Celestín III.

Celestín III. (lat. "Caelestinus Tertius"), vl. menom Giacinto Bobo (* okolo 1105, Rím - † 8. január 1198, Rím) bol taliansky duchovný a 175. rímsky pápež (v období rokov 1191 - 1198). Do dejín pápežstva sa zapísal ako jeden z najstarších pontifikov.
Pochádzal z vplyvnej rímskej aristokratickej rodiny Boboniovcov (neskôr Orsiniovcov). Študoval v Paríži, neskôr pôsobil na viacerých miestach v službách pápežskej kúrie. Tu sa veľmi osvedčil ako úspešný vyjednávač počas pontifikátov Handriána IV. i jeho nástupcu Alexandra III. V roku 1144 ho jeho niekdajší spolužiak, pápež Celestín II. vymenoval za kardinála.
Na pápežskom stolci.
Už nasledujúci deň po skone pápeža Klementa III. sa konalo konkláve, ktoré zvolilo za nového pápeža osemdesiatpäťročného starca, kardinála Giacina Boba. Na počesť svojho priateľa Celestína II. prijal meno Celestín III. K jeho nástupu na pápežský stolec prišlo v čase značného oslabenia pozícií Svätej stolice, ktorá sa v snahe zachovať si vplyv uchyľovala k ústupkom a politicky vykalkulovaným rozhodnutiam. Pontifikát Celestína III. spadá do obdobia záveru vlády anglického kráľa Richarda I. zv. "Levie Srdce" a panovania nemeckého kráľa Henricha VI.
Rok pred Celestínovým zvolením nastúpil na nemecký trón dvadsaťpäťročný syn Fridricha I. Barbarossu Henrich VI. Práve vzťahy s mladým hohenstaufovským panovníkom dominovali Celestínovmu pontifikátu.
V roku 1191 v Ríme korunoval Henricha za rímskonemeckého cisára. Ten si okrem nemeckej koruny prial získať aj korunu Sicílskeho kráľovstva. Činil si na ňu nárok ako manžel Konštancie Sicílskej, dcéry prvého sicílskeho kráľa Rogera II., zvlášť keď v roku 1189 zomrel ako bezdetný Konštanciin synovec, kráľ Viliam II. Sicílski a neapolskí veľmoži si však na tróne priali Tankreda z Lecce, Konštanciinho brata, a v roku 1190 ho korunovali sicílskym kráľom. Nastala situácia, ktorú musel pápež Celestín III., ako lénny pán Sicílie, vyriešiť a rozhodnúť, komu prislúcha nástupníctvo.
V záujme rozloženia mocenských síl a politickej rovnováhy v Taliansku, ktoré umožňovali zachovať nezávislosť Svätej stolice, sa Celestín III. priklonil na stranu Tankreda. Vo februári 1194 však Tankred zomrel a Henrich VI. sa vzápätí v Palerme stal novým sicílskym kráľom. Teraz nadišiel čas vysporiadať sa s pápežom. Prísaha vernosti, ktorú musel pri svojom korunovaní zložiť, bola razom zabudnutá. Jeho prvoradým cieľom bolo vymaniť sa z vplyvu kúrie, ktorá zasahovala do cirkevných záležitostí Sicílie. Celestínovou odpoveďou bolo prerušenie vzťahov s mladým cisárom. 
Tento stav však netrval dlho. Na Vianoce 1194 sa Henrichovi narodil syn Fridrich. Henrich v jeho narodení videl príležitosť na trvalý zväzok medzi Sicíliou a ríšou ako dedičnou monarchiou. Želal si, aby pápež pokrstil jeho syna, začo mu prisľúbil zorganizovanie križiackej výpravy. Celestín návrh prijal, no s vyhlásením výpravy otáľal. Uvedomoval si ďalekosiahlosť následkov vzniku dedičnej monarchie susediacej s pápežským štátom. Nastala situácia, v ktorej ani jedna zo strán nechcela zo svojich pozícií ustúpiť. Celestín III., uvedomujúc si, že plán dedičnej monarchie strácal v Nemecku podporu, zvolil vyčkávaciu taktiku. 
Situáciu napokon vyriešil sám osud. 28. septembra 1197 Henrich VI. v Messine zomrel. Vyhlásenie križiackej výpravy napokon počkalo až na Celestínovho nástupcu Inocenta III.
V interných záležitostiach Svätej stolice sa prejavil ako prezieravý a cieľavedomý pontifik. Podarilo sa mu zaviesť poriadok do pápežských financií; jeho významným pomocníkom bol kardinál Cencio Savelli (neskorší pápež Honorius III.)
V závere svojho života vyslovil Celestín III. prianie, aby sa jeho nástupcom, bez nutnosti zvolania konkláve, stal jeho blízky spolupracovník kardinál Giovanni. Kardináli však tento návrh zamietli. Celestín III. o niekoľko týždňov, vo veku deväťdesiattri rokov zomrel. Jeho telesné pozostatky boli až do roku 1308 uložené v Lateránskej bazilike. V uvedenom roku však baziliku poškodil ničivý požiar, ktorému o.i. padlo za obeť aj dvanásť hrobiek pápežov - medzi nimi i hrobka Celestína III.