burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Zoznam medicínskych článkov/V

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 85 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
va.
VaječníkVajíčkovodVakcínaVaporizérVarixVarolov mostVavro ŠrobárVazodilatanciumVazovagálna synkopa
vá.
Vákuová mamotómia
vä.
Väzba génovVäzivoVäzyVäzy chrbtice
ve.
Vedomé snívanieVegánstvoVegetariánstvoVegetatívny nervový systémVelum medullare inferiusVelum medullare superiusVenerológiaVera WeizmannováVerejné zdravotné poistenieVeronika Terézia RackováVeterinárVeterinárna medicína
vi.
Victor AmbrosVictor BabeșVigilanciaViktor KrižanViliam ČislákViliam DobiášViliam DoničViliam KlimáčekViliam NovotnýVinpocetinVirginia ApgarováVirológiaVirózaVitium artis
ví.
VírusVírus hepatitídy typu CVírus ľudskej imunitnej nedostatočnostiVírus ZikaVírusoidVírusová hepatitída (MKCH-10)Vírusové horúčky a vírusové hemoragické horúčky prenášané článkonožcami (MKCH-10)Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)Vírusové infekcie charakterizované léziami kože a sliznice (MKCH-10)
vl.
Vladimir Matvejevič PolyninVladimír DonáthVladimír KrišloVladimír LengvarskýVladimír Michajlovič BechterevVladimír PlintovičVladislav ŠírVladislav VančuraVlásočnica
vn.
Vnútorné lekárstvoVnútorné prostredie
vo.
VodnatieľkaVojtech AlexanderVojtech CmarkoVojtech FürstVojtech HoléczyVojtech SpanyolVojtova metódaVomeronazálny orgánVon Hippelova-Lindauova chorobaVoyeurizmus
vr.
Vracanie (medicína)VredVrodená imunitná vadaVrodené chyby materniceVrodené chyby prsníkaVrodené chyby vaječníkov
vš.
Všeobecná chirurgia
vt.
Vtáčia chrípka
vy.
VykĺbenieVylučovacia sústavaVyšetrenie čuchomVytesnenie (psychológia)
vý.
VýkalVýživová pyramída
vz.
Vzdušnice
Zoznam medicínskych článkov/W

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 15 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
wa.
Wallerova degeneráciaWallerova regeneráciaWalter Rudolf HessWartenbergovo koliesko
we.
Werner Arber
wh.
Whippleho choroba
wi.
Wilhelm ReichWillem EinthovenWilliam Edgar ThorntonWilliam G. KaelinWilliam GanzWilliam MortonWilliam Parry Murphy
wo.
Wolffov-Parkinsonov-Whiteov syndróm
wu.
Wu Lien-teh
Zoznam medicínskych článkov/Ž

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 24 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ža.
Žaluď (pohlavný úd)Žalúdok
že.
ŽelatínaŽenská ejakuláciaŽenské ohanbieŽenské pohlavné orgány
ži.
ŽiabreŽigmund AlexanderŽigmund JeleníkŽigmund KrižanŽila slimákového kanálikaŽila vodovodu predsieneŽiletka
žl.
ŽlčŽlčníkŽlčníkové kameneŽltačkaŽlté teliesko
žĺ.
Žĺtkový vačokŽĺtok
žľ.
ŽľazaŽľazový epitel
žu.
ŽubrienkaŽurnálna služba
Július Móži

Július Móži (* 27. marec 1908, Berlín, Nemecko† 28. január 1968, Bratislava) bol slovenský dirigent a hudobný skladateľ.
Život.
Bol synom hudobníka, ktorý mu dal základné hudobné vzdelanie. V štúdiu hry na husle pokračoval na "Hudobnej a dramatickej akadémii pre Slovensko" v Bratislave u Gustáva Náhlovského, žiaka Otakara Ševčíka. Absolvoval v roku 1930 a v štúdiu pokračoval ešte dva roky v Budapešti u huslistu a skladateľa Jenő Hubaya.
Po návrate na Slovensko sa v roku 1933 stal učiteľom na hudobnej škole v Nových Zámkoch. V rokoch 19381945 bol členom orchestra bratislavského rozhlasu a v rokoch 19491952 členom "Slovenskej filharmónie". Už v roku 1948 založil orchester "Cymbal" zameraný na ľudovú slovenskú hudbu. V roku 1952 väčšina hudobníkov vrátane Móžiho prešla do Slovenský ľudového umeleckého kolektívu - SĽUK, ktorý sa stal reprezentatívnym súborom slovenskej ľudovej kultúry.
Dielo.
Ako skladateľ sa zaoberal prevažne úpravami slovenských ľudových piesní pre Cymbal a SĽUK. Okrem toho komponoval orchestrálne skladby inšpirované slovenským folklórom. Medzi najznámejšie patria:
Eduard Nécsey

ThDr. Eduard Nécsey (* 9. február 1892, Oslany – † 19. jún 1968, Nitra) bol slovenský rímskokatolícky duchovný, titulárny arcibiskup a apoštolský administrátor nitrianskej diecézy.
Životopis.
Rod Néčeiovcov pochádzal zo zemianskej rodiny z Oslian. Narodil sa v rodine Jána Néčeia a jeho manželky Márie rod. Poloniovej. Teologické štúdiá absolvoval v Innsbrucku, kde bol aj vysvätený za kňaza. Svoje štúdiá zavŕšil ziskom titulu doktor teológie. V roku 1943 bol menovaný za pomocného biskupa nitrianskej diecézy a konsekrovaný bol v Nitre 16. mája 1943. Po úmrtí Karola Kmeťka v roku 1949 komunistický režim bránil jeho vymenovaniu za sídelného biskupa a preto z poverenia pápeža Pia XII. viedol diecézu až do svojej smrti ako apoštolský administrátor. Na začiatku 50. rokov ho režim izoloval a bránil výkonu činnosti. V rokoch 1962 – 1965 sa zúčastnil všetkých zasadaní II. Vatikánskeho koncilu. Pápež Pavol VI. ho v roku 1968 povýšil na titulárneho arcibiskupa. Krátko po tomto menovaní zomiera v Nitre.
Pola Negri

Pola Negri (vlastným menom Barbara Apolonia Chalupec; * 3. január 1897, Lipno, Poľsko – † 1. august 1987, San Antonio, Texas, USA) bola americká herečka, hviezda nemého filmu. Jej otec Juraj Chalupec pochádzal zo slovenskej obce Nesluša, pracoval ako drotár. Matka Eleonora Kielczewská bola Poľka zo schudobnenej šľachtickej rodiny.
Comské jazero

Comské jazero ( alebo "Lario" podľa latinského názvu "Lacus Larius") je jazero v severnom Taliansku. Jazero má rozlohu , je dlhé a široké. Po Gardskom jazere a Lago Maggiore je tretie najväčšie v Taliansku a so svojou maximálnou hĺbkou patrí medzi najhlbšie v Európe. Leží v nadmorskej výške . Jeho brehy sú väčšinou strmé, skalnaté a vysoké.
Leží v miestach, kde sa v minulosti posúval Addský ľadovec a pri Alta Brianza sa rozdeľuje na dve časti. Jazero je dnes známe charakteristickým tvarom obráteného „Y“. Jazero na severe začína pri meste Colico a na juhu juhozápadné rameno končí pri meste Como a juhovýchodné rameno pri meste Lecco. Comským jazerom preteká rieka Adda (ľavý prítok rieky Pád). Vlieva sa do jazera pri meste Colico a odteká pri Lecco. Do juhozápadného ramena sa žiadny významný prítok nevlieva. Druhým najvýznamnejším prítokom je rieka Mero, pritekajúca z jazera Lago di Mezzola.
Vďaka miernemu podnebiu v okolí rastie bohatá vegetácia. Jazero je vyhľadávaný turistický cieľ s množstvom kúpeľných miest a parkov. Na jazere je rozvinuté rybárstvo (pstruh, sih malý ("Coregonus albula"), kapor), miestna lodná preprava, výhliadková turistická a rekreačná plavba.
Miesta na brehu.
Na brehoch jazera sa nachádza veľké množstvo kúpeľov, z ktorých najväčšie sú Como a Lecco.
Vodná doprava.
Existuje spojenie lodnou prepravou medzi mestami Varenna, Menaggio a Bellagio.
Giuseppe Arcimboldo

Giuseppe Arcimboldo (* 5. apríl 1526, Miláno, Taliansko – † 11. júl 1593, Miláno) bol taliansky manieristický maliar, návrhár kostýmov a inžinier. 
Životopis.
Uprostred 16. storočia debutoval s mladíckymi prácami vrátane návrhov pre okná a tapisériami pre katedrály v Miláne a Monze a fresky pre katedrálu v Como. 
Po viacerých ponukách z dvora Ferdinanda I. prijal v roku 1562 funkciu dvorného portrétistu, počas vlády Maxmiliána II. mal za úlohu organizovať slávnostné sprievody a hry a cisár Rudolf II., na dvore ktorého pôsobil v rokoch 1562-1587, mu udelil za jeho fantastické obrazy zostavené z rastlín, živočíchov a vecí šľachtický titul a erb. 
Vynašiel typ podobizne, skladajúcej sa z maľovaných zvierat, kvetín, ovocia a predmetov komponovaných do podoby ľudskej hlavy. Niektoré obrazy sú satirické portréty osobností z dvora, iné sú alegorické personifikácie. Vytvoril cykly "Štyri ročné obdobia", ako aj známy portrét cisára Rudolfa II., ktorého stvárnil ako rímskeho boha pravidelného striedania ročných období.
Arcimboldov štýl bol mnohokrát napodobňovaný v ďalších storočiach a je niekedy ťažké priradiť ho. Bol v ňom videný akýsi predchodca surrealizmu 20. storočia, ale skôr by mal byť chápaný v súvislosti s koncom renesancie. 
Bola to doba, kedy ľudia (zberatelia a vedci rovnako) začínali venovať viac pozornosti prírode. Arcimboldo naozaj vytvoril fantastický obraz dvora v Prahe, ďalej navrhoval kostýmy, vytváral situované návrhy a ozdoby. Cisár Rudolf II. mu zveril za úlohu skúmanie a kúpu umeleckých diel a prirodzených kuriozít a zadal mu množstvo zákaziek na obrazy. 
V roku 1587 sa Arcimboldo vrátil do Milána, ale zostal v kontakte s cisárom. Ku koncu svojho života poslal cisárovi jeho výstredný portrét v podobe boha Vertumnusa.
Najslávnejšou Arcimboldovou kresbou je jeho autoportrét, ktorý prezrádza zmysel pre noblesu, tajomnosť a pýchu. 
Arcimboldo vraj vynikol aj ako staviteľ hydraulických strojov, vynašiel spôsob, ako zaznamenávať hudbu pomocou farieb a vytvoril šifrovaný kód.
Manierizmus

Manierizmus (tal. maniera) je umelecký a literárny sloh 16. a 17. storočia prejavujúci sa strojenosťou, vyumelkovanosťou, kvetnatosťou a formovými schválnosťami.
Vo výtvarnom umení znamená virtuózne používanie formálnych a technických prostriedkov bez vnútornej väzby na obsah diela; štýlová afektovanosť. Po formálnej stránke dochádza k zmene pomerov kánonu ľudkeho tela. Dynamický pohyb a dramatickosť zobrazení už naznačuje Barok. Renesancia začína byť "zdivočená" (Jacob Burkhard).
Predstavitelia.
Následujúci prehľad osobností spájaných s manierizmom nemožno brať ako záväzný, lebo ani pojem manierizmu nie je jednoznačne vymedzený. Niektoré z postáv sú tak v iných prameňoch pokladaní za predstaviteľov renesancie či baroka.
Výtvarné umenie.
Hans von Aachen, Michelangelo Buonarroti, Benvenuto Cellini, Tintoretto, Giorgio Vasari, Pontormo, Parmigianino, Giuseppe Arcimboldo, El Greco, Rosso Fiorentino, Francesco Primaticcio, Federico Zuccari, Hendrick Goltzius, Jacopo Bassano, Giambologna, Benvenuto Cellini, Denis Calvaert, Bartholomeus Spranger, Agnolo Bronzino, Antonine Caron de Beavais, Orazio Grevenbroeck, Domenico Beccafumi, Lelio Orsi, Albrecht Altdorfer, Alessandro Vittoria, Adrian de Vries, Giovanni Battista Bracelli, Giovanni Battista Quadri, Luca Cambiaso, Lorenz Stoer, Ehard Schön, Jacob van Swanenburgh, Veronese, Brueghel, Joseph Heintz
Architektúra.
Bartolomeo Ammanati, Giacomo della Porta, Hendrick de Keyser
Literatúra.
Giambattista Marino, Miguel de Cervantes, Ch. H. von Hoffmannswaldau, Paul Fleming, François Rabelais, Lodovico Ariosto, Luis de Góngora y Argote, Baltasar Gracián, William Shakespeare, Georg Philipp Harsdörffer, Emanuele Tesauro, Giovanni Battista Guarini, Torquato Tasso, Edmund Spenser, Adam Michna z Otradovic
Hudba.
Carlo Gesualdo, Luca Marenzio
Zuzka Zguriška

Zuzka Zguriška, vlastným menom "Ľudmila Dvořáková", rod. "Šimonovičová" (* 13. apríl 1900, Myjava – † 24. september 1984, Praha) bola slovenská prozaička, dramatička a prekladateľka.
Životopis.
Vyrastala v rodine myjavského evanjelického učiteľa Michala Šimonoviča, rodné meno dostala po matke Ľudmile, rodenej Valáškovej. Jej predkovia patrili k známym myjavským rodinám s obchodníckou a mydlárskou tradíciou. Ján Valášek, pradedo Zuzky Zgurišky, zorganizoval počas Slovenského povstania v rokoch 18481849 „bandérium“ 40 dobrovoľníkov, ktorí bojovali v radoch hurbanistov, za čo neskôr strávil 10 mesiacov vo väzení.
Vzdelanie získavala v Myjave, Modre, jeden ročník absolvovala v Himmelkrone (Bavorsko), neskôr študovala na učiteľskom ústave v maďarskom Hódmezővásárhelyi, odtiaľ prestúpila na učiteľský ústav v srbskej Subotici, napokon maturovala v roku 1920 v Ústave ku vzdělání učitelek v Brne.
V rokoch 19201924 pracovala ako učiteľka v Myjave, vydala sa za Jaroslava Dvořáka a presťahovala do Bratislavy, kde žila až do roku 1945. Počas druhej svetovej vojny vyštudovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, odbor filozofia a dejiny umenia a získala titul PhDr.
V roku 1945 sa presťahovala s manželom a dvomi deťmi do Prahy, kde jej manžel nastúpil na miesto štátneho úradníka. V rokoch 19491951 pracovala na Barrandove ako filmová scenáristka, potom sa venovala literárnej činnosti. V roku 1960 jej bol udelený titul zaslúžilá umelkyňa.
Tvorba.
Svoje prvé dielo uverejnila v roku 1922 v Slovenskom denníku a postupne začala prispievať i do ďalších časopisov a denníkov (Robotnícke noviny, Živena, Elán, Slovenské pohľady a i.). Spolupracovala tiež s Československým rozhlasom, ktorý pravidelne uverejňoval jej diela, venovala sa i divadlu, no zo zdravotných dôvodov odmietla stály angažmán, hoci mala ako herečka veľký úspech (vystupovala i v Slovenskom národnom divadle). Vo svojich literárnych dielach sa snažila predstaviť rázovitý svet myjavských kopaníc, ktorý podávala z tej humornejšej stránky. V krátkych literárnych útvaroch zachytila veľa charakteristických stránok života v svojom rodnom kraji, vykreslila mnoho zaujímavých postáv a použila tiež veľa humorných príhod. Pri písaní vychádzala z vlastných poznatkov a zážitkov.
Lavína

Lavína je rýchly zosun hmôt (prachový, mokrý alebo doskovitý sneh, jemnozrnný či hrubozrnný firn, kamene alebo ich kombinácie) po strmom, spravidla holom, svahu.
Spravidla je spôsobená odtrhnutím sa nahromadeného snehu a je jedným z významných nebezpečenstiev, ktoré hrozia na horách v zime.
Rozlišujeme:
Na Slovensku sú lavíništia 1 200 v Tatrách, Nízkych Tatrách a oboch Fatrách. Najčastejšie na Slovensku sú lavíny z doskovitého, vetrom naviateho snehu. Lavíny sleduje Stredisko lavínovej prevencie v Jasnej pod Chopkom, ktoré aj vyhlasuje lavínové nebezpečenstvo, keďže lavíny v zime ohrozujú ľudí pohybujúcich sa vo vysokohorskom teréne. Turisti, skialpinisti a horolezci, ktorí sa pohybujú v lavínami ohrozenom teréne, by mali ovládať náuku o snehu, aby vedeli posúdiť, aké riziko im bezprostredne hrozí, a pre prípad pádu lavíny nosiť lavínový výstroj ako vyhľadávací prístroj, lavínovú sondu, lopatku, ABS batoh.
Alexander Matuška

PhDr. Alexander Matuška, DrSc. (* 26. február 1910, Vlkanová – † 1. apríl 1975, Bratislava) bol slovenský literárny vedec a kritik. Pseudonym: Fedor Tomšič, Matúš Meščerjakov.
Spolok slovenských spisovateľov každoročne udeľuje Cenu Alexandra Matušku za esejistiku a literárnu vedu
Životopis.
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 19281935 na Filozofickej fakulte KU v Prahe. Profesor na viacerých miestach na Slovensku, 19411944 pedagóg na Učiteľskom ústave v Banskej Bystrici, šéfredaktor "Slovenských pohľadov", pracovník SAV, podpredseda kolégia ČSAV a člen ďalších literárnych a vedeckých spoločností.
Zúčastnil sa na zjednocovacom zjazde KSS a sociálnej demokracie v Banskej Bystrici (17. september 1944), počas SNP pracoval v tlačovom odbore SNR v Banskej Bystrici, pripravoval prednášky pre SSV, publikoval v povstaleckom "Novom slove". Po potlačení SNP bol nemeckými bezpečnostnými orgánmi v Banskej Bystrici zadržaný a väznený (22. decembra – 31. decembra 1944).
Poslanec SNR a Snemovne národov FZ ČSSR.
Dielo.
Publikovať začal už počas vysokoškolských štúdií v Prahe, publikoval literárno-kritické články v českých časopisoch, pretože slovenské redakcie mu príspevky odmietali ako negativistické. Neskôr publikoval aj v "DAV"-e, "Živene", "Eláne", po oslobodení v "Kultúrnom živote" a temer vo všetkých kultúrno-politických a literárno-
vedných periodikách.
Tvorca modernej slovenskej esejistiky. V esejistických štúdiách spoločenského, estetického a literárneho zamerania ("Profily, Nové profily, Vavríny nevädnúce") kládol vysoké umelecké kritéria na domácu aj zahraničnú tvorbu. Písal eseje napr. o A. Sládkovičovi, J. Kráľovi, J. Bottovi, Hviezdoslavovi, I. Kraskovi. V kritikách vyjadroval porozumenie pre moderné literárne prúdy (V. Nezval, L. Novomeský) aj pre klasickú literárnu tvorbu (štúrovci). Od počiatku chápal literatúru ako dôležitú funkciu národného života, kriticky hodnotil národný charakter, uctievanie prázdnych hodnôt, záľubu v minulosti, malú náročnosť na kvalitu práce a tvorivých výkonov. Napísal monografiu o K. Čapkovi ("Človek proti skaze"), o R. Jašíkovi a J. C. Hronskom.
Codex Gigas

Codex Gigas alebo (zriedkavo) Kódex Gigas je najväčšia rukopisná kniha (kódex) na svete. Bola pravdepodobne napísaná začiatkom 13. storočia v podlažickom kláštore pri Chrudimi. Býva označovaná latinsko-grécky "Codex Gigas" (v preklade „Obrovská kniha“), alebo podľa výnimočného vyobrazenia diabla tiež ako Diablova biblia. Zámerom autora bolo zhrnúť všetko poznanie do jediného diela, vytvoriť akúsi „knižnicu v jedinej knihe“.
Vzhľad kódexu.
Codex Gigas je zviazaný v drevených doskách potiahnutých svetlou kožou s kovovým zdobením. Rozmer dosiek je 920×505×22 mm. Pôvodne obsahoval 320 pergamenových listov (640 strán) veľkosti 890×490 mm. Osem listov bolo vyrezaných, nevie sa kedy, kým a prečo. Odstránené listy pravdepodobne obsahovali rehoľné pravidlá benediktínskeho rádu. Hmotnosť celého kódexu sa uvádza okolo 80 kg, na výrobu potrebného pergamenu boli spotrebované kože 160 oslov.
História kódexu.
Kódex pravdepodobne vznikol v dnes už neexistujúcom kláštore v Podlažicích pri Chrudimi. Záznamy v kódexe končia rokom 1229. Onedlho potom bol spis zastavený cisterciánskemu kláštoru v Sedlci. Pavel Bavor z Nečtin (1290 až 1332) ho odkúpil pre břevnovský kláštor. V rokoch 1477–1593 sa kódex nachádzal v kláštore v Broumove. V marci 1594 bol prevezený do Prahy, kde sa stal súčasťou zbierky cisára Rudolfa II. 
Na konci tridsaťročnej vojny, v roku 1648, celú zbierku odviezli Švédi. Od tej doby je tento rukopis uložený v Kráľovskej knižnici v Štokholme. Neďaleko miesta svojho vzniku, v expozícii Mestského múzea v Chrasti je rukopis pripomenutý aspoň maketou.
Obsah kódexu.
Do knihy je latinsky vpísaná celá biblia, Starý a Nový zákon, Kosmova kronika česká, a celý rad ďalších traktátov (okrem iného z histórie, etymológie a fyziológie) a menších spisov, kalendár s nekrológom, zoznam bratov podlažického kláštora, zaklínadlá a rôzne dobové záznamy.
Kódex obsahuje iluminácie červenej, modrej, žltej, zelenej a zlatej farby, iniciály sú veľmi bohaté, často cez celú výšku stránky. Značne pútavé sú špirálovito zdobené vzory, z ktorých vyrastajú rôzne kvetinové výhonky. Na celom diele fascinuje jeho jednota, ráz písma je bez zmeny takmer v celom rozsahu, bez vplyvu starnutia pisára, ochorenia, počasia či nálad, ako keby celá kniha bola skutočne spísaná počas veľmi krátkej doby (pozri legenda o spísaní).
Na liste 290 je na inak prázdnej stránke úplne unikátne zobrazenie diabla, veľkosti skoro 50 cm. Niekoľko strán predtým je napísaných na sčernetom pergamene, a má charakter veľmi ponurý, veľmi odlišný od celého zvyšku kódexu.
Legenda o spísaní Diablovej biblie.
Podľa legendy v kláštore žil mních, ktorý zhrešil. Aby sa vyhol prísnemu trestu, oznámil, že napíše za jedinú noc najväčšiu knihu, obsahujúcu všetky vedomosti sveta. Dostal všetok potrebný materiál a pustil sa do diela. O polnoci mu bolo jasné, že úlohu nemôže zvládnuť, a preto zapredal svoju dušu diablovi. Ten za neho celé veľdielo spísal, biblické pasáže však s veľkým sebazaprením, odporom a nechuťou. Mních len z vďačnosti pridal jeho obrázok.
Napriek tejto legende o spísaní nebol Codex Gigas nikdy zatratený inkvizíciou, a bol rôznymi učencami starostlivo študovaný.
Belina (prítok Suchej)

Belina je vodný tok v Novohrade, preteká územím okresu Lučenec. Je to ľavostranný prítok Suchej a má dĺžku . 
Prameň.
Pramení v Cerovej vrchovine pod vrchom Karanč () v nadmorskej výške približne pri slovensko-maďarskej hranici. 
Opis toku.
Tečie na severovýchod, na krátkom úseku () tvorí slovensko-maďarskú hranicu a severne od maďarskej obce Somoskőújfalu, pri hraničnom prechode, sa stáča a tečie na sever. Preteká obcou Šiatorská Bukovinka, tu priberá sprava Bukovinský potok a tečie úzkym údolím, v ktorom leží aj časť obce. 
Následne vstupuje do Fiľakovskej brázdy v katastrálnom území obce Radzovce, sprava priberá Monický potok, následne zľava Čakanovský potok a preteká cez Radzovce. Ďalej sa prudko stáča, tečie cez obec Belina a mení smer toku na severozápad. Preteká okrajom mesta Fiľakovo, z pravej strany priberá Čamovský potok a vstupuje do Lučenskej kotliny, kde sa neďaleko obce Šávoľ vlieva do Suchej.
Suchá (prítok Ipľa)

Suchá je rieka na juhu stredného Slovenska, preteká územím okresov Poltár a Lučenec. Je to ľavostranný prítok Ipľa, má dĺžku a povodie s plochou . Je tokom III. rádu a priemerná lesnatosť povodia je 30%.
Prameň.
Pramení v Revúckej vrchovine na severozápadnom svahu Jánošíkovej skaly () v nadmorskej výške približne 
Opis toku.
Tečie na juh katastrálnym územím obce České Brezovo, potom cez osadu Vaľkovo, ktorá patrí už do regiónu Malohont kde priberá Vaľkovský potok zľava, stáča sa na juhovýchod a vstupuje do Lučenskej kotliny. Tu najprv preteká cez obec Hrnčiarska Ves, na krátkom úseku tečie južným smerom, zľava priberá Selčiansky potok a prudko sa stáča na juhovýchod. Ďalej tečie cez Hrnčiarske Zalužany a pri Sušanoch mení smer toku opäť na juh. 
Pri Ožďanoch priberá dva kratšie prítoky a stáča sa na juhozápad. Na území Pokoradzkých terás priberá najprv sprava Maštinský potok, opúšťa Malohont a dostáva sa späť do Novohradu, priberá pravostrannú Šťavicu a následne zľava Sokolí potok. Preteká okrajom obce Veľké Dravce, z pravej strany priberá Vatín a zľava Čírinec. Obteká Bučenskú vrchovinu na ľavom brehu a osadu Nový Sad na pravom brehu, na krátkom úseku tečie na juh a pri obci Šávoľ priberá ľavostranný Šávoľský potok. Veľkým oblúkom sa stáča na západ, priberá svoj najvýznamnejší prítok, ľavostrannú Belinu, a tečie okrajom obcí Prša a Fiľakovské Kováče. Južne od obce Holiša sa vlieva v nadmorskej výške cca do Ipľa.
Povodie Suchej podľa prítokov (v smere toku).
Suchá (P - pravostranný prítok, Ľ - ľavostranný prítok)
Neresnica (rieka)

Neresnica je vodný tok na strednom Slovensku, v okrese Zvolen. Je ľavostranným prítokom Slatiny, má dĺžku a je tokom IV. rádu.
Opis toku.
Pramení v Pliešovskej kotline na juhozápadnom svahu vrchu Breh () v nadmorskej výške cca Oblúkom sa stáča na severozápad, preteká obcou Pliešovce, kde priberá sprava Macovie jarok. Za obcou priberá opäť sprava Lomniansky potok () a tečie cez obec Sása, vytvára niekoľko meandrov a mení smer toku na sever. Ďalej sa koryto rieky rozdeľuje a na asi úseku tečie v dvoch ramenách, ktoré sa spájajú pred Dobrou Nivou. Preteká obcou a priberá zľava Bystrý potok, potom pravostranný Potôčik a následne aj Kalný potok zľava (). Rieka ďalej pokračuje okolo obcí Podzámčok a Breziny, opúšťa Pliešovskú kotlinu a hlboko sa zarezáva do severozápadnej časti pohoria Javorie, kde tečie úzkou dolinou najprv na severovýchod, priberá zľava Burzovo, a pred osadou Neresnica sa stáča na sever. Vteká do intravilánu mesta Zvolen a zároveň do Zvolenskej kotliny, kde sa v nadmorskej výške približne vlieva do Slatiny.
Povodie Neresnice podľa prítokov v smere toku.
Neresnica (P – pravostranný prítok, Ľ – ľavostranný prítok)
Kostnica

Kostnica môže byť:
Tisovník

Tisovník je rieka na juhu stredného Slovenska, preteká územím okresov Detva a Veľký Krtíš. Je to významný pravostranný prítok Ipľa, má dĺžku a povodie s plochou . Je tokom III. rádu a priemerná lesnatosť povodia je 40%.
Prameň.
Pramení v pohorí Javorie na severozápadnom svahu Javoria () v nadmorskej výške približne 
Opis toku.
Sprvu tečie na severozápad, v nadmorskej výške priberá svoj prvý prítok sprava a stáča sa na juhovýchod. Preteká kopaničiarskou oblasťou s viacerými roztrúsenými samotami obce Horný Tisovník. Pri osade Kostolné priberá zľava Starohutský potok a vstupuje do Krupinskej planiny. Preteká obcami Horný Tisovník, Dolný Tisovník a Červeňany, pri obci Šuľa priberá Madačku zľava a ďalej tečie na juh. Až k obci Príboj meandruje, následne preteká okrajom obce Senné, z pravej strany priberá Strehovicu, tečie cez Brusník a opäť meandruje. 
Ďalej sa stáča na juhovýchod a vteká do Ipeľskej kotliny, tečie okolo obcí Horná Strehová, Slovenské Kľačany, Vieska a Dolná Strehová. Zľava priberá Ľuboreč a prerezáva sa cez Pôtorskú pahorkatinu. Z pravej strany, neďaleko obce Muľa, priberá svoj najvýznamnejší prítok, Starú rieku, a na katastrálnom území tej istej obce ústi v nadmorskej výške cca do Ipľa.
Povodie Tisovníka podľa prítokov (v smere toku).
Tisovník (P - pravostranné prítoky, Ľ - ľavostranné prítoky)
Stará rieka (prítok Tisovníka)

Stará rieka je vodný tok na juhu stredného Slovenska, v okresoch Zvolen a Veľký Krtíš. Je pravostranným prítokom Tisovníka a má dĺžku .
Prameň.
Pramení v pohorí Javorie pod vrchom Priečne bralo () v nadmorskej výške cca na území VVP Lešť. 
Opis toku.
Tečie spočiatku juhovýchodným smerom cez Krupinskú planinu, zľava priberá Brožkov potok a vteká do úzkeho údolia. Tu priberá z ľavej strany významnejší prítok () a potom opäť ľavostranný prítok spod Pasby () a rieka tečie na juh. Ďalej priberá zľava Leštiansky potok a dolina rieky sa rozširuje, následne priberá sprava Hrádocký potok (), stáča sa na juhovýchod, opúšťa VVP Lešť a vstupuje do Ipeľskej kotliny. Preteká obcou Horné Strháre, z ľavej strany vyúsťuje tunel, ktorým bola v minulosti privádzaná časť vody zo susednej doliny Koprovnice. Stará rieka ďalej tečie asi dlhým tunelom, okrajom obce Dolné Strháre a osady Slatinka, zľava priberá Koprovnicu a tečie popri obci Pôtor. Pri Žihľave sa tok rieky stáča na východ a za osadou Dolné Vátovce opäť na juhovýchod. Zarezáva sa do Pôtorskej pahorkatiny a meandruje. Pri osade Karlov priberá zľava Bukovec, oblúkovito sa stáča a vlieva do Tisovníka severne od obce Muľa.
Influenzavirus A

Influenzavirus A je rod vírusov z čeľade Orthomyxoviridae. Obsahuje jediný druh s názvom vírus chrípky typu A alebo chrípkový vírus typu A ("influenza A virus").
Štruktúra.
Genóm.
Chrípkové vírusy typu A sú segmentované RNA vírusy s negatívnym RNA vláknom. Genóm obsahuje 14 000 báz. Pre porovnanie, v genóme človeka je vyše 3 miliárd bázových párov. Rozdelený je do 8 lineárnych segmentov, ktoré nesú gény kódujúce 11 proteínov. Každý z 8 segmentov obsahuje jeden gén, ale niektoré z nich majú viaceré štartovacie miesta, takže môžu kódovať rozdielne proteíny. Gény sú:
Kapsid.
Vírusová častica pozostáva z 12 proteínov, jej priemer je približne 100 nm.
Podtypy.
Chrípkové vírusy typu A sa rozdeľujú na podtypy na základe prítomnosti povrchových glykoproteínov na povrchu vírusovej častice, ktoré majú antigénne vlastnosti. Hlavnými antigénnymi proteínmi vírusovej častice sú
Tieto proteíny sú vysoko variabilné, takže rozoznávame 16 typov hemaglutinínu (H1–H16) a 9 typov neuraminidázy (N1–N9). Ich kombinácia je charakteristická pre daný podtyp vírusu. Je známych pätnásť podtypov vírusu chrípky, ktoré sú schopné nakaziť vtáky. Podtypy H5 a H7 sú vysoko nákazlivé, napríklad epizootiu vtáčej chrípky v rokoch 2005 – 2006 spôsobil podtyp H5N1.
Hostiteľská variabilita.
Endemickým hostiteľom chrípkového vírusu typu A sú vtáky, ale môže infikovať aj niektoré druhy cicavcov. U vtákov spôsobuje ochorenie známe pod názvom vtáčia chrípka.
Varianty chrípkových vírusov typu A sa niekedy nazývajú podľa hostiteľského organizmu, pre ktorí sú endemické alebo prispôsobené. Sú to napríklad
H5N1

H5N1 alebo A/H5N1 je veľmi nebezpečný podtyp vírusu chrípky typu A, ktorý sa objavil v Ázii v roku 1996.
Vyznačuje sa nielen vysokou nákazlivosťou, úmrtnosťou a rýchlym šírením vo vtáčej populácii, ale aj schopnosťou infikovať a usmrtiť človeka. V súčasnosti je rozšírený na väčšine územia Ázie a Európy.
Externé odkazy.
[[Kategória:Orthomyxoviridae]]
[[it:Influenza aviaria#H5N1]]
Dedina (všeobecne)

Dedina (iné názvy: zastarano ves, nárečovo na východnom Slovensku valal, v ruskom, rusínskom a juhoslovanskom prostredí selo) je menšie vidiecke sídlo spravidla s poľnohospodárskym charakterom. Na Slovensku v dnešnom administratívnom členení je to spravidla vidiecka obec, presnejšie však intravilán alebo jeden z intravilánov vidieckej obce. Niekedy sa odlišuje (podľa veľkosti) osada – dedina – mesto.
V čisto historickom a archeologickom kontexte (čiže nie administratívno-právnom) sa na označenie takéhoto sídelného útvaru používa alternatívne aj označenie „obec“ (napríklad v čase Veľkej Moravy boli na Slovensku dediny čiže obce). Na Slovensku v trinástom storočí mnohé dediny získali postavenie mesta, pričom najmä Bratislava a Nitra mali však fakticky charakter mesta už prv.
Slovo dedina označuje aj súhrn obyvateľov takéhoto sídelného útvaru.
Vznik dedín.
Vďaka štedrej prírode upustil človek od sezónnej migrácie, ktorá bola nevyhnutná pre vyhľadávanie zdrojov obživy. Tak začali vznikať prvé dediny. Prvú dedinu zakladali okolo roku 9000 pred Kr. indiáni, ktorí obývali severozápadné pobrežie Spojených štátov a Kanady a ktorých potrava sa skladala z lososov a žaluďov. Dediny budovali i lovci – zberači. Ich obydlím bolo takmer guľaté, asi meter hlboké jamy o priemere 3 – 9 metrov, ohraničené kamennými stenami. S rozvojom domestikácie a pestovania rastlín značne vzrástla aglomerácia. Ľudia upúšťali od kruhového pôdorysu chatrčí a prechádzali k štvorbokým domom, ktorých tvar umožňoval pohodlné rozšírenie o ďalšie miestnosti podľa veľkosti rodiny. Ku stavbe neolitických obydlí sa na Blízkom východe a v Európe používalo drevo a zemina. V iných oblastiach sveta, hlavne v teplých krajinách postačoval materiál rastlinného pôvodu. Rozoznávame dva rôzne druhy stavieb – zo sušených tehál na východe a z hatí v Európe. Technika hatí, ktorú nachádzame v oblastiach bohatých na drevo, spočíva v konštrukcií stien z prepletených vetví vyplnených mazaninou teda zmesou hliny a slamy. Stavby z kameňa kladeného na sucho budovali ľudia iba tam, kde bol tento materiál ľahko dostupný. Pravouhlé domy zo sušených tehiel k sebe tesne priliehali a z jedného do druhého sa prechádzalo po terasovitých strechách.
James Clavell

James Clavell (* 10. október 1921, Sydney, Austrália – † 7. september 1994, Vevey, Švajčiarsko) bol britský a americký spisovateľ, scenárista, filmový producent a režisér.
Narodil sa v Austrálii ako britský občan. Študoval v Anglicku na Birminghamskej univerzite, potom vstúpil do Kráľovského letectva. Počas druhej svetovej vojny bol dôstojníkom Kráľovského delostrelectva, v roku 1942 bol zajatý a do konca vojny bol japonským vojenským zajatcom v Číne. Od roku 1952 žil v USA, kde pracoval ako spisovateľ, režisér a filmový producent v Hollywoode. 
Zomrel vo Švajčiarsku na mozgovú mŕtvicu v dobe, kedy sa liečil na rakovinu.
Dielo.
Jeho dielo je veľmi poznačené jeho pobytom v japonskom zajateckom tábore, často využíva rozdiely medzi britskou a americkou kultúrou.
Bakteriálne zoonózy (MKCH-10)

A20 - A28: BAKTERIÁLNE ZOONÓZY patria do I.kapitoly MKCH-10 - Infekčné a parazitárne choroby (MKCH-10, A00 - B99)
A20 - MOR - PESTIS
Zahŕňa infekcie zapríčinené Yersinia pestis
A20.0 - Bubonový mor
A20.1 - Kožná forma moru
A20.2 - Pľúcna forma moru
A20.3 - Morová meningitída
A20.7 - Septikemická forma moru
A20.8 - Iné formy moru
A20.9 - Nešpecifikovaný mor
A21 - TULARÉMIA
Zahŕňa:
A21.0 - Ulceroglandulárna tularémia
A21.1 - Okuloglandulárna tularémia
A21.2 - Pľúcna tularémia
A21.3 - Gastrointestinálna tularémia
A21.7 - Generalizovaná tularémia
A21.8 - Iné formy tularémie
A21.9 - Nešpecifikovaná tularémia
A22 - SLEZINOVÁ SNEŤ - ANTRAX
Zahŕňa infekcie zapríčinené Bacillus anthracis.
A22.0 - Kožný antrax
A22.1 - Pľúcny antrax
A22.2 - Gastrointestinálny antrax
A22.7 - Antraxová septikémia
A22.8 - Iné formy antraxu
A22.9 - Nešpecifikovaný antrax
A23 - BRUCELÓZA
Zahŕňa horúčku:
A23.0 - Brucelóza zapríčinená Brucella melitensis
A23.1 - Brucelóza zapríčinená Brucella abortus
A23.2 - Brucelóza zapríčinená Brucella suis
A23.3 - Brucelóza zapríčinená Brucella canis
A23.8 - Iná brucelóza
A23.9 - Nešpecifikovaná brucelóza
A24 - SOPĽAVKA - MALLEUS A MELIOIDÓZA - PSEUDOMALLEUS
A24.0 - Sopľavka
A24.1 - Akútna a fulminantná melioidóza
A24.2 - Subakútna a chronická melioidóza
A24.3 - Iná melioidóza
A24.4 - Nešpecifikovaná melioidóza
A25 - HORÚČKA OD UHRYZNUTIA POTKANOM
A25.0 - Spirilóza
A25.1 - Streptobacilóza
A25.9 - Horúčka od potkanieho uhryznutia nešpecifikovaná
A26 - ERYZIPELOID - RUŽA OŠÍPANÝCH
A26.0 - Kožný eryzipeloid
A26.7 - Eryzipelotrixová septikémia
A26.8 - Iné formy eryzipeloidu
A26.9 - Nešpecifikovaný eryzipeloid
A27 - LEPTOSPIRÓZA
A27.0 - Leptospirosis icterohaemorrhagica - Weilova choroba
A27.8 - Iné formy leptospirózy
A27.9 - Nešpecifikovaná leptospiróza
A28 - INÉ BAKTERIÁLNE ZOONÓZY NEZATRIEDENÉ INDE
A28.0 - Pasteurelóza
A28.1 - Choroba z mačacieho uškrabnutia
A28.2 - Extraintestinálna yersinióza
A28.8 - Iné špecifikované baktériové zoonózy nezatriedené inde
A28.9 - Nešpecifikovaná baktériová zoonóza
Keplerove zákony

Keplerove zákony sú tri pravidlá týkajúce sa pohybov telies v slnečnej sústave, ktoré na základe astronomických pozorovaní formuloval Johannes Kepler. Rovnako ako platia pre planéty v slnečnej sústave ich môžeme použiť aj pre ľubovoľne iné sústavy obiehajúcich telies (napr. pre mesiace Jupitera).
Tieto zákony boli dôležitým východiskom pre Isaaca Newtona pri jeho formulovaní zákonov gravitácie a z Newtonovho gravitačného zákona je možné všetky tri Keplerove zákony odvodiť pomocou diferenciálneho počtu. Pri ich hľadaní boli pre Keplera dôležité pozorovania Tycha Braheho, ktoré mu tento odkázal po svojej smrti (spolu totiž predtým spolupracovali). Prvé dva zákony publikoval Kepler v roku 1609 v diele "Astronomia Nova" (Nová astronómia), tretí zákon pridal v roku 1619 v diele "Harmonices Mundi" (Harmónie sveta). 
Prvý Keplerov zákon.
 Planéty obiehajú okolo Slnka po eliptických trajektóriách s malou výstrednosťou, v ktorých sa Slnko nachádza v jednom spoločnom ohnisku.
Od dôb gréckych filozofov bola kružnica považovaná za dokonalý útvar, preto vystupovala vo všetkých modeloch slnečnej sústavy. I v tých, ktoré mali v strede Zem (najznámejším je Ptolemaiov model) i v Kopernikovom heliocentrickom systéme. Predpoklad o eliptických dráhach je preto veľkou zmenou v astronomickom svetonázore.
Druhý Keplerov zákon.
 Sprievodič (spojnica Slnka a planéty) opíše za rovnaký čas vždy rovnakú plochu.
Použitím tohto zákona môžeme zistiť, že rýchlosť planét blízko Slnka (kedy je sprievodič kratší) je väčšia ako keď je planéta ďaleko od Slnka. Druhý Keplerov zákon je priamym dôsledkom zákona zachovania momentu hybnosti planéty. Moment hybnosti formula_1 sa počíta podľa vzťahu:
kde formula_3 je hmotnosť planéty, formula_4 je momentálna vzdialenosť od Slnka a formula_5 je zložka rýchlosti kolmá na spojnicu Slnko-planéta. Obsah vykreslený sprievodičom planéty za jednotku času je pritom rovný formula_6, je teda priamo úmerný momentu hybnosti. Preto keďže tento ostáva konštantný, aj obsah opísaný sprievodičom za jednotku času je konštantný.
Tretí Keplerov zákon.
 Pomer druhej mocniny obežnej doby planéty a tretej mocniny jej strednej vzdialenosti od Slnka má pre všetky planéty rovnakú hodnotu.
V skutočnosti platí tento Keplerov zákon iba približne a to vďaka tomu, že hmotnosť Slnka je omnoho väčšia než hmotnosť planét. Presný vzťah pre dobu obehu telesa s hmotnosťou formula_7 okolo telesa s hmotnosťou formula_8 má tvar
Keď je napríklad hmotnosť formula_7 zanedbateľná, pomer formula_11 závisí iba od gravitačnej konštanty formula_12 a hmotnosti centrálneho telesa formula_8. Preto keď okolo neho obieha viacero telies s malou hmotnosťou, podiel formula_11 je pre všetky telesá prakticky rovnaký.
Tepna

Tepna alebo artéria (skratka: a., plurál aa.; ) je cieva, v ktorej prúdi krv smerom zo srdca ("cor"), hlavne vo veľkom krvnom obehu (pozri obehová sústava), a to pod vysokým tlakom (pozri krvný tlak), takže po poranení krv z tepny strieka rytmicky s činnosťou srdca. Tomu, že krv prúdi tepnou pod vysokým tlakom zodpovedá aj jej stavba – silná svalová vrstva v stene. Výnimkou je pľúcny kmeň ("truncus pulmonalis") alebo pľúcne tepny ("arteriae pulmonales"), ktoré vedú odkysličenú krv z pravej komory do pľúc. Steny tepien sa pri každom údere rozťahujú a sťahujú, to znamená že vzniká pulz alebo tep. Tepny sú uložené hlbšie a neobsahujú chlopne.
Žila

Žila alebo véna je cieva vchádzajúca do srdca. S výnimkou pľúcnej žily (ústiacej do ľavej predsiene) vedie odkysličenú krv. Žily sú časťou krvného obehu a spolu s tepnami, krvnými vlásočnicami a srdcom tvoria uzavretú srdcovocievnu sústavu.
Funkcia.
Ako súčasť obehového systému majú aj žily za úlohu transport krvi a s ňou aj živín, odpadov a tepla. Špeciálnou úlohou žíl oproti tepnám je odvádzanie oxidu uhličitého z tkanív a orgánov do srdca. Vo veľkom krvnom obehu žily odvádzajú odkysličenú krv z vlásočníc do pravej srdcovej predsiene. V malom krvnom obehu majú žily za úlohu odvádzať okysličenú krv z pľúc do ľavej srdcovej predsiene.
Anatómia.
Stený žíl sú tenké, svojou stavbou sú podobné tepnám. Žily v dolnej polovici tela a v horných končatinách majú chlopne (lat. "valvulae venosae"), ktoré zabraňujú spätnému toku krvi spôsobenému gravitáciou. Na vonkajšej strane žíl sa nachádza tenká chrupavka, ktorá pomáha udržiavať krvný tlak.
Medicínsky význam.
Žily sa v medicíne využívajú ako vstup do krvného obehu umožňujúci odoberať vzorky krvi, prípadne pre tzv. intravenózne podávanie výživy a liečiv. Toto sa vykonáva vpichnutím injekcie, alebo zavedením katétra.
Ak má byť zavedený vnútrožilný katéter, je zavádzaný do žíl blízko povrchu kože, najčastejšie na ruke. Niektoré silne koncentrované tekutiny alebo agresívne medikamenty musia byť zavádzané do veľkých centrálnych žíl, ktoré sú niekedy používané ak nie je možné použiť povrchové žily.
Umiestnenie žíl je u každého človeka rôzne a rozdiely sú väčšie ako pri umiestnení tepien.
Žila (rozlišovacia stránka)

Žila môže byť:
Vlásočnica

Vlásočnica alebo kapilára je tenkostenná a jemná cieva, ktorá spája tepny (artérie) a žily (vény). 
Všetky funkcie krvi sa odohrávajú vo vlásočniciach (v tele je ich asi 40 miliárd s celkovou funkčnou plochou okolo 1000 m²). V tele nie sú rovnomerne rozložené. Na začiatku vlásočnice prestupuje tekutina obsahujúca kyslík a živiny z krvi do medzibunkového priestoru. Na konci vlásočnice sa do krvi vracia tekutina obsahujúca splodiny metabolizmu.
Belina

Belina môže byť:
Neresnica

Neresnica môže byť:
Suchá

Suchá môže byť:
Huni

Huni boli zväz nomádskych kmeňov mongolsko-tureckého pôvodu, ktorý vyvolal sťahovanie národov. 
Charakteristika.
Ich jazyk patril možno medzi altajské jazyky. Etnicky neboli jednotní. Predpokladá sa, že Huni zahŕňali turkické, mongolské a ugrofínske kmene, ale aj niektoré europoidné etniká. Spočiatku žili v rovnostárskej spoločnosti, neskôr sa objavili črty vojenskej demokracie a napokon aj feudalizmu. Bežný bol u nich zvyk deformácie lebky, pochádzajúci zo strednej Ázie. Používali luk, meč s jedným ostrím, konský postroj zahŕňal drevené sedlo a koňa poháňali jazdeckým bičíkom. Jazdecké skupiny boli vybavené liatymi medenými alebo bronzovými kotlami. Typická pre nich bola túžba po zlate. Ženy boli vybavené zlatými diadémami a kovovými zrkadlami. Muži mali v hroboch, často bohatých na zlato, spony, náušnice, zlaté nákrčníky, pracky z obuvi a keramiku s vhladzovanou výzdobou. Nebudovali pevné sídla, žili prevažne na vozoch. Boli to hrubí, drsní nomádi, rýchli v boji.
Dejiny.
Prvýkrát ich spomínajú Číňania pod menom Hung-no (Siung-nu) od konca 3. storočia pred Kr. ako nájazdníkov (zrejme „vďaka“ nim bol vybudovaný Veľký čínsky múr). Okolo roku 100 pred Kr. sa v dôsledku čínskej obrany presunuli do miest strednej Ázie, odtiaľ sa neskôr (najneskôr 335) presunuli ďalej na západ (hovorí sa o tom, že tunajšie pramene vyschli) do oblasti kde žili Alani (Volga a južná Rus), ktorých nakoniec okolo roku 370 porazili. Roku 375 porazili aj Ostrogótov, čím vyvolali sťahovanie národov. V roku 395 už plienili Balkán. Okolo roku 400 sa objavujú v Panónskej nížine, vrátane južného Slovenska, kde boli niekoľko desaťročí pánmi. Najväčšiu moc dosiahli za Attilu (445 - 453), ich ríša sa vtedy rozkladala od Volgy až k rímskym hraniciam na Rýne. Attila viedol Hunov na výboje do západnej Európy (451 prekročili Rýn), napríklad vnikli až do dnešného Francúzska. V bitke na Katalaunských poliach boli porazení vojskami Ríma, Vizigótov a Frankov. Napokon roku 453 Attila zomrel rok po útoku do Itálie a po jeho smrti sa ríša rozpadla. Jej územie obsadili germánske kmene, ktoré predtým boli v hunskej nadvláde. 
V 4. a 5. storočí urýchlili vnútorný rozklad Rímskej ríše útoky germánskych i slovanských kmeňov, ako súčasť presunu obyvateľstva zo severnej Európy, ako aj stredoázijských stepí do južnej Európy.
Slovom "Huni" sa neskôr v stredoveku v západnej Európe mylne označovali aj iné etniká s podobným vojenským životným štýlom, napríklad Maďari.
Básnik

Básnik alebo poet alebo poeta je umelec pracujúci so slovom, ktorý tvorí básne. 
Ako "poeta natus" (rodený básnik) sa označuje básnik narodený s talentom, ktorý netreba zvlášť cibriť – básnik, ktorý sa rodí básnikom. Ako "poeta doctus" (učený básnik) zas básnik, ktorý získaný talent rozvinul – môže sa ním stať každý čo len so štipkou talentu.
Michal Martikán

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Michal Martikán (* 18. máj 1979, Liptovský Mikuláš) je slovenský vodný slalomár. V roku 2003 sa oženil s Lenkou, s ktorou majú dve dcéryTamaru (* 2005) a Emmu (* 2009). Žije v Liptovskom Mikuláši.
Športové úspechy.
Michal Martikán je prvý olympijský víťaz v novodobej histórii Slovenska, historicky najmladší víťaz Majstrovstiev sveta v kanoistike na divokej vode. 
Je olympijským víťazom z Atlanty 1996 a Pekingu 2008. Dve strieborné olympijské medaily získal na Letných olympijských hrách v Sydney v roku 2000 a na Letných olympijských hrách v Aténach v roku 2004. Je 13-násobným majstrom sveta (1997, 2002, 2003, 2007), z toho deväťkrát v kategórii hliadok, a 14-násobným majstrom Európy (z toho 10-krát v kategórii hliadok). Prvú, bronzovú medailu z majstrovstiev sveta získal vo veku 16 rokov, čím sa stal historicky najmladším medailistom svetového šampionátu. Odvtedy na každých majstrovstvách sveta získal medailu. Na Majstrovstvách Európy 2010 v Čunove získal dve zlaté a to tak v individuálnych pretekoch C1 ako aj v hliadkach 3x C1. Je tiež 5-násobným víťazom svetového pohára.
Je držiteľom štyroch ocenení novinárskej ankety Športovec roka za roky 1996, 1997, 2006, 2007.
Kultúrne podujatia.
Michal sa zúčastnil stretnutia s britskou kráľovnou Alžbetou II. počas jej dvojdňovej návštevy Slovenska.
Usvedčenie z usmrtenia.
V novembri 1997 bol Michal Martikán účastníkom dopravnej nehody pri obci Veľké Zálužie. Jeho automobil zrazil chodca a spôsobil mu smrteľné zranenia. Vyšetrovanie dospelo k záveru, že Martikán išiel rýchlosťou výrazne nad 40 km/h. Bolo tiež zistené, že zabitý muž bol v čase nehody pod vplyvom alkoholu.
Martikán bol uznaný vinným zo zabitia a dostal podmienečný trest odňatia slobody. Súčasťou trestu bol zákaz viesť motorové vozidlá, ktorý však nedodržal a o niekoľko mesiacov neskôr bol znovu zatknutý.&lt;br&gt;
Martikán následne čelil hrozbe nepodmienečného trestu kvôli porušeniu svojich probačných podmienok. Prezident Rudolf Schuster mu však udelil prezidentskú milosť, čo znamenalo okrem jeho oslobodenia i odstránenie záznamu trestného činu z jeho trestného registra. Schuster tvrdí, že Martikánovo pozitívne atletické reprezentovanie krajiny v zahraničí ho oprávňovalo amnestiu udeliť, zatiaľ čo kritici poukazujú na dvojaký štandard a preferenčné zaobchádzanie s Martikánom ako športovou celebritou.
Semiramidine visuté záhrady

Semiramidine visuté záhrady sú asi najmenej preskúmaným divom sveta. V roku 1898 začal pátrať nemecký archeológ Robert Koldewey asi od Bagdadu v dnešnom Iraku na brehoch rieky Eufrat po zvyškoch zaniknutého mesta Babylon. Preslávilo sa predovšetkým jedinečnými stavbami: babylonskou vežou, mocnými hradbami a najmä visutými Semiramidinými záhradami. Koldeweyovi trvalo 18 rokov vykopanie tohto bájneho mesta. Aby si prácu urýchlil, dal si priviezť z Európy kompletnú poľnú železnicu a dosiahol úspech. 
Z rozsiahlej literatúry o Babylonskej ríši si mohol Koldewey utvoriť predstavu, ako asi vyzerali Semiramidine záhrady. Nad pivničnými klenbami sa nachádzala hlavná terasovitá stavba. Každá terasa bola o 5 metrov vyššie ako predchádzajúca. Dláždili ju dlhé a široké kamenné platne. Niektoré platne ešte zaliali asfaltom premiešaným s tŕstím, na dosky uložili dvojitú vrstvu pálených tehál a medzery medzi nimi vyplnili sadrou. Na tehly prišla vrstva olova, ktorá izolovala od vlhka. Okrem toho nanosili trojmetrovú vrstvu zeme, na ktorej neskôr vyrástli aj vysoké stromy. Tento kolos mal veľmi dobre premyslený systém zavlažovania. Pod záhradami sa nachádzala hlboká studňa, ktorá čerpala vodu z neďalekého Eufratu. Voda sa priviedla na najvyššiu terasu a odtiaľ sa rozlievala na ostatné. Visuté záhrady kráľovnej Semiramis v Babylone boli teda sériou arkádovitých terás, postavených do tvaru pyramídy a akousi chladivou, zelenou oázou uprostred horúcej púšte.
Prečo sa tieto záhrady volajú Semiramidinými?
Zistilo sa, že bájna kráľovná Semiramis žila ešte pred postavením týchto záhrad. Záhrady dal teda postaviť v 7. storočí pred Kr. kráľ Nebukadnesar II. pre svoju manželku Amytis, ktorej chýbala zeleň a kopcovitý terén jej rodného kraja. Semiramis preto nemá nič spoločné s týmito visutými záhradami. S kráľovnou sa mesto Babylon spája v legende, podľa ktorej dala mesto vystavať práve ona.
Artemidin chrám v Efeze

Artemidin chrám v Efeze alebo Artemision, dal asi v roku 550 pred Kr. vybudovať kráľ Kroisos z Lýdie, v meste Efez, na pobreží Malej Ázie. 
Artemidin chrám bol 112 m dlhý a 52 m široký, čo ho robilo jednou z najväčších stavieb tých čias. V roku 356 pred Kr. ho muž menom Herostrates z Efezu podpálil a zničil, vraj preto, aby sa jeho meno zapísalo do dejín. Chrám bol obnovený, keď mesto dobyl Alexander Veľký, ale roku 262 po Kr. ho znova zničili Góti. Efezania ho vraj ešte obnovili, ale v 4. storočí sa stalo oficiálnym náboženstvom rímskej ríši kresťanstvo a chrám stratil svoju náboženskú funkciu. Dnes sa z chrámu nezachovalo takmer nič.
Chrám bol postavený v iónskom slohu. Bol lemovaný po oboch stranách dvojradovým stĺporadím. Toto predstavovalo jednu z najväčších stavieb svojich čias. V chráme bola svätyňa, v ktorej stála socha bohyne Artemis, ozdobená drahokamami a vzácnymi kovmi. Chrám podopieralo celkovo 125 stĺpov, z ktorých každý bol 18 metrov vysoký. 26 stĺpov malo unikátny dvojmetrový reliéf. V chráme bolo veľa umeleckých diel, na ktorých sa podieľali najlepší sochári tých čias. Chrám neslúžil len na náboženské obrady, ale aj ako obchodné centrum. Bol zaradený k 7 starovekým divom sveta. 
Chrám znovu objavil Angličan John Turtle Wood v roku 1869.
Diova socha v Olympii

Diova socha v Olympii bola 13 m vysoká socha, ktorú v roku 433 pred Kr. vytvoril grécky sochár Feidias. Stála v chráme boha Dia v Olympii.
Tvorcom kolosálnej sochy bol najslávnejší starogrécky sochár Feidias, ktorý kvôli jej vytvoreniu žil dlhší čas v Olympii. Socha stála v oltárnom priestore chrámu, ktorý bol dlhý 64 metrov a široký 28 metrov. Výška sochy sa odhaduje v rozpätí až 13 metrov. Diovo telo bolo vyrobené z dreva, pričom ho pokrývali lupienky zo slonoviny, ktoré imitovali kožu. Vlasy a brada boli zo zlata a oči boli vytvorené z drahocenných drahokamov. Zeus bol do pol pása nahý, nohy mu prekrývalo rúcho a cez ľavé rameno mal prehodený pozlátený plášť. Ľavou rukou sa opieral o vladársku barlu, zakončenú sochou sediaceho posvätného orla, v pravej ruke držal pozlátenú sošku Níké - bohyne víťazstva. Zeus sedel na tróne z cédrového dreva, ktorý bol zdobený slonovinovými basreliéfmi s výjavmi bohov, ozdobenými zlatom, ebenom a drahokamami. Vo vlasoch mal umiestnený veniec olympijského víťaza. 
Sochu Dia v roku 394 n. l. odviezli do Konštantinopolu, kde ju pri požiari paláca cisára Theodosia zničil oheň.
Mauzóleum v Halikarnasse

Mauzóleum v Halikarnasse/Halikarnase alebo Mausóleion alebo Maussólleion je jeden zo siedmich divov starovekého sveta. Dal ho postaviť v Halikarnase kráľ Mausólos II. (377 – 353 pred Kr.) spolu so svojou manželkou ako symbol svojej moci. 
Stavba bola taká veľkolepá, že pojem mauzóleum, pôvodne označujúci len hrobku kráľa Mausola II., sa stal synonymom pre hrobku všeobecne. Budí úžas svojou architektonickou koncepciou. Bolo spojením pyramídy, zikkuratu a gréckeho chrámu. 
Základom celej stavby bol obrovský podstavec z prokonnéskeho mramoru. V skutočnosti bol mramor iba obložený a jadro tvoril masívny kváder z nepálených tehál. Podstavec mal obdĺžnikový pôdorys s rozmermi 19 x 42 x 11 metrov. 
Podľa maximálnych údajov meral 66 x 77 x 30 metrov. Na podstavci stál náhrobný chrám obklopený 36 iónskymi stĺpmi, ktoré niesli strechu v podobe 24-stupňovej pyramídy. Na jej vrchole bola plošina so súsoším vládcov Mausola a manželky Artemidy na voze so štvorzáprahom. Celková výška bola asi 46 metrov.
Plán mauzólea vypracovali architekti Pytheos a Satyros. Mauzóleum zdobili významní grécki sochári, napr.: Leóchares, Bryaxis, Skopas a Praxiteles.
Stavba sa nakoniec po stáročiach zrútila a v roku 1581 kamene z ruín použili na stavbu opevnenia.