burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2024

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2024 boli v poradí 25. hokejovým svetovým šampionátom tejto vekovej kategórie. Turnaj Top divízie sa hral vo fínskych mestách Espoo a Vantaa od 25. apríla do 5. mája 2024.
Turnaja sa zúčastnilo desať tímov; najlepších deväť z minuloročného turnaja - , , , , , , , , a jeden tím, ktorý sa kvalifikoval z I. A divízie - .
Základné skupiny.
"Všetky časy sú miestne (Východoeurópsky letný čas – UTC+3)."
Zápas o udržanie.
"Nórsko sa udržalo v Top divízii; Kazachstan zostupuje do I. A divízie MS do 18 rokov 2025."
Play-off.
Prvé štyri tímy z každej základnej skupiny hrajú play-off. Tímy, ktoré postúpili do semifinále, boli znovanasadené podľa umiestnenia v tabuľke skupinovej fázy.
Tabuľka skupinovej fázy.
Kritériá:
Poradie:
Pavúk.
"Všetky časy sú miestne (Východoeurópsky letný čas – UTC+3)."
Štatistiky turnaja.
Kanadské bodovanie.
"Poradie podľa počtu bodov."
Hetrik
"Hráči, ktorí skórovali aspoň trikrát v jednom zápase (dali tri góly za zápas)."
Najlepší brankári.
Shut-out
"Brankári, ktorí vychytali zápas s nulou (t. j. nedostali v zápase ani jeden gól)."
All-Star tím turnaja.
Ocenení direktoriátom IIHF
Nižšie divízie.
Súčasťou MS 2024 bolo aj šesť turnajov nižších divízií, na ktorých hralo ďalších 34 reprezentačných tímov.
Vinylacetylén

Vinylacetylén, tiež buténín, je uhľovodík so sumárnym vzorcom . Ide o najjednoduchší uhľovodík, ktorý má v molekule ako dvojitú, tak aj trojitú väzbu.
Výroba.
Vinylacetylén bol prvýkrát pripravený elimináciou kvartérnych amóniových zlúčenín:
Často sa vyrába dehydrohalogenáciou 1,3-dichlór-2-buténu.Vinylacetylén tiež vzniká dimerizáciou acetylénu:
Taktiež ho možno pripraviť dehydrogenáciou butadiénu:
Použitie.
Vinylacetylén sa používa predovšetkým na výrobu chloroprénu, z ktorého sa vyrába chloroprénový kaučuk (neoprén). Najprv je acetylén dimerizovaný na vinylacetylén, ktorý následne reaguje s chlorovodíkom za vzniku 4-chlór-1,2-butadiénu, ktorý sa potom za prítomnosti chloridu meďného ako katalyzátoru, prešmykuje na 2-chlór-1,3-butadién:
Ľadovisko

Ľadovisko () je vrch vo Vihorlatských vrchoch, krajinnom celku Vihorlatsko-gutinskej oblasti. Leží nad obcou Poruba pod Vihorlatom, približne južne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Vihorlatských vrchov, v geomorfologickom podcelku Vihorlat a časti Vihorlatská hornatina. Vrchol leží na hranici vojenského obvodu Valaškovce v okrese Humenné v Prešovskom kraji a katastrálneho územia obce Poruba pod Vihorlatom v okrese Michalovce v Košickom kraji. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Remetské Hámre a južne ležiace Vyšné Remety, Poruba pod Vihorlatom a Jovsa, juhozápadne sa nachádza Kusín, severozápadne Modra nad Cirochou, Dlhé nad Cirochou a Valaškovce a severne Zemplínske Hámre. Oblasť je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Vihorlat a východná časť hrebeňa aj chráneného územia Vihorlatský prales.
Opis.
Ľadovisko leží v rázsoche, vybiehajúcej južným smerom z masívu Vihorlatu (). Západne sa nachádza Malý Peňažník (), Rozdielňa (), Kyjov () a Štok (), juhozápadne Stredný vrch (), východne Lomok (), Múr (), Lysák () a Roh () a severne Tŕstie (), Malé Tŕstie (), Vihorlat () a Jedlinky (). Oblasť patrí do povodia Laborca; východné svahy odvodňuje Lomocký potok, západné Jovsiansky potok, oba smerujúce do Zemplínskej šíravy. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Vihorlatských vrchov, no tiež Východoslovenskú nížinu a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no prístup je možný hrebeňom zo sedla Poľana pod Vihorlatom, kde vedie zeleno značená trasa z Poruby pod Vihorlatom a žltá z Remetských Hámrov.
Short Sunderland

Short Sunderland bol britský štvormotorový lietajúci čln. Zohral významnú úlohu v bitke o Atlantik počas druhej svetovej vojny, najmä v boji proti nemeckým ponorkám. Short Sunderland bol v prevádzke v Royal Air Force až do roku 1959. Slúžil aj počas berlínskeho leteckého mosta a kórejskej vojny. Nemci nazvali lietadlo Short Sunderland „Lietajúci dikobraz“.
Vznik a vývoj.
Short Sunderland navrhol Sir Arthur Goug podľa špecifikácie R. 2/33, britského Ministerstva letectva z 23. novembra 1933. Prototyp uskutočnil svoj prvý let z rieky Medway 16. októbra 1937. Prvé stroje Short Shouderlend boli poháňané motormi Bristol Pegasus.
Prevádzková história.
Dizajn Sunderlandu bol taký dobrý, že zostal v prvej línii služby viac ako dvadsať rokov. Bol to tiež posledný lietajúci čln prevádzkovaný Royal Air Force. Do služby vstúpil v júni 1938. Bol prvým britským lietajúcim člnom, ktorý mal ako súčasť svojej obrannej výzbroje elektricky ovládané kanónové veže.
Predpokladalo sa, že lietadlo strávi vo vzduchu desať alebo viac hodín, preto bola na palube zariadená kuchyňa a lôžka.
Short Sunderland Mk I mal štyri motory Bristol Pegasus XXII s výkonom 1 010 k. Vďaka tomu dosiahol Short Sunderland Mk I maximálnu rýchlosť 337 km/h, dolet 4 795 km s maximálnim dostupom 16 110 m.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2024 (nižšie divízie)

Nižšie divízie Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2024 pozostávali zo šiestich turnajov, na ktorých sa zúčastnili tímy, ktoré sa nekvalifikovali na turnaj Top divízie MS 2024. Turnaje sa hrali v marci a apríli 2024.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2024 sa hral vo Frederikshavne v Dánsku od 14. do 20. apríla 2024.
Zápasy.
14.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
14.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.04.2024 ' – ' 
15.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
15.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
15.04.2024 – ' ' 
17.04.2024 – sn &lt;br&gt;
17.04.2024 – p &lt;br&gt;
17.04.2024 ' – ' 
18.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
18.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
18.04.2024 – ' ' 
20.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.04.2024 ' – ' 
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2024 sa hral v Tallinne v Estónsku od 14. do 20. apríla 2024.
Zápasy.
14.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
14.04.2024 ' – ' 
15.04.2024 – p &lt;br&gt;
15.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
15.04.2024 ' – ' 
17.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
17.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
17.04.2024 – ' ' 
19.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
19.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
19.04.2024 – ' ' 
20.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.04.2024 – ' ' 
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2024 sa hral v Sosnowci v Poľsku od 17. do 23. apríla 2024.
Zápasy.
17.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
17.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
17.04.2024 ' – ' 
18.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
18.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
18.04.2024 ' – ' 
20.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.04.2024 – ' ' 
21.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
21.04.2024 – ' ' &lt;br&gt;
21.04.2024 – ' ' 
23.04.2024 – p &lt;br&gt;
23.04.2024 ' – ' &lt;br&gt;
23.04.2024 ' – ' 
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2024 sa hral v Puigcerdà v Španielsku od 17. do 23. marca 2024.
Zápasy.
17.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
17.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
17.03.2024 – ' ' 
18.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.03.2024 – p 
20.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.03.2024 ' – ' 
21.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
21.03.2024 – p &lt;br&gt;
21.03.2024 – ' ' 
23.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
23.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
23.03.2024 – ' ' 
III. A divízia.
Turnaj III. A divízie MS 2024 sa hral v Istanbule v Turecku od 4. do 10. marca 2024.
Zápasy.
04.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
04.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
04.03.2024 – ' ' 
05.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
05.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
05.03.2024 – ' ' 
07.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
07.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
07.03.2024 – ' ' 
08.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
08.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
08.03.2024 – ' ' 
10.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
10.03.2024 ' – ' &lt;br&gt;
10.03.2024 ' – ' 
III. B divízia.
Turnaj III. B divízie MS 2024 sa hral v Kapskom Meste v Južnej Afrike od 4. do 7. marca 2024.
Zápasy.
04.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
04.03.2024 ' – ' 
05.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
05.03.2024 – 
07.03.2024 – ' ' &lt;br&gt;
07.03.2024 – ' '
Fridrich Moravčík

Fridrich Moravčík (* 20. február 1916, Budmerice – † 15. október 1993, Pezinok) bol slovenský akademický maliar, pedagóg a publicista.
Životopis.
V rokoch 19381945 študoval výtvarné umenie v Prahe, v Mníchove a vo Viedni. Po skončení štúdií na Akadémii výtvarných umení vo Viedni bol pedagógom na Strednej umeleckopriemyselnej škole v Bratislave. V pedagogickej praxi sa venoval predovšetkým technologickej stránke užitého maliarstva a písmu. Stále hľadal nové technické možnosti svojho odboru. Pre zdokonalenie písmomaliarstva vynašiel zariadenie na radenie písma, ktoré umožňuje optické vyváženie svetelnosti v nápisoch. Teoretické znalosti tejto problematiky i svoje praktické skúsenosti a vynálezy vložil do knihy Metóda tvorby a radenia písma, ktorá sa dočkala viacerých vydaní. Popri pedagogickej práci vytvoril niekoľko sgrafít a dekoratívnych prác. Jeho záujem o technologickú stránku maliarskej tvorby, ale aj o zdokonaľovanie písmomaliarskych techník, vyústili do vydania niekoľkých ďalších publikácií, ktoré majú priekopnícky charakter. Popri pedagogickej a publikačnej činnosti nemožno zabúdať na jeho maliarsku tvorbu, práve v nej sú zúročené jeho bohaté skúsenosti experimentátora s farebnou harmóniou, ale aj s tvarom a formou. Vytvoril niekoľko sgrafít a dekoratívnych prác, ale jeho tvorbe dominovala krajinomaľba, ako napríklad „Cajla v zime“, „Pezinský trh“, „Holubyho ulica“, „Starý vinohradnícky dom“, „Zámok“, „Stará radnica“, „Habánsky dvor“, „Panoráma Pezinka“ (linoryt) a iné. Zúčastnil sa niekoľkých výstav angažovanej tvorby v Bratislave, Prahe a vo Viedni. Samostatne vystavoval v rokoch 1970 a 1976 v rodnom dome Jána Kupeckého.
Malá Stožka

Malá Stožka môže byť:
Rudolf Dupkala

Rudolf Dupkala môže byť:
Kliatba

Kliatba je vyjadrená žiadosť k nadprirodzeným silám, aby niekomu vznikla škoda alebo ho stretol zlý osud. Vyslovením kliatby sa určitá osoba stane prekliatou, takzvane po určitej dobe túto osobu postihne nešťastie. Prekliatie sa nemusí vzťahovať len na osoby, ale tiež na celé rodiny, predmety, budovy, miesta atď. Kliatby sa vyskytujú obzvlášť v mytologických líčeniach, ľudových povestiach a rozprávkach.
Kliatbou sa dnes často tiež mieni použitie viac či menej vulgárnych výrazov na uvoľnenie vnútorného napätia. Niektoré kliatby sa doteraz vyskytujú v ustálených obratoch, hoci už nie sú mienené doslova, napr. "aby ho čert vzal".
Súvisiace výrazy.
Opakom kliatby je požehnanie, ktorým človek žiada nadprirodzené sily, aby určitej osobe (predmetu, miestu...) pomohli a ochraňovali ho.
V českých zemiach je najznámejšia povesť o vodcovi Chodov Jánovi Sladkom Kozinovi, ktorý údajne uvrhol kliatbu na pána Wolfa Maximiliána Lamingera, že sa do roka a do dňa stretnú u božieho súdu. Laminger skutočne za necelý rok zomrel. Táto kliatba, ktorá ma priniesť prekliatemu smrť, zvyčajne do nejakého časového termínu, sa preto niekedy označuje aj lamingerizmus. 
V spojitosti so starovekým Egyptom sa často hovorí o takzvanej faraónovej kliatbe. Po náleze hrobky faraóna Tutanchamóna totiž v krátkom čase za zvláštnych okolností zomrelo hneď niekoľko ľudí, ktorí na hrobke pracovali, napríklad George Herbert, gróf z Carnarvonu, ktorý archeologické práce financoval a ktorý bol spoločne s jej objaviteľom Howardom Carterom prvý, kto do hrobky vstúpil. Čoskoro sa tak objavila fáma, že ktokoľvek do Tutanchamonovej hrobky vstúpi, zomrie.
Viazacia mágia.
Viazacie kúzla predstavujú zvláštny druh kliatby, ktorá je založená na predstave, že obeť je kúzlom zväzovaná a je jej tak zabránené škodiť či je jej naopak ublížené. Okrem symbolického pútania povrazmi pracujú tieto kúzla aj s motívom bodania. Doklady o takomto druhu mágie existujú predovšetkým z Indie, starého Grécka a Škandinávie z doby vikingskej. Vo védskej Indii bola spojená predovšetkým so vševidiacim a vševedúcim bohom Varunou, strážcom spravodlivosti a kozmického rádu rta, ktorý bol vyzvaný, aby spútal nepriateľov. V Grécku v Aischylovej dráme "Erínye" titulná bohyňa spieva kúzelnú pieseň, ktorá má spútať ich obete a predstava magického viazania je bohato doložená z defixií, preklínacích tabuliek. V Škandinávii je pieseň slúžiaca na spútanie nepriateľov spomínaná v 148. strofe Hávamálu. Starohornonemecké prvé mersburské zaklínadlo uvádza, že takého zviazania, ale aj odpútania, boli schopné dísy.
S pútaním môže súvisieť jeden z praindoeurópskych výrazov pre mágiu a kúzelníctvo: "*soito", ktorý možno rekonštruovať z výrazov ako je waleské "hud" „mágia“, severské "seid," „čarodejníctvo“, a "sida", „čarovať“, a snáď aj tocharského "nesset", „mágia“.
Starý Koňuš

Starý Koňuš () je vrch vo Vihorlatských vrchoch, krajinnom celku Vihorlatsko-gutinskej oblasti. Leží nad obcou Beňatina, približne východne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa v juhovýchodnej časti Vihorlatských vrchov, v geomorfologickom podcelku Popriečny. Vrchol leží v Košickom kraji, v okrese Sobrance a na katastrálnom území obce Koňuš, čiastočne na severe aj Beňatina. Najbližším sídlom je severozápadne situovaná Beňatina, severným smerom ležia tiež Inovce a Podhoroď, západným Choňkovce a Koňuš, juhozápadne Priekopa a východne ukrajinská Novoselycja.
Opis.
Starý Koňuš leží v rázsoche, vybiehajúcej západným smerom z masívu Vetrovej skaly (). Severne sa nachádza Holica (), Hôrka (), Paprtný vrch (), Diel (), Jaseňovský vrch () a Veľký Osojík (), západne Veľká Vavrová (), Sokolovec () a Stožok (), južne Ščob (), Lieštiny (), Čierťaž (), Bačkajovský vrch () a Popriečny vrch () a východne Vetrová skala () a Skala (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu z južných svahov hrebeňa odvádza Syrový potok a zo severných Beňatínska voda. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Vihorlatských vrchov, no tiež Východoslovenskú nížinu, Bukovské a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no traverzom západným úbočím vedie:
Cole Palmer

Cole Jermaine Palmer (* 6. máj 2002, Manchester, Anglicko) je anglický profesionálny futbalista, ktorý hráva na pozícii ofenzívneho záložníka v anglickom klube Chelsea.
Klubová kariéra.
Manchester City.
Palmer vstúpil do akadémie Manchestru City v roku 2010 vo veku osem rokov. V akadémii strávil desať rokov. Do prvého tímu sa prvýkrát dostal 30. septembra 2020 keď debutoval pri výhre 3:0 nad Burnley v štvrtom kole EFL Cupu. V tej istej sezóne debutoval Palmer aj v skupinovej fáze Ligy majstrov. 
Dňa 21. augusta 2021 debutoval Palmer v Premier League pri výhre 5:0 nad Norwichom. O mesiac neskôr strelil Palmer svoj prvý gól v drese City pri víťazstve 6:1 nad Wycombe v ligovom pohári. Dňa 19. októbra strelil Palmer svoj prvý gól v Lige majstrov keď prispel k víťazstvu 5:1 nad Club Brugge.
V sezóne 2022/23 dostal viac priestoru a viac herného času. Dňa 10. júna bol nevyužitým náhradníkom vo finále Ligy majstrov, kde City vyhralo nad Interom 1:0. Na konci sezóny sa Palmer tešil aj zo zisku titulu v Premier League a z víťazstva v FA Cupe.
Dňa 16. augusta 2023 Palmer skóroval v Superpohári UEFA pri výhre nad Sevillou.
Chelsea.
Na konci prestupového obdobia prestúpil Palmer do Chelsea za poplatok 40 miliónov libier. V klube podpísal sedemročný kontrakt. Nasledujúci deň debutoval v klube pri prehre 0:1 s Nottinghamom. Dňa 7. októbra strelil Palmer svoj prvý gól v klube keď skóroval z penalty pri výhre 4:1 nad Burnley. Dňa 12. novembra skóroval opäť z pokutového kopu pri divokej remíze 4:4 proti bývalému klubu Manchester City. Dňa 30. decembra skóroval Palmer dvakrát pri výhre 3:2 nad Lutonom. Dňa 4. apríla dokázal Palmer streliť hattrick pri víťazstve 4:3 nad Manchestrom United. Stal sa 200. hráčom Premier League, ktorému sa podarilo streliť hattrick v lige a zároveň tretím najmladším hráčom, ktorému sa to podarilo v zápase proti Manchestru United.
Medzinárodná kariéra.
Palmer bol súčasťou anglickej reprezentácie do 21 rokov na Majstrovstvách Európy v roku 2023, ktorú Anglicko vyhralo.
V seniorskej reprezentácii debutoval 17. novembra 2023 pri víťazstve 2:0 nad Maltou v kvalifikácii na Majstrovstvá Európy vo futbale 2024.
Štatistiky kariéry.
Klubové.
"K 8. aprílu 2024"
Medzinárodné.
"K 8. aprílu 2024"
Úspechy hráča.
Manchester City
Anglicko U21
Petko Valov

Petko Valov (* 8. január 1966, Sofia, Bulharsko) je gréckokatolícky biskup Eparchie svätého Jána XXIII. v Sofii. Po absolvovaní odboru zubného laboranta študoval filozofiu na Pápežskom Urbánskom kolégiu a následne prešiel na Pápežské Grécke kolégium, kde absolvoval teologické štúdiá na Pápežskej Gregoriánskej univerzite v Ríme a získal licenciát z morálnej teológie na Pápežskej Alfonsiánskej akadémii v Ríme.
Dňa 11. októbra 1997 bol vysvätený za kňaza pre Eparchiu svätého Jána XXIII. (vtedy Sofijský apoštolský exarchát). Neskôr zastával rôzne funkcie v cirkvi, medzi nimi bol od roku 1999 farár v dedine Novo Delchevo, od roku 2008 delegát Katolíckej cirkvi pri Národnej rade náboženských komunít v Bulharsku, od roku 2009 kancelár eparchie, od roku 2020 sekretár Bulharskej biskupskej konferencie, a od roku 2022 predseda vládneho výboru Charitas Sofia.
Okrem bulharčiny ovláda taliančinu, angličtinu, francúzštinu, ruštinu, rozumie staroslovienčine a macedónčine.
Dňa 8. apríla 2024 bol menovaný biskupom Eparchie svätého Jána XXIII. pre veriacich katolíkov byzantského obradu v Bulharsku. Svätý otec prijal odstúpenie Christa Projkova, ktorý dosiahol kánonický vek 75 rokov. Biskupskú chirotoniu prijal 6. júla 2024 z rúk svojho predchodcu Christa Projkova v eparchiálnej katedrále v Sofii. V ten deň bol zároveň intronizovaný.
Eparchia svätého Jána XXIII. v Sofii

Eparchia svätého Jána XXIII. v Sofii je eparchia Bulharskej gréckokatolíckej cirkvi nachádzajúca sa v Sofii, hlavnom meste Bulharska. Je to eparchia byzantského obradu, zameraná na službu veriacim katolíkom byzantského obradu v Bulharsku.
História.
Eparchia svätého Jána XXIII. bola založená v roku 1926 ako Sofijský apoštolský exarchát pápežom Piom XI.. 11. októbra 2019 ju pápež František povýšil na eparchiu a dovtedajšieho exarchu Christa Projkova povýšil na eparchu.
Sídlo a Jurisdikcia.
Sídlo eparchie sa nachádza v hlavnom meste Sofii. Eparchia má jurisdikciu nad veriacimi katolíkmi byzantského obradu v celej Bulharskej republike.
Švajčiarske národné futbalové mužstvo do 21 rokov

Švajčiarske národné futbalové mužstvo do 21 rokov je národné futbalové mužstvo, ktoré sa zúčastňuje medzinárodných futbalových súťaží ako Majstrovstvá Európy vo futbale hráčov do 21 rokov, ktoré sa konajú každé dva roky.
Tím je určený výhradne pre futbalistov, ktorí majú na začiatku dvojročného ťaženia majstrovstiev Európy do 21 rokov aspoň 21 rokov, čo znamená, že hráč môže reprezentovať národný tím až do 23. roku života.
Švajčiarsko zaznamenalo najlepší výsledok na Majstrovstvách Európy v roku 2011 keď sa na turnaji dostali do finále kde ale prehrali so Španielskom 0:2.
České národné futbalové mužstvo do 21 rokov

České národné futbalové mužstvo do 21 rokov je národné futbalové mužstvo, ktoré sa zúčastňuje medzinárodných futbalových súťaží ako Majstrovstvá Európy vo futbale hráčov do 21 rokov, ktoré sa konajú každé dva roky.
Tím je určený výhradne pre futbalistov, ktorí majú na začiatku dvojročného ťaženia majstrovstiev Európy do 21 rokov aspoň 21 rokov, čo znamená, že hráč môže reprezentovať národný tím až do 23. roku života.
Národné futbalové mužstvo do 21 rokov vzniklo po rozpade Československa v roku 1993. Predtým bolo národné futbalové mužstvo do 21 rokov súčasťou československej reprezentácie do 21 rokov. Medzi ich úspechy patrí zlato na turnaji v roku 2002 a striebro v roku 2000.
Bibliotheca (Pseudo-Apollodóros)

Bibliotheca (starogrécky: "Βιβλιοθήκη", "Bibliothēkē", „Knižnica"), známa aj ako Pseudo-Apollodórova "Bibliotheca", je zbierka gréckych mýtov a hrdinských legiend, usporiadaná do troch kníh, všeobecne datovaná do prvého alebo druhého storočia.
Tradične sa za autora považoval Apollodóros z Atén, ale toto pripisovanie sa dnes považuje za nepravdivé. V dôsledku toho sa k Apollodórovi priradil prívlastok „Pseudo-".
"Bibliotheca" bola nazvaná „najcennejším mýtografickým dielom, ktoré sa zachovalo zo staroveku". 
Stručné a neprikrášlené opisy mýtov v "Bibliothece" viedli niektorých komentátorov k domnienke, že aj jej ucelené časti sú predobrazom strateného diela.
Pseudo-Apollodorus.
Na niektorých zachovaných rukopisoch je ako autor uvedený istý „Apollodóros". Tento autor bol mylne stotožňovaný s Apollodórom Aténskym (nar. asi 180 pred Kr.), žiakom Aristarcha zo Samotrákie, najmä preto, že je známe – zo zmienok v menších schóliách o Homérovi – že Apollodóros Aténsky zanechal podobný rozsiahly repertoár o mytológii vo forme veršovanej kroniky. Text, ktorý sa zachoval do súčasnosti, však cituje rímskeho autora, Kastora z Rodosu, Cicerovho súčasníka z 1. storočia pred Kr. Mylné priradenie urobili učenci po Fótiovej zmienke o tomto mene, hoci Fótius ho ako Aténčana nemenoval a toto meno sa v tom čase bežne používalo. Keďže (z chronologických dôvodov) Apollodóros Aténsky nemohol knihu napísať, autor sa niekedy označuje ako „Pseudo-Apollodóros", aby sa odlíšil. V moderných dielach sa často nazýva jednoducho „Apollodóros".
Rukopisná tradícia.
Prvá zmienka o diele pochádza od Fótia z 9. storočia. V 13. storočí sa takmer stratilo, zachovalo sa v jednom dnes už neúplnom rukopise, ktorý bol v 15. storočí prepisovaný pre kardinála Bessariona. Ostatné zachované rukopisy pochádzajú z tejto kópie.
Hoci je "Bibliotheca" v rukopisoch nerozdelená, konvenčne sa delí na tri knihy. Časť tretej knihy, ktorá sa náhle láme v príbehu o Théseovi, sa stratila. Fótius mal pred sebou celé dielo, keďže vo svojom „opise prečítaných kníh" spomína, že obsahovalo príbehy o hrdinoch trójskej vojny a o "nostoi", ktoré v zachovaných rukopisoch chýbajú. Sir James George Frazer vydal epiteton knihy spojením dvoch rukopisných zhrnutí textu, ktoré obsahovali aj stratenú časť.
Tlačené vydania.
Prvé tlačené vydanie "Bibliotheky" vyšlo v Ríme v roku 1555 pod redakciou Benedetta Egia (Benedictus Aegius) zo Spoleta, ktorý text rozdelil do troch kníh, ale vo veľmi poškodenom texte urobil mnoho neopodstatnených úprav. Hieronymus Commelinus vydal vylepšený text v Heidelbergu roku 1559. Prvým textom založeným na porovnávacích rukopisoch bol text Christiana Gottloba Heyneho z Göttingenu, 1782 – 83.
Alois Daříček

Ing. arch. Alois Daříček ml. (* 1. jún 1929, Liboš – † 11. júl 1972, Bratislava) bol český architekt, syn architekta Aloisa Daříčka st. Na Slovensku zanechal napr. územný plán rozvoja Bratislavy, sídlisko Dlhé hony v Trenčíne, sídlisko Krížna ul. a školu na Vazovovej ul. v Bratislave. Spolupracoval so sochárom J. Kulichom na pamiatkach J. Krála v Zlatých Moravciach alebo SNP v Zvolenskej Slatine.
Život.
Svoje štúdium začínal na Českom vysokom učení technickom v Prahe, avšak akonáhle sa vytvorili podmienky, pokračoval vo svojom štúdiu architektúry v Bratislave, kde vyrastal a jeho rodina stále bývala. V roku 1952 získal na Fakulte architektúry a pozemného staviteľstva Slovenskej vysokej školy technickej diplom inžiniera architekta.
Dielo.
Daříček sa podieľal na týchto stavbách:
Budova Mestského úradu (Pezinok)

Budova Mestského úradu v Pezinku (predtým "budova Mestského národného výboru v Pezinku", zastarane a hovorovo ("budova") "MNV" alebo "národný výbor") je modernistická budova na Radničné námestie 7 v Pezinku postavená v rokoch 19471950. Autorom projektu a realizátorom výstavby bol architekt a stavebný podnikateľ Leopold Gregor.
História.
Základný kameň budovy bol položený 14. júna 1947 ako súčasť osláv 300. výročia povýšenia Pezinka na slobodné kráľovské mesto. Na parcele stála do 30. rokov 20. storočia budova bývalého jezuitského gymnázia. Stavebné práce na novej účelovej budove začali v novembri 1947.
Obradná sieň.
Súčasťou budovy Mestského úradu v Pezinku je tiež Obradná sieň vytvorená v roku 1973. Jej autorkou je architektka Katarína Okálová, v spolupráci s akademickými sochármi Antonom Cepkom (stropné osvetľovacie teleso), Štefanom Prokopom (čelná stena a štátny znak) a Jozefom Balážom (tapiséria).
Leopold Gregor

Leopold Gregor (* 1. november 1913, Rakúsko-Uhorsko – † 1. august 1995, Pezinok, Slovensko) bol slovenský architekt a stavebný podnikateľ. V druhej polovici 40. rokov 20. storočia pôsobil v Pozemné stavby, n.p. v Bratislave a vytvoril niekoľko plánov stavieb v Pezinku a Modre (napr. Západoslovenské tehelne, š.p. a Afilovaný ústav v Cajle). Bol tiež autorom projektu a realizátorom výstavby budovy Mestského národného výboru v Pezinku.
Čierťaž (vrch vo Vihorlatských vrchoch)

Čierťaž () je vrch vo Vihorlatských vrchoch, krajinnom celku Vihorlatsko-gutinskej oblasti. Leží nad obcou Porúbka, približne východne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchodnom okraji Vihorlatských vrchov, v geomorfologickom podcelku Popriečny. Vrchol leží v blízkosti slovensko-ukrajinskej hranice, v Košickom kraji, v okrese Sobrance a na katastrálnom území obce Porúbka. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situované Petrovce a Koromľa, západne leží Porúbka, Priekopa a Koňuš a severne Podhoroď, Beňatina a Inovce, na severovýchode ukrajinská Novoselycja a na východe mesto Perečín.
Opis.
Čierťaž leží v južnej časti hrebeňa, vedúceho južným smerom z Vetrovej skaly (). Južne sa nachádza Javoriva (), Haseník () a Dúbravka (), západne Drienovský vrch (), Malý Ščob () a Ščob (), severne Lieštiny (), Bačkajovský vrch (), Popriečny vrch (), Starý Koňuš (), Holica () a Vetrová skala () a východne Skala (), Asina () a Plyška (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu z južných svahov odvádza Orechovský potok, západné odvodňuje Drienovský potok, severné Kruhovský potok a východné Syryj potik. Na vrchole stojí veža, ku ktorej vedie len lesná cesta.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Vihorlatských vrchov, no tiež Východoslovenskú nížinu, Slanské vrchy a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými cestami z okolitých obcí.
Zatmenie Slnka 8. apríla 2024

Zatmenie Slnka 8. apríla 2024 bolo úplné zatmenie Slnka viditeľné v pásme pokrývajúcom časť Severnej Ameriky od Mexika cez Spojené štáty po Kanadu. Zatmenie Slnka nastáva, keď Mesiac prejde medzi Zemou a Slnkom, čím zakryje Slnko. Úplné zatmenie Slnka nastáva vtedy, keď je zdanlivý priemer Mesiaca väčší ako priemer Slnka a blokuje všetko priame slnečné svetlo. K úplnému zatmeniu dochádza len na obmedzenej dráhe cez zemský povrch, pričom čiastočné zatmenie Slnka je viditeľné na väčšej okolitej oblasti.
Jeden deň po perigeu 7. apríla 2024 bol zdanlivý priemer Mesiaca o 5,5 % väčší ako priemer Slnka. Zatmenie s magnitúdou 1,0566 trvalo najdlhšie počas totality 4 minúty a 28,13 sekundy len 6 km severne od mexického mesta Nazas v štáte Durango.
Toto zatmenie bolo prvé úplné zatmenie Slnka viditeľné z Kanady od 26. februára 1979; prvé nad Mexikom od 11. júla 1991; a prvé nad Spojenými štátmi od 21. augusta 2017. Žiadne iné zatmenie Slnka v 21. storočí nebude úplne viditeľné zo všetkých troch krajín. Ďalšie úplné zatmenie Slnka v USA bude 30. marca 2033, ktoré prejde ponad Aljašku; ďalšie úplné zatmenie v dolných 48 štátoch USA bude 23. augusta 2044; a ďalšie úplné zatmenie podobnej šírky sa uskutoční 12. augusta 2045 (prejde od pobrežia k pobrežiu podobne ako zatmenie v roku 2017).
Posledné zatmenie Slnka v tomto roku nastane 2. októbra 2024.
Hôrka (vrch v Beskydskom predhorí)

Hôrka () je vrch v Beskydskom predhorí, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Inovce, približne severovýchodne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchodnom okraji Beskydského predhoria a geomorfologického podcelku Ublianska pahorkatina. Vrchol leží v Košickom kraji, v okrese Sobrance a na katastrálnom území obce Inovce. Najbližším sídlom sú na severnom úpätí situované Inovce, západne sa nachádza Podhoroď a Beňatina, juhozápadne Koňuš a Priekopa, juhovýchodne ukrajinská Novoselycja a severovýchodne Zavosyna.
Opis.
Hôrka leží v rázsoche, vybiehajúcej severozápadným smerom z masívu Holice (), patriacej do Vihorlatských vrchov. Severne sa nachádza Diel (), Kosmatec (), Čirov vrch () a Javorová (), západne Jaseňovský vrch (), Diel (), Veľká Vavrová (), Paprtný vrch () a Veľký Osojík (), južne Starý Koňuš (), Lieštiny (), Popriečny vrch (), Vetrová skala () a Skala () a východne Holica () a Priečna (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu z južných svahov hrebeňa odvádza Beňatínska voda, zo severovýchodných Inovský potok a zo západných Hrabinský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a na severných svahoch je lyžiarsky areál.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrchy Beskydského podhoria, blízke Vihorlatské vrchy, časť Východoslovenskej nížiny, Slanských a Bukovských vrchov, no tiež ukrajinské vrcholy Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no prístup je možný lúkou z blízkych Inoviec.
Jason Elliott

Jason Elliott (* 10. september 1975, Inuvik, Severozápadné teritóriá, Kanada) je bývalý austrálsky hokejový brankár kanadského pôvodu. V roku 2002 vyhral Stanley cup ako hráč Detroit Red Wings, hoci počas kariéry neodohral jediný zápas v NHL.
Hokejová kariéra.
Narodil sa v Inuviku, jednom z najsevernejšie položených miest v Kanade, odkiaľ sa rodina začiatkom 90. rokov presídlila do Austrálie. Elliott začínal v klube Canberra Knights a svoju novú krajinu reprezentoval na majstrovstvách sveta C-divízie v roku 1993.
Elliott sa neskôr vrátil do rodnej Kanady, aby mohol herne napredovať, a v roku 1994 ho draftoval do NHL v ôsmom kole Detroit Red Wings. Po drafte nastúpil na univerzitu, kde strávil štyri roky, a ktorú reprezentoval vo vysokoškolskej lige NCAA.
Po doštudovaní, v sezóne 1998/99, sa pridal k tímu Adirondack Red Wings hrajúcom v AHL. V mužstve vydržal sezónu, potom sa presunul do konkurenčnej ligy IHL, v ktorej nastupoval medzi rokmi 19992001 za Manitobu Moose, resp. Houston Aeros.
V sezóne 2001/02 sa vrátil do AHL, ale pred štartom Play-off NHL 2002 ho Detroit Red Wings povolal do prvého tímu pre prípad, že by jeden z brankárskej dvojice Hašek-Legace vypadol pre zranenie. Detroit Red Wings toho roku vyhrali Stanley cup a hoci Elliott neodohral ani jeden zápas, tréneri mu umožnili, aby počas osláv vykorčuľoval na ľad vo výstroji, poťažkal si trofej a zapózoval na fotke víťazného tímu. Elliott dokonca dostal aj prsteň pre víťaza trofeje a to aj napriek tomu, že jeho meno nesmelo byť vyryté na Stanley cup, pretože nespĺňal kritéria.
Medzi rokmi 20002002 bol povolaný do NHL hneď niekoľkokrát, vždy ako záskok, keď sa zranil niektorý z jeho skúsenejších kolegov, ale zápasy NHL sledoval nanajvýš zo striedačky, do diania na ľade ani raz nezasiahol. Z tohto dôvodu v sezóne 2002/03 uprednostnil odchod do Európy, na kontrakte sa dohodol s TPS Turku, ktoré ale po jedinom odohranom ročníku opustil. Posledné štyri sezóny v kariére strávil v druhej nemeckej lige. Korčule zavesil na klinec v roku 2007.
Jadro (Chorvátsko)

Jadro, (), niekedy tiež Solinčica je riečka v Splitsko-dalmatínskej župe v chorvátskej Dalmácii. Celková dĺžka riečky je približne . Riečka zásobuje pitnou vodou mestá Split, Kaštela a Trogir.
Tok.
Jadro pramení v Dinárskych horách.
Horný tok riečky Jadro, rovnako ako prameň, sú chránené ako ichtyologické prírodné rezervácie, čiastočne kvôli prítomnosti endemických druhov sladkovodného pstruha.
Jadro preteká mestom Solin, kde jeho ramená obtekajú ostrov Panny Márie (), ktorý je významným miestom chorvátskej histórie a kultúry. Obyvatelia Solinu riečku nazývajú Solinska rika.
Riečka ústi do Jadranského mora.
Vody horného toku Jadra boli pôvodným hlavným zdrojom vody pre staroveké rímske mesto, tvorené Diokleciánovým palácom (dnes súčasť historického centra Splitu). Tiež súčasné štúdie naznačujú priaznivú úroveň kvality vody prameniska riečky Jadro.
"Salmo obtusirostris salonitana" je endemický druh pstruha žijúceho v riečke, ktorý je ohrozený pstruhom dúhovým.
Hôrka (rozlišovacia stránka)

Hôrka môže byť:
Turistická značkovaná trasa číslo 2417

 Turistická značkovaná trasa číslo 2417 je krátka modrá trasa v pohorí Považský Inovec. Začína v meste Piešťany a končí pri jaskyni Čertova pec. Dĺžka trasy je 10 km. Turistická trasa je v správe Klubu slovenských turistov.
Walter De Silva

Walter Maria de Silva (* 27. február, 1951, Lecco, Taliansko) je taliansky automobilový dizajnér, ktorý do roku 2015 pracoval na pozícii šéfdizajnéra Volkswagen Group.
Pôsobenie v Taliansku.
Po dokončení štúdia nastúpil de Silva v roku 1972 ako radový dizajnér do Centro Stile FIAT. Deväť rokov na to pracoval v inštitúte I.DE.A odkiaľ v roku 1986 prešiel do funkcie šéfdizajnéra Centro Stile Alfa Romeo. Pod jeho vedením došlo k nastoleniu nového dizajnu tejto automobilky, ktorý sa prejavil predovšetkým v ním navrhnutých modeloch 147 a 156.
Práca pre Volkswagen AG.
V roku 1999 nastúpil de Silva na rovnakú pozíciu šéfdizajnéra v španielskej automobilke SEAT. Pod jeho vedením vznikla nová filozofia „"auto emoción"“, ktorá znamenala prechod od výroby lacných automobilov k modelom s väčším športovým nádychom. Tento dizajnový smer sa prvýkrát predviedol na konceptovom modeli Tango v roku 2001 a v sériovej výrobe ho nasledovala Ibiza z roku 2002.
V roku 2002 de Silva dostal povýšenie na šéfdizajnéra vtedajšej skupiny značiek Audi, SEAT a Lamborghini. Výsledkom jeho práce je napríklad maska „"single-frame"“, ktorá sa prvýkrát objavila na koncepte Nuvolari quattro a v súčasnej dobe je spoločným prvkom všetkých modelov Audi. Jeho vplyv sa presadil v návrhu modelov A4 a A3 Sportback. Výsledkom jeho práce sú potom modely A6, Q7, TT a A5. V tomto období de Silva pracoval aj na trojici Seatov Altea, León a Toledo.
Na začiatku roku 2007 ho nový predseda skupiny VW Group Martin Winterkorn vymenoval za šéfdizajnéra celej skupiny VAG. V tejto funkcii vystriedal Murata Günaka, u Audi naopak de Silvu nahradil Wolfgang Egger. Ako šéf dizajnér celej skupiny Volkswagen de Silva zatiaľ zmenil štyri Günakove návrhy – Tiguan, Passat CC, Scirocco a Golf VI. K 30. novembru 2015 odišiel do dôchodku. Od mája 2017 pracuje pre poskytovateľov inžinierskych služieb firmu EDAG.
Elá hop!

Elá hop! bola slovenská zábavno-inšpiratívna televízna relácia Slovenskej televízie pre deti vysielaná od roku 2000 do roku 2009.
Námet na túto detskú reláciu vznikol na Silvestra 1999, keď kvôli nemu Slovenská televízia kontaktovala babkoherečku Katarínu Aulitisovú a jej manžela Ľubomíra Piktora. Názov „Elá hop!“ mal deti povzbudiť, aby sa nebáli, aby nabrali odvahu a zároveň išlo aj o mená pre vymyslené postavy – Elu (Katarína Aulitisová) a Hopa (Ľubomír Piktor). Neskôr k ním do relácie pribudol poštár – slimák Maximilián – a myšiak Cyril. Relácia sa odohrávala v čarovnom kufríku a nakrútenie jednej epizódy trvalo dva dni.
Neskôr dvojica hercov organizovala aj divadelné predstavenia Elá hop! po Slovensku. Tie pokračovali aj po definitívnom zrušení relácie v roku 2009 kvôli dlhodobým finančným problémom.
Bačkajovský vrch

Bačkajovský vrch () je vrch vo Vihorlatských vrchoch, krajinnom celku Vihorlatsko-gutinskej oblasti. Leží na slovensko-ukrajinskej hranici nad obcou Koňuš, približne východne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchodnom okraji Vihorlatských vrchov, v geomorfologickom podcelku Popriečny. Vrchol leží na slovensko-ukrajinskej hranici, na pomedzí Košického kraja a Zakarpatskej oblasti a okresu Sobrance a Užhorodského rajónu. V slovenskej časti zasahuje na katastrálne územie obce Koňuš, na ukrajinskej na územie obce Onokovce. Najbližšími sídlami sú severne situované Inovce a Beňatina, západne Koňuš a Priekopa, južne Koromľa a Petrovce, východne na Ukrajine mesto Perečín a severovýchodne obec Novoselycja.
Opis.
Bačkajovský vrch leží v hraničnom hrebeni, vedúcom južným smerom z Holice () na Čierťaž (). Južne sa nachádza Javoriva (), Haseník (), Čierťaž () a Drienovský vrch (), západne leží Malý Ščob (), Ščob (), Lieštiny () a Hornianske vrchy (), severne Veľká Vavrová (), Diel (), Starý Koňuš (), Hôrka (), Holica (), sedlom oddelený Popriečny vrch () a Vetrová skala () a východne Skala (), Asina () a Plyška (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo severozápadných svahov odvádza Suchý potok, z juhozápadných Kruhovský potok a z východných Syryj potik. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Vihorlatských vrchov, no tiež Východoslovenskú nížinu, Slanské vrchy a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými cestami z okolitých obcí.
Krios (Titan)

V gréckej mytológii bol Krios (starogrécky: "Κρεῖος" alebo "Κριός", "Kreios/Krios") jedným z Titanov, detí Ourana a Gaie. Podobne ako ostatní Titani, ani Krios nie je príliš detailne vykreslený, nemá vlastnú sféru vplyvu ani prislúchajúcu mytológiu. Namiesto toho zrejme plnil čisto genealogickú funkciu, a to ako rodič iných postáv. 
Etymológia.
Hoci „"krios"" bolo aj starogrécke slovo pre „barana", nevyplýva z neho spojenie s baranom zo zverokruhu. V čase antického Grécka bol baran prvým viditeľným súhvezdím na oblohe v jarnom období, ktoré označovalo začiatok nového roka v starogréckom kalendári. 
Rodina.
Podľa Hésioda, s Eurybiou, dcérou Gaie („Zeme") a Ponta („mora"), splodil Krios Astraiosa, Pallasa a Persesa. Spojením Astraia s Éós, Úsvitom, vznikli Eosforos, Hesperos, Astraia, ostatné hviezdy a vetry.
Mytológia.
Aby doplnil zoznam Titanov a doplnil tak ich počet na tucet, čo zodpovedá dvanástim olympským bohom, bol Krios menovaný medzi účastníkmi desať rokov trvajúcej vojny medzi olympskými bohmi a Titanmi. Hoci v titanomachii nehral žiadnu konkrétnu úlohu, po tom, ako Titani vojnu prehrali, bol spolu s ostatnými vyhnaný do nižšej úrovne Hádu zvanej Tartaros.
Ako najmenej individualizovaný spomedzi Titanov bol zvrhnutý v titanomachii. M. L. West navrhol, akým spôsobom Hésiodos realizoval doplnenie Titanov zo základnej skupiny: pravdepodobne pridal tri postavy z archaickej delfskej tradície, Koia, Foibé (ktorej meno prijal Apolón s veštbou) a Themis. Medzi ďalších možných zástupcov Titanov patril aj Krios, ktorý bol pre Hésioda zaujímavý ako otec Persesa a starý otec Hekaté, pre ktorú bol Hésiodos podľa Westa „nadšeným evanjelistom".
Židovský cintorín v Dolnej Marikovej

Židovský cintorín v Dolnej Marikovej je starý a opustený židovský cintorín nad obcou Dolná Mariková v miestnej časti Kalužov. 
K cintorínu vedie nemu strmá lesná cesta a nachádza sa na nerovnom teréne, v prudkom svahu, uprostred lesného porastu. Cintorín je úplne zničený a zanedbaný. Nachádza sa tu niekoľko desiatok náhrobných kameňov, ktoré sú rozbité, polámané a vyvalené. Na cintoríne a v jeho okolí sa nachádzajú mohutné stromy. V okolí je vykonávaná ťažba dreva, čo je spolu s vandalizmom pravdepodobne príčinou dezolátneho stavu cintorína.
Dúbravka (Východoslovenská pahorkatina)

Dúbravka () je najvyšší vrch Východoslovenskej pahorkatiny, krajinného celku Východoslovenskej nížiny. Leží nad obcou Koromľa, približne východne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa na východnom okraji Východoslovenskej pahorkatiny, v geomorfologickom podcelku Petrovské podhorie. Vrchol leží v Košickom kraji, v okrese Sobrance a zasahuje na katastrálne územie obcí Petrovce a Husák. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Koromľa a juhovýchodne ležiace Petrovce, juhozápadne sa nachádza obec Husák.
Opis.
Dúbravka leží na severovýchodnom okraji pahorkatiny, vo výbežku blízkych Vihorlatských vrchov. Severným smerom sa nachádza Čierťaž (), Bačkajovský vrch (), Drienovský vrch (), Ščob () a Malý Ščob (), západným Malinky (), Skalka () a Jamisko (), južným Baňa (), Sršnisko (), Lazec () a Kameň () a východným Červená hora (), Drynova (), Javoriva () a Haseník (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo severozápadných svahov odvádza Orechovský potok, z južných Toroškov potok a z východných Petrovský potok. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť najmä Východoslovenskú nížinu a blízke vrcholy Vihorlatských vrchov, ojedinele tiež Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolitých obcí, prípadne z cesty do Petroviec.
Popriečny vrch

Popriečny vrch (; ) je vrch vo Vihorlatských vrchoch, krajinnom celku Vihorlatsko-gutinskej oblasti. Leží na slovensko-ukrajinskej hranici nad obcou Koňuš, približne východne od Sobraniec. 
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchodnom okraji Vihorlatských vrchov, v geomorfologickom podcelku Popriečny. Vrchol leží na slovensko-ukrajinskej hranici, na pomedzí Košického kraja a Zakarpatskej oblasti a okresu Sobrance a Užhorodského rajónu. V slovenskej časti zasahuje na katastrálne územie obce Koňuš, na ukrajinskej na územie obce Onokovce. Najbližšími sídlami sú severne situované Inovce a Beňatina, západne leží Koňuš, juhozápadne Priekopa a Porúbka, južne Koromľa a Petrovce, východne na Ukrajine mesto Perečín a severovýchodne obec Novoselycja.
Opis.
Popriečny vrch leží v hraničnom hrebeni, vedúcom južným smerom z Holice () na Čierťaž (). Severne sa nachádza sedlom oddelená Vetrová skala (), Holica (), Hôrka () a Starý Koňuš (), západne Veľká Vavrová (), Hornianske vrchy (), Lieštiny (), Ščob () a Malý Ščob (), južne Drienovský vrch (), sedlom oddelený Bačkajovský vrch (), Čierťaž () a Javoriva () a východne Plyška (), Asina () a Skala (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo severných svahov odvádza Syrový potok, z juhozápadných Suchý potok a z juhovýchodných Syryj potik. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Vihorlatských vrchov, no tiež Východoslovenskú nížinu, Slanské a Bukovské vrchy a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými cestami z obce Koňuš.
Európska noc vedy na Slovensku

Európska noc vedy je najväčším vedeckým festivalom na Slovensku, ktorý inšpiratívnym a jedinečným spôsobom prináša novinky a informácie zo sveta výskumu a inovácií. S novým názvom nadväzuje na úspešnú tradíciu podujatia Európska noc výskumníkov.
Festival sa už tradične koná v posledný septembrový piatok v Bratislave, Košiciach, Banskej Bystrici, Žiline, Poprade a ďalších sprievodných lokalitách. Celodenný program ponúka sériu vedeckých prezentácií, diskusií, praktických experimentov, workshopov, technologických atrakcií či digitálnych aktivít.
Európska Noc vedy nie je len jednorázovou udalosťou, ale otvára dvere k objavovaniu nových obzorov, nadväzovaniu vzťahov a účasti na diskusiách, ktoré formujú budúcnosť. Bez ohľadu na to, či ste študent, odborník alebo len vedecký nadšenec.
Veda nie je len záležitosťou laboratórií a výskumných centier, je súčasťou nášho každodenného života a kľúčovým faktorom pri hľadaní odpovedí na najväčšie výzvy, ktorým ako ľudstvo čelíme.
História.
Festival je súčasťou celoeurópskej iniciatívy podporovanej Európskou komisiou už od roku 2006. V rámci celej Európy býva zapojených viac ako 25 krajín a 300 európskych miest. Na Slovensku sa tento rok uskutoční už 18. ročník podujatia.
Rok 2023.
Európska noc výskumníkov v roku 2023 pripomínala, že veda nie je len abstraktný koncept, ale skutočný motor inovácií a pokroku. 17. ročník prebiehal na Slovensku v Bratislave, Košiciach, Banskej Bystrici, Žiline a Poprade. V každom meste sa návštevníci ponorili do fascinujúceho sveta výskumu a inovácií, formou, ktorá bola zrozumiteľná pre každého.
V rámci všetkých festivalových lokalít sa podujatia zúčastnilo viac ako 150 000 návštevníkov vrátane 83 000 žiakov a študentov. Tieto čísla svedčia o obrovskom záujme a podpore, ktorú si výskumníci získali zo strany verejnosti. Svoju prácu prezentovalo celkovo 1646 vedcov, v rámci 250 vedeckých stánkov, 107 prednášok, 33 workshopov a 14 diskusií. Predstavili sa odborníci z viacerých ústavov Slovenskej akadémie vied, slovenských univerzít, neziskových organizácií, štátneho sektora, ale aj súkromných firiem.
Organizátori.
Festival na Slovensku organizuje Slovenská organizácia pre výskumné a vývojové aktivity (SOVVA), Centrum vedecko-technických informácií (CVTI), Euractiv a Slovenská akadémia vied (SAV).
Benoît Badiashile

Benoît Ntambue Badiashile Mukinayi Baya (* 26. marec 2001, Limoges, Francúzsko) je francúzsky profesionálny futbalista, ktorý hráva na poste obrancu v anglickom klube Chelsea.
Klubová kariéra.
AS Monaco.
Badiashile prišiel do akadémie AS Monaco v roku 2016 keď mal 15 rokov. Predtým pôsobil osem rokov v tíme CS Malesherbes. Dňa 5. februára 2018 podpísal Badiashile svoju prvú profesionálnu zmluvu s Monacom. 
V klube debutoval 11. novembra 2018 pri prehre 0:4 s PSG. Dňa 28. novembra debutoval Badiashile v skupinovej fáze Ligy majstrov pri prehre 0:2 s Atleticom Madrid. Svoj prvý gól za Monaco strelil 16. januára pri remíze 1:1 s Nice. Vo svojej prvej sezóne odohral za Monaco 26 zápasov z toho 20 v Ligue 1.
Dňa 4. septembra 2022 odohral Badiashile svoj 100. zápas za Monaco v Ligue 1 pri výhre 1:0 nad Nice.
Chelsea.
Dňa 5. januára 2023 prestúpil Badiashile do anglického klubu Chelsea za poplatok 32,7 miliónov libier. S klubom podpísal zmluvu do roku 2030. O desať dní neskôr debutoval v tíme pri výhre 1:0 nad Crystal Palace. Dňa 6. mája strelil Badiashile svoj prvý gól v klube pri výhre 3:1 nad Bournemouthom.
Medzinárodná kariéra.
Badiashile reprezentoval Francúzsko v mládežníckych kategóriách od 16 do 21 rokov.
V seniorskej reprezentácii Francúzska debutoval 22. septembra 2022 pri výhre 2:0 nad Rakúskom v Lige národov UEFA 2022/2023.
Štatistiky kariéry.
Klubové.
"K 11. aprílu 2024"
Medzinárodné.
"K 11. aprílu 2024"
Enzo Fernández

Enzo Jeremías Fernández (* 17. január 2001, Buenos Aires, Argentína) je argentínsky profesionálny futbalista, ktorý hráva na poste záložníka v anglickom klube Chelsea.
Klubová kariéra.
River Plate.
Fernández prišiel do akadémie River Plate vo veku 6 rokov. Postupoval cez mládežnícke kategórie až ho v roku 2019 povolal do prvého tímu. 
V klube debutoval 4. marca 2020 pri prehre 0:3 s LDU Quito v skupinovej fáze Copa Libertadores.
Hosťovanie.
Pre nedostatok hracieho času bol v auguste 2020 poslaný Fernández na hosťovanie do tímu Defensa y Justica. V klube debutoval 18. septembra pri výhre 3:0 nad Delfín SC v skupinovej fáze Copa Libertadores. V skupine skončil na treťom mieste a tak boli predelení do Copa Sudamericana, ktorú v tej sezóne nakoniec vyhrali keď vo finále zvíťazili 3:0 nad CA Lanús.
Návrat do River Plate.
Po roku sa Fernández vrátil do River Plate. Dňa 18. júla debutoval Fernández v argentínskej Primera División pri prehre 1:2 s Colónom. Svoj prvý gól v klube strelil 14. augusta pri výhre 2:0 nad Vélezom Sarsfield. Dňa 20. decembra predĺžil Fernández zmluvu s River Plate do roku 2025. Na konci roku sa tešil zo zisku titulu v lige.
SL Benfica.
Dňa 23. júna 2022 prestúpil Fernández do portugalského klubu SL Benfica za poplatok 10 miliónov eur. Fernández získal dres s číslom 13, ktorý predtým nosila klubová legenda Eusébio. Dňa 2. augusta debutoval v tíme a hneď aj skóroval pri výhre 4:1 nad Midtjyllandom v treťom predkole Ligy majstrov UEFA 2022/2023. O tri dni neskôr debutoval v lige a opäť skóroval pri výhre 4:0 nad Arouca. V odvete tretieho predkola sa opäť gólovo presadil a prispel k výhre 3:1. Po jeho výkonoch bol vyhlásený záložníkom mesiaca v lige čo sa opakovalo aj v októbri a v novembri.
Chelsea.
Po úspechu na Majstrovstvách sveta 2022 bol Fernández spájaný s prestupom do Premier League. V januári 2023 po dlhých rokovaniach nakoniec Fernández prestúpil do Chelsea za rekordný poplatok 108,6 miliónov libier. V klube zároveň podpísal kontrakt na osem a pol roka. Fernández debutoval v klube 3. februára pri remíze 0:0 s Fulhamom.
Dňa 30. augusta 2023 strelil Fernández svoj prvý gól v klube pri výhre 2:1 nad AFC Wimbledon v EFL Cupe. Dňa 3. decembra strelil Fernández svoje prvé dva góly v Premier League pri výhre 3:2 nad Brightonom.
Medzinárodná kariéra.
Fernández debutoval v národnom drese Argentíny dňa 24. septembra 2022 pri výhre 3:0 nad Hondurasom v priateľskom zápase.
Dňa 11. novembra bol Fernández menovaný do záverečnej nominácie na Majstrovstvá sveta vo futbale 2022. Na turnaji nastúpil do všetkých zápasoch. V zápase proti Mexiku sa mu podarilo streliť premiérový gól v reprezentácii pri výhre 2:0. Svojimi výkonmi prispel Fernández k titulu majstra sveta keď vo finále zdolali 4:3 po penaltovom rozstrele.
Štatistiky kariéry.
Klubové.
"K 11. aprílu 2024"
Poznámky
1 Copa Libertadores
2 Liga majstrov UEFA
3 Trofeo des Campeones
4 Copa Sudamericana
 Recopa Sudamericana
Medzinárodné.
"K 11. aprílu 2024"
Úspechy hráča.
Defensa y Justica
River Plate
SL Benfica
Argentína