In the Court of the Crimson King

In the Court of the Crimson King je debutový štúdiový album britskej progresívnej rockovej skupiny King Crimson. Album dosiahol No.3 v britskom rebríčku. Bol remastrovaný a znovu vydaný na konci deväťdesiatych rokov.
Album je mnohými považovaný za štartovný bod progresívneho rocku, keď bluesovo orientovaný rock je kompletne prebudovaný začlenenými elementami jazzu a európskej vážnej hudby. Pete Townsend, gitarista The Who nazval tento album "tajuplným majstrovským kúskom".
Barry Godber (1946–1970), programátor, namaľoval malbu na obale, ale zomrel vo februári 1970 na srdcový infarkt, krátko po vydaní albumu. Bola to jeho jediná maľba, v súčasnosti ju vlastní Robert Fripp.
Verzie albumu.
Existuje niekoľko verzií albumu. Okrem pôvodného vinylu (Island Records – ILPS 9111) je to napr.
King Crimson - In The Court Of The Crimson King - (Deluxe 2CD), remastrovaná verzia s doposiaľ nevydanymi skladbami. Alebo King Crimson - In The Court Of The Crimson King - 40th Anniversary Series (CD/DVD-A)s 5.1 Surround Sound mix &amp; a novým stereo mixom (CD) z originalnych štúdiových pásov realizovaných Stevenom Wilsonom a upravených Robertom Frippom. 
Fanúšikovia, no hlavne zberatelia, si môžu tieto verzie i odlišnosti pozrieť i porovnať mapr. na americkom internetovom portáli Discogs.com.
Informácie o niektorých skladbách.
„21st Century Schizoid Man“ Je to jedna z najznámejších piesní od King Crimson. Text piesne pozostáva z krátkych básní s jednou alebo viacerými metaforami v každom verši. Mnoho ľudí verí, že text je veštba, ktorá vraví o tom aký bude svet v 21. storočí.
Skladba má silné puto k vojne vo Vietname čoho príkladom je napr. „innocents raped with napalm fire“ (nevinní zničení ohňom napalmu) a „politicians' funeral pyre“. Pred jej premierou naživo 14. decembra 1969 Robert Fripp uviedol, že skladba je venovaná Spiro Agnewovi, 39. viceprezidentovi USA za prezidentovania R. Nixona. Ak je niekto označený za "schiozida", tak trpí poruchou osobnosti. 
Hudobne, skladba je pozoruhodná silno skresleným vokálom spievaným Gregom Lakem, ženúcim sa mechanickým rytmom a prenikavo hlasno znejúcim saxofónom a gitarou, spoločne s inštrumentálnou strednou šasťou, nazvanou "Mirrors". Väčšina skladby je buď 4/4 alebo 3/4 takte, okrem jednej časti hranej na bicích v "Mirrors" ktorá strieda 1/4, 2/4 a 5/4 takty.
Aj po tom čo Greg Lake odišiel z King Crimson v roku 1970 do práve vznikajúcej skupiny Emerson, Lake &amp; Palmer, skladba sa udržala na koncertoch. Nachádza sa na troch živých albumoch, vždy s kapelou s inej zostave, prvá na "Earthbound" (1972), spieva Boz Burrell potom na "USA" (1974), spieva John Wetton, a nakoniec na "VROOOM VROOOM" (2001, nahratý v roku 1996), spieva Adrian Belew. 
„I Talk to the Wind“ začína okamžite po kakofónii ktorou končí „21st Century Schizoid Man“, atmosféra tejto skladby je s predošlou v silnom kontraste, je vyrovnaná, jednoduchá a pokojná. Flautou Iana McDonalda začína a po celú dobu je jedným z hlavných nástrojov, taktiež hrá dlhé sólo na jej konci.
Tieto témy neskôr znovu použité, najmä na ich druhom "In the Wake of Poseidon". „Pictures of a City“ s podobnou atmosférou ako „21st Century Schizoid Man“, je nasledovaná „Cadence And Cascade“ ďalšou pokojnou skladbou.
Skoršia verzia tejto skladby sa nachádza na LP "Young Person's Guide to King Crimson", hrajú na nej Robert Fripp (gitara), Peter Giles (basová gitara), Michael Giles (bicie), a Ian McDonald (flauta), spoločne s Judym Dyble ako spevákom.
Ďalšia verzia tejto skladby sa nachádza na albume "Mind Fruit" od Opus III z roku 1992.
„Epitaph“ je skladba charakteristická intenzívnym použitím melotrónu a podobne ako prvá skladba, „21st Century Schizoid Man“, má nesporne antiutopický text, ktorý speiva Greg Lake. Autorom textu je Peter Sinfield.
Názov piesne bol použitý pre názov živého albumu zahŕňajúceho nahrávky pôvodnej zostavy King Crimson - "Epitaph". Je to o hladaní zmysluplnosti vo svete plnom zmätkov a odkazuje priamo na text, ktorý je na náhrobnom kameni.
„Moonchild“ začína melotrónom, ktorý tejto skladbe dodáva baladický charakter, ale po dva a pol minúte sa mení na úplne voľnú inštrumuntálnu improvizáciu ktorá trvá až do konca skladby.