burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Štefan Veis

Štefan Veis (* 5. december 1923, Ilija – † 22. apríl 1981, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Iliji. Po maturite na Štátnom slovenskom gymnáziu v Banskej Štiavnici študoval matematiku a fyziku na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. 
Po absolvovaní ( 1949) sa stal asistentom prof. Viléma Kunzla na vtedajšom Fyzikálnom ústave Slovenskej univerzity, ktorý bol zárodkom fyzikálneho výskumu na Slovensku. Tu sa zaoberal hlavne vákuovou fyzikou a v roku 1952 získal doktorát z fyziky (RNDr.) za prácu Transformátorový olej ako čerpací prostriedok do vysokovákuových vývev. Od r. 1958 začal na PFUK ako jedinom pracovisku na Slovensku rozvíjať fyziku plazmy. Vo svojich prácach z tejto oblasti spresnil Sahovu rovnicu pre jednonásobne ionizované atómy, ako aj pre dvojteplotnú čiastočne ionizovanú plazmu. Vypočítal tiež mernú elektrickú vodivosť viacerých plynov v širokom intervale tlakov. Jeho výsledky prispeli k výskumu magnetohydrodynamických generátorov elektrickej energie. V tomto období sa podieľal na založení seminára z fyziky plazmy. Od roku 1975 sa intenzívne venoval elementárnym procesom v nízkoteplotnej plazme so zameraním na plazmochémiu a plazmové technológie. Na základe habilitačnej práce Teória odporového manometra bol v r. 1961 vymenovaný za docenta. V tom istom roku 1961 sa stal vedúcim novovytvorenej Katedry experimentálnej fyziky PFUK a viedol ju až do r. 1976, keď ho z tejto funkcie neprávom odvolali. V roku 1966 bol vymenovaný za mimoriadneho profesora experimentálnej fyziky. V šesťdesiatych rokoch bol prodekanom PFUK a pracoval tiež v najrozmanitejších odborných a skúšobných komisiách, radách a výboroch. V týchto funkciách venoval veľa úsilia nielen rozvoju fyziky, ale aj výstavbe nového areálu Prírodovedeckej fakulty v Mlynskej doline. K rozvoju fyziky plazmy i ostatných fyzikálnych odvetví prispel aj ako člen redakčnej rady časopisu Czechoslovak Journal of Physics. 
Uverejnil vyše 70 prác, napísal monografiu i učebnicu, založil vedeckú školu z fyziky plazmy na Slovensku a významným spôsobom sa podieľal na výchove niekoľkých generácií fyzikov (vyškolil 17 ašpirantov). V novembri 1980 mu Vedecká rada UK udelila vedeckú hodnosť doktora matematicko-fyzikálnych vied. 
Zomrel 22. apríla 1981 v Bratislave.
Ján Veme

Doc. RNDr. Ján Veme, CSc. (* 24. október 1934, Klenová – † 14. máj 1993, Košice) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Klenovej v okrese Snina. Po maturite na gymnáziu v Humennom absolvoval štúdium matematiky a fyziky na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave.
V septembri 1962 nastúpil na Katedru fyziky VŠT v Košiciach. Hneď po nástupe sa zapojil do vedecko-výskumnej činnosti skupiny, ktorú viedol prof. J. Daniel-Szabó. Vybudoval laboratórium na skúmanie magnetických vlastností feromagnetických vrstiev. V rokoch 1970 – 1971 bol pozvaný na študijný pobyt na Fyzikálnu fakultu Moskovskej štátnej univerzity k prof. Telesninovi, kde pod jeho vedením úspešne ukončil a obhájil kandidátsku dizertačnú prácu z problematiky tenkých feromagnetických vrstiev. V roku 1974 sa habilitoval za docenta obhájením habilitačnej práce "Štúdium javu plazenia doménových stien vo feromagnetických vrstvách". Bol autorom viacerých učebných textov, riešiteľom a spoluriešiteľom viacerých vedecko-výskumných úloh. Jedenásť rokov bol zástupcom vedúceho katedry fyziky a šesť rokov jej vedúcim. Svojou vyše tridsaťročnou prácou na katedre fyziky a dlhoročnou prácou na EF veľkou mierou sa zaslúžil o ich rozvoj a profiláciu. Za záslužnú prácu mu boli udelené viaceré ocenenia a vyznamenania.
Zomrel 14. mája 1993 v Košiciach.
Vojtech Mikuláš Vikár

Vojtech Mikuláš Vikár (* 8. december 1903, Drietoma – † 26. júl 1988, Trenčín) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Narodil sa v Drietome v okrese Trenčín.
Matematiku a fyziku študoval na PFKU v Prahe ( 1926). Od r. 1927 až do dôchodku ( 1966) učil na gymnáziu Ľ. Štúra v Trenčíne, od r. 1945 bol riaditeľom. Prednášal tiež v elokovaných ročníkoch Strojníckej fakulty SVŠT v Dubnici n/Váhom ( 1955– 1962). Ako dôchodca učil na strojníckej priemyslovke v Trenčíne ( 1966– 1978). V. M. Vikár je autorom učebníc Fyzika pre 3. ročník slovenských gymnázií ( 1943), Fyzika pre 2. ročník stredných škôl ( 1948), Fyzika pre 3. ročník stredných škôl ( 1948) a Fyzika pre 4. ročník stredných škôl ( 1948), ktoré vyšli vo viacerých vydaniach. Pracoval vo Fyzikálnej olympiáde. 
Zomrel 26. júla 1988 v Trenčíne.
Zdeno Vlachynský

JUDr. Zdeno Vlachynský (* 19. júl 1919, Bratislava – † 24. január 1986, tamtiež) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Po stredoškolských štúdiách na gymnáziách v Nitre a Bratislave, ukončených maturitou roku 1939, pokračoval podľa želania rodičov v štúdiu práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (vtedajšia Slovenská univerzita). Doktorát práv (JUDr.) získal roku 1944.
Do roku 1948 pracoval v rôznych právnických funkciách na daňovej správe, ministerstve financií a povereníctve financií. V roku 1948 bol preradený do výroby a do roku 1953 pracoval ako robotník – opravár autoelektriky. Od roku 1953 pôsobil ako stredoškolský profesor matematiky a deskriptívnej geometrie na strednej všeobecnovzdelávacej škole v Pezinku, od roku 1963 na stredných všeobecnovzdelávacích školách a gymnáziách v Bratislave (Grösslingová ul., Novohradská ul.) a na strednej priemyselnej škole stavebnej, kde zotrval až do svojho predčasného odchodu do invalidného dôchodku.
V rokoch 19531959 s vyznamenaním absolvoval popri zamestnaní učiteľskú kombináciu matematika–deskriptívna geometria pre stredné školy na Fakulte prírodných vied Vysokej školy pedagogickej v Bratislave. Bol uznávaným metodikom, kreatívnym a iniciatívnym učiteľom, navrhovateľom mnohých invenčných učebných pomôcok a modelov na vyučovanie matematiky a deskriptívnej geometrie, vedúcim autorského kolektívu, ktorý pripravil a vydal hodnotnú dvojdielnu zbierku riešených úloh z matematiky pre stredné všeobecnovzdelávacie školy a stredné odborné školy. Spoluautormi zbierky, ktorá vyšla roku 1970, boli J. Balala, A. Dubec, J. Korch, J. Kroupa, A. Sivošová, J. Smida a M. Zöldy.
Bol dlhoročným členom a funkcionárom JSMF, agilným činiteľom Klubu učiteľov matematiky. Za zásluhy o rozvoj JSMF bol vyznamenaný medailou JSMF. Posledné roky života mu strpčovala zákerná nevyliečiteľná choroba.
Václav Votruba

Václav Votruba (* 19. december 1909, Slavětín, Česko – † 11. september 1990, Praha, Česko) bol český fyzik.
Narodil sa 19. decembra 1909 v Slavětíne n/Ohří, okr. Louny. Matematiku a fyziku študoval na Prírodovedeckej fakulte Karolovej univezity v Prahe (1928– 1933), kde získal aprobáciu na vyučovanie oboch predmetov ( 1933). Po skončení štúdia až do r. 1941 pôsobil na pražských stredných školách a súčasne bol vedeckým pomocníkom na Ústave teoretickej fyziky PFKU. Za protektorátu bol úradníkom v Ústrednom meteorologickom ústave v Prahe (1941– 1943), učil na reálke ( 1943– 1944) a napokon bol totálne nasadený na stavbe vinohradského tunela. Po oslobodení suploval prednášky a cvičenia za zosnulého prof. Závišku. V r. 1945 získal doktorát prírodných vied. V šk. r. 1946/47 absolvoval študijný pobyt na univerzite v Zürichu u prof. W. Pauliho a prof. G. Wentzela. V r. 1950 sa habilitoval a r. 1954 bol vymenovaný za profesora teoretickej fyziky. V r. 1952 prednášal kvantovú mechaniku na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Po založení SÚJV v Dubne bol zvolený za zástupcu riaditeľa a podstatne prispel k formovaniu medzinárodného kolektívu i k vybaveniu ústavu. Zaslúžil sa tiež o nadviazanie spolupráce SÚJV s CERN v Ženeve. Počas pobytu v Zürichu ako prvý na svete vyriešil problém vzniku dvojice elektrón-pozitrón pri dopade fotónu na elektrón. Neskôr vyslovil predpoklad, že mezóny pí môžeme chápať ako tri nábojové stavy jednej častice s izotopickým spinom 1 ( 1952). Okrem toho využil algebru izotopického spinu na systematizáciu elementárnych častíc. Prof. Votruba sa právom pokladá za zakladateľa teórie elementárnych častíc v Česko-Slovensku. Prispel tiež k vzniku výbornej školy z tohto odboru na Slovensku, pretože viedol ako školiteľ nestora slovenských teoretikov M. Petráša. Zomrel 11. septembra 1990.
Andrej Vrábel

Andrej Vrábel (* 2. september 1910, Mokrá Lúka – † 10. marec 1991, Levice) bol slovenský a .
Životopis.
Narodil sa 2. septembra 1910 v Mokrej Lúke, okres Rožňava. Po maturite (v roku 1929) v Leviciach študoval matematiku a deskriptívnu geometriu na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Začal vyučovať na meštianskej škole v Ružomberku, potom na gymnáziách v Šahách, Leviciach, Liptovskom Mikuláši, v Bardejove a 6 rokov na Priemyselnej škole strojníckej v Banskej Bystrici. Znovu na gymnáziu v Leviciach, kde od roku 1951 bol riaditeľom školy. Na každom svojom pôsobisku vedel u žiakov vzbudzovať záujem o štúdium matematiky a dosahovať výborné vyučovacie výsledky. Počas pôsobenia v Banskej Bystrici sa zúčastnil SNP ako člen Revolučného národného výboru v Banskej Bystrici. Bol jedným zo zakladateľov Pobočky JSMF v Nitre. Pri jeho 75. narodeninách JSMF mu udelila Medailu za zásluhy o rozvoj matematiky a fyziky a vyslovila mu uznanie za dlhoročnú pedagogickú prácu. Pedantným plnením povinností bol vzorom svojim žiakom i svojim kolegom. Zomrel 10. marca 1991 v Leviciach. Jeho meno nesie Gymnázium Andreja Vrábla v Leviciach od roku 2000.
Ján Alojz Wagner

Ján Alojz Wagner (* 3. júl 1864, Slovenské Pravno – † 18. október 1930, Bratislava) bol slovenský prírodovedec a publicista. Pseudonymy: Ahasver, Homo, Motúz, Nemo, Securus, Ten istý, Vekoslav.
Jeho otec bol Samuel Wagner a matka Paulína rod. Belohorská.
Životopis.
Narodil sa 3. júla 1864 v Slovenskom Pravne. Študoval na gymnáziu v Kremnici, od 1878 v Banskej Bystrici, 18831889 na Prírodovedeckej fakulte viedenskej univerzity, kde získal doktorát filozofie (1889).
Po štúdiách úradník v poisťovni vo Viedni, Grazi, od 1896 v poisťovniach v Budapešti. Keď sa vrátil na Slovensko, založil Prvú slovenskú poisťovňu (1919) a bol jej riaditeľom. Od 1921 lektor poistnej techniky na Právnickej fakulte UK.
Patril medzi najvýznamnejších popularizátorov prírodných vied na Slovensku. Už ako študent konal meteorologické pozorovania. V polovici 80. rokov začal v slovenských novinách a kalendároch uverejňovať populárne články, hlavne z astronómie a meteorológie. V r. 1890 sa rozhodol vydávať prvý populárno-vedecký časopis u nás pod príznačným názvom Svet s cieľom „otvoriť aj národu tatranskému svet vedecký“. Žiaľ, vyšli iba tri čísla. Neskôr publikoval samostatné populárne štúdie, napríklad "Nebo a zem" (1890), "Zjavy nebeské" (1895), "Mesiac a jeho pohyby" (1901), "Franklin a hromozvod" (1902), "Človek a hviezdy" (1904), "Vzduchoplavba" (1918). Bol prvým propagátorom myšlienok teórie relativity na Slovensku. Zanechal bohatú zbierku kníh, ktorá je uložená v Univerzitnej knižnici v Bratislave.
Ako odborník v poisťovníctve vydal príručky o základoch poisťovníctva, o poisťovníctve na Slovensku, poistnej technike a i. Zakladateľ a predseda Národnej rady (1918), po 1919 predseda MO Matice slovenskej v Bratislave, zakladajúci člen Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS). Treba spomenúť tiež jeho rozsiahlu spolkovú činnosť a rôzne kultúrne aktivity. Zomrel 18. októbra 1930 v Bratislave.
Karol Walek

Prof. Karol Walek (* 13. september 1878, Pécs, Maďarsko† 3. september 1952, Šopron) bol maďarský matematik a pedagóg.
Život.
Narodil sa 13. septembra 1878 v Pécsi v Maďarsku. Bol absolventom banskoštiavnickej akadémie, ale baníckej odbornej činnosti sa venoval len krátko. Od r. 1902 prednášal na škole matematiku, spočiatku ako asistent, od r. 1908 vo funkcii adjunkta, od r. 1910 ako vedúci katedry matematiky. V r. 19041907 študoval matematiku na univerzite v Mníchove, tu získal doktorát dizertáciou o binárnych kubických transformáciách (1907). Na akadémii, neskôr Banskej a lesníckej vysokej škole, pôsobil aj po jej presťahovaní do Šoprone, až do r. 1952. Pred r. 1918 v oblasti matematiky publikoval len svoju doktorskú dizertáciu a prednášky, neskôr sa venoval aplikovanej matematike. Zomrel 3. septembra 1952 v Šoproni.
Siegmund Wehle

Siegmund Wehle bol učiteľ, autor príručky rýchleho počítania.
Bol učiteľom obchodnej školy v Bratislave. V druhej polovici 40. rokov 19. storočia vydal v Bratislave päťzväzkovú príručku Der Schnellrechnenlehrer und systematische Kopfrechner, v ktorej rozoberá pravidlá rýchleho numerického počítania spamäti.
František Weiss

František Weiss (* 16. marec 1717, Trnava – † 10. január 1785, Budapešť, Maďarsko) bol slovenský matematik a astronóm.
Životopis.
Jeho otec bol František Vajsz a matka Mária Šajčinová. Študoval na univerzite v Trnave, kde získal doktorát z filozofie a v roku 1770 sa stal univerzitným profesorom. Spočiatku vyučoval na jezuitských gymnáziách v Skalici, Rábe a v Košiciach.
Na trnavskej univerzite prednášal matematiku a astronómiu (od 1752). Na svojej alma mater bol tiež dekanom filozofickej fakulty (1770 – 1772) a rektorom (1775). Podľa plánov Maximiliána Hella postavil v Trnave hvezdáreň (1756) a od 1762 bol jej riaditeľom. V roku 1777 sa spolu s univerzitou presťahoval do Budína, kde vybudoval nové observatórium a prednášal praktickú astronómiu. Weiss ako prvý rozvíjal na Slovensku a v Budíne astronómiu na vedeckej úrovni. Konal pravidelné pozorovania a výsledky uverejňoval v zahraničí i v ročenke, ktorú sám vydával. Bol to vlastne prvý odborný prírodovedecký časopis v Uhorsku. František Weiss presne vypočítal polohu trnavského observatória, dlhodobo sledoval východy a západy obežníc Jupitera, konjunkcie planét a ich mesiacov, prechod Venuše popred slnečný kotúč a roku 1761 aj zatmenie Slnka. V sedemdesiatych rokoch 18. storočia bol Weissovým asistentom Juraj Šajnovič, ktorý neskôr sprevádzal Maximiliána Hella na ceste do Wardö. Na observatóriu sa konali aj pravidelné meteorologické pozorovania, merala sa teplota, tlak vzduchu, zrážky, oblačnosť a sila vetra.
Jozef Wolfstein

Jozef Wolfstein (* 29. jún 1773, Karlovac, Chorvátsko – † 18. apríl 1859, Budapešť, Maďarsko) bol matematik.
Študoval na univerzite v Pavii, kde navštevoval aj prednášky A. Voltu. Spočiatku bol tajomníkom grófa M. Esterházyho, v r. 1797 – 1803 učiteľom matematiky na gymnáziu v Osijeku, neskôr prednášal matematiku na kráľovskej akadémii v Košiciach (1803 – 1818), napokon bol profesorom vyššej matematiky na univerzite v Pešti (1818 – 1848). Viackrát zastával funkciu dekana filozofickej fakulty aj rektora univerzity. Bol autorom viacerých latinských učebníc matematiky, v Košiciach vydal aj jednu prácu z mechaniky.
Fridrich Zavarský

Fridrich Zavarský (* 17. júl 1912, Šúrovce – † 24. december 1976, Lenzing, Rakúsko) bol slovenský matematik, fyzik a pedagóg.
Narodil sa v Šúrovciach v okrese Trnava.
V rokoch 1932 – 1937 študoval na UK v Prahe. Získal aprobáciu pre vyučovanie matematiky a fyziky. V septembri 1938 nastúpil na Rímskokatolícky mužský učiteľský ústav v Bánovciach nad Bebravou. Vyučoval matematiku, fyziku a chémiu. Prispieval do odborných matematických časopisov, poučno-vedecké články uverejňoval v časopise "Plameň" a v iných periodikách, bol pravidelným recenzentom časopisu "Filozofický zborník". So študentmi naštudoval operetu "Novoveskí študenti" a "Amor šarapatí" i viaceré príležitostné scénky. Profesor Zavarský bol telom i dušou matematikom, hlboko pohrúženým do svojho odboru. Mnohokrát pri výklade matematických poučiek ani nevnímal okolie. Tak sa stávalo, že časť študentov nestačila vnímať jeho postupy a upadala do letargie. Tým sa utvárala jednak skupina matematikov a na druhej strane skupina tých, čo viac alebo menej „tápali“. Profesor Zavarský bol viac teoretikom ako praktikom, predurčený prednášať matematiku na vyššej úrovni, ako boli učiteľské ústavy.
V Bánovciach pôsobil do roku 1945, kedy sa s rodinou odsťahoval do Rakúska. V Rakúsku pracoval ako hlavný matematik a fyzik závodu Zellwole v Lenzingu. Niekoľko rokov prednášal aj v Národnej univerzite v Lenzingu. Pre každý kurz matematiky, fyziky alebo štatistiky pripravoval skriptá v rozsahu 50 strán.
Zomrel 24. decembra 1976 v Lenzingu.
Štefan Znám

Prof. RNDr. Štefan Znám DrSc. (* 9. február 1936, Veľký Blh† 17. júl 1993, Bratislava) bol slovenský matematik.
Život.
Narodil sa 9. februára 1936 vo Veľkom Blhu, okres Rimavská Sobota. V roku 1954 zmaturoval v blízkej Rimavskej Sobote a začal študovať na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde sa venoval matematike, ktorej štúdium absolvoval v roku 1959. Potom rok učil na strednej škole v Piešťanoch a v roku 1960 nastúpil na Katedru matematiky Chemickej fakulty SVŠT v Bratislave. Jeho ďalším pôsobiskom bola Katedra algebry a teórie čísel Prírodovedeckej (od r. 1980 Matematicko-fyzikálnej) fakulty UK v Bratislave, kde pracoval až do konca života. O jeho vedeckom a pedagogickom raste hovoria nasledujúce údaje: CSc. – 1966 (jeho školiteľom bol akademik Štefan Schwarz), 1968 – docent, 1980 – DrSc. a v roku 1982 – profesor. Štefan Znám začal svoju vedeckú kariéru prácou v teórii čísel, no postupne sa dostal aj k teórii grafov, ktorá sa v 60-tych rokoch začala prudko rozvíjať. V oboch disciplínach má jeho prístup kombinatorický charakter. Viaceré jeho práce sú však interdisciplinárne – teória čísel sa prelína s teóriou grafov. Preto je veľmi ťažko rozdeliť jeho práce. Ak to však násilne urobíme, tak zistíme, že z 52 pôvodných vedeckých článkov, ktorých je autorom (29), alebo spoluautorom (23), 30 patrí skôr do teórie čísel a ďalšie do teórie grafov. Š. Znám (spolu s J. Bosákom a A. Rosom) napísal priekopnícku prácu o rozkladoch kompletných grafov na faktory s danými priemermi. Neskoršie samostatne dokázal hypotézu Bosáka a Bollobása, že pre veľké k je 6k najmenší počet vrcholov kompletného grafu rozložiteľného na k faktorov priemeru 2. Významne prispel aj k extremálnej teórii grafov. Študoval napr. minimálny počet hrán grafu s n vrcholmi, priemerom 2 a maximálnym stupňom k. Podstatne zlepšil predchádzajúce odhady Erdösa, Rényiho a Sósovej. Práce Š. Známa majú bohatú odozvu v podobe citácií v knihách a článkoch nielen slovenských, ale (prevažne) zahraničných matematikov. Veľmi bol úspešný v popularizácii matematiky (okolo 20 publikácií). Má podiel na 5 knižných publikáciách a viacerých skriptách pre vysoké školy. Tiež pripravil niekoľko televíznych scenárov zameraných na popularizáciu matematiky. Bol spoluzakladateľom časopisu Matematické obzory. Mnoho energie venoval Š. Znám pritiahnutiu mladých talentovaných študentov k teórii grafov a teórii čísel. Školil 15 ašpirantov a po odchode A. Kotziga v roku 1969 do Kanady viedol spolu s J. Bosákom bratislavský seminár z teórie grafov, v čom pokračoval aj po Bosákovej smrti (1987). Výchovu nových vedeckých pracovníkov pokladal za svoju srdcovú záležitosť a vždy sa aj rád pochválil úspechmi svojich žiakov. Bol šéfredaktorom časopisu Acta Mathematica Universitatis Comenianae. Formou niekoľkomesačných pobytov pôsobil aj na zahraničných univerzitách: v Kanade (1984 – Waterloo, 1991 – Hamilton) a v Austrálii (1993 – Newcastle). Hlásil sa k maďarskej národnosti a tak, prirodzene, udržiaval bohaté styky najmä s maďarskými matematikmi, ale známych mal po celom svete. Zomrel 17. júla 1993 v Bratislave.
Michal Zöldy

Michal Zöldy (* 27. marec 1920, Kremnica – † 22. júl 1991, Bratislava) bol slovenský pedagóg a matematik.
Životopis.
Narodil sa v Kremnici, kde aj maturoval na gymnáziu v Kremnici, MF vyštudoval na PF SU v Bratislave. 
Ako stredoškolský učiteľ pôsobil na gymnáziu v Kremnici, v Bratislave a na Strednej priemyselnej škole strojníckej taktiež v Bratislave. S PhDr. Vladimírom Václavíkom bol spoluzakladateľ Krajského ústavu pre ďalšie vzdelávanie učiteľov. Z ústavu prešiel ako inšpektor M a F na KNV, odtiaľ na Povereníctvo školstva, neskôr na Ministerstvo školstva, kde bol až do dôchodku (v r. 1985). Sústavne študoval domácu a zahraničnú odbornú literatúru v maďarčine, nemčine, ruštine a francúzštine. Skúsenosti získal i návštevami škôl poľských, maďarských a v Sovietskom zväze. Poznatky potom využil pri zlepšovaní vyučovania v našich školách. Do povedomia učiteľov a žiakov sa zapísal ako neúnavný organizátor matematických olympiád. Angažoval sa pri modernizácii vyučovania matematiky. Písal do slovenských a českých odborných časopisov, ako "Matematika a fyzika ve škole", "Rozhledy matematicko-fyzikální" a iné. Záslužnú prácu vykonal ako spoluautor viacerých učebníc matematiky pre stredné školy. Z jeho iniciatívy vyšli zbierky vyriešených úloh z algebry a geometrie. Z učebníc spomenieme: Matematika pre 3. ročník SVŠ, vetva prírodovedná, SPN, 1968, vyšla v Prahe aj pre slovenské školy v slovenčine. Zbierka riešených úloh z algebry, SPN, 1969. Zbierky riešených úloh z geometrie I. a II. pre SVŠ a SOŠ – vydavateľ SPN, Úlohy o výrokoch a množinách pre 1. ročník gymnázií, SPN, 1970. Matematika – experimentálny učebný text pre 2. ročník gymnázia, 3. časť, SPN, 1980. Anglická geometria pre 3. ročník. Roky na Ministerstve školstva patrili k najplodnejším v živote Michala Zöldyho. Rok čo rok s príslovečnou svedomitosťou pripravoval príklady pre maturitné skúšky.
Všestranná práca Michala Zöldyho v oblasti matematiky bola v roku 1975 ocenená udelením vyznamenania Zaslúžilý člen Jednoty slovenských matematikov a fyzikov. Zomrel 22. júla 1991 v Bratislave.
Michal Harant

Prof. RNDr. Michal Harant (* 10. júl 1920, Žilina – † 18. júl 1995, Žilina) bol slovenský matematik.
Narodil sa 10. júla 1920 v Žiline. Ľudovú školu a reálku vychodil v Žiline. Po maturite študoval na Prírodovedeckej fakulte UK v Prahe ( 1938– 1940) a na Prírodovedeckej fakulte SU v Bratislave ( 1941– 1942). Pôsobil na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave najprv ako odborný asistent, od roku 1952 ako docent a od roku 1960 na VŠD v Žiline, kde r. 1962 nadobudol hodnosť profesora. Veľkou mierou sa pričinil o presťahovanie VŠD z Prahy do Žiliny. V rokoch 1952– 1956 zastával na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave funkciu dekana a od r. 1959 aj vedúceho ústavu geometrie. Na VŠD mal aj funkciu prorektora ( 1963– 1966). V rokoch 1969– 1972 učil na vysokej vojenskej škole v Káhire, kde pôsobil vo funkcii náčelníka matematicko-deskriptívnej katedry. Po svojom návrate pôsobil ako profesor na Výpočtovom stredisku VŠDS. V rokoch 1989– 1993 bol vedúcim katedry matematiky na VŠDS. Posledným jeho pracoviskom (už ako dôchodca) bola vojenská fakulta VŠDS v Žiline. Prof. Harant celý svoj život zasvätil činorodej práci zameranej na rozsiahlu vedecko-odbornú činnosť, na pedagogickú činnosť a na odborno-spoločenskú činnosť. Každej z týchto činností sa venoval dôsledne a vo väčšine prípadov položil aj základy pre ich ďalší úspešný rozvoj. Na jeho vedecko-odbornú činnosť poukazuje veľa (do 100) jeho prác, článkov a publikácií z odborov, ako sú obyčajné diferenciálne rovnice, parciálne diferenciálne rovnice, integrálne transformácie a operátorový počet a variačný počet. Zvlášť rozsiahle sú jeho pojednania z geometrie, z algebraickej a diferenciálnej geometrie, zo zobrazovacích metód i zo štatistiky a z numerických metód. Na 40 vedeckých štúdií publikoval v domácich i zahraničných odborných i vedeckých časopisoch. V posledných rokoch sa venoval aplikáciám matematiky, zdôrazňujúc ich význam pre prax ako aj počítačom a výpočtovej technike. Bol poradcom riaditeľa Výskumného ústavu výpočtovej techniky. Záslužná a úspešná bola jeho činnosť orientovaná na pedagogiku. Pedagógovia všetkých stupňov škôl, ktorí sa zúčastnili na nespočetných stretnutiach (semináre, cykly prednášok, letné i zimné školy – organizované Jednotou matematikov a fyzikov) s uznaním si vážia pedagogické majstrovstvo profesora Haranta. Vždy vedel, len jemu vlastnou metódou, čo najviac priblížiť a objasniť často veľmi zložité študované problémy. Cez Jednotu československých matematikov a fyzikov (JČMF, JČSMF) a Jednotu slovenských matematikov a fyzikov (JSMF) dostával sa profesor Harant do povedomia širokej pedagogickej pospolitosti. Od r. 1938 bol členom JČMF, neskôr JČSMF. Stal sa horlivým propagátorom tejto matematicko-fyzikálnej spoločnosti na Slovensku. V nej prešiel takmer všetkými funkciami (tajomník Slovenského výboru SV JČSF), predseda SV JČSMF ( 1962– 1970), keď na ustanovujúcom zjazde JSMF v r. 1969 bol zvolený za prvého predsedu JSMF). Zásluhy profesora Michala Haranta o rozvoj matematických vied a o rozvoj činnosti JČMF, JČSMF a JSMF boli ocenené mnohými vyznamenaniami. Medzi ne patrí aj udelenie čestného členstva JČSMF. Zomrel 18. júla 1995 v Žiline.
Štefan Hatvani

Štefan Hatvani (* 21. november 1718, Rimavská Sobota – † 16. november 1786, Debrecín, Maďarsko) bol maďarský prírodovedec, lekár a polyhistor slovenského pôvodu.
Životopis.
Narodil sa 21. novembra 1718 v Rimavskej Sobote. Študoval na viacerých západoeurópskych univerzitách (Basel, Leiyden, Utrecht, Magdeburg), okrem iných aj u Johanna a Daniela Bernoulliovcov. Získal doktorát filozofie i medicíny. 
Po odmietnutí viacerých zahraničných ponúk sa usadil v Debrecíne, kde v rokoch 1749 – 1786 pôsobil ako profesor reformovaného kolégia na ktorom predtým aj sám študoval. Stal sa jedným z najvýznamnejších učiteľov tejto školy, svojimi modernými výukovými metódami, najmä demonštračnými pokusmi z chémie a fyziky, osobitne elektrostatiky, si vyslúžil nielen seriózne uznanie, ale aj mystickú povesť a prívlastok uhorský Faust. 
Ako prírodovedec stál na báze osvietenského racionalizmu, uprednostňoval newtonovskú fyziku pred karteziánskou, dôraz kládol na experiment a už v svojej inauguračnej prednáške hovoril o dôležitosti štúdia matematiky. Bol priekopníkom výuky chémie, zároveň autorom prvého matematického spisu z teórie pravdepodobnosti v Uhorsku.
Viedol aj vlastnú lekársku, resp. lekárnickú prax, zostavoval pritom napr. tabuľky dojčenskej úmrtnosti a ich štatistické vyhodnocovanie používal pri argumentácii v prospech lekárskej starostlivosti, výuky pôrodných babíc a pod. Bol autorom viacerých knižných prác a kratších spisov z oblasti filozofie, prírodných vied, medicíny a teológie.
Zomrel 16. novembra 1786 v Debrecíne.
Vít Hejný

Vít Hejný (* 6. jún 1904, Litovel – † 26. máj 1977, Martin) bol slovenský pedagóg a matematik českého pôvodu. 
Bol manželom slovenskej herečky Nadi Hejnej a otcom matematika a didaktika matematiky Milana Hejného. 
Narodil sa 6. júna 1904 na Morave v Litovli. Pochádzal z rodiny nižšieho úradníka bernej správy Jozefa Hejného a Marie, rodenej Hofmannovej. Jeho súrodencami bol o rok starší brat Ladislavom a o rok mladšia sestra Marie. Keď mal dva roky, rodina si osvojila chudobné dieťa z ulice (Vlastu). Po absolvovaní reálneho gymnázia v Litovli (zmaturoval 18. júna 1923) pôsobil ako pomocný učiteľ v Národnej škole v Bouzove. Potom študoval Vysokú školu obchodnú v Prahe. Po dvoch akademických rokoch prerušil štúdium bankovníctva a v októbri 1926 nastúpil na základnú vojenskú prezenčnú službu do školy záložných dôstojníkov pechoty v Olomouci. Po návrate z vojenskej služby vykonal 14. júna 1928 prvú všeobecnú štátnu skúšku.
Od roku 1929 začal pôsobiť ako profesor obchodnej akadémie v Martine. Bol jedným z popredných budovateľov tejto školy založenej už v roku 1885. Okrem pedagogickej práce na škole sa intenzívne venoval aj mimoškolskej činnosti – organizovaniu kultúrneho života v Martine. 14. júla 1930 sa oženil s Naďou Pietorovou. Po vzniku Slovenského štátu 14. marca 1939 sa na Slovensku organizovali aj protičeské kampane. Hejný bol potom aj za za svoje protifašistické postoje preložený v roku 1942 z Martina na Obchodnú akadémiu do Nitry, kde musel dochádzať. 
Zúčastnil sa ako dôstojník v druhej paradesantnej brigáde Slovenského národného povstania. Za účasť v SNP bol prepustený zo (štátnej) služby a v neprítomnosti odsúdený na smrť. Do oslobodenia Martina 11. apríla 1945 sa skrýval. Jeho brat Ladislav zomrel v koncentračnom tábore v Mauthausene v roku 1942. Je držiteľom rádu Slovenského národného povstania II. triedy. 
V roku 1945 odišiel (aj s rodinou) pracovať do Prahy na Ministerstvo školstva a osvety. V roku 1948 v súvislosti s reorganizáciou Ministerstva bol preložený na Obchodnú akadémiu v Prahe I, no na vlastnú žiadosť mu bolo umožnené vrátiť sa na Obchodnú akadémiu do Martina, kde pôsobil až do smrti. Okrem sústavnej pedagogickej práce sa venoval prednáškovej činnosti pre pedagógov a rodičov, prednáša psychológiu a psychologické problémy vyučovania matematiky, o ktoré bol mimoriadny záujem aj v Bratislave, v Nitre a v Košiciach. Jeho prednášky, pri ktorých využíval svoje dlhoročné pedagogické skúsenosti a bohaté vedomosti z oblasti psychológie, mali neopísateľnú atmosféru medzi prednášajúcim a poslucháčmi, o ktorých samozrejme nemal núdzu. Zorganizoval množstvo zaujímavých seminárov, na ktorých sa študovali psychologické problémy vyučovania matematiky. Tieto semináre viedol v Bratislave i v Košiciach. 
Zomrel 26. mája 1977 v Martine.
Juraj Henisch

Juraj Henisch (* 24. apríl 1549, Bardejov – † 31. máj 1618, Augsburg, Nemecko) bol nemecký lekár, humanistický vzdelanec a polyhistor slovenského pôvodu.
Narodil sa 24. apríla 1549 v Bardejove. Po štúdiách na západoeurópskych univerzitách (Wittenberg, Lipsko, Bazilej) bol začas členom lekárskeho kolégia a dekanom univerzity v Baseli, potom sa usadil v Augsburgu, kde pôsobil ako lekár, gymnaziálny učiteľ, resp. riaditeľ a inšpektor mestskej knižnice. Bol autorom celého radu lekárskych, medzi nimi aj priekopníckych diel, ale aj geografických, astronomických a ďalších prírodovedných prác. Vydal aj jednu elementárnu aritmetickú príručku – násobilku (1605) a pomerne rozsiahlu, 400-stránkovú učebnicu aritmetiky (1609). Zomrel 31. mája 1618 v Augsburgu.
Je po ňom pomenovaná Spojená škola Juraja Henischa v Bardejove, ktorá sa skladá z dvoch organizačných zložiek: gymnázia a strednej odbornej školy polytechickej.
Emil Herrmann

Emil Herrmann (* 13. november 1840, Dognecea, Rumunsko – † 22. apríl 1925, Budapešť, Maďarsko) bol rumunský strojný inžinier.
Narodil sa v Dognecea. Svoje inžinierske vzdelanie získal na viedenskej, resp. budapeštianskej technike a na banskoštiavnickej akadémii, kde napokon v roku 1867–1902 aj pôsobil, od roku 1872 ako profesor. Okrem technických predmetov prednášal aj matematiku, deskriptívnu geometriu, teoretickú mechaniku a náuku o pevnosti. Bol jedným z hlavných realizátorov tzv. Farbakyho reformy, ktorá o. i. zvýšila náročnosť matematicko-fyzikálnej a vôbec teoretickej prípravy na akadémii. Mal mimoriadne rozsiahlu odbornú aj publikačnú činnosť predovšetkým v oblasti technických aplikácií termodynamiky a náuky o pevnosti. Tlačou vyšli aj viaceré jeho prednášky na akadémii, napr. technická mechanika, náuka o pevnosti, v nemčine vydal kompendium mechanickej teórie tepla. Napísal aj kratšiu prácu o použití logaritmického pravítka. 
Zomrel 22. apríla 1925 v Budapešti.
Ignác Hertl

Ignác Hertl (* 1. január 1703, Skalica – † 1775, Kőszeg, Maďarsko) bol slovenský matematik.
Narodil sa v Skalici.
Bol profesorom matematiky na viacerých jezuitských kolégiách a univerzitách (Trnava 1736/37, 1739/40–1741/42; Budín 1744/45–1745/46; Košice 1752/53–1755/56), prednášal aj iné predmety, neskôr pôsobil ako vojenský kňaz.
Vydal učebnicu aritmetiky a algebry (1753), v ktorej sa zmieňuje aj o základoch astronómie vrátane jej stručných dejín na Trnavskej univerzite.
Zomrel v roku 1775 v Kőszegu.
Ján Hlovik

Ján Hlovik (* 28. marec 1804, Párnica – † 27. marec 1862, Rankovce) bol slovenský učiteľ.
Ako učiteľ a neskôr evanjelický kňaz sa venoval národnobuditeľskej práci, bol členom Tatrína a mal široké kultúrne záujmy a aktivity. Známym sa stal najmä ako zberateľ ľudovej slovesnosti a piesní. 
Napísal a vydal prácu o trisekcii uhla a rektifikácii kriviek (Košice 1853), na ktorú priamo nadväzoval v svojich podobných dielach profesor veľkorevúckeho gymnázia J. K. Holub. 
Zomrel 27. marca 1862 v Rankovciach.
Jozef Kvetoslav Holub

Jozef Kvetoslav Holub (* 1. jún 1820, Prietrž – † 12. júl 1899, Revúca) bol slovenský pedagóg.
Narodil sa v Prietrži v okrese Senica Michalovi Holubovi a Zuzane rod. Schubertovej. Ľudovú školu navštevoval v Senici, maďarčinu si osvojil v Komárne, potom študoval na evanjelickom lýceu v Bratislave, od 1841 medicínu v Prahe.
Po nedokončených štúdiách medicíny v Prahe, neskôr v Pešti, pôsobil na viacerých miestach ako vychovávateľ (Istebné), homeopatický liečiteľ (Pešť) a v r. 1865 – 1874 bol profesorom prvého slovenského gymnázia vo Veľkej Revúcej, kde vyučoval aj na učiteľskom seminári a v dievčenskom vychovávateľskom ústave. Po zatvorení školy sa živil doučovaním a liečiteľskou praxou - od roku 1874 sa venoval homeopatii a botanike.
Autor ľudovýchovných článkov so zdravotníckou tematikou a početných rukopisov, väčšinou učebníc matematiky a iných prírodovedných predmetov, botanických a ľudovýchovných spisov, ktoré sú v Univerzitnej knižnici v Bratislave, pričom prispel k tvorbe novej slovenskej odbornej terminológie. Venoval sa predovšetkým homeopatii a botanike, najmä zbieraniu materiálu na kľúč určovania rastlín a hmyzu.
V jeho rozsiahlej rukopisnej pozostalosti sa nachádzajú práce z oblasti biológie, medicíny, z rôznych prírodovedných disciplín a geometrie – zväčša rukopisy učebníc, prednášok, preklady a podrobné výpisky z iných diel, terminologické slovníky a pod. Jedinou jeho publikovanou prácou bol článok na pokračovanie v časopise Dom a škola (1897): Ukážky merického delenia oblúkov uhlových a celej kružnice… Tejto téme, čiže problematike rovnomerného delenia kružnice a uhlov euklidovskou, prípadne inou konštrukciou sú venované aj jeho geometrické rukopisy zo spomínanej pozostalosti. Holubove práce o „uhlo- a kruhodelbe“, hoci boli príspevkami matematika–amatéra, boli prvými matematickými dielami napísanými s vedeckou motiváciou a zameraním v slovenčine. 
S manželkou Alžbetou Bohurádovou mal syna a dcéru.
Zomrel 12. júla 1899 v Revúcej.
Johann Hönig

Johann Hönig (* 9. máj 1810, Karlova Studánka – † 26. október 1886, Viedeň, Rakúsko) bol rakúsky matematik a pedagóg.
Život.
Narodil sa v Karlsbrunne (Karlova Studánka na Morave). Po absolvovaní vysokej školy pôsobil v rokoch 1839 – 1843 ako prvý profesor novozriadenej katedry technického kreslenia na Baníckej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici. Zaviedol prednášky a skúšky z deskriptívnej geometrie, čo narazilo na odpor študentov a stretlo sa aj s nepochopením dvorskej komory ako nadriadeného orgánu akadémie. V roku 1843 prešiel na Polytechnický inštitút vo Viedni, kde sa stal profesorom a prednostom katedry deskriptívnej geometrie. Na čele katedry stál 27 rokov a vychoval prvú silnú generáciu deskriptívnych geometrov (R. Niemtschik, R. Staudigl, P. Skuherský, G. V. Peschka a i.), ktorá sa zaslúžila o rozvoj deskriptívnej geometrie ako vedy a ako bázového predmetu teoretického základu inžinierskeho vzdelávania.
V dejinách deskriptívnej geometrie je označovaný za zakladateľa deskriptívnej geometrie ako vedeckej disciplíny v Rakúsku (presnejšie – v Rakúsko-Uhorsku). Jeho učebnica "Úvod do štúdia deskriptívnej geometrie" ("Anleitung zum Studium der darstellenden Geometrie", Viedeň 1845) slúžila po tri desaťročia ako vzor vedeckej a učebnicovej literatúry z deskriptívnej geometrie v Rakúsku. Pravidelnými verejnými prednáškami z deskriptívnej geometrie sa zaslúžil o propagáciu tohto predmetu v širšej verejnosti.
Ján Krstiteľ Horváth

Ján Krstiteľ Horváth (* 13. júl 1732, Kőszeg, Maďarsko – † 21. október 1800, Pešť, Maďarsko) bol maďarský fyzik a filozof.
Narodil sa 13. júla 1732 v Kőszegu. Ako 19-ročný vstúpil do jezuitského rádu a po štúdiách na trnavskej univerzite stal sa prefektom konviktu v Trnave, profesorom filozofie na jezuitskom kolégiu v Budíne, napokon profesorom filozofie a fyziky na svojej alma mater. Po presťahovaní univerzity do Budína pokračoval v prednášaní tam, až do svojho odchodu na dôchodok v r. 1792. V r. 1784– 1785 zastával aj funkciu rektora. Bol plodným autorom fyzikálnych, sčasti aj matematických učebníc a filozofických diel. Viaceré z jeho prác vyšli v niekoľkých, dokonca aj v zahraničných vydaniach (Augsburg, Benátky), boli predlohami ďalších podobných diel a výrazne ovplyvnili výuku matematicko-fyzikálnych predmetov na samotnej univerzite, na kráľovských akadémiách a vyšších stredných školách v Uhorsku v posledných desaťročiach 18. a v prvých decéniách 19. storočia. Patril k najvýznamnejším profesorom–prírodovedcom trnavskej univerzity, v jeho diele dochádza k definitívnemu víťazstvu newtonovskej fyziky na škole, aj k osamostatneniu fyziky od filozofie a iných disciplín. Prvky modernosti nesie v sebe aj jeho dvojzväzková učebnica matematiky (Trnava 1772– 1773), do ktorej ako prvý autor v Uhorsku zaradil aj kapitolu o kužeľosečkách. Zomrel 21. novembra 1800 v Budapešti.
Ervín Hrachovina

RNDr. Ervín Hrachovina, CSc. (* 1. august 1958, Bratislava – † 20. február 1990, Bratislava) bol slovenský matematik.
Narodil sa 1. augusta 1958 v Bratislave. V rokoch 1977–1982 študoval na Prírodovedeckej, od roku 1980 na Matematicko-fyzikálnej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave odbor matematika, špecializáciu matematická štatistika. Titul RNDr. získal v roku 1982. V rokoch 1984–1986 absolvoval externú ašpirantúru na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal v roku 1986. Od roku 1982 až do smrti pôsobil (s jednoročným prerušením počas základnej vojenskej služby 1982/83) na Katedre teórie pravdepodobnosti a matematickej štatistiky Matematicko-fyzikálnej fakulty UK v Bratislave, a to v rokoch 1982–1985 ako asistent, od roku 1985 ako odborný asistent. Už ako študent dosiahol úspešné výsledky v matematickej analýze a teórii pravdepodobnosti s ocenením vo fakultných aj celoštátnych súťažiach. Po absolvovaní vysokej školy pokračoval v bádaní v teórii pravdepodobnosti a v ergodickej teórii; z týchto oblastí publikoval vedecké práce. Zaoberal sa aj aplikačnými aspektmi matematickej štatistiky, spolupracoval s priemyselnými a energetickými podnikmi a inštitúciami (potravinársky priemysel, jadrová energetika). Zomrel nečakane 20. februára 1990 v Bratislave.
Ľubomír Hrivnák

Prof. RNDr. Ľubomír Hrivnák, DRSc. (* 31. marec 1930, Bratislava – † 30. august 1993, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Bratislave. Po štúdiu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 1948 – 1952 nastúpil na svoju alma mater ako asistent. V rámci ašpirantúry študoval v Prahe u zakladateľa českej školy teórie tuhých látok Zdeňka Matyáša. Ako prvý na Slovensku sa začal zaoberať touto problematikou a získal titul CSc. za prácu "Vznik excitónu nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery". 
V roku 1961 prešiel na Vysokú školu dopravnú v Žiline, kde sa v roku 1964 habilitoval a stal sa vedúcim Katedry fyziky. V rokoch 1968 – 1969 bol prodekanom Strojnícko-elektrotechnickej fakulty VŠD. Za politické postoje v tomto období bol v roku 1969 odvolaný z funkcie prodekana a v roku 1971 aj z funkcie vedúceho katedry. Po návrate do Bratislavy v roku 1974 pracoval v Elektrotechnickom ústave Slovenskej akadémie vied, kde v roku 1984 obhájil doktorskú dizertáciu prácou "Neohmický transport v polovodičoch". Inauguračné pokračovanie absolvoval v roku 1990 na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK v Bratislave. Spočiatku sa venoval štúdiu Fröhlichovho hamiltoniánu a stanoveniu podmienok, kedy sa dva elektróny v polárnom dielektriku môžu priťahovať v dôsledku elektrónovo-fonónovej interakcie. V tých časoch to bol ústredný problém kvantovej teórie tuhých látok. Počas jeho pôsobenia sa v Žiline okolo neho vytvorila silná skupina, ktorá rozvíjala výskum tuhých látok ultrazvukovými metódami a dosiahla vynikajúce výsledky i uznanie.
Šírka jeho vedeckých záujmov bola mimoriadne veľká: zaoberal sa nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery, kvantovým Hallovým javom, Bohmovým–Aharonovým efektom i neparabolickými disperznými zákonmi v polovodičoch. Odvodil poloempirický vzťah medzi mriežkovou konštantou polovodičov, ich šírkou zakázaného pásma a parametrami disperzného zákona vodivostných elektrónov. Ako prvý v dejinách fyziky na Slovensku prednášal o kvantovej teórii tuhých látok a popri profesorovi Jánovi Fischerovi aj o elektrónovej štruktúre atómov a molekúl. Vďaka jeho úsiliu a pod jeho vedením vznikla kniha "Teória tuhých látok", ktorá bola prvou publikáciou svojho druhu v Česko-Slovensku a vyšla v dvoch vydaniach. Ešte na Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave založil v roku 1961 spoločne s profesorom Milanom Petrášom seminár z teoretickej fyziky. Po príchode na Elektrotechnický ústav SAV zasa viedol seminár z fyziky polovodičov. V rokoch 1969 – 1971 bol prvým predsedom Fyzikálnej sekcie Jednoty slovenských matematikov fyzikov. V tejto funkcii sa zúčastnil v roku 1969 na zakladacom zasadnutí Európskej fyzikálnej spoločnosti a bol zvolený za člena jej prvej rady. 
Zomrel 30. augusta 1993 v Bratislave.
Štefan Iľaš

RNDr. Štefan Iľaš (* 4. máj 1933, Beharovce – † 9. august 1990, Prešov) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Beharovciach. Po maturite na levočskom gymnáziu r. 1953 študoval v rokoch 1953– 1957 učiteľstvo matematiky a deskriptívnej geometrie pre stredné školy na Fakulte prírodných vied Vysokej školy pedagogickej v Bratislave.
Od r. 1957 vyučoval na jedenásťročných stredných školách v Prešove na Konštantínovej a Mudroňovej ulici, v rokoch 1961– 1966 na strednej všeobecnovzdelávacej škole na ulici Tarasa Ševčenka v Prešove. Od školského roku 1966/67 prešiel na katedru matematiky Pedagogickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Prešove, kde zotrval až do svojho predčasného odchodu do invalidného dôchodku r. 1982. &lt;br&gt;
Viedol prednášky a cvičenia z geometrických disciplín pre študentov učiteľstva na I. stupni základnej školy a študentov učiteľstva matematiky na II. stupni základnej školy. V spolupráci s J. Dupľákom vydal vysokoškolské učebné texty pod názvom Geometria – riešené úlohy, ktoré vyšlo v dvoch vydaniach r. 1970 a 1976. Samostatne vydal r. 1976 vysokoškolské učebné texty pod názvom Geometria a topológia. Vo výskumnej a odbornej práci sa venoval tematike topológie v školskej matematike. Z týchto oblastí publikoval odborno-metodické práce v didakticko-matematických časopisoch a tému spracoval aj v rigoróznej práci, na základe ktorej mu bol r. 1977 na Matematicko-fyzikálnej fakulte Karlovej univerzity v Prahe udelený titul RNDr. S podlomeným zdravím, sužovaný vleklou nevyliečiteľnou chorobou prežíval posledné roky svojho života. 
Zomrel 9. augusta 1990 v Prešove.
Vojtech Illenčík

Doc. Dr. Vojtech Illenčík (* 22. november 1902, Spišská Teplica – † 11. január 1992, Bratislava) bol slovenský matematik.
Narodil sa 22. novembra 1902 v Spišskej Teplici, okr. Poprad. Študoval na gymnáziách v Levoči, v Košiciach a v Ružomberku, kde v r. 1920 maturoval. V r. 1920– 1924 študoval na univerzite v Prahe. V šk. roku 1924/25 bol na študijnej ceste na univerzite v Štrasburgu a v Paríži. V r. 1925– 1929 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V r. 1929– 1933 vyučoval na učiteľskom ústave v Spišskej Kapitule. V r. 1933– 1937 vyučoval na meštianskej škole v Spišskom Podhradí. V r. 1937– 1939 vyučoval na štátnom dievčenskom gymnáziu v Košiciach. V šk. roku 1939/40 vyučoval na gymnáziu v Spišskej Novej Vsi. V r. 1940– 1950 vyučoval na gymnáziách v Bratislave. V r. 1950– 1954 pôsobil na Pedagogickej škole v Bratislave. V r. 1954 odišiel na Vyššiu pedagogickú školu v Bratislave. Táto po pretvorení sa na Pedagogickú fakultu prešla do Trnavy. dr. Illenčík sa tu habilitoval na docenta a ako vedúci Katedry matematiky pôsobil tu až do svojho odchodu do dôchodku (22. novembra 1967). Zverejnené články Metóda rozlišujúcej redukcie, O logickej stavbe jazyka, Kružnice s nekonečným polomerom (zo štyridsiatych rokov) svedčia o jeho záujmoch o filozofickú problematiku. Je autorom učebnice Aritmetika pre III. triedu gymnázií (Bratislava 1953). Napísal skriptá z aritmetiky a články z metodiky matematiky a sférickej trigonometrie. Členom JČSMF bol ešte počas štúdia v Prahe. Zomrel 11. januára 1992 v Bratislave.
Ján Ivan

Prof. RNDr. Ján Ivan, CSc. (* 20. november 1924, Bardejovská Nová Ves – † 20. september 1993, Bratislava) bol slovenský matematik.
V roku 1945 zmaturoval na gymnáziu v Bardejove. V roku 1950 skončil štúdium na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave, odbor matematika-fyzika. Na tejto fakulte pôsobil ako výpomocný asistent od 1. júla 1949 do 31. augusta 1950. Od 1. septembra 1950 až do odchodu do dôchodku v roku 1989 bol nepretržite zamestnaný na SVŠT v Bratislave a to v rokoch 1950 až 1961 na Elektrotechnickej fakulte a od roku 1961 na Strojníckej fakulte. V roku 1957 získal vedeckú hodnosť kandidáta matematicko-fyzikálnych vied a v roku 1958 kandidoval na docenta (no z politických dôvodov bol menovaný až v roku 1964). Po odchode do dôchodku pracoval ešte na čiastočný úväzok na Katedre matematiky STU v Bratislave. V roku 1991 bol menovaný profesorom (hoci návrh na menovanie bol podaný ešte v roku 1985). 
Po celý čas pôsobenia na SVŠT a neskôr na STU vyučoval matematiku a matematickú štatistiku. Vo vedecko-výskumnej činnosti dosiahol významné úspechy hlavne v algebraickej teórii pologrúp. Výsledky z teórie pologrúp sú uvedené, resp. citované v zahraničných monografiách. Bol spoluriešiteľom vedecko-výskumných úloh na odborných katedrách SjF a Metrologickom ústave SAV. Bol tiež vedúcim katedry a prodekanom na SjF. Podieľal sa na výchove vedeckých pracovníkov, viedol a usmerňoval niekoľko desiatok vedeckých ašpirantov. Napísal päť titulov skrípt z matematiky resp. matematickej štatistiky pre poslucháčov vysokých škôl technických a hlavne vysokoškolskú učebnicu "Matematika I.", ktorá vyšla v dvoch vydaniach v roku 1983 a 1986 a "Matematika II." v roku 1989.
Ján Ivanchich

Ján Ivanchich (* 25. november 1722, Komárno – † 17. júl 1784, Trnava) bol slovenský teológ a filozof.
Životopis.
Narodil sa v Komárne. Príslušník jezuitskej rehole, študoval na viedenskej a Trnavskej univerzite.
Po ukončení štúdií krátko pôsobil ako učiteľ, resp. kazateľ, napokon bol profesorom filozofie na univerzite v Trnave ( 1755– 1761), od roku 1761 riaditeľom viedenského Pázmanea, o rok neskôr aj profesorom teológie na univerzite. Od roku 1770 pôsobil v rôznych cirkevných hodnostiach opäť v Trnave. Patril k prvej skupine profesorov trnavskej univerzity, ktorí po prvej tereziánskej reforme v roku 1753 sa pokúsili odpútať od scholastickej filozofie a eklekticky prijímali a sprostredkovali a rozvíjali najmä karteziánske teórie. 
Bol autorom najmä filozofických diel, napísal však aj učebnicu fyziky, ktorá sa nezachovala a pripisuje sa mu aj autorstvo veršovanej dizertácie o optike. Pravdepodobne bol jedným z autorov anonymne vydanej matematickej učebnice Universae matheseos brevis institutio (Trnava 1752– 1755), ktorú zostavili spolu s A. Reviczkým. Učebnica bola modernejšia najmä tým, že autori v duchu reforiem už zaradili do nej podstatne viac aplikácií, ako bolo zvykom u predchádzajúcich, ostatne nie príliš hojne vydávaných podobných diel. Zomrel 17. júla 1784 v Trnave.
Mária Jakubíková

Doc. RNDr. Mária Jakubíková, CSc. (* 28. január 1925, Pravenec – † 21. marec 1994, Košice) bola slovenská matematička a pedagogička.
Narodila sa 28. januára 1925 v Pravenci pri Prievidzi. Po maturite na gymnáziu v Prievidzi študovala na Prírodovedeckej fakulte UK matematiku a deskriptívnu geometriu. Ako asistentka nastúpila na Katedru matematiky Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Viedla cvičenia z matematiky na viacerých fakultách tejto vysokej školy, väčšinou na fakulte inžinierskeho staviteľstva. V r. 1952 ju vtedajšie Povereníctvo školstva preložilo na novozaloženú Vysokú školu technickú v Košiciach. Na tejto škole pracovala až do svojho odchodu do dôchodku. V prvých rokoch viedla cvičenia z matematiky na baníckej fakulte a hutníckej fakulte, v ďalších rokoch prednášala matematiku na fakultách strojníckej, elektrotechnickej a hutníckej. Vo svojej odbornej činnosti sa zaoberala problematikou usporiadaných algebraických štruktúr. Publikovala články o zväzovo usporiadaných grupách, usmernených grupách a o vektorových zväzoch. Spolupracovala pri organizovaní Matematickej olympiády, počas jedného funkčného obdobia bola predsedníčkou Krajského výboru MO v Košiciach. Zomrela 21. marca 1994 v Košiciach.