In pectore

 (z latinčiny „v prsiach/srdci“) je termín používaný v Katolíckej cirkvi pre činnosť, rozhodnutie alebo dokument, ktorý má byť utajený. Najčastejšie sa používa pri menovaní pápeža do kolégia kardinálov bez verejného oznámenia mena vybraného. Pápež si toto meno vyhradzuje pre seba, hlavne v prípade, že by kardinálovi alebo miestnej Cirkvi mohlo hroziť nebezpečenstvo, prípadne pre iný dôvod. Niekedy sa používa aj talianska verzia frázy "in petto". Keď je meno nového kardinála oznámené alebo odtajnené, niekedy sa hovorí, že je "zverejnené".
Táto prax sa objavila v 16. storočí, miera jej používania sa však v priebehu storočí značne líšila. Niektorí pápeži k tomuto kroku pristupovali zriedkavo alebo vôbec, zatiaľ čo iní ho používali pravidelne. V prvej polovici 19. storočia pápež Gregor XVI. vymenoval polovicu zo svojich 75 kardinálov "in pectore" a po svojej smrti ponechal niekoľko mien neznámych. V 20. storočí sa používanie takéhoto rozhodnutia postupne znižovalo. Aktuálne (júl 2024) je posledným pápežom, ktorý vymenoval kardinála "in pectore", Ján Pavol II.
V súčasnosti nebol doteraz žiadny slovenský kardinál vymenovaný "in pectore." V Česku bol takýmto spôsobom vymenovaný napríklad Štěpán kardinál Trochta alebo František kardinál Tomášek. Zo všetkých takto vymenovaných kardinálov sa pápežmi stali piati z nich: Lev X., Inocent X., Benedikt XIV., Gregor XVI. a Pius IX. Tento dnes už zriedkavý termín pri menovaní kardinálov sa sporadicky vyskytuje aj v beletrii.
Dôvody praxe a postup po zverejnení.
Od 15. storočia používali pápeži takéto menovania pri riadení zložitých vzťahov medzi frakciami v rámci Cirkvi alebo v prípade, keď by zverejnenie mena nového kardinála mohlo vyvolať prenasledovanie jednotlivca alebo kresťanskej komunity od miestnej spoločnosti, vládnuceho režimu a pod. Vo väčšine prípadov dochádza k zverejneniu mena po odstránení prekážky alebo hrozby. V priebehu storočí pápeži menovali "in pectore" s ohľadom na vládne a politické vzťahy v širokej škále národov, od Portugalska a niekoľkých európskych štátov až po Sovietsky zväz a Čínsku ľudovú republiku.
Keď sa zverejní meno kardinála vymenovaného "in pectore", jeho kardinálska hodnosť sa počíta od dátumu menovania, nie odtajnenia. Odráža to zásadu, že bol kardinálom od skoršieho dátumu a že členstvo v kolégiu kardinálov závisí od rozhodnutia pápeža, nie od akéhokoľvek obradu alebo rituálu. Zverejnenie umožňuje kardinálovi prijímať a nosiť symboly svojho úradu, používať tituly zodpovedajúce jeho hodnosti a vykonávať funkcie špecifické pre kardinála, medzi ktorými je najdôležitejšou účasť na konkláve. Ak by pápež zomrel bez zverejnenia menovania, ktoré urobil "in pectore", menovanie kardinála prepadá.
História.
V ranej histórii kolégia kardinálov boli všetky mená nových kardinálov prirodzene zverejňované. Pod tlakom na udržanie jemnej siete spojenectiev v posledných rokoch západnej schizmy, počnúc rokom 1423, pápež Martin V. zamlčal mená niektorých nových kardinálov, čím došlo k prvému menovaniu "in pectore". O storočie neskôr Pavol III. vymenoval 22. decembra 1536 Girolama Aleandra za kardinála a jeho meno zverejnil až 13. marca 1538. Ten istý pápež vymenoval ďalších piatich kardinálov "in pectore", pričom ich mená boli zverejnené v nasledujúcich rokoch. Pápež Pius IV. ustanovil 26. februára 1561 kardinála "in pectore" a išlo o prvú situáciu, kedy sa nepodarilo zverejniť toto menovanie pred pápežovou smrťou.
Hoci menovania "in pectore" neboli v 17. storočí nezvyčajné, všetky mená boli čoskoro po oznámení zverejnené. Až Inocent XII. v roku 1699 vymenoval dvoch kardinálov, ktorých mená neboli nikdy zverejnené. Klement XIV. oznámil 26. apríla 1773 až jedenásť kardinálov "in pectore", z ktorých žiadny nebol do jeho smrti zverejnený.
Keď sa koncom 18. a 19. storočia stalo antikatolícke nepriateľstvo medzi rôznymi vládami bežným, menovanie "in pectore" sa stalo oveľa bežnejším. Predtým sa prípady nezverejnených menovaní "in pectore" vyskytli len vtedy, keď pápež zomrel krátko po vymenovaní kardinála. Postupne však začali pápeži čakať oveľa dlhšie na zverejnenie takýchto menovaní, čím sa zvýšila pravdepodobnosť, že meno zostane nezverejnené. Pápež Pius VI. oznámil 23. júna 1777 dvoch kardinálov "in pectore" a žil ďalších 22 rokov bez zverejnenia ich mien. V priebehu 23 rokov Pius VII. povýšil dvanástich duchovných do kardinálskej hodnosti "in pectore," ktorých mená zverejnil, avšak dve mená zverejnil až po ich smrti. Lev XII. vymenoval len za šesť rokov ôsmych hodnostárov "in pectore", pričom všetky mená boli postupne publikované. Keď sa po 19 mesiacoch nečakane skončila vláda Pia VIII., vymenoval spolu šiestich kardinálov a ďalších ôsmich "in pectore". Všetky tieto menovania si pápež zobral do hrobu. Gregor XVI. udelil kardinálsky biret 81 prelátom, z ktorých 29 bolo "in pectore". Z nich šesť mien nebolo nikdy publikovaných.
Moderná prax.
Frekvencia menovania "in pectore" neskôr v 19. storočí klesla. Pápež Pius IX. vymenoval takto len piatich zo 123 kardinálov a všetky mená boli zverejnené do štyroch rokov od oznámenia. Jeho nástuca Lev XIII. vymenoval iba sedem kardinálov zo 147 "in pectore" a všetky boli zverejnené. 
Jediným menovaním "in pectore" pápeža Pia X. bol António Mendes Belo, patriarcha Lisabonu. Vtedajšia Prvá portugalská republika (založená v roku 1910) prijala prísne antiklerikálne zákony. Belovo menovanie bolo zverejnené 25. mája 1914, keď Pius X. naposledy vymenoval kardinálov tri mesiace pred svojou smrťou, hoci Svätá stolica uznala vládu Portugalska až v roku 1919. 
Piov nástupca Benedikt XV. vykonal v roku 1916 dve menovania "in pectore": prvé, pravdepodobne Paul von Huyn, nebolo nikdy oficiálne publikované, a druhým bol Adolf Bertram, nemecký biskup, ktorého krajina bola vtedy vo vojne s Talianskom. Jeho meno bolo zverejnené v decembri 1919 po skončení vojny. 
V roku 1933 pápež Pius XI. ustanovil dvoch kardinálov "in pectore": Federica Tedeschiniho, nuncia v Španielsku, a Carla Salottiho, sekretára Posvätnej kongregácie obradov. Mená boli zverejnené v konzistóriu 16. decembra 1935. Pápež Ján XXIII. vymenoval 28. marca 1960 tri osoby "in pectore" a nikdy ich nezverejnil.
Pápež Pavol VI. vymenoval štyroch prelátov "in pectore". Jeden z nich, Iuliu Hossu, zomrel bez zverejnenia jeho menovania, hoci to hlava Cirkvi prezradila o niekoľko rokov neskôr. Pavol VI. takto "in pectore" menoval aj českých kardinálov Štěpána Trochtu (28. apríl 1969, zverejnené 5. marca 1973) a Františka Tomáška (24. máj 1976, zverejnené 22. júna 1977). V prípade Vietnamca Josepha Trinh-Nhu-Khuêho ohlásil pápež menovanie "in pectore" 28. apríla 1976, keď oznámil ďalšie konzistórium. Keď vietnamská vláda udelila Trinh-Nhu-Khuêmu vízum na cestu do Ríma, Pavol VI. prekvapil všetkých prítomných, keď na konzistóriu 24. mája zavolal Trinh-Nhu-Khuêho ako posledného z dvadsiatich kardinálov.
Pápež Ján Pavol II. vymenoval štyroch kardinálov "in pectore", z ktorých troch neskôr odhalil: Ignatius Kung Pin-Mei, biskup zo Šanghaja (ohlásený "in pectore" 30. júna 1979, zverejnený 29. mája 1991), Marian Jaworski, arcibiskup Ľvova, a Jānis Pujāts z Rigy (obaja boli vymenovaní "in pectore" 21. februára 1998 a obaja boli zverejnení 29. januára 2001). Ján Pavol II. oznámil aj štvrtú nomináciu v roku 2003, ale keďže nikdy neprezradil kardinálovo meno, tak jeho menovanie vypršalo s pápežovou smrťou. Ak by sa meno objavilo v pápežovom testamente, takéto „posmrtné zverejnenie“ by to nezmenilo.
Pápeži z kardinálov "in pectore".
Päť kardinálov, ktorí boli vymenovaní spočiatku ako "in pectore", sa neskôr stalo pápežmi. V každom prípade zverejnenie nasledovalo tesne po ich vymenovaní. Títo kardináli boli:
V popkultúre.
V románe "The Shoes of the Fisherman" (1963) od Morrisa Westa prichádza Ukrajinec Kiril Pavlovič Lakota do Ríma a je odhalené, že ho predchádzajúci pápež vymenoval za kardinála "in pectore".
V diele "Vatikán" (1986) od Malachia Martina pápež na smrteľnej posteli odhaľuje, že ústrednú postavu Richarda Lansinga vymenoval za kardinála "in pectore".
V diele "Father Elijah" od Michaela D. O'Briena je titulná postava vymenovaná za biskupa "in pectore" a poslaná do svojej novej, vzdialenej diecézy, aby sa takto vyhol zatknutiu za zinscenovanú vraždu svojho priateľa.
V diele "The Secret Cardinal" (2007) od Toma Gracea pápež poveruje kardinálovho krstného syna, bývalého námorníka Nolana Kilkennyho, aby z čínskeho väzenia zachránil preláta, ktorý bol pred dvadsiatimi rokmi vymenovaný za kardinála "in pectore".
V románe "Konkláve" (2016) od Roberta Harrisa, v ktorom Filipínec Vincent Benítez, slúžiaci ako arcibiskup Bagdadu, prichádza tesne pred začiatkom konkláve s dokumentom, ktorý dokazuje, že ho zosnulý pápež vymenoval za kardinála "in pectore". Aby Harris vysvetlil tento nezvyčajný postup, dekan kolégia kardinálov pripomenul kardinálovi, že zosnulý pápež „krátko pred smrťou zrevidoval kánonické právo o menovaní "in pectore"“.