Prvé delenie Poľska

Prvé delenie Poľska sa uskutočnilo v roku 1772 ako prvé z troch delení, ktoré nakoniec ukončili existenciu Republiky oboch národov (Poľsko-litovskej únie) v roku 1795. Rast moci v Ruskom impériu ohrozoval Pruské kráľovstvo a habsburskú monarchiu (Uhorské kráľovstvo) a bol hlavným motívom prvého delenia.
Pruský kráľ Fridrich Veľký zosnoval rozdelenie, aby zabránil vojne s Rakúskom, ktoré závidelo Rusku úspechy proti Osmanskej ríši. Územia v Poľsku a Litve si rozdelili ich silnejší susedia (Rakúsko, Rusko a Prusko), aby obnovili regionálnu rovnováhu síl v strednej Európe medzi týmito tromi krajinami.
Poľsko bolo koncom 18. storočia oslabené vnútornými rozbrojmi a nedokázalo sa účinne brániť. Cudzie vojská sa už nachádzali v krajine, poľský Sejm ratifikoval rozdelenie v roku 1773 počas Sejmu o rozdelení, ktorý zvolali tri mocnosti.
Predohra.
Koncom 18. storočia sa Republika oboch národov zmenila. Z postavenia významnej európskej mocnosti sa stala slabou krajinou s vnútornými konfliktmi a rôznymi postojmi voči jasným zásahom z východu do vnútropolitických záležitostí. Konzervatívna šľachta vytvorila konfederáciu, ktorá mala obhajovať ich záujmy, a to aj cestou priameho boja s panovníkom. Barská konfederáciu vznikla vo februári 1768 v meste Bar na Podolí (dnes Ukrajina) – k týmto silám sa pridal aj Móric Beňovský, čo preňho skončilo deportáciou na Kamčatku.
Územie sa takmer sa stalo protektorátom (alebo vazalským či satelitným štátom) Ruského impéria, pričom ruský cár v skutočnosti vyberal poľsko-litovských panovníkov počas slobodných volieb a rozhodoval o výsledkoch veľkej časti vnútornej politiky Poľska. Napríklad Repninský snem v rokoch 17671768 bol pomenovaný podľa ruského veľvyslanca, ktorý neoficiálne predsedal jeho rokovaniam.
K prvému deleniu došlo po zmene pomeru síl v Európe, keď ruské víťazstvá proti Osmanom v rusko-tureckej vojne posilnili Rusko a ohrozili záujmy Habsburgovcov v regióne (najmä v Moldavsku a Valašsku). Európe hrozil nový rozsiahly konflikt, keďže Rakúsko sa cítilo ohrozené a pripravovalo sa na ozbrojený postup na obranu Turecka. Zároveň bolo Prusko spojené s dvorom Kataríny II. spojenectvom, ktoré by ho tiež vtiahlo do konfrontácie. Od roku 1769 pokračovalo vzájomné sondovanie štyroch strán a pokusy vtiahnuť Prusko do francúzsko-rakúskeho tábora.
Francúzsko bolo priateľsky naklonené Osmanskej ríši, ale aj Prusku a Rakúsku a navrhlo sériu územných úprav, v rámci ktorých by Osmanská ríša nebola dotknutá záujmami Rakúska a Ruska. Na oplátku by Rakúsko dostalo ako kompenzáciu časť pruského Sliezska a Prusko by získalo späť Ermland (Warmiu) z poľskej časti Pruska a časti poľského léna, Kurského vojvodstva a Semigalska, ktoré už boli pod pobaltskou nemeckou hegemóniou.
Pruský kráľ Fridrich II. nemal v úmysle vzdať sa Sliezska, ktoré nedávno získal v sliezskych vojnách, ale mal záujem aj o mierové riešenie. Rusko-pruské spojenectvo by ho vtiahlo do potenciálnej vojny proti Rakúsku a sedemročná vojna oslabila pruskú pokladnicu a armádu. Podobne ako Francúzsko mal záujem chrániť oslabujúcu Osmanskú ríšu, ktorú by mohol výhodne využiť v prípade pruskej vojny buď proti Rusku, alebo Rakúsku.
Fridrichov brat, princ Henrich, strávil zimu 1770-71 ako zástupca pruského dvora v Petrohrade. Keďže Rakúsko v roku 1769 anektovalo 13 poľských miest v uhorskej Spišskej župe v rozpore s Ľubovnianskou zmluvou, ruská kráľovná Katarína II. a jej poradca generál Ivan Černyšov navrhli Henrichovi, aby si Prusko nárokovalo niektoré poľské územia, napríklad Ermland. Po tom, ako ho Henrich o tomto návrhu informoval, Fridrich navrhol rozdelenie poľských pohraničných území medzi Rakúsko, Prusko a Rusko, pričom najväčší podiel by pripadol Rakúsku, strane najviac oslabenej nedávnymi zmenami v pomere síl.
Hoci Rusko niekoľko desaťročí, od Tichého snemu, považovalo slabé Poľsko za svoj protektorát, Poľsko bolo tiež zdevastované občianskou vojnou, v ktorej sa sily Barskej konfederácie pokúšali narušiť ruskú kontrolu nad Poľskom. Kolijevské roľnícke a kozácke povstanie na Ukrajine, ktoré bolo stále v čerstvej pamäti, tiež oslabilo poľskú pozíciu. Okrem toho bol Ruskom podporovaný poľský kráľ Stanisław August Poniatowski považovaný za slabého a príliš nezávisle zmýšľajúceho. Nakoniec ruský dvor rozhodol, že užitočnosť Poľska ako protektorátu sa znížila.
Tri mocnosti oficiálne zdôvodňovali svoje kroky ako kompenzáciu za vysporiadanie sa s nepríjemným susedom a obnovenie poriadku v poľskej anarchii a Barská konfederácia poskytla vhodnú zámienku, hoci všetky tri mali záujem o územné zisky.
Po tom, ako Rusko obsadilo podunajské kniežatstvá, Henrich presvedčil Fridricha a rakúsku arcivojvodkyňu Máriu Teréziu, že rovnováhu síl udrží trojstranné rozdelenie Spoločnosti namiesto toho, aby Rusko zobralo Osmanom územie. Pod tlakom Pruska, ktoré už dlho chcelo pripojiť severnú poľskú provinciu Kráľovské Prusko, sa tri mocnosti dohodli na prvom delení Poľska.
Bolo to vzhľadom na možné rakúsko-osmanské spojenectvo, pričom Rakúsko malo len symbolické námietky, hoci by radšej získalo viac osmanských území na Balkáne, po ktorých Habsburgovci už dlho túžili. Rusi sa stiahli aj z Moldavska, preč od rakúskych hraníc.
Pokus Barskej konfederácie o únos kráľa Poniatowského 3. novembra 1771 poskytol trom dvorom ďalšiu zámienku na vysporiadanie sa s „poľskou anarchiou“ a potreby, aby susedia zasiahli a „zachránili“ krajinu a jej občanov.
Prvé delenie.
Už v rokoch 17691771 Rakúsko a Prusko prevzali niektoré pohraničné územia Spoločenstva. Dňa 19. februára 1772 bola vo Viedni podpísaná dohoda o rozdelení. Predchádzajúca dohoda medzi Pruskom a Ruskom bola uzavretá 6. februára 1772 v Petrohrade.
Začiatkom augusta ruské, pruské a rakúske vojská súčasne vstúpili do Spoločnosti národov a obsadili provincie, ktoré boli medzi sebou dohodnuté. Dňa 5. augusta všetky tri strany podpísali zmluvu o svojich územných ziskoch.
Pluky Barskej konfederácie, ktorých výkonný výbor bol nútený opustiť Rakúsko, ktoré ich podporovalo, po tom, ako sa Rakúsko pripojilo k prusko-ruskému spojenectvu, nezložili zbrane. Mnohé pevnosti v ich područí sa držali tak dlho, ako to bolo možné. Hrad Wawel v Krakove padol až koncom apríla; pevnosť Tyniec sa udržala do konca júla 1772; Čenstochová, ktorej velil Kazimír Pulaský, sa udržala do konca augusta. Nakoniec bola Barská konfederácia porazená, jej členovia buď utiekli do zahraničia, alebo ich Rusi deportovali na Sibír.
Dôsledky.
Začiatkom roka 1773 kráľ a Senát zaslali nóty všetkým európskym vládam, v ktorých vyjadrili svoj nesúhlas s porušovaním práv Republiky oboch národov so žiadosťou o intervenciu. Samostatné nóty boli zaslané Francúzsku, Dánsku a Rakúsku, ktoré boli garantmi zmlúv z Welavy a Bydhošti a Olivského mieru. Európske mocnosti reagovali na rozdelenie s maximálnou ľahostajnosťou; proti sa ozvalo len niekoľko hlasov, ako napríklad Edmund Burke.
Keď pomoc neprišla a armády spojených národov obsadili hlavné mesto Varšavu, aby si silou zbraní vynútili zvolanie zhromaždenia, nebolo možné zvoliť inú alternatívu ako pasívne podriadenie sa ich vôli. Senátorom, ktorí tento krok neodporúčali, sa Rusi, zastúpení veľvyslancom Ottom von Stackelbergom, vyhrážali, že v prípade odmietnutia im zničia celé hlavné mesto. Ďalšie hrozby zahŕňali popravy, konfiškáciu majetkov a ďalšie zväčšovanie rozdeleného územia. Podľa Edwarda Henryho Lewinského Corwina Rusi niektorých senátorov dokonca zatkli a vyhostili na Sibír.
Miestne zemské zhromaždenia (Sejmiky) odmietli zvoliť poslancov do Sejmu a po veľkých ťažkostiach sa na zasadanie pod vedením maršalov Sejmu Michala Hieronyma Radziwiłła a Adama Ponińského dostavila menej ako polovica z riadneho počtu zástupcov. Najmä druhý menovaný bol jedným z mnohých poľských šľachticov, ktorých Rusi podplatili, aby plnili ich príkazy. Aby zabránil rozvratu Sejmu prostredníctvom "liberum veto" a zmareniu zámeru okupantov, Poniński sa podujal premeniť riadny Sejm na konfederatívny Sejm.
Napriek snahám jednotlivcov ako Tadeusz Rejtan, Samuel Korsak a Stanisław Bohuszewicz, ktorí sa tomu snažili zabrániť, sa tento čin uskutočnil s pomocou Ponińského, Radziwiłła a biskupov Andrzeja Młodziejowského, Ignacyho Jakuba Massalského a Antoniho Kazimierza Ostrowského (prímasa Poľska), ktorí zastávali vysoké funkcie v poľskom senáte. Dňa 30. septembra 1773 boli zmluvy o rozdelení ratifikované.
Novozískané územia spojili Prusko s vlastným Nemeckom a mali veľký hospodársky význam. Zabratím severozápadného Poľska Prusko okamžite odrezalo Poľsko od mora a získalo kontrolu nad viac ako 80 % celkového zahraničného obchodu Republiky oboch národov.
Napriek symbolickej kritike rozdelenia zo strany rakúskej arcivojvodkyne, cisárovnej Márie Terézie, rakúsky štátnik Wenzel Anton Graf Kaunitz považoval rakúsky podiel za dostatočnú kompenzáciu. Hoci Rakúsko malo na rozdelení najmenší záujem, získalo najväčší podiel bývalého poľského obyvateľstva a druhý najväčší podiel pôdy. Na území Poľska sa nachádzalo 83 000 km2 a 2 650 000 obyvateľov. Rakúsko získalo Zator, Osvienčim, časť Malopoľska (ktoré tvorili krakovské a sandomierske okresy) vrátane bohatých soľných baní Bochnia a Wieliczka, ale nie samotné mesto Krakov, a celú Halič.
Ruský podiel na severovýchode bol najväčšou, ale hospodársky najmenej významnou oblasťou. Diplomatickým dokumentom Rusko získalo do vlastníctva územia Republiky východne od línie tvorenej zhruba riekami Dvina, Drut a Dneper, časť Livónska, ktorá zostala pod kontrolou Republiky, a Bielorusko zahŕňajúce Vitebskú, Polockú a Mstislavskú župu. Rusko získalo 92 000 km2 a 1 300 000 obyvateľov a reorganizovalo svoje novozískané územia do Pskovskej gubernie, ktorá zahŕňala aj dve provincie Novgorodskú guberniu a Mogilevskú guberniu.
Prvým delením stratilo Spoločenstvo približne 211 000 km2 (30 % svojho územia, čo predstavovalo približne 733 000 km2) s viac ako štyrmi až piatimi miliónmi obyvateľov, čo bola približne tretina z pôvodného obyvateľstva.