burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jozef Lánik

RNDr. Jozef Lánik, DrSc. (* 19. marec 1941, Čáry – † 30. apríl 1995, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Základné vzdelanie dostal v rodnej obci a neskôr v Šaštíne, zatiaľ čo strednú školu vychodil v Senici. Na Prírodovedeckej fakulte UK absolvoval štúdium fyziky ako jeden z prvých diplomantov dr. Milana Petráša, CSc., zakladateľa teórie elementárnych častíc na Slovensku. Po celý svoj krátky život pracoval vo Fyzikálnom ústave Slovenskej akadémie vied. V roku 1971 získal doktorát prírodných vied a obhájil kandidátsku dizertáciu s názvom "K teórii dynamických grúp". O dve desaťročia neskôr získal titul DrSc. (1991) za prácu "Nízkoenergetické teorémy QCD a vlastnosti skalárneho gluónia". V rokoch 19921994 bol riaditeľom Fyzikálneho ústavu SAV.
Vo vedeckej práci sa Jozef Lánik spočiatku zaoberal rôznymi aplikáciami teórie grúp vo fyzike elementárnych častíc. V 80. rokoch sa počas dlhodobého pobytu v SÚJV (Spojený ústav jadrových výskumov) v ruskom meste Dubna venoval problematike gluónií, predovšetkým skalárneho gluónia. Jeho samostatné práce i článok napísaný s renomovaným svetovým teoretikom J. Ellisom boli uverejnené v špičkových časopisoch. Na jeho vyše 60 prác zaznamenali takmer 200 citácií. Za svoje výsledky, ktorými si získal uznanie aj v cudzine, bol ocenený čestnou plaketou SAV Dionýza Ilkoviča. Bol tiež členom skupiny, ktorá získala cenu SAV.
Juraj Lessák

Juraj Lessák alebo Juraj Lešák (žil v 18. stor.) bol slovenský pedagóg. 
Autor prvej slovenskej matematickej príručky. Pôsobil ako učiteľ vo Svätom Juri, ďalšie životopisné údaje nie sú o ňom známe. Svoje dielo napísal pre široké vrstvy obyvateľstva v češtine-bibličtine, ale jednoznačne pre Slovákov, ako to vyplýva z dlhého, no výstižného titulu: "„Uměnj počtu, to gest: Tak snadny spůsob, že gedenkaždý, který čjtati a máličko pjsati wj, zde z wyswětlených regul a přjkladůw w krátkém čase arithmetiku, nebožto kumsst počtowánj se navčiti může, skrze ... w slowensky gazyk a w neylepssj pořádek uweděný ...“" (260-stránkové dielo vyšlo v Bratislave v tlačiarni Františka Augustína Patzka v roku 1775.)
Michal Lipsicz

Michal Lipsicz (* 19. september 1703, Mosonmagyaróvár, Uhorsko – † 23. august 1766, Győr) bol uhorský filozof a matematik.
Životopis.
Narodil sa v Mosonmagyaróvári. Do jezuitskej rehole vstúpil v roku 1720, vysokoškolské štúdiá absolvoval vo Viedni a Grazi, získal doktorát filozofie i teológie. Spočiatku vyučoval na gymnáziách v Győri a Kluži, potom bol profesorom na univerzite v Košiciach (1737 – 1741), resp. v Trnave ( 1742– 1745, 1748– 1749), prednášal matematiku, fyziku, filozofiu a teológiu. Neskôr sa venoval najmä výuke teológie na rôznych jezuitských školách (Eger, Budín, Záhreb, Šopron, Győr) a bol kazateľom v Šoproni. Zomrel ako prefekt a riaditeľ konviktu v Győri. 
Publikačne najplodnejšie bolo jeho pôsobenie v Košiciach, vtedy vydal svoju algebru – prvú učebnicu tohto predmetu na Slovensku aj v Uhorsku (Košice 1738), filozoficko-fyzikálnu rozpravu Statica… a ďalšiu astronomicko-kozmologickú prácu. Bol prvým autorom na Slovensku, ktorý sa na pôde neoscholastiky venoval aj Descartovmu a Newtonovmu učeniu. Kým v otázkach kinematiky, zväčša aj dynamiky, sa prikláňal k Newtonovi, gravitáciu vysvetľoval v súlade s Descartom ako tlak čiastočiek éteru. Vo svojej astronomickej práci už jednoznačne zamietal Ptolemaiov systém, Kopernikov však prijíma len ako hypotézu a prikláňa sa ku „kompromisu“ Tycha Braheho.
Štefan Luscoň

RNDr. Štefan Luscoň (* 18. apríl 1912, Sihelné, okr. Námestovo – † 28. február 1977, Spišský Štiavnik, okr. Poprad) bol slovenský fyzik a rímskokatolícky kňaz.
Zo života.
Narodil sa 18. apríla 1912 v Sihelnom, okres Námestovo. Pochádzal z chudobnej rodiny, a tak vzdelanie získal v duchovnom seminári. Po vysvätení za kňaza začal v roku 1937 študovať matematiku a fyziku na Prírodovedeckej fakulte KU v Prahe. Po uzavretí českých vysokých škôl sa vrátil na Slovensko. V štúdiu pokračoval najprv na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity a od roku 1940 na novozaloženej Prírodovedeckej fakulte SU, kde aj v roku 1942 získal absolutórium. Po vzniku Ústavu atómovej fyziky ako oddelenia Ústavu technickej fyziky SVŠT pre potreby poslucháčov PFSU sa stal prvým asistentom fyziky na svojej alma mater ( 1942). V tejto funkcii však pôsobil iba rok, lebo v roku 1943 ho biskup Ján Vojtaššák povolal znova do služieb cirkvi. Ďalšie dva roky učil ako stredoškolský profesor na gymnáziu v Levoči. Po oslobodení opäť pracoval ako asistent na Prírodovedeckej fakulte SU. V tomto čase získal vôbec prvý doktorát z experimentálnej fyziky na PFSU za prácu Štúdium fotocely s vrstvou iodidu meďného, ktorú vypracoval pod vedením nestora slovenskej fyziky prof. Dionýza Ilkoviča. V čase prenasledovania veriacich na prelome štyridsiatych a päťdesiatych rokov musel začiatkom roku 1950 odísť z fakulty. Istý čas pracoval vo Výskumnom ústave potravinárskom v Bratislave. Od roku 1957 pôsobil opäť ako duchovný najprv v Tvrdošíne, neskôr v Hruštíne a naposledy od roku 1965 do roku 1975 v Spišskom Štiavniku. Zomrel 28. februára 1977 v Spišskom Štiavniku.
Ján Maďar

Doc. RNDr. Ján Maďar, CSc. (* 21. marec 1926, Parchovany – † 24. jún 1995, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Parchovanoch. Po maturite na gymnáziu v Levoči ( 1945) študoval odbor matematika-fyzika na Prírodovedeckej fakulte SU. 
Hneď po absolutóriu ( 1951) nastúpil ako asistent na svojej alma mater, ktorej zostal verný až do odchodu na zaslúžený odpočinok ( 1991). Titul RNDr. získal v r. 1968, o rok nato obhájil kandidátsku dizertáciu a r. 1980 sa habilitoval. 
Právom ho možno pokladať za zakladateľa tradície v oblasti röntgenových difrakčných metód na Slovensku. Najväčšie uznanie si získal za svoj podiel na vývoji precesnej röntgenovej difrakčnej komôrky, ktorá mala veľký úspech a patent na toto zariadenie sa predal do cudziny. J. Maďar sa po celé svoje pôsobenie na fakulte usiloval o inováciu prístrojovej techniky. Keď do fyziky a výuky vstúpili počítače, patril medzi ich prvých propagátorov. Ku skvalitneniu prípravy nových fyzikov a učiteľov fyziky prispel 4 učebnými textami a tiež ako spoluautor vysokoškolskej učebnice Všeobecná fyzika (1. zv. Mechanika). Ján Maďar patril medzi neúnavných organizátorov života a činnosti fyzikálnej komunity: pracoval v JSMF, kde venoval veľa času a úsilia príprave rôznych materiálov, medziiným aj stanov Jednoty. V rokoch 1971– 1975 bol predsedom Fyzikálnej vedeckej sekcie JSMF a od r. 1975 podpredsedom Ústredného výboru JSMF. 
Zomrel 24. júna 1995 v Bratislave.
Pavol Makó

Pavol Makó (* 9. júl 1724, Jászapáti, Maďarsko† 18. august 1793, Pešť, Maďarsko) bol maďarský matematik, fyzik a filozof. Patril k najlepším profesorom matematiky na jezuitských školách v celej habsburskej monarchii a hoci nemal pôvodné matematické výsledky, jeho rozsiahla učebnicová tvorba výrazne ovplyvnila výuku matematicko-fyzikálnych disciplín v celej krajine. Bol autorom kvalitných stredoškolských i vysokoškolských učebníc matematiky, medzi nimi aj prvej učebnice diferenciálneho a integrálneho počtu v monarchii ( 1768). Jeho učebnicu algebry vysoko hodnotil aj M. Cantor. Vo svojich učebniciach fyziky a iných fyzikálnych dielach sa prejavuje ako stúpenec boškovičovskej fyziky. Jeho učebnice logiky a metafyziky, podobne aj matematiky vychádzali v celom rade vydaní, dokonca aj po autorovej smrti.
Život.
Noviciát po vstupe do jezuitského rádu ( 1741) strávil v Trenčíne, neskôr bol repetítorom v Győri. Filozofický kurz absolvoval v rokoch 1744– 1747 na trnavskej univerzite, potom pôsobil na stredných školách v Užhorode a v Trnave, dva roky ako repetítor matematiky na viedenskej univerzite. Svoje univerzitné štúdiá dokončil teológiou na univerzite v Grazi ( 1752– 1756).
Začal prednášať matematiku na viedenskom Tereziáne ( 1756/57), krátko pobudol v Banskej Bystrici a napokon sa stal profesorom na trnavskej univerzite, kde v školskom roku 1758/59 prednášal matematiku, v ďalších dvoch logiku a metafyziku. V svojej profesorskej dráhe pokračoval na viedenskej univerzite a na odporúčanie Gerharda van Swietena, dvorného radcu Márie Terézie, ho panovníčka v roku 1762 menovala za profesora matematických vied vo viedenskom Tereziáne.
Po zrušení jezuitského rádu (1773) získal titul opáta a kráľovského radcu a intenzívne sa podieľal na príprave významnej celouhorskej školskej reformy Ratio educationis (1777). Po presťahovaní univerzity z Trnavy do Budína (1777) ho panovníčka menovala za dekana filozofickej fakulty, zároveň za profesora matematiky. V Budíne (neskôr v Pešti) pôsobil až do svojej smrti.
Juraj Mamrilla

Prof. RNDr. Juraj Mamrilla, CSc. (* 25. február 1935, Veľký Lipník – † 28. marec 1985, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis.
Narodil s vo Veľkom Lipníku, okr. Stará Ľubovňa. Základnú školu vychodil v rodnej obci v rokoch 1941– 1945 a štátne ruské gymnázium v Prešove v rokoch 1945 – 1953. Po maturite v roku 1953 sa zapísal do prvého ročníka Vysokej školy technickej v Košiciach, avšak po prvom školskom roku sa rozhodol pre štúdium matematiky na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, ktoré absolvoval v rokoch 19541959, kde si vybral odbor matematická analýza. Splnil sa tak jeho sen študovať matematiku, ktorej zasvätil celý svoj ďalší život. Patril medzi výborných študentov, a preto už v roku 1959 bol vybraný za asistenta matematickej analýzy na vtedajšej Katedre matematiky PF UK. 
Na Prírodovedeckej fakulte a neskôr na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK pôsobil až do svojej smrti. Pod vplyvom svojich učiteľov sa začal už v svojej diplomovej práci zaoberať teóriou obyčajných diferenciálnych rovníc. Na základe výsledkov v tejto oblasti získal v roku 1967 akademický titul RNDr. V roku 1968 obhájil kandidátsku dizertačnú prácu a stal sa kandidátom fyzikálno-matematických vied (CSc.). V roku 1975 sa habilitoval a stal sa docentom matematiky a v roku 1980 bol menovaný profesorom matematiky a s účinnosťou od 1. októbra 1980 ustanovený za profesora na katedre matematickej analýzy Matematicko-fyzikálnej fakulty UK v Bratislave. Po vzniku Matematicko-fyzikálnej fakulty UK dňom 1. septembra 1980 bol vymenovaný za prodekana pre vedecký výskum. Po založení Katedry aplikovanej matematiky v roku 1983 stal sa jej prvým vedúcim. 
Prednášal matematiku pre chemikov, matematickú analýzu pre prvé ročníky všetkých učiteľských kombinácii, diferenciálne rovnice a neskôr prednášky a semináre pre všetky fyzikálne odbory. Mnohé z týchto oblastí postupne zabezpečoval aj písaním učebných textov. Vo vedeckom výskume sa venoval teórii lineárnej rovnice štvrtého rádu s aplikáciami týchto metód na rovnice párnych vyšších rádov. Okrem toho študoval aj problematiku existencie periodických riešení hlavne počas svojho jednoročného pobytu u prof. Contiho vo Florencii, z ktorej problematiky publikoval tiež niekoľko prác. Počas svojho pobytu v Minsku u prof. Gabasova študoval otázky dynamickej optimalizácie a teórie riadenia, z ktorej problematiky publikoval dve vedecké práce. V spolupráci s praxou využíval svoje teoretické vedomosti na riešení úloh Modelovanie intenzívnych faktorov rastu ekonomiky Slovenska a Prognostický štrukturálny model. Jeho spolupráca so zahraničnými autormi vyústila do napísania monografie Juraj Mamrilla, Anna Mamrillová, Vladimír Sarkisovič Sarkisjan: "Niektoré problémy matematickej teórie pružnosti anizotropného a nehomogénneho telesa", ktorá vyšla v slovenčine až po jeho smrti 1988. 
Zomrel 28. marca 1985 v Bratislave.
Ján Matej Matsko

Ján Matej Matsko (* 3. december 1720, Báhoň – † 19. november 1796, Kassel, Nemecko) bol slovensko-nemecký matematik, fyzik a astronóm.
Životopis.
Po gymnaziálnych štúdiách v Bratislave od r. 1741 študoval na univerzitách v Jene a od r. 1743 v Göttingene, kde bol poslucháčom J. A. Segnera, ktorý mal na jeho neskoršie dielo zjavný vplyv. Pôsobil najmä ako profesor matematiky na vyšších školách od r. 1745 v Toruni, od 1761 v Rintelne a od 1767 v Kasseli.
Z jeho diela poznáme práce z hydrodynamiky, mechaniky, matematiky a astronómie – sú to prevažne štúdie, rozpravy, ale podľa svedectva niektorých bibliografií napísal aj rozsiahlejšie práce. Pri výbere tém sa riadil „segnerovskými“ otázkami, robil výpočty výtokovej rýchlosti vody, účinnosti vodného kolesa, výpočty dráh vrhnutých telies a vôbec problémy súvisiace s technickými aplikáciami. Vo svojich výpočtoch aplikoval aj vyššiu matematiku a vydal aj spis o základoch diferenciálneho počtu, v ktorom sa venuje najmä prioritnému sporu Newtona a Leibniza. Uverejnil aj opisy viacerých astronomických pozorovaní a časopisecké články s prírodovedným, resp. matematickým obsahom.
Zomrel 19. novembra 1796 v Kasseli.
Daniel Mihálik

Daniel Mihálik (* 10. október 1767, Hybe – † 18. november 1840, Kežmarok) bol slovenský polyhistor a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Hybiach. Na univerzite v Jene študoval teológiu, filozofiu, prírodné vedy a matematiku (1796–1798), medzi iným počúval prednášky filozofa Johanna Gottlieba Fichteho.
Neskôr bol súkromným vychovávateľom u rodiny Szirmayovcov v Prešove a súčasne profesorom diplomacie a teológie na kolégiu v Sárospataku (1800–1801). Po zvyšok života pôsobil ako profesor na kežmarskom lýceu (1801–1840). Daniel Mihálik patril medzi najerudovanejších pedagógov prvej polovice 19. storočia, „nahradzoval celý pedagogický zbor“. Propagoval nové myšlienky v prírodných vedách i v poľnohospodárstve. Ako pedagóg viedol študentov k samostatnému mysleniu, odmietal mechanické memorovanie. Od dvadsiatych rokov 19. storočia viedol cvičenia v rodnom jazyku. Najväčším Mihálikovým dielom je rozsiahly spis "Institutio physicorum prolegomena" (1826). Má asi 400 strán a predstavuje dobré a zaujímavé kompendium pokrývajúce celú fyziku. Ako vzdelaný filozof sa autor zaujíma tiež o históriu a metodológiu fyziky. Fyzika podľa neho môže byť teoreticko-experimentálna (javy), matematická (sily), chemická a metafyzická (metódou je dedukcia a fenomenológia). V Mihálikovom výklade je teleso niečo určité a podstatné, pričom má náhodné vlastnosti. Na ich zistenie slúži pozorovanie a experiment. Zákony pohybu telies určuje matematika. S tým súvisí aj otázka kauzality vládnucej v prírode. 
Zomrel 18. novembra 1840 v Kežmarku.
Pavel Michalko

Pavel Michalko (* okolo 1752, pravdepodobne Važec, Slovensko – † 23. február 1825, Irša, Maďarsko) bol slovenský učiteľ a osvetový spisovateľ.
Pôsobil ako učiteľ vo Važci, Nemeckej Ľupči, neskôr v Maďarsku (Tápiószentmárton 1796 – 1800, Piliš 1800 – 1820), od roku 1821 bol kazateľom v meste Irša. Spolu so Samuelom Tešedíkom, Jurajom Fándlym a Jozefom Ignácom Bajzom patril ku skupine ľudovýchovných osvietencov literárne činných najmä v prvej fáze slovenského národného obrodenia. Písal v slovakizovanej češtine–bibličtine a v tomto jazyku uverejnil aj svoje dielo "Fizyka, aneb Učenj o Přirozenj (Nature)..." Táto kniha vydaná v Budíne v roku 1819 bola prvou príručkou–učebnicou fyziky napísanou vo vtedajšom kultúrnom jazyku Slovákov. Istý prírodovedný obsah má aj jeho najznámejšie ľudovýchovné dielo "Rozmlouvání učitele s několika sedláky o škodlivosti pověry…"
Anton Mišík

Anton Mišík (* 15. marec 1882, Ilava – † 15. september 1947, Bratislava) bol slovenský pedagóg, matematik a fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Ilave. Vysokoškolské štúdium absolvoval v Budapešti, pričom financovanie si zabezpečoval zväčša vlastnými silami. 
Po skončení štúdia pôsobil ako profesor matematiky a fyziky na stredných školách v Novom Meste, u piaristov v Podolínci a nakoniec na reálke v Žiline. Po prvej svetovej vojne bol jedným z prvých stredoškolských profesorov, ktorí sa zapojili do národného prebúdzania Slovenska. Bol ustanovený za riaditeľa slovenskej reálky v Žiline a vyučoval matematiku a fyziku s plnou kvalifikáciou. Bol spoluzakladateľom a dlhoročným predsedom Spolku profesorov Slovákov. V roku 1938 po utvorení slovenského ministerstva školstva sa stal odborovým prednostom na tomto ministerstve. Aj po roku 1939 zostal pracovať na Ministerstve školstva a národnej osvety ako najvyšší odborný pracovník. Po auguste 1944 sa činnosti na ministerstve vzdal. Výnosom Povereníctva školstva SNR bol dňom 31. augusta 1945 prepustený bez nárokov na dôchodok. Zomrel 15. septembra 1947 v Bratislave.
František Močnik

František Močnik tiež uvádzaný ako Franz Močnik alebo Franc Močnik (* 1. október 1814, Cerkno, Slovinsko – † 30. november 1892, Graz, Rakúsko) bol slovinský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Cerkne v Slovinsku. Študoval teológiu v Gorici, neskôr matematiku na univerzite v Grazi, kde získal v roku 1840 aj doktorát filozofie. Ako profesor matematiky pôsobil v roku 1846–1849 na technickej akadémii v Ľvove, od roku 1849 na univerzite v Olomouci. V roku 1851 s titulom školný radca sa stal inšpektorom ľudových škôl v Laibachu, od roku 1860 pôsobil v podobnej funkcii pre ľudové školy a reálky v Grazi. Od roku 1869 do svojho odchodu na dôchodok v roku 1871 bol hlavným školským inšpektorom Štajerska s pôsobiskom v Grazi. 
Tento pôvodom slovinský matematik mal mimoriadne veľký vplyv na výuku matematiky na ľudových i stredných školách v celej rakúsko-uhorskej monarchii v druhej polovici 19. storočia. Bol autorom desiatok mimoriadne populárnych učebníc matematiky pre ľudové i stredné školy, zároveň zostavovateľom tabuliek k nim. Boli to moderné učebnice zostavené pôvodne v duchu celoríšskej, tzv. Bonitz–Exnerovej školskej reformy, v priebehu rokov viackrát doplňované a prepracované v súlade s novými požiadavkami. Vynikali jasnosťou výkladu, exaktnosťou spracovania a prepojenosťou na praktický život. Boli vydávané až do začiatku 20. storočia, okrem pôvodnej nemčiny aj v prekladoch do národných jazykov a boli najrozšírenejšími učebnicami matematiky v monarchii. V mnohých prípadoch sa stali východiskom a vzorom spracovania nových diel, okrem iného aj predlohou známej "Počtovedy" Martina Čulena. 
Zomrel 30. novembra 1892 v Grazi.
Lukáš Moesch

Lukáš Moesch (* 4. september 1651, Mohuč, Nemecko – † 24. marec 1701, Mikulov) bol slovenský pedagóg a autor učebníc.
Narodil sa 4. septembra 1651 v Mohuči. Spočiatku pôsobil ako vychovávateľ v poľských šľachtických rodinách, roku 1686 sa ako vojenský inžinier zúčastnil obliehania Budína. Bol učiteľom na piaristickom gymnáziu v Prievidzi (pravdepodobne od roku 1687), vyučoval aj matematiku. Príslušníkom piaristickej rehole bol od roku 1668, v roku 1682 ho dokonca menovali zástupcom predstaveného rehole v Uhorsku. Ako pedagóg a hodnostár rádu sa zaslúžil o reformu školského systému piaristov, bol autorom ich celokrajinského školského poriadku (1695). Od roku 1700 žil v Mikulove. V rámci širšej literárnej činnosti napísal aj učebnicu matematiky ("Arithmeticus practicus…" Trnava 1697), ktorá mala v uhorských pomeroch prekvapivo vysokú úroveň, okrem iných v nej sa stretávame prvý raz v učebnicovej literatúre na Slovensku s logaritmami. Matematické práce sa nachádzajú aj v jeho rukopisnej pozostalosti. Zomrel 24. marca 1701 v Mikulove.
Ladislav Moravský

doc. RNDr. Ladislav Moravský (* 30. jún 1932, Pusté Čemerné – † 15. január 1996, Košice) bol matematik a pedagóg.
Životopis.
Po absolvovaní gymnázia v Michalovciach študoval na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave – odbor matematika a deskriptívna geometria. 
Po päťročnom pôsobení na strednej škole v Michalovciach nastúpil 1. septembra 1961 na Katedru matematiky SjF VŠT v Košiciach. Podieľal sa na budovaní katedier matematiky takmer na všetkých fakultách VŠT. V rokoch 1988 až 1991 bol vedúcim Katedry matematiky na Fakulte elektrotechniky a informatiky. Jeho tvorivý vklad ostáva aj v ďalších generáciách učiteľov katedry, ktorí nadväzujú na jeho pedagogické majstrovstvo. Bol spoluautorom dvoch vysokoškolských učebníc, 17 vysokoškolských skrípt ako aj ďalších učebných textov. V odbornej práci sa zameral na štúdium kvalitatívnych vlastností riešení diferenciálnych rovníc. Z tejto oblasti publikoval práce v odborných matematických časopisoch.
Štefan Múčka

Štefan Múčka (* 15. január 1939, Bratislava – † 2. október 1978, tamtiež) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Narodil sa 15. januára 1939 v Bratislave.
Po skončení štúdia fyziky a chémie na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave a skončení základnej vojenskej služby začal vyučovať fyziku na SVŠ Bratislava, Vazovova 4.
V roku 1968 prešiel na SVŠ, ul. I. Horvátha 14. Tu vykonával súvislú pedagogickú prax poslucháčov PvF UK. Po niekoľko rokov viedol inštruktáže učiteľov k riešeniu úloh FO. Od r. 1975 vykonával funkciu zástupcu riaditeľa školy. V tejto funkcii sa na Gymnáziu, ul. I. Horvátha, veľmi zaslúžil o vybudovanie odbornej učebne fyziky. Gymnázium disponovalo najlepším vybavením učebnými pomôckami spomedzi všetkých bratislavských gymnázií.
Zomrel 2. októbra 1978 v Bratislave.
Ján Ninčák

Doc. RNDr. Ján Ninčák, CSc. (* 11. december 1935, Šmigovec – † 22. máj 1996, Košice) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Šmigovci v okrese Humenné. Po absolvovaní gymnázia v Humennom študoval na Fakulte prírodných vied Vysokej školy pedagogickej v Bratislave odbor matematika a fyzika. 
Po štvorročnom pôsobení na gymnáziu v Košiciach nastúpil na Katedru matematiky SjF VŠT v Košiciach 1. júla 1962. Počas svojho pôsobenia na VŠT a TU v Košiciach prednášal na rôznych fakultách. V odbornej práci sa zameral na štúdium kombinatorických metód a na teóriu grafov. Internú vedeckú ašpirantúru ukončil obhajobou kandidátskej dizertačnej práce v Matematickom ústave Akadémie vied BSSR v Minsku. Je autorom početných vedeckých publikácií uverejnených v odborných matematických časopisoch. Niekoľko rokov viedol na katedre seminár z teórie grafov a kombinatorickej analýzy. V rokoch 19861988 bol zástupcom katedry pre vedecko-výskumnú činnosť a zahraničné styky na Katedre matematiky VŠT a istý čas vykonával funkciu vedúceho oddelenia Katedry matematiky pre EF. 
Zomrel 22. mája 1996 v Košiciach.
Štefan Novoveský

Doc. PhDr. Štefan Novoveský, CSc. (* 1. júl 1917, Hnilčík – † 24. marec 1984, Nitra) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Hnilčíku. Roku 1937 absolvoval učiteľský ústav v Spišskej Novej Vsi. Kvalifikáciu pre meštianske školy nadobudol vykonaním skúšok roku 1942 v Bratislave. 
V rokoch 1948– 1951 študoval popri zamestnaní učiteľstvo matematiky a fyziky na Pedagogickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave (dnes Univerzita Komenského), v rokoch 1952– 1956 učiteľstvo matematiky a fyziky pre stredné všeobecnovzdelávacie a odborné školy na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Roku 1966 sa na Karlovej univerzite v Prahe habilitoval v odbore teória vyučovania matematiky. Titul PhDr. získal roku 1977, vedeckú hodnosť kandidáta pedagogických vied r. 1978. Absolvoval sedem krátkodobých študijných a prednáškových pobytov prevažne v stredoeurópskych krajinách. Pôsobil na všetkých stupňoch školskej sústavy. Na ľudových a meštianskych školách vyučoval v rokoch 1937– 1950: v Prešove ( 1937– 1938), Beluši ( 1938), Spišskom Podhradí ( 1938/39), Varíne ( 1939/40), Maríkej-Kátline ( 1940/41), Brvništi ( 1941– 1946), Šuranoch ( 1946– 1950). V rokoch 1950– 1952 bol stredoškolským profesorom na II. gymnáziu v Nitre, v rokoch 1952– 1959 profesorom a zástupcom riaditeľa na pedagogickej škole v Nitre. Od roku 1959 pôsobil na pedagogickom inštitúte, neskôr pedagogickej fakulte v Nitre ako odborný asistent, zástupca docenta a od roku 1966 ako docent. V rokoch 1959– 1960 bol vedúcim katedry prírodných vied, 1960– 1963 vedúcim katedry matematiky, fyziky a zemepisu, 1963– 1977 vedúcim katedry matematiky. V rokoch 1964– 1972 bol prodekanom fakulty.
Bol popredným slovenským odborníkom v teórii vyučovania matematiky na základných školách. Zaoberal sa problematikou obsahu vyučovania matematiky, modernizácie a efektivizácie metód vyučovania a objektivizácie hodnotenia. Osobitne sa venoval otázkam výchovného pôsobenia vo vyučovaní matematiky. Bol autorom a spoluautorom 4 knižných publikácií, 8 vysokoškolských učebných textov z matematiky a teórie vyučovania matematiky a rysovania, uverejnil 10 rozsiahlych štúdií a článkov. bol zodpovedným riešiteľom niekoľkých vedeckovýskumných úloh a školiteľom vedeckých ašpirantov. Bol členom Jednoty československých matematikov a fyzikov, od r. 1969 Jednoty slovenských matematikov a fyzikov a jej dlhoročným popredným funkcionárom (osem rokov predseda odbočky v Nitre, päť rokov člen SÚV, veľmi aktívne pracoval v Socialistickej akadémii a krajskom výbore Matematickej olympiády). 
Zomrel v Nitre 24. marca 1984.
Ján Onadi

Ján Onadi (* ? † ?) bol učiteľ.
O jeho živote je známe len to, že bol rektorom evanjelického kolégia v Košiciach. Jeho dielo "Practici Algorithmi…" (Košice. 1693) patrilo k prvým aritmetickým príručkám vydaným na Slovensku.
Ján Oravec (fyzik)

Doc. Ing. Ján Oravec, DrSc. (* 26. február 1935, Hrabovo, okres Lučenec – † 3. november 1996, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Po štúdiu jadrovej fyziky na Fyzikálnej fakulte Leningradskej univerzity (1956– 1958) a na Fyzikálno-matematickej fakulte univerzity v Charkove (1958– 1960) nastúpil ako asistent na Katedru fyziky PFUK a po jej rozdelení (1961) sa stal členom Katedry jadrovej fyziky. V r. 1967– 1968 pracoval vo Výskumnom ústave energetickom v Jaslovských Bohuniciach. Po návrate na fakultu opäť pôsobil na KJF a od r. 1988 až do odchodu z fakulty (1993) na Katedre základov a didaktiky fyziky. V r. 1972 obhájil kandidátsku dizertáciu o korónových počítačoch a o štyri roky neskôr bol menovaný za docenta pre odbor experimentálna fyzika. Po obhajobe doktorskej dizertácie Lavínové a korónové detektory, ich aplikácie a využitie (1988) mu vedecká rada Vojenskej vysokej technickej školy udelila titul doktora technických vied (1991). 
Prednášal a viedol praktiká z atómovej a jadrovej fyziky. Vo vedeckej práci sa venoval vývoju metód absolútneho datovania, merania veľmi nízkych prírodných aktivít a využitia korónových počítačov na detekciu nabitých častíc v silných neutrónových poliach a poliach gama. Inicioval vývoj mnohovláknových korónových počítačov a ich využitie na meranie charakteristík reakcií za účasti častíc alfa. Vďaka jeho úsiliu sa u nás začali vyrábať korónové počítače určené na štúdium neutrónov. Zomrel 3. novembra 1996 v Bratislave.
Ľudmila Pajdušáková

RNDr. Ľudmila Pajdušáková, CSc. (* 29. jún 1916, Radošovce – † 5. október 1979, Vyšné Hágy) bola slovenská astronómka a fyzička.
Životopis.
Študovala na Reálnom gymnáziu v Kláštore pod Znievom, neskôr v rokoch 19351936 na súkromnom učiteľskom ústave získala kvalifikáciu pomocnej učiteľky. Vyučovala na ľudovej škole vo Vinosadoch (19361937), v Slepčanoch (19371939), na Meštianke v Štiavniku (19391940), v Brvništi (19401942) a v Trenčianskej Teplej (19421944). Od 1. 7. 1944 začala pracovať v Štátnom observatóriu na Skalnatom Plese. Astronómiu študovala na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Pajdušáková sa systematicky venovala pozorovaniu meteorov, predovšetkým rojových. Zbierka snímok v roku 1946 vyše 11 000 meteorov na 10 000 snímkach – priemerná expozícia 1 meteoru 30 hodín, bola v tomto období povojnových rokov najpočetnejšia po harvardskej. Najvýraznejšie pozorovateľské úspechy dosiahla pri objavoch komét. Dátum objavu a medzinárodné označenie komét objavených Ľ. Pajdušákovou: 
Ľ. Pajdušáková sa pričinila aj o zavedenie pozorovania a určovania polôh asteroidov. Od r. 1958, kedy nastúpila do funkcie riaditeľky Astronomického ústavu SAV, sa venovala štúdiu atmosféry Slnka, periodicity a variability slnečnej činnosti. Publikovala do 20 pôvodných vedeckých prác, desiatky odborných prác a viac ako 100 prác vedecko-popularizačného charakteru. V rokoch 19611963 bola členkou Svetovej rady mieru a v r. 19621974 predsedníčkou Slovenskej astronomickej spoločnosti pri SAV. V r. 1967 bola zvolená za členku Medzinárodnej astronomickej únie. V mnohých internetových zdrojoch je ako dátum jej úmrtia uvedený 6. október 1979, podľa úmrtného listu však zomrela 5. októbra 1979 vo Vyšných Hágoch.
V deň 100. výročia narodenia, 29. júna 2016, jej bola v rodnej obci Radošovce odhalená pamätná tabuľa.
Na jej počesť je pomenovaná planétka (3636) Pajdušáková.
Cyril Palaj

Prof. RNDr. Cyril Palaj, CSc. (* 24. august 1912, Nová Baňa, Slovensko – † 25. február 1984, Zvolen, Slovensko) bol slovenský matematik.
Život.
Narodil sa 24. augusta 1912 v Novej Bani. Svoje stredoškolské štúdiá absolvoval na gymnáziu v Kláštore pod Znievom, v roku 19341935 študoval na učiteľskom ústave v Banskej Bystrici. Po maturite začal vyučovať na ľudovej škole v Plavých Vozokanoch. Popri svojom učiteľskom pôsobení sústavne zvyšoval svoju kvalifikáciu štúdiom na Karlovej univerzite v Prahe, a potom na Prírodovedeckej fakulte v Bratislave (matematika a deskriptívna geometria).
Pedagogická a vedecká činnosť.
Vysokoškolské štúdia ukončil získaním aprobácie (1942) pre vyučovanie matematiky a deskriptívnej geometrie na stredných školách. V rokoch 19391951 pôsobil na gymnáziách v Bratislave, Piešťanoch, Dolnom Kubíne, v Žiline a vo Zvolene. Už v roku 1950 prezentoval výsledky svojich prvých vedeckých prác. Roku 1952 získal na Karlovej univerzite v Prahe akademickú hodnosť RNDr..
V roku 1951 pôsobil na Stavebnej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Vzhľadom na to, že trvalým bydliskom prof. Palaja bol Zvolen, po založení Vysokej školy lesníckej a drevárskej vo Zvolene v roku 1952, požiadal o preloženie do Zvolena, kde vybudoval Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie a niekoľko rokov bol i prodekanom pre pedagogickú činnosť na Drevárskej fakulte. Od roku 1965 bol poverený vybudovaním Katedry matematiky na novozaloženej Univerzite Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, kde pôsobil ako vedúci katedry až do roku 1976, pričom súčasne externe prednášal a viedol aj Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie Vysokej školy lesníckej a drevárskej vo Zvolene. V roku 1976 sa vrátil naspäť do Zvolena, kde pôsobil až do odchodu do dôchodku 1. októbra 1981.
Roku 1956 sa stal docentom a v roku 1965 vysokoškolským profesorom.
Hlavnou oblasťou jeho vedeckej práce bola klasická algebrická geometria a lineárna algebra a jeho práce je možné rozdeliť do piatich skupín:
Originálnymi metódami dosiahol celý rad pôvodných výsledkov.
Veľmi rozsiahla bola aj jeho mimoškolská činnosť. Okrem toho, že bol členom komisií pre udeľovanie vedeckých hodností CSc. a DrSc. pre odbor geometria a topológia, zastával tiež rôzne vedúce funkcie v JČMF – JČSMF (bol členom od roku 1933) a JSMF. Spoluorganizoval založenie pobočky Jednoty československých matematikov a fyzikov vo Zvolene v roku 1956 a tu sa vo funkcii predsedu pobočky (do roku 1979) zaslúžil o rozvoj jej činnosti. Ako významný funkcionár v ústredných orgánoch JČMF–JČSMF a JSMF i Matematickej olympiády sa veľkou mierou pričinil aj o úspešný rozvoj týchto spoločností.
Zomrel 25. februára 1984 vo Zvolene.
Matej Pankl

Matej Pankl (* 10. august 1740, Oslip (dnes v Rakúsku) – † 22. marec 1798, Bratislava) bol slovenský prírodovedec a pedagóg rakúskeho pôvodu.
Narodil sa 10. augusta 1740 v Oslipe (Rakúsko). V r. 1758 vstúpil do jezuitskej rehole v Trenčíne. Študoval vo Viedni. Spočiatku bol profesorom filozofie na trnavskej univerzite a po jej presťahovaní sa stal profesorom fyziky na akadémii v Trnave. V tejto funkcii sa spolu s akadémiou presťahoval do Bratislavy, kde prednášal okrem fyziky aj poľnohospodárstvo. K obom prednáškam vydal obsiahle učebnice Základy fyziky ( 1790) a Základy poľnohospodárstva ( 1790), ktoré vyšli vo viacerých vydaniach. Druhá učebnica je zaujímavá tým, že obsahuje latinsko-nemecko-maďarsko-slovenský slovník. Panklova učebnica fyziky mala 746 strán a v mnohom vychádzala z učebnice J. Horvátha. Podľa Pankla fyzika skúma telesá okolo nás, sily a príčiny prírodných javov. Úžitok fyziky spočíva v tom, že chváli Stvoriteľa, oslobodzuje človeka od povier a pomáha iným vedám. Správna cesta k poznaniu vedie cez Newtonovu induktívnu metódu. Na objasnenie právd slúži analytická metóda, z ktorej fyzik syntézou získava všeobecnú pravdu. Prostriedkami fyziky sú pozorovanie, experiment a matematika. Predmet fyziky – teleso – sa môže skúmať abstraktne, chemicky a z fyzikálnej stránky. Prvá metóda je typická pre aplikovanú matematiku, druhá vedie k chémii. U Mateja Pankla sa takto po prvý raz objavuje samostatná kapitola venovaná novej vede – chémii. Zo súčasného pohľadu je to však zmes fyziky a chémie. Ani tretia časť – fyzikálna – nie je úplne homogénna: nájdeme tu tiež geofyziku, geológiu, fyziológiu, fyzikálny zemepis i kozmogóniu. Pankl cituje nielen klasikov (Boerhaveho či Muschenbroeka), ale aj dobovú časopiseckú literatúru. Jeho kniha je samostatným, logicky premysleným dielom, z ktorého sa žiaci mohli ľahko učiť. Zomrel 22. marca 1798 v Bratislave.
Bohumír Parízek

Doc. RNDr. Bohumír Parízek, CSc. (* 4. október 1920, Bratislava – † 6. september 1979, Bratislava) bol .
Narodil sa 4. októbra 1920 v Bratislave. Po absolvovaní gymnázia študoval matematiku a fyziku na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. Od 1. septembra 1945 do 1. augusta 1948 pôsobil v Bratislave ako učiteľ najprv na prvom gymnáziu, od 1. septembra 1949 do 31. 1952 na Zdravotníckej škole. Dňa 1. septembra 1952 nastúpil ako asistent na Katedre matematiky SVŠT. Po roku stal sa odborným asistentom, v roku 1961 docentom a na SVŠT zotrval až do smrti. Prechod na vysokú školu mu umožnil plne sa venovať matematike. Zapojil sa do činnosti seminára z algebry, vedeného akademikom Schwarzom -– výsledkom bolo viacero prác z odboru teórie pologrúp. Neskôr sa zaoberal teóriou automatov, z čoho vypracoval kandidátsku dizertačnú prácu a v roku 1968 získal titul CSc. Dlhé roky vykonával funkciu zástupcu vedúceho katedry. V júni 1979 bol vymenovaný za vedúceho katedry. Významne sa podieľal na modernizácii vyučovania matematiky ako autor a recenzent viacerých stredoškolských učebníc a skrípt. V súvislosti s tým vystúpil niekoľkokrát v Československej televízii. Bol školiteľom interných a externých ašpirantov, členom rôznych komisií: pre obhajobu kandidátskych prác, pre štátne skúšky, pre skúšky ašpirantov. Dlhé roky bol zodpovedným redaktorom fakultného časopisu. Dostal mnohé vyznamenania, medzi nimi bronzovú i striebornú medailu SVŠT. Bol obľúbený pre skromnú otvorenú povahu a humor. Svojou činnosťou prispel podstatne k výchove slovenskej matematickej a technickej inteligencie. Zomrel 6. septembra 1979 v Bratislave.
Augustín Paštéka

Augustín Paštéka (* 9. jún 1903, Opoj – † 4. marec 1972, Čadca) bol slovenský pedagóg a matematik.
Životopis.
Narodil sa v Opoji pri Trnave.
Patril medzi priekopníkov a propagátorov matematickej olympiády od jej založenia. Pomáhal pri organizovaní podujatí (semináre, školenia, inštruktáže a pod.) a zabezpečoval jednotlivé kolá kategórií A, B, C aj bývalej D na ktorých sa aj osobne zúčastňoval prednáškami. Podával návrhy na súťažné úlohy a pomáhal pri opravovaní súťažných úloh.
Dlhé roky bol referentom matematickej olympiády v okresoch kde pôsobil. Bol členom Jednoty českých a slovenských matematikov a fyzikov (JČSMF) a výboru pobočky JČSMF v Žiline.
Mimo svojej úspešnej pedagogickej činnosti bol vášnivým rybárom, včelárom a maliarom. 
Zomrel 4. marca 1972 v Čadci, pochovaný je vo Zvolene.
Sebastián Pauschner

Sebastián Pauschner (* ???, Levoča – † pred rokom 1554, ???) bol obchodník (?).
Bol autorom knižočky Linealis calculatio… (Počítanie na linajkách…) vydanej roku 1513 v Krakove v tlačiarni Floriána Unglera. Toto dielo bolo (podľa doterajších výskumov) prvou tlačou vydanou čisto matematickou prácou od autora pôvodom zo Slovenska. Obsahuje najmä popis v danej dobe všeobecne rozšírenej metódy numerického počítania na linajkách (algoritmus linealis), oboznamuje so základnými aritmetickými operáciami a niekoľkými poučkami obchodníckej aritmetiky. Autorov životopis je málo známy, pravdepodobne študoval na krakovskej univerzite a keďže bol členom tzv. Jeruzalémskej burzy v Krakove, môžeme predpokladať, že bol obchodníkom.
Ján Perenčaj

RNDr. Ján Perenčaj, CSc. (* 29. august 1941, Lešť – † 18. jún 1991, Žilina) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Lešti, okr. Lučenec. Po ukončení strednej školy v Kláštore pod Znievom študoval na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Tu získal v roku 1962 aprobáciu z matematiky a deskriptívnej geometriu pre stredné školy. 
Vyučoval na gymnáziu v Martine, odkiaľ prešiel na Katedru matematiky VŠDS fakulty SET v Žiline ( 1965), kde pôsobil až do svojej náhlej smrti s orientáciou na deskriptívnu geometriu. 
Vo svojej vedecko-výskumnej práci sa sprvu venoval oblasti algebraických štruktúr, výsledkom čoho bol publikovaný vedecký článok. Neskôr ( 1980) sa zapojil do práce doc. Hejným vedeného bratislavského seminára z teórie vyučovania matematiky. Po šesťročnej usilovnej vedeckej práci sa dopracoval pôvodných výsledkov, ktoré aj v európskom úrovňovom stupni dosahujú patričný štandard. V októbri 1989 obhájil kandidatúru prácou, ktorá sa stala základom hĺbkového prieskumu geometrických vedomostí študenta. Popri svojej veľmi úspešnej pedagogickej činnosti a usilovnej vedeckej práci veľa času venoval aj činnosti v Jednote slovenských matematikov a fyzikov. Tu bola veľmi bohatá a plodná činnosť dr. Perenčaja. V žilinskej pobočke JSMF zastával zodpovedné funkcie vo výbore. Obzvlášť úspešné i účinné bolo jeho pôsobenie v prípravných a organizačných komisiách pobočkou plánovaných a uskutočňovaných podujatí. Veľkou mierou sa pričinil o zdar a úspech takých významných celoslovenských i celoštátnych akcií, akými sú Konferencie slovenských matematikov v Jasnej, Celoslovenský seminár o aktuálnych otázkach vyučovania matematiky na stredných a základných školách a pod. Veľa a vždy úspešne sa venoval pomoci žiakom, talentovaným v matematike. Veľakrát sám pripravoval, organizoval a viedol školenia a inštruktáže pre učiteľov, sústredenia pre riešiteľov MO, matematické tábory, vedecké semináre, letné i zimné školy. Jeho veľmi hodnotná, pedagogická, vedecká a spoločenskoprospešná činnosť bola aj patrične oceňovaná vyznamenaniami. Na zjazde JSMF 13. júla 1993 mu bol udelený titul Čestný člen JSMF in memoriam. 
Zomrel 18. júna 1991 v Žiline.
Vladimír Peterka

Prof. RNDr. Vladimír Peterka, CSc. (* 17. september 1927, Vimperk, Česko – † 9. január 1997, Bratislava) bol slovenský meteorológ a klimatológ.
Narodil sa vo Vimperku v Čechách. V roku 1952 absolvoval štúdium na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave.
Na svojej alma mater pôsobil po celý život: ako vedecký pracovník Ústavu meteorológie a klimatológie ( 1951– 1970), ako pedagóg na Katedre astronómie, geofyziky a meteorológie ( 1970– 1989) a neskôr na Katedre meteorológie a klimatológie ( 1989– 1997). Bol vedúcim Katedry AGM ( 1970– 1981) a prodekanom PFUK ( 1966– 1969 a 1981– 1985). V r. 1966 sa habilitoval, v r. 1980 bol vymenovaný za profesora. Na PFUK prednášal rôzne disciplíny svojho odboru, vychoval veľa ašpirantov a doktorandov. Absolvoval prednáškové pobyty v zahraničí, osobitne v Poľsku.
Vo vedeckej práci sa zameral na problematiku slnečného svitu a oblačnosti. Na jeho odporúčanie sa upravila metodika merania slnečného svitu. V klimatológii riešil otázky komplexných klimatických pomerov regiónov i rozloženia niektorých meteorologických prvkov na území Slovenska, na čo zorganizoval celý rad expedičných meraní. Poslednou jeho prácou bolo riešenie komplexu otázok klímy modelového územia. Výsledky zhrnul v spoločných monografiách Klíma Tatier, Klíma a bioklíma Bratislavy, Prírodné pomery Slovenska a v príručke Praktická agrometeorológia.
Zomrel 9. januára 1997 v Bratislave.
Jozef Maximilián Petzval

Prof. Dr. Ing. Jozef Maximilián Petzval alebo Jozef Maximilián Pecval (* 6. január 1807, Spišská Belá – † 19. september 1891, Viedeň, Rakúsko) bol slovenský fyzik, matematik a vynálezca. Pokladá sa za zakladateľa modernej optiky.
Vzdelanie.
Základné vzdelanie získal v Kežmarku. Gymnázium navštevoval v Podolínci a v Levoči. Stredoškolské vzdelanie ukončil na lýceu v Košiciach. V roku 1826 začal študovať na peštianskej univerzite. Po absolvovaní tamojšieho inžinierskeho inštitútu ("Institutum geometricum") sa v roku 1828 zapísal na filozofickú fakultu, kde bol v roku 1831 vymenovaný za adjunkta na katedre fyziky. V roku 1832 obhájil na filozofickej fakulte doktorát filozofie a stal sa suplentom matematiky, mechaniky a praktickej geometrie na peštianskej univerzite.
Kariéra.
V roku 1837 bol menovaný riadnym profesorom vyššej matematiky. Od roku 1837, kedy bol pozvaný na Viedenskú univerzitu, tam 40 rokov prednášal matematiku. Vynikal v riešení algebraických a diferenciálnych rovníc, bol mimoriadne zručný brusič skla a jemnomechanik. Venoval sa akustike a to kmitaniu strún, diferenciálnym rovniciam kmitania strún, matematickej teórii hudobných nástrojov, balistike, analytickej mechanike, vypracoval projekty plavebného kanálu okolo Pešti. Osobitnú pozornosť venoval optike, kde sú najvýznamnejšie jeho výpočty fotografických objektívov. V roku 1840 dokončil návrhy dvoch objektívov – portrétového a krajinkárskeho (tzv. ortoskopu).
Petzvalov vynález objektívov má mimoriadny svetový význam. Objektív, ktorý skonštruoval vďaka presným výpočtom v roku 1840, umožnil 16-násobne vyššiu priepustnosť svetla. To v praxi znamenalo, že samotná expozícia fotografickej platne trvala menej ako minútu (predtým 5 až 30 minút, v závislosti od počasia – resp. svetelných podmienok, počas ktorých sa fotografovaný objekt nesmel pohnúť). Preto je Petzval pokladaný za zakladateľa modernej fotografie. Ďalej navrhol konštrukcie osvetľovacích a premietacích prístrojov, dvojoký ďalekohľad, zrkadlovú Petzvalovu lampu, kde je maximálne možné využitie svetelnej energie (prenosný reflektor s priemerom na osvetľovanie predmetov až do vzdialenosti 2,7 kilometra), zdokonalil mikroskop. Vypracoval aj projekt osvetľovacieho zariadenia pre lode na Dunaji. Petzvalovým prínosom bol predovšetkým matematický výpočet korekcie optických sústav.
Najvýznamnejšie práce.
10 rokov po smrti J. Petzvla sa našli časti rukopisov:
Ocenenia.
Jozef Petzval dostal množstvo pôct a vyznamenaní. Od roku 1846 bol dopisujúcim členom a od 1849 riadnym členom viedenskej akadémie vied. V roku 1873 ho prijali za člena Uhorskej akadémie vied. Bol vyznamenaný i radom Františka Jozefa. Jednota českých matematikov ho roku 1881 zvolila za čestného člena.
V roku 1957 bola v Maďarsku založená pamätná Cena Jozefa Petzvla – ocenenie pokrokov dosiahnutých na poli optiky, akustiky, filmovej a videotechnológie, jemnej mechaniky, fotochémie a divadelnej technológie. Okrem toho existuje aj Medaila Jozefa Petzvala. Po vyfotografovaní Odvrátenej strany Mesiaca jeden kráter v blízkosti južného pólu nazvali jeho menom.
Oto Petzval

Oto Petzval alebo Oto Pecval (staršie: Otto Baltazár Petzval, ; * 6. január 1809, Spišská Belá – † 28. august 1883, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko) bol matematik.
Život.
Študoval v Kežmarku, na gymnáziu v Levoči, filozofické ročníky na kráľovskej akadémii v Košiciach a napokon od r. 1828 na peštianskom Institutum geometricum, kde získal inžiniersky titul a kde sa stal prv korepetítorom, neskôr suplujúcim profesorom na katedre praktickej geometrie (1833). V r. 1839 získal doktorát na peštianskej univerzite a zároveň sa tam stal riadnym profesorom vyššej matematiky, prednášal však aj pre poslucháčov Institutum geometricum. Revolučné roky 1848/49 a následná éra absolutizmu síce zasiahli do života univerzity ako aj jej inžinierskeho ústavu v podobe personálnych i organizačných zmien, on však v rôznych funkciách zostal prednášať až do svojho odchodu na dôchodok v r. 1883, od r. 1857 už len v rámci filozofickej fakulty. Sporadicky prednášal aj mechaniku a predmety technického zamerania, istý čas dokonca astronómiu. V dvoch funkčných obdobiach (1843 – 1846, 1860 – 1863) zastával funkciu dekana filozofickej fakulty. V r. 1858 bol zvolený za člena Uhorskej akadémie vied. 
Samostatné matematické výsledky nemal, napísal však niekoľko kvalitných stredoškolských aj vysokoškolských učebníc matematiky, ktoré odrážali náročnejšie požiadavky nastupujúcej priemyselnej revolúcie v Uhorsku. Vo svojej učebnici pre vyššie gymnáziá a reálky (1856), ktorá získala cenu akadémie, sa v uhorských pomeroch priekopnícky dotkol aj pojmu funkcie a venoval sa i základom počtu pravdepodobnosti. Jeho učebnica vyššej matematiky (1867 – 1868) patrila k prvým učebniciam diferenciálneho a integrálneho počtu napísaným v maďarčine. Bol autorom učebnice astronómie a z poverenia akadémie napísal aj dvojzväzkovú príručku technickej mechaniky. Venoval sa tiež konštrukčným výpočtom parných strojov, najviac sa však zaslúžil svojou dlhoročnou pedagogickou činnosťou, výchovou viacerých generácií stredoškolských profesorov aj inžinierov–technikov.
Vladimír Piják

Doc. RNDr. Vladimír Piják (* 6. jún 1923, Ochodnica – † 6. máj 1998, Pardubice) bol slovenský pedagóg a matematik.
Životopis.
Narodil sa v Ochodnici na Kysuciach. Maturoval na štátnom gymnáziu v Žiline v roku 1942. Sociálne pomery rodiny mu neumožnili po maturite pokračovať vo vysokoškolskom štúdiu. Pracoval v krátkodobých zamestnaniach ako kreslič a účtovník a v rokoch 1944– 1946 ako výpomocný učiteľ na štátnej meštianskej škole v Krásne nad Kysucou. Zo sociálnych dôvodov zanechal po jednom semestri aj štúdium na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave, kde začal študovať na jeseň 1946. 
V rokoch 1947– 1950 absolvoval štúdium matematiky a deskriptívnej geometrie na Pedagogickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave (dnes Univerzita Komenského), kde pracoval od začiatku školského roku 1950/51 ako asistent na ústave matematicko-geometrickom. V dôsledku reorganizácie sa dostal ako odborný asistent na katedru matematiky Vyššej školy pedagogickej v Bratislave, kde zotrval do konca školského roku 1956/57. Medzitým si r. 1956 doplnil úplné vysokoškolské vzdelanie na Fakulte prírodných vied Vysokej školy pedagogickej v Bratislave, kam od r. 1957 prišiel na katedru matematiky ako odborný asistent. Po zlúčení Vysokej školy pedagogickej s Univerzitou Komenského sa stal v r. 1959 odborným asistentom Katedry matematiky Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave a po zriadení katedry geometrie v r. 1960 prešiel na túto katedru. Na katedre geometrie pôsobil až do svojho odchodu do dôchodku r. 1990, keď medzitým r. 1980 prešla katedra do zväzku novovytvorenej Matematicko-fyzikálnej fakulty Univerzity Komenského. Titul RNDr. získal r. 1968, za docenta bol vymenovaný a ustanovený r. 1972. V rokoch 1971– 1986 bol vedúcim katedry geometrie, v rokoch 1972– 1980 bol prodekanom Prírodovedeckej fakulty UK a vedúcim matematickej sekcie vedeckej rady tejto fakulty. Bol vedúcim autorského kolektívu vysokoškolskej učebnice Konštrukčná geometria. Podieľal sa na organizačnej príprave obsahu vyučovania a na vypracovaní niekoľkých učebníc matematiky pre stredné odborné učilištia a spolupracoval aj na vydaní učebno-metodickej pomôcky pre učiteľov stredných škôl. 
Posledné roky života strávil doc. Piják v Pardubiciach, kam sa z rodinných dôvodov uchýlil po rozdelení Česko-Slovenska. Zomrel po dlhšej ťažkej chorobe 6. mája 1998 v Pardubiciach.
Nikolaj Podtjagin

Doc. RNDr. Nikolaj Podtjagin, (* 19. apríl 1887, Belgorod, Rusko – † 10. jún 1970, Bratislava, Slovensko) bol slovenský matematik a pedagóg ruského pôvodu.
Život.
Narodil sa 19. apríla 1887 v Belgorode v Rusku. Po ukončení štúdií na Matematicko-fyzikálnej fakulte v Charkove študoval v Paríži u Emila Borela. Po 1. svetovej vojne pôsobil krátko na ČVUT, potom dlhší čas v poisťovníctve. Prácou z poistnej matematiky získal na Karlovej univerzite titul RNDr. V r. 1939 prešiel s Penzijným ústavom do Bratislavy, kde pracoval až do dôchodku. V rokoch 1953– 1970 bol docentom na Katedre matematiky a deskriptívnej geometrie Stavebnej fakulty SVŠT (teraz STU). Vedecky pracoval v oblasti teórie pravdepodobnosti, v teórii reálnych funkcií a v geometrii. Napísal trojdielne vysokoškolské skriptá. Zomrel 10. júna 1970 v Bratislave.
Bohumil Pokorný

Bohumil Pokorný (* 11. január 1905, Rakovník, Česko – † 24. december 1990, Žilina, Slovensko) bol český pedagóg a matematik.
Životopis.
Narodil sa v Rakovníku. Študoval na Karlovej univerzite v Prahe a na ČVUT v Prahe. 
Vyučoval na gymnáziách a preukázal sa ako mimoriadne úspešný pedagóg. Na VŠD do Žiliny prišiel 1. septembra 1960 z gymnázia vo Vsetíne. Hneď po príchode zapojil sa do činnosti miestnej pobočky JSMF. Úspešne vykonával funkciu tajomníkaa pobočky (19641968). Mal veľkú zásluhu na prípravách a bezchybnom organizovaní i väčších celoštátnych podujatí pobočky (zjazdy JSMF, školenia, medzinárodné konferencie). Matematická sekcia JSMF udelila mu v roku 1978 "Vyznamenanie za zásluhy o rozvoj vyučovania matematiky". 
Zomrel 24. decembra 1990 v Žiline.