burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Priečne bralo

Priečne bralo, staršie Priečne () je vrch v Javorí. Leží nad osadou Zaježová, približne juhozápadne od Detvy. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Javorianska hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Zvolen a zasahuje na katastrálne územie obce Pliešovce a vojenského obvodu Lešť. Najbližšími sídlami sú na juhozápadnom úpätí ležiaca osada Podjavorie a severozápadnom osada Zaježová, západným smerom sa nachádzajú Pliešovce a severovýchodným Stará Huta. Vrcholovou časťou prechádza hranica vojenského obvodu Lešť, kde patrí celá južná časť masívu.
Opis.
Priečne bralo leží v najvyššej časti pohoria, v hrebeni, ktorý vedie od osady Podjavorie východným smerom na Sokolovo bralo () nad Horným Tisovníkom. Južným smerom sa nachádza Vŕšok () a Jaseňový vrch (), západným Ježová (), severným Rimáň () a Kukučkov kopec () a východným Makytová (), Homôľka (), Javorie () a Vysoká (). Oblasť patrí do povodia rieky Ipeľ; severné svahy odvodňuje Rimánsky jarok a juhozápadné potok Klinkovica, oba smerujúce do rieky Krupinica, juhovýchodné svahy sú pramennou oblasťou Starej rieky. Na vrchol nevedie značená trasa.
Výhľady.
Vrcholovú časť masívu pokrýva lesný porast, ktorý umožňuje veľmi obmedzený rozhľad. Z lokalít s riedkou a nízkou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Javoria, pri dobrých podmienkach z vhodných miest tiež Štiavnické vrchy, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Ostrôžky.
Prístup.
Poloha vrchu na hranici vojenského územia obmedzuje voľný pohyb na celej južnej časti. Nevedie naň ani značený chodník a preto najľahší prístup vedie lesnými chodníkmi z osád Podjavorie a Zaježová. Cez Zaježovú prechádza Rudná magistrála.
Pohár národov WAFU

Pohár národov WAFU je medzinárodný futbalový turnaj pre národné tímy Západoafrickej futbalovej únie (WAFU). Tento turnaj je nástupca pôvodného turnaja Pohár Amlicar Cabral.
Najúspešnejším tímom na turnaji je (2 tituly). Okrem Ghany má titul ešte , , . Posledný turnaj sa hral v roku 2019. V roku 2021 mala turnaj organizovať Nigéria ale turnaj sa neuskutočnil.
Marek Meško

Mgr. Marek Meško M.A., Ph.D. (* 1977, Banská Bystrica) je slovenský historik a byzantológ.
Životopis.
Marek Meško sa narodil v roku 1977 v Banskej Bystrici, kde aj absolvoval štúdium na bilingválnom gymnáziu. V rokoch 1996 až 2001 študoval históriu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a získal magisterský titul, v roku 2007 potom získal aj doktorát v odbore filozofia. V roku 2005 získal titul M. A. z odboru byzantológia na Aristotelovej univerzite v Solúne. Absolvoval niekoľko vedeckých pobytov vo Viedni, na Bosporskej univerzite v Istanbule či na Princetonskej univerzite. Niekoľkokrát prednášal na univerzite Anoikto Panepistimio Kypru v Nikózii.
Od roku 2012 pôsobí na Masarykovej univerzite v Brne a od roku 2020 tiež na Historickom ústave Filozofickej fakulty Univerzity Hradec Králové.
Dielo.
Meškovým primárnym záujmom sú dejiny Byzantskej ríše v 11. a 12. storočí a nomádske etniká pôsobiace v tom období v juhovýchodnej Európe. Zaoberá sa tiež dejinami stredoveku v európskom a euroázijskom kontexte či problematikou stredovekých i moderných vojenských dejín. Občasne publikuje v denníku "SME". Publikuje tiež v periodikách "Historické revue" alebo "Vojenská história".
Pravidlo vonkajších gólov

Pravidlo vonkajších gólov presnejšie Pravidlo o vyššom počte gólov strelených na ihrisku súpera, predstavuje vo futbale doplnkové kritérium pre určenie víťaza vyraďovacieho dvojzápasu dvoch tímov, keď oba tímy hostia jeden zo zápasov na svojom ihrisku. Toto pravidlo sa používalo v európskych pohárových súťažiach (Liga majstrov UEFA a Európska liga UEFA), ale pred sezónou 2021/22 bolo toto pravidlo zrušené. 
Pravidlo určuje, že pokiaľ oba tímy v oboch zápasov strelia rovnaký počet gólov, postupuje ten, kto strelil viac gólov na súperovom ihrisku. Iba pokiaľ oba tímy strelia rovnaký počet gólov na súperovom ihrisku teda (oba zápasy skončili rovnakým výsledkom), nasleduje na konci druhého zápasu predĺženie. V európskych súťažiach platilo pravidlo vonkajších gólov aj v predĺžení, pokiaľ aj to skončilo remízou. Na penaltový rozstrel došlo iba vtedy ak v predĺžení nepadol gól. 
Od sezóny 2021/22 sa v dvojzápasoch, v ktorých je celkové skóre vyrovnané, už nepozerá na počet strelených gólov na súperovom ihrisku a vždycky nasleduje predĺženie na konci odvetného zápasu ak v predĺžení gól nepadol, nasledoval penaltový rozstrel. 
Pravidlo bolo zavedené v roku 1965 a malo motivovať hosťujúci tím v prvom zápase viac útočiť a nespoliehať sa až na domácu odvetu. Prezident UEFA Aleksander Čeferin na zrušenie tohto pravidla uviedol, že pravidlo sa míňalo účinkom a naopak odrádzalo domáce tímy – najmä v prvom zápase – od útočenia, pretože sa báli obdržanej bránky, ktorá by dala súperovi zásadnú výhodu. Na pravidle sa kritizovala aj jeho nespravodlivosť, obzvlášť v predĺžení, keď ak sa hosťujúcemu tímu podarilo skórovať, domáci museli streliť dva góly, aby nevypadli. Výkonný výbor UEFA sa tak rozhodol toto pravidlo zrušiť, a to aj na základe štatistík, ktoré dokazujú, že domáce prostredie už vo futbale nepredstavuje takú významnú výhodu ako predtým. 
Príklady použitia.
Príklad č. 1.
Štvrťfinále Ligy majstrov UEFA 2020/21
Celkové skóre dvojzápasu bolo 3:3. Do ďalšej fázy postupoval Paris Saint-Germain, ktorý dal na ihrisku súpera tri góly zatiaľ čo Bayern Mníchov strelil iba jeden gól na ihrisku súpera
Príklad č. 2.
Play-off predkolo Európskej ligy UEFA 2019/20
Celkové skóre dvojzápasu bolo 3:3. Do skupinovej fázy postúpil ŠK Slovan Bratislava, ktorý dal na ihrisku súpera dva góly zatiaľ čo PAOK nedal na ihrisku súpera žiaden gól.
Príklad č. 3.
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo futbale 2022 – Afrika - baráž o postup
Celkové skóre dvojzápasu bolo 1:1. Na Majstrovstvá sveta vo futbale 2022 postúpila , ktorá dala na súperovom ihrisku jeden gól zatiaľ čo žiaden.
9K35 Strela-10

9K35 Strela-10 (; v kóde NATO: SA-13 Gopher) je sovietsky samohybný protilietadlový raketový komplet. Je určený na ochranu pozemného vojska a hlavne tankových a mechanizovaných jednotiek pred nízko letiacimi lietadlami a vrtuľníkmi.
Vznik a vývoj.
Koncom 60. rokov 20. storočia si vedenie Sovietskeho zväzu uvedomilo nevyhnutnosť vytvorenia lacného systému protivzdušnej obrany s optoelektronickým systémom navádzania rakiet, ktorý by doplnil samohybné systémy protivzdušnej obrany s radarovým navádzaním. Vývoj nového komplexu, ktorý predstavoval hĺbkovú modernizáciu samohybného systému protivzdušnej obrany Strela-1, sa začal v roku 1969. Testy nového systému sa začali v januári 1973 a skončili v roku 1976, kedy bola Strela-10 zavedená do služby.
Popis.
Zloženie samohybného protilietadlového systému 9K35 Strela-10 pozostáva z bojového vybavenia (bojové vozidlá 9A35 a 9A34, protilietadlové riadené strely 9KL37) a technického vybavenia (riadiace a kontrolné vozidlo 9V839, údržbárske vozidlo 9V915, systém externého napájania 9E111).
Bojové vozidlo 9A35 je v podstate pásový obrnený ťahač MT-LB, ktorého posádku tvorí vodič, strelec a veliteľ. Pohon vozidla zaisťuje dieselový motor JaMS-238 V s výkonom 240 koní. Maximálna rýchlosť 9A35 na ceste je /h a vo vode /h. Dojazd vozidla je . Systém je možné prepravovať po železnici alebo letecky.
V zadnej časti vozidla je nainštalovaná veža s odpaľovacím zariadením, na ktorom sú štyri kontajnery rakiet zem-vzduch 9M37 (ďalšie štyri náhradné kontajnery sú uložené v nákladovom priestore vozidla). Opätovné nabitie zariadenia štyrmi raketami sa vykonáva ručne po dobu 3 minút. Vo vnútri veže sa nachádza sedadlo operátora a optický zameriavač 9Š-127. Predná stena veže Strela-10 je vyrobená z pancierového skla a poskytuje operátorovi zorné pole v rozsahu 60°. Odpaľovacie zariadenie je plne otočné (o 360°), čo zabezpečuje elektrický pohon a jeho námer je od -5° do +80°. Protilietadlové rakety 9M37 môžu zostreľovať vzdušné ciele do výšky a na vzdialenosť .
Bojové vozidlo je vybavené identifikačným zariadením "vlastný-cudzí", navigačným systémom, rádiostanicou R-123M a interným interkomom. Pri preprave sa odpaľovacie zariadenie nachádza v zloženej polohe na streche vozidla. Doba nastavenia odpaľovacieho zariadenia do bojovej pozície je 20 sekúnd.
Samara Weavingová

Samara Weavingová (; * 23. február 1992, Adelaide, Južná Austrália, Austrália) je austrálska herečka.
Detstvo a mladosť.
Je dcérou filmára a arterapeutky. Má mladšiu sestru Morgan, ktorá je tiež herečka. Ich strýko, Hugo Weaving sa venuje dlhé roky herectvu. Napriek tomu, že sa Weavingová narodila v Adelaide, krátko po jej narodení sa s rodinou presťahovala do Canberry, kde vyrastala a navštevovala aj školu.
Kariéra.
Svoju hereckú kariéru započala v roku 2008, v austrálskych telenovelách. Účinkovala napríklad v telenovele "Home and Away", kde stvárnila rolu Indi Walker. Za svoj herecký výkon v seriály získala nomináciu na austrálske ocenenie AACTA, v kategórii Najlepší ženský herecký výkon v televíznej dráme. V júli 2013 opustila seriál a začala sa venovať novým úlohám.
V roku 2017 bola obsadená do filmu "Tri billboardy kúsok za Ebbingom", po boku oscarových hercov ako Frances McDormand a Sam Rockwell. V rovnakom roku, mal premiéru film "The Babysitter", kde Weavingová vo filme stvárnila vodkyňu kultu uctievajúceho diabla. Film získal aj druhé pokračovanie, ktoré bolo naplánované na rok 2020 a získalo negatívne recenzie. O rok neskôr (2018), stvárnila nezvestnú študentku, v televíznom seriály "Piknik na Hanging Rock".
V roku 2019 ju obsadili režiséri Matt Bettinelli-Olpin a Tyler Gillett, do trilleru "Nevesta na zabitie". Film aj jej herecký výkon získali pozitívne recenzie. Režiséri Bettinelli-Olpin a Gillett chceli Weavingovú obsadiť aj do filmu "Vreskot", ktorý tiež režírovali ale musela ponuku odmietnuť kvôli záväzkom k inému televíznemu seriálu, ktorý jej účinkovanie neumožnil. O rok neskôr, bola obsadená do jednej z vedľajších postáv v televíznom seriály "Hollywood" a v roku 2021 si zahrala po boku Melissy McCarthy, Nicole Kidman a Lukea Evansa v televíznom seriály "Nine Perfect Strangers". V roku 2023 bude mať premiéru film "Babylon", kde sa Weavingová pripojila k hereckému obsadeniu ako Brad Pitt, Margot Robbie, Olivia Wilde, Tobey Maguire či Katherine Waterston. V júli 2022 potvrdila svoju účasť v šiestom pokračovaní filmu "Vreskot". 
Súkromný život.
Weavingová sa v roku 2019 zasnúbila s producentom Jimmym Wardenom, s ktorým sa v rovnakom roku zosobášili.
Katherine Waterstonová

Katherine Waterstonová (; * 3. marec 1980, Westminster, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglicko-americká herečka. Je dcérou známeho herca Sama Waterstona.
Detstvo a mladosť.
Waterstonová sa narodila v marci 1980. Jej matkou je bývalá modelka Lynn Louisa Waterson a jej otec je Sam Waterston, herec. Má jedného nevlastného brata a dvoch súrodencov. Má dvojité občianstvo - anglické a americké. Narodila sa v Londýne, v časti Westminster ale vyrastala v Connecticute. V roku 1998 absolvovala Loomis Chaffee School a na New York University študovala herectvo, kde získala titul bakalár.
Kariéra.
V roku 2007 bola obsadená do filmu "The Babysitters" a v rovnakom roku získala tiež menšiu filmovú rolu v oscarovom filme, "Michael Clayton".
V rokoch 2012 a 2013 sa objavila v piatych epizódach televízneho seriálu "Boardwalk Empire".
V roku 2014 si zahrala po boku Joaquina Pheonixa, v dráme "Skrytá vada", kde za svoj herecký výkon získala cenu Roberta Altmana, na predávaní cien Independent Spirit Awards. O rok neskôr si zahrala v životopisnom filme, s názvom "Steve Jobs".
V roku 2016 bola obsadená do role Porpentiny, vo filme "Fantastické zvery a ich výskyt". Film získal nadmieru pozitívne recenzie. Film získal aj ďalšie pokračovania, z čoho sa stala filmová séria. Waterstonová účinkovala aj v ďalších dvoch pokračovaniach a to v roku 2018 a 2022.
Účinkovala tiež vo filme "", z roku 2017. O rok neskôr, sa pripojila k hereckému obsadeniu filmu "Deväťdesiate", ktorý režíroval herec Jonah Hill. Objavila sa tiež v piatich epizódach televízneho seriálu "The Third Day", po boku Naomie Harrisovej a Judea Lawa.
Súkromný život.
Waterstonová mala šesťročný vzťah s Adamom Rappom. V novembri 2018 priznala tehotenstvo a v roku 2019 sa jej narodil syn.
Madagaskar (film)

Madagaskar je počítačom animovaný film z roku 2005. Filmu sa režisérsky ujal Eric Darnell a Tom McGrath a producentom bola Mireille Soria. Film bol vytvorený v štúdiu DreamWorks.
Hlasy postavičiek v origináli nahovorili herci ako Ben Stiller, Chris Rock, Jada Pinkett Smith, David Schwimmer, Sacha Baron Cohen, Cedric the Entertainer, Andy Richter, a Bob Saget. Hudbu napísal Hans Zimmer.
Na film potom nadväzuje film "" (2008) a "Madagaskar 3: Útek do Európy" (2012).
Leicester City FC

Leicester City FC je anglický futbalový klub pochádzajúci z mesta Leicester pôsobiaci v anglickej Premier League. Klub bol založený v roku 1884. Svoje zápasy hrajú na King Power Stadium, ktorý má kapacitu 32 262 miest.
V sezóne 2013/14 vyhrali druhú najvyššiu súťaž EFL Championship a postúpili po desiatich rokoch do Premier League. O dve sezóny neskôr vyhrali prekvapivo titul Premier League. Medzi ďalšie úspechy je jedno víťazstvo v FA Cupe v roku 2021 či tri víťazstva v ligovom pohári v rokoch 1964, 1997 a 2000.
História.
Klub bol založený v roku 1884 pod názvom Leicester Fosse FC. Súčasný názov klubu bol prijatý v roku 1919.
V sezóne 2015/16 sa tímu podarilo vyhrať titul Premier League, pod týmto úspechom sa podpísali hráči ako Jamie Vardy, N'Golo Kanté a Riyad Mahrez. Tento úspech bol považovaný za senzáciu, pred sezónou bol Leicester adept na zostup s kurzom 5000:1 na zisk titulu. Napriek tomu dokázali predbehnúť väčšie a bohatšie anglické kluby a hlavných kandidátov na zisk titulu. V nasledujúcej sezóne sa tím dostal do štvrťfinále Ligy majstrov, ale v anglickej lige spadli na 12. miesto.
V sezóne 2020/21 vyhral Leicester FA Cup keď vo finále zdolali Chelsea 1:0.
Úspechy.
Vyhrané domáce súťaže.
2015/16
2020/21
1963/64, 1996/97, 1999/00
1971, 2021
Káder mužstva.
Súčasná zostava:
Obdurodon

Obdurodon je vyhynutý rod z čeľade vtákopyskovité. Zahŕňa tri (prípadne štyri) druhy, ktoré žili v období od vrchného oligocénu do vrchného miocénu (podľa niektorých zdrojov až do pliocénu): 
Tieto druhy sa podobali na recentný príbuzný taxón, vtákopyska divného, od ktorého sa však odlišovali v tom, že dospelé jedince mali zuby, a hľadali si potravu v stĺpci vody alebo na jej povrchu, na rozdiel od dnešného vtákopyska, ktorý hľadá potravu na dne. Rod je jedným z viacerých, ktoré patria do čeľade vtákopyskovité, ktorej jediný žijúci druh je vtákopysk divný.
Rod bol vytvorený v roku 1975 americkými paleontológmi Michaelom O. Woodburneom a Richardom H. Tedfordom. Vedecký názov vytvorili z latinských slov “obduros” (trvajúci) a “don” (zub), čo odkazuje na prítomnosť zubov u dospelých jedincov tohto rodu.
Svíb obyčajný

Svíb obyčajný môže byť:
Zoznam literárnych článkov/4

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
45.
451 stupňov Fahrenheita
Svíb (rod)

Svíb (iné slovenské názvy pozri v článku svíb; lat. "Swida", "Svida", "Thelycrania") je v niektorých (skôr starších) systémoch rod rastlín z čeľade drieňovité (=staršie: svíbovité; "Cornaceae"). V iných (najmä novších) systémoch tento rod neexistuje a jeho obsah sa považuje za súčasť rodu drieň ("Cornus") v širšom zmysle; v rámci tohto rodu "Cornus" v širšom zmysle ho niekedy konkrétnejšie nahradzujú nasledujúce taxóny:
Vnútorná systematika.
Rod "Swida" sa niekedy delil na podrody, napr. podľa Holuba 1998 sa delil na podrody "Kraniops" (väčšina druhov), "Umbellicrania" (1 druh), "Mesomera" (2 druhy) a "Yinquania" (2 druhy). 
Príklady druhov, ktoré patrili do rodu "Swida" sú: 
Ostatné podrobnosti pozri v článku drieň (rod) (v rámci neho pozri podrody "Kraniops", "Mesomora" a "Yinquania").
Svíb

Svíb (staršie: svíba, zastarano: "svída", "svidna", "svíd") môže byť:
Svíb môže byť zastarano aj: nejaký vták s tenkými a vysokými nohami
Zoznam medicínskych článkov/2

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
2c.
2C-B-FLY
Zoznam biologických článkov/?

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
Β-leucín
Úplazový potok

Úplazový potok je potok v regióne Horehronie na území obce Pohorelá v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Nízke Tatry v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry. Je pravostranným prítokom Kopanického potoka v povodí Hrona a má dĺžku . Je vodným tokom IV. rádu.
Prameň.
Pramení v severnej časti územia obce Pohorelá v v lesnom extraviláne na južnej strane hrebeňa Nízkych Tatier tesne pod sedlom "Ždiarske sedlo".
Opis toku.
Od prameňa preteká dolinou "Pod úplazom", pravým brehom obmýva les "Pod úplazíkom", v priberá bezmenný pravostranný prítok, v priberá ďalší pravostranný prítok potok Macková, pravým brehom obmýva vrch "Grapa" s , ústi do Kopanického potoka v ako jeho pravostranný prítok v povodí Hrona. Vodný tok "Úplazový potok" má dva významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Úplazový potok" na území obce Pohorelá v období pomenovacieho procesu bola dolina "Pod úplazom", prípadne les "Pod úplazíkom" v blízkosti prameňa vodného toku s významom "umiestený pod strmým, prudkým svahom, pod strmou stráňou". Z toponyma "Pod úplazom" rozšírením o formant "-ový" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Úplazový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku "Úplazový potok" bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Úplazový potok" je jedinečným hydronymom (marec 2022).
Ľudmila Groeblová

Ľudmila Groeblová, vydatá "Chaloupecká", pseudonym "Ľudmila Osenská" (* 19. apríl 1884, Holíč† 14. január 1968, Praha) bola slovenská poetka a spisovateľka slovenskej moderny.
Život.
Ľudmila Groeblová sa narodila v rodine učiteľa Pavla Groebla a Hermíny Karolíny Groeblovej v meste Holíč na Slovensku. Základné vzdelanie dostala vo svojom rodisku, v Hodoníne začala chodiť do meštianskej školy a neskôr študovala na lýceu v Brne. Bola snáď prvou Slovenkou, ktorá dosiahla akademický stupeň vzdelania na filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, kde vyštudovala bohemistiku a germanistiku. Pod tlakom maďarizácie odišla študovať na zahraničné školy vrátane univerzity v Grenobli. V Prahe sa stala členkou spolku slovenských študentov Detvan. Počas štúdií sa zoznámila s básnikom Ivanom Kraskom, ktorému sa stala básnickou múzou. Potom, ako odmietla jeho ponuku na sobáš sa vydala za Václava Chaloupeckého, profesora na Karlovej univerzite.
Tvorba.
Ľudmila Groeblová bola pod umeleckým vplyvom Ivana Kraska, Ivana Galla, Františka Votrubu a ich ďalších súputníkov, s ktorými si boli názorovo blízki. Zoznamovala sa s najnovšími myšlienkovými prúdmi tej doby a modernými prúdmi európskych literatúr. Ako dvadsaťdvaročná uverejnila svoju štúdiu "Timrava a jej novely" v Slovenských pohľadoch v roku 1906. V roku 1907 publikovala novelu "On" v časopise Dennica. Po rozpade monarchie v 1918-om publikovala desať lyrických básní a druhú úvahu o Timrave v roku 1927. Všetky tieto diela podpisovala pseudonymom Ľudmila Osenská. V jej generácii bola novela "On" dlho komentovaná, jednak kvôli jej inšpirátorovi Kraskovi, ale tiež kvôli jej novátorskému modernistickému štýlu. Do podobného umeleckého rámca patrili aj Ivan Gall a Ivan Krasko. Groeblová, Krasko a Gall patria k základným počiatkom moderny v slovenskej literatúre. Ako odozvu na novelu "On" uverejnil Krasko báseň "List slečne Ľ.G." Groeblová tvorila balady v novom modernistickom kabáte, zároveň však zachovala tradičné charakteristiky balady: osudovosť, magickosť, konflikt sna a reality.
Groeblová si "až do veku 84 rokov udržala čaro osobnosti, bystrý um a svieži úsudok". Na konci života si dopisovala s Michalom Gáfrikom, ktorý niektoré ňou spomenuté skutočnosti zverejnil na stránke "Matičné čítanie", číslo 19, 15. 9. 1969, ročník II., str. 5-6.
Pozri aj.
Slovenská literatúra
Bujačia

Bujačia () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Podhorie, približne severne od Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a na katastrálnom území obce Podhorie. Najbližšími sídlami sú na východe ležiaca obec Podhorie, severozápadne sú situované Sklené Teplice a Repište a južne sa nachádza mesto Banská Štiavnica. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Bujačia je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie južným smerom cez Studený vrch () na Paradajs (). Severným smerom leží Bukovec () a Hudcov vrch (), východným Brezový hrad () a Hrb (), južným Studený vrch, Šobov () a Cukmantel () a západným Zlatý vrch (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú prítoky potoka Teplá. Na vrchol nevedie značená trasa.
Výhľady.
Nesúvislý lesný porast vrcholovej časti umožňuje sčasti obmedzený rozhľad. Z vhodných miest možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z Podhoria, prípadne odbočením zo zelenej značky pod Studeným vrchom.
Brezový hrad

Brezový hrad alebo Žakýlsky hrad () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Podhorie, približne severovýchodne od centra Banskej Štiavnice. Na jeho vrchole stojí ruina Žakýlskeho hradu. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Štiavnica a na katastrálnom území obce Podhorie. Najbližším sídlom je juhozápadne ležiaca obec Podhorie, východne sa nachádza Kozelník, severne Močiar, západne Sklené Teplice a Repište a južným smerom aj Banská Belá a mesto Banská Štiavnica. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Brezový hrad býva nazývaný aj Žakýlsky hrad alebo podľa susedného vrchu (nesprávne) ako Brezový vrch. Je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od vrchu Štálovo () južným smerom a cez Studený vrch () pokračuje na Paradajs (). Severným smerom leží sedlom spojená Snoža () a Štálovo, východným sa nachádza Suchý vrch () a Marcička (), južným Brezový vrch () a Anderloch () a západným Bujačia () a Berantová (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu zo západnej časti odvádzajú prítoky potoka Teplá, z východnej potom prítoky Jasenice. Na vrchol vedie značená trasa z Podhoria.
Výhľady.
Súvislý lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z lokalít s nižšou vegetáciou možno vidieť okolité vrchy Štiavnických vrchov, ojedinele tiež Vtáčnik, Kremnické vrchy, Nízke Tatry, Poľanu a Javorie.
Fenická kolonizácia

Fenická kolonizácia bola kolonizačná činnosť fenických mestských štátov (predovšetkým Tyros, Sidón, Sarepta, Byblos), ktorá prebiehala v Stredomorí v 12.11. storočí pred Kr., pričom predstavovala zavŕšenie fenickej námorno-obchodnej a kultúrnej expanzie na západ (označovanej aj ako predkolonizačná fáza). Jej prvotným motívom bola zrejme snaha uspokojiť dopyt po kovoch, obzvlášť po medi (Cyprus), striebre a cíne (Iberský polostrov), nakoľko fenickí remeselníci sa vyznačovali výraznou produkciou a mestá razili mince už zhruba od polovice 5. storočia pred Kr.
Trvalé osídlenia zakladané fenickými kolonistami sa vyznačovali dlhodobou závislosťou na materskom meste. Feničania zakladali osady tak, aby ich mali výhodnú obrannú polohu (preto zväčša vybrali miesto na ostrove alebo polostrove), poskytovali vhodný priestor na vybudovanie prístavu a zároveň aby mali dobrý prístup do vnútrozemia. 
Medzi osady, ktoré založili fenickí kolonisti patrili Gadir (dnes Cádiz na juhozápade Španielsku), Utica, Kartágo a Kerkouane na severe dnešného Tuniska, Ziz (dnes Palermo), Motya a Soluntum na Sardínii, Tingis (dnes Tangier) a Lixus na severe dnešného Maroka atď.
Ural-4320

Ural-4320 je sovietsky 8 tonový nákladný automobil s pohonom 6x6, vyvíjaný v Uralskom automobilovom závode od roku 1977. Ural-4320 začal v roku 1977 nahrádzať starší nákladný automobil Ural-375D. Ural-4320 bol hlavným modelom Uralského automobilového závodu až do jesene 2015, kedy bol nahradený za modernejší Ural Next.
Vozidlá Ural-4320 sú dodnes prevádzkované v mnohých krajinách Ázie, Afriky a Latinskej Ameriky.
História.
Nákladný automobil Ural-375, zavedený v sovietskej armáde v roku 1961, mal mimoriadne vysokú spotrebu paliva. Spotreba 50-70 litrov vysokooktánového benzínu na 100 kilometrov bola vysoká aj na armádne vozidlo v krajine, kde bol lacný štátom dotovaný benzín. Preto Sovietsky zväz na prelome 60. a 70. rokov začal uvažovať o výmene benzínového motora za praktickejší dieselový motor. Od jasného zámeru k jeho konkrétnej realizácii však prešla dlhá cesta a len na vývoji nového motora a prevodovky sa pracovalo v rokoch 1970-1976. Preto sa sériová výroba rodiny Ural-4320 začala až v novembri 1977.
Konštrukcia.
Pohon vozidiel Ural-4320 zabezpečujú dva rôzne dieselové motory: osemvalec JaMZ-238 alebo šesťvalec JaMZ-236. Autá s JaMZ-236 sa dajú odlíšiť od vozidiel s osemvalcovým motorom podľa vzduchového filtra vyvedeného na pravej strane (kvôli horšiemu usporiadaniu motorového priestoru). Od roku 2000 sa všetky vozidlá Ural-4320 vyrábajú s predĺženým motorovým priestorom, bez ohľadu na typ motora, ktorý je tam nainštalovaný. Výkon motora JaMZ-236 je 169 kW (230 koní), u osemvalca je to 176 kW (240 koní). Objem palivovej nádrže - 200 litrov, s možnosťou inštalácie ďalších 60 litrov.
Ural-4320 je určený prepravu materiálu, ľudí, ťažných prívesov a rôznych zariadení na všetkých typoch ciest ako aj v teréne. Pohon 6x6, výkonný naftový motor a solídna svetlá výška dávajú tomuto autu výrazný terénny potenciál. Vozidlo je schopné prekonať mokrade, 1,6-metrové brody alebo 2-metrové priekopy. Hmotnosť prepravovaného nákladu je v závislosti od úpravy 7, 10 alebo 12 ton.
Golden Boy (cena)

Golden Boy (v preklade Zlatý chlapec) je futbalové ocenenie, ktoré je udeľované športovými novinármi pre najlepšieho mladého hráča do 21 rokov, ktorý pôsobí v niektorej z európskych futbalových líg. Cena bola založená v roku 2003 talianskymi novinami "Tuttosport." Posledným víťazom tejto ceny sa za rok 2022 stal španielsky záložník Gavi.
Chabzda

Chabzda (zastarano alebo nárečovo: "chabzd"; zastarano: "chebzd(a), chebda, chabda"; nárečovo: "habza, chabz, habz") alebo chabzdie (nárečovo: "chábďa, chábzďie, chábžďié, chuobzdä") môže byť ľudovo:
Chabzdie (resp. vyššie uvedené varianty) môžu byť aj plody, kvety či kríky vyššie uvedených rastlín.
Oslica

Oslica môže byť:
Somarica

Somarica alebo somárica môže byť:
Július Kinček

Július Kinček (* 21. apríl 1957, Bratislava) je slovenský hudobný producent, dramaturg a skladateľ.
Desať rokov navštevoval ĽŠU, kde sa učil hrať na husle. Po skončení gymnázia odišiel študovať na VŠMU v Bratislave hudobnú teóriu. V hudbe sa presadil najmä ako producent a autor hudby. Ako hudobný dramaturg pracoval v Československej televízii, neskôr mal na starosti dramaturgiu vo vydavateľstve Opus. Spolupracoval na asi na štyridsiatich hudobných projektoch: na albumoch Petra Nagya, skupiny Team (spojil túto skupinu s Paľom Haberom), produkoval aj skupinu Aya, podieľal sa na sólových projektoch Vaša Patejdla, Júlii Hečkovej, či Beaty Dubasovej. Napísal hudbu asi na tristo piesní, vrátane hudby pre deti. Autorsky sa podieľal na viacerých slovenských hitoch Petra Nagya („Kristínka iba spí“, „Až sa znova narodím“, „Psi sa bránia útokom“, „Ale“, „Nič nezmení môj svet“), pre skupinu Team sú to napríklad skladby „Prievan v peňaženke“, „Ženy a kvety sa nekradnú“, „Držím ti miesto“.
Július Kinček bol predsedom predstavenstva vydavateľstva Opus, spolukonateľom a riaditeľom vydavateľstva Forza Music. 
Diskografia.
Zoznam niektorých albumov, na ktorých sa producentsky, či autorsky Július Kinček podieľal:
Kostol svätého Jakuba (Podbrezje)

 
Kostol svätého Jakuba (), známy aj ako Farský kostol svätého Jakuba () je budova stredovekého kostola zo začiatku 16. storočia nachádzajúca sa v centre dediny Podbrezje v občine Naklo v historickom tradičnom regióne Gorenjska v Slovinsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Je jedným z dvoch kostolov v dedine Podbrezje a je farským kostolom.
Presný dátum výstavby je neznámy, ale prvá zmienka o kostole pochádza z roku 1484. V minulosti patril pod Kranjskú farnosť. V
roku 1650 bola založená miestba farnosť a kostol bol povýšený na farský.
V roku 1654 bol kostol barokovo upravený, ale zachoval si svoj gotický vzhľad. V tom istom roku prebehlo aj vysvätenie kostola.
V kostole sa nachádzajú tri oltáre. Na hlavnom oltári je socha svätého Jakuba staršieho so štyrmi anjelmi a po bokoch sa nachádzajú
sochy svätého Boštjana a svätého Roka. Bočné oltáre sú zhotovené v podobnom štýle ako hlavný oltár. Severný oltár je zasvätený Panne Márii na tróne, pričom sa vedľa nej nachádzajú aj sochy jej rodičov - svätej Anny a svätého Joachima. Južný oltár je zasvätený svätému Jánovi Nepomuckému, ktorého dopĺňajú sochy svätého Jána a svätého Pavla.
Ahmed III.

Ahmed III. (osm. tur. احمد ثالث, "Aḥmed-i sālis"; * 30. december 1673, Dobrič, Osmanská ríša – † 1. júl 1736, Konštantínopol) bol 23. sultán Osmanskej ríše v rokoch 17031730. Jeho otcom bol sultán Mehmed IV. a matkou bola Gülnuş Sultán.
Životopis.
Ahmed III. sa narodil v Dobriči. Na trón nastúpil v roku 1703 po abdikácii jeho brata Mustafu II. vynútenej tzv. Edirnským incidentom. Počiatok svojej vlády Ahmed strávil upevňovaním svojej moci a odstraňovaním vodcov revolúcie z roku 1703. Neskôr taktiež obmedzil taktiež moc janičiarov. V zahraničnej politike sa Osmanská ríša snažila udržiavať neutrálnu pozíciu. Po tom, čo bol však v rámci Severnej vojny Rusmi pri Poltave (1709) porazený švédsky kráľ Karol XII., poskytli Osmani Karolovi poskytli azyl pri úteku. Rusi Osmanov požiadali o Karolovo vydanie, čo Osmani odmietli. Výsledkom sporu bola rusko-osmanská vojna v povodí rieky Prut (Prutská kampaň). Výsledkom sporu bolo znovuzískanie Azova strateného za vlády Ahmedovho brata Mustafu II. Vojna s Benátkami a Habsburgovcami v rokoch 17141718 znamenama zisk Morey ale stratu Belehradu a Banátu po Požarevackom mieri. V roku 1718 sa novým veľkovezírom stal Nevşehirli Damat Ibrahim Paša, ktorého vláda (17181730) je známa ako Éra tulipánov. Obdobie bolo charakteristické oživením kultúrneho diania v Osmanskej ríši a obdobím dlhého mieru so západnými veľmocami. Samotný sultán bol známy ako básnik kaligraf a významný mecenáš umenia. V roku 1723 avšak vypukla nová osmansko-perzská vojna, ktorá vyústila osmanskou okupáciou západnej Perzie. Miestne kmene sa však proti osmanskej nadvláde neustále búrili a Osmani začali vo vojne v roku 1726 prehrávať. Oslabenie vládnej moci a rozdiely medzi sociálnymi vrstvami v roku 1730 vyústili v povstanie vedené Patronom Halilom. Povstanie vládne kruhy podcenili až nakoniec nebol zásah možný. Povstanie ukončilo Éru tulipánov i vládu Ahmeda III. Novým sultánom sa stal Mahmud I. a Ahmed následne zomrel o šesť rokov neskôr.
Hrad Dolwyddelan

Hrad Dolwyddelan (po walesky "Castell Dolwyddelan", po angl. "Dolwyddelan Castle") je zrúcanina waleského hradu v blízkosti dediny Dolwyddelan v historickom regióne Gwynedd v severnom Walese.
Charakteristika a dejiny.
Hrad bol postavený pravdepodobne na začiatku 13. storočia na výhodnom strategickom mieste, kadiaľ prechádzali dve cesty do Snowdonie.
Postavený bol v období vlády waleského kniežaťa Llywelyna ap Iorwertha a zapadal do ním vybudovanej štruktúry obrany Walesu. Neskôr slúžil ako sídlo Llywelyna ap Gruffydda, posledného kniežaťa nezávislého Walesu pred jeho ovládnutím anglickým kráľom Eduardom I., ktorý bol vnukom Llywelyna ap Iorwertha a to až do jeho zajatia Angličanmi v 18. januára 1283, ktoré znamenalo obrat v kampani kráľa Eduarda I. proti Walesu.
Od roku 1283 do roku 1290 na hrade sídlila anglická vojenská jednotka a neskôr ostal hrad nevyužívaný. V období pod správou Eduarda I. bol areál hradu rozšírený.
V 15. storočí sa hrad stal opäť obývaným, keď prešiel do majetku miestneho šľachtica Maredudda ap Ieuana, ktorý hrad aj čiastočne rozšíril.
V polovici 19. storočia prešiel hrad rozsiahlou rekonštrukciou. Táto rekonštrukcia prebehla v rokoch 1848 – 1850.
Hrad pozostáva z dvoch veží štvorcového pôdorysu, ktoré sú spojené nepravidelným kamenným múrom a leží na vrchole skalnatého horského hrebeňa.
Hlavná veža bola v čase postavenia hradu dvojposchodová, neskôr bola zvýšená pri prestavbe v 15. storočí. Vstup do objektu bol zabezpečený padacími dverami, ktoré viesli do prvého poschodia veže a boli silno zabezpečené. Hlavná miestnosť bola vykurovaná veľkým krbom a v miestnosti sa nachádzala aj oddelená latrína. Veža mala pôvodne veľmi strmú strechu. Múry veže dosahujú najväčšej hrúbky až 1,5 – 1,8 metra a veža bola pôvodne po výstavbe približne 5 metrov vysoká.
Obranný múr okolo hradu sa prispôsobuje nepravidelnému obrysu skalného hrebeňa. Na severnej strane múru sa zachovali zvyšky dvoch latrín.
Druhá západná veža, bola pôvodne rozmerovo o niečo väčšia ako Hlavná veža, ale bola menej bránená. Predpokladá sa, že bola postavená o niečo neskôr, už v období nadvlády anglického kráľa Eduarda I. Zárubne u dverí a okien tejto veže sú vyhotovené z pieskovca a sú jedinými časťami stavby, pri ktorých výstavbe bol použitý dovezený materiál. Táto veža pozostávala z dvoch poschodí a rovnako ako Hlavná veža sa v nej nachádzal krb na vyhrievanie objektu a latríny.
Prestavba pod patronátom šľachtica Maredudda ap Ieuana v roku 1488 pravdepodobne zvýšila celkové pohodlie, ale aj po nej ostali podmienky strohé. K Hlavnej veži bolo pri tejto prestavne pristavané tretie poschodie, toto však nemalo možnosť vykurovania. K Západnej veži bolo v rámci prestavby pristavané vonkajšie schodisko, ktoré uľahčovalo vstup do vrchného poschodia budovy.
Rekonštrukcia, ktorá prebiehala v 19. storočí sa venovala predovšetkým renovácii stien, múrov a podláh pevnosti.
Dom teroru

Dom teroru () je múzeum v hlavnom meste Maďarska, Budapešti na ulici Andrássy út 60. Toto múzeum bolo otvorené 24. februára 2002 za vlády Viktora Orbána na počesť obetiam teroru 20. storočia, teda socializmu a fašizmu.
Dejiny budovy Domu teroru.
Dom teroru je trojposchodová novorenesančná budova, ktorá bola postavená v roku 1880 ako civilná rezidencia podľa plánov Adolfa Fesztyho. Dom, ktorý vlastnil maďarský maliar Izsák Perlmutter, zdedila Izraelská komunita v Pešti, ale nakoniec budovu vlastnili vdova a dcéra Perlmuttera. V roku 1937 si budovu prenajali noví obyvatelia: Ferenc Szálasi - zakladateľ viacerých hungaristických hnutí. Počas Horthyho vlády Szálasiho uväznili, ale keď sa v roku 1940 dostal na slobodu, práve v tejto budove sa Szálasi zvykol stretávať so svojimi spojencami - vtedy tento dom nazvali, v preklade, "Domom vernosti"/"lojality" ().Na jeseň v roku 1944 vládnutie v Maďarsku prevzala Strana šípových krížov. Počas ich vládnutia sa v pivniciach v dnešnom Dome teroru vybudovali prvé väznice, v ktorých väznili a mučili povstalcov proti ich vláde.
Na jar v roku 1945 Sovieti obsadia Maďarsko, skončí sa 2. svetová vojna a vláda šípových krížov tiež. Do doterajšieho "Domu vernosti" sa dostanú komunisti. V Maďarsku bol ich vodcom Gábor Péter, líder vtedajšej komunisticko-politickej polície, ktorý z tohto domu urobil ústredie štátnej polície. Až do pádu komunizmu v tejto budove pracovala tajná polícia - Maďarská štátna bezpečnosť (), ktorá vypočúvala, mučila a väznila ľudí v ich novom ústredí.
ÁVH (tajná maďarská komunistická polícia) v tejto budove sídlila do roku 1956. Neskôr tu sídlilo mnoho firiem, izby boli využité ako kancelárie. Samozrejme, je dôležité poznamenať, že všetky stopy po mučení v pivniciach boli skryté a boli odhalené až v 90. rokoch 20. storočia, teda po páde komunizmu v Maďarsku.
V roku 2002 v tejto budove otvorili múzeum ("Dom teroru") na počesť obetiam fašizmu, no hlavne komunizmu.
Blog s názvom WebUrbanist pochválil kreatívny nápis na streche budovy. Nápis „TERROR“ je na strechu vyrytý, teda ak svieti slnko, tieň nápisu by sa mal odraziť na budove.
Mahmud I.

Mahmud I. (osm. tur. محمود اول, mod. tur. "I. Mahmud;" *2. august 1696, Edirne, Osmanská ríša – † 13. december 1754, Konštantínopol, Osmanská ríša), taktiež známy ako Hrbáč, bol sultán Osmanskej ríše od roku 1730 do roku 1754. Trón prevzal po povstaní Patrona Halila a udržoval dobré vzťahy s Mughalskou a Safíjovskou ríšou.
Mladosť.
Narodil sa 2. augusta 1696 v paláci v Edirne, ako syn Mustafu II. (1664 - 1703); jeho matkou bola Saliha Sultán. Mahmud I. bol starší brat Osmana III. (vládol 1754 - 1757). Vyvinula sa mu problém s chrbticou.
Jeho otec Mustafa II. žil väčšinou v Edirne. Mahmud prežil detstvo v tomto meste. 18. mája 1702 začal v Edirne svoje štúdium. Keď sa jeho otec zosadil z trónu, priviezli ho do Istanbulu, kde ho zavreli do Kafes (klietky), kde strávil 27 rokov života.
Vláda.
Nástup.
28. septembra 1730 vzbudili Patrona Halil s malou skupinou janičiarov niektorých obyvateľov Konštantínopolu, ktorí boli proti reformám Ahmeda III. Halil, ktorý naverboval ďalších vojakov, viedol povstanie do paláca Topkapı a požadoval smrť veľkovezíra Nevşehirliho Damata İbrahima Pašu a abdikáciu Ahmeda III. Ahmed III. vyhovel týmto požiadavkám, İbrahim Paša bol uškrtený, a súhlasil s tým, aby jeho synovec Mahmud I. stal sultánom.
Mahmudová skutočná vláda začala 25. novembra 1730, po tomto incidente. V prvom rade bol Istanbul pod prísnou kontrolou. Boli prijaté opatrenia. Asi dvetisíc podozrivých ľudí bolo zajatých, niektorí boli popravení, iní boli vyhnaní.
Osman III.

Osman III. (osm. tur. عثمان ثالث "‘Osmān-i sālis"; *2. január 1699, Edirne, Osmanská ríša†30. október 1757, Konštantínopol, Osmanská ríša) bol sultán Osmanskej ríše v rokoch 17541757.
Životopis.
Osman III. sa narodil 2. januára 1699 v Edirnskom paláci. Jeho otcom bol Mustafa II. a matkou bola Şehsuvar Sultán. Jeho starším nevlastným bratom bol prechádzajúci sultán Mahmud I. Po tom, čo bol jeho otec v roku 1703 zosadený z trónu, bol Osman odvezený do Istanbulu a bol 51 rokov internovaný v paláci.
Na trón Osman nastúpil v toku 1754 po tom, čo zomrel Mahmud I. Počas jeho vlády Osmanská ríša nezažila žiadne významnejšie zahraničné spory, pre Osmanovo časté striedanie veľkovezírov a provinčných správcov sa však ríša dostala do vnútroštátnej nestability. Jeho krátka vláda bola poznačená morovou epidémiou a dvomi veľkými požiarmi Konštantínopole v rokoch 1755 a 1756. Medzi jeho významnejšie činy patrila výstavba konštantínopolského majáka v Ahırkapı a dostavanie mešity Nuruosmaniye. 
Osman III. žil väčšinu svojho života ako väzeň v paláci, a v dôsledku toho, keď sa stal sultánom, mal určité zvláštnosti v správaní. Na rozdiel od predchádzajúcich sultánov nenávidel hudbu a vyhnal všetkých hudobníkov z paláca. 
Zomrel v noci 30. októbra 1757, novým panovníkom sa stal jeho bratranec Mustafa III. Pochovaný bol v Novej mešite v Konštantínopole.
Rašelina (prírodná pamiatka)

Rašelina je prírodná pamiatka ev. č. 1716 neďaleko obce Nový Hrádek v okrese Náchod. Nachádza sa v lokalite miestne zvanej "U hraníc" (ako už názov napovedá, len niekoľko desiatok metrov od štátnej hranice s Poľskom), niečo cez ¾ km severovýchodne od osady Dlouhé. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana.
Predmetom ochrany je zvyšok podhorských rašelinných lúk s ohrozenými a ustupujúcimi rastlinnými spoločenstvami a s výskytom osobitne chránených druhov rastlín ako vŕba plazivá "(Salix repens)", žltohlav najvyšší "(Trollius altissimus)", vstavačovec májový "(Dactylorhiza majalis)", bleduľa jarná "(Leucojum vernum)", vachta trojlistá "(Menyanthes trifoliata)". Zdroj fytogenofondu pre rekonštrukciu podobných lúčnych porastov v oblasti Orlické podhorie. Mokraďové územia ako časť krajiny významné pre udržanie ekologickej stability v celom katastrálnom území Dlouhé.
Senzi TV

Senzi TV je slovenská hudobná televízna stanica a pôvodne štvrtá stanica JOJ Group, ktorá bola spustená 1. septembra 2013. SENZI, a. s. ako servisná spoločnosť stanice bola odpredaná 10. októbra 2015 spoločnosti Nunez NFE. Stanica zmenila vysielateľa z MAC TV s.r.o. na McBoxs d.o.o. v roku 2016 a bola premiestnená zo skupiny JOJ Group do skupiny music box tv.
Do skupiny music box tv patria aj hudobné televízne stanice Senzi TV, Folklorika TV, Lala TV a v minulosti aj už nevysielajúca stanica Music Box. Folklorika TV patrila súčasne aj do skupiny Telekom
Charakteristika programu.
Prináša hudobnú produkciu mnohých žánrov, primárne známe „repete“ hity, dychovku, revival music, folk, ale aj balkánske či trampské hity, ale aj svadobné piesne a iné. Senzi TV je profilovaná ako oddychový kanál s obľúbenou hudbou.
Stará Metuje

Stará Metuje je prírodná pamiatka ev. č. 5724 neďaleko Jaroměře (časti Starý Ples a Josefov (Jaroměř)). Oblasť spravuje Krajský úrad Královohradeckého kraja. Územie prírodnej pamiatky je zároveň územie európskeho významu sústavy Natura 2000.
Ochrana.
Hlavnou úlohou ochrany je podpora a stabilizácia populácie európsky významného a silne ohrozeného živočíšneho druhu – klinovky hadej ("Ophiogomphus cecilia") vrátane aktívnej ochrany biotopu s cieľom zabezpečiť vhodnými formami ochrany vodného toku stabilitu biotopu a podporiť ďalšie šírenie druhu na lokalite.
Ȝ

Ȝ (minuskula ȝ, nazývaný yogh) je znak latinskej abecedy používaný v strednej angličtine pre reprezentáciu niektorých velárnych hlások ([g], [ɣ], [j], [ʤ]).
Tvar otvoreného g sa objavuje v polounciále, odkiaľ sa dostal do ostrovných (inzulárnych) písiem (íroškotského a anglosaského) používaných v Írsku a Spojenom kráľovstve a tu sa používanie otvoreného g udržalo až do 14. storočia. Vo vývoji otvoreného g sa rozlišujú (ale nie zcela dôsledne) dve na seba nadviazujúce varianty písmena, tzv. inzulárne G (ᵹ), ktoré sa malo používať v dobe anglosaštiny a yogh.
Yogh sa prestal používať po dobytí Anglicka Normanmi, ktorí z kontinentálnej Európy importovali uzavretý variant g, ktorý bol používaný v karolíne. Potom už staré písmeno yogh dožívalo do 14. storočia ako grafický variant vedľa karolínskeho G (pisári napr. používali karolínske G na začiatku slova, ale v mediálnych a finálnych pozíciach používali yogh). Zároveň platí, že yogh nebol prepisovaný jednoducho iným tvarom písmena g, ale viac znakmi či skupinami znakov, najčastejšie skupinou "gh" ("niȝt" &gt; "night") a tiež "y", "j" (pôvodný pravopis "Yogh" bol "Ȝoȝ").
Þ

Þ (minuskula þ, nazývané Thorn alebo þorn) je písmeno anglosaskej a islandskej abecedy. Používalo sa tiež v stredovekej Škandinávii, kde bolo ale neskôr nahradené digrafom "th". Znak pochádza z runy ᚦ prostého germánskeho futharku, ktorá sa v anglosaštine nazývala "thorn" a v škandinávskych runových básniach "thorn" alebo "thurs" („obor“). Rekonštruované meno runy v germánskom prajazyku je "*Thurisaz".
Písmeno reprezentuje buď neznelú dentálnu frikatívu, aká je napr. v anglickom slove „thick“, alebo znelú dentálnu frikatívu, aká je napr. v anglickom slove „the“. V modernej islandčine sa používa iba pre neznelú variantu, znelú reprezentuje písmeno eth (Ð, ð).
Thorn je jedno z mála písmen z abecied odvodených z latinky, kde je moderná minuskula v normálnom reze väčšia než majuskula.
V Unicode sú definované variany písmena thorn s preškrtnutím hore (Ꝥ, ꝥ) a thorn s preškrtnutím dole (Ꝧ, ꝧ).
Minoritský kostol (Viedeň)

 
Minoritský kostol (), známy aj pod oficiálnym názvom ako Taliansky národný kostol Panny Márie Snežnej () je budova stredovekého kostola budovaného ku koncu 13. storočia a v prvej polovici 14. storočia nachádzajúca sa na námestí Minoritenplatz v historickom centre Viedne v Rakúsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Názov.
Oficiálny názov Taliansky národný kostol Panny Márie Snežnej () súvisí s faktom, že kostol bol v roku 1782 darovaný Jozefom II. talianskej komunite.
Dejiny a charakteristika.
Kostol bol postavaný na prelome 13. a 14. storočia a patrí medzí najstaršie spomedzi viedenských kostolov. Nachádza sa v historickom centre Viedne v jej prvom mestskom obvode – Innere Stadt.
Je postavený v slohu francúzskej katedrálnej gotiky. Neskôr bol kostol barokovo upravený. Okrem väčšej barokovej úpravy, ktorá sa týkala prevažne interiéru, prešiel kostol v priebehu existencie mnohými ďalšími menšími úpravami, ktoré sú viditeľné najmä na kostolnej veži.
S výstavbou kostola sa začalo v roku 1276. Základný kameň stavby položil český kráľ Přemysl Otakar II. Kompletne bol kostol dostavaný v roku 1350.
Pri výstavbe bola budova dedikovaná Svätému Františkovi z Assisi. Na začiatku bola budova pod správou františkánskych mníchov z rádu minoritov.
Časť budovy bola zničená pri tureckom nájazde v roku 1529. Išlo predovšetkým o vrchol kostolnej veže.
Medzi rokmi 1579 a 1620 bol kostol v správe evanjelickej cirkvi.
Kostolná veža bola opravená v roku 1623, ale jej vrchol bol opäť zničený pri ďalšom tureckom nájazde v roku 1683. Následne bola veža v roku 1685 provizórne opravená. V roku 1761 bola kostolná veža opäť poničená a to v dôsledku búrky.
V roku 1784 prešiel kostol pod správu talianskej kongregácie vo Viedni. Komunita minoritov v tomto období opustila mesto v dôsledku náboženských reforiem.
Okolie kostola bolo prestavané v rokoch 1784 – 1789. V roku 1892 bola zbúraná budova kláštora, ktorá patrila ku kostolu.
V roku 1977 budova kostola prešla reštauráciou interiéru.
Referencie.
Écheia

Écheia alebo echea ("écheia", ) bola antická ozvučnica.
Écheia alebo ozvučnica (od slova „echó“ ozvena) bola nádoba v tvare džbánu, ktorá sa podľa rímskeho spisovateľa Vitruvia používala v antických divadlách na zlepšenie akustiky na javisku (v orchéstre) prostredníctvom rezonancie zvuku (nenašli sa žiadne presvedčivé archeologické dôkazy o nich). Zvyčajne boli zhotovené z bronzu, ale z ekonomických dôvodov sa vyrábali aj terakotové. Uložené boli vo výklenkoch v polkruhovom múre s otvormi obrátenými do vnútorného priestoru javiska alebo pod sedadlami divákov. Vitruvius tieto informácie čerpal z diela "Základy hudobnej teórie" ("Ἁρμονικῶν στοιχείων" – Harmonikón stoicheión) od Aristoxena, gréckeho filozofa a hudobného teoretika zo 4. stor. pred Kr.
Použitie bronzových alebo terakotových nádob na zlepšenie akustiky nebolo technické zariadenie obmedzené len na grécke divadlá. V stredoveku bolo mnoho kostolov, v ktorých boli tieto hlinené nádoby vložené do múrov, najmä v priestoroch speváckeho zboru, ich otvory boli otočené do vnútorného priestoru, čo malo zjavne zlepšiť akustiku v budove. V otvoroch (či vo výklenkoch), v ktorých mali byť umiestnené, sa aspoň v jednom prípade našli terakotové nádoby (Gioiosa Ionica, Kalábria), ktoré boli „vyrobené zjavne na tento účel“. Ich zavedenie bolo pravdepodobne priamo ovplyvnené Vitruviovým textom, potvrdzujú to niektoré texty, ako napr. v kláštornej kronike "Célestins de Metz" z roku 1432.
Vitruvius o ozvučniciach pod divadelnými sedadlami uvádza: „"Na základe týchto prieskumov sa potom pomocou matematiky zhotovia v príslušnom pomere k veľkosti divadla bronzové nádoby a zostroja sa tak, aby pri údere mohli jednotlivo medzi sebou vydať zvuk v kvarte, v kvinte, a po rade ďalej až po dvojoktávu. Potom je potrebné ich umiestniť podľa hudobného usporiadania v komôrkach zriadených pod divadelnými sedadlami tak, aby sa nikdy nedotýkali steny a aby mali okolo seba prázdny priestor a dosť volného miesta i nad svojim horným okrajom; musia sa položiť prevrátene a podložiť na strane obrátenej k javisku klinmi vysokými nie menej ako pol stopy. Oproti týmto komôrkam sa na spodku v usadení stupňov ponechajú otvory 2 stopy dlhé a pol stopy vysoké.""
V Ríme sa zrejme sa tento ozvučný systém nepoužíval, ale Vitruvius tvrdil, že sa používal v rímskych provinciách a mnohých gréckych mestách vrátane Korintu. Bolo identifikovaných približne šestnásť antických divadiel, kde sa écheie mohli nachádzať, a to napr. v mestách Aizanoi, Skythopolis, Nikopolis, Gerasa, Ierapetra, Gortyn, Lyttos.
Aristoxenos

Aristoxenos ("Aristoxenos") môže byť: