Hierotej (aténsky biskup)

Svätý Hierotej (fl. 1. storočie) bol podľa (historicky spornej) byzantskej tradície prvým aténskym biskupom a mučeníkom ranej Cirkvi. Neskorá španielska tradícia ho označuje aj za prvého biskupa v Segovii.
Patristický teológ (Pseudo-)Dionýz Areopagita spomína Hieroteja ako svojho učiteľa a zároveň ho označuje za učeníka apoštola Pavla. Mal byť tiež prítomný pri zosnutí Panny Márie. Okrem Areopagitovho spisu "O božských menách" (; ) ho však iné ranokresťanské spisy nespomínajú, v dôsledku čoho býva jeho historickosť spochybňovaná. 
Ako svätý je uctievaný najmä v cirkvách byzantskej tradície, hoci jeho kult je známy aj na Západe. Jeho sviatok pripadá na 4. októbra.
Hierotej v Areopagitovom spise "O božských menách".
Ranokresťanský teológ (Pseudo-)Dionýz Areopagita z 5. storočia (ktorý sa vo svojich dielach vydával za rovnomenného ranokresťanského biskupa, žiaka apoštola Pavla) mal Hieroteja vo veľkej úcte a ďakoval vo svojom spise "O božských menách" spolu s apoštolom Pavlom za svoje teologické vzdelanie. Literatúra z apoštolských a ranokresťanských čias Hieroteja nespomína. Dvom (údajne) Hierotejovým spisom "Náčrty teológie" () a "Hymny lásky" () pripisuje Areopagita autoritu podobnú Svätému Písmu: sú „druhým Písmom“ a teologickými základnými kresťanskej náuky. V "Div. Nom". 2,910 and 4,1517 poskytuje Dionýz ukážky z obsahu týchto diel.
Výňatok z diela "Theologikai stoicheióseis" pojednáva o Kristovi-Lógu, ktorý zachováva harmóniu častí a celku, pričom je nad časťami aj nad celkom. Terminologicky pripomína teológiu Klementa a Origena. Druhé dielo, "Erótikoi hymnoi", vysvetľuje stupňovanie lásky, ktorej rôzne formy a sily sa redukujú na Božiu jednotu. Neoplatónsky motív v ňom vrcholí v kresťanskom princípe Božej agapé. Láska je jednotiaca sila, ktorá hýbe všetkým, od Dobra k poslednému z bytostí a od poslednej z bytostí k Dobru.
Spisy sú silne ovplyvnené novoplatónskym filozofom Proklom z 5. storočia, čo naznačuje že ide o falzifikáty neznámeho autora, ktorý chcel získať autoritu pre svoju náuku. Existuje silný predpoklad, že spomínané dve diela vôbec neexistovali alebo že je ich autor totožný so Pseudo-Dionýzom Areopagitom. Každopádne sa predpokladá sa, že diela pochádzajú zo školy v Edesse alebo prinajmenšom zo sýrskeho prostredia a z 5. storočia.
Kniha svätého Hieroteja.
Mních Štefan Bar Sudaili (asi 480543), stúpenec Origena a Evagria, a zástanca učenia apokatastasis, napísal v sýrčine tzv. "Knihu svätého Hieroteja o skrytých tajomstvách Božieho domu" (dosl. preklad; sýr. "Ktábá d-Iroté’os"), v ktorej predstiera, že ju pôvodne v gréčtine napísal Hierotej.
Ikonografia.
Motív Hieroteja a Dionýza Areopagitu stojacich za posteľou Panny Márie pri jej Nanebovzatí sa stal častým námetom byzantskej a staroruskej ikonografie.
Hierotej býva spravidla zobrazovaný ako šedivý starec s veľkými plešinami na čele a širokou stredne dlhou bradou. Býva odetý vo felóne a omofore, pričom v ruke drží evanjelium. Jedno z prvých zobrazení Hieroteja samotného sa nachádza na chrámovej výzdobe v diakonikone katolikonu kláštora Hosios Lukas v Grécku (30.40. roky 11. storočia). Samostatne zobrazovaný je však spravidla v miniatúrnych cykloch: na miniatúrach v "Menológiu cisára Bazila II." (Cod. Vat. gr. 1613. fol. 88), v byzantskom rukopise lekcionára (Cod. Vat. gr. 1156, Fol. 256v., 3. štvrtina 11. stor.) a pod. V nástenných maľbách možno Hieroteja vidieť v chrámoch svätého Juraja v Staro Nagoričane v Severnom Macedónsku (13121318), v Chráme svätej Trojice v kláštora Cosia v Rumunsku (okolo 1386), či na rôznych ikonách datovaných prevažne od 14. storočia.
Úcta.
Hierotejovo meno sa nevyskytuje v raných apoštolských zoznamoch na kresťanskom Východe ani Západe. Jeho uctievanie má pôvod v Byzancii, so synaxárskou tradíciou od 10. storočia. V 12. storočí na základe synaxárového rozprávania zostavil byzantský spisovateľ Euthymios Zigabénos chválospev na Hierotejovu počesť. V starších byzantských a slovanských synaxároch nie je žiadna zmienka o jeho mučeníctve, hoci ho ako mučeníka spomína napríklad svätý Dimitrij Rostovskij (17. storočie).
Na kresťanskom Západe sa Hierotej objavuje od 14. storočia v dodatkoch k "Usuardovmu martyrológiu", odkiaľ jeho meno prešlo do "Rímskeho martyrológia" od Cesareho Baronia. Bollandisti vzhľadom na nedostatok a rozporuplnosť informácií, spochybnili Hierotejovu historickú existenciu. Tento istý názor zdieľajú aj niektorí moderní výskumníci.
Hierotejove relikvie sa tešia úcte na kresťanskom Východe aj na Západe. Údajne Hierotejova hlava je uložená v gréckom kláštore pri Megare, ktorý je pomenovaný na jeho počesť. Časti relikvií sa nachádzajú vo viacerých gréckych kláštoroch na pevnine i ostrovoch. Kláštor Santa María de Sandoval v Španielsku v minulosti tvrdil, že vlastnil hlavu svätého Hieroteja: v 16. storočí sa v kláštore hlava svätca s pripojenou gréckou tabuľkou s nápisom "„ΚΕΘΑΛΗ ΙΕΡΟΘΕΟΥ“". V Španielsku zároveň kolovala legenda, podľa ktorej Hierotej po odovzdaní správy aténskej cirkvi svätému Dionýzovi Areopagitovi odišiel hlásať kresťanstvo do Španielska, kde v meste Segovia založil kresťanskú komunitu a stal sa jej prvým biskupom. Prvýkrát je však táto legenda zaznamenaná v kronike Pseudo-Dextra, ktorá je falzifikátom anonymného španielskeho jezuitu zo 16. storočia.