Ján Jamnický

JUDr. Ján Jamnický, pseud. Gustáv Marro (* 20. máj 1908, Jasenová – † 4. august 1972, Poprad, pochovaný je v Bratislave) bol slovenský herec, divadelný režisér, scenárista a pedagóg. V 40. rokoch patril k najvýznamnejším a najpozoruhodnejším osobnostiam slovenského divadla. Manžel herečky Vilmy Jamnickej.
Život a dielo.
Mladosť.
Ján Jamnický sa narodil v Jasenovej v rodine evanjelického farára. Ako mladý bol obklopený knihami, ktoré ho neskôr úplne pohltili. Zaujímal sa najmä o filozofiu a rozličné umelecké smery. Obklopovala ho hudba, zaujímalo ho maliarstvo a architektúra.
V Bratislave začal so štúdiom medicíny. Na lekárskej fakulte, kde začal študovať v roku 1926, sa zoznámil so svojou budúcou ženou Vilmou Březinovou, ktorá ho napokon priviedla i k divadlu. Štúdium medicíny po dvoch rokoch zanechal a prihlásil sa Hudobnú a dramatickú akadémiu pre Slovensko (HADAPS). Na žiadosť rodičov súčasne so štúdiom herectva sa venoval aj štúdiu práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Obe školy úspešne dokončil v roku 1932.
Jamnický ako herec.
Ako študent hosťoval od roku 1928 na javisku Slovenského národného divadla. Ako riadny člen súboru Slovenskej činohry SND debutoval v roku 1932 v rolách Šviháka a Tovariša s fúzikmi v Šulcovej inscenácii hry "Najkrajšie topánky na svete" od Josefa Koptu. Prvú veľkú príležitosť dostal ešte v ten istý rok ako Peter v hre "Pohoršenie v svätofloriánskej doline" od slovinského dramatika Cankara v réžii Andreja Bagara.
Jamnický prevyšoval väčšinu svojich kolegov v Slovenskom národnom divadle, a to nielen svojou štíhlou vysokou postavou, ale aj svojím rozhľadom a náročnosťou voči sebe i iným. Samo o sebe bolo odvážne, že si neholil bradu, čo bolo v tej dobe dosť nezvyčajné. Dalo by sa povedať, že všeobecne nezapadol do súboru Slovenskej činohry SND, ktorá bola naučená na realistické herectvo. Ako herec pracoval štylizovane, s náznakom. Kritika mu vyčítala priveľký nános pátosu, chlad a monotónnosť. Dedinské typy, najmä z Tajovského hier, mu vôbec nesedeli, kým ostatní herci bravúrne zvládali vytvárať slovenské rázovité postavy. Na Jamnického nedocenené herecké kvality poukázala až česká divadelná kritika, pri pohostinskom predstavení Palárikovej hry "Zmierenie" v Prahe.
Bravúrne stvárnil Kreonta v Sofoklovej "Antigone" v réžii Janka Borodáča. Úloha Kreonta bola jedným z Jamnického hereckých triumfov. Kritika oslavovala orátora a i jeho pohybovú kultúru. Uplatnil sa aj v inscenáciách hier slovenských dramatikov, za všetkých spomeňme Jonáša Záborského a Jána Palárika. Ako herec sa s javiskom rozlúčil v roku 1949 úlohou Čackého v Gribojedovovej hre "Útrapy z rozumu".
Jamnický ako režisér.
Janko Borodáč si všimol Jamnického talent a zamestnával ho dramaturgickou prácou a taktiež ako prekladateľa divadelných hier. Pre Jamnického bol odtiaľ už iba krok k réžii, ktorej sa začal systematicky venovať. Na scéne divadla napokon pripravil celkom 33 inscenácií a časom sa už herectvu venoval len sporadicky.
V Slovenskom národnom divadle začínal s rozprávkami a ľahkými konverzačnými hrami. Jeho režijným debutom bola rozprávka Karla Jaromíra Erbena "Stratil sa hlásnik Cibuľa", na ktorej naskúšanie mal štyri dni. Neskôr sa pokúsil aj o náročnejšie kusy - inscenoval hry Molièra, Shakespeara, Schillera, Ibsena, Vojnovića a z domácich autorov Zvona a Stodolu. Počas vojny sa Jamnický vypracoval na výraznú a svojráznu umeleckú osobnosť. Svoje inscenácie aktualizoval narážkami na negatívne javy doby. Za vojnového slovenského štátu povzbudivo pôsobil svojou adresnou útočnosťou inscenácií ako Molièrov "Mizantrop" a "Zdravý nemocný", Schillerov "Villiam Tell" a Zvonova hra "Tanec nad plačom". Týmto svojím prístupom zabezpečoval rovnováhu voči často pro-štátne orientovaným inscenáciám Jána Borodáča.
Vo svojej režijnej práci Jamnický naväzoval na európsku a Sovietsku avantgardu - najmä na ruských režisérov Tairova, Mejerchoľda, Vachtangova, s ktorých tvorbou sa zoznámil pri svojom pobyte v Moskve v roku 1936. Najviac ho však očarili inscenácie Nikolaja Pavloviča Ochlopkova a najmä jeho inscenácia Shakespearovho "Othella". O inscenácii povedal "„A nakoniec sme všetci na Othellovi v Moskve plakali - tak hrali. Prvý raz som zažil to, čo požaduje Aristoteles od tragédie: katarzis, očistenie - nie ponurú dusivú beznádejnosť, spoločenských tragédií, ale katarzis na vlastnom tele.“"
Bol prívržencom štylizovanej réžie - réžie pracujúcej s náznakom. S týmto režijným prístupom dosahoval prekvapujúce výsledky najmä vo veršovanej hre. Na javisku sa mu podarilo vytvoriť súlad farieb, línií, pohybu. Odkrýval skrytý význam hier a svojrázne ho interpretoval. Na svojich inscenáciách spolupracoval s režisérom a scénografom Karolom L. Zacharom, a ďalšími osobnosťami slovenskej scénografie: Emilom Bellušom, Ladislavom Vécseyom a Jánom Ladvenicom.
Poslednou Jamnického réžiou v roku 1944 bola Stodolova hra z divadelného prostredia "Komédia". Jamnický v nej vyjadril svoj postoj k vedeniu divadla, ktoré v dramaturgii divadla preferovalo operetu, ktorú Jamnický považoval za nízky žáner. Nespokojné vedenie stiahlo inscenáciu z repertoáru po prvých reprízach a naznačilo Jamnickému, aby divadlo opustil. Po skončení druhej svetovej vojny, keď činohra divadla znovu začala hrať, Jamnický sa k režijnej práci už nikdy nevrátil. Svoju poslednú úlohu ako člen hereckého súboru odohral na doskách Slovenského národného divadla v roku 1949.
Po odchode zo Slovenského národného divadla.
V rokoch 1945-1949 pôsobil v Česko-slovenskom filme ako režisér a scenárista. Taktiež hrával v televíznych filmoch a inscenáciách. Pôsobil v rozhlase ako recitátor. Jeho spôsob prednesu v mnohom ovplyvnil ďalších slovenských interpretov poézie. Zdôrazňoval hudobnú stránku a melodickosť slovenskej reči a vytvoril novú javiskovú reč.
Pripravoval reorganizáciu slovenskej divadelnej siete a taktiež sa podieľal na príprave zákona o poštátnení Slovenského národného divadla. Ako pedagóg pôsobil na Hudobnej a dramatickej akadémii (1937-1944), na Vysokej škole múzických umení (1949-1952), kde viedol Katedru herectva a réžie a na pražskej bábkarskej katedre Divadelnej akadémie múzických umení. Kvôli zdravotným problémom - kvôli "zdravotným problémom" komunistického zriadenia - musel v roku 1953 predčasne odísť do dôchodku a pracoval iba veľmi nepravidelne. Na Vysokej škole múzických umení sa o Jamnickom nedalo prednášať ešte v rokoch 1957-1960... Dôchodok prerušil iba účasťou v recitačných pásmach slovenskej poézie: "Čo vatru nietili", "Slovenské ľudové balady" a "O krvi") a v. V nich sa znovu potvrdzovalo, že Ján Jamnický stále patrí medzi našich najsugestívnejších interpretov poetického slova.
Zomrel v popradskej nemocnici v roku 1972 po jednom zo svojich výstupov na tatranské končiare. Jamnického smrť ostáva stále opradená tajomstvom, pretože ani lekári nedokázali s istotou určiť, či smrť podchladením nastala náhodou, alebo bola skutkom človeka, ktorý sa pre ňu rozhodol dobrovoľne.
V roku 1967 dostal titul zaslúžilý umelec, v roku 1969 mu bola udelená zlatá medaila VŠMU, v roku 1970 titul národný umelec a v roku 1991 mu bol in memoriam udelený Rád T. G. Masaryka III. triedy. Po hercovi bola aj pomenovaná Jamnického ulica v Bratislave.
Citáty o Jamnickom.
František Zvarík vo svojej memoárovej knihe "Pierot s puškou" napísal: "„Borodáč nás učil po javisku chodiť, Jamnický tancovať.“"