burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Koloman Gici

Koloman Gici (prídomok "Ghyczy de Gicz et Assakürth"; ; * 12. február 1808, Komárno – † 28. február 1888, Budapešť) bol maďarský konzervatívny politik, právnik a minister financií. 
Gici patril k politickým silám požadujúcim väčšiu nezávislosť Uhorska od Rakúska a podieľal sa na príprave rakúsko-uhorského vyrovnania v roku 1867. Ako minister financií zohral kľúčovú úlohu pri riešení krízy v uhorskom rozpočte, ktorá nastala v polovici 70. rokov 19. storočia.
Činnosť do revolúcie.
V rokoch 1843 a 1847 bol vyslancom Komárňanskej župy v uhorskom sneme a od 6. júla 1848 poslancom. V roku 1844 bol prvým podžupanom komárňanskej župy. Počas revolúcie bol štátnym tajomníkom ministerstva spravodlivosti v Batthyányho vláde. 
Po revolúcii.
Po porážke revolúcie sa stiahol z politického života a venoval sa hospodárskej činnosti na svojom statku. Neskôr sa však vrátil do politiky a v roku 1861 už bol predsedom dolnej snemovne uhorského snemu, v ktorej reprezentoval najprv Rezolučnú stranu a po roku 1865 Stranu ľavého stredu. 
V roku 1873 založil vlastnú politickú stranu - Stranu stredu. Imre Halász o Gicim o desaťročia neskôr v časopise Západ (A Nyugat) napísal: „v otázkach morálnych autorít okamžite zaujal svoje miesto vedľa Ferenca Deáka“ (ktorý bol vodcom konzervatívnych síl).
Minister financií.
Bol ministrom financií v rokoch 1874 - 1875 vo vláde Štefana Bittóa. 
Ministerstvo financií prevzal v čase, keď rozpočet zápasil s dlhodobými problémami. V rokoch po vyrovnaní (po 1867) zavládol v krajine ekonomický optimizmus a mnohí očakávali zníženie daní, avšak v skutočnosti bolo potrebné dane zvýšiť. Túto úlohu na seba prevzal K. Gici, čo mu však spôsobilo pokles popularity. 
„Skutočným otcom zvyšovania daní bol Gici. Széll (Giciho nasledovník na poste ministra) mal iba úlohu adoptívneho otca. Gici sa odvážil vziať na seba strašné bremeno spojené s návrhom zvýšenia daní a potom ho vzal so sebou do samoty Igmándi (súčasť pevnostného systému Komárna),“ napísal Imre Halász.
V návrhu rozpočtu na rok 1875, ktorý predložil Gici, sa počítalo s tým, že 13 miliónov forintov z rozpočtového schodku bude pokrytých zvýšením daní. Bývalý Giciho spojenec Tisza však spustil tvrdú politickú kampaň proti rozpočtu. Následne po vytvorení koaličnej vlády, ktorú Tisza viedol, bol odchod Giciho z ministerského postu nevyhnutný. 
Posledné roky.
V rokoch 1875 až 1879 bol opäť predsedom dolnej snemovne uhorského snemu ako člen Liberálnej strany. Od roku 1885 až do svojej smrti bol členom hornej (šľachtickej) snemovne uhorského snemu.
V Komárne v roku 2003 slávnostne odhalili obnovenú pamätnú tabuľu (dielo kamenára Baltazára Ryšavého) na budove, kde v minulosti stál rodný dom K. Giciho. 
Niektoré jeho aktivity v uhorskom sneme boli predobrazom anekdot, ktoré vo svojom diele opísal Kálmán Mikszáth
Patril k donátorom Verejnej župnej knižnice v Komárne, ktorá je dnes súčasťou knižničných fondov Podunajského múzea v Komárne.
K jeho národno-hospodárskym názorom sa pozitívne vyjadril aj Štefan Marko Daxner vo svojom článku "Ten náš blahobyt".
Volejbalová extraliga mužov 1999/00

Volejbalová extraliga mužov v sezóne 1999/00 bol 8. ročník extraligy volejbalistov, najvyššej volejbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú organizuje Slovenská volejbalová federácia (SVF). Najvyššia súťaž sa premenovala z I. ligy na extraligu a počet jej účastníkov sa znížil zo 16 na 10. V súťaži napokon účinkovalo iba 9 družstiev, pretože ŠVK PPS Detva sa do extraligy neprihlásila. Premiérový titul získalo družstvo ŠK Matador Púchov, ktoré vo finálovej sérii vyhralo nad ŠK Petrochema Dubová.
Družstvo VKP Bratislava súťažilo okrem extraligy aj v stredoeurópskej Interlige.
Systém súťaže.
Systém súťaže sa oproti predošlej sezóne výrazne zmenil. Súťaž sa skladala z troch častízákladnej, nadstavbovej a z play-off. Základná časť sa hrala s dvojkolovým systémom každý s každým raz doma a raz vonku v tzv. dvojkolách. Všetky družstvá postúpili do nadstavbovej časti, pričom 6 najlepších postúpilo do skupiny o 1. až 6. miesto, zvyšné družstvá do skupiny o 7. až 9. miesto. Družstvá si prenášali výsledky zo základnej časti. Najlepšie 4 družstvá po nadstavbovej časti postúpili do semifinále play-off, v poradí ďalšie 4 družstvá odohrali play-off o umiestnenie. 2-kolové play-off začínalo semifinálovými duelmi a končilo duelmi o umiestnenie. Semifinále, finále a duel o 3. miesto sa hral na 3 víťazné zápasy, zvyšné duely play-off na 2 víťazné zápasy. Do nižšej súťaže v budúcej sezóne nezostúpilo priamo žiadne družstvo, najhoršie družstvo po nadstavbovej časti odohralo baráž s účastníkom 1. ligy.
Bodovanie:
Baráž.
Družstvá:
1. kolo
2. kolo
Holica (vrch v Pieninách)

Holica () je vrch v Pieninách, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Lesnica, približne severozápadne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Pienin, neďaleko štátnej hranice s Poľskom. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Lesnica. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Lesnica a severovýchodne ležiace poľské mesto Szczawnica, západne sa nachádza Červený Kláštor a južne obec Haligovce.
Opis.
Holica leží nad ohybom rieky Dunajec, na konci vetvy hrebeňa, vedúceho z vrchu Šľachovky () cez Lesnické sedlo a Plašnú (). Východne sa nachádza Bystrík (), Šafranovka (), Lužná skala () a Rabštín (), južne Aksamitka (), Plašná () a Šajba (), západne Kláštorná hora (), Lysina () a Tri koruny () a severne Czertezik (), Sokolica () a Przechodni wierch (). Hrebeň je súčasťou povodia rieky Dunajec, do ktorej vodu odvádzajú krátke vodné toky. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné vidieť okolité vrcholy Pienin, no tiež susednú Spišskú Maguru a Tatry, severným smerom zasa viaceré prihraničné vrchy v Poľsku.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný hrebeňom z rázc. Targov alebo z blízkeho strediska v Lesnici.
Karol Elbert

Karol Elbert (* 19. december 1911, Trnava† 20. november 1997, Bratislava) bol slovenský dirigent a hudobný skladateľ.
Život.
Po skončení strednej školy v Trnave pokračoval v štúdiu na Hudobnej a dramatickej akadémii v Bratislave, skladbu u Alexandra Moyzesa a dirigovanie u Josefa Vincourka. Krátko pracoval ako korepetítor v Městském divadle v Opave a v rokoch 19371939 bol korepetítorom a dirigentom operety vo Východoslovenskom divadle v Košiciach. Za tzv. Slovenského štátu bol kvôli svojmu židovskému pôvodu prenasledovaný. Živil sa ako kaviarenský klavirista v Žiline, Bánovciach nad Bebravou či v Banskej Bystrici. O jeho osude v tom čase vypovedá film "V tichu", ktorý v česko-slovenskej koprodukcii v roku 2014 natočil český režisér Zdeňek Jiráský.
Od roku 1948 bol dirigentom operetného súboru na Novej scéne v Bratislave. Po roku 1953 pracoval ako redaktor a lektor zábavnej hudby v Československom rozhlase v Bratislave.
Dielo (výber).
Komponoval najmä zábavnú hudbu, operetu, či scénickú hudbu k veselohrám. Od roku 1940 bol známy ako autor obľúbených tanečných piesní.
Peter Pčolinský

Mgr. Peter Pčolinský (* 6. apríl 1982 Vranov nad Topľou) je slovenský politik a bývalý občiansky aktivista, v rokoch 20162023 poslanec Národnej rady SR za stranu SME RODINA, z toho v rokoch 20222023 ako podpredseda NR SR.V roku 6/2024 ukončil pôsobnosť v hnutí.
Životopis.
Absolvoval Fakultu manažmentu Univerzity Komenského. Je bratom bývalého šéfa SIS Vladimíra Pčolinského. V roku 2012 bol jedným z organizátorov protestov Gorila. Vo februári 2015 založil spolu Milanom Krajniakom stranu Hnutie 300. V novembri 2015 došlo k zvolaniu snemu strany NÁŠ KRAJ bez vedomia časti predsedníctva strany. Na sneme bol za nového predsedu zvolený Pčolinský, ktorý následne post štatutára prepísal na podnikateľa Borisa Kollára, v tom čase pripravujúceho založenie vlastnej politickej strany (neskôr známej ako SME RODINA – Boris Kollár). Stranu viedol do jesene 2018. Spolu s Kollárom a Krajniakom patrí k zakladajúcim členom SME RODINA. Poslancom NR SR je od roku 2016. Bol členom a neskôr podpredsedom Výboru NR SR pre pôdohospodárstvo a životné prostredie. Od februára 2019 bol jedným z podpredsedov strany SME RODINA. V roku 2019 kandidoval za túto stranu vo voľbách do Európskeho parlamentu. Vo februárových voľbách do NR SR v roku 2020 kandidoval zo 4. miesta kandidátky. V marci 2020 ho poslanci NR SR zvolili za člena Výboru Národnej rady Slovenskej republiky pre obranu a bezpečnosť. V októbri 2022 bol zvolený za podpredsedu NR SR. Pčolinský patril k dlhodobým kritikom ministra vnútra Mikulca. 
V predčasných voľbách v septembri 2023 kandidoval zo 4. miesta kandidátky SME RODINA. Získal 13 799 prednostných hlasov, strana však získala iba 2,21 % hlasov a do parlamentu sa nedostala. V máji 2024 Pčolinský odišiel zo strany SME RODINA.
Kanachos (Sikyón)

Kanachos () bol grécky sochár z prelomu 5. a 4. stor. pred Kr.
Sochár Kanachos, rodák zo Sikyónu a žiak Polykleita, bol podľa 
Pausania autor sochy sikyónskeho boxera Bykela umiestnenej v olympijskej "Altide". Bykelovi sa tejto pocty dostalo preto, lebo ako dorastenec zvíťazil v boxe na 96. olympijských hrách (396 pred Kr.) Pausanias tiež uvádza, že v spolupráci s Patroklom po bitke pri Aigospotamách (Aigospotamoi – "Kozích riečkach", pri Hellésponte) v roku 405 pred Kr., zhotovil niekoľko bronzových sôch bojovníkov ("Axionikos z Pellény, Theares z Hermionu, Pyrrhias z Fókie, Kómón z Megary, Agasimenes zo Sikyónu, Euantidas z Ambrakie, Pythodotos z Korintu, Télykrates z Leukadie a Sparťania Epikydidas a Eteonikos"), sochárskych diel, ktoré Sparťania ako votívne dary venovali Delfám
V Delfách tieto sochy stáli zrejme na jednom z najväčších pamätníkov ( dlhom, s tridsiatimi ôsmimi sochami). Z pamätníka sa zachovalo mnoho fragmentov, najmä z podstavcov sôch a nápisov (pamätník stál pri vchode do posvätného okrsku ("temenos") boha Apolóna, ale o tom, že na ktorom zo zachovaných podstavcov presne stáli, sa vedie spor). 
Rímsky historik Plínius zaznamenal, že pôsobil v období 95. olympiády (v roku 400 pred Kr.) Podľa týchto písomných správ možno jeho činnosť datovať na koniec 5. a na začiatok 4. stor. pred Kr. O charakteristike jeho sochárskeho štýlu nie je nič známe.
Bystrík (vrch v Pieninách)

Bystrík (; ) je vrch v Pieninách, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží v hraničnom hrebeni nad obcou Lesnica, približne severozápadne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Pienin, priamo na štátnej hranici s Poľskom. Leží tak na rozhraní Prešovského kraja a Malopoľského vojvodstva, okresov Stará Ľubovňa a Nový Targ a zasahuje na katastrálne územie obce Lesnica a mesta Szczawnica. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Lesnica a na severovýchode ležiace poľské mesto Szczawnica.
Opis.
Bystrík leží na západnom konci hlavného hrebeňa, nad ohybom rieky Dunajec, západne od vrchu Šafranovka (). Východne sa nachádza tiež Jarmuta (), Lužná skala () a Rabštín (), južne Aksamitka (), Plašná () a Holica (), západne Tri koruny (), Sokolica () a Czertezik () a severne Groń () a Dzwonkówka (). Oblasť je súčasťou povodia rieky Dunajec, kde vodu z južných svahov odvádza Lesnický potok a zo severných odteká priamo do blízkej rieky Dunajec. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrcholovú časť pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Južnú časť hrebeňa však tvorí skalný útes, ktorý tak umožňuje výhľad najmä na okolité vrcholy Pienin a susednú Spišskú Maguru, severným smerom možno z vhodných lokalít pozorovať okolité prihraničné vrchy v Poľsku.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný hrebeňom z blízkeho Sedla pod Šafranovkou, dostupného:
Sándor Bujanovics

Sándor Bujanovics (prídomok "Bujanovics de Aggtelek"; * 2. november 1837, Prešov – † 16. február 1918, Budapešť) bol statkár a poslanec uhorského snemu.
Životopis.
Gymnázium absolvoval v Tate a v Prešove. Právo začal študovať v Košiciach a univerzitný diplom z práva získal v Pešti. V roku 1861 sa stal podnotárom Šarišskej župy. V roku 1865 bol zvolený za poslanca uhorského snemu vo volebnom obvode Prešov, ktorý zastupoval do roku 1881. V rokoch 1881 až 1887 bol riaditeľom správy majetkov grófa Alajosa Károlyiho. Aj vďaka úspešnému pôsobeniu v tejto náročnej funkcii si získal povesť jedného z najlepších hospodárskych odborníkov v celom Uhorsku. Súčasne sa však aktívne podieľal na založení a činnosti viacerých celouhorských hospodárskych organizácií.
V roku 1887 bol znovu zvolený za poslanca uhorského snemu, kde patril k opozícii. „... Vyhlásil som pred troma rokmi, pri voľbách poslancov otvorene a úprimne, snáď práve z tohto miesta, že k práve vzniknutej “liberálnej„ strane sa nepripojím, hoci som vedel to, že názory, ktoré som dovtedy predstavoval, nenájdu v rámci krajiny odozvu a hoci som vedel, že v parlamente s podobne zmýšľajúcimi budem predstavovať iba málo početnú menšinu.“
Rodinný život.
Oženil sa s Hermínou Gertrúdou Pechy (18441920) a začal hospodáriť na vidieckom statku. V Pečovskej Novej Vsi sa im v nasledujúcich rokoch narodili dve deti: Gyula Bujanovics (18621946), neskorší župan Šariša a poslanec a Mária Bujanovicsová (18631941).
Július Draskóczy

Július Draskóczy (prídomok "Draskóczy de Draskócz"; ; * 30. máj 1824, Harkáč – † 13. marec 1873, Bratislava) bol zemepán, poslanec uhorského snemu, župan Šopronskej župy, cisársky a kráľovský komorník.
Životopis.
Jeho rodiačia boli Samuel Draskóczy, podžupan gemerskej župy a Klementiny Ujházyovej. Od roku 1838 študoval na evanjelickom lýceu v Rožňave. Štúdium humanitných vied ukončil v Prešove. V rokoch 1848 – 1849 počas uhorskej revolúcie bol kapitánom husárov.
V Pešti sa 21. júna 1854 oženil s Alojziou Jeszenákovou (* 1831 – † 1896).
V rokoch 1865 – 1868 bol zvoleným poslancom uhorského snemu za Gemerskú župu. V 1871 sa stal županom Šopronskej župy.
Plašná

Plašná () je vrch v Pieninách, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Haligovce, približne severozápadne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Pienin, v Prešovskom kraji a na hranici okresov Stará Ľubovňa a Kežmarok. Masív zasahuje na katastrálne územie obcí Lechnica, Haligovce a Lesnica. Najbližšími sídlami sú južne ležiace Haligovce, juhovýchodne sa nachádza Veľký Lipník, severovýchodne Lesnica a západne Červený Kláštor a Lechnica.
Opis.
Plašná leží v hrebeni, ktorý vedie z masívu Šľachovky () juhozápadným smerom a postupne sa stáča a pokračuje na západ cez Lesnické sedlo a Aksamitku (). Severne sa nachádza Holica (), Bystrík () a Šafranovka (), východne Rabštín (), Šľachtovský vrch (), Šľachovky () a Aksamitka, južne Kobylia hlava (), Veterný vrch (), Plontana (), Rígeľ () a Šajba () a západne Špica (), Šibeničná hora () a Tri koruny (). Oblasť patrí do povodia rieky Dunajec, kde vodu z južných a západných svahov odvádzajú prítoky riečky Lipník, severovýchodné časti masívu odvodňuje Lesnický potok. Na vrchol vedie značený turistický chodník. Na južnom úbočí sa nachádzajú Haligovské skaly.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Pienin, susednú Spišskú Maguru, Tatry, Oravské Beskydy a mnohé prihraničné vrchy v Poľsku.
Nasýtenosť (chémia)

Nasýtenosť opisuje prítomnosť násobných väzieb v organických zlúčeninách. Opakom nasýtenosti je nenasýtenosť. Nasýtená zlúčenina je chemická zlúčenina, ktorá obsahuje medzi atómami uhlíka len jednoduché väzby. Naproti tomu nenasýtená zlúčenina je taká zlúčenina, ktorá má medzi atómami uhlíka násobné väzby (dvojitú alebo trojitú). Medzi nasýtené uhľovodíky patria napríklad alkány, medzi nenasýtené zlúčeniny patria alkény, alkíny a arény. Nasýtenosť teda popisuje množstvo vodíkových atómov viazaných na uhlíkové atómy – ak je molekula nasýtená (má medzi uhlíkovými atómami len jednoduché väzby), obsahuje maximálne možné množstvo vodíkových atómov viazaných na uhlíkové atómy. Ak je zlúčenina nenasýtená (teda obsahuje násobné väzby), má menej než maximálne množstvo vodíkových atómov.
Tieto termíny sa používajú hlavne v organickej chémii pri označovaní uhľovodíkov, používajú sa však napríklad i pri označovaní povahy reťazcov mastných kyselín.
Organická chémia.
Nasýtené organické zlúčeniny.
Nasýtené organické zlúčeniny obsahujú iba jednoduché väzby. Kvôli tomu sú relatívne nereaktívne, nasýtené alkány sú za bežných podmienok inertné voči väčšine laboratórnych činidiel. Pri správnych podmienkach reagujú s kyslíkom, halogénmi a ďalšími látkami. Nasýtené zlúčeniny môžu podstupovať substitučné reakcie, pri ktorých dochádza k náhrade jednej funkčnej skupiny za inú (napríklad premena chlórmetánu na metanol). Takisto môžu podstupovať elimináciu alebo prešmyky. 
Nenasýtené organické zlúčeniny.
Nasýtenosť možno popísať rôznymi spôsobmi pomenovania, vzorcami alebo analytickými skúškami. Názvoslovie organických zlúčenin udáva spôsoby, ktorými možno popísať prítomnosť a polohu násobných väzieb v zlúčeninách. Nenasýtenosť zlúčenín možno popísať i stupňom nenasýtenosti, ktorý umožňuje zistiť počet násobných väzieb alebo cyklov v molekule. Nenasýtenosť možno určiť pomocou NMR, hmotnostnej spektrometrie a infračervenej spektroskopie, prípadne určením brómového alebo jódového čísla zlúčeniny (množstva brómu či jódu, ktorý sa môže na látku naviazať).
Nenasýtené zlúčeniny typicky podstupujú adičné reakcie kvôli povahe dvojitej väzby. Takisto môžu podstupovať prešmyky. Arény, i keď sú nenasýtené, podstupujú hlavne substitučné reakcie.
Mastné kyseliny.
Koncept nasýtenosti sa často využíva i mastných kyselín, ktoré patria medzi lipidy. Triglyceridy, z ktorých sa skladá loj, sú odvodené od nasýtenej kyseliny steárovej a mononenasýtenej (s jednou násobnou väzbou) kyseliny olejovej. Mnohé rastlinné oleje obsahujú jednu (mononenasýtené) alebo viac (polynenasýtené) dvojitých väzieb.
Ostatné odvetvia chémia.
V organokovovej chémii sa ako koordinačne nenasýtený komplex označuje komplex, ktorý má menej ako 18 valenčných elektrónov, vďaka čomu je náchylný k oxidačnej adícii alebo koordinácii ďalšieho ligandu. Nenasýtenosť je takisto charakteristická u mnohých katalyzátorov. Opakom koordinačne nenasýteného komplexu je koordinačne nasýtený komplex. Komplexy, ktoré sú koordinačne nasýtené, vykazujú katalytické vlastnosti len zriedkavo.
Volejbalová extraliga mužov 2000/01

Volejbalová extraliga mužov v sezóne 2000/01 bol 9. ročník extraligy volejbalistov, najvyššej volejbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú organizuje Slovenská volejbalová federácia (SVF). V súťaži účinkovalo 8 družstiev, čo je o 1 družstvo menej ako v predošlej sezóne. Premiérový titul získalo družstvo ŠK Petrochema Dubová, ktoré vo finálovej sérii vyhralo nad obhajcom prvenstva a víťazom dlhodobej častiŠK Matador Púchov.
Systém súťaže.
Systém súťaže sa oproti predošlej sezóne zmenil. Súťaž sa skladala z troch častízákladnej, nadstavbovej a z play-off. Základná časť sa hrala po novom so štvorkolovým systémom každý s každým 2x doma a 2x vonku v tzv. dvojkolách. Všetky družstvá postúpili do nadstavbovej časti, pričom 4 najlepšie postúpili do skupiny o 1. až 4. miesto, zvyšné družstvá do skupiny o 5. až 8. miesto. Družstvá si prenášali výsledky zo základnej časti. Najlepšie 4 družstvá po nadstavbovej časti postúpili do semifinále play-off, v poradí ďalšie 4 družstvá odohrali play-off o umiestnenie. 2-kolové play-off začínalo semifinálovými duelmi a končilo duelmi o umiestnenie. Semifinále, finále a duel o 3. miesto sa hrali na 3 víťazné zápasy, zvyšné duely play-off na 2 víťazné zápasy. Do nižšej súťaže v budúcej sezóne nezostúpilo priamo žiadne družstvo, najhoršie družstvo po play-off odohralo prelínaciu súťaž hranú na 4 stretnutia s účastníkom 1. ligy.
Bodovanie:
Prelínacia súťaž.
Družstvá:
Systém:
1. kolo
2. kolo
Zvolen si zachoval príslušnosť v extralige.
Kýčera (vrch v Pieninách)

Kýčera () je vrch v Pieninách, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Stráňany, približne severozápadne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Pienin, južne od štátnej hranice s Poľskom. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Stráňany. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí ležiace Stráňany, západne sa nachádza Veľký Lipník a juhovýchodne obec Kamienka.
Opis.
Kýčera leží v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom z masívu dominantných Vysokých skaliek () v hlavnom hrebeni. Východne sa nachádza Watrisko (), Vrchriečky () a Vysoká (), južne Havrilová (), Horbáľová (), Veterný vrch () a Kvasník (), západne Čierťaž (), Vysoký vrch () a Šľachovky () a severne Durbaszka (), Borsučiny () a Vysoké skalky (). Severné a západné svahy odvodňuje Kýčerský potok do Lipníka v povodí Dunajca a rovnakým smerom odteká voda bezmenným potokom aj z juhovýchodného úpätia. Masív je súčasťou Pieninského národného parku a na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva hustý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z horských lúk na úbočí je možné pozorovať okolité vrcholy Pienin, susednú Spišskú Maguru, Čergov, Levočské vrchy a Belianske a Vysoké Tatry a prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi zo Stráňan. Východne prechádza horskou lúkou zeleno značený chodník zo Stráňanského sedla do Sedla pod Vysokými skalkami.
Africký pohár národov 2023

Africký pohár národov 2023 bol 34. ročníkom Afrického pohára národov, pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu. Turnaj bude hostiť Pobrežie Slonoviny a bude sa hrať od 13. januára do 11. februára 2024 Obhajcom titulu bol .
Turnaj sa mal konať od júna do júla 2023. Dňa 3. júla 2022 bolo potvrdené, že súťaž bude odložená na január 2024 z dôvodu obáv z počasia počas leta v Pobreží Slonoviny.
Víťazom turnaja sa stalo domáce , ktoré vo finále vyhralo nad Nigériou 2:1.
Zmena hostiteľa.
Dňa 30. novembra 2018 CAF odobrala Kamerunu možnosť usporiadať Africký pohár národov 2019. Bývalý prezident CAF Ahmad Ahmad však pridelil možnosť hostiť Africký pohár národov 2021. V dôsledku toho by Pobrežie Slonoviny, pôvodní hostitelia v roku 2021, hostilo Africký pohár národov 2023 a Guinea, pôvodní hostitelia v roku 2023, budú hostiť Africký pohár národov v roku 2025.
Dňa 30. januára 2019 prezident CAF potvrdil zmenu harmonogramu po stretnutí s prezidentom Pobrežia Slonoviny Alassanom Ouattarom v Abidjane v Pobreží Slonoviny.
Kvalifikované tímy.
Na turnaj sa kvalifikuje 24 tímov.
Externé odkazy.
https://www.cafonline.com/
Národné futbalové mužstvo Spojených arabských emirátov

Národné futbalové mužstvo Spojených arabských emirátov reprezentuje Spojené arabské emiráty na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta alebo Majstrovstvá Ázie vo futbale.&gt;
História.
Futbalový zväz bol založený v roku 1971. Spojené arabské emiráty sa raz v histórii kvalifikovali na Majstrovstvá sveta vo futbale a to v roku 1990. Na Majstrovstvách Ázie sa predstavili desaťkrát, najlepší výsledok zaznamenali v roku 1996, keď sa dostali do finále. Spojené arabské emiráty sa taktiež dvakrát predstavili na Arabskom pohári FIFA.
Externé odkazy.
https://www.uaefa.ae/
Angela Sarafyanová

Angela Sarafyan (; * 30. jún 1983, Jerevan, Arménska SSR, dnes Arménsko) je arménsko-americká herečka. Známa je z televízneho seriálu "Westworld" (2016 - 2022), hrala jednu z hlavných postáv. 
Detstvo a mladosť.
Sarafyanová sa narodila v Jerevane v Arménsku, ktorý bol vtedy súčasťou Sovietskeho zväzu. Keď mala štyri roky, presťahovala sa s rodičmi do Spojených štátov a usadili sa v Los Angeles. Jej otec je herec a jej matka je maliarka. Ako dieťa navštevovala hodiny baletu a hrala na klavíri. 
Kariéra.
Sarafyanová debutovala v televíznom seriály "Sudkyňa Amy", v epizódnej úlohe v roku 2000. V roku 2002 hosťovala v televíznom seriály "Buffy, premožiteľka upírov". Ďalej hrala epizódne úlohy v ďalších televíznych seriáloch, ako napríklad "", "Odložený prípad" alebo "Mentalista". Objavila sa aj vo videoklipe k piesni Britney Spears "Stronger". 
V roku 2008 si zahrala vo filme "Krásny život", po boku Dany Delany, Debi Mazar a Reny Owen. Hrala jednu z hereckých úloh vo filme "Stratený v Arménsku" z roku 2012. O rok neskôr, si zahrala vo filme "Špión", ktorý dostal negatívne recenzie od filmových kritikov.
V roku 2016 sa objavila vo filme "The Promise", ktorý hovoril príbeh o arménskej genocíde. V tom istom roku, bola Sarafyanová obsadená ako jedna z hlavných postáv, v televíznom seriály "Westworld". V roku 2018 si zahrala v krátkomentrážnom filme "Pin-Up", kde Sarafyanová získala uznanie za svoj herecký výkon bola ocenená štyrmi filmovými oceneniami. 
Súkromný život.
Sarafyanová sa vydala za arménskeho hereckého kolegu Nareka Ghaplanyana počas natáčania filmu "Stratený v Arménsku" (2012) s ktorým sa rozviedla v roku 2017. V súčasnosti je Angela vo vzťahu (2021) s Colinom Carrierom, vdovcom po Tatiane Carrier.
Imrich Fest

Imrich Fest (; * 3. november 1817, Spišské Podhradie – † 11. marec 1883, Budapešť) bol uhorský politik, viceguvernér Rakúsko-uhorskej banky.
Životopis.
Stredné školy navštevoval v Kežmarku, Miškovci a Prešove. Vysokoškolské štúdiá práva absolvoval v Debrecíne a Pešti, ktoré ukončil s roku 1839. Po návrate do Spišského Podhradia sa zamestnal ako právnik v banskom priemysle. V roku 1840 sa stal tajomníkom Hornouhorského banského spolku a ako jeho zástupca sa zúčastnil v rokoch 1843 – 1844 rokovania uhorského snemu, ktorý zasadal v Bratislave. Od roku 1846 sa začal podieľať na činnosti spolkov železiarskeho priemyslu. 
V roku 1861 bol zvolený za podžupana Spišskej župy. 
Od roku 1863 býval v Pešti. V roku 1865 bol zvolený za poslanca uhorského snemu za gelnický volebný obvod. Zásadným spôsobom sa zasadil za vznik Národnej priemyselnej jednoty, ktorej sa stal predsedom. Aktívne sa zúčastňoval rokovania ohľadom Rakúsko-Uhorského vyrovnania, za čo mu minister obchodu Štefan Gorove ponúkol post štátneho tajomníka ministerstva. V roku 1878, keď sa Národná banka pretransformovala na Rakúsko-uhorskú banku, ho cisár František Jozef I. vymenoval za jedného z jej viceguvernérov. 
Pochovaný je na cintoríne v Spišskom Podhradí.
Kanachos (sochár)

Kanachos () bol grécky sochár z prelomu 3. a 2. stor. pred Kr.
Kanachos, grécky sochár neznámeho pôvodu, z helenistického obdobia (koniec 3. – začiatok 2. stor. pred Kr.), je známy z fragmentárneho nápisu nájdeného v archeologickej lokalite starovekého mesta "Hyéttos" v Boiótii. Nápis na sivom mramorovom podstavci uvádza venovanie a podpis umelca (meno jeho otca je nečitateľné – De ..., Deinomenes? ). Je pravdepodobné, že pochádzal zo starej rodiny sikyónskych sochárov totožného mena.
Okrúhla (vrch v Ľubovnianskej vrchovine, 957 m)

Okrúhla () je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží v blízkosti hranice, v hrebeni nad obcou Litmanová, približne severne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, južne od štátnej hranice s Poľskom. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Litmanová. Najbližším sídlom je južne situovaná Litmanová, západným smerom leží poľská obec Jaworki a severovýchodne mesto Piwniczna-Zdrój.
Opis.
Okrúhla leží v západnej časti hlavného hrebeňa, medzi Grúnikom () a Eliášovkou (). Východným smerom sa nachádza Petríkov vrch () a Eliášovka, južným Medvedelica (), Veľká hora () a Fakľovka (), západným Grúnik, Vrchriečky () a Jasielnik () a severným Wielki Rogacz (), Radziejowa () a Trześniowy groń (). Masív patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo severnej časti odvádza potok Czercz, zo západnej, južnej a východnej potok Veľký Lipník. Značený hrebeňový turistický chodník vrchol traverzuje severným smerom. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Levočské vrchy, Pieniny, Tatry, Oravské Beskydy a mnohé prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými lesnými chodníkmi z Litmanovej.
Zlatý pohár CONCACAF 2003

Zlatý pohár CONCACAF 2003 bol siedmym ročníkom Zlatého poháru CONCACAF a 17. ročníkom kontinentálnych majstrovstiev. Turnaj sa hral v USA v dňoch od 12. do 27. júla 2003. Obhajcom titulu bola .
Na turnaji sa predstavili aj tímy mimo konfederácie CONCACAF, konkrétne a zo zóny CONMEBOL.
Víťazom turnaja sa stalo , ktoré vo finále zdolalo Brazíliu 1:0 po predĺžení. Finále sa hralo na Estadio Azteca v Mexico City.
Kvalifikované tímy.
Na turnaj sa kvalifikovalo 12 tímov
Play-off.
Finále.
Víťazom turnaja je Mexiko.
Roy Wood

Roy Adrian Wood (* 8. november 1946, Kitts Green, Birmingham, Anglicko) je britský spevák, gitarista, producent, skladateľ a multiinštrumentalista. V rokoch 1965 až 1972 bol členom skupiny The Move, z ktorej sa neskôr sformovala skupina Electric Light Orchestra. V roku 1967 spieval sprievodné vokály v skladbe „You've Got Me Floatin'“ na albume "" skupiny The Jimi Hendrix Experience. V rokoch 1982 až 1983 bol členom krátkodobej pub rockovej superskupiny Rockers.
Tiene hriechu

Tiene hriechu ( "Da cor do pecado") je brazílska telenovela z produkcie spoločnosti TV Globo v roku 2004. Je jednou z najúspešnejších telenoviel tejto televíznej spoločnosti z hľadiska sledovanosti a celosvetovej distribúcie. Vysielacie práva boli predané do takmer 100 krajín. Hlavné postavy stvárnili herci Taís Araújo a Reynaldo Gianecchini. Na Slovensku túto telenovelu vysielala verejnoprávna Jednotka prvýkrát od 17. januára 2006 do 1. septembra 2006 a druhýkrát od 31. augusta 2007 do 18. júla 2008.
Dej.
Paco Lambertini sa na svojich potulkách po Brazílii zaľúbi do krásnej černošky Prety a ona jeho city opätuje. V Riu de Janeiro však naňho čaká tehotná snúbenica Bárbara, ktorá prirodzene tají, že dieťa čaká so svojím milencom, fotografom Kaíkem. Ide jej o to, aby si ju Paco zobral. Jedinú lásku, ktorú však cíti, je láska k peniazom jeho otca. Paco sa vracia do Ria, aby sa s Bárbarou rozišiel, no ona ho predbehne správou o svojom tehotenstve a plánmi na svadbu. Paco je postavený pred hotovú vec...
Taís Araújo

Taís Araújo, celým menom "Taís Bianca Gama de Araújo Ramos" (* 25. november 1978, Rio de Janeiro, Brazília) je brazílska televízna, filmová a divadelná herečka. Na Slovensku je známa svojím účinkovaním v telenovele "Tiene hriechu". Jej manželom je Lazaro Ramos, s ktorým má dve deti.
Propionát zirkoničitý

Propionát zirkoničitý alebo propanoát zirkoničitý "", je biela práškovitá látka. Jeho štruktúra je zložitá, ale predpokladá sa, že je založená na polyméroch zirkónia s hydroxylovými mostíkmi, s propionátovou karboxylovou skupinou naviazanou na zirkónium. Propionát zirkoničitý nie je rozpustný vo vode, ale rozpúšťa sa v izopropanole, etanole a etylacetáte. Keď je stlačený má hustotu alebo nestlačený . Používa sa na podporu priľnavosti v atramentoch na báze rozpúšťadiel.
Medvedelica

Medvedelica () je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Litmanová, približne severne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obce Litmanová a Jarabina. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaná Litmanová, južne leží Jarabina, juhovýchodne Kremná a Hraničné a severovýchodne obec Mníšek nad Popradom.
Opis.
Medvedelica leží v hrebeni, vybiehajúcom južným smerom z masívu Eliášovky (). Západne sa nachádza Grúnik (), Vrchriečky () a Fakľovka (), južne Veľká hora (), Čertova skala () a Široký vrch (), východne Okrúhla (), Soľovka () a Petríkov vrch () a severne Eliášovka a Okrúhla (). Masív patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo západnej časti odvádza potok Veľký Lipník a z východnej potok Eliášovka. Na vrchol vedie značený turistický chodník zo sedla Vabec. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Pieniny, Tatry, Spišskú Maguru, Nízke Tatry, Levočské vrchy, Čergov a prihraničné vrchy južného Poľska.
Kamenný potok (ľavostranný prítok Ľubice)

Kamenný potok je potok v regióne Spiš, na území obce Ľubica v okrese Kežmarok a v nepatrnom rozsahu v pramennej oblasti toku na území mesta Levoča v okrese Levoča v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy. Ústi do Ľubice. Má dĺžku . Rád toku V. 
Vznik.
Vzniká v sútokom dvoch zdrojníc v lesnom extraviláne priamo na obecnej (zároveň aj okresnej) hranici medzi obcou Ľubica v okrese Kežmarok a mestom Levoča v okrese Levoča v Prešovskom kraji. Obidve zdrojnice pritekajú z územia mesta Levoča: zdrojnica pritekajúca z juhu pramení v a zdrojnica pritekajúca z východu pramení v Obe zdrojnice pretekajú na severných svahoch vrchu "Javorina" s 
Opis toku.
"Kamenný potok" tečie od sútoku zdrojníc severným až severozápadným smerom lesným extravilánom obce Ľubica, ktorý je miestami premiešaný trvalým trávnatým porastom, preteká cez les aj vrch "Derešová", v priberá bezmenný pravostranný prítok, v priberá ďalší bezmenný pravostranný prítok, skrúca sa do smeru na severozápad až západ, ľavým brehom obmýva les "Nebo", v priberá bezmenný pravostranný prítok, pravým brehom obmýva les "Piesky", v priberá bezmenný pravostranný prítok, preteká cez "Kamennú dolinu", pravým brehom obmýva úpätie lesa "Predná úboč", na území obce Ľubica v ústi do Ľubice ako jej ľavostranný prítok.
"Kamenný potok" patrí do okresu Kežmarok a v nepatrnom rozsahu do okresu Levoča v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka "Kamenný potok" má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj názov geografického objektu – doliny "Kamenná dolina", cez ktorú "Kamenný potok" preteká. Priorita pomenovacieho procesu potok → dolina alebo dolina → potok je ešte predmetom ďalšieho skúmania. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1975.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok (ľavostranný prítok Ľubice)" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (december 2022).
Referencie.
Imrich Ivánka

Imrich Ivánka (, s prídomkom z Jordánu a Draškoviec, lat. de „Draskócz et Jordánföld“; * 9. december 1818, Horné Semerovce – † 27. júl 1869, Jedľovo) bol vojak - plukovník Domobrany počas uhorskej revolúcie, tajomník predsedu vlády Ľudovíta Baťána, politik.
Životopis.
Bol synom Ladislava Ivánku (* 1782 – † 1819), župana Hontianskej župy a Petronely Péčiovej (* 1791 – † 1846). Svoje štúdia začal v Šoproni a od roku 1831 v nich pokračoval na vojenskej akadémii v Tullne. Bol spolužiakom Artúra Görgeia a Juraja Klapku. Po absolvovaní akadémie vstúpil do armády, v ktorej prešiel viac útvarmi a zaradeniami. Pred uhorskou revolúciou bol pobočníkom uhorského palatína Štefana Habsbursko-Lotrinského.
Po májovej výzve Ľudovíta Baťána, ktorý vyzval dôstojníkov, aby vstúpili do novej armády, sa rozhodol vstúpiť do Domobrany. Následne sa stal tajomníkom premiéra Ľudovíta Baťána.
Zúčastnil sa niekoľkých bitiek počas uhorskej revolúcie a dosiahol hodnosť plukovníka. Mal sa zúčastniť vyjednávania s cisárskymi vojskami. Vyjednávanie však vrchný veliteľ cisárskych vojsk generál Windisch-Grätz odmietol s údajným výkrikom: „S rebelmi nevyjednávam!“ Na spiatočnej ceste Ivánku zajali a uväznili v Hradci Králové. Z väzenia sa dostal po milosti cisára Františka Jozefa I. v roku 1850.
V roku 1861 bol zvolený za hlavného notára Peštianskej župy. V rokoch 1865 – 1895 bol opakovane zvolený za poslanca uhorského snemu vo volebnom okrsku Dunapataj za Stranu ľavého stredu, neskôr za Liberálnu stranu. V roku 1895 bol vymenovaný za člena hornej snemovne.
V rokoch 1878 až 1891 bol generálnym riaditeľom Severovýchodných železníc. V roku 1878 mu cisár František Jozef I. udelil Rad železnej koruny tretej triedy. Aktívne sa podieľal na založení Uhorského Červeného kríža. Spolu zakladal Spoločnosť dunajskej paroplavby. Je autorom publikácií: Štyri mesiace služby v uhorskej armáde od konca júna do konca októbra 1848 (Négy havi szolgálatom a magyar hadseregben 1848 július végétől október végéig, Budapešť, 1881), O ľudovom povstaní (A népfelkelésről, Budapesť 1884), Paroplavba na uhorskom Dunaji (Gőzhajózás a magyar Dunán, Budapešť, 1862).
Podieľal sa na založení Štátneho branného spolku a bol veľmajstrom uhorských slobodomurárov.
Ines Rau

Ines-Loan Rau (* 1990, Paríž) je francúzska transrodová modelka. V novembri 2017 sa stala playmate mesiaca časopisu Playboy, čím bola prvou verejne známou transrodovou playmate. Rau sa narodil v Paríži, je alžírskeho pôvodu. Vo veku 16 rokov podstúpil operáciu zmeny pohlavia na ženské. Jeho inšpiráciou k tranzícii bol životný príbeh anglickej transrodovej modelky Caroliny „Tuly“ Cossey.
Kariéra.
Po dovŕšení 18 rokov sa Rau začala živiť ako tanečnica pre DJov na Ibize. V tom čase sa spriatelila s Davidom Guettom. V roku 2013, vo veku 23 rokov, prvýkrát pózovala nahá s Tysonom Beckfordom pre francúzsky luxusný časopis "OOB". Bolo to krátko potom, čo verejne oznámila, že podstúpila zmenu pohlavia. V máji 2014 sa prvýkrát objavila v časopise Playboy v sérii fotografií nazvanej „Evolúcia“, ktorej cieľom bolo zobraziť rastúce akceptovanie rodových identít za hranicami mužsko-ženského binárneho systému. Stala sa tak druhou transrodovou ženou, ktorá sa objavila v "Playboyi", a vôbec prvou modelkou z tohto časopisu, ktorá sa k zmene pohlavia sama prihlásila (Cossey, ktorá pózovala pre Playboy už v roku 1981, bola odhalená ako transrodová osoba proti svojej vôli, a v časopise sa neskôr objavila aj v roku 1991).
Následne Rau získala prácu modelky pre módnu návrhárku Nicole Miller, Alexisa Bittara a Barneys New York. Pózovala aj pre talianske vydanie časopisu "Vogue" a v kampani pre francúzsku módnu značku Balmain.
Cooper Hefner, syn zakladateľa "Playboya" Hugha Hefnera, oznámil v októbri 2017, že Rau sa v dvojčísle november/december objaví ako „playmate mesiaca“, čím sa stala prvou otvorene transrodovou ženou, ktorá získala tento titul. Hefner prirovnal voľbu udeliť titul Rau k otcovmu rozhodnutiu predstaviť Jennifer Jackson ako prvú afroamerickú playmate v "Playboyi" v roku 1965.
Aktivizmus.
Po svojom coming-oute sa Rau stala aktívnejšou v kampani za práva transrodových osôb. V roku 2016 sa objavila v spravodajskom formáte TF1 "Sept à Huit" v epizóde zameranej na jej život.
Saturday Stayback

Saturday Stayback bola nočná komediálna televízna relácia, ktorú v šiestich epizódach od 22. januára do 26. februára 1983 vysielala Central Television, v hlavnej úlohe s Chrisom Tarrantom. Celé sa to odohralo v pube.
Išlo o pokračovanie "O.T.T.", ktorá samotná bola spin-off relácie "Tiswas". Z týchto predchádzajúcich relácií boli pravidelnými vystupujúcimi Bob Carolgees a Helen Atkinson-Woodová, ako aj nováčik v televízii Tony Slattery. Medzi hosťami bol aj Frank Carson a jeho televízny debut, impresionista Phil Cool.
"O.T.T." bola pre Central kritickou katastrofou a rozhnevala Independent Broadcasting Authority (dozorca komerčnej televízie), takže namiesto automatického udeľovania druhej série sa rozhodli znížiť rozpočet a trvali na prednahrávaní namiesto živej relácie. Toto rozhodnutie tak rozzúrilo producenta/moderátora Chrisa Tarranta, ktorý bol z veľkej časti zodpovedný za úspech "Tiswas" televízie Central, že po stretnutí s manažmentom zabuchol dvere tak silno, že sa rozbilo sklo.
Kvôli nízkym rozpočtom a snahe udržať chlapský nádych formátu, padlo rozhodnutie nakrútiť z miestnej krčmy a zobraziť to, ako keby boli na ilegálnom popíjaní. To dalo relácii názov „Stayback“, ktorý bol zahrnutý v úvodných názvoch a jingloch, ale v čase, keď bol Central pripravený ho vysielať, bolo rozhodnuté, že sa bude označovať ako „Saturday Stayback“, hoci tento názov nikdy nebol použitý v programe.
Tarrantov priateľ z "Tiswas" a "O.T.T.", John Gorman, bol v tejto relácii použitý na písanie, pričom sa držal mimo obrazovky. Bývalá moderátorka "Tiswas" Sally Jamesová (ďalšia Tarrantova priateľka) bola hosťom v jednej relácii. Kevin Seisay napísal a predviedol niektoré z komediálnych piesní.
Hudobnými hosťami boli Roy Wood, ktorý tiež prispel tematickou melódiou, heavy rockeri Gillan a dve vystúpenia Thin Lizzy.
Relácia skončila po prvých šiestich epizódach.
Zlatý pohár CONCACAF 2002

Zlatý pohár CONCACAF 2002 bol šiestym ročníkom Zlatého poháru CONCACAF a 16. ročníkom kontinentálnych majstrovstiev. Turnaj sa hral v USA v dňoch od 18. januára do 2. februára 2002. Obhajcom titulu bola .
Na turnaji sa predstavili aj tímy mimo konfederácie CONCACAF, konkrétne zo zóny CONMEBOL a z Ázijskej futbalovej konfederácie.
Víťazom turnaja bola , ktorá vo finále porazila Kostariku 2:0.
Kvalifikované tímy.
Na turnaj sa kvalifikovalo 12 tímov.
Play-off.
Finále.
Víťazom turnaja sa stala USA.
Domhnall Gleeson

Domhnall Gleeson (* 12. máj 1983, Dublin, Írsko) je írský herec, režisér a scenárista. Preslávila ho hlavne úloha Billa Weasleyho z posledných dvoch filmov o Harrym Potterovi a neskôr úlohou generála Huxa vo filmoch .
Životopis.
Narodil sa v Dubline v Írsku. Je absolventom Dublin Institute of Technology, ale napokon sa rozhodol vydať na hereckú dráhu.
Domhnall je najstarším synom herca Brendana Gleesona. Má troch mladších bratov, z nich stredný Brian je taktiež hercom.
Kariéra.
Poprvýkrát sa objavil v krátkometrážnom filme Six Shooter (2004). V rokoch 20102011 si zahral úlohu Billa Weasleyho vo filmoch Harry Potter a Dary Smrti - 1 a Harry Potter a Dary Smrti -2. V roku 2013 si zahral vo filme Lásky čas. O rok neskôr si zahral vo vojnovej dráme Nezlomný režírovanej Angelinou Jolie a vo filme Brooklyn. V roku 2015 sa objavil po boku Leonarda DiCapria vo filme Revenant Zmŕtvychvstanie. V rokoch 20152019 si zahral Generála Armitage Huxa vo filmoch , a .
Karské kráľovstvo

Karské kráľovstvo alebo len Kars môže byť:
Ani (rozlišovacia stránka)

Ani môže byť:
Ašot

Ašot (; ; ; ; , niekedymožno z arabčinyAšut) je staré arménske a gruzínske mužské osobné meno. Môže ním byť:
Ašot I.

Ašot I. (iné tvary mena pozri pod Ašot) môže byť:
Ašot I. (kuropalat)

Svätý Ašot I. ( alebo ; * pred 786† 29. január 826/829/830, Doliskana) bol gruzínsky vojvodca ("eristav") a vládca Tao-Klardžetsku, ktorému vládol ako vazal Byzantskej ríše s titulom kuropalat. Pochádzal z rodu Bagrationovcov.
Gruzínskou pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý a jeho liturgická spomienka pripadá na 29. januára.
Zahraničnou historiografiou býva niekedy zvaný aj ako "Didi""Veľký". Tento prívlastok však býva priznávaný aj jeho menovcovi Ašotovi I., ktorý ako kráľ vládol v Arménsku.
Život.
Ašot bol synom gruzínskeho vojvodcu Adarnesa I., ktorý vlastnil pôdu v Erušeti, no jeho vzdialenejší pôvod je nejasný. Podľa arménskeho historika Vardana Veľkého mal byť potomkom Vasaka z rodu arménskych Bagratovcov, podľa iného prameňa (Smbat Davitis-dze) bol potomkom Guarama I., iberského vládcu zo 6. storočia. Za rodný kraj Bagrationovcov býva tiež považovaný kraj Speri.
Ašot bol pôvodne (786809) vojvodcom ("eristav") v Kartli, pričom jeho postavenie bolo uznané arabským kalifom, ktorému poskytol pomoc proti vzbúrenému emírovi Isma'ilovi z Tiflísu (dnešné Tbilisi). Postupne, snažiac sa oslobodiť ich obyvateľstvo od arabského jarma, rozšíril svoju moc do centrálnych oblastí Gruzínska. Sídlom Ašotovej moci bolo Bardavi (Partav, dnešný Azerbajdžan), Tbilisi a regióny okolo nich.
V prvej polovici 9. storočia bojoval proti Arabom, ktorí sa snažili rozšíriť svoju moc na Kaukaze. Po porážke sa presídlil do Tao-Klardžetska a uznal byzantskú nadvládu. Byzantský cisár Lev V. Ašotovi udelil titul kuropalata a podporil Ašotove snahy o založenie nového panstva so sídlom v Artanudži. Postupne sa Ašotove domény rozšírili na celý juhozápad Gruzínska. Podľa prameňov mal ovládať kraj od "„od Klardžetska po Ksani“". Časť území pritom získal kúpou a časť vybojoval. Na svojom území mal podporovať činnosť cirkvi, obdarovával kláštory a založil kláštor Opiza.
Počas bojov bol zradcami zavraždený v kostole v Doliskane, kde hľadal útočisko. Po Ašotovej smrti sa gruzínske dŕžavy rozdelili medzi jeho deti, Adarnase II. získal Tao-Klardžetsko, Bagrat I. Karliu a Ibériu a tretí syn Guaram Džavachetiu a niektoré ďalšie menšie časti krajiny.
Ďalšia literatúra.
Ašot I. (arménsky kráľ)

Ašot I. Bagratuni (; pred korunováciou ako „predsedajúce knieža“ Ašot V.; niekedy Ašut; * 9. storočie † 890, Gugark) bol arménsky kráľ v rokoch 884/885890, zakladateľ nezávislého arménskeho štátu a dynastie Bagratovcov.
Ašotovo kráľovstvo zaberalo veľkú časť území v oblasti historického Veľkého Arménska a aj časť dnešného juhovýchodného Gruzínska.
V zahraničnej historiografii býva niekedy nazývaný aj ako „"Veľký“" (arm. "Mec")"." Tento prívlastok býva niekedy priznávaný aj jeho menovcovi Ašotovi I., ktorý vládol ako byzantský vazal, kuropalat v Gruzínsku.
Život.
Ašot bol druhým synom arménskeho kniežaťa Smbata VIII. Vyznávača. V roku 855 nahradil svojho otca na čele arménskych vojsk ako veliteľ ("sparapet"). Spolu so svojím bratom Abasom stabilizoval situáciu v Arménsku, ktoré bolo po potlačení vzbury Arménov v polovici 9. storočia výrazne oslabené. Obnovil moc Bagratovcov a prostredníctvom dynastických svadieb a vojen rozšíril svoje panstvo na úkor ostatných arménskych šľachticov (nachararov) a arabských emírov v Arménsku (napr. Kajsovcov).
Vďaka proarabskej politike získal Ašot v roku 858 titul knieža kniežat ("batrík al-batárika") a po víťazstve nad arabským emirom Džahháfom ibn Sawádom, sa stal aj suzerénom nad arabskými panstvami v Arménsku. Stal sa tak po abbásovskom kalifovi druhou najvplyvnejšou osobou na Kaukaze a túto pozíciu potvrdil v roku 879, keď porazil arabov zjednotených pod vedením arabského guvernéra v Arménsku, Muhammada ibn Chálida.
Ašotovo kráľovstvo aj napriek jeho úspechom nebolo centralizovaným štátom, ale skôr voľne organizovanou úniou, „feudálnou konfederáciou“, kde správa vecí by bola založená na spolupráci funkčne paralelných úradov v každom regióne. Miestni šľachtici si preto zachovávali výraznú autonómiu a výsady. Nina Garsoïanová preto upozorňuje, že čestné tituly, ktoré boli Ašotovi udelené kráľovstvu v skutočnosti príliš moci nedodali a boli v podstate prekladom staršieho titulu arménskych kniežat "išchán išchánas".
Ašot naďalej uznával nadvládu abbásovských kalifov, no zároveň si uvedomoval aj stále rastúcu silu Byzantskej ríše v oblasti. Tvrdo trestal arménske kniežatá, ktoré sa prikláňali na stranu Byzancie, no zároveň s Konštantínopolom viedol diplomatické rokovania. V náboženskej sfére viedla Arménska cirkev dialóg s Konštantínopolom, kde sa stal v tomto období patriarchom Fótios. Koncil v Širakawane v roku 862 sa však skončil z hľadiska cirkevnej únie s pochalcedónskymi kresťanmi neúspechom.
V roku 884 (885) Ašot prijal kráľovský titul a nechal sa katolikom Jurajom II. korunovať korunou, ktorú mu poslali Arabi. Byzantínci Ašotovu mocenskú pozíciu uznali udelením titulu "archón ton archóntos". Naďalej však platil tribút Arabom.
Arménskym kráľom sa po Ašotovej smrti stal Smbat I.
Ašot II.

Ašot II. (iné tvary mena pozri pod Ašot) môže byť: