Alexandra Fiodorovna

Alexandra Fiodorovna (, * 6. jún 1872, Darmstadt – † 17. júl 1918, Jekaterinburg) bola poslednou ruskou cárovnou ako manželka Mikuláša II. od 26. novembra 1894 až do jeho vynútenej abdikácie 15. marca 1917.
Bola obľúbenou vnučkou kráľovnej Viktórie a rovnako ako jej stará matka trpela hemofíliou. Jej syn cárovič Alexej Nikolajevič trpel hemofíliou. Jej povesť povzbudzovania manželovho odporu voči vzdávaniu sa autokracie a jej viera v ruského mystika Grigoriho Jefimoviča Rasputina vážne poškodili popularitu romanovskej monarchie v jej posledných rokoch. Ona a jej najbližšia rodina boli zavraždení v bolševickom zajatí v 1918 počas ruskej revolúcie. V roku 2000 ju ruská pravoslávna cirkev kanonizovala.
Skorý život.
Narodila sa 6. júna 1872 v Neues Palais v Darmstadte ako princezná Alix Viktória Helena Louise Beatrix Hesensko-Darmstadská. Bola šiestym dieťaťom a štvrtou dcérou Ľudovíta IV. Hesenského a Alice Sasko-Koburskej, dcéry britskej kráľovnej Viktórie a princa Alberta.
Alix bola pokrstená 1. júla 1872 (desiate výročie svadby svojich rodičov) v protestantskom luteránskom kostole a dostala mená po svojej matke a každej zo štyroch matkiných sestier, z nich niektoré boli prepísané do nemčiny. Jej matka napísala kráľovnej Viktórii: „Alix sme dali za Alicu, keď tu zavraždili moje meno: Ali-ca to vyslovujú, takže sme si mysleli, že Alix sa nedá tak ľahko pokaziť“. Jej matka jej dala prezývku „Sunny“, kvôli jej veselej povahe. Jej britskí príbuzní ju prezývali „Alicky“, aby ju odlíšili od jej tety Alexandry, princeznej z Walesu, ktorá bola v rodine známa ako Alix.
Alixinými krstnými rodičmi boli princ a princezná z Walesu (jej strýko a teta z matkinej strany), princezná Beatrix (jej teta z matkinej strany), vojvodkyňa z Cambridge (jej praprateta), cárovič a jeho manželka (jej budúci svokrovci) a Anna Pruská.
Alixin starší brat Fridrich prezývaný „Frittie“ trpel hemofíliou a zomrel v máji 1873 po páde, keď Alix nemala ani jeden rok. Zo svojich súrodencov mala najbližšie ku princeznej Márii prezývanej „May“, ktorá bola o dva roky mladšia a boli označené ako „neoddeliteľné“.
V novembri 1878 sa jej rodinou prehnal záškrt, Alix, jej tri sestry, jej brat Ernest prezývaný „Ernie“ a ich otec ochoreli. Alžbeta prezývaná „Ella“, Alixina staršia sestra, bola na návšteve u starých rodičov a unikla epidémii. Alixina matka sa o deti starala sama, než aby ich zverila do opatery sestrám a lekárom. Alica ochorela a zomrela 14. decembra 1878, keď mala Alix šesť rokov. Bolo to 17. výročie smrti jej otca. Mária tiež zomrela, ale zvyšok súrodencov prežil. Svoje detstvo pred smrťou matky a sestry opísala ako „nezamračené, šťastné, večné slnečné lúče, potom veľký mrak“. 
Po matkinej smrti bola vychovávaná na anglickom kráľovskom dvore svojou starou mamou kráľovnou Viktóriou. Cítila, že Alix chránila a vyhlásila, že „kým budem žiť s Alicky, kým sa nevydá bude viac ako kedykoľvek mojím dieťaťom“. Kráľovná osobne vybrala Alixiných tútorov a inštruovala ich, aby každý mesiac posielali podrobné správy späť do Windsoru. Pozývala Alix a jej súrodencov na prázdniny do Anglicka a zblížili sa so svojimi britskými bratrancami. Každé narodeniny a Vianoce posielala Alix darčeky v podobe šiat, šperkov, čipiek a bábik. Na rozdiel od svojich súrodencov sa Alix vo svojich listoch podpisovala skôr ako „vaše milujúce a vďačné dieťa“ ako vnúča. Alix uvažovala o tom, že videla kráľovnú Viktóriu ako „najlepšiu a najdrahšiu z babičiek“, „veľmi vznešenú osobu“, „Santa Clausa“ a „najdrahšiu a najmilšiu ženu nažive“. Keď bola zasnúbená s Mikulášom, Alix uistila Viktóriu, že „moje manželstvo nezmení moju lásku k tebe“. Keď kráľovná Viktória v roku 1901 zomrela, Alix plakala na spomienkovej slávnosti v Petrohrade a šokovala ruských dvoranov, ktorí ju považovali za chladnú a bezcitnú. 
Spolu so svojou sestrou Irenou, bola Alix družičkou na svadbe svojej krstnej matky a tety z matkinej strany, princeznej Beatrice, s princom Henrichom z Battenbergu v roku 1885. Vo veku 15 rokov sa v roku 1887 zúčastnila zlatého jubileu kráľovnej Viktórie.
V marci 1892, keď mala Alix devätnásť rokov, zomrel jej otec Ľudovít IV. Hesenský na infarkt. Podľa jej životopiskyne barónky Buxhoeveden, Alix považovala smrť svojho otca najväčší smútok života. Barónka v jej životopise z roku 1928 pripomenula, že „roky o ňom nemohla hovoriť a dlho potom, keď bola v Rusku, čokoľvek, čo jej ho pripomínalo, ju priviedlo ku slzám“.
Navrhované zásnuby.
Kráľovná Viktória veľmi uprednostňovala Alix a chcela, aby sa Alix stala kráľovnou Spojeného kráľovstva, čo považovala za „najväčšie postavenie, aké existuje“. 2.marca 1888 napísala Alixinej najstaršej sestre Viktórii, že „Moje srdce a myseľ sú odhodlané zabezpečiť drahú Alicky pre Eddieho alebo Georgieho“. Tlačila na Alix, aby prijala návrh svojho bratranca princa Alberta Viktora, vojvodu z Clarence a Avondale. V roku 1889 Viktória pozvala Alix a Eddyho na Balmoral Castle v nádeji, že sa do seba zamilujú. Eddy sa do nej zaľúbil a požiadal ju o ruku, ale Alix sa o neho nezaujímala a jeho návrh odmietla. Viktória však stále zotrvávala a snažila sa Alix presvedčiť o výhodach zásnub. Kráľovná napísala Viktórii Hesenskej, staršej sestre Alix, že Alix „by mala byť prinútená vážne uvažovať o hlúposti zahodiť šancu na veľmi dobrého manžela, láskavého a stabilného, a vstúpiť do zjednotenej šťastnej rodiny a veľmi dobré postavenie, ktoré nemá na svete obdoby“! Alixina staršia sestra Ella bola proti zásnubám, pretože „on nevyzerá príliš silný a je príliš hlúpy“. V máji 1890 Alix napísala Eddymu list, že hoci ju „bolelo ho bolieť“, videla ho len ako bratranca a nemohla si ho vziať. Napísala Viktórii, že ak by sa vydala za Eddyho, a ak by bola „prinútená“ rodinou, by boli obaja nešťastní. Kráľovná bola sklamaná, ale rozhodla sa, že Alix preukázala „veľkú silu charakteru“, keď sa odmietla podvoliť silnému tlaku. 
V roku 1891 sa kráľovná Viktória pokúsila usporiadať zásnuby medzi Alix a princom Maximiliánom Bádenským. Požiadala jej otca, aby čo najskôr pozval Maxa do Darmstadtu, Max povedal Alix, že ju zamýšľa požiadať Alix o ruku. Alix bola prekvapená a nešťastná a neskôr si uvedomila, že „vôbec som ho nepoznala“. Požiadala svoju staršiu sestru Viktóriu, aby zasiahla a pomohla jej Maxa zdvorilo odmietnuť. 
Zásnuby.
S nástupcom ruského cárskeho trónu Mikulášom sa zoznámila ako 12 ročná na svadbe svojej sestry Elly s veľkovojvodom Sergejom Alexandrovičom, ujom Mikuláša v Petrohrade v Rusku. Mladý Mikuláš mal vtedy 16 rokov a 12 ročná Alexandra mu bola od začiatku sympatická. Mikuláš si vo svojom denníku nazval Alix „sladkou Alix“ a vyhlásil „Milujeme sa“. Na znak svojej náklonnosti jej dal brošňu a do okennej tabule naškrabali svoje mená. 
V januári 1890 Alix navštívila svoju sestru Ellu v Rusku. S Mikulášom sa spolu korčuľovali, stretávali sa na čajových večierkoch a hrali bedminton. Mikuláš si vo svojom denníku napísal: „Je mojím snom sa oženiť jedného dňa s Alix H. Miloval som ju už dlho, ale hlbšie a silnejšie od roku 1889, keď strávila šesť týždňov v Petrohrade. Dlho som sa bránil môjmu pocitu, že sa mi splní môj najdrahší sen“.
Alixina sestra Ella a jej manžel Sergej nadšene podporovali zásnuby medzi Mikulášom a Alix. Budúci kráľ Eduard VII. povedal svojej matke, kráľovnej Viktórii, že „Ella pohne nebom a zemou, aby si Alix vzala veľkovojvodu“. Ella napísala svojmu bratovi Ernestovi: „Daj bože, aby sa toto manželstvo naplnilo“.
Mikuláš a Alexandra boli bratranci z druhého kolena prostredníctvom prastarej mamy princeznej Wilhelmíny Bádenskej, a boli to bratranci z tretieho kolena prostredníctvom Fridricha Viliama II. Pruského, ktorý bol Alixiným praprastarým otcom a Mikulášovým prapraprastarým otcom. Mikulášova matka cárovná Mária Fiodorovna bola Alixina krstná matka a mladšia sestra Alexandry Dánskej, ktorá sa vydala za Alixinho strýka Eduarda VII. Jej sestra Ella sa vydala za Mikulášovho strýka Sergeja. Jej strýko Alfréd, vojvoda z Edinburghu, sa oženil s Mikulášovou tetou veľkovojvodkyňou Máriou Alexandrovnou. 
Kráľovná sa postavila proti Mikulášovi. Osobne mala rada Mikuláša, ale nemala rada Rusko a Mikulášovho otca a obávala sa, že Alix nebude nebude v Rusku v bezpečí. Napísala Alixinej staršej sestre Viktórii o svojom podozrení, že Sergej a Ella povzbudzujú k zásnubám. Po ohlásení zásnub sa zamyslela: „Čím viac myslím na svadbu Alicky, tým som nešťastnejšia. Nie čo sa týka osobnosti, pretože Mikuláša mám veľmi rada, ale kvôli krajine a strašnej neistote“, „ktorej bude úbohé dieťa vystavené“.
Alexander III. a Mária Fiodorovna boli obaja vehementne protinemeckí a nechceli Alix za nevestu. Mária Fiodorovna povedala svojej sestre Alexandre Dánskej, že najmladšia dcéra nevýrazného veľkovojvodu nie je hodná sa vydať sa vydať za následníka ruského trónu a verila, že Alix je príliš netaktná a nepravdepodobná, na to, aby sa stala úspešnou cárovnou. Alexander uprednostňoval princeznú Helenu Orleánsku, vysokú tmavovlasú dcéru Filipa, grófa z Paríža, uchádzača o francúzsky trón. Mikuláša Helena nepriťahovala, do denníka si zapísal: „Mama urobila niekoľko narážok na Helenu, dcéru grófa z Paríža. Ja sám chcem ísť jedným smerom a je zrejme, že mama chce, aby som si vybral iný“. Helena tiež odolávala, pretože bola rímsko-katolíčka a jej otec je odmietol dovoliť konvertovať na ruské pravoslávie. Alexander poslal emisárov k princeznej Margaréte Pruskej, sestre nemeckého cisára Viliama II. a vnučke kráľovnej Viktórie. Mikuláš vyhlásil, že by sa stal radšej mníchom, ako by sa mal oženiť z Margarétou, ona zase bola ochotná konvertovať do ruskej pravoslávnej cirkvi, aby nebola protestantkou.
Keď cárovo zdravie v roku 1894 zlyhalo, Alexander III. sa rozhodol dovoliť Mikulášovi sa oženiť s Alix, aby mohol zabezpečiť nástupníctvo. Cárovná neochotne dovolila Mikulášovi, aby požiadal Alix o ruku. Mikuláš bol vo vytržení a okamžite sa pýtal Alix.
Napriek jej láske k Mikulášovi sa Alix spočiatku zdráhala vydať za Mikuláša. Kvôli svadbe bola nútená prestúpiť na pravoslávie, čo pre ňu ako presvedčenú luteránku bol istým spôsobom veľký morálny problém. Napísala Mikulášovi, že „nemôžem konvertovať na pravoslávie proti svojmu svedomiu", pretože „Aké šťastie môže prísť z manželstva bez skutočného Božieho požehnania“! Mikuláš ju prosil, no zostal v nádeji, pretože Ella ho uistil, že Alix je „úplne nešťastná“ a má k nemu" „hlbokú a čistú“ lásku. Mikuláš ju prosil, „aby nepovedala nie priamo“ a vyhlásil: „Myslíš si, že bez teba môže existovať nejaké šťastie na celom svete“.
V apríli 1894 sa Alixin brat Ernest Ľudovít oženil s princeznou Viktóriou Melitou z Edinburghu. Princezná Viktória bola neter Alexandra III. a dcéra jeho sestry veľkovojvodkyne Márie Alexandrovnej a Mikulášova sesternica, takže na svadbe sa zúčastnilo niekoľko Rusov vrátane veľkovojvodov Vladimíra, Sergeja a Pavla, veľkovojvodkyne Alžbety Fiodorovny a Márie Pavlovnej a Mikuláša. Mikuláš bol odhodlaný presvedčiť Alix, aby si ho vzala. Zjavne si bol istý svojím budúcim úspechom: priviedol otca Ioanna Janyševa, spovedníka cárskej rodiny, aby Alix učil o ruskom pravosláví a Jekaterinu Adolfovnu Scheneiderovú, aby učila Alix ruštinu.
Deň po svojom príchode do Coburgu, Mikuláš požiadal Alix o ruku a dve hodiny sa ju snažil presvedčiť, aby prestúpila na pravoslávie. Neustále plakala, ale odmietla. Ella potom hovorila s Alix a presvedčila Alix, že sa nemusí vzdať luteránstva, aby prestúpila na pravoslávie. Nasledujúci deň sa rozprávala Viliamom II. (ktorý dúfal, že nemecká princezná povedie k lepším nemecko-ruským vzťahom) Máriou Pavlovnou (nemeckou princeznou, ktorá prestúpila z luteránstva na pravoslávie, aby sa vydala za Mikulášovho strýka veľkovojvodu Vladimíra Alexandroviča). Prijala Mikulášov druhý návrh. 
Po zásnubách sa Alix vrátila do Anglicka. V júni Mikuláš odcestoval do Anglicka, aby ju navštívil a zúčastnil sa krstu najstaršieho syna princa Juraja, vojvodu z Yorku. Alix a Mikuláš boli obaja menovaní ako krstní rodičia chlapca, ktorý krátko vládol ako Eduard VIII. zo Spojeného kráľovstva v roku 1936. Alix napísala svojej starej guvernantke, že „som šťastnejšia, než slová dokážu vyjadriť. Konečne po týchto päť smutných rokov“! Mikuláš vyhlásil, že „moja duša prekypovala radosťou a životom“.
V septembri, keď sa zdravie Alexandra III. zhoršilo, Mikuláš získal povolenie od svojho umierajúceho otca zavolať Alix do paláca Livadia na Kryme. V sprievode sestry Elly z Varšavy na Krym cestovala obyčajným osobným vlakom. Umierajúci cár trval na prijatí Alix v kompletnej uniforme a dal jej požehnanie.
Ruská cárovná.
Svadba.
Cár Alexander III. zomrel 1. novembra 1894. Mikuláš bol uznaný ako cár Mikuláš II. Nasledujúci deň bola Alix prijatá do ruskej pravoslávnej cirkvi ako „skutočne veriaca veľkovojvodkyňa Alexandra Fiodorovna“. Nebola však povinná zavrhnúť luteranizmus. Alix chcela prijať meno Jekaterina, no Mikuláš, aby prijala meno Alexandra, aby mohli byť druhým Mikulášom a Alexandrou. Inšpiroval ho jeho prastarý otec Mikuláš I. a prastará matka Alexandra Fiodorovna.
Alexandra, princ z Walesu a princezná z Walesu, a Mikulášovi grécki príbuzní sprevádzali rakvu Alexandra III. najprv cez Moskvu a Petrohrad. Pohreb sa konal 19. novembra.
Za cára sa vydala 26. novembra 1894 v kostole Zimného paláca v Petrohrade. Dvorný smútok mohol byť uvoľnený, pretože boli narodeniny Mikulášovej matky, teraz vdovy cárovnej Márie Fiodorovny. Mnohí Rusi považovali Alexandru za zlé znamenie, pretože prišla tak skoro po smrti cára Alexandra: „Prišla k nám za truhlou. Prináša so sebou nešťastie“. Sama Alexandra napísala svojej sestre: „Naša svadba mi pripadala ako obyčajné pokračovanie pohrebnej liturgie za mŕtveho cára, s jedným rozdielom, mala som na sebe biele šaty namiesto čiernych“.
Korunovácia.
14. mája 1896 boli Alexandra a Mikuláš korunovaní v Uspenskej katedrále v Moskovskom Kremli.
Päťstotisíc Rusov sa zhromaždilo v Moskve, aby sledovali zábavu, jedli dvorom sponzorované jedlo a zbierali dary na počesť svojho nového cára. Povrávalo sa, že nie je dostatok jedla pre všetkých a tak sa dav rozbehol smerom k darčekovým stolom. Polícia nedokázala udržať poriadok a tisíc Rusov bolo ušliapaných na smrť na poli Chlodynka.
Mikuláš a Alexandra boli zo smrtí zdesení a rozhodli sa zúčastniť na plese, ktorý na ich počesť usporiadal francúzsky veľvyslanec markíz de Montebello. Mikulášovi strýkovia ho vyzvali, aby sa zúčastnil, aby neurazil Francúzov a dal pravdu rečiam, že Nemka Alexandra bola voči Francúzom zaujatá. Sergej Witte to komentoval: „Očakávali sme, že párty bude odvolaná. Namiesto sa odohrala, akoby sa nič nestalo a ples otvorili Ich veličenstvá tancujúce štvorkolku“.
Na druhý deň Alexandra a Mikuláš navštívili zranených a zaplatili rakvy mŕtvych. Mnohí Rusi však brali katastrofu na poli Chlodynka ako znamenie, že Mikulášova vláda bude nešťastná. Iní využili okolnosti tragédie s správanie kráľovského zriadenia, aby podčiarkli bezcitnosť autokracie a opovrhnutia hodnú plytkosť mladého cára a jeho „nemeckej ženy“. 
Odmietnutie ruským ľudom.
Na verejnosti sa objavovala iba zriedkavo, a bola považovaná za chladnú a nesympatickú. Alexandra bola medzi svojimi poddanými mimoriadne nepopulárna. Jej plachá a introvertná povaha bola interpretovaná ako arogancia a chlad a snažila sa získať priateľov. Ruský dvor ju odsúdil ako „bez šarmu, s drevenými a chladnými očami a drží sa akoby prehltla meter“.
Alexandra sa snažila komunikovať. Plynule hovorila po anglicky a nemecky, ale hovorí sa, že mala problémy s francúzštinou, úradným jazykom súdu. Jej listy a poznámky ukazujú, že vedela veľmi plynule čítať a písať po francúzsky a komunikácia medzi ňou a učiteľom francúzštiny jej detí Pierrom Gilliardom bola vždy vo francúzštine. Alexandra hovorila aj po taliansky, keďže sa tento jazyk naučila už ako tínedžer. Často sa hovorí, že s ruštinou bojovala a naučila sa ju, až keď sa stala cárovnou. Toto však nie je pravda. Z jej tínedžerských denníkov vyplýva, že pred návštevou svojej sestry Elly v Rusku absolvovala niekoľko hodín ruštiny. Po zasnúbení s Mikulášom sa začala vážne učiť po rusky a počas obdobia zasnúbenia mu písala dlhé pasáže v ruštine – s menšími chybami, ale časom sa zlepšovali. Naučila sa veľmi dobre hovoriť po rusky. Listy medzi Alexandrou a jej synom Alexejom boli takmer bez výnimky v ruštine.
Alexandra sa snažila komunikovať. Plynule hovorila po anglicky a po nemecky, no ťažko sa dohovorila francúzštinou, úradným jazykom dvora, a ruštinu sa začala, až keď sa stala cárovnou. Nakoniec sa naučila po rusky, ale hovorila váhavo a so silným prízvukom. Alexandra nedokázala pochopiť svoju verejnú úlohu cárovnej. Cárovná tradične viedla spoločenskú scénu a organizovala početné plesy. Alexandru však šokovali milostné aféry a klebety, ktorými sa večierky vyznačovali. Vyhlásila, že „hlavy petrohradských slečien nenapĺňa nič iné ako myšlienky na mladých dôstojníkov“ a mená šľachticov a šľachtičných, ktorých považovala za škandalóznych, z pozvaných zoznamov odškrtávala. Mnoho ľudí v petrohradskej spoločnosti odmietlo Alexandru ako prudérnu. Na jednom zo svojich prvých plesov Alexandra poslala dvornú dámu, aby pokarhala mladú ženu s hlbokým výstrihom: „Jej veličenstvo chce, aby som vám povedala, že v Hesensku takto šaty nenosíme“. Nemenovaná žena odpovedala: „Modlite, povedzte Jej Veličenstvu, že v Rusku nosíme naše šaty týmto spôsobom“. V roku 1896 spustila projekt „Help Through Handwork“. Chcela vytvoriť sériu dielní, v ktorých šlachtičné učili chudobných roľníkov šiť a získavali finančné prostriedky pre rodiny v núdzi.
Alexandra mala ťažký vzťah so svojou svokrou Máriou Fiodorovnou. Na rozdiel od iných vtedajších európskych dvorov ruský protokol priznával vdove cárovnej seniorát v hodnosti cárovnej. Na kráľovských plesoch dala Mária ruku svojmu synovi a Alexandra dala ruku jednému z veľkovojvodov. Mária bola zvyknutá na tradíciu a bola prekvapená, keď Alexandra zatrpkla na svoju juniorskú rolu na dvore. Korunovačné klenoty boli majetkom súčasnej cárovnej, no Mária ich odmietla Alexandre vydať. Mária sa neochotne vzdala nádhernej zbierky, keď Alexandra pohrozila, že nebude nosiť šperky na oficiálnych dvorných podujatiach.
Alexandra bola v cisárskej rodine nepopulárna. Bola horlivou zástankyňou „božského práva kráľov“ a verila, že nie je potrebné pokúšať sa získať súhlas ľudu, podľa jej tety, nemeckej cisárovnej Viktórie, ktorá napísala kráľovnej Viktórii, že „Alix je veľmi panovačná a vždy bude trvať na tom, aby mala svoju vlastnú cestu, nikdy nevzdá ani kúsok moci, o ktorej si bude predstavovať, že ju ovláda...“. Obávala sa spoločenských funkcií a rada bola sama s Mikulášom, preto neorganizovala plesy a večierky, ktoré by cárovná normálne organizovala. Členovia cisárskej rodiny sa pohoršovali nad tým, že im uzavrela prístup k cárovi a na vnútorný dvor. Nemala rada Mikulášovho strýka veľkovojvodu Vladimíra Alexandroviča. Vyhlásila, že Vladimírovi synovia Cyril, Boris a Andrej sú nenapraviteľne nemorálni. V roku 1913 odmietla Borisov návrh na ruku veľkovojvodkyne Oľgy. Počas vojny Vladimírova manželka, veľkovojvodkyňa Mária Pavlovna, otvorene kritizovala Alexandru. 
Alexandra si nebola istá svojím skromným pôvodom ako nemecká princezná a trvala na tom, aby sa s ňou zaobchádzalo zo všetkými poctami cárovnej. V roku 1896 sa Alexandra a Mikuláš vydali na európske turné. Keď jej Viliam II. požičal starožitnú striebornú toaletnú službu, ktorá kedysi patrila pruskej kráľovnej Lujze, urazila ju a vyhlásila, že pre cárovnú je vhodná iba zlatá toaletná služba. Obliekala sa „veľmi veľkolepo“. Na ruskom dvore sa jej dvorania posmievali za jej „oblečenie z ťažkého brokátu, ktorý mala rada, a s diamantmi porozhadzovanými po celej ploche, vzdor dobrému vkusu a zdravému rozumu“. 
Alexandra odmietla dvoriť verejnosti, pretože verila, že ruský ľud automaticky milovala cára a cárovnú, Keď ona a Mikuláš cestovali na Krym vlakom, stovky roľníkov mali na sebe najlepšie šaty a cez noc čakali na cársky pár. Mikuláš podišiel k oknu, ale Alexandra odmietla roztiahnuť závesy a uznať dav. Vdova cárovná Mária bola nahnevaná, že „Alexandra si myslí, že cárska rodina by mala byť, nad takýmito vecami. Čo si myslí? Získať si náklonnosť ľudí?...A predsa sa sťažuje na ľahostajnosť verejnosti voči nej“. Kráľovná Viktória sa obávala Alexandrinej neobľúbenosti v jej novej krajine a svojej vnučke poradila: „Vládnem viac ako 50 rokov...a napriek tomu každý deň premýšľam, čo musím urobiť, aby som si uchovala posilnila lásku k mojím poddaným...Vašou prvou povinnosťou je získať si ich lásku a rešpekt“. Alexandra odpovedala: „Mýliš sa drahá babička, Rusko nie je Anglicko. Tu si nepotrebujeme zaslúžiť lásku ľudu. Ruský ľud uctieva svojich cárov ako božské bytosti...Pokiaľ ide o petrohradskú spoločnosť, to je niečo čo človek môže úplne ignorovať“. Alexandra napriek svojej Viktoriánskej výchove podporovala svojho manžela v snahách o absolutistickú moc a potláčanie demokratických tendencii v krajine.
Boj o splodenie dediča.
Alexandra porodila 15. novembra 1895 v Alexandrovskom paláci svoje najstaršie dieťa a dcéru Oľgu. Mnohí Rusi a členovia cárskej rodiny boli sklamaní pohlavím dieťaťa, no Mikuláš a Alexandria boli zo svojej dcéry nadšení a zbožňovali ju. Narodenie Oľgy nezmenilo nezmenilo postavenie veľkovojvoda Juraja Alexandroviča ako predpokladaného Mikulášovho dediča. Pavlovské zákony zavedené cárom Pavlom I zakazovali ženám prevziať romanovský trón, pokiaľ bude nažive ktorýkoľvek muž z rodiny Romanovcov. Ak by Alexandra neporodila syna, Mikulášovými dedičmi by boli jeho bratia a strýkovia. Málokto sa však obával, pretože Alexandra mala 23 rokov, takže sa očakávalo, že čoskoro bude môcť porodiť syna. 
Niekoľko mesiacov po pôrode Oľgy Alexandra bola opäť tehotná. Kvôli stresu z korunovácie potratila. Nebolo urobené žiadne oznámenie, pretože svoje tehotenstvo verejne nepotvrdila. V Petrohrade sa však šírili nepodložené a zlomyseľné zvesti, že Alexandra otehotnela s milencom a dieťa potratila, aby zakryla svoju neveru.
10. júna 1897 Alexandra porodila svoje druhé dieťa a dcéru Tatianu. Mikuláš bol veľmi šťastný, ale členovia jeho rodiny boli nešťastní a znepokojení. Keď sa Alexandra prebudila z chloroformu, videla okolo seba „úzkostné a utrápené tváre“ a „prepukla v hlasnú hystériu“. Zvolala: „Bože môj, to je zase dievča. Čo povie národ, čo povie národ?“ To že Alexandra nemala syna sa stávala medzi Rusmi viac nepopulárna. Mikulášov brat Juraj povedal, že bol sklamaný, že nemal synovca ktorý by ho zbavil povinnosti dediča: „Už som sa pripravoval na odchod do dôchodku, ale nebolo to tak“.
26. júna 1899 Alexandra porodila svoje tretie dieťa a dcéru Máriu. Kráľovná Viktória poslala Alexandre telegram keď sa Mária narodila: „Som tak vďačná, že sa Alicky tak dobre zotavila, ale ľutujem tretie dievča za krajinu“. Veľkovojvoda Konštantín sa rozčuľoval: „A tak tu nie je žiadny dedič. Celé Rusko bude touto správou sklamané“. Rusi považovali narodenie tretej dcéry za dôkaz, že Alexandra mala smolu. Dva týždne po Máriinom narodení zomrel Mikulášov brat Juraj a ich mladší brat veľkovojvoda Michal Alexandrovič sa stal predpokladaným nástupcom Mikuláša. Dvorania sa hrnuli k Michalovi a zaobchádzali s ním ako s dedičom, čo Alexandru znepokojovalo. V októbri 1900 Mikuláš ochorel na brušný týfus a bol päť týždňov pripútaný na lôžko. Kabinet bol nútený diskutovať o tom čo by sa stalo, keby Mikuláš zomrel. Alexandra bola tehotná s Anastáziou a trvala na tom, aby sa stala regentkou v nádeji, že porodí syna. Mikulášovi ministri to však odmietli. Ak by Mikuláš zomrel, Michal by sa stal cárom. Ak by bolo Alexandrino dieťa chlapec, Michal by sa vzdal trónu v prospech svojho synovca. Alexandra nebola spokojná a prerástla v nej nedôvera Mikulášovým ministrom za snahu „ukradnúť“ dedičstvo jej budúceho syna. 
Dňa 18. júna 1901 Alexandra porodila dcéru Anastáziu. Mikulášova sestra veľkovojvodkyňa Xénia, zvolala: „Bože môj! Aké sklamanie!...štvrté dievča“! Francúzsky diplomat Maurice Paléologue uviedol: „Nemecká Alexandra má zlé oko. Vďaka jej hanebnému vplyvu je náš cár odsúdený na katastrofu“. Ruskí roľníci si povedal, že „cárovná nebola milovaná v nebi, inak by porodila syna“. 
Alexandra a Mikuláš sa obrátili na vieru v nádeji, že budú mať syna. Krátko po Anastáziinom narodení predstavila veľkovojvodkyňa Milica Nikolajevna Alexandru mystikovi menom Philippe Nizier-Vachot. Bol to šarlatán bez licencie, ktorý tvrdil, že môže použiť svoje magnetické sily na zmenu pohlavia bábätka v maternici. Mikuláš vymyslel pre Philippa lekársky diplom z Vojenskej lekárskej akadémie SM Kirova a urobil z neho štátneho poradcu a vojenského lekára. Mikulášova matka (Mária), sestra (Xénia) a švagriná (Ella) boli znepokojené a varovali jeho aj Alexandru, aby sa držali čo najďalej od Philippa, ale cársky pár ich neposlúchol. 
Na konci roku 1901 sa zdalo, že Alexandra opäť otehotnela a Philippe prisahal, že nosí chlapca. V lete 1902 bolo jasné, že cárovná nie je tehotná. Veľkovojvoda Konštantín Konštantinovič napísal: „Od 8. augusta sme každý deň čakali na potvrdenie tehotenstva cárovnej. Teraz sme sa zrazu dozvedeli, že nie je tehotná a ani nebola tehotná a že príznaky a predpokladáme, že to bola skutočnosti iba anémia“. V skutočnosti mala Alexandra molárne tehotenstvo. 19. augusta 1902 utrpela výtok „guľovitého mäsitého útvaru veľkosti vlašského orecha“, ktorý Dr. Dmitrij Ott identifikoval, že sa jedná o mŕtve oplodnené vajíčko v štvrtom týždni tehotenstva. Aby si dvorní lekári zachovali tvár, zverejnili 21. augusta bulletin, v ktorom tvrdili, že Alexandra „samozrejme potratila bez akýchkoľvek komplikácií“. Ponížená Alexandra poslala Philippa do Francúzska. 
V roku 1903 sa Alexandra a Mikuláš rozhodli podporiť kanonizáciu Serafima Sarovského. Pred odchodom z Ruska im Philippe povedal, že Serafim dá Alexandre syna. Serafim bol mníchom v regióne Tambov, ktorý údajne robil miestne zázraky a bol mŕtvy sedemdesiat rokov. Moskovský metropolita neochotne súhlasil s kanonizáciou svätca. Alexandra a Mikuláš sa 19. augusta kúpali v Sarovskom prameni, v ktoprom sa kedysi kúpal Serafim a modlili sa, aby im posvätné vody požehnali syna. 
V roku 1904 Alexandra otehotnela. Na syna boli veľké očakávania. Keď sa blížil pôrodu, noviny poznamenali, že „niekoľko dní rozhodne o tom, či bude cárovná najobľúbenejšou ženou v Rusku alebo ju bude veľká časť ľudu považovať za stroskotanca – od zvláštnym Božím hnevom. 12. augusta 1904 porodila syna Alexeja Nikolajeviča, ktorý sa narodil v Petergofe. Narodenie Alexeja utvrdilo Mikuláša a Alexandru vo viere v Philippa. Mikulášova sestra veľkovojvodkyňa Oľga Alexandrovna si vo svojom denníku napísala: „Som si istá, že to spôsobil Serafim“. Mikuláš napísal Milici, aby „odovzdal našu vďačnosť a radosť...Philippovi“. 
Vzťah s jej deťmi.
Alexandra mala s Oľgou vzdialený vzťah. Spoliehala sa na to, že Oľga udrží svojich mladších súrodencov v poriadku. Jej listy Oľge často pripomínajú, aby myslela na mladších súrodencov: „Predovšetkým pamätaj, aby si bola vždy dobrým príkladom pre najmenších“ a „skús sa vážne porozprávať s Tatianou a Máriou o tom, ako sa majú správať k Bohu“. Oľga bola frustrovaná snahou udržať svojich búrlivých súrodencov poriadku a sťažovala sa, že jej matka na ňu nemá čas. Oľga mala radšej svojho otca. 
Alexandra mala najbližšie ku svojej druhej dcére Tatiane. Vzhľadom a osobnosťou sa Tatiana najviac podobala na Alexandru. Jej teta z otcovej strany Xénia ju opísala: „Tatiana a jej matka sú ako dva hrášky v struku!...Také pekné“. Bola opatrná a zdržanlivá a Alexandre nepochybne oddaná. Počas posledných mesiacov ich života pomáhala matke tým, že ju tlačila po dome na invalidnom vozíku.
Mária sa cítila neistá svojou úlohou v rodine a Alexandra často uisťovala, že je milovaná ako jej súrodenci. Mária sa obávala, že Alexandra uprednostňuje Anastáziu pred ňou ale Alexandra ju ubezpečila, že „s Anastáziou nemám žiadne tajomstvá“.
Anastázia sa fyzicky podobala na Alexandru, ale jej búrlivá a zlomyseľná bola veľmi odlišná od povahy jej matky. Bola prezývaná "shvibzik," v ruštine „skŕítek“. Počas posledných mesiacoch rodiny bola Anastázia jediná, ktorá dokázala rozosmiať melancholickú Alexandru. 
Alexandra zbožňovala Alexeja, pretože bol jej jediným synom a dedičom Ruskej ríše. Učiteľ detí Pierre Gillard napísal: „Alexej bol centrom zjednotenej rodiny, stredobodom všetkých jej nádejí a náklonností. Jeho sestry ho uctievali. Bol hrdosťou a radosťou svojich rodičov. Keď sa mal dobre palác sa premenil. Všetci a všetko v ňom sa zdalo zaliate slnkom“. Alexandra bola posadnutá snahou ho ochrániť pred hemofíliou. Podľa Gillarda „pritlačila k sebe malého chlapca kŕčovitým pohybom matky, ktorá sa vždy obáva o život svojho dieťaťa“. Celé dni sedela pri Alexejovej posteli, keď trpel svojimi hemofilickými útokmi. Bála sa, že sa pri záchvate hnevu zraní a tak ho rozmaznávala a nikdy nepotrestala.
Napriek obavám, že už nikdy nebude mať syna, Alexandra svoje dcéry milovala a nazývala ich „malým štvorlístkom“. Napísala, že „naše dievčatá sú našou radosťou a šťastím a „apoštolmi božími“.
Zdravie.
Zdravie Alexandry nebolo nikdy pevné a jej časté tehotenstvá s štyrmi dcérami a synom o tri roky z jej energie vyčerpali veľa. Jej životopisci vrátane Roberta K. Massie, Carolly Ericksonovej, Grega Kinga a Petra Kurtha pripisujú poloinvalidizmus v jej neskorších rokoch nervóznemu vyčerpaniu zo starostí o krehkého cároviča, ktorý trpel hemofíliou. Väčšinu času trávila v posteli alebo ležala vo svojom budoári alebo na verande. Táto nehybnosť jej umožnila sa vyhnúť spoločenským akciám, ktoré sa jej zdali nechutné. Alexandra pravidelne užívala bylinný liek známy ako adonis vernalis, aby si upravila pulz. Bola neustále unavená, zle spala a sťažovala sa na opuchy nôh. Jedla málo, no nikdy neschudla (okrem posledného roka života). Možno trpela Gravesova-Basedowova choroba (hypertyreóza), čo je stav, ktorý vedie k vysokým hladinám hormónu štítnej žľazy, čo môže mať za následok aj fibriláciu predsiení, slabý srdcový tep a nedostatok energie.
Hemofília a Rasputin.
Cárovič Alexej Nikolajevič bol zjavným dedičom ruského trónu a jediným synom Mikuláša a Alexandry. Krátko po jeho narodení dvorní lekári zistili, že má hemofíliu. Po prestrihnutí pupočnej šnúry mu niekoľko dní krvácal žalúdok a krv sa mu nezrážala. Mikuláš napísal, že Alexej stratil „1/8 krvi z celkového množstva 1/9“ svojej krvi za 48 hodín. Hemofília sa do kráľovských rodín Európy dostala prostredníctvom dcér kráľovnej Viktórie, vrátane Alexandrinej matky, princeznej Alice. Začiatkom 20. storočia bola hemofília často smrteľná a priemerná dĺžka života hemofilikov bola 13 rokov. Alexandrin brat Fridrich a strýko z matkinej strany princ Leopold, vojvoda z Albany, zomreli mladí na hemofíliu. Alexandrina sestra princezná Irena Hesensko-Darmstadská a sesternica princezná Viktória Eugénia z Battenbergu boli tiež nositeľkami génu hemofílie mali hemofilických synov. 
Alexandra cítila obrovskú vinu, že chorobu preniesla na svojho syna. Krátko po stanovení Alexejovej diagnózy sa rozplakala. Mikulášova sestra Xénia nazvala hemofíliu „strašnou chorobou anglickej rodiny“ a členovia cárskej rodiny obviňovali Alexandru, že „zamorila Romanovcov chorobami vlastnej rasy“. 
Keďže nevyliečiteľná choroba ohrozovala jej jediného syna a dediča cára, cárska rodina sa rozhodla jeho stav pred ruským ľudom utajiť. Chceli obmedziť sociálnu nestabilitu kvôli neistote. Najprv sa Alexandra obrátila na ruských lekárov, aby Alexeja liečili. Ich liečba vo všeobecnosti zlyhala. Alexandra, zaťažená hrozbami pre svojho syna z akéhokoľvek pádu alebo porezania, sa obrátila k viere, aby sa utešila. Študovala pravoslávnu vieru a svätých a denne sa hodiny modlila vo svojej súkromnej kaplnke za uzdravenie jej syna. 
Neskôr povolala k dvoru sibírskeho roľníka, mnícha a mystika Rasputina. Zrejme mal liek pre jej syna, keď sa zaňho modlila a vďaka tomu sa stal mocný na dvore. Postupom času Alexandra začala veriť, že Rasputin bol jediným človekom, ktorý mohol zachrániť život jej syna. Rasputin bol k Alexandre priamy a povedal jej: „Ani cár, ani ty sa bezo mňa nezaobídeš. Ak tu nebudem, aby som ťa chránil, stratíš svojho syna...do šiestich mesiacov“. Alexandra sa zaslepila pred dôkazmi o Rasputinovej zhýralosti a škode, ktorú jeho prítomnosť spôsobila na cárskej prestíži. Riaditeľ národnej polície povedal Alexandre, že opitý Rasputin sa odhalil v obľúbenej moskovskej reštaurácii a chválil sa, že mu Mikuláš umožnil intímny prístup k nej, no ona obvinila riaditeľa zlomyseľných klebiet. „Svätí sú ohováraní“ napísala raz. „Je nenávidený, pretože ho milujeme“. Mikuláš rozpoznal Rasputinove chyby, ale cítil sa bezmocný urobiť čokoľvek proti mužovi, ktorý zdanlivo zachránil život jeho jediného syna. Pierre Gillard napísal: „Nerád posielal Rasputina preč, pretože ak by Alexej zomrel, v očiach matky by bol vrahom svojho vlastného syna“.
Členovia dvora si od začiatku vymieňali klebety o Rasputinovi. Hoci ho niektorí z najvyšších petrohradských duchovných prijali ako žijúceho proroka, iní ho nahnevane odsudzovali ako podvodníka a heretika. V Petrohrade zazneli vymyslené klebety z jeho života na Sibíri. Napríklad sa hovorilo, že organizuje svadby pre dedinčanov výmenou za to, že prvú noc prespí s nevestou. Žil v Petrohrade so svojimi dvoma dcérami a dvoma gazdinami a často ho navštevovali, ktorí hľadali uzdravenie alebo láskavosť od cárovnej. Aj ženy očarené liečiteľom prichádzali k Rasputinovi po radu a individuálne požehnanie a prijímali súkromnú audienciu v jeho byte, žartovne nazývanom „Svätý svätých“. Rasputin rád kázal jedinečnú teológiu, že človek sa musí zoznámiť s hriechom skôr, ako ho bude môcť prekonať. Nikto neveril Rasputinovi, že dokáže Alexeja vyliečiť, a tak dvorní úradníci boli zmätení, prečo je Alexandra tak na ňom závislá. 
V roku 1912 Alexej utrpel život ohrozujúce krvácanie do stehna, keď bola rodina v Spale v Poľsku. Alexandra celé dni sedela pri jeho posteli a len zriedka jedla a spala. Bezmocne plakala, keď Alexej prosil o smrť a žiadal ju, aby ho pochovala v lese namiesto mauzólea s jeho predkami. Lekári očakávali, že Alexej zomrie a kňaz mu dal jeho posledné obrady. Dvorní úradníci pripravili oficiálny telegram, v ktorom oznámili smrť cároviča. Alexandra v zúfalstve poslala telegram Rasputinovi, ktorý odpovedal: „Boh videl tvoje slzy a vypočul tvoje modlitby. Nesmúť malý nezomrie. Nedovoľ lekárom, aby ho príliš trápili“. K šoku lekárov sa Alexej zotavil a prežil. Od roku 1912 sa Alexandra stále viac spoliehala na Rasputina a verila v jeho schopnosť zmieriť Alexejovo utrpenie. Toto spoliehanie posilnilo Rasputinovu politickú moc, ale je ťažké oddeliť pravdu od klebiet. Jeho úloha na dvore vážne podkopala vládu Romanovcov počas prvej svetovej vojny. 
Rasputin bol zavraždený 30. decembra 1916, aby ukončil svoje vnímavé zasahovanie do politických záležitostí. Medzi vrahmi bol princ Felix Jusupov, ktorý bol ženatý s neterou Mikuláša II. Irinou Alexandrovnou a veľkovojvoda Dmitrij Pavlovič, ktorý si bol kedysi blízky s rodinou Mikuláša a Alexandry. 
Prvá svetová vojna.
Vypuknutie prvej svetovej vojny bolo pre Rusko a Alexandru kľúčovým momentom. Vojna postavila Ruská ríša dynastie Romanovcov proti Nemeckému cisárstvu dynastie Hohenzollernovcov. Keď sa Alexandra dozvedela o ruskej mobilizácii, vtrhla do manželovej pracovne a povedala: „Vojna! A ja som o nej nič nevedela! To je koniec všetkého“. 
Alexandrine väzby na Nemecko spôsobili, že medzi niektorými spoločnosťami v Rusku bola ešte nepopulárnejšia. Jej brat Ernest Ľudovít Hesenský vládol Hesenskému veľkovojvodstvu, takže bojoval s Nemcami. Nemecký cisár Viliam II. bol Alexandriným bratrancom. Alexandrina sestra Irena bola vydatá za Viliamovho brata Henricha. je iróniou, že Alexandra bola zanietená ruská vlastenka a nemala rada Viliama. Súkromne napísala, že Viliam II. „nie je nič iné ako klaun. Nemá žiadnu skutočnú hodnotu. jeho jedinými prednosťami sú jeho prísna morálka a manželská vernosť“.
Vysoká spoločnosť v Petrohrade, pomenovaná na Russfield Petrograd, ju obvinila z kolaborácie s Nemcami. V Petrohrade sa povrávalo, že v Rusku ukrýva svojho brata Ernesta. V roku 1916 Alexandrina dvorná dáma napísala, že sa jej pýtali „s plnou vážnosťou, či nebol veľkovojvoda z Hesenska nebol ukrytý v pivniciach paláca“. Alexandra pracovala ako zdravotná sestra zranených vojakov, ale jej úsilie ostalo nedocenené. V Petrohrade sa povrávalo, že viedli nočné hovory do Berlína s Viliamom II., aby vyjednali nečestný mier.
Keď Mikuláš II. cestoval na frontovú líniu v roku 1915, aby prevzal, nechal Alexandru ako regentku v Petrohrade. Jej švagor veľkovojvoda Alexander Michajlovič zaznamenal: „Keď cár išiel do vojny, samozrejme miesto neho vládla jeho manželka“.
Vyzeralo to tak, ako keby Alexandra vyhodila a vymenovala ministrov na základe Rasputinovej samoúčelnej rady, ale tí čo boli blízko cárskej rodine to popreli. Len za šestnásť mesiacov vymenovala štyroch premiérov, piatich ministrov vnútra a troch ministrov vojny. „Po polovici roku 1915“ napísal Florinsky „celkom čestná a výkonná skupina, ktorá tvorila vrchol byrokratickej pyramídy sa zvrhla na rýchlo meniacu sa postupnosť vymenovaných Rasputinov“. Alexej Polivanovbol vynikajúci úradník, ktorý sa zaslúžil o revitalizáciu ruskej cárskej armády, ale Alexandra vyhlásila: „Nepáči sa mi výber ministra vojny. Nie je to nepriateľ (Rasputina) nášho priateľa?“. Generálny veľkovojvoda Mikuláš Nikolajevič nemal Rasputina rád, pretože Rasputin povedal Alexandre, že veľkovojvoda si zámerne priazeň v armáde a zatieňuje Mikuláša II., aby si mohol nárokovať trón. 16. júna napísala Alexandra cárovi: „Absolútne neverím v N...on išiel proti Božiemu mužovi (Rasputinovi), jeho práca nemôže požehnaná alebo jeho rada dobrá...Som si istá, že nebude požehnaný, ak mu panovník dovolí, aby bol prenasledovaný svätý muž, ktorý mu môže pomôcť“. Naliehala na Mikuláša, že „Rasputin má na srdci váš záujem o Rusko. Nie nadarmo no k nám ho Boh poslal, len my musíme venovať väčšiu pozornosť tomu, čo hovorí. Jeho slová nie sú vyslovené ľahkovážne a je dôležité mať nielen jeho modlitby, ale aj jeho rady“.
Alexandra, ktorá vždy pevne verila v autokraciu, presvedčila Mikuláša, že sa nikdy nesmie vzdať svojej absolútnej moci cára. Napísala mu: „Si pánom a suverénom Ruska. Všemohúci Boh ťa postavil na miesto a všetci by sa mali skloniť pred tvojou múdrosťou a vytrvalosťou“. Poradila mu: „Buď Petrom Veľkým, Ivanom Hrozným, cárom Pavlom – rozdrv ich všetkých“. Kritizovala Dumu a vyhlásila, že chcú „diskutovať o veciach, ktoré sa ich netýkajú a prinášajú viac nespokojnosti – musia sa držať preč...Nie sme pripravení na ústavnú vládu“. 
Počas vojny panovali v cárskom dvore veľké obavy z vplyvu, ktorý mala cárovná Alexandra na štátne záležitosti prostredníctvom a vplyve, ktorý mal na ňu Rasputin, pretože sa to považovalo za provokáciu verejnosti a ohrozenie bezpečnosti cárskeho trónu a prežitie monarchie. V mene cárskych príbuzných cára boli veľkovojvodkyňa Alžbeta Fiodorovna a veľkovojvodkyňa Viktória Fiodorovna, aby sprostredkovali a požiadali cárovnú Alexandru, aby vyhnala Rasputina z dvora, aby si ochránila svoju povesť, ale bez úspechu. Paralelne sa niekoľko veľkovojvodov pokúsila zasiahnuť u cára, ale bez úspechu 
Počas tohto konfliktu v rokoch 19161917 veľkovojvodkyňa Mária Pavlovna údajne plánovala štátny prevrat s cieľom zosadiť cára s pomocou štyroch plukov ruskej cárskej gardy, ktoré mali vtrhnúť do Alexandrovského paláca a prinútiť cára abdikovať a nahradiť ho jeho synom pod regentom jej syna Cyrila Vladimiroviča.
Existujú dokumenty, ktoré podporujú skutočnosť, že v tejto kritickej situácii bola vdova cárovná Mária Fiodorovna zapojená do plánovaného štátneho prevratu s cieľom zosadiť svojho syna z trónu, aby zachránila monarchiu. Plán bol údajne taký, že Mária dala cárovi posledné ultimátum, aby vyhnal Rasputina, pokiaľ si neželá, aby opustila hlavné mesto, čo by bol signál na rozpútanie prevratu. Ako presne plánovala nahradiť svojho syn, nie je potvrdené, ale existujú dve verzie, že ona a veľkovojvoda Pavol Alexandrovič prevezme moc v jej mene a že ona sama sa potom stane vládnucou cárovnou, druhá verzia tvrdí, že ona a veľkovojvoda Pavol by nahradili cára jeho následníkom trónu, Máriiným vnukom Alexejom, čím by sa stala Mária a Pavol počas jeho mladosti rozdelili moc ako regenti. Cárovná Alexandra bola údajne informovaná o plánovanom prevrate a keď Mária Fiodorovna dala cárovi ultimátum, cárovná ho presvedčila, aby matke prikázal opustiť hlavné mesto. Následne vdova cárovná z Petrohradu do Mariinského paláca v Kyjeve. Do hlavného mesta Ruska sa už nikdy nevrátila. 
Revolúcia (1917).
Prvá svetová vojna uvalila na vládu a ekonomiku cárskeho Ruska to, čo sa ukázalo ako neúnosné bremeno, pričom to bolo veľmi nebezpečné. Masový nedostatok a hlad sa stali každodennou situáciou pre desiatky miliónov Rusov v dôsledku narušenia vojnového hospodárstva. Pätnásť miliónov mužov boli odklonení od poľnohospodárskej výroby, aby bojovali vo vojne a dopravná infraštruktúra (predovšetkým železnice) bola presmerovaná na vojnové využitie, čím sa zhoršil nedostatok potravín v mestách, pretože dostupné poľnohospodárske produkty nebolo možné dovážať do mestských oblastí. A navyše zúrila inflácia. To v kombinácii s nedostatkom potravín a slabým výkonom ruskej armády vo vojne vyvolalo medzi ľuďmi v Petrohrade a iných mestách veľký hnev a nepokoj. 
Rozhodnutie cára prevziať osobné velenie armády bolo katastrofálne, pretože zo všetkých strát bol osobne obviňovaný. Cárov odchod na front a Alexandra prevzala vládne starosti, a to podkopalo vládu dynastie Romanovcov. Slabý výkon armády viedol k fámam, ktorým ľudia verili, že cárovná narodená v Nemecku bola súčasťou sprisahania, ktoré malo pomôcť vyhrať Nemecku vojnu. Navyše v priebehu niekoľkých mesiacov po cárovom prevzatí osobného velenia armády na príkaz cárovnej a Rasputina vymenili niekoľko schopných ministrov za menej schopných, najpozoruhodnejšie spomedzi týchto výmen bolo, keď Nikolaja Borisoviča Ščerbatova nahradil Alexej Chvost vo funkcii ministra vnútra. Krutá zima v rokoch 191617 v podstate odsúdila cárske Rusko k zániku. Nedostatok potravín sa zhoršil a mestá sa zachvátil hlad. Zlé vedenie a neúspechy vojny obrátili vojakov proti cárovi. v roku 1917 si cár uvedomil, že Rusko nemôže dlho bojovať vo vojne a keďže železnice prepravovali jednotky na front, lebo zostávalo len málo kapacít na dovážanie potravín do miest. 
V marci 1917 sa podmienky ešte zhoršili. Ocelári štrajkovali 7. marca a nasledujúci deň sa v uliciach Petrohradu začali búriť davy hladné po chlebe na protest proti nedostatku potravín a vojne. Po dvoch dňoch nepokojov cár nariadil armáde obnoviť poriadok a 11. marca strieľali do davu. V ten istý deň Duma, zvolený zákonodarný zbor, naliehala na cára, aby podnikol kroky na zlepšenie obáv ľudí. Cár odpovedal rozpustením Dumy. 
12. marca sa vojaci vyslaní na potlačenie búriacich sa davov vzbúrili a pridali sa k povstaniu, čím poskytli zámienku na vznik februárovej revolúcie. (Rovnako ako neskoršia októbrová revolúcia v novembri aj ruské revolúcie majú dátumy podľa juliánskeho kalendára). Vojaci a robotníci vytvorili „petrohradský soviet“ s 2500 zvolenými poslancami, zatiaľ čo Duma 13. marca vyhlásila dočasnú vládu. Alexandr Kerenskij bol kľúčovým hráčom nového režimu. Duma v ten deň oznámila cárovi, že musí abdikovať. 
V snahe ukončiť povstanie v hlavnom meste sa Mikuláš pokúsil dostať do Petrohradu vlakom z veliteľstva v Mogiľove. Cesta bola však zablokovaná skúsil, tak inú cestu. Jeho vlak zastavil v Pskove, kde sa po radách od svojich generálov vzdal trónu. 
Alexandra bola v nebezpečnej situácii ako manželka zvrhnutého cára, ktorú ruský ľud nenávidel. Búrlivá posádka Cárskeho Sela sa pokúsila sa pokúsila zaútočiť na Alexandrovský palác, ale palácová stráž ho ubránila. Palácová stráž a ďalšie jednotky po informovaní o abdikácii postupne odišli do hlavného mesta a Alexandra požiadala Dumu, aby pre ňu a jej domácnosť zaviedla bezpečnostné opatrenia vzhľadom na nepokoje a násilie v neďalekom hlavnom meste. Dňa 18. marca Michail Rodzianko poslal novovymenovaného ministra vojny Alexandra Gučkova a generála Lavra Kornylov k Alexandre, aby skontrolovali bezpečnosť paláca, čo viedlo k tomu, že Kornylov, bude zabezpečovať bezpečnosť paláca, ako aj bude pôsobiť ako komunikačný kanál medzi palácom a Dumou. Potom si Alexandra všimla, že strážcovia, ktorí bránia palác, postupne začali nosiť vreckovky okolo zápästia, čím dávali najavo, že podporujú Dumu a to, že ona a jej deti hoci boli bránené pred bezprostredným zranením, ale boli de facto v domácom väzení. Alexandra a jej deti a domácnosť neboli nejako týrané a domácnosť bola ponechaná v každodennom živote ako doteraz, s výnimkou občasných výpadkov elektriny. Dňa 21. marca Kornylov informoval Alexandru, že je formálne v domácom väzení a členovia domácnosti boli informovaní, že môžu slobodne odísť, ak si želajú, ale ak sa rozhodnú zostať, budú musieť dodržiavať tie isté pravidlá, aké sa týkajú domáceho väzenia Alexandry. 
Nasledujúci deň, 22. marca, sa Mikuláš konečne mohol vrátiť do Alexandrovského paláca v Cárskom Sele, kde bol spolu so svojou rodinou zatknutý. Alexandra mu povedala, že „manžel a otec mali v jej očiach väčšiu hodnotu ako cár, o ktorého trón sa delila“. 
Väzenie (19171918).
Dočasná vláda vytvorená po revolúcii držala Alexandru, Mikuláša a ich deti v domácom väzení v ich dome v Alexandrovskom paláci v Cárskom Sele. Navštívil ich Alexandr Kerenskij z vlády, ktorý urobil rozhovor s Alexandrou ohľadom jej angažovania sa v štátnych záležitostiach a Rasputinovej angažovanosti v štátnych záležitostiach a vplyvu na Alexandru. Odpovedala, že keďže ona a jej manžel nemali medzi sebou žiadne tajomstvá, často diskutovali o politike a prirodzene mu dávala rady, aby ho podporila, pokiaľ ide o Rasputina, ktorý podľa nej bol skutočným Božím svätým mužom a jeho rady boli len v záujme dobra Ruska a cárskej rodiny. Po rozhovore Kerenskij povedal cárovi, že verí, že mu Alexandra povedala pravdu a neklamala.
Dočasná vláda si neželala ponechať rodinu v Rusku, najmä preto, že rodina a vláda boli ohrozené boľševikmi, verili, že bývalého cára a jeho rodinu príjmu vo Veľkej Británii. Kráľ Juraj V. bol Mikulášovým a Alexandriným bratrancom z prvého kolena ale odmietol im a ich rodine povolenie a evakuáciu do Spojeného kráľovstva, pretože bol znepokojený ich nepopulárnosťou v jeho krajine a možnými dôsledkami na jeho rodinu a jeho trón. Potom navrhli, aby boli presťahovaní do Francúzska. Napriek tomu, že francúzska vláda nebola nikdy požiadaná o exil, britskí diplomati sa obávali vo Francúzsku uviedli, že tam rodina nebude pravdepodobne nebude vítaná, pretože protinemecké nálady boli vo Francúzsku počas vojny silné a Alexandra bola veľmi nepopulárna, pretože ju považovali za sympatizantku Nemecka. Dočasná vláda bola údajne veľmi sklamaná, že žiadny cudzí štát nebol ochotný rodinu prijať a bola nútená ju premiestniť v rámci Ruska, keďže bezpečnostná situácia bola čoraz zložitejšia. 
V auguste 1917 dočasná vláda presunula celú cársku rodinu do mesta Toboľsk na Sibíri. Toto bol krok Kerenského vlády, ktorá mala cieľ ich odstrániť z hlavného mesta. Mikuláš a Alexandra sami navrhli, aby ich presunuli do paláca Livadia na Kryme, ale Kerenskij to považoval za veľmi nebezpečné, aby sa dostali na Krym, museli by cestovať cez stredné Rusko, oblasť ktorá v tom čase bola rozsiahlym revolučným násilím a nepokojmi, kde boli vyššie vrstvy a aristokracia napadnuté verejnosťou a ich sídla vypálené. Toboľsk na Sibíri bol na rozdiel od stredného a južného Ruska pokojným miestom s väčšou bezpečnosťou a väčšími sympatiami k bývalému cárovi. Existovali náznaky, že dočasná vláda sa ich skutočne pokúšala prepraviť z Ruska Transsibírskou magistrálou, čím by splnila vládne želanie, aby boli vyhnaní, ale teraz inou cestou. Pri prvom pokuse o ich vyhnanie do Európy zlyhalo. Tento plán však nebol rodine odhalený, a ak to bol zámer vlády, musel byť zrušený z dôvodu silnej prítomnosti boľševikov v Jekaterinburgu a ďalších mestách pozdĺž Transibírskej magistrály východne od Toboľska a preto rodina pokračovala do oficiálneho miesta.
Z Toboľska sa Alexandre podarilo poslať list svojej švagrinej Xénii Alexandrovnej na Krym:Moja drahá Xénia, Moje myšlienky sú z tebou, aké magicky dobré a krásne musí byť všetko s tebou – ty si kvet. Ale premilú vlasť je to neopísateľné bolestivé, neviem vysvetliť. Som za teba rada, že si konečne s celou rodinou tak. Chcela by si vidieť Oľgu v jej novom šťastí. Všetci sú zdraví, ale ja mám posledných šesť týždňov nervové bolesti v tvári s bolesťou zubov. Veľmi mučivé...Žijeme ticho, dobre sme sa usadili v Toboľsku, hoci je to ďaleko ďaleko od všetkých...Alexandra a jej rodina zostali v Toboľsku až do októbrovej revolúcie v novembri 1917. Pád dočasnej vlády a nástup boľševikov k moci veľmi zhoršili ich postavenie. 
Odtiaľ v apríli 1918 na príkaz boľševikov premiestnili do Jekaterinburgu. Do ich nového väzenia Ipatievovho domu prišli s ich dcérou Máriou. Pri vstupe do nového väzenia dostali príkaz, aby otvorili všetku batožinu. Alexandra okamžite namietala. Mikuláš sa ju pokúšal brániť povedal: „Doteraz ste sa správali slušne a muži, boli ste džentlmeni, ale teraz“. Dozorcovia ho informovali, že nie je v Cárskom Sele a že odmietnutie vyhovieť ich žiadosti bude mať za následok jeho odlúčenie od zvyšku rodiny, druhý priestupok by bol by bola ťažká práca. Alexandra so strachu o bezpečnosť svojho manžela rýchlo ustúpila a povolila prehľadanie. V máji prišiel do Jekaterinburgu zvyšok rodiny. Predtým nemohli cestovať kvôli Alexejovej chorobe. Alexandra sa potešila, že sa stretla so svojou rodinou. 
Sedemdesiatpäť mužov vykonávalo strážnu službu v Ipatjevovom dome. Mnohí z nich boli robotníci z miestnej Zlokazovského bane a továrne Verkh-Isetsk. Veliteľ Ipatievovho domu Alexander Avadajev bol opísaný ako „skutočný boľševik“. Väčšina svedkov si ho pamätá ako hrubého, surového a ťažkého pijana. Ak sa k Avadajevovi dostala žiadosť o láskavosť v mene rodiny, vždy odpovedal rovnako: „Nech idú do pekla“. Stráže v dome ho často počuli hovoriť o zvrhnutom cárovi ako o „Mikulášovi pijanovi krvi" a o Alexandre ako o „nemeckej mrche“. 
Pre Romanovcov bol život v Ipatjevovom dome nočnou morou neistoty a strachu. Cárska rodina nikdy nevedela, či zo dňa na deň budú v stále v Ipatjevovom dome, alebo či môžu byť oddelení alebo zabití. Privilégií, ktoré mali bolo veľmi málo. Každé popoludnie mohli hodinu cvičiť v zadnej záhrade pod dohľadom strážcom. Alexej stále nemohol chodiť a musel ho nosiť jeho námorník Nagornyj. Alexandra sa k svojej rodine počas týchto aktivít pripájala len zriedka. Namiesto toho trávila väčšinu času sedením na invalidnom vozíku čítaním Biblie alebo diel svätého Serafima. V noci hrali Romanovci karty alebo čítali, dostávali málo pošty z vonkajšieho sveta a jediné noviny, ktoré mali povolené, boli zastarané vydania. 
Dmitri Volkogonov a ďalší sovietskí historici sa domnievajú že, miestne orgány mali pravdepodobne rozkaz V. I. Lenina na popravu cárskej rodiny. Hoci oficiálne sovietske účty pripisujú zodpovednosť za popravu regionálnemu sovietu Uralu. Leon Trockij vo svojom denníku celkom jasne uvádza, že poprava sa uskutočnila z poverenia Lenina: 
Moja ďalšia návšteva Moskvy sa uskutočnila po páde Jekaterinburgu. Po rozhovore so Sverdlovom som sa pýtal: „Áno a kde je cár?“. „Je po všetkom“, odpovedal: „Bol zastrelený“. „A kde je jeho rodina?“ „A rodina s ním“. „Všetky?“ spýtal som sa s nádychom prekvapenia. „Všetci“ odpovedal Sverdlov. „Čo s tým“ čakal na moju reakciu. Neodpovedal som. „A kto to rozhodol“?, opýtal som sa. „Rozhodli sme sa to tu. Lenin veril, že by sme Bielej armáde nemali zanechať žiadny živý exemplár, aby sa zišli, najmä za súčasných ťažkých okolností“.
4.júla 1918 bol veliteľa za Ipatievovho domu vymenovaný náčelník Jekaterinburskej Čeky Jakov Jurovskij. Jurovskij bol lojálny boľševik, muž na ktorého sa Moskva mohla spoľahnúť pri jeho plnení úloh ohľadom cárskej rodiny. Jurovskij rýchlo sprísnil bezpečnostné pravidlá. Od cárskej rodiny zhromaždil ich všetky šperky a cennosti. Tie cennosti vložil do škatule, ktorú zapečatil. Alexandra si ponechala iba dva náramky, ktoré jej dal jej strýko princ Leopold, vojvoda z Albany keď bola malá, ktoré si nemohla dať dole. Nevedel, že bývalá cárovná a jej dcéry mali na sebe skryté diamanty, smaragdy, rubíny a povrazy perál. Toto sa zistilo až po zavraždení. Jurovskij dostal príkaz na popravu 13. júla.
V nedeľu 14. júla 1918 prišli do Ipatievovho domu dvaja kňazi sláviť Božiu liturgiu, Jeden z nich, otec Storozhev si neskôr spomenul:Najprv som vošiel do obývačky, potom diakon a Jurovskij. V tom istom čase Mikuláš a Alexandra vošli dverami vedúcimi do vnútornej miestnosti. Boli s ním jeho dve dcéry. Nemal som možnosť, ktoré. Verím, že Jurovskij sa spýtal Mikuláša Alexandroviča: „No ste tu všetci?“ Mikuláš Alexandrovič pevne odpovedal: „Áno, my všetci“. Vpredu za oblúkom už bola na mieste Alexandra Fiodorovna s dvoma dcérami a Alexejom Nikolajevičom. Sedel na invalidnom vozíku a mal na sebe bundu, ako sa mi zdalo s námorníckym golierom. Bol bledý, ale nie taký ako v čase mojej prvej návštevy. Vo všeobecnosti vyzeral zdravšie. Alexandra Fiodorovna mala aj zdravší výzor. Podľa liturgie bohoslužieb je zvykom v určitom bode čítať modlitbu „Kto odpočíva so svätými". Pri tejto príležitosti z nejakého dôvodu diakon začal na miesto čítania modlitby ju začal spievať a ja som bol tiež trochu v rozpakoch z toho odklonu od rituálu. Sotva sme začali spievať, počul členov rodiny Romanovcov, ktorí stáli za mnou padnúť na kolená...
Poprava.
Utorok 16. júla 1918 bol pre cársku rodinu normálny. O štvrtej popoludní Mikuláš a jeho dcéry sa vybrali na obvyklú prechádzku v malej záhrade. Skoro večer poslal Jurovskij preč pätnásťročného chlapca z kuchyne s tým, že ho jeho strýko chce vidieť. O 19:00 Jurovskij zavolal všetkých členov Čeky do svojej izby a prikázal im, aby pozbierali všetky revolvery od stráži. S dvanástimi ťažkými vojenskými revolvermi ležiacimi pred ním na stole a povedal: „Dnes večer zastrelíme celú rodinu všetkých“. Na poschodí strávili Mikuláš a Alexandra večer hraním bezique. O pol desiatej išli spať. 
V noci 17. júla 1918 ju aj jej rodinu a s rodinnými sluhami zavraždili pomocou streľby a bajonetov v suteréne Ipatievovho domu v Jekaterinburgu boľševikmi pod vedením Jakova Jurovského. V suteréne Ipatievovho domu sa Alexandra sťažovala, že nemajú stoličky, na ktorých by si mohli sadnúť, načo Mikuláš požiadal a dostal od dozorcov tri stoličky. O pár minút, asi o 2:15 vstúpila do miestnosti čata vojakov, každý z nich bol vyzbrojený revolverom. Ich vodca Jurovskij nariadil im, aby sa postavili, Alexandra vyhovela so „zábleskom hnevu“ a Jurovskij potom mimochodom vyhlásil: „Vaši príbuzní sa vás pokúsili zachrániť. Zlyhali a teraz vás musíme zastreliť“. Mikuláš vstal zo stoličky a stihol vysloviť iba „Čo...“? a Mikuláša strelili tri krát do hrude. Alexandra stála asi šesť stôp od ozbrojencov a sledovala smrť svojho manžela a dvoch sluhov, kým na ňu nezamieril vojenský komisár Peter Ermakov. Inštinktívne sa začala od neho odvrátila a začala dávať znamenie kríža, no skôr ako toto gesto stihla dokončiť, Ermakov ju zabil jedným výstrelom, ktorý keďže sa čiastočne odvrátila jej vnikol do jej hlavy tesne nad ľavým uchom a vyšiel na tom istom mieste nad pravým uchom.
Identifikácia pozostatkov.
Telá všetkých boli vyzlečené a oblečenie spálené podľa Jurovského tajnej správy, ktorá sa dostala na svetlo sveta koncom 70. rokov, no do povedomia verejnosti sa dostala až v 90. rokoch. Telá boli pôvodne zhodené do nepoužívanej mínovej šachty Ganina Yama, 19 km severne od Jekaterinburgu. Krátko na to boli telá vyzdvihnuté. Ich tváre boli rozbité a telá boli rozštvrtené a znetvorené kyselinou sírovou. Boli narýchlo pochovaní pod železničné podvaly s výnimkou dvoch detí, ktorých telá boli objavené v roku 2007. Jurovského tajná správa pomohla úradom nájsť telá. Chýbali telá Márie alebo Anastázie a Alexeja. Začiatkom 90. rokov po páde Sovietskeho zväzu, boli telá väčšiny Romanovcov lokalizované spolu s ich služobníkmi, exhumované a formálne identifikované. Predbežné výsledky genetickej analýzy uskutočnenej na telesných pozostatkov chlapca a mladej ženy, o ktorých sa predpokladá, že patria synovi Mikuláša II. Alexejovi a dcére Anastázii alebo Márii boli zverejnené 22. januára 2008. Táto istota ukončila tvrdenie, že Anna Andersonová je Anastázia Nikolajevna. 
Analýza DNA predstavovala kľúčový spôsob identifikácie tiel. Vzorka krvi od princa Philipa, vojvodu z Edinburghu (vnuk Alexandrinej najstaršej sestry Viktórie Hesenskej) bola použitá na identifikáciu Alexandry a jej dcér prostredníctvom mitochondriálnej DNA. Patrili do Haploskupiny H (mtDNA). Mikuláš bol identifikovaný pomocou DNA získanej okrem iného od jeho zosnulého brata veľkovojvodu Juraja Alexandroviča. Veľkovojvoda Juraj zomrel na tuberkulózu koncom 90. rokov 19. storočia a bol pochovaný v Petropavlovskej pevnosti v Petrohrade. 
Pochovanie.
Alexandra, Mikuláš a tri dcéry a služobníci, ktorí boli s nimi zabití boli v roku 1998 s mnohými slávnosťami pri príležitosti osemdesiateho výročia úmrtia pochovaní v Kaplnke sv. Kataríny v Katedrále sv. Petra a Pavla v Petropavlovskej pevnosti. 
Vzhľad a osobnosť.
Alexandra bola známa kráska. Jej stará matka z matkinej strany kráľovná Viktória, ju chválila ako „najmilšie dieťa“. Jej priateľka Anna Vyrubová ju opísala ako „vysokú... jemne, krásne tvarovanú, s nádherne bielym krkom a ramenami. Jej bohaté vlasy, červenozlaté, boli také dlhé, že na nich mohla ľahko sedieť, keď boli rozviazané“. Jej pleť bola čistá a ružová ako u malého dieťaťa. Cárovná mala veľké oči, tmavosivé a veľmi lesklé. Dvorná dáma barónka Sophie Buxhoeveden, povedala, že je to „vysoké, štíhle dievča s krásnymi žiarivými očami, pravidelnými črtami, veľmi dobrou pleťou a krásnymi zlatými vlasmi“. Istý cársky dvoran priaznivo komentoval „jej nádherné vlasy, ktoré jej ležali ako ťažká koruna na hlave a veľké a tmavomodré oči pod dlhými mihalnicami“. V roku 1905 učiteľ jej dcér Pierre Gillard napísal, že „Cárovná bola v tom čase ešte krásna žena. Bola vysoká a štíhla. Ale to všetko prestalo v momente, keď sa jej človek pozrel do očí – tie ktoré hovorili. Šedomodré oči, ktoré odzrkadľovali emócie citlivej duše“.
Alexandra bola hanblivá. Keď jej stará matka, kráľovná Viktória naliehala, aby hrala na klavíri pre ostatných, cítila, že jej „vlhké ruky...boli doslova prilepené ku klávesom“ a neskôr túto skúsenosť opísala ako„ jednu z najhorších skúšok“ svojho života. Keď bola cárovnou, páža v cárskej domácnosti ju opísalo ako „tak očividne nervóznu z konverzácie“ a tvrdilo, že „vo chvíľach, keď potrebovala ukázať nejaké spoločenské pôvabnosti alebo očarujúci úsmev sa jej tvár zaliala málom a vyzerala veľmi vážne“. Veľkovojvoda Konštantín Konštantinovič poznamenal, že je „strašne plachá... Je zrejmé, že nemá šarm svojej svokry, a preto nevzbudzuje všeobecný obdiv“. Nadine Wonlar-Larsky, jej dvorná dáma, poznamenala, že bola „extrémne plachá dokonca aj pri takej neformálnej udalosti akou je prijatie Wonlara-Larskej a jej matky na čaj“. Istý cársky dvoran poznamenal, že „keď sa rozprávala bola unavená a tvár mala pokrytú červenými škvrnami a jej ruky boli červené a mäsité“. Sama priznala, že počas spoločenských akcií „túžila zmiznúť v zemi“. Svojej priateľke Márii Bariatinskej povedala, že „nie som stvorená na to, aby som žiarila pred zhromaždením – nedostala som ľahké ani vtipné reči, ktoré by som na to potrebovala“. Toto sa často mylne považovalo za povýšenectvo. Jej brat Ernest Ľudovít uvažoval, že „bez úsmevu nakloní hlavu na jednu stranu, ak sa jej niečo nepáči, takže ľudia si často mysleli, že je nešťastná, znudená alebo jednoducho rozmarná“. Vychovávateľ jej dcér Pierre Gillard uvažoval, že „zdržanlivosť, ktorú toľko ľudí považovalo za urážku a urobila z nej toľko nepriateľov, bola skôr dôsledkom prirodzenej plachosti- masky zakrývajúcej jej citlivosť“.
Už od mladosti bola Alexandra vážna a melancholická. Jej sesternica z prvého kolena a zároveň priateľka z detstva princezná Mária Lujza povedala, že mala „zvláštnu atmosféru osudu“. Princezná Mária Lujza sa jej údajne spýtala: „Alix ty sa vždy hráš na smútok, jedného dňa Ti Všemohúci zošle naozajstný smútok, a čo budeš potom robiť“? Sir George Wiliam Buchanan, ktorý bol diplomatom jej starej matky, kráľovnej Viktórie, vyjadril názor, že Alexandra mala „smutný a žalostný výraz“.
Alexandra bola veľmi nábožná. Hoci milovala Mikuláša II., spočiatku jeho návrh odmietla, pretože odmietla konvertovať z luteránstva a pripojiť sa k ruskej pravoslávnej cirkvi, ako sa to očakávalo od všetkých manželiek cárov. Povedala Mikulášovi, že aj keď ma to „strašne zarmútilo a som veľmi nešťastná“ neoženiť sa s ním, odchod z luteránskej cirkvi by bola „nesprávna vec“. Veľkorysá k svojím sa pokúsila pomôcť ostatným: jej dvorná dáma Sophie Buxhoeveden napísala, že je „pripravená urobiť doslova čokoľvek pre svojich priateľov“ a že „bude brať veci a ľudí s násilným nadšením“. Alexandra priznala, že „som typ kazateľa. Chcem pomáhať druhým v živote, pomáhať im, bojovať v ich bojoch a niesť ich kríže“. Takéto pocity sú kľúčom k jej priateľstvu a obyčajnou, naivnou Annou Vyrubovou, ktorú utešovala po krátkom a katastrofálnom manželstve. 
Jej matka povzbudzovala vo svojich deťoch dôležitosť a potenciál učenia sa z literatúry a Alexandra vyrastala so znalosťou angličtiny a nemčiny. V prvých rokoch v Rusku ako cárovná prekladala ruské spisy a študovala ruskú hudbu, aby sa zdokonalila v tomto jazyku. Čítala romány Leva Nikolajeviča Tolstoja a diskutovala o nich so svojim manželom. 
Alexandra si užívala hudbu. Keď bola mladá, celé hodiny hrala na bendžo a spievala duety s dvornou dámou kráľovnej Viktórie Minnie Cochrane. Na klavíri rada hrávala so svojou dcérou Oľgou, ktorá po nej zdedila hudobný talent.
Kanonizácia.
Pravoslávna cirkev v exile ju kanonizovala za svätú v roku 1981. Ruská pravoslávna cirkev ju vyhlásila za svätú v roku 2000.
Potomstvo.
Alexandra mala s Mikulášom 5 detí, z čoho 4 dievčatá a 1 chlapca: