Franz Overbeck

Franz Camille Overbeck (* 16. november 1837, Petrohrad, Rusko† 26. jún 1905, Bazilej, Švajčiarsko) bol profesor protestantskej teológie a cirkevných dejín. Zvlášť sa špecializoval na ranokresťanskú literatúru a počiatky mníšstva, na základe čoho neskôr sformuloval svoju kritiku tak liberálnej, ako aj konzervatívnej teológie. Publikoval však len zriedka, a preto nebol počas svojho života v odborných teologických kruhoch príliš populárny. Známym sa stalo predovšetkým jeho priateľstvo s Friedrichom Nietzschem, ich obsiahla korešpondencia bola neskôr aj uverejnená.
Život.
Pôvod a štúdiá.
Franz Camille Overbeck bol synom nemecko-britského obchodníka Franza Heinricha Herrmanna Overbecka a jeho manželky Jeanne Camille Cerclet, Francúzky narodenej v ruskom Sankt Peterburgu.
Narodil sa a vyrastal v Sankt Peterburgu. Od roku 1846 až do februárovej revolúcie 1848 žil s rodinou v Paríži. Potom sa vrátili späť do Sankt Peterburgu a v roku 1850 sa usadili v Drážďanoch.
Dostalo sa mu humanistickej výchovy v európskom duchu. Vďaka svojmu multinacionálnemu pôvodu ovládal plynulo všetky najvýznamnejšie európske jazyky.
V rokoch 1856 až 1864 študoval protestantskú teológiu na univerzitách v Lipsku, Göttingene, Berlíne a Jene. V Göttingene bol členom študentského spolku "Burschenschaft Hannovera". Počas štúdia v Lipsku sa spriatelil s Heinrichom von Treitschkem.
Jeho postoj k „oficiálnej“ teológii bol už od začiatku značne kritický, v čom ho ovplyvnilo hlavne štúdium teologických diel Karla Schwarza a Ferdinanda Christiana Baura.
V roku 1859 dosiahol doktorát z filozofie. V roku 1864 sa, pod vedením Karla von Haseho, prácou o Hipolytovi Rímskom úspešne habilitoval v odbore teológia.
V rokoch 1864 až 1870 vyučoval ako súkromný docent na univerzite v Jene.
Profesor v Bazileji.
V roku 1870 sa stal profesorom novozákonnej exegézy a ranokresťanských dejín na univerzite v Bazileji. Mimochodom, v rokoch 1870 až 1875 býval v tom istom dome ako jeho univerzitný kolega Friedrich Nietzsche. A práve do tohto obdobia sa datuje začiatok ich celoživotného priateľstva.
V roku 1876 si Overbeck vzal za manželku Idu Rothpletzovú (18481933). V tomto istom roku sa stal aj rektorom bazilejskej univerzity.
Svoje najvýznamnejšie dielo – "Über die Christlichkeit unserer heutigen Theologie" [O kresťanskosti našej dnešnej teológie] – publikoval Overbeck ešte v roku 1873. V ňom prvýkrát predstavil názor, že „historické kresťanstvo“, založené na náuke cirkevných otcov, nemá a nemôže mať už nič spoločné s pôvodným zámerom Ježiša Krista. Tvrdil, že „pôvodné kresťanstvo“ chcelo byť v opozícii voči dejinám a každej kultúre či vede. Z týchto úvah vyvodil záver, že „kresťanská teológia“ je de facto neuskutočniteľná. Overbeck v tomto spise vyslovil o. i. aj kritiku tak konzervatívnej (apologetickej) teológie, založenej na dogmatických vieroučných výrokoch, ako aj liberálnej teológie, ktorá sa usilovala o súlad viery a vedy. Podľa Overbecka ani jeden z týchto prístupov nevystihuje "podstatu" kresťanstva, pretože tá vylučuje akýkoľvek druh (vedeckého) "poznania".
Overbecka na napísanie tohto diela podnietili dve publikácie jeho súčasníkov: spis Davida Friedricha Straußa "Vom alten und neuen Glauben" [O starej a novej viere] a spis Paula de Lagardeho "Über das Verhältniss des deutschen Staates zu Theologie, Kirche und Religion" [O vzťahu nemeckého štátu k teológii, cirkvi a náboženstvu]. Obe publikácie podľa neho predstavovali akýsi pokus o vytvorenie „moderného (kresťanského) náboženstva“ – avšak – s pomocou (starej) teológie. A práve toto považoval Overbeck za chybné a v konečnom dôsledku aj nemožné. V roku 1903 v doslove k druhému vydaniu tejto svojej knihy vyslovil podobnú kritiku na adresu najvýznamnejšieho teológa tej doby, Adolfa von Harnacka, a jeho diela "Das Wesen des Christentums" [Podstata kresťanstva]. Doslova uviedol, že: „(Harnackova kniha) "Das Wesen des Christentums" ma skôr presvedčila o „nepodstatnosti“ kresťanstva než o jeho podstate...“.
Overbeck si uvedomoval, že si knihou "Über die Christlichkeit unserer heutigen Theologie" definitívne zahatal cestu k akémukoľvek profesorskému miestu na nemeckom území. Rozhodol sa teda zostať v Bazileji, kde nasledujúce desaťročia v podstate len prednášal klasickú teologickú propedeutiku. O svojich provokatívnych tézach zámerne nehovoril. Podľa jeho vlastných slov preto, aby chránil svojich študentov.
V súkromí usilovne pracoval na zostavovaní vlastného "Cirkevného lexikónu", do ktorého zhromažďoval články, vlastné úvahy i komentované zoznamy literatúry ku teologickým, no i mnohým filozofickým, kultúrnym, biografickým či politickým témam.
Cieľom tejto rozsiahlej práce bolo to, čo Overbeck nazýval jedinou úlohou skutočne vedeckej teológie: "profánne písanie cirkevných dejín". Zároveň však musel čeliť principiálnej dileme: Cirkevné dejiny samé osebe totiž nedokážu, ani v relatívnom zmysle a už vôbec nie v absolútnom zmysle, objasniť "kresťanstvo" ako také. Dokázali by "ho" však zničiť...
Priateľstvo s Nietzschem.
Overbeckova kniha "Über die Christlichkeit unserer heutigen Theologie" bola publikovaná v rovnakom čase ako prvá z Nietzscheho "Nečasových úvah" ["Unzeitgemäße Betrachtungen"], ktoré boli, mimochodom, tiež namierené proti Davidovi Friedrichovi Straußovi. Overbeckovo dielo však vzbudilo podstatne menší ohlas – hoci, podobne ako Nietzscheho reflexie, tiež nezapadalo do dobového svetonázoru (bolo "unzeitgemäß").
Overbeck a Nietzsche sa v principiálnych tézach v podstate zhodovali, o čom o. i. svedčí aj ich rozsiahla korešpondencia.
Toto ich priateľstvo sa neskončilo ani po tom, čo sa Nietzsche na prelome rokov 1888/1889 nervovo zrútil. Začiatkom januára 1889 poslal Nietzsche z Turína list svojmu univerzitnému kolegovi Jacobovi Burckhardtovi, ktorého obsah však už jasne svedčil o jeho ťažkom psychickom stave. Burckhardt sa rozhodol bezodkladne kontaktovať Overbecka, ktorý však medzitým tiež dostal od Nietzscheho list podobného znenia. Overbeck ihneď vycestoval do Turína. Vzhľadom na vážnosť celej situácie musel následne zabezpečiť Nietzscheho hospitalizáciu v psychiatrickej liečebni v Bazileji. Súčasne sa postaral aj o to, aby sa jeho rukopisy dostali do bezpečia. V nasledujúcom, pre všetkých zúčastnených mimoriadne ťažkom, období zostal Overbeck v stálom kontakte s Nietzscheho matkou Franziskou, ktorá sa o svojho psychicky chorého syna starala až do svojej smrti v roku 1897. Po zvyšok života sa Overbeck snažil Nietzscheho chrániť pred vplyvom Juliusa Langbehna.
Overbeck však považoval za znak skutočného, úprimného priateľstva s Nietzschem i to, že sa ešte počas jeho života rázne staval proti akejkoľvek idealizácii Nietzscheho osoby a diela. Od Nietzscheho názorov si vždy udržoval kritický odstup. Overbeck v mnohých svojich listoch a poznámkach protestoval proti vytváraniu rôznych legiend či dezinterpretáciám, ktoré sa vynárali okolo osoby slávneho bazilejského filozofa. Zodpovednosť za šírenie týchto mýtov pripisoval Nietzscheho sestre Elisabeth Förster-Nietzsche a okruhu ľudí pracujúcich pre ňou založený "Nietzsche-Archiv."
Overbeck sa do konca svojho života snažil vyhýbať akýmkoľvek verejným sporom s Nietzscheho rodinou, súčasne však, napriek naliehaniu Elisabethy Förster-Nietzsche, striktne odmietal odovzdať "Nietzscheho Archívu" svoju súkromnú korešpondenciu s Friedrichom Nietzschem.
Bol to práve Nietzsche, ktorý Overbecka zoznámil s filológom Erwinom Rohdeom. Priateľstvo medzi Rohdeom a Overbeckom pretrvalo aj po tom, čo Rohde a Nietzsche v istom okamihu prerušili kontakty.
Posledné roky života.
V roku 1897 bol Overbeck po dlhšej chorobe definitívne emeritovaný. Počas nasledujúcich rokov sa postupne vzdal aj všetkých svojich čestných funkcií. V roku 1903 mu University of St Andrews udelila čestný doktorát.
Franz Camille Overbeck zomrel 26. júna 1905 v Bazileji.
Overbeckova manželka Ida a jeho priateľ Carl Albrecht Bernoulli však už krátko po jeho smrti museli čeliť intrigánskej kampani, v ktorej pozadí znovu evidentne stála Elisabeth Förster-Nietzsche. Napokon sa však podarilo tieto spory ukončiť v prospech Overbecka.
O niekoľko rokov publikoval Bernoulli Overbeckovu korešpondenciu s Nietzschem a niektoré ďalšie, doposiaľ neuverejnené spisy z Overbeckovej pozostalosti. Tieto Bernoulliho publikácie sa stali základom pre vznik tzv. "Bazilejskej tradície" výskumu diela Friedricha Nietzscheho.
Trvalo však desaťročia, kým Overbeckove (anti)teologické diela našli serióznu akademickú odozvu. Záujem o reflexiu týchto myšlienok prejavili Karl Barth, Karl Löwith či Moses I. Finley.
Od roku (cca) 1980 možno opäť badať zvýšený záujem o Overbeckovo dielo, čo dokumentuje aj stúpajúci počet rôznych predmetných publikácií.
Literatúra.
Pramene.
Korešpondencia.
MEYER, Katrin – REIBNITZ, Barbara von (ed.). "Friedrich Nietzsche / Franz und Ida Overbeck: Briefwechsel." Stuttgart: Metzler, 1999. ISBN 3-476-01617-X.
PATZER, Andreas (ed.). "Franz Overbeck, Erwin Rohde: Briefwechsel." Berlin und New York: de Gruyter, 1999. ISBN 3-11-011895-5. (Supplementa Nietzscheana, Bd. 1)
HOFFMANN, David Marc (ed.). "Franz Overbeck, Heinrich Köselitz (Peter Gast): Briefwechsel." Berlin und New York: de Gruyter, 1990. ISBN 3-11-013023-8. (Supplementa Nietzscheana, Bd. 3)
PETER, Niklaus – SOMMER, Andreas Urs (ed.). "Franz Overbecks Briefwechsel mit Paul de Lagarde." In: "Zeitschrift für Neuere Theologiegeschichte" "3". 1996. S. 127 – 171.
PODACH, Erich F. (ed.). "Der kranke Nietzsche. Briefe seiner Mutter an Franz Overbeck." Wien: Bermann-Fischer Verlag, 1937.
SOMMER, Andreas Urs – PETER, Niklaus – BESTEBREURTJE, Frank (ed.). "Franz Overbeck. Werke und Nachlass". Bd. 8: Briefe. und. XLVII + 558 Seiten. Stuttgart / Weimar: Verlag J. B. Metzler, 2008. ISBN 978-3-476-00970-8.