burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Petrov vrch (vrch v Štiavnických vrchoch)

Petrov vrch () je druhý najvyšší vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Štiavnické Bane, približne južne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Sitnianska vrchovina a časti Sitno. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a v katastrálnom území mesta Banská Štiavnica. Najbližšími sídlami sú na východe ležiaca obec Ilija a severne situované Štiavnické Bane, západne leží Dekýš a južne obec Počúvadlo. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Petrov vrch leží v srdci pohoria, v severozápadnej časti masívu dominantného Sitna (). Vrcholy oddeľuje sedlo Tatarská lúka, kde sa spájajú značené chodníky, vedúce na najvyšší vrch Štiavnických vrchov. Severným smerom sa nachádza Buková hora (), západným Lipovie () a Haviarsky vrch (), južným Holík () a východným Sitno a Sitience (). Severné svahy odvodňujú prítoky Jabloňovky v povodí Hrona, z južných voda odteká Klastavským potokom a z východných Šigruntským potokom, smerujúcimi do rieky Štiavnica v povodí Ipľa. Na vrchol nevedie značený chodník. Juhovýchodná časť patrí do národnej prírodnej rezervácie Sitno.
Výhľady.
Vrchol Petrovho vrchu pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou a horskej lúky na juhovýchodných svahoch je vidieť najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie žiadny značený chodník, no v sedle na rázcestí Tatarská lúka sa križujú chodníky, smerujúce na Sitno. Hrebeňom je tak možný prístup aj na Petrov vrch.
Priateľ (rozlišovacia stránka)

Priateľ (žen. rod priateľka, zastarano: "priateľkyňa") môže byť:
Fotogram

Fotogram je umelecká fotografická technika bez fotografického optického prístroja – fotoaparátu. Ide o tieňový obraz vytvorený tak, že autor v temnej komore umiestni pod zväčšovací prístroj alebo iný zdroj svetla neexponovaný fotopapier (resp. akýkoľvek svetlocitlivý materiál), na ktorom vytvorí kompozíciu z rôzne priesvitných predmetov. Po osvietení papiera, jeho vyvolaní a ustálení vznikne obraz, kde na čiernom pozadí vystupujú biele, prípadne šedé predmety – podľa dĺžky expozície a priehľadnosti predmetov.
Najznámejším svetovým tvorcom fotogramov bol americký umelec Man Ray (preto niekedy pomenovanie "rayogramy"). Na Slovensku spracoval metodiku tvorby fotogramov Ladislav Noel.
História.
William Henry Fox Talbot okolo roku 18381840 experimentoval s fotogramami rastlín. Ešte pred ním však s fotogramami pracoval Hippolyte Bayard – roku 1837 sa mu podarilo zaobstarať prvé fotogramy na citlivé papiere, ktoré radil chronologicky v albume.
Anna Atkinsová (17991871) bola anglická botanička a fotografka považovaná za prvú osobu, ktorá vydala knihu ilustrovanú fotografickými obrázkami. Niektoré zdroje ju označujú za prvú ženu, ktorá zhotovila fotografiu. Sir John Herschel, priateľ Atkinsa a Childrena, vynašiel fotografický proces kyanotypie v roku 1842. Počas jedného roka Atkinsová tento proces aplikovala na riasy (konkrétne morské riasy) a zhotovovala kyanotypické fotogramy kontaktných kópií „"umiestňovaním sušených rias priamo na kyanotypický papier"“.
Atkinsová vydala vo vlastnom náklade svoje fotogramy v prvom diele "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" v októbri 1843. Jednalo sa o súkromné vydanie v obmedzenom počte kusov a ručne písaným textom "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" a jedná sa o prvú knihu ilustrovanú fotografiami.
Basso profondo

Basso profondo (z tal. „basso“ – bas, „profondo“ – hlboký), niekedy nepresne nazývaný aj kontrabas, je typ basového mužského hlasu, o oktávu nižší než bežný bas. Je to najhlbší hlas, aký existuje. Basso profondo má americký spevák Tim Storms, držiteľ Guinnessovho rekordu za najnižší tón, aký bol kedy človekom vytvorený. Ľudské ucho ho nevníma, pretože ide o infrazvuk. Dokáže ho počuť iba slon a iné zvieratá, ktoré sa dorozumievajú na nízkych frekvenciách, okrem nich ho vedia zachytiť iba špeciálne prístroje určené na vedecké merania. Ani sám Storms svoj najnižší tón nepočuje, fyzicky však cíti jeho fonáciu v hrtane.
V opere zvykne basso profondo spievať staršie, záporné postavy, kráľov a podobné autority, príkladom je postava kňaza Sarastra v Mozartovej opere "Čarovná flauta" či kráľ Marke vo Wagnerovej opere "Tristan a Izolda". V populárnej hudbe je basso profondo zriedkavý, zo slovenských spevákov je ním ADONXS, ktorý má však rozsah až po tenor, majiteľom tohto hlasu je aj Avi Kaplan z a cappella skupiny Pentatonix. Najznámejším basso profondo vo filme je americký herec James Earl Jones, ktorý prepožičal svoj hlas napr. postave Dartha Vadera v "Star Wars".
Speváci, ktorí v spodnom registri dosahujú až po F1, o celú oktávu nižšie než bas, sa nazývajú oktávisti. Vyskytujú sa najmä v ruských ortodoxných zboroch.
Góly – body – sekundy

Góly – body – sekundy (od 1. januára 1993 do 31. decembra 2003 Šport STV, od 1. januára 2004 do 9. októbra 2004 Športové správy STV) je spravodajská relácia STVR, ktorá sa vysiela od 11. marca 1956 na televíznej stanici Jednotka. Moderátormi relácie sú Ján Hudok, Ľuboš Hlavena a Patrik Mitas.
Skalka (vrch v Štiavnických vrchoch; 882 m n. m.)

Skalka () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Banský Studenec, približne východne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Skalka. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a v katastrálnom území obce Banský Studenec. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí ležiaci Banský Studenec a západne situovaná Banská Belá a Banská Štiavnica. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Skalka dominuje východnej časti pohoria, pričom je súčasťou hrebeňa, vedúceho od Banskej Štiavnice východným smerom a pokračujúcim na sever k vrchu Strela (). Západným smerom susedí Anderloch (), južným Diely () a Buzalkov vrch (), východným smerom leží vrch Fiľakovo () a Holý vrch () a severným Tri kamene () a Strela. Oblasť patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú zo severných, západných i južných svahov prítoky Jasenice a z východných prítoky Bystrého potoka. Na vrchol nevedie značený chodník. 
Výhľady.
Hustý porast vrchu neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach tiež Vtáčnik, Kremnické vrchy, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie žiadny značený chodník, no sedlom na západnom úbočí vedie zeleno značený chodník z Banského Studenca do sedla Volárska.
Ladislav Noel

Ladislav Noel (* 21. jún 1922, Teplička nad Váhom† 29. september 1996, Bratislava) bol slovenský fotograf, pôsobiaci v Bratislave.
Život.
Narodil sa v sklárskej rodine a po búrlivej mladosti zakotvil v roku 1938 v Bratislave, kde si obľúbil fotografiu. Tvoril fotografiu vedeckú, propagačnú a reportážnu. Rozpracoval metodiky tvorby fotografických výstav, je autorom mnohých kníh o fotografii. Od roku 1953 pracoval ako vedúci metodik pre fotografiu v SÚĽUTe pri Slovenskom výbore pre veci umenia v Bratislave, kde zotrval 30 rokov. Napísal 46 publikácií, je autorom viac než 1000 odborných článkov. Pracoval aj ako osvetový pracovník, 7 rokov prednášal metodiku fotografie na FAMU v Prahe. Jeho cieľom bolo skúmať fotografiu z celospoločenského hľadiska - sociálneho, didaktického, výchovného, metodického. Zomrel v Bratislave v roku 1996. Jeho početnú zbierku fotografií odovzdala po jeho smrti v roku 1996 jeho manželka do Archívu národného trustu pre historické miesta a krajinu Slovenska.
Alen Panov

Alen Panov (14. február 1978, Berehove, Zakarpatská oblasť) – diplomat, právnik, verejný činiteľ. Profesor a vedúci Katedry medzinárodnej politiky Fakulty medzinárodných ekonomických vzťahov Užhorodskej národnej univerzit.
Narodil sa 14. februára 1978 v Berehove na Ukrajine a získal titul kandidáta historických vied a doktora filozofie od Užhorodskej národnej univerzity. . Začal svoju kariéru ako učiteľ a lektor na univerzite. 
Od roku 1999 bol stálym národným predstaviteľom (vedúcim misie) v Karpatskom euroregióne – prvej medzinárodnej regionálnej organizácii v postsocialistických krajinách východnej Európy, združujúcej 23 regiónov z Maďarska, Poľska, Rumunska, Slovenska, Ukrajina . V roku 2002 sa stal zástupcom primátora Užhorodu . Od roku 2006 bol ukrajinským konzulom v Maďarsku so sídlom v Nyíregyháze . Počas svojej diplomatickej misie vyhral proces o obmedzení možností miestneho pohraničného styku pre občanov Ukrajiny na maďarskom súde. To bol prvý precedens v konzulárnej praxi Ukrajiny a EÚ, ktorý neskôr potvrdil aj Európsky súdny dvor. 
Od roku 2010 je profesorom a vedúcim akademickej katedry medzinárodnej politiky Užhorodskej národnej univerzity. Autor 16 monografií a kníh. Zahraničný člen Orgánu Maďarskej akadémie vied. Predseda Zväzu ukrajinských diplomatov, riaditeľstvo Zakkarpattya od roku 2011. Autor myšlienky a zakladateľ Záhradného námestia Márii Terézii v Užhorode, ktoré bolo prvým súkromným záhradným námestím na Ukrajine. Autor konceptu Užhorodská renesancia, v rámci ktorej sa venuje obnove antických kaštieľov na historickom Hradnom vrchu.
Le Belov-van ’t Hoffov vzťah

Le Belov-van ’t Hoffov vzťah hovorí, že počet stereoizomérov organických zlúčenín, ktoré neobsahujú rovinu symetrie, je 2"n", kde "n" je počet asymetrických uhlíkových atómov. Túto hypotézu oznámili Joseph Achille Le Bel a Jacobus Henricus van ’t Hoff zároveň v roku 1874 a popisovala všetky vtedy známe molekulárne asymetrie.
U aldohexóz sú napríklad štyri uhlíkové atómy asymetrické, takže podľa Le Belovho-van ’t Hoffovho vzťahu má takáto zlúčenina 24 = 16 stereoizomérov. Takto skutočne i je: tieto zlúčeniny predstavujú dva enantioméry ôsmych rôznych diastereomérov (alóza, altróza, galaktóza, glukóza, gulóza, idóza, manóza a talóza).
The Right Stuff

The Right Stuff môže byť:
The Right Stuff (kniha)

The Right Stuff je kniha, ktorú napísal americký novinár a spisovateľ Tom Wolfe v roku 1979.
Kniha opisuje príbehy prvých amerických astronautov programu Mercury, ich manželiek a skúšobných pilotov ako napríklad Chuck Yeager. V knihe sa spomína rivalita so Sovietskym zväzom, skúšobné lety s experimentálnym raketovým lietadlom X-15, začiatky amerického vesmírneho programu, kultúra a rodinný život skúšobných pilotov. Pojmom „right stuff“ (doslovný preklad „správna vec“) Wolf v knihe charakterizuje súbor psychických vlastností, ktoré musia skúšobní piloti mať, aby boli schopní vykonávať svoju vysokorizikovú prácu.
Roku 1980 kniha získala ocenenie National Book Award. V roku 1983 bola aj sfilmovaná. V roku 2022 bol vydaný prvý slovenský preklad s názvom "Správna posádka".
Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 19 rokov 1971

Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 19 rokov 1971 boli štvrté juniorské majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji. Majstrami Európy sa po tretíkrát stali hokejisti Sovietskeho zväzu.
Skupina A.
Turnaj Skupiny A sa hral od 27. decembra 1970 do 3. januára 1971 v Prešove v Česko-Slovensku.
Konečné poradie.
Nórsko malo zostúpiť do Skupiny „B“ ME 1972, ale nezostúpilo, lebo Rumunsko ako víťaz skupiny „B“ ME 1971 sa vzdalo možnosti hrať Skupinu „A“.
Skupina B.
Turnaj Skupiny B sa hral od 28. decembra 1970 do 3. januára 1971 v Bukurešti v Rumunsku.
Konečné poradie.
Rumunsko mohlo postúpiť do Skupiny „A“ ME 1972, ale vzdalo sa tejto možnosti.
Ignác Martinovič

Ignác Martinovič (* 20. júl 1755, Pešť, Uhorsko† 20. máj 1795, Budín) bol uhorský učenec, filozof, spisovateľ a vodca hnutia jakobínov.
Biografia.
Martinovič pracoval ako tajný agent a od začiatku svojej akademickej kariéry sympatizoval s novými radikálnymi liberálnymi myšlienkami.
Osvietenský absolutizmus skončil v Uhorsku za Leopoldovho nástupcu Františka II. (vládol v rokoch 1792 – 1835), ktorý si vytvoril averziu voči zmenám, čo spôsobilo Uhorsku desaťročia politickej stagnácie. Nový panovník, cisár František II., kvôli týmto činom odvolal Martinoviča a jeho kolegu Ferenca Gotthardiho, bývalého šéfa tajnej polície. Obmedzením slobody tlače sa cisár František II snažil zabrániť šíreniu revolučných myšlienok. Cisár začal vyšetrovanie proti autorom už vydaných diel a zhabal ich brožúry, vrátane troch Martinovičových diel, ktoré však boli vydané bez mena autora. Nečakaná udalosť však radikálne zmenila jeho osud: Dostal tajný list priamo z Parížskej komúny, samotného centra Francúzskej revolúcie, s takými signatármi ako Maximilien de Robespierre, Saint-Just a Georges Danton. List vyzdvihoval jeho vedeckú kariéru a talent, no jeho hlavným cieľom bolo presvedčiť ho – ako „najschopnejšieho človeka v Uhorsku“ – organizovať revolučné hnutia a radikalizovať existujúce spoločnosti a skupiny v mene „ Práva človeka a občana“ v Uhorsku a iných habsburských oblastiach. Martinovič následne založil rozsiahlu organizáciu hnutí a tajných organizácií, ktorých členov získaval väčšinou z „dôveryhodných“ už existujúcich radikálnych spoločností. Vo svojom Oratio pro Leopolda II. Martinovič  výslovne uvádza, že má byť uznaná len právomoc, ktorá vyplýva zo spoločenskej zmluvy; aristokraciu videl ako nepriateľa ľudstva, pretože bránila ľuďom vo vzdelaní. Mal na starosti rozprúdenie vzbury proti šľachte medzi uhorskými nevoľníkmi. V ďalšom zo svojich diel, Katechizmus ľudí a občanov, tvrdil, že občania majú tendenciu brániť sa akejkoľvek represii a že suverenita spočíva na ľude.
V roku 1794 nadobudol revolučný tlak v Uhorsku dve podoby, nacionalistický aristokratický z radov nižších šľachticov a šľachty a rovnostársku jakobínsku formu z buržoázie. Martinovič tak založil dva republikánske tajné kluby: jeden pre aristokratických členov („Compagnie des Réformateurs“) a jeden pre členov s buržoáznym pôvodom („Liberté Égalité Fraternité“). Pre každú spoločnosť napísal Martinovič samostatný „katechizmus“. Martinovič však bol zatknutý vo Viedni a rýchlo sa obrátil proti svojim maďarským jakobínom, čím sa ukončilo hnutie jakobínov v Uhorsku. Martinovič bol odsúdený na smrť za velezradu.
Rajón (Ukrajina)

Rajón () je územnosprávna jednotka vyššej úrovne, na ktoré sa delí oblasti na Ukrajine.
V roku 2020 prebehla reforma, pri ktorej sa znížil počet rajónov zo 490 na 136. Zároveň sa do rozšírených, prípadne novovytvorených rajónov začlenili bývalé mestá oblastného významu, ktoré boli pod správou oblastí. Mestá Kyjev a Sevastopoľ nie sú súčasťou rajónu, pretože majú zvláštne postavenie.
De iure je na Ukrajine ale 140 rajónov, pretože v Autónomnej republike Krym, v súčasnosti okupovanej Ruskom, neprebehla plánovaná redukcia 14 rajónov na 10 nových. Ďalších 7 rajónov je na nekontrolovanom území Luhanskej a Doneckej oblasti.
Strela (vrch v Štiavnických vrchoch)

Strela () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Banská Belá, približne (severo)východne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Skalka. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a v katastrálnom území obce Banská Belá. Najbližšími sídlami sú severným smerom ležiaci Kozelník, západne situovaná Banská Belá a Banská Štiavnica a južne ležiaci Banský Studenec. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Strela je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Skalky () severným smerom. Východne susedí sedlom oddelený vrch Tri kamene (), severne leží Marcička (), západne Kytla () a Vtáčnik () a južným smerom Skalka a Anderloch (). Oblasť patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú prítoky Jasenice. Vrcholom prechádza značený chodník z Kozelníka do sedla Volárska. 
Výhľady.
Hustý porast vrchu Strela neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou vegetáciou na úbočí možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach zriedkavo tiež Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry a Poľanu.
Tri kamene

Tri kamene () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Dubové, približne (severo)východne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Skalka. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Štiavnica a Zvolen a zasahuje na katastrálne územie obce Banská Belá a Dubové. Najbližšími sídlami sú severným smerom ležiaci Kozelník a severovýchodne situované Dubové, západne sa nachádza Banská Belá a Banská Štiavnica, južne Banský Studenec a východne Dobrá Niva. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Tri kamene sú dvojvrcholový masív, pričom na niektorých mapách je týmto názvom označený nižší () vrchol. Vrch je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Skalky () severným smerom a cez susednú Strelu () pokračuje západným smerom na Vtáčnik (). Severným smerom susedí Marcička () a Kmotra (), východným leží Ďurianová (), južným Holý vrch (), Skalky () a Anderloch () a západným je sedlom oddelená Strela a Kytla (). Oblasť patrí do povodia Hrona, kde vodu zo západnej časti odvádzajú prítoky Jasenice a z východnej prítoky Neresnice. Na vrchol nevedie značená trasa, no chodník z Dubového prechádza blízkym sedlom Volárska. 
Výhľady.
Lesný porast vrcholu neumožňuje rozhľad, ten je možný z úbočia, kde je viacero menších horských lúk. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov a susedného Javoria, pri dobrých podmienkach tiež Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry a Poľanu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa, no západne vedie blízkym sedlom zelená značka.
Zoznam rajónov na Ukrajine do roku 2020

Toto je zoznam ukrajinských rajónov pred reformou v roku 2020.
Uhliskový potok (prítok Hlinského potoka)

Uhliskový potok je potok v regióne Horný Zemplín na území obce Hlinné v okrese Vranov nad Topľou v Prešovskom kraji. Nachádza sa na pomedzí geomorfologického celku Slanské vrchy geomorfologického podcelku Šimonka z jednej strany a geomorfologického celku Východoslovenská pahorkatina geomorfologického podcelku Podslanská pahorkatina z druhej strany. Je ľavostranným prítokom Hlinského potoka a má dĺžku . Je vodným tokom VII. rádu.
Prameň.
Pramení v severnej časti územia obce Hlinné v v lesnom extraviláne na južnom okraji pasienka "Uhliská".
Opis toku.
Od prameňa tečie východným smerom striedavo cez lesný a nižšie i cez poľnohospodársky extravilán, pravým brehom obmýva pole "Krehelnica", ďalej pole "Kopaniny", ľavým brehom obmýva pole "Žliabky", v vteká do intravilánu a mení smer na juhovýchod, v ústi do Hlinského potoka ako jeho ľavostranný prítok v povodí Tople. Vodný tok "Uhliskový potok" nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Uhliskový potok" na území obce Hlinné v období pomenovacieho procesu bol pasienok "Uhliská", v blízkosti prameňa vodného toku, ako pôvodná lokalita využívaná na tvorbu drevného uhlia. Produkcia drevného uhlia ako "jedného z produktov rozkladu dreva za vysokých teplôt bez prístupu alebo s obmedzeným prístupom vzduchu" mala na Slovensku tradíciu od stredoveku až do druhej polovice 19. storočia s hlavným odberateľom hutníctvom, keď bola nahradená výrobou v kovových peciach". Z toponyma "Uhliská" rozšírením o formant "-ový" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Uhliskový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku "Uhliskový potok" bol štandardizovaný v roku 1990. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Uhliskový potok" nie je jedinečným hydronymom (marec 2022); existuje niekoľko takýchto homonymných názvov potokov.
Referencie.
451 stupňov Fahrenheita

451 stupňov Fahrenheita je dystopický román amerického spisovateľa Raya Bradburyho z roku 1953. Autor uvádza, že názov diela je odvodený od teploty pri ktorej začne horieť papier.
Román opisuje americkú spoločnosť v budúcnosti, kde sú knihy zakázané a úlohou požiarnikov je tieto knihy spáliť. Hlavná postava, požiarnik Guy Montag, sa nedokáže stotožniť so svojou úlohou. Skončí so svojou prácou a stane sa ochrancom literatúry a kultúry.
Ľudia použili tento román, na poukázanie historickej úlohy pálenia kníh. V rozhlasovom rozhovore v roku 1956 Bradbury povedal, že napísal 451 stupňov Fahrenheita kvôli svojim vtedajším obavám (počas mccarthizmu) z hrozby pálenia kníh v Spojených štátoch. V neskorších rokoch knihu opísal ako komentár k tomu, ako masmédiá znižujú záujem o čítanie literatúry.
Román sa považuje za Bradburyho najlepšie dielo. V roku 1954 román vyhral ocenenie za literatúru American Academy of Arts and Letters a zlatú medailu Commonwealth Club of California.Neskôr v roku 1984 vyhral Prometheus Award "Hall of Fame" a v roku 2004 dostal retrospektívne ocenenie Hugo za rok 1954 v kategórii najlepší román.
Adaptácie románu zahŕňajú film Françoisa Truffauta z roku 1966, film Ramina Bahraniho z roku 2018 a dve dramatizácie rádia BBC.
Bradbury publikoval verziu divadelnej hry v roku 1979 a pomohol vyvinúť interaktívnu počítačovú hru s rovnakým názvom z roku 1984, ako aj zbierku jeho poviedok s názvom "A Pleasure to Burn".
Ján Lauko

Ján Lauko (* 23. september 1950 Bušince, ČSR) je slovenský hudobný a zvukový režisér, hudobný skladateľ a hráč na akordeón a klávesové nástroje. Ján Lauko je známy ako člen kapely Prúdy, spoluprácou so speváčkou Marikou Gombitovou a aj ako spoluautor viacerých piesní, medzi ktoré patria aj hity Pavla Hammela, „Poď“, "Klára" či „ZRPŠ“.
Ako hudobný režisér, či štúdiový hudobník sa Ján Lauko podieľal na produkcii viacerých významných hudobných albumov českej a slovenskej populárnej hudby, medzi inými so skupinou Modus, so skupinou Team, so skupinou Oceán, s kapelou M Efekt, s kapelou Fermata, s Karolom Duchoňom, s Jankom Ledeckým, s Robom Grigorovom a s mnohými ďalšími.
Hudobná kariéra.
Ján Lauko po maturite vyštudoval na konzervatóriu v Bratislave hru na akordeón. V roku 1971 sa po odchode Mariána Vargu a Fedora Freša stal spolu s gitaristom Jozefom Farkašom členom kapely Prúdy. Bol členom tejto skupiny aj v dobách, kedy vznikli piesne ako „Medulienka“ či „Učiteľka tanca“. Od roku 1974 pracoval aj v slovenskom hudobnom vydavateľstve Opus, kde pôsobil v nahrávacom štúdiu ako hudobný a zvukový režisér. S Prúdmi spolupracoval naďalej a to hlavne ako režisér nahrávok aj ako štúdiový hráč. S Pavlom Hammelom Ján Lauko naposledy spolupracoval pri nahrávaní albumu "Unpluged". Je autorom alebo spoluautorom viacerých Hammelových hitov, medzi inými aj „Poď“, "Klára" či „ZRPŠ“. 
V prvej polovici 80. rokov bol Ján Lauko pri vzniku prvých sólových hudobných projektov Mariky Gombitovej. Technicky s ňou spolupracoval na výrobe albumov, no je aj autorom jej siedmich skladieb, medzi nimi: „Cukráreň na dlani námestia“, „Srdcia dievčat“, „Rozhovor s neznámou“, či „Cirkusový kôň“. Tieto skladby vyšli na Marikiných albumoch "Môj malý príbeh" a "Slnečný kalendár".
Saola

Saola (lat. "Pseudoryx") je rod z čeľade turovité a v rámci nej z podčeľade turorodé (Bovinae). Jediným druhom tohto rodu je saola alebo vu quang ("Pseudoryx nghetinhensis").
Rozšírenie.
Areál výskytu sa nachádza v juhovýchodnej Ázii v Annamských vrchoch na rozhraní štátov Vietnam a Laos. Žije skrytým spôsobom života v hustých dažďových pralesoch a svetom bol tento druh objavený až v roku 1992 na základe kostrových pozostatkov a koží, a vedecky popísaný o rok neskôr. Chytiť a skúmať saolu zblízka sa žiadnemu vedcovi dlho nedarilo, živú ju v prírode žiadny nevidel, fotografií existuje len malý počet a v žiadnej zoologickej záhrade nežije. Existujú však pozorovania jedincov žijúcich krátky čas v zajatí.
Opis.
Na prvý pohľad sa podobá oryxom (rod "Oryx"), antilopám z púštnych oblastí Arábie a Afriky, tiež patriacim do čeľade turovitých. To sa odráža aj vo vedeckom rodovom názve "Pseudoryx". V kohútiku dosahuje výšky okolo 85 cm a váži 85 až 100 kg. Približná dĺžka tela je 150 cm a chvosta 25 cm. Srsť má tmavohnedú so svetlejším odtieňom na šiji a spodných častiach tela. Úzky tmavý pruh prechádza od koreňa chvosta na zadné končatiny. Na hlave má svetlé škvrny, nad očami biele prúžky. Okolie dolnej pery a brada sú tiež biele. Chvost, na ktorom sa strieda biela farba s hnedou, je zakončený chumáčom čiernych chlpov. Saola má silný a dlhý krk. Mierne zahnuté rohy vretenovitého tvaru, dlhé 35 až 50 cm, sú tmavej farby a vyrastajú obom pohlaviam. Meno saola v laoštine znamená "vretenovitého tvaru", čo odkazuje na tvar rohov.
Ochrana.
Na konci augusta 2010 bolo z Laosu oznámené, že miestni dedinčania jednu saolu chytili a priviedli do dediny, kde za niekoľko dní zviera uhynulo. Dokázali ho vyfotografovať a telo následne dostali vedci na skúmanie.
Podľa červeného zoznamu IUCN patrí saola ku kritický ohrozeným druhom. Počet jedincov je odhadovaný na najviac 750 kusov. Preto sa zišli odborníci z niekoľkých ochranárskych organizácií, aby naplánovali ďalšiu ochranu týchto unikátnych kopytníkov. Podľa správy Svetového fondu na ochranu prírody (WWF) chcú ochranári predovšetkým v Annamských vrchoch potlačiť pytliactvo (dosiaľ bolo zlikvidovaných takmer 200 tisíc drôtených ôk) a znížiť počet loveckých psov. V plánoch je tiež zlepšenie postupov pri pozorovaní saol a ich značkovanie rádiovými obojkami.
Ochranu koordinuje pracovná skupina za záchranu saol The Saola Working Group (SWG), ktorá plánuje vybudovanie záchrannej stanice pre tento druh. Na podpore tohto projektu sa podieľa niekoľko zoologických záhrad vrátane českej Zoo Praha.
Rachivský rajón

Rachivský rajón () je rajón Zakarpatskej oblasti v západnej Ukrajine. Jeho administratívnym sídlom je Rachiv. Podľa odhadov z roku 2022 tu žije 82 034 obyvateľov.
Na základe administratívnej reformy Ukrajiny sa 18. júla 2020 znížil počet rajónov Zakarpatskej oblasti na šesť. V januári 2020 sa populácia rajónu odhadovala na 92 543.
Retinosaurus

Retinosaurus je rod vyhynutého jašterotvarého plaza z infraradu scinkov, v rámci ktorého možno patrí do taxónu Pan-Xantusiidae. Rod zahŕňa jediný druh Retinosaurus hkamtiensis.
Druh bol opísaný na základe jedinca zachovaného v jantári. Skamenelina bola objavená v lokalite Hkamti v Mjanmarsku a datovaná do obdobia spodnej kriedy (albu) pred približne 110 miliónmi rokov. V jantári sa okrem fosílie plaza zachovalo aj niekoľko chrobákov.
Typový jedinec (GRS 29689) bol legálne získaný od mjanmarského obchodníka s drahokamami v roku 2019. Objav bol následne ohlásený v októbri 2021, a v januári 2022 bol platne opísaný tímom výskumníkov vedeným slovenským paleontológom Andrejom Čerňanským z UK v Bratislave.
Etymológia.
Vedci živočícha pomenovali "Retinosaurus hkamtiensis" (v doslovnom preklade "živicový jašter z Hkamti").Rodový názov "Retinosaurus" (doslova živicový jašter z Hkamti) je odvodený z gréckych slov "retine" (živica), čo odkazuje na pôvod nálezu v jantári (mineralizovanej živici), a "saurus" (jašter). Druhový názov "hkamtiensis" odkazuje na lokalitu Hkamti, miesto nálezu typového jedinca.
Opis.
"Retinosaurus hkamtiensis" bol drobný plaz, jeho dobre zachovaná lebka meria iba 1 cm (objavený však bol len nedospelý jedinec). Okrem trojrozmerne zachovaných kostí skamenená živica zakonzervovala aj šupinatú kožu vo výnimočných detailoch a dokonca aj časť dýchacej sústavy vo forme priedušnice a priedušiek. Fosíliu tvorí hlava a časť trupu s prednými končatinami. Viditeľný je tvar jednotlivých šupín a aj časť oka a viečka.
Systematika.
Na základe fylogenetických analýz sa zistilo, že "Retinosaurus" zrejme patril do širšej skupiny scinkov, pričom jeho najbližším žijúcimi príbuznými sú xantúziovité (Xantusiidae). Z väčšina analýz vyplynulo, že rod "Retinosaurus" je sesterským taxónom voči kladu skladajúceho sa z rodu "Tepexisaurus" a čeľade xantúziovité. Pretože typový jedinec predstavuje nedospelého jedinca, autori opisu upozorňujú, že s akýmikoľvek výsledkami fylogenetických analýz by sa malo narábať opatrne.
Arabský pohár 2002

Arabský pohár 2002 bol ôsmym ročníkom Arabského pohára, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou UAFA. Turnaj sa hral v Kuvajte od 16. do 30. decembra 2002.
Víťazom turnaja sa stala , ktorá vo finále zdolala 1:0 po predĺžení.
Tímy.
Na turnaji si zahralo 10 tímov. Maroko na turnaj poslalo svoj tím do 23 rokov.
AFC
CAF
Rastislav Ballek

Rastislav Ballek (* 27. január 1971, Banská Bystrica) je slovenský dramatik a režisér.
Život.
Po štúdiu filozofie a sociológie na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave pokračoval na VŠMU v Bratislave na odbore Divadelná réžia. Jeho študentské režijné práce "Odchod z Bratislavy" a "Podivíni" mali silný slovenský aj zahraničný ohlas. V období 1999 – 2001 bol interným režisérom v Divadle SNP v Martine, medzi rokmi 2001 – 2005 spolupracoval na réžii s Divadlom Alexandra Duchnoviča v Prešove, v rokoch 2002 – 2009 bol interným režisérom v Mestskom divadle v Žiline, kde v rokoch 2003 – 2008 zastával post umeleckého šéfa. Od roku 2006 začal intenzívnu prácu v Divadle Aréna v Bratislave, kde vytvoril kultovú divadelnú inscenáciu "Tiso" v roku 2005. Tu inscenoval a režíroval hru "Kukura" v roku 2011, "Holokaust" (2012) alebo "Rosmersholm" (2013).
Rastislav Ballek režíroval svetovú premiéru komornej opery od Martina Burlasa "Kóma" v roku 2007 a spolupracoval s mnohými divadlami, napr. Slovenské komorné divadlo v Martine, Divadlo Alexandra Duchnoviča v Prešove, Činohra SND, Divadlo Rokoko v Prahe, Národní divadlo Brno. Jeho inscenácie a ďalšie divadelné projekty sú pravidelne uvádzané ma domácich a zahraničných festivaloch, napr. Divadlo v Plzni, Sterijino pozorje v Srbsku, Nová dráma/New Drama, Divadelná Nitra, festival Eurokaz v Záhrebe, Expo 2000 v Hannoveri. Je laureátom viacerých ocenení v prestížnej ankete "Dosky" vo viacerých kategóriách. V súčasnosti pôsobí v Mestskom divadle v Žiline.
Dielo.
Spolu s dramaturgom M. Kubranom inscenoval niektoré zabudnuté diela Svetozára Hurbana Vajanského "Letiace tiene" alebo torzo hry Mikuláša Dohnányho "Obchod z Bratislavy". V Divadle SNP v Martine oživil dielo "Pustokvet" (1997) od Vajanského, "Atómy Boha" od Gejzu Vámoša (1998) a inscenáciu podľa poviedky Kristíny Royovej "Bez Boha" (1999). Rôzne kontroverzné udalosti slovenských dejín predstavil uvedením hier "Krcheň Nesmrteľný" (predloha podľa autorky Eva Maliti-Fraňová , "Tiso", "Hollyroth", "Mojmír II." a "Súmrak ríše". V týchto posledných hrách ho zaujala problematika národných a spoločenských hodnôt, hodnôt kultúrneho dedičstva, protichodnosť kapitálu a amorálnosti národa. U Balleka možno vidieť aj inscenácie svetovej klasiky, napríklad "Don Juan", "Oresteia", "Hamlet", "Othello", "Macbeth", "Koniec hry", "Nora". Charakteristickými črtami Ballekových uvedení hier je moderný divadelný jazyk, sugestívna obraznosť a morálna výzva k divákovi. Dej hier pôsobí ako zložitá skladačka, ktorá sa postupne mení na zreteľný obraz ako odkaz divákovi.
Dielo Rastislava Balleka je inšpirované moderným európskym divadlom hlavne čo sa týka formy. Jeho hry boli uvedené aj v cudzojazyčnej mutácii, napr. v rusínskom a maďarskom jazyku.
Čínska agentúra pre pilotované kozmické lety

Čung-kuo caj žen chang-tchien kung-čcheng pan-kung-š’ ( – "Čung-kuo caj žen chang-tchien kung-čcheng pan-kung-š’"; ; skratka: "CMSA"; historicky sa v oficiálnych dokumentoch používalo aj označenie ; skratka: "CMSEO") je organizácia, ktorá zaisťuje inžinierske a administratívne funkcie pre lety človeka do vesmíru v Čínskej ľudovej republike. Agentúra založená v júni 1993 je jednotkou Čínskej ľudovej oslobodeneckej armády so sídlom v Pekingu a je priamo podriadená Oddeleniu pre rozvoj vybavenia Ústrednej vojenskej komisie (predtým Hlavné oddelenie pre vyzbrojovanie ľudovej oslobodeneckej armády).
Hlavnou úlohou agentúry je jednotné riadenie čínskeho pilotovaného vesmírneho programu vrátane stratégie rozvoja, plánovania, celkovej technológie, výskumu a výroby, výstavby infraštruktúry, organizácie a vykonávania letových misií, využitia a propagácie, medzinárodnej spolupráce a vydávania správ atď. Riaditeľom agentúry je od roku 2018 Chao Čchun, ktorý predtým pôsobil ako zástupca riaditeľa.
Montgiscard

Montgiscard môže byť:
Monotrematum

Monotrematum je vyhynutý rod z čeľade vtákopyskovité. Zahŕňa jediný druh Monotrematum sudamericanum, ktorý žil počas paleocénu na území dnešnej Argentíny pred približne 61 miliónmi rokmi.. Niekedy sa považuje za súčasť rodu "Obdurodon" a druh sa potom volá Obdurodon sudamericanum.
Ide o prvého kloakovca (vajcorodca), ktorý bol objavený mimo územia Australázie. 
Systematika.
Druh bol opísaný v roku 1992 a priradený k novému rodu "Monotrematum", ktorého je zatiaľ jediným členom. Výskumníci porovnali fosílny materiál ku do rovnakej čeľade patriacemu austrálskemu rodu "Obdurodon," za súčasť ktorého sa tento taxón niekedy považuje (ako "Obdurodon sudamericanum").
Opis.
Na rozdiel od recentného vtákopyska divného mali dospelé jedince druhu "Monotrematum sudamericanum" zuby. Práve tie boli objavené v roku 1992 v súvrství Salamanca v argentínskej Patagónii. Z nájdených zubov sú dva spodné a jeden horný, v súčasnosti sú uložené v zbierkach argentínskych múzeí Museo de La Plata a Museo Paleotológico Egidio Feruglio. Rod "Monotrematum" sa od rodu "Obdurodon" nelíši len miestom nálezu a geologickým obdobím, ale tiež veľkosťou nájdených zubov, ktoré sú približne dvakrát väčšie. Zachovaná sklovina v strednej oblasti ukazuje, že korunka je veľmi podobná korunke rodu "Obdurodon". Je zložená z dvoch klinových výstupkov, predného, ktorý je širší a oddelený od zadného sedlom, ktoré spojuje lingválnu a bukálnu stranu korunky.
Čínska aerokozmická spoločnosť pre vedu a technológie

Čínska aerokozmická spoločnosť pre vedu a technológie ( – "Čung-kuo chang-tchien kche-ťi ťi-tchuan"; ; skratka: "CASC") je hlavným dodávateľom čínskeho vesmírneho programu. Je vo vlastníctve štátu a má množstvo podriadených subjektov, ktoré navrhujú, vyvíjajú a vyrábajú kozmické lode, nosné rakety, strategické a taktické raketové systémy a pozemné vybavenie. Spoločnosť oficiálne vznikla v júli 1999 v rámci reformy čínskej vlády. Predtým bola súčasťou Čínskej aerokozmickej spoločnosti (). Rôzne inkarnácie programu siahajú až do roku 1956. Spolu s výrobou kozmickej a obrannej techniky CASC vyrába aj množstvo civilných produktov, ako sú stroje, chemikálie, komunikačné zariadenia, dopravné zariadenia, počítače, produkty pre zdravotnú starostlivosť a zariadenia na ochranu životného prostredia.
Štálovo

Štálovo, staršie Štálová () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Močiar, približne severovýchodne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v severnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a zasahuje na katastrálne územie obcí Podhorie a Močiar. Najbližším sídlom je na severnom úpätí ležiaca obec Močiar, východným smerom sa nachádza Kozelník a južným Podhorie a Banská Belá. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Štálovo leží v hrebeni, ktorý vedie od Studeného vrchu () cez Snožu () na Radošovo (). Severným smerom leží Plieška () a Holý vrch (), východným Rejchard () a Radošovo, južným Suchý vrch (), Brezový vrch () a Snoža a západným Jaseňový vrch () a Orech (). Oblasť patrí do povodia Hrona, kde vodu z celého masívu odvádzajú prítoky Jasenice. Vrcholom vedie značená trasa z blízkeho sedla Kráľov stôl. 
Výhľady.
Lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou a nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri dobrých podmienkach z vhodných miest tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Majstrovstvá WAFF vo futbale 2014

Majstrovstvá WAFF vo futbale 2014 bol ôsmym ročníkom Majstrovstiev WAFF vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou WAFF. Turnaj sa hral v Katare od 25. decembra 2013 do 7. januára 2014. Obhajca titulu sa turnaja nezúčastnila podobne ako a . Taktiež sa nezúčastnil najúspešnejší tím turnaja , ktorý od tohto roku bol členom Stredoázijskej futbalovej asociácie.
Víťazom turnaja sa stal .
Tímy.
Na turnaji sa predstavilo deväť tímov. Irak na turnaji poslal svoj tím do 23 rokov.
Anderloch

Anderloch () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Banský Studenec, približne východne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Skalka. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a v katastrálnom území obce Banský Studenec. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí ležiaci Banský Studenec a západne situovaná Banská Belá a Banská Štiavnica. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Anderloch je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od Banskej Štiavnice východným smerom na Skalku (). Severným smerom susedí Vtáčnik () a Kytla (), východným Krásny vŕšok () a sedlom oddelená Skalka, južným Jabloňový vrch () a Bukovina () a západným Veľký vrch () a Paradajs (). Oblasť patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú prítoky Jasenice. Na južnom úpätí je vybudované Studenské jazero. Na vrchol nevedie značený chodník. 
Výhľady.
Nesúvislý lesný porast vrcholovej časti umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri dobrých podmienkach tiež Vtáčnik, Kremnické vrchy, Nízke Tatry a Poľanu.
Prístup.
Na vrchol nevedie žiadny značený chodník, no sedlom na východnom úbočí vedie zeleno značený chodník z Banského Studenca do sedla Volárska.
Endopeptidáza

Endopeptidáza je proteolytická peptidáza, ktorá štiepi peptidové väzby medzi aminokyselinami vnútri bielkovinového reťazca. Popri endopeptidázach existujú exopeptidázy, ktoré štiepia peptidové väzby na jednotlivých koncoch reťazca. Z tohto dôvodu nevedia endopeptidázy štiepiť peptidy a bielkoviny na monomérne jednotky (aminokyseliny), zatiaľ čo exopeptidázy áno. Špeciálnym prípadom endopeptidázy je oligopeptidáza, ktorej strubstrátom sú oligopeptidy namiesto celých bielkovín.
Väčšina endopeptidáz štiepi špecifické väzby za alebo pred konkrétnymi aminokyselinami. Táto špecificita môže byť rôzna, čo umožňuje postupné štiepenie celého proteínu. Medzi príklady endopeptidáz patria:
Majstrovstvá EAFF vo futbale 2017

Majstrovstvá EAFF vo futbale 2017 bol siedmym ročníkom Majstrovstiev EAFF vo futbale medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy Východoázijskej futbalovej federácie (EAFF). Finálový turnaj sa hral v Japonsku.
Víťazom turnaja sa stala Južná Kórea.
Tímy.
Všetkých desať tímov federácie sa zúčastnilo na turnaji. Tímy boli rozdelení do troch predkôl. Víťaz prvého a druhého kola postupovali o kolo vyššie.
Prvé predkolo.
Prvé predkolo sa hralo v Guame.
Druhé predkolo.
Druhé predkolo sa hralo v Hongkongu.
Finálové kolo.
Víťazom turnaja sa stala Južná Kórea.
Uhliskový potok (prítok Ondalíka)

Uhliskový potok je potok v regióne Horný Zemplín na území obce Ďapalovce v okrese Vranov nad Topľou v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Ondavská vrchovina. Je ľavostranným prítokom Ondalíka v povodí Ondavy a má dĺžku . Je vodným tokom VII. rádu.
Prameň.
Pramení v severnej časti územia obce Ďapalovce v v lesnom extraviláne na juhozápadnom svahu vrchu "Uhlisko" s , ktorého vrchol leží už na území susednej obce Nižná Sitnica v okrese Humenné v Prešovskom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom cez lesný extravilán, veľkým oblúkom sa stáča na juhozápad, tesne pred svojim ústím v podteká cestu z Rafajoviec do Piskoroviec a po krátkom úseku v v poli "Kopaniny" ústi do Ondalíka ako jeho ľavostranný prítok v povodí Ondavy. Vodný tok "Uhliskový potok" nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Uhliskový potok" na území obce Ďapalovce v období pomenovacieho procesu bol vrch "Uhlisko", v blízkosti prameňa vodného toku, ktorého vrchol je ale umiestený už na území susednej obce Nižná Sitnica v okrese Humenné v Prešovskom kraji ako pôvodná lokalita využívaná na tvorbu drevného uhlia. Produkcia drevného uhlia ako "jedného z produktov rozkladu dreva za vysokých teplôt bez prístupu alebo s obmedzeným prístupom vzduchu" mala na Slovensku tradíciu od stredoveku až do druhej polovice 19. storočia s hlavným odberateľom hutníctvom, keď bola nahradená výrobou v kovových peciach". Z toponyma "Uhliská" rozšírením o formant "-ový" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Uhliskový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku "Uhliskový potok" bol štandardizovaný v roku 1990. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Uhliskový potok" nie je jedinečným hydronymom (marec 2022); existuje niekoľko takýchto homonymných názvov potokov.
Referencie.
Stará islandčina (rozlišovacia stránka)

Stará islandčina alebo staroislandčina môže byť:
Paraván

Paraván (iné názvy: španielska stena, zástena) je ľahká provizórna a samostatne stojaca stena, ktorá rozdeľuje priestor. Často býva skladacia z viacerých dielov a prenosná.
Už počas vlády dynastie Čou (1050 až 256 pred Kr.) sa za panovníka počas audiencií dávali jednodielne hodvábne zásteny. Skladacie zásteny vznikli počas vlády dynastie Chan (206 až 220 pred Kr.). Do Európy sa dostali na konci stredoveku. Od 17. storočia európski stolári začali vytvárať svoj vlastný dizajn.
Používa sa oddelenie interiéru (spálňa), vytvorenie súkromia (u lekára) alebo ako rekvizita v divadle. Využíva sa aj na zabránenie prievanu alebo ako dekorácia.
František Hora

František Hora (známy pod menom Fero Hora, * 3. október 1948, Rimavská Sobota – † 16. január 2017, Bratislava) bol dlhoročným hudobným redaktorom a publicistom Slovenského rozhlasu. Fero Hora bol označovaný za „prvého slovenského hudobného dídžeja populárnej hudby“.
Životopis.
Fero Hora sa narodil 3. októbra 1948 v Rimavskej Sobote. Detstvo prežil v Tisovci. V roku 1967 zmaturoval na Strednej škole priemyselnej spojovacej techniky v Banskej Bystrici. Hudbe sa intenzívnejšie začal venovať už počas základnej vojenskej služby v českom Rychnove nad Kněžnou. Organizoval tam zábavy, koncerty a vydával časopis o hitoch a bol aj manažérom a konferencierom hudobnej skupiny Flowers Group. Po skončení vojenskej služby, v roku 1969, šiel Fero Hora do Bratislavy, kde nastúpil do Československej televízie na pozíciu zvukára. Neskôr bol niekoľko mesiacov zamestnaný v Opuse. V novembri 1970 nastúpil do hudobnej redakcie Československého rozhlasu, kde ako hudobný redaktor medzi rokmi 1970 – 1981, pripravoval relácie ako boli "Experiment s beatom", "Beatová hudba", "Hudobný kalendár", "Hudobný glóbus", "Našich deväť" (režíroval ju Ján Roháč) a iné. Písal aj články o populárnej hudbe, ktoré publikoval v časopise Populár, ale aj sprievodné texty na obaly hudobných albumov zahraničných interpretov, ktoré v licencii vydávalo slovenské hudobné vydavateľstvo Opus.
Od roku 1981 začalo predstaviteľom režimu prekážať, že šíri tzv. „západnú kultúru“ a tak musel Fero Hora svoju činnosť v Slovenskom rozhlase a v médiách postupne ukončiť. Zákaz účinkovania mu trval až do roku 1989. V tomto období pôsobil na voľnej nohe ako diskotekár. Hudobné diskotéky organizoval po celom vtedajšom Československu, od Medzilaboriec až po Karlove Vary.
Relácia "Experiment s beatom" skončila oveľa skôr, ešte v období normalizácie. Vtedajší ideologický tajomník ÚV KSS Ľudovít Pezlár, ktorý sa podieľal na čistkách v oblasti kultúry na Slovensku, ukončil reláciu slovami: "Fero Hora nám tu nebude robiť Experiment s beatom".
Po návrate do rozhlasu v roku 1989 bol Fero Hora členom hudobnej redakcie rádia Elán, od roku 1992 pôsobil v Rock FM rádiu, vysielal aj v Rádiu Slovensko, kde Rádiu Regina mal známu hitparádu nazvanú "Pop antikvariát".
Anastasija Vladislavovna Gontarová

Anastasija Vladislavovna Gontarová (; * 11. máj 2001, Surgut, Chantyjsko-Mansijsko, Rusko) je ruská plavkyňa. Zúčastnila sa Letných paralympijských hier 2020 v Tokiu kde získala zlatú medailu.
Životopis.
Gontarová má skoliózu, vo veku 14 rokov absolvovala operáciu na zafixovanie chrbtice pomocou titániových skrutiek.
Športová činnosť.
Plávať začala vo veku 5 rokov v rodnom meste Surgut.
Paralympijské hry.
Na Letných paralympijských hrách 2020 v Tokiu (konaných v lete 2021) získala zlatú medailu 50 metrov voľným spôsobom v kategórii S10. Jej čas bol 27,38 s.
Drienka

Drienka môže byť:
Timokrates (sochár)

Timokrates () bol starogrécky sochár.
Svedectvom tvorby Timokrata, aténskeho sochára z 1. storočia, je jeho menom signovaný fragmentárny mramorový podstavec zo sochy (rozlomený, vyrobený z hymettického mramoru, ktorý sa ťažil juhovýchodne od Atén v pohorí Hyméttos), ktorý sa v roku 1860 našiel pri aténskom chráme "Panagia Pyrgiótissa" (Παναγία Πυργιώτισσα):
Snoža

Snoža () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Podhorie, približne severne od Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v severnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a na katastrálnom území obce Podhorie. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí ležiaca obec Podhorie a severne ležiaci Močiar, východným smerom sa nachádza Kozelník a západným Sklené Teplice. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy a na južnom úpätí sa nachádza prírodná pamiatka Žakýlske pleso.
Opis.
Snoža leží v hrebeni, ktorý vedie od Studeného vrchu () na Štálovo (). Severným smerom leží Jaseňový vrch (), Plieška () a Orech (), západným Berantová () a Hudcov vrch (), južným Hrb () a Brezový vrch () a východným Suchý vrch (), Radošovo () a Štálovo. Masív patrí do povodia Hrona; východné svahy odvodňuje potok Slaná do Jasenice, západné a južné potok Teplá. Vrchol traverzuje značená trasa z Podhoria do sedla Kráľov stôl.
Výhľady.
Lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou a nízkou vegetáciou na úbočí možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, z vhodných miest tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, východným úbočím vedie traverzom modrá značka.
Karibský pohár vo futbale 2017

Karibský pohár vo futbale 2017 bol 19. ročníkom Karibského poháru vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy Karibskej futbalovej únie. Finálový turnaj sa hral na Martiniku v meste Fort-de-France a hralo sa od 22. - 25. júna 2017. Kvalifikované tímy na finálovom turnaji sa kvalifikovali aj na Zlatý pohár CONCACAF 2017.
Víťazom turnaja sa stalo .
Kvalifikované tímy.
Na záverečný turnaj sa kvalifikovali štyri tímy. Všetky štyri tímy sa kvalifikovali aj na Zlatý pohár CONCACAF 2017.
Vyraďovacia fáza.
V prípade nerozhodného výsledku po 90 minútach sa hralo predĺženie, a ak bolo aj po predĺžení nerozhodné, o víťazovi sa rozhodlo v penaltách.
ELVO

Ellinikí Viomichanía Ochimáton (ELVO; ; doslova "Helénsky automobilový priemysel") je grécky výrobca vozidiel so sídlom v Solúne. Spoločnosť bola založená v roku 1972 ako Steyr Hellas a svoj súčasný názov prevzala v roku 1987. Vyrába najmä autobusy, nákladné autá, vojenské vozidlá.
História.
Spoločnosť bola založená pod názvom Steyr Hellas S.A. Venovala sa montáži a výrobe nákladných automobilov, motocyklov a poľnohospodárskych traktorov (modely Steyr a Puch). Významné objednávky nákladných áut a autobusov od gréckych vojenských a štátnych orgánov rýchlo dodali spoločnosti dynamiku. Divízia traktorov skolabovala v 80. rokoch, keď sa spoločnosť zamerala na vojenské vozidlá. V roku 1986 si zmenil meno na Hellenic Vehicle Industry S.A.
Grécky automobilový priemysel bol čiastočne sprivatizovaný v roku 2000, keď grécka metalurgická a strojárska skupina Mytilineos získala 43 % a prevzala kontrolu nad spoločnosťou. Spoločnosť čelila vážnym finančným problémom v dôsledku poklesu objednávok po výrobe (v spolupráci s niekoľkými gréckymi spoločnosťami) v roku 2009. Vedenie spoločnosti sa v roku 2010 vrátilo do gréckeho štátu.
V roku 2019 grécka vláda vyhlásila medzinárodný tender na predaj akcií gréckeho automobilového priemyslu. Zdá sa, že predaj spoločnosti izraelskému konzorciu, ktoré zahŕňa Plasan Sasa Ltd., Naska Industries SK Group a gréckeho podnikateľa Aristidisa Glinisa, bol úspešne dokončený v roku 2020. Podľa zdrojov bolo izraelské konzorcium vyhlásené vo verejnej súťaži na predaj aktív spoločnosti ELVO s najvyššou ponukou a izraelské konzorcium prisľúbilo investovať do spoločnosti ELVO v priebehu nasledujúcich piatich rokov 95 miliónov až 135 miliónov eur.
Akvizícia sa skončila 14. februára 2021, keď izraelské konzorcium prevzalo kontrolu nad výrobou vozidiel ELVO, o ktoré mali záujem aj grécke ozbrojené sily.