burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Stibán

Stibán (SbH3) alebo antimónovodík, starší názov stibín, je binárna zlúčenina antimónu s vodíkom. Za normálnych podmienok je to bezfarebný plyn z prenikavým oderom, trochu pripomínajúcí sulfán (sírovodík). Vo vode je prakticky nerozpustný. Ochladzovaním sa mení na bezfarebnú kvapalinu a ďalej potom na bielu kryštalickú látku, kryštalujúcu v ortombickej sústave. Molekula stibánu má tvar trojbokého ihlanu, s atómom antimónu na vrchole a s vodíkovými atómami v rohoch podstavy tvaru rovnostranného trojuholníka.
Príprava.
Stibán sa pripravuje redukciou zlúčenín trojmocného antimónu vodíkom v stave vzniku, napr.:
Takisto ho možno pripraviť rozkladom antimonidu zinočnatého alebo horečnatého pôsobením kyseliny chlorovodíkovej:
Chemické reakcie.
Stibán je nestabilný, pomaly sa rozkladá na prvky už za laboratórnej teploty:
Pri 200 °C je rozklad veľmi rýchly, dekompozícia je autokatalytická a môže byť až explozívna.
Ľahko sa oxiduje na oxid antimonitý a vodu, zapálený horí modrozelenavým plameňom:
Organické deriváty.
Stibán je základom organoantimonitých zlúčenín. Najjednoduchšími sú metylstibán CH3SbH2, dimetylstibán (CH3)2SbH a trimetylstibán (CH3)3Sb. Nemajú však väčší význam.
Stibán sa používa v elektrotechnickom priemysle pri výrobe mikroelektronických súčiastok na nanášanie stopových množstiev antimónu pomocou chemickej depozície z plynnej fázy.
Bezpečnosť.
Stibán je horľavý plyn, ktorý môže explodovať v zmesi so vzduchom. Je vysoko toxický.
Juraj Krúpa

PhDr. Juraj Krúpa (* 28. december 1976, Bratislava) je slovenský bezpečnostný analytik a súčasný poslanec Národnej rady SR. 
Život.
V roku 2001 absolvoval magisterský program v odbore "Medzinárodné vzťahy a diplomacia" na Fakulte politických vied a medzinárodných vzťahov Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici. Pracoval na Ministerstve obrany, v rokoch 2013 až 2016 pracoval pri Stálej delegácii Slovenska pri NATO. V rokoch 2016 až 2019 pracoval ako riaditeľ programu Bezpečnosť a obrana v Slovenskom inštitúte pre bezpečnostnú politiku.
Politické pôsobenie.
V parlamentných voľbách v roku 2020 kandidoval za OĽaNO. Nebol však členom strany. V parlamente bol predseda Výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť, členom Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva a člen Stálej delegácie NR SR v Parlamentnom zhromaždení NATO.
Koncom júna 2022 sa zdržal hlasovania o balíčku pre rodinu v hodnote 1 miliardy eur navhrovanom ministrom financií Igorom Matovičom (OĽaNO), nepodporil tak prelomenie veta prezidentky Zuzany Čaputovej. Ako jediný sa z poslancov OĽaNO zdržal Krúpa, čím sa dostal do pozornosti predsedu SaS Richarda Sulíka.
28. júla 2022 Krúpa oznámil odchod z parlamentného klubu OĽaNO. O den neskôr oznámil svoj prechod do klubu SaS. O svojom prechode povedal: „Kandidoval som za protikorupčné hnutie a zistil som, že som sa ocitol v ultrakonzervatívnom hnutí, ktoré bojuje proti liberalizmu.“ „Za červenú čiaru označil úvahy o pripustení možnosti vytvorenia menšinovej vlády s podporou "rôznych kriminálnikov, extrémistov a fašistov" počas koaličnej krízy.“ Republiková rada SaS Krúpu schválila za tímlídra pre obranu, Krúpa do strany zatiaľ nevstúpil.
Vo voľbách do Národnej rady Slovenskej republiky 2023 bol zvolený za poslanca za stranu Sas, ako náhradník Juraja Drobu.
Divadlo Mír

Divadlo Mír je najmladšie ostravské profesionálne divadlo, zameriavajúce sa predovšetkým na činohru. Divadlo sa nachádza v mestskej časti Vítkovice.
História budovy divadla.
Budova, v ktorej divadlo sídli, bola postavená na začiatku tridsiatych rokoch 20. storočia ako sokolský biograf pod názvom Bio Rekord. O výstavbu sa zaslúžil najmä pplk. MUDr. Ludvík Klega, legionár a starosta Sokola. Za prvej republiky nemohli získať koncesiu na prevádzkovanie biografu súkromnej osoby, ale iba všeobecne prospešné spolky, napríklad práve Sokol.
Návrh a realizáciu stavby mala na starosti projekčná kancelária Kolář &amp; Rubý – architekti František Kolář a Ján Rubý sa v Ostrave podieľali aj na budove Revírnej bratskej pokladne na ulici Českobratská, dnešného hotela Mercure, a tiež spolupracovali na projekte ostravskej Novej radnice. Boli tiež projektanti známeho ostravského kina Vesmír.
Podľa rozprávania pamätníkov bola budova počas 2. svetovej vojny zasiahnutá bombou, ktorá však nevybuchla, iba kinetickou silou zdemolovala strechu a hľadisko.
Po vojne bola budova opravená a kino opäť uvedené do prevádzky. Po komunistickom prevrate sa kino premenovalo na Kino Mír a pod týmto názvom premietalo až do roku 1992, kedy došlo k poslednej projekcii a následne bola prevádzka kina ukončená.
Budovu od roku 1997 užíval gymnastický klub ako telocvičňu. Keď následne aj ten budovu v roku 2004 opustil, začala stavba chátrať. V roku 2006 vtedajší vlastník, štatutárne mesto Ostrava, budovu predal súkromnej osobe a následne došlo k niekoľkým ďalším predajom.
Okolo roku 2008 začala rekonštrukcia, ktorú vykonávali vietnamskí majitelia, ktorí budovu získali do vlastníctva a chceli v nej prevádzkovať predajňu s typickým ázijským tovarom. Touto rekonštrukciou bola budova bývalého kina Mír zachránená, pretože stav budovy bol už v katastrofálnom stave. Predajňa potom však fungovala iba chvíľu, budova opäť zmenila majiteľa a nakoniec ostala prázdna a nevyužívaná.
Vznik divadla.
V roku 2016 získal budovu do prenájmu ostravský divadelník Albert Čuba a začal v nej budovať novú ostravskú divadelnú scénu pod názvom Divadlo Mír. Prvou oficiálnou premiérou v produkcii Divadla Mier bola komédia "Dva úplně nazí muži" francúzskeho herca a dramatika Sébastiena Thiéryho. Premiéra prebehla 25. marca 2017.
Karl Kreibich

Karl Kreibich (* 21. august 1867, Bratislava - † 26. február 1949) bol významný bratislavský remeselník, verejný činiteľ a menšinový politik nemeckej národnosti na území Slovenska v prvej polovici 20. storočia. 
Pochádzal zo starej nemeckej rodiny. V rodnom meste sa vyučil drevárstvu a tesárstvu, neskôr študoval vo Viedni a v Mníchove. Vypracoval sa na uznávaného a rešpektovaného odborníka. Od roku 1896 bol stálym dodávateľom bývalých cisárskych a kráľovských dvorov, ako aj bratislavskej arcivojvodskej rodiny. Mnoho rokov bol významným predstaviteľom Rímskokatolíckej obce v Bratislave a predsedom Priemyselného spolku a Jednoty stolárov. Činným bol v rade dobročinných a obecných spolkov. Po vzniku Česko - Slovenska sa podobne ako mnoho iných Nemcov na Slovensku aktivizoval v maďarskej Krajinskej kresťansko - socialistickej strane. V parlamentných voľbách v roku 1925 za ňu aj kandidoval do senátu Národného zhromaždenia. Rezignáciou senátora Lajosa Francisciho v lete 1929 sa mal stať senátorom práve Kreibich, avšak v dôsledku rozpustenia parlamentu a vypísania nových volieb k nástupu do funkcie fakticky neprišlo. V parlamentných voľbách v roku 1929 opäť kandidoval do senátu. Tentokrát sa senátorom stal, ale až dodatočne vo februári 1933, keď bol do hornej komory Národného zhromaždenia povolaný po smrti senátora Rudolfa Böhma. V senáte zasadal v národohospodárskom výbore.
Karol Rosmány

Ing. arch. Karol Rosmány (* 24. november 1937, Bratislava – † 30. júl 2022) bol slovenský architekt, grafický dizajnér, typograf a ilustrátor.
Životopis.
V roku 1962 vyštudoval architektúru na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave. Jeho učiteľom bol Emil Belluš. Následne pracoval ako architekt v Projektovom ústave obchodu v Bratislave. Od roku 1967 pôsobil ako grafický dizajnér na voľnej nohe. Pre vydavateľstvá Tatran, Smena, Slovenský spisovateľ, Mladé letá, Pallas, Pravda, Práca, Veda či Slovenské pedagogické nakladateľstvo sa graficky podieľal na viac než tisícke kníh.
Vytvoril logo VPN a neskôr s kolegom Janom Meisnerom vytvorili „celý vizuálny štýl kampane [VPN], grafické úpravy propagačných materiálov a novín "Verejnosť"“.
V roku 2020 získal Národnú cenu za dizajn.
Zomrel koncom júla 2022.
Uridíndifosfátglukóza

Uridíndifosfátglukóza alebo UDP-glukóza je nukleotidsacharid. Účastní sa metabolických reakcií, kde sa prenáša glykozyl. Skladá sa z bázy uracilu, sacharidu ribózy a dvoch fosfátových skupín, na ktoré je naviazaná molekula glukózy.
Funkcia.
UDP-glukóza sa účastní metabolizmu nukleotidsacharidov ako aktivovaná forma glukózy, ktorá je substrátom pre glykozyltransferázy. Ako stubstrát umožňuje napríklad syntézu:
Takisto vystupuje v Leloirovej dráhe, ktorou umožňuje spracovanie galaktózy.
UDP-glukóza môže byť použitá pri syntéze lipopolysacharidov a glykosfingolipidov. Takisto sa môže premeniť na UDP-glukuronát, ktorý má široké biosyntetické použitie.
Budova Centra voľného času (Pezinok)

Budova Centra voľného času (v minulosti "Okresný dom pionierov a mládeže", "Dom detí a mládeže", "EPIcentrum – Centrum voľného času"; skrátene budova CVČ) je historická stavba nachádzajúca sa v Zámockom parku na Mladoboleslavskej ulici 3 v Pezinku. Vznikla v máji 1959 a je postavená v štýle ľudovej architektúry. Počas svojej existencie prešla viacerými zmenami a v roku 2018 bolo zrekonštruovaný jej krov a strecha.
Centrum ponúka aktivity pre deti, mládež i dospelých.
Atlas klub

Atlas klub (Pezinok) (iné názvy: Klub Atlas Sládkovičova, Atlas-klub; predtým "Espresso", "Klub mladých") bol mládežnícky klub nachádzajúci sa na prízemí juhozápadnej časti budovy mestského kúpaliska v Pezinku.
História.
Pôvodné Espresso, prezývané „Píčbar“, fungujúce v 60. rokoch 20. storočia bolo miestom, kde sa konávali posedenia pri hudbe, fonotéky, posedenia pri bublinkách atď. Zaniklo v roku 1969 a neskôr budova pripadla Socialistickému zväzu mládeže, ktorý tu začiatkom 70. rokov zriadil Klub mladých.
V roku 1973 pod hlavičkou SZM vznikol Atlas klub. Priestory prešli rekonštrukciou, pribudli toalety. Úzka a taktiež dlhá koncertná sála klubu mala kapacitu asi 50 ľudí, nachádzal sa tu bar, stoly so stoličkami pri stĺpoch a tanečný parket. Prezentovala sa tu poézia, próza, divadlo, fotografie, výtvarné umenie a najmä hudba.
Prvý koncert v Atlas klube sa konal už v roku 1975. Klub bol pre hudobníkov skúšobňou i koncertnou sálou, umelecké diela tu vystavovali socialistickým režimom zakázaní umelci, každoročne sa tu konal karneval a nachádzala sa tu vývesná skrinka s nadchádzajúcimi podujatiami. Vznikol tu aj nápad zorganizovať festival Koncert mladosti na pezinskom amfiteátri.
Predsedom Atlas klubu bol Pepo Šimurda, v 80. rokoch ho nahradil posledný predseda Vladimír „Vlado“ Raždík. Počas Raždíkovho vedenia Atlas klub slúžil najmä na diskotéky regionálnych diskdžokejov, ako napr. Ladislav „Laco“ Gavorník, Milan Ides a Dušan Dobrovoda. Vstupné na diskotéky stálo 2 Kčs a konali sa od 20. hodiny do 22. alebo 23. hodiny. Neskôr sálu vyprázdnili príslušníci Verejnej bezpečnosti. Nápojmi, ktoré vtedajšia mládež s obľubou pila v klube, boli víno, Pepsi Cola a Mirinda. Okrem povinného zúčastnenia sa každoročných osláv Sviatku práce na pódiu pri Hoteli Grand na Leningradskom námestí sa klub politicky vôbec neangažoval.
Začiatkom 90. rokov bol spolu s kúpaliskom zatvorený a po tom, ako v roku 1996 kúpalisko prepadlo štátu, bolo zbúrané. Budova, kde sa klub nachádzal, bola zbúraná až medzi rokmi 2006 a 2008.
Klobušice

Klobušice sú mestská časť Ilavy. Pôvodne samostatná obec pripojená k Ilave v roku 1969. Začiatkom 70. rokov tu žilo približne 800 obyvateľov. Mestská časť leží približne 1 km juhozápadne od centra Ilavy. Prvá písomná zmienka o obci je z roku z roku 1229 . 
Názvy.
Po roku 1808 boli zlúčené obce Panské Klobušice a Zemianske Klobušice do obce Klobušice .
Pamiatky.
V obci sa nachádza kaštieľ z prvej polovice 19. storočia. Bol postavený v rokoch 1836 - 1840 . Pri kaštieli bol vytvorený anglický park a oranžéria, ktorá neskoršie zanikla. Pri parku sa nachádza malá kaplnka. Nachádzalo sa tu múzeum obchodu, ktoré sa neskôr presťahovalo.
Na cintoríne sa nachádza secesná hrobka (mauzóleum) Gabriela Baroša.
Rudolf Böhm

Rudolf Böhm, tiež "Rezső Böhm" (* 6. august 1884, Košice – † 18. január 1933, Bratislava) bol politik maďarskej národnosti na území Slovenska v prvej tretine 20. storočia.
Život.
Narodil sa do váženej košickej obchodníckej rodiny. Stredoškolské štúdium absolvoval v Košiciach a následne právo v Budapešti. Už ako mladý študent sa zapojil do politickej práce. Aktivizoval sa v maďarskej kresťansko-socialistickej strane. V roku 1906 je košickým delegátom strany na prvom budapeštianskom kresťansko-socialistickom robotníckom kongrese. V roku 1908 sa stal zamestnancom pošty ako poštový úradník. V tomto povolaní ho zastihla aj I. svetová vojna. Počas nej pracoval na poľnej pošte a po okupácii Rumunského kráľovstva bol poverený vedením pošty v Bukurešti. 
Po vzniku Česko - Slovenska sa vrátil domov, avšak zmenou spoločensko-politických pomerov sa jeho situácia (ako významného predstaviteľa maďarskej menšiny) zhoršila. Mal problém nájsť adekvátne pracovné uplatnenie. Nespokojnosť s novou situáciou ho priviedla opäť k politike. Začal sa podieľať na založení novej politickej strany, Krajinskej kresťansko-socialistickej strany, ktorá by hájila práva Maďarov v novom štáte. Patril k jej najvýraznejším predstaviteľom na východnom Slovensku. Osvedčil sa ako vynikajúci organizátor a preto bol v roku 1925 po vnútrostraníckej kríze povolaný do Bratislavy, aby sa ujal funkcie generálneho tajomníka a stranu zreorganizoval. Pozitívne výsledky jeho práce, ako aj dobré výsledky strany vo voľbách v roku 1925, 1928 a 1929 znamenali pre Böhma ďalší rast v straníckej kariére - stal sa generálnym riaditeľom strany. 
V parlamentných voľbách v roku 1929 bol zvolený de senátu Národného zhromaždenia. V 150-člennej hornej komore parlamentu bol najmladším senátorom. Kandidoval v XI. volebnom kraji. V senáte zasadal v národohospodárskom výbore a bol aj náhradníkom v inkompatibilnom výbore. V pléne najčastejšie vystupoval k ekonomickým a hospodárskym otázkam. Vo funkcii generálneho riaditeľa zotrval do roku 1930 a venoval sa už len senátorskej funkcii. 
Patril k výrazným zástancom záujmov maďarskej menšiny na Slovensku a kritikom vtedajších pomerov v spoločnom štáte. Bol predstaviteľom kultúrnej organizácie strany v Bratislave. Taktiež podporoval maďarskú akademickú mládež a bol vedúcou osobnosťou robotníkov združených v Krajinskej kresťansko-socialistickej strane. 
Zomrel po dlhej a ťažkej chorobe 18. januára 1933 v Bratislave. Mal dva pohreby. Jeden 20. januára 1933 v Bratislave a 22. januára 1933 v Budapešti, kde si prial, aby bol pochovaný. V senáte Rudolfa Böhma nahradil Karl Kreibich.
Doctor Strange v mnohovesmíre šialenstva

Doctor Strange v mnohovesmíre šialenstva (v anglickom origináli: Doctor Strange in the Multiverse of Madness) je americký akčný film z roku 2022 od režiséra Sama Raimiho, natočený na motívy komiksov od vydavateľstva Marvel Comics o superhrdinovi Doctorovi Strangeovi. Jedná sa o 28. film filmovej série Marvel Cinematic Universe.
Natáčanie filmu sa začalo v novembri 2020. Dátum premiéry filmu bol pôvodne stanovený na 7. máj 2021, avšak vzhľadom k prebiehajúcej pandémií covidu-19 bola premiéra filmu niekoľko krát presunutá. Do amerických kín bol film uvedený 6. mája 2022.
Obsadenie.
Cumberbatch si zahral aj varianty svojej postavy z alternatívneho vesmíru: "Defender Strange", "Supreme Strange" a "Sinister Strange". V ďalších úlohách sa predstavili: Ross Marquand, ktorý nadaboval Ultronov z alternatívneho vesmíru a v cameo roli sa objavil Bruce Campbell ako majiteľ stánku Pizza Poppa. V medzititulkovej scéne sa objavila Charlize Theron ako Clea.
Zájarčie

Zájarčie je kanál v regióne Dolné Považie na území obcí Pata a Šoporňa v okrese Galanta v Trnavskom kraji a na území obcí Hájske, Dlhá nad Váhom, Močenok a Šaľa v okrese Šaľa v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do vodného toku Váh. Má dĺžku . Rád toku III.
Začiatok.
Začína sa v v južnej oblasti územia obce Pata v katastrálnom území "Pata" v okrese Galanta v Trnavskom kraji, v poľnohospodárskom extraviláne, neďaleko od severného okraja poľa aj pasienka "Za Jarčím" (ležiacich už v susednej obci Šoporňa).
Opis toku.
Od začiatku tečie juhovýchodojužným smerom poľnohospodárskym extravilánom obce Pata, v preteká cez obecnú hranicu a vteká na územie obce Šoporňa, v mení smer na juhozápad, po 150 m úseku mení smer opäť na juhovýchod, na tomto úseku od začiatku tečie rovnobežne v neveľkej vzdialenosti s vodným tokom Jarčie, v priteká na obecnú a zároveň okresnú i krajskú hranicu medzi obcami Šoporňa a Hájske, tečie po tejto hranici až po nadmorskú výšku kde opúšťa hranicu a vteká v juhovýchodnom smere do extravilánu obce Šoporňa, zároveň tu priberá ľavostranný prítok Hájsky kanál, preteká cez pole "Prosniská", v preteká cez hranicu medzi obcami Šoporňa a Močenok (zároveň okresná i krajská hranica), zároveň priberá ľavostranný prítok Sícky kanál a vteká na obecnú hranicu medzi obcami Dlhá nad Váhom a Močenok, v priberá ľavostranný prítok Močenský kanál, v priberá ľavostranný prítok kanál Močenok-Veča, pokračuje po hranici medzi obcou Dlhá nad Váhom a mestom Šaľa, mestskou časťou "Veča", tečie po hranici, ústi v do Váhu ako jeho ľavostranný prítok.
Kanál "Zájarčie" patrí do okresov Galanta v Trnavskom kraji a Šaľa v Nitrianskom kraji. 
Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Má štyri dôležitejšie prítoky: Hájsky kanál, Sícky kanál, Močenský kanál a kanál Močenok-Veča.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Zájarčie" má pôvod v názve poľa aj pasienka aj vinice "Za Jarčím", ktoré ležia na území obce Šoporňa, a v blízkosti ktorých vodný tok svojim horným tokom preteká. Pomenovanie geografických objektov "Za Jarčím" bolo motivované ich charakteristickou polohou vzhľadom k vodnému toku Jarčie z pohľadu pomenúvateľa, čiže objekty ležiace za vodným tokom Jarčie. Z toponyma "Za Jarčím" rozšírením o formant "-ie" a systémovým predĺžením predpony "za  zá" bolo utvorené jednoslovné hydronymum predponovo-príponového typu "Zájarčie" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Porovnaj aj "Záhumnie, Zábrodie, Zápotočie, Závažie" vo význame "topografický objekt ležiaci za humnom, za brodom, za potokom, za Váhom". 
Názov vodného kanála bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Zájarčie" je jedinečným hydronymom (august 2022). 
Referencie.
Repiská (vrch v Nízkych Tatrách)

Repiská () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Laziskom, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša. 
Poloha.
Nachádza sa na severe strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Demänovské vrchy. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Demänovská Dolina a Lazisko. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaná je Demänovská Dolina a severne ležiace obce Lazisko a Pavčina Lehota. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Vrch Repiská je súčasťou masívu Sinej () a tvoria jej južný predvrchol v smere zo Sedla Sinej. Leží v hrebeni, ktorý vybieha severným smerom z Poľany () cez Bôr () a Havrany (). Východným smerom leží Magura (), Pusté () a Krakova hoľa (), južným Ostredok (), Chopok () a Bôr, západným Jaloviarka () a Uhlisko () a severným Sitieň (), Siná a Na jame (). Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu zo západnej časti odvádza Mošnica cez Palúdžanku a z východnej prítoky Demänovky. Vrcholom vedie značený turistický chodník a hranica Národnej prírodnej rezervácie Demänovská dolina.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no ojedinele tiež časť Tatier a Veľkej Fatry.
Jozef Mikloško (mladší)

Prof. MUDr. Jozef Mikloško, PhD. (* 26. apríl 1969, Bratislava) je slovenský vysokoškolský pedagóg a od júna 2022 komisár pre deti.
Život.
Po absolvovaní Gymnázia Jura Hronca v roku 1987, študoval v období 1987 až 1995 odbor "Všeobecné lekárstvo" na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 2001 získal doktorát a v roku 2005 sa na Trnavskej univerzite habilitoval na docenta v odbore "Sociálna práca". Za profesora bol vymenovaný v roku 2011 na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety.
Od roku 1996 pôsobil na Fakulte zdravotníctva a sociálnej práce Trnavskej univerzity. V rokoch 1996 až 2017 pracoval aj na Detskej klinike FNsP v Trnave. Od roku 2002 pracoval na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety. Na tejto vysokej škole bol od roku 2012 vedúci Katedry prenatálnej a perinatálnej medicíny, psychológie a sociálnych vied pri VŠ sv. Alžbety a tiež od roku 2018 bol vedúcim Ústavu prof. Freybergha pri VŠ sv. Alžbety.
Pred zvolením za detského komisára bol Mikloško predsedom Spoločnosti priateľov detí z detských domovov Úsmev ako dar, organizácie, ktorú založil. Mikloško pracoval „hlavne“ s deťmi v náhradnej starostlivosti.
Detský komisár.
Do funkcie detského komisára Mikloška navrhol Ján Podmanický (nez., predtým SMER). Medzi organizácie, ktoré jeho kanditatúru podporili patria Úsmev ako dar, Asociácia rodinných sudcov, Liga ochrany detí, všetky tri sídlia na rovnakej adrese. Podporil ho tiež Inštitút Krista Veľkňaza, spájaný s kňazom Mariánom Kuffom.
V prvej voľbe v decembri 2021 neuspel. Zvolený bol až na tretí krát. Za detského komisára bol zvolený 25. mája 2022. Od 130 hlasujúcich poslancov získal 79 hlasov. Medzi ostatných kandidátov v tejto voľba patrili: Janette Motlová, Natália Blahová a Júlia Lindtnerová. Predchodcom vo funkcii bola od decembra 2015 Viera Tomanová. Mikloško úrad prevzal k 1. júnu 2022, jeho mandát začal k 26. máju 2022.
Názory.
V júni 2022 Mikloško tvrdil, že „Niekedy treba rozlišovať, čo je fyzický trest a čo je určovanie hraníc dieťaťu. Hranice sú totiž extrémne dôležité [...] Dôležité je povedať, že nastavenie hranice, ktorá súvisí s fyzickým dotykom alebo jedna po zadku určite dieťaťu neublíži. Ale keď ho niekto bije, ubližuje mu, to je samozrejme zlé.“
V júni 2022 potvrdil, že podľa jeho názoru „páry rovnakého pohlavia nie sú vhodné na adopciu detí“, zároveň však chce „presadzovať záujmy všetkých detí. Prioritne sa chce zamerať na témy duševného zdravia či chudoby. Sústrediť sa chce tiež na problémy vyňatých detí či marginalizovaných skupín.“.
Mikloško tiež podporuje kontroverznú konverznú terapiu. Svojim podpisom podporil aj „Odborné stanovisko k ‚rodovému scitlivovaniu‘ detí“ kde sa píše „okrem iného aj o tom, že vzdelávanie k rodovej rovnosti je experiment z dielne mimovládok a médií a môže ohroziť vývoj detí. Naznačuje sa v ňom aj to, že výučba detí o rodovej rovnosti môže viesť k poruche rodovej identity, čo autori vysvetľujú tak, že dieťa začne prejavovať vzorce správania opačného pohlavia.“ Mikloška však podporila, napríklad kresťanská organizácia eRKo.
Zákľuky

Zákľuky môže byť:
Všivavky

Všivavky (iné názvy: pavši, staršie: pisivky; lat. Psocodea, Psocoidea, Psocoptera v širšom zmysle, Phthiraptera v širšom zmysle; ďalšie názvy pozri dole v kapitole Systematika) je veľký taxón (rad, staršie nadrad) hemipteroidného hmyzu (Paraneoptera). 
V tradičných deleniach bývajú namiesto tohto taxónu buď dva taxóny:
alebo tri (príp. štyri) taxóny:
Charakteristika.
Jednotlivé tradičné veľké taxóny všivaviek v širšom zmysle (Psocodea), t.j. pavši v užšom zmysle (Psocoptera), švoly (Mallophaga) a vši v užšom zmysle (Anoplura), sú morfologicky pomerne rozdielne, preto sa aj v minulosti často klasifikovali ako samostatné rady. Dnes však vieme, že švoly (Mallophaga) a vši v užšom zmysle (Anoplura) sú len pavšami v užšom zmysle (Psocoptera), ktoré sa prispôsobili parazitickému spôsobu života. Príbuznosť spomínaných troch taxónov morfologicky vidno napríklad v tom, že majú veľmi podobnú stavbu vnútorných pohlavných orgánov.
Pravé pavši.
Pavši v užšom zmysle sú z uvedených troch taxónov najprimitívnejšou a zrejme najstaršoou skupinou. Niektoré druhy ešte majú krídla, u iných sú redukované a u ďalších úplne chýbajú. Telo je drobné – od 1 do 10 mm. Opísaných je celosvetovo asi 5500 druhov. Majú hryzavé ústne orgány a relatívne veľké hlavy. Živia sa prevažne (ale nie výlučne) plesňami. Žijú pod kôrou, pod listami, na stromoch a niektoré často v knihách v knižniciach.
Pravé všivavky (t.j. švoly a pravé vši).
Všivavky v užšom zmysle, t.j. švoly a vši v užšom zmysle, sú ektoparazity – švoly vtákov a cicavcov, vši v užšom zmysle len cicavcov. Nemajú krídla. Majú špeciálne uspôsobené nohy, ktoré používajú na bezpečné zachytenie sa na chlpoch, vlasoch či perí svojho hostiteľa. Švoly sú veľké 0,5-14 mm), známych je ich asi 3800 druhov, majú ústne orgány hryzavého typu (ale pozmenené) a živia sa úlomkami peria, chlpov či kože (ale niektoré sa živia krvou). Vši v užšom zmysle sú veľké 0,35-8 mm, známych je asi 500 druhov, majú bodavo-cicavé ústne orgány a živia sa výlučne krvou.
Systematika.
 všivavky A/ pavši A/ pisivky A (Psocodea/ Psocoidea A / Psocoptera A/ Psocida A/ Phthiraptera A/ Panpsocoptera/ Psocopteria/ Psocopteroidea/ Copeognatha A/ Corrodentia A ):
Vysvetlivka: A, B, C...je pomocné označenie rôznych významov toho istého slova.
Poznámky:
Psocoidea

Psocoidea môže byť iný názov taxónu:
Lístkotykadlové

Lístkotykadlové alebo chrobáky lístkotykadlové môže byť:
Nukleotidsacharid

Nukleotidsacharidy predstavujú aktivovanú formu monosacharidov. Skladajú sa zo sacharidu a nukleoziddifosfátu. Nukleotidsacharidy sú donormi glykozylových skupín v glykozylačných reakciách. Tieto reakcie sú katalyzované enzýmami, ktoré sa nazývajú glykozyltransferázy.
História.
Anabolizmus oligosacharidov (a teda i úloha nukleotidsacharidov) nebol úplne jasný až do 50. rokov 20. storočia, kedy sa Luisovi Leloirovi a jeho spolupracovníkom podarilo nájsť kľúčové enzýmy tohto procesu, ktoré predstavovali glykozyltransferázy. Tieto enzýmy presúvajú glykozylovú skupinu z nukleotidsacharidu na akceptorovú molekulu.
Biologický význam a energetika.
Sacharidy musia existovať vo vysokoenergetickej podobe, aby ich bolo možné využiť na prenos glykozylovej skupiny. Vysokoenergetický forma vzniká v reakcii medzi nukleozittrifosfátom (NTP) a glykozylmonofosfátom (sacharidom, ktorý má naviazaný fosfát na anomérnom uhlíku). Nedávny objav reverzibility mnohých reakcií, ktoré sú katalyzované glykozyltransferázami, však zneisťuje označenie nukleotidsacharidov ako „aktivovaných“ donorov.
Druhy.
U ľudí existuje deväť rôznych nukleotidsacharidov, ktoré sa využívajú ako donory glykozylových skupín. Je možné ich kategorizovať podľa toho, ktorý nukleozid obsahujú:
U iných foriem života existuje mnoho ďalších sacharidov, ktoré sa využívajú, a mnoho ďalších donorov, ktoré ich prenášajú. Rôzne organizmy využívajú všetkých päť bežných nukleozidov ako základ nukleotidsacharidov. CDP-glukóza a TDP-glukóza napríklad umožňujú vznik rôznorodých nukleotidsacharidov na báze CDP a TDP a ADP-glukózu využívajú baktérie na syntézu glykogénu a rastliny na syntézu škrobu.
Štruktúra.
Nižšie sú zobrazené štruktúry niekoľkých nukleotidsacharidov (príklady UDP-, CMP a GDP-sacharidov).
Vznik ochorení.
Normálny metabolizmus nukleotidsacharidov je veľmi dôležitý. Akákoľvek jeho porucha ktoréhokoľvek enzýmu v tomto metabolizme môže viesť k nejakej chorobe, napríklad: 
Objav liekov.
Vývoj chemoenzymatických stratégii na tvorbu veľkých knižníc neprírodných nukleotidsacharidov umožnil proces zvaný glykorandomizácia. V tomto procese sa táto knižnica nukleotidsacharidov využíva ako základ pre dostupné glykozyltransferázy, čo umožňuje rôznu glykozyláciu mnohých farmaceutík a komplexných zlúčenín založených na prírodných látkach. Tieto procesy využívajú promiskuitu glykozyltransferáz na naviazanie sacharidov na rôzne zlúčeniny. Dochádza tu k naviazaniu rôznych sacharidov, čím sa menia vlastnosti jednotlivých látok.
Kyselina difosforečná

Kyselina difosforečná alebo kyselina pyrofosforečná je anorganická zlúčenina. Je to bezfarebná kvapalina bez zápachu, ktorá je rozpustná vo vode, dietyléteri a etanole. Kryštalizuje v dvoch polymorfoch, ktoré sa topia pri teplotách 54,3 a 71,5 °C. Takisto je súčasťou kyseliny polyfosforečnej, ktorá je dôležitým zdrojom kyseliny fosforečnej. Formálne je to anhydrid kyseliny fosforečnej. Anióny (konjugované zásady), soli a estery kyseliny difosforečnej sa nazývajú difosforečnany, difosfáty alebo pyrofosfáty.
Príprava.
Kyselinu difosforečnú možno pripraviť reakciou kyseliny fosforečnej s fosforylchloridom:
Takisto sa dá pripraviť výmenou iónov z pyrofosforečnanu sodného alebo pôsobením sulfánu na pyrofosforečnan olovnatý.
Reakcie.
Pri zahriatí na vysoké teploty vzniká rovnováha medzi kyselinami fosforečnou, difosforečnou a polyfosforečnou. Asi 40 % (hmotnostných) zmesi tvorí kyselina difosforečná a je zložité ju z tejto zmesi rekryštalizovať.
Aj keď je rozpustná v studenej vode, kyselina difosforečná hydrolyzuje, podobne ako všetky polyfosforečné kyseliny:
Kyselina difosforečná je stredne silná anorganická kyselina.
Bezpečnosť.
Kyselina difosforečná je žieravá, ale inak nie je známa žiadna iná jej toxicita.
História.
Názov kyselina pyrofosforečná jej dal „Mr. Clarke z Glasgowa“ v roku 1827, ktorý je uvedený ako jej objaviteľ, ktorý ju získal po zahriatí fosforečnanu sodného do červena. Bolo zistené, že kyselina fosforečná po zahratí do červena tvorí kyselinu difosforečnú, ktorá sa v teplej vode ľahko mení naspäť na kyselinu fosforečnú.
Mandžukuo

Mandžukuo bol bábkový štát vytvorený v roku 1932 Japonskom z troch historických provincií Mandžuska. Po rusko-japonskej vojne (1904 – 1905) získalo Japonsko kontrolu nad Ruskom postavenou juhomandžuskou železnicou a jeho armáda si vybudovala prítomnosť v regióne. Expanzia sa považovala za nevyhnutnú pre postavenie Japonska ako vznikajúcej svetovej veľmoci. V roku 1931 tam japonská armáda vytvorila zámienku na útok na čínske jednotky (Mandžuský incident) a v roku 1932 bolo Mandžukuo vyhlásené za nezávislý štát. Posledný cisár dynastie Čching, Pchu-i, sa vrátil z dôchodku a stal sa vládcom Mandžuska, ale štát bol v skutočnosti prísne kontrolovaný Japoncami, ktorí ho používali ako svoju základňu na expanziu do Ázie. Podzemné partizánske hnutie zložené z mandžuských vojakov, ozbrojených civilistov a čínskych komunistov sa postavilo proti okupačným Japoncom, z ktorých mnohí sa prišli usadiť v novej kolónii. Po porážke Japonska v roku 1945 boli osadníci vysťahovaní.
Skarabeusotvaré

Nadčeľaď skarabeusotvaré (lat. Scarabaeoidea) alebo séria Scarabaeiformia alebo staršie taxón (konkrétne napr. čeľaď, sekcia, nadčeľaď, skupina čeľadí, podrad) lístkotykadlové (iné názvy:chrobáky lístkotykadlové, zastarano: "listorohí", "chrústy"; lat. Lamellicornia, staršie: Coleoptera lamellicornia) je veľký taxón (dnes spravidla nadčeľaď a/alebo séria) chrobákov (Coleoptera), presnejšie všežravých chrobákov (Polyphaga). Zahŕňa čeľaď skarabeusovité (=lístkotykadlové v užšom zmysle; lat. Scarabaeidae) a niekoľko s ňou príbuzných čeľadí, napr. čeľaď lajniakovité (Geotrupidae) a roháčovité (Lucanidae). 
Lamellicornia.
Názov Lamellicornia zaviedol Duméril v roku 1800 (a následne Latreille v roku 1802), konkrétne vo francúzskej podobe "(coléoptères) lamellicornes". Latinská podoba Lamellicornia sa objavuje čoskoro nato ako preklad francúzskej podoby.
Vnútorná systematika.
Vnútorné delenie tohto taxónu sa rôzni podľa autora:
a) Pôvodne (na zač. 19. storočia) išlo o jedinú veľkú čeľaď pod názvom Lamellicornia. Tohto prístupu, teda uznávania len 1 čeľade Lamellicornia, sa pridŕžali niektorí autori prinajmenšom ešte na konci 19. storočia. 
b) U mnohých autorov bola spomínaná pôvodná 1 veľká čeľaď už v 19. storočí rozdelená na 2 čeľade: skarabeusovité (lat. Scarabaeidae) a roháčovité (Lucanidae), čiže názov Lamellicornia/Scarabaeoidea sa zmenil z čeľade na súhrnné označenie dvoch čeľadí. Z roháčovitých bola neskôr oddelená čeľaď Passalidae a zo skarabeusovitých bola neskôr u niektorých autorov oddelená čeľaď lajniakovité (Geotrupidae) a prípadne aj čeľaď Trogidae. Pri tomto prístupe sa teda vo výsledku Scarabaeoidea delia na len zhruba 3-5 (recentných) čeľadí a čeľaď skarabeusovité zostáva vymedzená pomerne široko. 
c) Alternatívny (a v súčasnosti prevládajúci) prístup je rozdeliť Lamellicornia/Scarabaeoidea (a v rámci toho teda najmä čeľaď skarabeusovité) na veľa menších čeľadí. Toto rozdeľovanie rôzni autori realizovali rôznymi konkrétnymi spôsobmi, a to nie až v súčasnosti, ale sčasti už najneskôr od konca 19. storočia. V súčasnosti sa Scarabaeoidea konkrétne zvyknú deliť na vyše 10 čeľadí, napríklad Slipinski et al. 2011 uvádzajú v rámci nadčeľade Scarabaeoidea tieto čeľade:
Sera Kutlubey

Sera Kutlubey (* 24. október 1997, Ankara, Turecko) je turecká herečka.
Klub

Klub môže byť:
Trnovský kanál

Trnovský kanál je kanál v regiónoch Dolné Považie a Dolná Nitra na území obcí Trnovec nad Váhom a Selice v okrese Šaľa v Nitrianskom kraji a na území obce Tvrdošovce v okrese Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do vodného toku Komočský kanál. Má dĺžku . Rád toku IV.
Začiatok.
Začína sa v pri južnom okraji intravilánu obce Trnovec nad Váhom v katastrálnom území "Trnovec nad Váhom" v okrese Šaľa v Nitrianskom kraji, v regióne Dolné Považie, v severnom kúte areálu agrofarmy, na severnom okraji poľa "Zongorova tabuľa".
Opis toku.
Od začiatku tečie juhovýchodným smerom cez agrofarmu v priamke, preteká do poľnohospodárskeho extravilánu obce Trnovec nad Váhom, preteká cez pole "Zongorova tabuľa", viackrát mení smer od juhovýchodu po juhozápad, v vteká na hranicu medzi obcami Trnovec nad Váhom a Selice, krátky úsek tečie priamo na obecnej hranici, v opúšťa obecnú hranicu a preteká poľnohospodárskym extravilánom obce Selice v miestnej časti "Šók", v priberá ľavostranný prítok Stračí kanál, obchádza intravilán obce Selice jej miestnu časť "Šók", obteká samotu "Perješ", mení smer na východ, obmýva areál čerpacej stanice s vodojemom, v preteká cez obecnú i okresnú hranicu, vteká do poľnohospodárskeho extravilánu obce Tvrdošovce, v ústi do Komočského kanála ako jeho pravostranný prítok.
"Trnovský kanál" patrí do okresov Šaľa a Nové Zámky v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Má iba jeden dôležitejší prítok: Stračí kanál.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Trnovský kanál" má pôvod v názve obce Trnovec nad Váhom územím ktorej vodný tok preteká. Z toponyma Trnovec nad Váhom bolo po rozšírení o formant "-ský", po systémovej redukcii o hlásky "-ec" a kombináciou so všeobecným podstatným menom kanál s významom "umelý vodný tok, spravidla so spevnenými bokmi" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Trnovský kanál" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu obce sa viažu k roku 1113 v podobe "Durmuz, Dormucz", 1211 "Turmoc", 1786 "Tornocz". 
Názov vodného kanála bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Trnovský kanál" je jedinečným hydronymom (august 2022). 
Referencie.
Pamätník Giura Michajlova (Plovdiv)

Pamätník Giura Michajlova (), známy aj ako Pamätník Giura Michajlova a jeho chrabrých druhov () je pamätník venovaný vojakovi Giurоvi Michajlovovi a jeho druhom z prvej polovice 20. storočia v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Poloha.
Pamätník sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv na námestí „Centralen“ (, doslova "Centrálne námestie"), vedľa budovy vojenského klubu.
Dejiny a charakteristika.
Súčasný pamätník je v poradí tretí pamätník v Plovdive venovaný Giurоvi Michajlovovi.
Prvý pamätník.
Prvý pamätník bol postavený nad tlejúcimi pozostatkami Giura Michajlova v priebehu prvej polovice roku 1882 pričom 6. júna bol posvätený. Autor pamätníku nie je známy. Pamätník mal podobu hrobky s niekoľkými figúrami a skromným nadpisom. Bol ohradený železnou reťazou.
Druhý pamätník.
Druhý pamätník bol odhalený v roku 1905. Nachádzal sa na území Centrálneho cintorína a bol postavený pri príležitosti 25. výročia jeho otvorenia.
Súčasný pamätník.
V 30. rokoch 20. storočia bol na základe iniciatívy vtedajšieho riaditeľa Národnej knižnice a múzea v Plovdive Aleksandra Bašmakova a dôstojníkov 9. pluku a 2. tráckej divízie založený výbor na výstavbu pamätníku Giurovi Michajlovovi a začalo sa so zbierkou finančných prostriedkov. Túto iniciatívu podporoval aj vtedajší plovdivský starosta Božidar Zdravkov. V roku 1937 plovdivské zastupiteľstvo vyhlásilo konkurz na nový pamätník. Pamätník bol oficiálne odhalený veliteľom Druhej armády, generálom G. Markovom, 27. novembra 1938 na vtedajšom námestí „Car Krum“. V priebehu roku 1962 bol pamätník komunistickým predstavenstvom mesta bez akejkoľvek ceremónie demontovaný, pozostatky mŕtvych vojakov boli dané do správy múzea a samotný pamätník bol uložený na dvore kasární 9. plovdivského pluku. Z kasární bol odvezený z dôvodu ich búrania pri výstavbe hotelu Leningrad a viac ako 30 rokov bol rôzne premiestňovaný po dvoroch plovdivských vojenských posádok a väzníc. Pamätníku hrozilo dokonca roztavenie, zachránil ho však dôstojník Ivan Želev, ktorý ho previezol do priestorov vojenskej stavebnej posádky v ktorej slúžil. V roku 1992 vznikla z popudu obyvateľov Plovdivu iniciatíva na vrátenie pamätníku do centra mesta a 3. marca 1994 bol pamätník v pôvodnom vzhľade z roku 1938 oficiálne odhalený na námestí „Centralen“. 
Autorom pamätníku je sochár Nikola Kožucharov. Pamätník je tvorený kamenným sarkofágom na ktorom je umiestnené bronzové súsošie. V sarkofágu sú uložené pozostatky Giura Michajlova a jeho druhov. Kompozícia predstavuje stojaceho Giura Michajlova, ktorý bráni kasu, pričom okolo neho sú jeho druhovia umierajúci v plameňoch.
Zákľuky (vrch v Nízkych Tatrách)

Zákľuky () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Demänovskou Dolinou, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Demänovská Dolina a Lazisko. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaná Demänovská Dolina, severne ležiace obce Dúbrava, Lazisko a Pavčina Lehota a južným smerom Krpáčovo. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Zákľuky sú súčasťou bočného hrebeňa, ktorý vybieha severným smerom z Poľany () a pokračuje na Bôr () a Sinú (). Východným smerom ležia Dereše (), Chopok () a Tanečnica (), severným Bôr, Siná a Jaloviarka (), západným Rakytová (), Spálená () a Ostredok () a južným je v hlavnom hrebeni sedlom oddelená Poľana. Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu zo západnej časti odvádza potok Palúdžanka a z východnej prítoky Demänovky. Vrcholom vedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol i hrebeň pokrýva len nízka hôľna vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru a Beskydy, Veľkú a Malú Fatru.
Lisa-Maria Kellermayrová

Dr. Lisa-Maria Kellermayrová (; * 1985 – † 28./29. júl 2022, Seewalchen am Attersee) bola rakúska všeobecná lekárka.
Životopis.
Narodila sa v roku 1985. Počas pandémie COVIDu doma navštívila tisíce pacientov a pacientiek. Do tejto role sa prihlásila dobrovoľne ako nezadaná a bezdetná. Počas pandémie pracovala každý deň 12 hodín.
Vystupovala v médiách o COVIDe, kde verejne podporovala očkovanie. Pri proteste proti vakcínam vo Welse omylom uviedla, že protestujúci blokujú núdzový vchod do nemocnice. Polícia jej tweet označila za fake news, odvtedy začali vyhrážky smrťou.
Svoju súkromnú prax viedla v meste Seewalchen am Attersee. Vo svojej ambulancii musela zamestnať pracovníka súkromnej bezpečnostnej služby. Koncom júna však ordináciu musela zavrieť keďže ju finančne neutiahla a bála sa o svojich zamestnancov. V tom čase už sedem mesiacov čelila vyhrážkam. Na bezpečnosť svojej ordinácie minula viac než 100 000 eur. Vybudovala v nej aj núdzovú miestnosť a pod stolom mala tlačítko na privolanie pomoci. V polovici júla uviedla, že ordináciu zatvára nastálo pretože nemohla ponúknuť perspektívu práce za normálnych podmienok.
Prokuratúra vo Welse ukončila vyšetrovanie nemeckého občana „podozrivého z vyhrážania sa lekárke s tým, že za prípad sú zodpovedné nemecké úrady“. Nemecké úrady však vyhlásili, že muž sa vyhrážal cez tzv. darknet kam nemali dosah. Novinári však vypátrali muža z okolia Berlína, účastníka neonacistickej scény ako aj muža z Horného Bavorska, ktorý sa lekárke vyhrážal za zradu.
Posledný rozhovor s "Der Standard" urobila 28. júla 2022. Jej telo našli 29. júla 2022 v jej ambulancii v Seewalchen am Attersee. Prokuratúra vo Welse prípad uzavrela ako samovraždu. Začiatkom augusta bavorská prokuratúra potvrdila vyšetrovanie muža, ktorý sa Kellermayrovej vyhrážal. V júni Rakúsko zrušilo povinné očkovanie, ktoré nebolo nikdy poriadne implementované.
Uridíndifosfátgalaktóza

Uridíndifosfátgalaktóza (UDP-galaktóza) je intermediát v tvorbe polysacharidov. Je dôležitá v metabolizme nukleotidsacharidov a je to substrát pre transferázu B4GALT5.
Štruktúra.
Podobne ako iné nukleotidsacharidy, UDP-galaktóza sa skladá z nukleotidu a monosacharidovej jednotky. Skladá sa konkrétne z uracilu viazaného na ribózu, na ktorej sú naviazané dve fosfátové skupiny, na ktoré je nakoniec naviazaná galaktóza.
Biochemický význam.
UDP-galaktóza sa účastní syntézy polysacharidov a takisto Leloirovej dráhy spracovania galaktózy. Pomocou nej sa syntetizuje laktóza.
Jana Kirschner (album)

Jana Kirschner je názov debutového štúdiového albumu slovenskej speváčky Jany Kirschner. Album v máji 1997 vydalo hudobné vydavateľstvo Radost.
Boľševik (rozlišovacia stránka)

Boľševik môže byť:
Električková trať Americké nám. – Astronomická

Električková trať Americké nám. – Astronomická (alebo Ružinovská radiála) je jedna z električkových tratí (radiál) v Bratislave, ktorá sa nachádza v juhovýchodnej časti mesta. Spája východnú časť Ružinova s centrom metropoly, konkrétne medzi Americkým námestím a Astronomickou ulicou. Trať bola sprevádzkovaná 1. apríla 1971.
Popis trate.
Trať začína na východnom konci Ružinova súbežne s Ružinovskou ulicou na zastávke "Astronomická". Po 2,6 km prechádza podjazdom popod Bajkalskú ulicu, kde v polovici tejto trasy (1,3 km) križuje Tomášikova ulicu. Následne pokračuje súbežne so Záhradníckou ulicou, ktorú po 800 metroch križuje a pokračuje súbežne s Miletičovou ulicou, ktorú križuje po 400 metroch a pokračuje súbežne s Trnavskou cestou. Po 230 metroch križuje Karadžičovu a Legionársku ulicu a po 290 metroch sa trať rozdeluje smerom do centra a smerom na Vazovovu ulicu, kde sa po 170 metroch napája na električkovú trať do Rače, tzv. Račiansku radiálu. Trať končí zastávkou "Americké nám.", ktorá sa nachádza za rozdelovaním trate s Vazovovou ulicu.
Koľajový zvršok je buď otvorený (časť Miletičovej ulice a Trnavskej cesty) alebo zatrávnený (časť Záhradníckej ulice), v priestore staníc potom tiež dláždený (Ružinovská ulica), koľaje sú upevnené na podvaloch. Trolejové vedenie a osvetľovacie telesá sú upevnené na stĺpoch po celej trase trati. Zastávka "Krížna" je združená, čiže na jednom nástupišti v oboch smeroch stoja zároveň električky aj autobusy.
Na trati sa nachádza spolu 11 zastávok vrátane výstupnej, resp. nástupnej. Trať prechádza spolu cez 17 priecestí, z ktorých 9 je svetelných.
V určitých úsekoch je maximálna rýchlosť znížená z 50 na 40, 30, 25, 20 alebo 10 km/h (viď v tabuľke).
Rekonštrukcie.
Trať bola zrekonštruovaná v rokoch 2008 – 2010. Následne by mala byť zrekonštruovaná v rokoch 2024 – 2025.
Svätojánska muška

Svätojánska muška (zastarano: "muška svätojánská" [alebo "svatojánská"]; staršie alebo nárečovo: "svatojánska muška", nárečovo: "svatovianska muška") môže byť:
Karpatonemecká strana

Karpatonemecká strana (nemecky "Karpathendeutsche Partei") bola politická strana karpatských Nemcov, ktorá pôsobila na území Slovenska a Podkarpatskej Rusi v období medzivojnového Česko-Slovenska. 
Vzniku strany predchádzalo založenie Karpatonemeckého národného spoločenstva v roku 1927 v obci Švedlár, ktorý založili Roland Steinacker, evanjelický teológ z Bratislavy a spišský podnikateľ Karla Manouscheka. Strana vznikla v Júli 1928, keď sa v mestečku Vondrišel (dnes Nálepkovo) konal ustanovujúci zjazd strany. Predsedom strany sa stal advokát z Bratislavy a komunálny politik Samuel Frühwirt. Za cieľ si kládla zjednotiť všetkých príslušníkov nemeckej menšiny na Slovensku a v Podkarpatskej Rusi. Spočiatku sa k Česko-Slovensku stavala lojálne a spolupracovala najmä s aktivistickými stranami ako Zväz poľnohospodárov ("Bund der Landwirte") a Nemecké pracovné a hospodárske spoločenstvo ("Deutsche Arbeits- und Wahlgemeinschaft"). Na podporu svojej činnosti si začala vytvárať rôzne spolky a organizácie, napr. "Deutscher Kulturverband", "Deutscher Turnverein" a pod. Pre lepšiu organizáciu svojej činnosti si postupne vytvárala sekretariáty vo viacerých sídlach, kde mala nemecká menšina silné zastúpenie: Nitrianske Pravno, Bratislava, Kežmarok, Mukačevo a iné. Jej „pročeskoslovenská” orientácia sa pomerne rýchlo začala vytrácať po nástupe Adolfa Hitlera k moci v Nemecku a svoju politiku začala orientovať na Sudetonemeckú stranu, ktorá mala k Česko-Slovensku negativistický postoj. Svoju činnosť orientovanú na politiku Tretej ríše a Sudetonemeckej strany začala Karpatonemecká strana nadobúdať najmä v dôsledku príchodu Nemcov z českého a moravského pohraničia do vedenia strany. K takýmto činiteľom patril aj Franz Karmasin, ktorý sa v druhej polovici 20. rokov presťahoval na Slovensko a v roku 1928 sa stal jej druhým predsedom. O voličskú priazeň súperila so Spišskou nemeckou stranou, ktorá mala dominantné postavenie skôr na východnom Slovensku a orientovala sa na maďarskú politiku. 
V parlamentných voľbách v roku 1935 strana kandidovala spoločne so Sudetonemeckou stranou. Na Slovensku sústredila 27 558 hlasov (1,70 %). Do poslaneckej snemovne bol zvolený Franz Karmasin (nekandidoval však na Slovensku, ale v rámci českého X. volebného obvodu Jihlava). Okrem Karmasina bol za senátora zvolený priemyselník zo Švedláru Sigmund Keil (v rámci volebného obvodu Nové Zámky a Košice). Svoje pozície významne posilnila po obecných voľbách v roku 1938. Svojou činnosťou prispela k zhoršeniu vnútropolitickej a a zahraničnopolitickej situácie spoločného štátu. Počas krízy tesne pred Mníchovskou dohodou bola jej činnosť (podobne ako v prípade Sudetonemeckej strany) zakázaná a 17. septembra 1938 strana zastavila svoju činnosť. To však nezabránilo jej predstaviteľom vyvíjať protištátnu činnosť a tak prispieť k rozbitiu republiky v roku 1939. 
Po vyhlásení autonómie Slovenska v októbri 1938 bola jej činnosť opäť povolená, tentokrát však pod názvom Nemecká strana. Jej predstavitelia (F. Karmasin, S. Keil, J. Steinhübl a A. Gabriel) sa dostali na jednotnú kandidátku pre voľby do Snemu slovenskej krajiny v decembri 1938.
Ostredok (vrch v Nízkych Tatrách; 1640 m)

Ostredok () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Dúbravou, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Dúbrava a Lazisko. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Demänovská Dolina, severne ležiace obce Dúbrava a Lazisko a južným smerom Krpáčovo. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Ostredok je súčasťou rázsochy, vybiehajúcej z hlavného hrebeňa severným smerom medzi Chabencom () a Kotliskami (). Východným smerom leží Poľana (), Zákľuky () a Bôr (), severným Jaloviarka (), Uhlisko () a Dechtárska hora (), západným Oprhlie (), Spálená () a Mestská hora () a južným Chabenec, Kotliská a Skalka (). Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza potok Palúdžanka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol i hrebeň pokrýva nesúvislý porast kosodreviny, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru a Beskydy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značkovaná turistická trasa, preto prístup je možný Križskou dolinou alebo odbočením z hlavného hrebeňa.