy napísal triler z finančníckeho prostredia. Literárna agentka Carol Blakeová román náhodou objavila v záplave nevyžiadaných rukopisov. Autor dostal zmluvu na 250 tisíc libier, zahraničné práva boli predané do 23 krajín a pripravuje sa filmová verzia. 
Po veľkom úspechu svojej prvej knihy sa Ridpath vrátil k práci v Saudskej medzinárodnej banke, kde pôsobí dva dni v týždni a ďalšie tri dni píše v prenajatej kancelárii svoj ďalší román.
Ladislav Nádaši-Jégé

Ladislav Nádaši-Jégé (vl. menom MUDr. Ladislav Ľudovít Jozef Nádaši, pseudonymy "Dr. Ján Grob", "Jégé" a i.; * 12. február 1866, Dolný Kubín – † 2. júl 1940, Dolný Kubín) bol slovenský prozaik.
Život.
Narodil sa v rodine advokáta Antona Nádašiho a jeho manželky Emílie, rodenej Ujhélyiovej. Vzdelanie získaval v Kežmarku, Ružomberku, Gyöngyösi a v Levoči, neskôr pokračoval v štúdiu na lekárskej fakulte v Prahe. Takmer celý svoj život prežil ako lekár v Dolnom Kubíne. Bol tiež aktívnym spolupracovníkom a hlavným redaktorom novín Naša Orava, neskôr zodpovedným redaktorom "Oravy". V 30. rokoch sa jeho zdravie prudko zhoršilo, najmä po odchode jeho dcéry do protektorátu. Nikdy sa z toho nespamätal a krátko na to zomrel na srdcovú porážku.
Tvorba a myslenie.
Jeho prvé literárne diela vznikli v čase jeho lekárskych štúdií. V tom období sa tiež stal aktívnym členom spolku Detvan, ktorý podporoval jeho literárne aktivity. Svoje diela uverejňoval spočiatku časopisecky (Národnie noviny, Slovenské pohľady, Slovenský denník, Národný denník a i.). Písal humoresky, črty, besednice, novely, a až neskôr sa venoval písaniu románov. Najlepšie romány napísal v 20. rokoch 20. storočia. V tom čase sa venoval najmä próze s historickou tematikou. Vplyv na jeho tvorbu mali ruskí realistickí autori, no tiež francúzsky naturalista Émile Zola. Jeho štúdium histórie ho presviedčalo, že človek sa v podstate nemení, no spoločenský vývin neustále napreduje. Ako lekár pozeral na človeka skepticky, ale aj napriek tomu je v jeho diele predsa len človek-jednotlivec nositeľom pokroku a vynikajúci nad všeobecnú úroveň prostredia humanizmom, vzdelaním alebo štátnickými schopnosťami.
Michael Palmer

Michael Stephen Palmer (* 9. október 1942 − † 30. október 2013) bol americký spisovateľ trilerov z lekárskeho prostredia.
Život.
Michael Palmer, doktor lekárskych vied, pracoval ako internista v nemocniciach Boston City a Massachusetts General, dvadsať rokov pôsobil na plný uväzok na pohotovostných oddeleniach. Neskôr sa venoval liečbe alhoholickej a drogovej závislosti. Väčšinu života prežil v Massachusetts. 29. októbra 2013 náhle utrpel srdcový infarkt, na následky ktorého podľahol 30. októbra v nemocnici v New Yorku.
Leonard S. Goldberg

Leonard S. Goldberg (* 19. marec 1936, Charleston, Južná Karolína, USA)
 je americký spisovateľ, lekár profesor. Je autorom viacerých románov z lekárskeho prostredia.
Pôsobil ako lekár v Los Angeles a profesor na University of California, Los Angeles.
John D. MacDonald

John Dann MacDonald, známy aj pod skráteným menom John D. MacDonald (* 24. júl 1916, Sharon, Pensylvánia, USA – † 28. december 1986, Milwaukee, Wisconsin) bol americký spisovateľ detektívnych príbehov.
V roku 1980 získal National Book Award.
Bibliografia.
po česky.
"Travis McGee"
"iní"
Johann Gutenberg

Johannes Gensfleisch zur Laden zum Gutenberg (* asi 1400, Mainz, Rímsko-nemecká ríša – † pred 26. februárom 1468, tamtiež) bol nemecký kovorytec a vynálezca. Preslávili ho najmä vynálezy a inovácie v oblasti mechanickej kníhtlače.
Johannes Gensfleisch zur Laden zum Gutenberg zaviedol v Európe tlačiarenský stroj s pohyblivým typom písma. Hoci sa pohyblivé písmo používalo už vo východnej Ázii, Gutenberg vynašiel tlačiarenský lis, ktorý sa neskôr rozšíril po celom svete. Jeho práca viedla k informačnej revolúcii a k bezprecedentnému masovému rozšíreniu literatúry v celej Európe. Mal veľký vplyv na rozvoj renesancie, reformácie a humanistického hnutia.
Medzi jeho mnohé príspevky k tlači patrí vynález procesu na masovú výrobu pohyblivého písma, používanie atramentu na báze oleja na tlač kníh, nastaviteľné formy, mechanické pohyblivé písmo a vynález dreveného tlačiarenského lisu podobného poľnohospodárskym skrutkovacím lisom z tohto obdobia. Za Gutenbergovu metódu na výrobu písma sa tradične považuje zliatina typového kovu a ručná forma na odlievanie písma. Zliatina bola zmesou olova, cínu a antimónu, ktorá sa tavila pri relatívne nízkej teplote na rýchlejšie a úspornejšie odlievanie, dobre sa odlievala a vytvárala trvanlivé písmo. Jeho hlavné dielo, Gutenbergova Biblia, bola prvou tlačenou verziou Biblie a bola oceňovaná pre svoju vysokú estetickú a technickú kvalitu.
Gutenberg sa často uvádza medzi najvplyvnejšími osobnosťami v dejinách ľudstva a jeho pamiatka sa pripomína na celom svete. Pri príležitosti 500. výročia jeho narodenia bolo v roku 1900 v jeho rodnom meste Mainz založené Gutenbergovo múzeum. V roku 1997 vybral časopis Time Life Gutenbergov vynález ako najdôležitejší vynález druhého tisícročia.
Životopis.
Narodil sa ako syn kupca Friela Gensfleischa zur Ladena (ďalšie meno zum Gutenberg jeho otec prijal podľa miesta, kde neskoršie žil). 
Gutenbergov hlavný vynález nebola kníhtlač (ako sa niekedy chybne uvádza), tá bola vynájdená už pred ním. Zatiaľ čo predtým sa praktizovala bloková tlač, keď sa každá stránka kompletne odliala, či vyrezala z dreva a potom vytlačila (a mohla sa vyhodiť, na novú stranu musela byť vytvorená nová), Gutenberg prišiel s myšlienkou zostaviť stranu z jednotlivých znakov (písmen), ktoré sa dali preskupiť a znova použiť na inú stranu, čo celú tlač podstatne zlacnilo a urýchlilo. Gutenbergov vynález umožnil tlačiť obrovské množstvá celých kníh (predtým boli tlačené iba časti kníh) a spôsobil tak v Európe informačnú explóziu. 
23. februára 1455 začal Gutenberg hromadnú tlač tzv. Gutenbergovej Biblie, prvá Biblia, ktorá sa na svete objavila vo väčšom množstve. Gutenberg sa však dostal do problémov – nebol dobrý obchodník a jeho finančné problémy ho doviedli až k zhabaniu strojov a do problémov so zákonom. Zomrel v roku 1468 v chudobe.
Prínos.
Aj keď Gutenberg sám so svojím objavom neprerazil, avšak jeho objav sa ukázal byť veľmi dôležitý, lebo odštartoval sériovú výrobu kníh a v súvislosti s tým informačnú a vedeckú revolúciu a rozšírenie vzdelanosti medzi širšie vrstvy.
V súčasnosti na svete stále existuje 49 Gutenbergových Biblií, ide zrejme o najstaršie knihy vytlačené Gutenbergovou metódou.
František Xaver Zach

František Xaver Zach známy aj ako barón Franz Xaver von Zach alebo Ján František Zach (* 4. jún 1754, Pešť, Maďarsko – † 2. september 1832, Paríž, Francúzsko) bol významný astronóm a matematik narodený v Uhorsku. Je po ňom pomenovaný kráter na Mesiaci a planétka (999) Zachia.
Život.
Narodil sa 4. júna 1754 v Pešti. Študoval Cisársku vojenskú akadémiu vo Viedni a po skončení štúdia dosiahol dôstojnícku hodnosť. 
Už ako dôstojník odišiel Zach študovať astronómiu do Anglicka. Doktorát získal na univerzite v Oxforde. V roku 1780 robil významné astronomické pozorovania, pozoroval opozíciu Marsu. V roku 1785 vstúpil do služieb rakúskej armády, odišiel do Londýna a v roku 1786 nastúpil v hodnosti podplukovníka do služieb Ernesta II., ktorý podporoval Zachov záujem o astronómiu a zveril mu stavbu hvezdárne pri Gothe. Od roku 1791 sa Zach stal jej riaditeľom.
Vedecké práce z astronómie písal po nemecky, po latinsky a po francúzsky a publikoval ich od roku 1788 aj vo svojom časopise "Allgemeine Geographische Ephemeriden", ktorý vychádzal vo Weimare. Pri pozorovaniach v Gothe sa zaoberal predovšetkým pohybom Slnka. Výsledky pozorovaní vydal v samostatnej práci "Novae et correctae tabulae motuum solis" (Nové a opravené tabuľky pohybov Slnka), ktorá vyšla v roku 1792 v Gothe.
Roku 1798 zorganizoval F. X. Zach vo svojej hvezdárni prvý medzinárodný astronomický kongres. Od roku 1800 začal vydávať mesačník so širším obsahovým zameraním – "Monatliche Correspondenz zur Beförderung der Erd- und Himmelskunde", ktorý redigoval do roku 1827. Zachom vedená hvezdáreň na Seebergu pri Gothe si rýchlo získala vo vedeckom svete veľmi dobrú povesť a mnohí astronómovia z rozličných krajín sem prichádzali robiť pozorovania. Zach prežil potom určitý čas v Janove a aktívne sa zúčastnil na budovaní hvezdárne v talianskych mestách Neapol a Lucca. Od roku 1813 sa zdržiaval vo Švajčiarsku, najprv pôsobil v Ženeve, kde založil astronomické observatórium. Z tohto obdobia sú dôležité Zachove gravimetrické výskumy. Potom pôsobil v Elfenaube pri Berne a v roku 1827 odchádza do Francúzska, do Paríža. Rozsiahla bola jeho spolupráca s viacerými hvezdármi svetového významu a to s M. Hellom, Jakovlevom, Bakuninom, Eulerom a kartografom Lipským. 
Zach zomrel na choleru 2. septembra 1832 v Paríži. Uhorská akadémia vied ho v roku 1832 menovala in memoriam za svojho člena.
Fyzik

Fyzik je vedec, ktorý sa zaoberá fyzikou.
Priateľ ľudu

Priateľ ľudu je označenie dvojo novín:
Lukáč Mácsai

Lukáč Mácsai (, * 1824, Hronské Kosihy – † 9. september 1907, Levice) bol slovenský novinár, najmä novín "Priateľ ľudu".
Biografia.
Študoval v Leviciach a v Bratislave. Právnickú fakultu skončil v Pešti. V revolúcii roku 1849 bol zvolený za poslanca do uhorského snemu vo volebnom okrsku Nová Baňa. Po porážke Maďarov pri Világoši sa skrýval pred cisárskymi vojskami. Od roku 1855 pokračoval vo svojej advokátskej praxi v Pešti. V roku 1861 bol znovu zvolený za novobanský okrsok do uhorského snemu. V roku 1865 spolu s Jánom Váradym založili prvú finančnú inštitúciu v Leviciach - Levickú sporiteľňu. V roku 1875 ho zvolili za primátora Levíc.
Nebol len redaktorom slovenských novín, ale aj dopisovateľom do maďarských peštianskych novín. Osobitný význam majú jeho príspevky v peštianskom "Právnickom týždenníku".
Faistos

Faistos () je mesto v južnej Kréte so zrúcaninami druhého najväčšieho kráľovského paláca na Kréte založeného začiatkom 2. tisícročia pred Kr.. Podobal sa palácu v Knósse. Najznámejší nález je disk z Faistu.
Oblasť mesta bola obývaná obývaná už v období neolitu (pribl. 3000 pred Kr.), čo dokazujú nálezy predmetov z tohto obdobia v priestoroch paláca. Samotný palác vznikol až o tisíc rokov neskôr. Faistos bol postavený okolo roku 1900 pred Kr. Podľa legendy v ňom vládol Rhadamanthys, Diov syn a brat Mina. Mesto bolo veľmi silné a prosperujúce. Malo vlastné mince a dva dôležité prístavy - Matalu a Kommos.
Faistos bol z palácov na Kréte objavený ako prvý. Výkopové práce vykonávala talianska expedícia pod vedením Fedrica Halbbera, neskôr ich viedli L. Pernier a D. Levi.
Zo všetkých krétskych palácov má Faistos asi najkrajšiu polohu. nachádza sa na vyvýšenine s krásnym výhľadom na celú Messarskú rovinu a masív Ida, ktorý je až do začiatku leta pokrytý snehom. Talianski archeológovia sa, na rozdiel od Evansa, rozhodli nechať palác tak, ako ho našli. Vďaka tomu môžeme aj my rozlíšiť staršie a novšie časti paláca.
Palác mal rozlohu asi 18 000 m2 a v ňom sa nachádzalo približne sto miestností (obytné priestory, trónnu sálu, stĺpové siene, palácovú svätyňu, lustrálne kúpele, sklady a pod.). Zaujímavosťou je pec na výrobu bronzu, podobná sa našla aj v Kato Zakros. V komorách boli nájdené hlinené tabuľky s lineárnym písmom A, no najznámejším nálezom je disk s hieroglyfickým písmom.
Pri prvom zemetrasení okolo roku 1750/1700 pred Kr. bola časť paláca zničená, lebo severná časť kopca, na ktorom Faistos stál, klesla. Zničená bola celá severná časť a aj kus hlavného nádvoria.
Aj tento palác v svojich útrobách skrýva tajomstvá. Jedným z nich je význam zvláštnych symbolov vyrytých v jeho stenách.
Faistos sa ako jediný používal aj po páde minojskej kultúry, približne až do roku 200 pred Kr.
Aja Triada (archeologické nálezisko)

Aja Triada (novogrécky) alebo Hagia Triada (starogrécky) je archeologické nálezisko na juhu Kréty vzdialené len 3-4 km na juhozápad od Faistu.
Najprv tu stálo sídlisko z ranominojského obdobia, na ktorého mieste vznikol v období 1700 - 1450 pred Kr. (azda 1600 pred Kr.) minojský palác. Palác je oveľa menší ako palác vo Faiste. Niektorí archeológovia sa domnievajú, že išlo o sídlo miestneho vladára, iní, že išlo o druhú rezidenciu vládcu Faistu. Úzky vzťah s Faistom prezrádza kamenná cesta, ktorá ich spájala.
Palác bol v roku 1450 pred Kr. zničený a na jeho mieste Achájci, ktorí obývali aj Mykény, postavili megarón a vedľa areálu paláca obchody s trhoviskom.
Malia (archeologické nálezisko)

Malia alebo staršie aj Mallia je minojské mesto a palác na severnej Kréte. 
Palác v Malii je tretí najväčší minojský palác a leží bokom od hlavnej cesty, 40 km východne od Hérakleionu, medzi olivovými hájmi a severným pobrežím ostrova. Začiatky osídlenia spadajú do ranominojského obdobia. Palác bol postavený okolo roku 1900 pred Kr. (stredominojské obdobie). 
Medzi palácom a morom sa rozkladá mesto s nízkou nekropolou s nálezmi pozoruhodných zlatých šperkov. Severozápadne od paláca odkryli monumentálnu hrobovú stavbu "Chrýsolakos" s dvoma stavebnými fázami.
Palác zanikol a bol znova postavený okolo roku 1700 pred Kr. Palác a mesto definitívne zanikli pri náhlej katastrofe (asi výbuchu sopky na Santorine) okolo roku 1500 pred Kr.
V roku 1901 začal archeologické práce v tejto oblasti Brit D. H. Hogarten. Systematický odkryv sa začal v roku 1915 a francúzski archeológovia tu od roku 1921 robia vykopávky dodnes.
Kato Zakros

Kato Zakros je minojské mesto a palác na východnej Kréte.
Palác v Kato Zakros sa nachádza na východnom cípe ostrova a kedysi stál pri mori. Dnes je línia pobrežia posunutá asi o na východ. Je to spôsobené naplaveninami z riečky pretekajúcej Údolím mŕtvych. Minojci pochovávali svojich mŕtvych v dutinách skál. Tento kaňon je veľmi zaujímavý a na jeho konci nájdeme posledný minojský palác. Jeho poloha na východe Kréty bola z obchodného, ale aj politického hľadiska mimoriadne výhodná. Bolo odtiaľto najbližšie do Egyptu a na Blízky východ.. Svedčia o tom nálezy slonoviny a iných exotických predmetov.
Len nedávno bolo sprístupnené aj mestské osídlenie, ktoré sa v žiadnej palácovej lokalite nezachovalo v takom rozsahu ako tu.
V trónnej sále bolo nájdené vzácne žezlo s hlavou pantera. Ale neboli tu žiadne fresky, ani kamarská keramika, z čoho usúdiť, že išlo o vidiecky palác.V paláci je veľmi zaujímavá do zeme vyhĺbená miestnosť, po obvode ktorej sú nízke lavice, ktorých význam nám nie je známy a neexistujú ani dohady, na čo by mohli slúžiť.
Je to jeden z najneskôr objavených palácov. Už dlho predtým, ako sa urobili prvé sondy do zeme, sa predpokladalo, že tu je pochovaný minojský palác. V roku 1901 začal archeologické práce v tejto oblasti Brit D. H. Hogarten. Systematicky sa však začalo pracovať na odhalení paláca až v roku 1962 pod vedením Nikolaosa Platona. Francúzski archeológovia tu robia vykopávky dodnes (práce boli prerušené len počas druhej svetovej vojny a krátko po nej).
Keďže tento palác, ako jediný, nebol nikdy vyplienený, našlo sa tu mnoho cenných predmetov. Zaujímavosťou je, že tu boli nájdené 3000 rokov staré olivy. Raritou je tiež pec na výrobu bronzu, hoci takáto bola nájdená aj vo Faiste.
Archeologické nálezy sú vystavené v Archeologickom múzeu v Iraklio a v múzeu v Sitii.
Gurnia

Gurnia (-po novogrécky; iné názvy: po starogrécky Gournia/Gúrnia, ľudové názvy: Mesto malých ľudí, Minojské Pompeje) bolo minojské neopevnené mestečko na severovýchodnej Kréte.
„Panský dom“ (malý palác) vznikol v strede aglomerácie v 18. storočí pred Kr. Mestečko bola zničené okolo roku 1200 pred Kr., pravdepodobne pri požiari. Americkí archeológovia odkryli mestečko s obytnými domami, dielňami a obchodmi. Išlo pravdepodobne o dôležité stredisko keramickej výroby s produkciou v neskorom palácovom štýle.
Z urbanistického hľadiska bolo mestečko veľmi dômyselne založené. Centrum bolo na vrchole pahorku, na ktorého svahu sa mestečko rozprestiera. Tam stál aj „Panský dom“ a svätyňa. Jednotlivé časti mesta boli pospájané vydláždenými ulicami. Domy boli jedno- až dvojposchodové. Na prízemí sa choval dobytok a ukladali zásoby, v horných častiach boli obytné priestory.
Podľa dutín v múroch zistíme, že sa pri výstavbe domov používali drevené kostry. Niekde sú pred domami napájadlá (po grécky "gournes") pre dobytok. Minojský názov mesta sa nezachoval, preto mu bol daný názov podľa týchto napájadiel.
Gournia bola objavená v rovnakom období ako Knossos. Výkopy viedla archeologička Harriet Boydová-Hawesová, čo bolo neobyčajné, lebo toto odvetvie bolo ovládané výlučne mužmi. Aj to bol dôvod, prečo jej nálezy prijal svet vlažne.
Ján Dubovszky

Ján Dubovszky (* 29. november 1654, Veľké Hoste – † 8. október 1710, Košice) bol slovenský pedagóg a matematik.
Život.
Ján Dubovszky sa narodil vo Veľkých Hostiach (okr. Topoľčany). Študoval na gymnáziu v Trenčíne, kde v r. 1672 vstúpil do jezuitského rádu. V štúdiách pokračoval na univerzite v Trnave, kde sa napokon stal r. 1687 profesorom. Striedavo pôsobil na trnavskej, resp. košickej univerzite, na oboch miestach zastával aj funkciu dekana filozofickej fakulty, v Košiciach aj post kancelára univerzity. Okrem iných predmetov prednášal i matematiku a v rámci filozofie aj fyziku. Spolu s Františkom Székelym, ďalším profesorom trnavskej univerzity, vydali r. 1694 v Trnave dielo "Canon sinuum, tangentium et secantium ad partes radii 100.000" – prvé trigonometrické tabuľky na Slovensku, ba v celom Uhorsku.
Zomrel 8. októbra 1710 v Košiciach.
Pohybová sústava

Pohybová sústava je skupina orgánov, ktoré umožňujú živočíchom aktívny pohyb celého tela a vnútorných orgánov (pasívny pohyb umožňuje oporná sústava). 
Orgány pohybovej sústavy - svaly sú tvorené svalovým tkanivom. Základnou svalovou jednotkou je svalové vlákno, ktoré je po neuróne najdlhšou bunkou ľudského tela (až 10-15 cm). Bunky obsahujú aktínové (svetlé) a myozínové (tmavé) myofibrily. Povrch svalu pokrýva väzivová blana (fascia). Pohyb (kontrakcia) svalov je riadená pomocou nervov.
Zloženie.
U stavovcov sa rozlišujú tri typy svalov: priečne pruhovaný (kostrový), hladký a srdcový. Do rámca pohybovej sústavy patrí len priečne pruhovaný sval.
Funkcie.
"Motor" pohybu a súčasť komplexného pohybovo-oporného ("muskulo-skeletálneho") systému; zabezpečuje rovnováhu; zdroj tepla a regulátor teploty organizmu. Dôležitou funkciou je aj vyhľadávanie potravy, partnera na rozmnožovanie, či únik pred nepriateľom.
Kostra.
Kostru tvorí spojivové tkanivo. Kosť tvoria anorganické látky (vápnik, fosfor) a organické látky, ktoré jej dodávajú pružnosť. Kosť vznikla premenou chrupkovitého tkaniva na kostné - kostnatenie (osifikácia). Kosť do šírky rastie chrupkou okostnicou a do dĺžky rastovou platničkou.
Tvary kostí.
Klasifikujú sa podľa stavby kosti.
Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj

Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD z angl. "Organisation for Economic Co-operation and Development") je medzivládna organizácia 38 ekonomicky najrozvinutejších štátov sveta, ktoré prijali princípy demokracie a trhovej ekonomiky. OECD vznikla v roku 1961 (zakladajúci dokument bol podpísaný 14. decembra 1960) transformáciou Organizácie pre európsku hospodársku spoluprácu ("OEEC", "Organisation for European Economic Co-operation"), ktorá bola pôvodne zriadená v roku 1948 na administráciu povojnového Marshallovho plánu. Slovensko sa členom OECD stalo v decembri v roku 2000.
Ciele.
OECD koordinuje ekonomickú a sociálno-politickú spoluprácu členských štátov, sprostredkuje nové investície a presadzuje liberalizáciu medzinárodného obchodu. Cieľom OECD je napomáhať k ďalšiemu ekonomickému rozvoju, potlačovaniu nezamestnanosti, stabilizácii a rozvoju medzinárodných finančných trhov.
Medzi hlavné orgány OECD patrí rada, zložená z ministrov ako zástupcov členských štátov, ďalej výkonný výbor, sekretariát v čele s generálnym tajomníkom a niekoľko odborných komisií.
Sídlom sekretariátu OECD je Château de la Muette v Paríži.
Členské štáty.
Ak nie je uvedené inak, ide o zakladajúci štát.
Austrália (od 1971), Belgicko, Česko (od 1995), Čile (od 2010), Dánsko, Estónsko (od 2010), Fínsko (od 1969), Francúzsko, Grécko, Holandsko, Island, Izrael (od 2010), Írsko, Japonsko (od 1964), Kanada, Kolumbia (od 2020), Kórejská republika (od 1996), Kostarika (od 2020), Litva (od 2018), Lotyšsko (od 2016), Luxembursko, Maďarsko (od 1996), Mexiko (od 1994), Nemecko, Nový Zéland (od 1973), Nórsko, Poľsko (od 1996), Portugalsko, Rakúsko, Slovensko (od 2000), Slovinsko (od 2010), Spojené kráľovstvo, Spojené štáty, Španielsko, Švajčiarsko, Švédsko, Taliansko, Turecko, (od 2020).
S OECD spolupracuje Európska komisia, všetky členské štáty EÚ a ďalších takmer 70 štátov.
1995 v hudbe

Tento článok obsahuje výpis významných udalostí v hudbe v roku 1995.
Ladislav Dúbrava

RNDr. Ladislav Dúbrava, CSc. (* 13. august 1934, Gbely – † 3. september 1982, Dunajská Streda) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Gbeloch, okres Skalica, v roľníckej rodine.&lt;br&gt; 
Maturoval r. 1953 na gymnáziu v Skalici. V rokoch 19531957 vyštudoval matematiku a fyziku na Fakulte prírodných vied Vysokej školy pedagogickej v Bratislave. Už počas štúdia ako vedecká pomocná sila na katedre fyziky prejavoval veľké nadanie na vedeckú prácu. 
Po skončení vysokej školy namiesto určeného nástupu na Vyššiu školu pedagogickú v Banskej Bystrici musel z politických dôvodov pracovať rok ako robotník. Až potom mohol podľa svojej kvalifikácie nastúpiť dráhu stredoškolského profesora matematiky a fyziky. Pôsobil na stredných všeobecnovzdelávacích školách a gymnáziách v Dunajskej Strede (19591962, 19641971), Veľkom Mederi (vtedajšie Čalovo, 19621964) a Šamoríne (september–december 1971). Postgraduálne absolvoval štúdium matematickej štatistiky na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Bol rozhľadeným stredoškolským učiteľom, uznávaným odborníkom v metodike fyziky, agilným organizátorom študentskej odbornej činnosti, spolupracovníkom vedeckých a metodických inštitúcií (Katedra experimentálnej fyziky Prírodovedeckej fakulty UK, Pedagogický ústav v Bratislave), organizátorom a popredným funkcionárom Fyzikálnej olympiády (predseda okresného výboru až do smrti, člen krajského výboru), pracoval v Klube fyzikov a v miestnom odbore Matice slovenskej. V rokoch tzv. normalizácie sa znovu stal politicky nepohodlným a musel opustiť učiteľské zamestnanie. Od r. 1972 až do smrti pracoval ako odborný a neskôr ako vedecký pracovník Ústavu hydrológie a hydrauliky SAV v Bratislave. V tomto zamestnaní pôsobil v školskom roku 1973/74 ako externý učiteľ na katedre matematiky Vysokej školy ekonomickej v Bratislave. Bol nositeľom mnohých vyznamenaní a čestných uznaní. Bol členom JSMF, ČSVTS a Matice slovenskej. 
Zákerná choroba ho po krátkom útoku zdolala 3. septembra 1982 v Dunajskej Strede.
Práca.
Vo výskumnej práci sa zaoberal problémami turbulencie vody v otvorených korytách a vývojom a aplikáciou fyzikálno-matematických metód na zisťovanie charakteristík turbulencie. Podieľal sa aj na riešení praktických problémov vodného diela na Dunaji pri Gabčíkove, vodného diela Kraľová na Váhu pri Kráľovej, na príprave expedičných meraní v povodí Bodrogu a Hornádu. Publikoval ako autor a spoluautor 13 vedeckých prác, obhájil r. 1982 kandidátsku dizertačnú prácu, prednášal na medzinárodných vedeckých podujatiach, stál pred záverom rigorózneho konania, ktoré prerušila smrť. Výsledky vedeckej práce boli posmrtne publikované v knihe "Energetická bilancia turbulentného prúdu" (Veda, Bratislava 1988, spoluautor S. Vajcik) a o. i. ocenené na medzinárodnom sympóziu na Chemicko-technologickej fakulte SVŠT v Bratislave r. 1986.
Popradzki Park Krajobrazowy

Popradzki park krajobrazowy je chránená krajinná oblasť v Poľsku. Vyhlásena bola 11. septembra 1987. Názov je odvodený od rieky Poprad (rieka).