Veporikum

Veporikum je stredná tektonická jednotka centrálnych Západných Karpát, na severe je čiastočne nasunuté na južnú časť tatrika, na juhu je podobným spôsobom veporikum prekryté severnou časťou gemerika. Tvoria ho najmä paleozoické kryštalické bridlice a granitoidy, menej usadené a premenené horniny mladšieho paleozoika a mezozoika. Jeho geologické členenie nie je plne doriešené a je zatiaľ predmetom odborných diskusií.
Veporikum na povrchu buduje pás na západe ohraničený stredoslovenskými neovulkanitmi, na východe zasahuje do západnej časti Slovenského rudohoria (od masívu Kohúta). Významnú časť veporika tvorí východná (kráľovoholská) časť Nízkych Tatier na východ od sedla Čertovica, južná časť pohoria Branisko a Čierna hora. Zo severu je veporikum ohraničené čertovickou, na juhu lubenícko-margecianskou líniou. Predpokladá sa, že pokračovaním veporika by mohli byť aj predneogénne horninové komplexy vystupujúce v Zemplínskych vrchoch (tzv. zemplinikum), ktoré sa značne odlišujú od ostatných geologických jednotiek Západných Karpát.
Pôvodne Zoubkom označované ako "granidy" (podľa staršieho názvu rieky Hron). Neskôr Andrusov zaviedol názov "veporidy", ktorý je odvodený od študovaných typových oblastí vo Veporských vrchoch. Termín "veporikum" bol prvýkrát použitý v roku 1973 v Andrusovovej, Bystrického a Fusánovej práci "Outline of the structure of the West Carpathians".
Geologická stavba.
Väčšinu dnešného veporika tvorí predalpínske podložie, ktoré je veľmi podobné tatriku. Za najstaršie horniny veporika sú považované kryštalické bridlice (ortoruly, pararuly, migmatity) tiež ryolity, dacity a prípadne ich vulkanoklastiká, ktoré boli postihnuté rôznymi stupňami metamorfózy a najmä alpínskej diaftorézy. Pre veporikum je špecifické zachovanie niektorých čŕt pôvodnej hercýnskej stavby.
Granitoidy veporika sú od tatrických odlišné. Nachádza sa tu viacero typov špecifických variet granitov, sústredených v takzvanom veporskom plutóne. Veľká časť z nich je karbónskeho veku. Zriedkavé teleso pri Rochovciach spojené s vrchnokriedovou alpínskou kolíziou nevystupuje na povrch ale bolo zistené podľa geofyzikálnych indícií vrtným prieskumom.
Usadené horniny tvoriace obal kryštalinika, sa oproti ostatným geologickým celkom Západných Karpát vyznačujú výraznejšou alpínskou metamorfózou. Sú rozčlenené do dvoch hlavných jednotiek:
Na veporiku ležia aj trosky chočského príkrovu (hronikum) a kryha muránskeho príkrovu (ktorý patrí do silicika).
Podľa názorov niektorých geológov by mali patriť k skĺznutým častiam tzv. severného veporika viaceré tektonické jednotky tatrika (napr. belická jednotka Považského Inovca), bradlového pásma (manínska jednotka) alebo podvihorlatská iňačovsko-kričevská jendotka.
Oblasť veporika bola v období starších treťohôr (paleogénu) aspoň čiastočne zaliata morom, o čom svedčia relikty paleogénnych usadenín v oblasti Horehronského podolia. Neskôr v mladších treťohorách (miocéne) oblasť prekrývali viaceré sopky (Štiavnický stratovulkán, Poľana, Veporský stratovulkán).
Vývoj.
Mezozoický vývoj veporika, ktorý nasledoval po násune jednotiek pochádzajúcich z Meliatickej oblasti na sever, mal vo vrchnej kriede za následok jeho pochovanie počas tzv. tuhárskej fázy pod horniny gemerika a na ňom nasunutých jednotiek. Toto pochovanie malo za následok rozsiahlu metamorfózu (amfibolitová fácia). Česť veporika bola v tomto období ponorená do hlbších častí kôry. V následnej kohútskej fáze došlo k odstrešeniu a spätnému vynoreniu, ktoré iniciovalo presun fatrika a zrejme i hronika (v prípade, že má hronikum skutočne vnútroveporický pôvod). Následná extenzia pozdĺž mierne uklonených zlomov spôsobila spätný pohyb blokov nadložného gemerika pozdĺž lubenícko-margecianskeho násunu. Na toto obdobie štádia tzv. metamorfného kôrového komplexu (84 – 88 miliónov rokov) sa viaže aj výstup rochovského granitu. Vynorenie, bolo natoľko extrémne, že v priebehu pomerne krátkeho obdobia bol eróziou celkom odstránený celý Veporský stratovulkán, ktorý bol ešte v badene a sarmate.