Komunizmus

Komunizmus (z  ← "commun"„spoločný“ ← ) môže označovať:
V prvých dvoch (najmä druhom význame) je synonymom aj komunistická spoločensko-ekonomická formácia (podrobnosti porovnaj v článku spoločensko-ekonomická formácia).
Raný „komunizmus“.
„Komunizmus“ v Starovekom Grécku.
Idea „komunizmu“ vznikla už pred naším letopočtom v Starovekom Grécku.
V Starovekom Grécku ako v prvej krajine na celom svete zaviedli úplné súkromné vlastníctvo pôdy, čo znamenalo, že s ňou jej majiteľ mohol nakladať podľa jeho vlastného úsudku. Mohol ju predať, alebo si naopak kúpiť ďalšiu. (Prvá krajina, ktorá zaviedla neúplné súkromné vlastníctvo, bol Staroveký Izrael. Súkromné vlastníctvo nebolo úplné, keďže cirkev nepovoľovala predaj a kúpu nových pozemkov.) 
Hésiodos v 7. storočí pred naším letopočtom vo svojej básni "Práce a dni" spomenul tzv. "Zlatý vek", keď ešte žiadne súkromné vlastníctvo neexistovalo. Podľa neho súkromné vlastníctvo zapríčinilo, že sa "ľudia začali hnať za hanebnou žiadostivosťou po majetku". Zlatý vek sa objavil aj v niekoľkých dielach Vergília a Ovídia.
Najstaršie dielo, ktoré opisuje svet bez súkromného vlastníctva je dialóg Štát od Platóna. Opisuje v ňom krajší svet bez súkromného vlastníctva a kolektívnu výchovu detí.
Vo svojom ďalšom diele – Zákony, opisuje svet v ktorom sa ľudia delia o svoje deti, manželky, rodinných príslušníkov. Taktiež opisuje, že sa raz spoločnosť bude snažiť, aby sa pre nás typické okolnosti od prírody stali spoločné, teda
Platónov žiak Aristoteles však teóriu mieru bez súkromného vlastníctva spochybnil, totižto podľa neho sú ľudia s majetkom v spoločnom vlastníctve náchylnejší sa o pozemok hádať ako ľudia s pôdou v súkromnom vlastníctve. 
Komunizmus a náboženstvo.
Po niekoľkých storočiach od Ježišovej smrti si viacerí mysleli, že komunizmus (neskôr aj socializmus) je jeden z typov kresťanskej cirkvi. Toto presvedčenie vzniklo podľa faktu, že i Ježiš ponúkal iným možnosť rozdať svoj majetok chudobným, aby ľahším spôsobom dosiahli spásu. Vladimir Soloviev, ruský filozof vysvetlil rozdiel: komunisti totižto chceli rozdávať pozemky a pôdy iných, dokým Ježiš dobrovoľné rozdanie majetku svojim učeníkom len odporúčal. 
V stredoveku sa dostala v Európe katolícka cirkev k moci. Kresťania a farári nikdy nepodporovali ideu komunizmu a najmä nie chudobu, avšak "Zlatý vek" sa z mysli Európanov nikdy nevytratil. 
Utópia a komunizmus.
Keď Krištof Kolumbus objavil Ameriku a stretol tam žijúcich nahých Indiánov, bol presvedčený, že našiel komunitu ľudí, ktorí žili podľa Platónovho "Zlatého veku". Po návrate Krištofa Kolumbusa do Európy sa neskôr dozvedeli, že "Zlatý vek" nenašli. 
Aj keď bol objav "Zlatého veku" vyvrátený, mnohí umelci sa inšpirovali a malovali, či písali o Indiánoch. Medzi nimi bol Thomas More, ktorý vo svojej knihe Utópia (1516) rozpísali život v "Zlatom veku", alebo aj Tommaso Campanella, autor diela "Slnečný štát" (1623).Dnešný význam slova "utópia" sa nezhoduje s tým v 16. storočí. More vo svojom diele opísal komunitu ľudí, ktorí sa prísne kontrolovali navzájom. Nikto z ľudí nemohol nikam cestovať, "peniaze" a "súkromné vlastníctvo" boli zrušené a "vyjadrenie názoru na verejnosti" bolo trestané smrťou. 
Vývoj „komunizmu“ pred Marxom a Engelsom.
V západnej Európe bola predstava o Morovej "Utópii" spochybnená. Mnohí totižto verili, že človek pozostáva z tela a duše, ktoré stvoril Boh. Podľa nich sa človek s ľudskými vlastnosťami narodí, teda ak je niekto majetkuchtivý, tak takým aj zostane.
Tieto teórie neskôr spochybnil anglický filozof John Lock, ktorý vo svojom diele "Esej o ľudskom rozume" (1690) rozpísal svoju ideu. Podľa neho by sa ľudská duša dala prirovnať k čistej tabuli, ktorú nazval "tabula rasa". S týmto prirovnaním chcel poukázať na to, že by sa mladého človeka inou výchovou dalo pozbaviť majetkuchtivosti. 
Podľa francúzskeho filozofa Helvétiusa by sa dalo ľudí dobrou výchovou doviesť k duševnému majstrovstvu. Podľa Helvétiusovej filozofie sa neskôr inšpiroval aj Lenin.
V 17. storočí sa myšlienka komunizmu objavila znovu v Anglicku. Gerard Winstanley, vodca radikálnej strany zvaná "Diggers" (slov. kopáči), napísal niečo podobné ako komunistickú doktrínu. Jeho nápad sa však nepreslávil. Hlavne "Diggers" zastávali čisté komunistické, roľnícke myšlienky a postoj Olivera Cromwella, ktorý bol rozpoltený a často nepriateľský. 
Francúzski radikáli začali v 18. storočí podávať návrhy zrušiť súkromné vlastníctvo mysliac, že je pôvodom všetkého zlého. 
V 18. storočí Joseph Fouché hovoril o verejnom vlastníctve, ale svoje plány nikdy nezrealizoval a sa zabudlo na ne. 
Eduard Bernstein vo svojom diele "Cromwell and communism" prejednáva niekoľko zoskupení v Anglickej občianskej vojne. Hlavne "Diggers" zastávali čisté komunistické, roľnícke myšlienky a postoj Olivera Cromwella ku týmto skupinám bol prinajlepšom rozpoltený a často nepriateľský. 
Kritika myšlienky súkromného vlastníctva pokračovala aj v ére osvietenstva v 18. storočí, prostredníctvom mysliteľov ako bol Jean Jacques Rousseau, ktorý neskôr ovplyvnil marxistickú filozofiu. Aj niekoľkí významní politici podporovali verejné vlastníctvo. Takíto boli Jean-Paul Marat a François-Noël Babeuf.
Spisovateľ Robert Owen je v niektorých literatúrach tiež považovaný za komunistu. Po prvýkrát použil slovo komunista John Goodwyn Barmby v roku 1840, počas rozhovoru s François-Noëlom Babeufom a Benjaminom Constantom o rovnostárstve. John Barmby bol dopisovateľom Friedricha Engelsa.
Marxizmus.
Rovnako ako ostatní socialisti, aj Marx a Engels usilovali o koniec kapitalizmu, ktorý považovali za zodpovedný z vykorisťovania pracujúcich. Zatiaľčo skorší socialisti preferovali dlhodobú sociálnu reformu, Marx a Engels verili, že ľudová revolúcia je nevyhnutná a zároveň jediná cesta k zavedeniu socializmu. 
V súlade s marxistickým argumentom pre komunizmus, hlavnou charakteristikou života ľudí v triednej spoločnosti je vykorisťovanie; komunizmus je potrebný, pretože má za následok plnú realizáciu slobody ľudstva. Marx nasledoval Georga Wilhelma Friedricha Hegela v pochopení slobody nielen ako neprítomnosti nátlaku, ale ako prítomnosti morálneho uspokojenia. Verili, že komunizmus umožní ľuďom robiť to čo chcú, ale tiež dosiahnuť také medziľudské vzťahy, že ľudia nebudú potrebovať vykorisťovanie. Na rozdiel od Hegela, u ktorého existencia tohto mravného žitia v histórii je riadená oblasťou ideí, pre Marxa komunizmus vyšiel z materiálu, predovšetkým rozvojom výroby. 
Marx zastával názor, že proces triedneho konfliktu a revolučného boja vedie k víťazstvu proletariátu a založeniu komunistickej spoločnosti, v ktorej sa súkromné vlastníctvo časom zruší, čo znamená, že výrobky a životné prostriedky budú patriť spoločnosti. Marx napísal niekoľko diel o živote v komunizme, čím načrtol len najzákladnejšie znaky komunistickej spoločnosti. V populárnom slogane, ktorý si osvojilo komunistické hnutie, bol komunizmus svet, v ktorom každý dáva podľa svojich možností a dostáva podľa svojich potrieb. "The German Ideology" bola jedna z mnohých Marxových prác, pojednávajúcich o komunistickej budúcnosti.
Na konci 19. storočia sa pojmy socializmus a komunizmus často zamieňali. Marx a Engels zastávali názor, že komunizmus nevyšiel z kapitalizmu v rozvinutom štáte, ale vyšiel z tzv. „prvej fázy“, v ktorej boli triedne rozdiely čiastočne eliminované. Prvá fáza nakoniec určila cestu „vyššej fáze“, v ktorej boli rozdiely zrušené a štát už viac nie je potrebný. Lenin povedal, že komunizmus je vyšší stupeň socializmu. 
Neskoršia orientácia, čiastočne rozšírená Leninom poskytla podporu pre mobilizačné znaky komunistických strán v 20. storočí. Neskorší spisovatelia modifikovali Marxovu víziu pridelením ústrednej pozície štátu vo vývoji spoločnosti a dlhotrvajúcom období prechodu z prvotného socializmu na dosiahnutie plnohodnotného komunizmu.
Niektorí Marxovi vrstovníci, ako napríklad anarchista Michail Bakunin obhajovali podobné idey, ale s rozličným názorom na to, ako dosiahnuť beztriednu spoločnosť. Anarchisti sa totiž snažia o zrušenie akejkoľvek štátnej organizácie.
Ak by sme mali Marxovu ideológiu v krátkosti zhrnúť, mohli by sme povedať, že sa snažil o beztriednu spoločnosť ("Všetci sme si rovní"), ktorá by sa mala dosiahnuť revolúciou. 
Prvá internacionála.
V roku 1864 sa v Londýne založila Prvá internacionála (Medzinárodné robotnícke združenie).
Táto socialistická strana sa hneď spočiatku dostala do konfliktov s anarchistami.
Richard Pipes vo svojej knihe "Komunizmus" (2001) píše, že socialisti a anarchisti mali rovnaký cieľ, a to beztriednu spoločnosť pomocou revolúcie. Podľa Pipesa sa ich názory rozlišovali v troch bodoch: 
Richard Pipes poznamenal, že v tomto prípade mali Anarchisti pravdu vo všetkých troch bodoch, totižto revolúcie vypukli aj v agrárnych krajinách, dočasná fáza (proletariárska diktatúra) sa v socialistických štátoch zmenila na dlhotrvajúcu diktatúru a aj v Rusku vypukla v roku 1917 revolúcia ako výsledok útoku na cárizmus, vtedajšiu vládu. 
Prvá internacionála sa v roku 1876 rozpadla. V roku 1889, už po Marxovej smrti založili Druhú internacionálu. 
Druhá internacionála.
V roku 1889, už po Marxovej smrti, sa založila Druhá internacionála (Medzinárodné združenie socialistických strán), ktorá mala za úlohu zjednocovať socialistov z rôznych a krajín a zabrániť vojne, ktorú má za následok kapitalizmus. Najväčšou stranou bola Sociálnodemokratická strana Nemecka. 
Druhá internacionála podľa tzv. "Erfurtského programu" z roku 1891 tvrdila, že záujmy buržoázneho štátu a pracujúcej triedy nezrovnateľné a robotník (alebo roľník) by mal byť verný a lojálny najmä svojej triede.
Nie všetci socialisti súhlasili s týmto programom. Ba niektorí si dokonca mysleli, že sa z kapitalizmu sa neskôr vyvinie komunizmus. 
Túto ideu podporovala najmä anglická Fabiánska spoločnosť. Eduard Bernstein na konci 19. storočia vyzýval sociálnych demokratov, aby "otvorili oči" a uznali, že kapitalizmus nezlyháva nikde vo svete.
Druhá internacionála často diskutovala o tom, ako zabrániť svetovej vojne, alebo ak by vypukla, ako jej predísť. V roku 1907 Vladimir Iľjič Lenin (neskôr vodca boľševikov) a Julij Osipovič Martov (neskôr vodca menšenikov) pre prípad núdze spísali rezolúciu, ktorá vypovedala o tom, že v prípade vojny by mali socialisti využiť šancu a zariadiť pád kapitalizmu vo viacerých štátoch. 
Druhá internacionála vypuknutiu prvej svetovej vojny nezabránila a niektorí socialisti podľahli situácii a zradili svojich kolegov. Zanikla v roku 1916. 
Kritika komunizmu.
Množstvo spisovateľov a politických aktivistov publikovalo kritiku komunizmu. Boli nimi predovšetkým disidenti z krajín Sovietskeho bloku Alexander Solženicyn a Václav Havel; sociálni teoretici Hannah Arendtová, Raymond Aron, Ralf Dahrendorf, Seymour Martin Lipset, a Karl August Wittfogel; ekonómovia Friedrich Hayek, Ludwig von Mises, a Milton Friedman; historici a ďalší sociálni vedci Robert Conquest, Richard Pipes, a R. J. Rummel, antikomunistickí ľavičiari Ignazio Silone, Saul Alinsky, Richard Wright, Arthur Koestler a Bernard-Henri Lévy; novelistka Ayn Rand; filozofi Leszek Kołakowski a Karl Popper sú medzi kritikmi. 
Niektorí spisovatelia predkladajú ako argument proti samotnému marxizmu nielen potlačovanie ľudských práv komunistickými režimami, ale poukazujú aj na udalosti v týchto krajinách, hlavne na Stalina, ktorý praktizoval nespravodlivé zaobchádzanie s ľuďmi. Niektorí z kritikov boli formálni marxisti, ako napr. Wittfogel, Silone, Wright, Koestler (a ďalší), ktorí prispeli esejami do knihy The God that Failed (názov nepoukazuje na kresťanského Boha, ale na samotný marxizmus).
Komunistické strany mimo Varšavského paktu v krajinách Západnej Európy, Ázie, Latinskej Ameriky a Afriky sa veľmi odlišovali, takže kritika aplikovateľná na jednu stranu nie je bezpodmienečne aplikovateľná aj na inú.
Spoločenský systém.
Platón navrhoval vo svojom diele "Štát" nahradenie súkromného vlastníctva u vládnucej vrstvy komunálnym vlastníctvom. Idea spoločného vlastníctva sa prejavila až v 16. storočí u Thomasa Moreho (utopický socializmus), na začiatku 17. storočia u Campanellu (utopická teokracia – "Slnečný štát"), v 18. storočí u Mesliera a Gracchusa Babeufa. Išlo o utópie v pravom zmysle slova, pretože autori opisujú ideálnu spoločnosť bez toho, aby opísali spôsob ako k nej dospieť. Vzťahovali sa na poľnohospodársku spoločnosť, ktorá vtedy bola štandardom.
Na začiatku 19. storočia už navrhli Saint-Simon, Étienne Cabet, Fourier a Robert Owen konkrétne usporiadať spoločnosť do komunít (komún) ako protiklad rodiacej sa priemyslovej trhovej ekonomiky.
Moderný komunizmus založil Karl Marx spolu s Friedrichom Engelsom, ktorí navrhovali:
Marxov súčasník, anarchista Piotr Kropotkin nesúhlasil s Marxovou predstavou centralizovanej spoločnosti, pretože podľa neho obmedzuje individuálnu slobodu. Vnútorným protirečením komunistických teórií bola skutočnosť, že ľudia mali mať aj právo na rozdeľovanie pôžitkov rovným dielom, čo však predpokladá existenciu kritizovaného vlastníckeho princípu. Pokiaľ ide o praktickú realizáciu, Marx predpokladal, že v dôsledku „rastúcich rozporov v kapitalizme“ podmienky na realizáciu komunizmu časom vzniknú samé od seba.
Politické hnutie.
Komunistické hnutie bolo spočiatku súčasťou socialistického hnutia. Až po roku 1917 sa stúpenci boľševickej revolúcie rozišli s ostatnými socialistami a založili si vlastnú III. (komunistickú) internacionálu, čím sa komunistické (marxisticko-leninské) hnutie jasne odlíšilo od tzv. socialistov. Základným rozdielom medzi socialistami a komunistami bolo, že socialisti chceli zmeniť kapitalizmus v komunizmus evolučne a komunisti revolučne.
Štátne orgány štátov, ktoré boli vedené komunistickými stranami, najmä za vlády Stalina v Sovietskom zväze páchali zločiny.
Štátne zriadenie.
V tomto prípade (čiastočne aj pri ostatných bodoch) sa pojem z veľkej časti kryje s pojmami socializmus, príp. reálny socializmus a často je ťažko ich odlíšiť. V samotných štátoch komunistického bloku sa však (aspoň v užšom zmysle) teoreticky rozlišovali pojmy:
Systém dodnes existuje v Kórejskej ľudovodemokratickej republike, do značnej miery na Kube a čiastočne v Číne, Vietname, Laose a Zimbabwe.
Reálny komunistický systém sa v mnohom odlišuje od svojho vzoru – marxistického modelu. Ide predovšetkým o charakteristiky ako totalita (vláda jednej – komunistickej – strany, prehnaná štátna byrokracia, odbory ako pomocný nástroj vlády), zachovanie triednych rozdielov (prinajmenšom na úrovni vládnúca vrstva verzus ostatní), zachovanie deľby práce, povýšenie marxizmu na formu náboženstva (štátnu ideológiu) a pod. 
Napriek určitému pozitívnemu vplyvu na prerozdeľovanie prostriedkov do sociálnej, kultúrnej a vzdelávacej oblasti, má systém v praxi vážny nedostatok: výrazne spomaľuje ekonomický rast a modernizáciu, a tým dlhodobo ani tá najlepšia sociálna, kultúrna a pod. politika nemôže efektívne fungovať. Je to spôsobené okrem nedostatku motivačných faktorov pre obyvateľstvo aj tým, že aj tento systém často umožňoval, že sa k moci dostali neschopní a nevzdelaní ľudia. Okrem toho totalitný systém režimu v komunistických krajinách podporoval rôzne formy prenasledovania obyvateľstva (vrátane likvidácie). Mocenské zložky, najmä v Číne a Sovietskom zväze, zabili počas 20. storočia desiatky miliónov ľudí. Tento systém viedol k vzniku extrémnych kultov osobnosti, kde vynikal napríklad sovietsky diktátor Josif Stalin alebo kórejský diktátor Kim Ir-Sen.
Názory na komunizmus.
Karl Marx.
Marxova charakteristika komunizmu: "Komunizmus - pozitívne zrušenie súkromného vlastníctva ako ľudského sebaodcudzenia - skutočné osvojenie si ľudskej podstaty človekom a pre človeka - úplný, vedomý a v rámci celej bohatosti doterajšieho vývinu uskutočnený návrat človeka k sebe ako spoločenského ľudského človeka. Tento komunizmus ako dovŕšený naturalizmus, je opravdivým vyriešením rozporu medzi človekom a prírodou a medzi človekom a človekom, je opravdivou likvidáciou sporu medzi existenciou a podstatou, medzi spredmetnením a sebapotvrdením. Komunizmus je rozlúštením záhady dejín a vie o sebe, že je jej rozlúštením".
Marxizmus-leninizmus.
Komunizmus v marxizme-leninizme je spoločensko-ekonomická formácia, ktorej osobitosti určuje spoločné vlastníctvo výrobných prostriedkov, zodpovedajúce vysoko rozvinutým výrobným silám; najvyššia fáza komunistickej formácie (úplný komunizmus), konečný cieľ komunistického hnutia.
Vedecký komunizmus.
Komunizmus je vysokoorganizovaná spoločnosť, najvyšší stupeň technologického a spoločenského pokroku, rozvoja s najvyšším stupňom životnej úrovne ľudí. Spája vysokú úroveň rozvoja ekonomiky, vedy a techniky so všestranným rozvojom samotných ľudí, materiálny rozkvet s mravným povznesením a neustálym zdokonaľovaním osobnosti
Samuelson, Nordhaus.
Komunizmus podľa Samuelsa a Nordhausa je zároveň ideológia, politický a ekonomický systém. V komunistickom ekonomickom systéme je súkromné vlastníctvo výrobných prostriedkov a najmä priemyslového kapitálu zakázané (lebo sa má za to, že vlastníctvo kapitálových statkov vedie k vykorisťovaniu robotníkov). Podľa komunistických názorov by sa navyše dôchodky mali rozdeľovať rovnomerne alebo ešte lepšie – podľa potrieb. V dnešných komunistických krajinách (Čína) väčšinu pôdy a kapitálu vlastní štát. Tieto krajiny sa tiež vyznačujú rozsiahlym centrálnym plánovaním, v ktorého rámci štát stanovuje mnohé ceny, úroveň produkcie a ďalšie dôležité ekonomické premenné.