Hryhorij Kvitka-Osnovianenko

Hryhorij Fedorovyč Kvitka-Osnovianenko (* 29. november 1778, Osnova, dnes súčasť mesta Charkov, Ruská ríša, dnes Ukrajina† 20. august 1843, Charkov, Ruská ríša, dnes Ukrajina) bol ukrajinský spisovateľ, prozaik, dramatik, novinár, literárny kritik a kultúrno-občiansky aktivista.
Radí sa ku klasikom ukrajinskej literatúry a k najvýznamnejším osobnostiam v novej ukrajinskej literatúre popri Ivanovi Petrovičovi Kotľarevskom, Petrovi Petrovyčovi Hulakovi-Artemovskom, Jevhenovi Pavlovyčovi Hrebinkovi, Tarasovi Hryhorovyčovi Ševčenkovi, Markovi Vovčkovi, Pantelejmonovi Oleksandrovyčovi Kulišovi, Anatolijovi Patrykijovyčovi Svydnyckom, Ivanovi Semenovyčovi Nečuj-Levyckom, Panasovi Myrnom, Oleksovi Petrovyčovi Storoženkovi, Mychajlovi Petrovyčovi Staryckom a Ivanovi Jakovyčovi Frankovi. Považuje sa zakladateľa umeleckej prózy v novej ukrajinskej literatúre a sociálnej komédie v klasickej ukrajinskej literatúre. Svojimi dielami napísanými po ukrajinsky zohral významnú rolu pri formovaní ukrajinského národného jazykadôležité postavenie v ukrajinskej literatúre majú hlavne diela "Marusia" (po slovensky "Marusia"), "Konotopska viďma" (po slovensky "Konotopská bosorka"), "Saldackyj patret" (po slovensky "Portrét vojaka") a "Svataňňa na Hončarivci" (po slovensky "Podivné pytačky").
Jeho diela potvrdzovali vysoké morálno-etické hodnoty obyčajného človeka a mali viditeľný vplyv na rozvoj ukrajinského jazyka. Ako spisovateľ, vydavateľ, literárny kritik a publicista obhajoval možnosti na využitie ukrajinčiny v literatúre.
Patril k spoluzakladateľom profesionálneho divadla v Charkove (1812). Podieľal sa na vydávaní prvého časopisu na Ukrajine"Ukrajinskyj Visnyk" (po slovensky "Ukrajinský vestník"; v rokoch 181617) a podporoval vydávanie almanachu "Molodyk" (po slovensky "Nov"; v rokoch 184344).
Pôvod.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko pochádzal z rodu Kvitkovcov patriaceho ku kozáckej staršine na Slobodnej Ukrajine, ktorý mal viacero predstaviteľov v období kozáctva aj cárstvaviacerí jeho predkovia sa angažovali na vojenskej obrane tamojšieho regiónu. Hryhorij Kvitka-Osnovianenko spracoval históriu svojho rodu vo fantasticko-lyrickej poviedke "Zasnuvaňňa Charkova. Starovynnyj perekaz" (po slovensky "Založenie Charkova. Starodávna legenda"). História rodu je v diele podaná idealizovane a romanticky, a teda nezodpovedá realite. Podľa diela 13. júna 1604 ku kyjevskému pánovi Jasenkovskému prišiel chorý starec so 7 alebo s 8-ročným chlapcom Andrijom. Podľa ich rozprávania bývali v Rige a chlapcov otec bol moskovský bojar Afanasij. Starec zanedlho zomrel. Chlapec svojou krásou upútal manželku a dcéru pánazapáčil sa im tak, že ho začali volať „kvitka“ (po slovensky "kvet"). Ďalej sa život chlapca spája s dcérou kyjevského vojvodcu, o ktorú sa staral. Počas dospievania sa ich vzťah čoraz viac rozvíjal. Keď sa otec rozhodol vydať dcéru za iného, tajne sa vzali a utiekli z Kyjeva na východ. Manželka otehotnela, preto sa Andrij rozhodol zostať na brehu riečky Udy. Po čase sa k nim pripojili aj presídlenci z Pravobrežnej Ukrajiny. V okolí vznikali usadlosti, dediny a miesto, kde sa Andrij Kvitka usadil, sa stalo od daní oslobodenou obcou Osnova, čo je v súčasnosti časťou mesta Charkov. Práve pod vedením Andrija Kvitku na sútoku 2 riečok vzniklo mesto Charkov, a otec Onufrij (v skutočnosti jeho brat Hryhorij) sa stal duchovným vodcom v Charkovskej oblasti. Andrij Kvitka bol praprastarý otec Hryhorija Kvitku-Osnovianenka a zakladateľ rodu Kvitkovcov. Rozprávanie bolo uvedené v jeho zbierke diel, avšak žiaden historik ho nikdy nepovažoval za dôveryhodný zdroj.
Životopis.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa narodil 29. novembra 1778 v obci Osnova (v dnešnej súčasti mesta Charkov) v rodine nižšieho šľachtica a potomka kozáckeho rodukolegiálneho radcu a statkára Fedora Ivanovyča Kvitku a Marije Vasylivny Kvitkovej (za slobodna Šydlovskej). Narodil sa ako druhé dieťa v rodine. Andrij, jeho starší brat, bol tajný radca a štátnik, čo pôsobil ako náčelník dvoranstva Charkovského okresu (18071810) a Slobodno-Ukrajinskej gubernie (18101825, 18311835) aj ako pskovský gubernátor (18251830) a senátor od roku 1835. Mladšie sestry sa volali Marija, Lyzaveta a Paraskovija. Ich otec vlastnil v Osnove majetok, pôsobil na civilnej službe a na vojenskej službe slúžil ako staršina Čiernomorského kozáckeho vojska s hodnosťou na pozícii zásobovacieho dôstojníka. Jeho strýko bol ukrajinský historik a spisovateľ – Iľľia Ivanovyč Kvitka a sesternicou bola ukrajinská poetka Ľubov Jakivna Kryčevska.
V detstve mal zdravotné problémy. Postupne do 6 rokov strácal zrak, až oslepol v následku rozšírenia škrofulózy na obidve oči. Mama ho priviedla k Ozerianskej ikone, ktorá sa vtedy nachádzala v Kuriazskom Preobraženskom monastieri s nádejou, aby sa vyliečil. Po tom, čo sa dlho modlila pri ikone a umývala tvár dieťaťa vodou z Onufrijivského prameňa, sa stal zázrakHryhorij začal vidieť. Najskôr sa začal vzdelávať doma, neskôr sa učil v Kuriazskej monastierskej škole, kde strávil približne 4 roky. V rodine panoval hlboký vzťah k národnému jazyku, k histórii, k folklóru, k umeniu. Rodinné zvyky sa vyznačovali jednoduchosťou, jednotliví členovia veľa čítali, stálymi sa stali predstavenia ochotníckeho divadla, inšpirátorom pre ktoré bol Hryhorij Kvitka-Osnovianenko (on sám hral aj hlavné úlohy). To všetko formovalo umelecký vkus mladého Hryhorija Kvitku-Osnovianenka a malo vplyv na jeho silný vzťah k ľudovej poézii a k obyčajnému človeku. Rodinu často navštevoval tiež Hryhorij Savyč Skovoroda. Hryhorij Kvitka-Osnovianenko možno aj pod jeho vplyvom si vytvoril veľký vzťah k čítaniu a k literatúre (k dielam od rôznych spisovateľov, ako napríklad boli Hryhorij Savyč Skovoroda, Petro Petrovyč Hulak-Artemovskyj, Ivan Petrovyč Kotľarevskyj, Michail Vasilievič Lomonosov, Molière, Vasilij Andrejevič Žukovskij, Miguel de Cervantes...). Rád počúval legendy, povery a rozprávania o hrdinských bitkách kozákov.
Ako 15-ročný chlapec narukoval na vojenskú službuvstúpil do jazdeckého pluku osobnej stráže v hodnosti vachmajstrapodľa archívneho záznamu bol zapísaný 24. decembra 1793. V armáde však pôsobil iba formálne. Zo služby ho prepustili 14. januára 1794. Katarína II. ho 16. mája 1794 oficiálne povýšila do hodnosti kapitána, po čom prešiel do civilnej služby. 26. októbra 1796 bol na základe vlastnej žiadosti opätovne prijatý do vojenskej služby. Najskôr s hodnosťou rotmajstra pôsobil v Severskom konnojegerskom polku (po slovensky "Severskom streleckom pluku"). Nariadením cára Pavla I. sa 18. januára 1797 sa presunul do Charkovského kirasyrského polku (po slovensky "Charkovskom kyrysníckom pluku"), odkiaľ ho na základe jeho vlastnej žiadosti 9. februára prepustili.
V roku 1798 ako statkár využil možnosť v Osnove zriadiť domáce divadlo s nevoľníckymi hercami. So svojim súborom vystupoval po rôznych obciach a na jarmokoch. Zloženie súboru však bolo nestabilné. Od júna 1804 do apríla 1805 pôsobil ako novic v Kuriazskom monastieri. Monastier opustil samovoľne, čo odôvodnil charkovskému biskupovi Charytonovi Semenovyčovi Sulymovi svojim zdravotným stavom v liste z 9. mája 1805. Po vystúpení z monastiera viedol napoly mníšsky život, kým sa nezačal venovať spoločenskému životu a divadlu.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko si podľa historikov vytvoril vrúcny vzťah k svojej rodnej obci a k mestu Charkov, kde strávil takmer celý svoj život.
V názoroch a v činnosti Hryhorija Kvitku-Osnovianenka sa prejavovali humanizmusbránil utláčaných a ukrivdených, láska k obyčajných ľuďom, k ich kultúre či k ľudovej poézii. Odsudzoval a poukazoval na zneužívanie moci zo strany statkárov a úradníkov. Mal konzervatívno-náboženské a idealistické názory charakteristické pre verného poddaného človeka z ľudu. V jeho názoroch počas 30. rokov 19. storočia je badateľný prechod od dvoranského liberalizmu a osvietenstva k demokratickému zmýšľaniu. To sa odzrkadlilo aj v jeho dielach, kde dochádza k stretu protikladov osvietenstva a konzervativizmu.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa angažoval aj v rámci občiansko-spoločenskej činnostizostal známy ako aktívny a spravodlivý úradník. Na prelome rokov 1806 a 1807 slúžil v národnej domobrane vytvorenej v súvislosti s prípravou na vojnu s Napoleonom Bonaparte, kde sa 9. januára 1807 stal proviantným komisárom charkovského okresu. Z pozície bol na vlastnú žiadosť odvolaný 14. júna 1807. Začiatkom roka 1809 spolu s bratom Andrijom sa presťahoval do Charkova. 24. decembra 1816 ho zvolili za vodcu šľachty Charkovského okresuna pozícii pôsobil medzi rokmi 181728 (počas 3 volebných období), neskôr zastával funkciu predsedu Charkovskej komory trestného (kriminálneho) súdu. Usiloval sa o to, aby bol v Charkove otvorený zbor kadetovcárske povolenie, na čo bolo vydané koncom júla 1823. Zbor kadetov však premiestnili do Poltavy. Za aktívnu pomoc pri jeho založení v auguste 1825 získal Rád sv. Anny. Po tom, čo sa v máji 1828 oficiálne vzdal povinností vodcu šľachty Charkovského okresu, sa už naplno venoval iba literárnej činnosti.
Stal sa aktívnym spoločensko-kultúrnym činiteľom v Charkove. Zvolili ho za člena "Tovarystva nauk" (po slovensky "Vedecké tovarišstvo") na Charkovskej univerzite. Patril k zakladateľom Charkovského profesionálneho divadla, kde od vzniku v roku 1812 pôsobil na funkcii riaditeľa a zároveň sa v širokej miere angažoval ako herec, dramatik a neskôr historik tohto divadla. Získal tak celoživotnú lásku k divadlu, vďaka čomu neskôr písal divadelné hry. Keď sa vo februári 1819 v Charkove uskutočnil Chreščenský jarmok, Hryhorij Kvitka-Osnovianenko na ňom inicioval a zorganizoval vystúpenie poltavského hereckého súboru.
V "Instytute šľachetnych divčat" sa zoznámil s Annou Hryhorivnou Vuľf. S triednou dámou inštitútu, ktorá bola od neho o 22 rokov mladšia, sa oženil v roku 1821. Stala sa aj inšpiráciou pre mená postáv v jeho dielach a niektoré z nich jej venoval ("Prijezžij iz stolicy, ili Sumatocha v ujezdnom gorode", "Dvorianskije vybory", "Marusia", "Hannusia")považoval ju za svojho prvého kritika a zohľadňoval jej pripomienky.
Zaraďuje sa k zakladateľom viacerých inštitúcií: "Blahodijnoho tovarystva" (po slovensky "Dobročinného tovarišstva"; 1812), "Instytutu šľachetnych divčat" (po slovensky "Inštitútu šľachetných dievčat"; v roku 1812 tomuto inštitútu venoval svoje úsilie aj peňažné prostriedky; v máji 1818 vďaka nemu bol inštitút prijatý pod patronát Márie Fiodorovnej a zaradený medzi štátne školy), kde sa koncom apríla 1818 stal aj oficiálnym členom rady a túto pozíciu zastával do svojej rezignácie v máji 1821), a "Charkivskoji hubernskoji publičnoji biblioteky" (CHPB; po slovensky "Charkovskej guberniálnej verejnej knižnice"; 183238; so svojim bratom Andrijom patril k prvým vedúcim pracovníkom).bol kurátorom prvej verejnej zbierky kníh v Charkove.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa v októbri 1831 stal členom "Komitetu pikluvaľnykiv CHPB" (po slovensky "Výboru správcov CHPB"), odkedy viedol svedomitý súd. Neskôr ako riaditeľ knižnice spravoval financie, uchovával dokumentácie, riešil predplatné a kúpu periodických vydaní a kníh, čo boli posielané do CHPB podľa registrov predajcu kníh Aleksandra Filipoviča Smirdina a úseku MNP. Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa ako dvorný radca 29. októbra 1838 obrátil na "Komitet pikluvaľnykiv CHPB" (po slovensky "Výbor správcov CHPB") so žiadosťou o uvoľnenie z funkcie člena "Komitetu" (po slovensky "Výboru") v súvislosti s domácimi pomermi a s výkonom funkcie sudcu svedomitého súdu. Medzi rokmi 184043 zastával funkciu predsedu senátu trestného súdu v Charkove.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko bol stúpencom idey zlepšovania života v spoločnosti prostredníctvom reforiem aj vplyvu literatúry a divadla. Za hlavný princíp používaný pri tvorbe považoval "„písanie vyplývajúce z povahy“" a orientáciu na živú okolitú skutočnosť. V literatúre propagoval národnú tému s presvedčením o význame jednotlivca nepatriaceho do žiadneho z existujúcich stavov. Svoje prvé diela publikoval v časopise "Ukrajinskyj Visnyk" (po slovensky "Ukrajinský vestník"), ktorý vydával v rokoch 181617 spolu s Razumnikom Timofejevičom Gonorským a s Jevgrafom Matvejevičom Filomafitským. Časopis sa spája s počiatkom tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenkasamotný spisovateľ označil rok 1816 za začiatok svojej literárnej činnosti. Poviedky a básne vtedy uverejňoval aj v časopise "Vestnik Jevropy" (po slovensky "Vestník Európy"). Diela písal po ukrajinsky aj po rusky.
Bol mimoriadne tvorivým človekom. Na viacerých miestach v dome mal rozmiestnené kalamáre, čo mnohí o ňom vedeli, aby si mohol ihneď kdekoľvek a kedykoľvek zapísať akúkoľvek myšlienku.
V decembri 1842 obdržal hodnosť dvorného radcu, kvôli čomu sa presťahoval na predmestie Charkova.
Zomrel 20. augusta 1843 v meste Charkov po ťažkej chorobe na následky zápalu trvajúceho 11 dní. Pohreb sa uskutočnil 22. augusta. Pochoval ho na Cholodnohirskom cintoríneceremónie sa zúčastnila široká charkovská verejnosť, čo bolo prejavom jeho veľkej obľúbenosti. Cintorín bol v 30. rokoch 20. storočia zničený. Náhrobok premiestili do Soboru Pokrova Presvjatoji Bohorodyci (inak "Pokrovského soboru"; po slovensky "Chrámu Pokrova presvätej Bohorodičky", inak "Pokrovského chrámu"), neskôr na Miske kladovyšče № 2 (po slovensky "Mestský cintorín č. 2") v Charkove. Po jeho smrti sa v tlači objavilo viacero nekrológov, ktorých autormi boli aj Izmail Ivanovič Sreznevskij či Konsťantyn Maksymovyč Sementovskyjblízki známi Hryhorija Kvitku-Osnovianenka dobre poznajúci jeho tvorbu. Práve oni napísali prvé 2 črty života a diela Hryhorija Kvitku-Osnovianenka. Spomínali, že dobre poznal vyššiu spoločnosť a dobre poznal obyčajných ľudí.
Tvorba.
Svoje diela písal po ukrajinsky a podobne ako ďalší vtedajší ukrajinskí spisovatelia písal v ruštine.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko začal písať v neskoršom období svojho životanajskôr po rusky, potom v ukrajinčine. Ako člen miestnej šľachty, ktorá považovala vtedajší sociálny a politický systém za nemenný, Hryhorij Kvitka-Osnovianenko nikdy nenastoľoval v svojich dielach záležitosti týkajúce sa sociálneho alebo národnostného útlaku. Najskôr písal v tradícii literárnej paródie reprezentovanej Ivanom Petrovyčom Kotľarevským. V duchu literárnej paródie príznačnej pre Kotľarevského tvorbu napísal svoju prvú ukrajinskú poviedku v novej ukrajinskej literatúre"Saldackyj patret" (po slovensky "Portrét vojaka").
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa považuje za zakladateľa umeleckej prózy v novej ukrajinskej literatúre, čím patrí medzi najvýznamnejšie osobnosti v histórii ukrajinskej literatúry. Po ukrajinsky začal písať z viacerých dôvodov ovplyvnených spoločenskými či literárnymi faktormi, medzi čo patrilo zvýšenie záujmu o národné povedomie po vojne s Napoleonom.
Oveľa významnejšie miesto v tvorbe Hryhorija Kvitku-Osnovianenko má zbierka "Malorossijskije povesti" (po slovensky "Maloruské poviedky") v 2 zväzkoch z rokov 1834 a 1837, kde sa nachádzajú diela "Marusia" (po slovensky "Marusia"), "Serdešna Oksana" (po slovensky "Srdečná Oksana"), "Ščyra ľubov" (po slovensky "Úprimná láska"), "Boži dity" (po slovensky "Božie deti"), "Perekotypole" (po slovensky "Kotúč")... V dielach prekonal anekdotu a paródiu, čím ukázal, že v ukrajinčine je možné písať diela preberajúce vážnu tematiku. Tieto príbehy mali veľký vplyv na následný rozvoj ukrajinskej literatúry. Chýbajú v nich sociálne konflikty a pre postavy sú charakteristické zdržanlivosť a silná nábožnosť, čo majú byť ideálne vlastnosti človeka. Vážne diela Hryhorija Kvitku-Osnovianenka sú typickými príkladmi ukrajinského sentimentalizmu, ktorý je založený na literárnych tradíciách a ľudovej slovesnosti. Kvitkova-Osnovianenkova záľuba pre etnografické detaily ovplyvnila ukrajinskú prózu 19. a dokonca aj 20. storočia. Jeho jednoduchý štýl je možné pripísať všeobecne akceptovanému názoru, že ukrajinské diela sú do veľkej miery písané z pohľadu ukrajinského ľudu.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko začal svoju literárnu činnosť koncom 10. a začiatkom 20. rokov 19. storočia, keď začal publikovať fejtóny, články a žartovné básne v charkovských ("Ukrajinskyj Vistnyk", "Charkovskije izvestija") a moskovských ("Vestnik Jevropy") periodikách.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko v 20. a 30. rokoch 19. storočia napísal v ruštine rad divadelných hier, medzi ktoré patrí trilógia o pisárovi s postavením a o podvodníkovi, ktorý je však na druhej strane utečencom s falošným pasom. Napísal vtedy svoje prvé komédie. Tieto komédie napísal v ruštine pod vplyvom výchovy v duchu ruskej kultúry a ovplyvnil nimi aj kriticko-realistické diela Nikolaja Vasilieviča Gogoľa. Na konci 30. rokov 19. storočia začal písať divadelné hry po ukrajinsky. Najznámejšou z nich je komédia "Svataňňa na Hončarivci" (po slovensky "Podivné pytačky").
V 30. a v 40. rokoch 19. storočia napísal celý rad prozaických dielrománových noviel a románov v ruštine ("Hannusia", "Pan Chaľavskij", "Žizň i pochoždenija Petra Stepanova syna Stolbikova", "Panna sotnikovna"); historicko-umeleckých a etnografických čŕt: "Holovatyj", "Ukraincy", "Istorija teatra v Charkove", "1812 god v provincii"; tzv. fyziologických čŕt: "Jarmarka", "Znachar" (1841)... Hryhorija Kvitku-Osnovianenka k ich napísaniu viedol úspech, čo zaznamenal so svojimi komédiami. Získal tak veľa inšpirácií, nových tém a materiálov, ktoré využil pri napísaní prozaických diel. Tie medzi rokmi 18311834 posielal Michailovi Petrovičovi Pogodinovi. Tieto diela získali vysoké hodnotenia zvlášť od časopisu "Sovremennik" (po slovensky "Súčasník"). Hryhorij Kvitka-Osnovianenko v korešpondencii uviedol, že sa mu ťažko zvykalo na prozaickú formu a práve Michail Petrovič Pogodin predstavil inšpiráciu pre písanie prozaických diel.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko postupne koncom 30. rokov 19. storočia začal písať svoje prozaické diela po ukrajinsky, čím prejavil svoj vzťah k Ukrajine. Doviedli ho k tomu rast národného uvedomenia a rastúci literárny záujem o Ukrajinu. Považuje sa za zakladateľa umeleckej prózy v novej ukrajinskej literatúre, keďže ukrajinský národ vďaka jeho tvorbe získal plnohodnotnú literárnu prózunapísal prvé ukrajinské romány, románové novely a poviedky. Spolu s Tarasom Hryhorovyčom Ševčenkom vytvoril základ pre klasickú ukrajinskú literatúru. Ukrajinskú literatúru rozvinul a obohatil o nové rysy ľudovosti, žánre, témy a myšlienky. Zároveň tak rozšíril sociálny okruh a vytvoril nový štýl zobrazenia jednotlivých postáv pod vplyvom historicko-spoločenských faktorov ako aj literárno-estetických inšpirácií. Ovplyvnil tak neskorších ukrajinských autorov (Ivan Nečuj-Levyckyj, Marko Vovčok, Panas Myrnyj, Lesia Ukrajinka, Ivan Jakovyč Franko, Mychajo Kociubynskyj). Ako prvý tak vytvoril epické prozaické diela napísané v ukrajinčine a dejovo zasadené do ukrajinského prostredia, čo boli preložené do viacerých jazykov. Jeho prvým prozaickým delom sa stala románová novela "Marusia" (po slovensky "Marusia"), ktorej námetom na napísanie sa stala diskusia o umeleckom potenciáli ukrajinského jazyka.
V ukrajinčine vydal obzvlášť diela: "Saldackyj patret" (po slovensky "Portrét vojaka"), "Mertveckyj velykdeň" (po slovensky "Veľká noc mŕtvych"), "Ot tobi i skarb" (po slovensky "Tu situ je poklad"), "Parchimove snidaňňa" (po slovensky "Parchimove raňajky"), "Pidbrechač" (po slovensky "Klamár"), románové novely "Konotopska viďma" (po slovensky "Konotopská bosorka"), "Marusia" (po slovensky "Marusia"), "Kozyr""divka" (po slovensky "Dievča za milión"), "Serdešna Oksana" (po slovensky "Srdečná Oksana"), "Ščyra ľubov" (po slovensky "Úprimná láska"), "Dobre robydobe j bude" (po slovensky "Dobre rob a dobre bude"), "Boži dity" (po slovensky "Božie deti"), "Perekotypole" (po slovensky "Kotúč")... Jeho diela napísané v ukrajinčine boli väčšinou parodické a satirické, ale písal tiež vážne prozaické diela. V románových novelách sa okrem sentimentalizmu typického pre dielo "Marusia" (po slovensky "Marusia") čoraz viac vyskytujú prvky realizmu. Aj napriek tomu dochádza k rozporu spoločenských ideálov Hryhorija Kvitku-Osnovianenka s logickým rozvojom umeleckých obrazov. Postavy v týchto dielach sú zobrazené prevažne vo sférach reálneho života, intímneho života a osobných záujmov. Predchádzajú obrazy pozitívnych hrdinov, čo vznikli pod vplyvom kritického realizmu, a výrazne ovplyvnili vývoj ďalšieho literárneho procesu.
Ich príkladom je sentimentálna románová novela "Marusia" (po slovensky "Marusia")prvú svoju románovú novelu v ukrajinčine napísal v roku 1832. Podľa jeho vyjadrenia sa v tejto románovej novele snažil dokázať skeptikom, že čosi nežné a dojímavé môže byť napísané aj po ukrajinsky. Postavy v nich rozprávajú hovorovou ukrajinčinou. Práve ukrajinská časť tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenka zohrala podobne ako diela Ivana Petrovyča Kotľarevského, Petra Hulaka-Artemovského či Tarasa Hryhorovyča Ševčenka významnú rolu v procese formovania ukrajinského národného jazyka. Postupom času však vznikla požiadavka, aby tieto diela vyšli v ruštine. Preklady diel zaznamenali pozitívne ohlasy kritikov v novinách a v časopisoch. V jednom z hodnotení v súvislosti s románovou novelou "Kontopska viďma" prirovnali Hryhorija Kvitku-Osnovianenka k Molièrovi a k Charlesovi Dickensovi. Ďalší recenzent ho prirovnal k Walterovi Scottovi.
Za dva hlavné znaky typické pre celú tvorbu Hryhorija Kvitku-Osnovianenka, ktoré sa počas v rôznych etapách vyskytujú v rozličnej miere, je možné považovať realizmus a sentimentalizmus.
Pre jeho tvorbu sú charakteristické sentimentalizmus, burleska, folklór a fantastika. Ľudovú fantastiku (v podobe príbehov a motívov) prepájal s realistickými obrazmi zo životavyužíval veľké množstvo etnografických prvkov od obyčajov a povier až po ľudový humor, sentimentálne zafarbenie, ideový optimizmus, aby vyzdvihol svetlé stránky ľudového života. Vzťah medzi vrchnosťou a obyčajnými ľuďmi idealizoval, čím sa snažil vytvoriť vtedy reálne neexistujúcu spoločenskú harmóniu. Napriek tomu sú nezvyčajné príbehy spravidla popierané, prípadne realisticky motivované, v dôsledku čoho samotná fantastika nadobúda skôr komické zafarbenie.
Charakteristický znak tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenka predstavuje ľudová slovesnosť. Nachádza uplatnenie pri humoristických románových novelách a poviedkach ("Saldackyj patret", "Kontopska viďma", "Mertveckyj velykdeň", "Parchimove snidaňňa", "Pidbrechač"...). V týchto dielach sú v širokej miere využité príslovia, porekadlá, ľudové povery či legendy. Dopĺňajú tak výrazné a jasné podanie obrazu reálneho života (respektíve spôsobu života) ukrajinských roľníkov. Príkladom využitia ľudovej slovesnosti, folklórnych motívov a etnografických poznatkov je poviedka "Mertveckyj velykdeň" (po slovensky "Veľká noc mŕtvych"), kde sa odohráva stretnutie hlavnej postavy Nečypira s nebohými susedmi z dediny a okrajovo sa opisuje aj ľudová povera o tom, ako zosnulí slávia Veľkú noc.
Predovšetkým v dielach napísaných po ukrajinsky spájal sentimentálnu emocionalitu a humor dohromady, ktoré predstavujú 2 krídla jeho celej tvorby. Podľa určitých recenzentov sa v nich nachádzajú city, nepoddajný úprimný humor. O spojitosti týchto prvkov sa píše v nasledujúcom vyjadrení v jednej z recenzií na románovú novelu "Serdešna Oksana" (po slovensky "Srdečná Oksana"): "„Takú už boh dal náturu ctenému Hryckovi Osnovianenkovi: on nemôže nerozosmiať do nemožnosti, keď zachce rozosmiať, nemôže nerozcítiť do hĺbky duše, nemôže nedojať do hĺbky duše, keď zachce dojať.“".
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa vo svojej tvorbe usiloval vyjadriť nesúhlas voči udalostiam v spoločnosti počas vlády Mikuláša I. (išlo napríklad o potlačenie Povstania dekabristov v roku 1825 či o pretrvávanie nevoľníckeho stavu), čo dosahoval prostredníctvom demokratických tendencií, satirickosti a realistického poukazovania na skutočnosti v svojich dielach.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa pridržiaval rozprávača v pozícii bežného človeka, čo reprezentuje obyvateľa prímestskej slobody. V jeho dielach sa rozprávač stotožňoval so zobrazovanými osobami z reálneho života, aby zobrazil štýl, akým sa v skutočnom živote rozprávalo. Túto vlastnosť svojich diel zdôrazňoval pri odpovediach na kritiku zo strany časopisu "Russkij vestnik" (po slovensky "Ruský vestník"). Postupnom času sa však rozprávač výrazne pretransformoval.
Medzi typické prvky tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenka patrí satirickosť. Satiru využíval v jednotlivých dielach tak, aby výstižne vyjadril svoju kritiku určitých chýb vo vtedajšej spoločnosti. Usiloval sa v takejto forme zahanbiť statkárov odsúdením ich správania a povahy vzťahov medzi nimi, a tak ho urobiť lepším, čestnejším a slušnejším. Nadviazal týmto literárnym štýlom na spisovateľov 18. storočia (Nikolaj Ivanovič Novikov, Antioch Dmitrijevič Kantemir, Denis Ivanovič Fonvizin, Alexandr Nikolajevič Radiščev...). Svojím humorom narušil burlesknú tradíciu v ukrajinskej literatúre, na čo poukázali viacerí literárni kritici.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko využil prvky realizmu pri zobrazení spôsobu života obyčajného človeka v rôznych etapách života. Vytvoril obrazy ukrajinského vidieka ako aj zážitkov či prežívania bežných ľudí, čím zobrazoval výrazné vlastnosti Ukrajincov. V jeho dielach literatúra nadobudla realisticko-kognitívnu funkciuHryhorij Kvitka-Osnovianenko zobrazoval reálie, ľudské ťažkosti a prežívanie človeka, čim demonštroval osobnosť a život ľudí v zložitých životných podmienkach. V rámci svojej tvorby začal písať viaceré epické žánre. Inšpirácie pri písaní preňho predstavovali príhody či situácie zo života obyčajných ľudí na ukrajinskom vidieku. Slúžili mu ako námety na vytvorenie vedľajšej dejovej línie.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko pri písaní realistických diel v ukrajinčine využil vlastné skúsenosti s ruským realizmom, kde opisoval život šľachty. V týchto dielach sa už však zameral na bežného človekazobrazením reálnych životných situácií a osudov chcel priblížiť literatúru obyčajným ľuďom. Hneď, keď Hryhorij Kvitka-Osnovianenko začal písať umeleckú prózu, prameňom pri písaní sa preňho stala ľudová tvorba. Spôsob využitia folklórnych námetov a motívov či princípov zbližoval diela a čitateľa-demokrata.
Dej jeho prozaických diel sa zväčša odohráva na Ukrajine, kde život a prírodu opisoval poeticky.
Pod vplyvom realizmu v svojich dielach poukázal aj na spoločenské pomery medzi pánmi a nevoľníkmi, pričom nevoľníctvo predstavuje jednu z hlavných tém tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenka. Ako jeden z prvých spisovateľov v európskej literatúre vykreslil skutočný obraz človeka žijúceho v období nevoľníctva. Páni predstavujú v dielach negatívne postavy, čo sa nedôstojne správajú k svojim nevoľníkom ako k akýmsi duchovne neplnohodnotným bytostiamslová "pán" a "pánsky" používal vo význame "„cudzí parazit“". Na ich negatívne zobrazenie používal cynizmus a príslušný žargón. Prostredníctvom postáv pánov poukázal na problém korupcie či beztrestnosti bohatých. Nevoľníciroľníci v dielach predstavujú kladné postavy s hlbokým duchovným životom. Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa stal prvým ukrajinským spisovateľom, ktorý pravdivo aj s istými sympatiami zobrazil každodenný deň pracujúcich. Poukazovaním na zlé postavenie roľníkov bez práv odsudzoval negatíva nevoľníctva a vtedajšieho systému, a tak prejavil svoje demokratické zmýšľanie (prejav demokratický myšlienok nadväzujúci na realistické zobrazovanie patrí k ďalším znakom jeho tvorby). Staval proti sebe jednotlivé protiklady osvietenstva s progresívnymi myšlienkami pre tú dobu a idey konzervativizmu.
Diela Hryhorija Kvitku-Osnovianenka sú do veľkej miery humánnenachádza sa v nich až tak nadmerný súcit s ľuďmi, že dokonca aj Ivan Jakovyč Franko ho považoval za jedného zo spisovateľov, ktorí patrili medzi prvých autorov „ľudského príbehu“.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko prejavil veľké znalosti o spôsobe života, o mravoch, o tradíciách, o poverách ako aj vlastné informácie o celom systéme života šľachticov a roľníkov, k čomu mal blízko. Hryhorij Kvitka-Osnovianenko priaznivo vplýval na čitateľov v tom zmysle, že ich dokázal rozosmiať. Literárnu činnosť v značnej miere rozvíjal pod vplyvom manželkyAnny Hryhorivny Vuľf, inteligentnej ženy patriacej medzi triedne dámy z "Instytutu šľachetnych divčat". Súčasníci spisovateľa poznamenávali, že veľký vplyv na rozvoj literárneho talentu spisovateľa zohrávala osobnosť jeho manželky. Predstavovala preňho prvého vďačného čitateľa a veľmi tvrdého kritika. Pracovala ako „ročníková dôverníčka“ v charkovskom Instytute šľachetnych divčat. Vďaka naliehaniu manželky po prvom nevydarenom pokuse a ohromujúcej reakcii kritikov sa rozhodol vrátiť k písaniu v materinskom jazykuv ukrajinčine. Na sklonku života ho zarmútili vyčítavé ohlasy petrohradskej kritiky na jeho ruské románové novely.
V dielach sa prejavil aj vzťah Hryhorija Kvitku-Osnovianenka ku Charkovu, z ktorého niektoré miesta zobrazil vo svojich dielach.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa pokúsil aj o napísanie diela s prvkami gotickej literatúry, čoho príklad predstavuje dielo "Mertveckyj velykdeň" (po slovensky "Veľká noc mŕtvych").
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko patril medzi prvých spisovateľov, ktorí sa pokúšal o písanie ukrajinskej publicistickej prózy, čoho príkladom je literárno-novinový článok "Suplika do pana izdateľa" (po slovensky "Prosba na pána" vydavateľa).
V rokoch 18161817 spolu s Razumnikom Timofejevičom Gonorským a s Jevgrafom Matvejevičom Filomafitským vydával "Ukrajinskyj visnyk" (po slovensky "Ukrajinský vestník")prvý literárno-umelecký a odborno-občiansko-politický časopis na Ukrajine. Na redakcii časopisu spolupracoval aj s Gavriilom Petrovičom Uspenským či s Petrom Petrovyčom Hulak-Artemovským. K motívom, prečo sa zapojil do vydávania časopisu, bol jeho vzťah k ukrajinčine a k Ukrajincomk ich spôsobu života a tradíciám. Práve v tom čase ide o jeho prvé pokusy písať diela v ukrajinčine.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa podieľal aj na tvorbe a na vydávaní almanachov. V roku 1833 inicioval vznik almanachu "Utreňaja zvezda" (po slovensky "Ranná hviezda"), do ktorého aktívne zbieral materiály. Práve druhý diel almanachu má významné miesto v histórii ukrajinskej literatúry a žurnalistikyHryhorij Kvitka-Osnovianenko v ňom publikoval úryvok románovej novely "Marusia" (po slovensky "Marusia") – prvej románovej novely v ukrajinskej literatúre.
Napísal rad historických čŕt a legiend: "Holovatyj" (po slovensky "Holovatyj"; 1839), "Istorija teatru v Charkovi" (po slovensky "História divadla v Charkove"; 1841), "Ukrajinci" (po slovensky "Ukrajinci"; 1841), "Perekaz pro Harkušu" (po slovensky "Rozprávanie o Harkušovi"; 1842), "Zasnuvaňňa Charkova. Starovynnyj perekaz" (po slovensky "Založenie Charkova. Stordávna legenda"; 1843)...
Úzko spolupracoval aj s univerzitnou kníhtlačiarňou v Charkove.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko aktívne spolupracoval s časopisom "Sovremennik" (po slovensky "Súčasník"), kde jeho diela tiež hodnotil Alexander Sergejevič Puškin a Piotr Alexandrovič Pletňov). Do časopisu "Majak" (po slovensky "Maják") prispieval do roku 1843, kedy pri svojom odchode odsúdil protinárodné nastavenie časopisu namierené proti ukrajinským spisovateľom.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa zapojil aj do polemiky ohľadom otázky práva na existenciu literatúry písania v ukrajinskom jazyku (vznik samotnej polemiky je možné spájať aj s publikáciou prvej časti jeho zbierky "Malorossijskije povesti, rasskazyvajemyje Gryckom Osnovianenkom" v roku 1834)patril medzi prvých zástancov ukrajinčiny ako literárneho jazyka. Možnosť, aby existovala samostatná ukrajinská literatúra, obhajoval podobne ako Mychajlo Maksymovč, Vladimir Ivanovič Daľ či Oleksij Pavlovyč Pavlovskyj. V liste z 25. októbra 1841 písal Andrejovi Alexandrovičovi Krajevskému o perspektíve ukrajinčiny pri písaní literárnych diel, pretože dielam v tomto jazyku mohli porozumieť bežní ľudia. V dielach týchto ako aj ďalších spisovateľov dochádzalo k obohateniu slovnej zásoby, frazeológie a syntaxe ukrajinského literárneho jazyka. Prostredníctvom svojej tvorby dal protiargument skeptikom v prostredí inteligencie Ruskej ríše, ktorí považovali ukrajinský jazyk za nevhodný na to, aby sa využíval na písanie plnohodnotných umeleckých (s výnimkou humoristických) diel.
Od začiatku svojej literárnej činnosti používal pseudonym Osnovianenko, respektíve Hrycko Osnovianenko, čo odvodil na názvu rodnej obce Osnova. Pseudonym vo verzii "Hrycko Osnovianenko", čo reprezentuje obraz rozprávača a okrem toho aj napovedá o forme, o obsahu a o smerovaní jeho diel prvýkrát použil v októbri 1833, keď v novinách "Molva" (po slovensky "Povesť") publikoval cyklus ukrajinských básní "Špyhačky, abo po moskovskom Eprihramy" (po slovensky "Špyhačky alebo po moskovsky Epigramy"). Pri prvých svojich dielach však používal aj pseudonym "Dionisij Pavlov".
Ako prvý zámer vydať kompletnú zbierku diel Hryhorija Kvitku-Osnovianenka ohlásil na začiatku 40. rokov 19. storočia Jehor Fedorovyč Fišer. V tlači sa mu však podarilo vydať iba 2 diela"Pan Chaľavskij" (v roku 1840) a "Žizň i pochoždejnija Petra Stolbikova" (v roku 1841).
Štýl písania.
Niektorí výskumníci hovoria o spoločnej typológii románových noviel a poviedok Hryhorija Kvitku-Osnovianenka a diel anglického sentimentalizmu (Samuel Richardson, Oliver Goldsmith, Laurence Sterne...). Podmieňujú to viaceré zákonitosti, ako sú zobrazovanie obyčajného človeka, upriamenie pozornosti umelca na citové prežívanie hrdinov a dôraz na dokonalosť ich vonkajšieho i vnútorného sveta, vplyv náboženského kultu na bežného človeka, hlboká psychológia, cyklickosť života postáv a zakrytie ich vnútorného sveta či obraz fiktívneho rozprávača.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko však na rozdiel od anglických sentimentalistov upriamil pozornosť na hodnoty, na ideály a na zvláštnosti ľudového charakteru, na špecifiká myslenia, povier, na zvyky i spôsob života Ukrajincov.
Význam.
Hryhorij Kvitka-Osnovianenko patrí medzi prvých spisovateľov, čo písali umelecké diela v ukrajinskom literárnom jazyku. Zatiaľ čo Ivan Petrovyč Kotľarevskyj je považovaný za zakladateľa ukrajinskej poézie so svojou poémou "Eneida", ktorej prvá časť bola vydaná v roku 1798, tak Hryhorij Kvitka-Osnovianenko sa považuje za zakladateľa ukrajinskej prózy, čo symbolizuje jeho románová novela "Marusia" (po slovensky "Marusia") publikovaná v roku 1834.
Próza Hryhorija Kvitku-Osnovianenka mala veľký vplyv na stanovenie štýlu rozprávania v ukrajinskej literatúre.
Najlepšie diela Hryhorija Kvitku-Osnovianenka patrili medzi prvé, čo popularizovali ukrajinskú literatúru v Európe. V roku 1854 bolo vo francúzštine v Paríži vydané dielo "Serdešna Oksana" (po slovensky "Srdečná Oksana"). Jeho diela boli preložené do viacerých jazykov (poľština, bulharčina, čeština, ruština...). Hryhorij Kvitka-Osnovianenko si písal s Tarasom Hryhorovyčom Ševčenkom. Taras Hryhorovyč Ševčenko pozitívne hodnotil jeho diela, venoval mu báseň "Do Osnovianenka" (po slovensky "Osnovianenkovi"; 1839) a ilustroval dielo "Znachar" (po slovensky "Mastičkár").
V roku 1950 vznikla a po Hryhorijovi Kvitkovi-Osnovianenkovi bola pomenovaná "Centraľna biblioteka im. H. F. Kvitky-Osnov'janenka CBS Cholodnohirskoho rajonu m. Charkova" (po slovensky "Centrálna knižnica H. F. Kvitku-Osnovianenka CBS Cholodnohirského rajónu mesta Charkov")hlavná knižnica CBS (Centralizovana bibliotečna systema; po slovensky "Centralizovaný systém knižníc") Ševčenkivskoho rajonu m. Charkov, ktorá vedie systém verejných knižníc v meste.
Literárna kritika.
Literárni kritici sa zhodujú jedine v tom, že vznik románových noviel a poviedok Hryhorija Kvitku-Osnovianenka napísaných v ukrajinčine možno považovať za významnú etapu v rozvoji tvorby spisovateľa aj ukrajinskej literatúry (všeobecne sa považuje za človeka, čo dobre poznal hovorovú ukrajinčinu). Vďaka nemu sa podstatne zvýšila kvalita diel napísaných po ukrajinskyliteratúra sa stala viac realistickou a bližšou k ľuďom.
Literárny úspech Hryhorija Kvitku-Osnovianenka má sklon byť polarizujúcou témou pre kritikov ukrajinskej kultúry. Na jednej strane, ako jeden z prvých známych spisovateľov, ktorí písali v ukrajinčine, je považovaný za jedného zo zakladateľov ukrajinskej literatúry. Na druhej strane, viacerí poprední ukrajinskí učenci, ku ktorým patria Ivan Jakovyč Franko, Mykola Konsťantynovyč Zerov, Dmytro Ivanovyč Čyževskyj, vnímali jeho prácu ako konzervatívnu a boli skeptickí voči sentimentálnemu a duchovnému obrazu, ktorý vytvoril o Ukrajine a Ukrajincoch.
Diela napísané Hryhorijom Kvitka-Osnovianenkom od komédií z 20. rokov 19. storočia sa stávali obľúbenými na Ukrajine aj v Rusku, tlač prejavovala o jeho tvorbu čoraz väčší záujem. Zaznamenala početné ohlasy u literárnych kritikov a u literárnych vedcov. Próza, divadelné hry a publicistika Hryhorija Kvitku-Osnovianenka sa stali predmetom literárno-kritických rozhovorov významných osobností kultúry v rámci tlače (Taras Hryhorovyč Ševčenko, Vissarion Grigorievič Belinskij, Nikolaj Aleksejevič Nekrasov, Nikolaj Gavrilovič Černyševskij, Nikolaj Alexandrovič Dobroľubov, Ivan Jakovyč Franko...). Už počas jeho života – počas 20.40. rokov 19. storočia sa objavilo viac ako 100 recenzií na jeho diela v zhruba 20 vtedajších časopisoch, novinách, almanachoch. Všetky tieto recenzie boli uverejňované v ruských vydaniachprevažne v moskovským a v petrohradských periodikách. Jeho diela recenzovali ukrajinskí aj ruskí spisovatelia.
Veľká časť literárnych kritikov označovala Hryhorija Kvitku-Osnovianenka ako talentovaného spisovateľa. Poukazovali na jeho majstrovstvo v rozprávaní, na humor a pri zobrazení prežívania človeka. Na druhej strane, určité ohlasy upozorňovali aj na dajaké nedostatky v kompozícii diel a vytýkali mu didaktizmus v dielach.
V jednotlivých kritických ohlasoch na prózu písanú po ukrajinsky a drámu Hryhorija Kvitku-Osnovianenka sa o ňom hovorilo hlavne ako o znalcovi života, o jeho umeleckom princípe vernosti pri zobrazovaní skutočnosti, o spôsobe tvorby ako humoristu. Zároveň ho považovali za veľkého odborníka na ľudské srdce, pričom spomínali aj určité plusy a mínusy jeho diel. Myšlienkovo-tematický obsah tvorby Hryhorija Kvitku-Osnovianenka v tejto kritickej literatúre pri otázkach spoločenského odkazu, sociálneho smerovania či ľudovosti diel bol rozoberaný iba sčastiotázky neboli viac-menej hlbšie vysvetlené a rozvité. Konzervatívni literárni kritici so súhlasom vydelili v románových novelách "Dobre robydobe j bude" (po slovensky "Dobre rob a dobre bude") a "Boži dity" (po slovensky "Božie deti") servilizmus a náboženskú pietu (účtu). Túto skupinu kritikov zaujal pozitívny program s reakčným obsahom.
Takmer všetci ruskí literárni kritici odmietali myšlienku Hryhorija Kvitku-Osnovianenka písať svoje diela po ukrajinsky. Medzi tých, čo jeho ukrajinskú tvorbu schvaľovali, patrili napríklad Vasyľ Andrijovyč Žukovskij, Vladimír Ivanovič Daľ, Michail Petrovič Pogodin, Nikolaj Aleksejevič Polevoj.
Súhlasne lepšie diela napísané po rusky z týchto diel ohodnotila progresívna a liberálna kritika (Vissarion Grigorievič Belinskij, Piotr Alexandrovič Pletňov). Diela hodnotili aj reakční kritici. S ich názormi sa však Hryhorij Kvitka-Osnovianenko nestotožňoval. Preto proti ich názorom vystupoval vo svojich dielach.
Ohlasy v období od 60. rokov 19. storočia do pádu Ruskej ríše.
Valujevský obežník (1863) a Emský dekrét (1876) predstavujú udalosti, keď sa cársky režim usiloval o potlačenie ukrajinskej kultúry, následkom čoho až do 80. rokov 19. storočia však na Naddniprianskej Ukrajine nevychádzali jeho diela a práce o ňom i o jeho tvorbe napísané v ukrajinčine. Aj napriek tomu však ukrajinskí a ruskí literárni kritici naďalej rozoberali jeho života a tvorbu:
Ohlasy v období po roku 1917.
Októbrová revolúcia v roku 1917 priniesla viaceré spoločenské zmeny do spoločnosti krajín patriacich do Ruskej ríše (vrátane Ukrajiny), čo sa odrazili aj v oblastiach literárnej vedy a literárnej kritiky. Tie sa rozvíjali pod vplyvom metodológie marxizmu-leninizmu, hoci dochádzalo k stretu aj s prívržencami iných metód. Aj počas tohto obdobia literárni kritici hodnotili tvorbu Hryhorija Kvitku-Osnovianenka, pričom dochádzalo aj k ďalšiemu výskumu jeho tvorby:
Filmové spracovania.
Dokumentárne filmy o Hryhorijovi Kvitkovi-Osnovianenkovi: