burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Hey You

„Hey You“ je skladba z albumu "The Wall", ktorý vydala britská rocková skupina Pink Floyd v roku 1979. Skladba otvára druhý disk albumu.
Kompozícia.
Skladba začína akustickou gitarou, ku ktorej sa pridáva bezpražcová basgitara (na ktorej hrá David Gilmour). Ďalej nasleduje elektrické piano Fender Rhodes, na ktoré hrá Rick Wright, Gilmourov spev a bicie na začiatku druhej slohy. V strede skladby je gitarové sólo, po ktorom spieva Roger Waters až do konca piesne. Poslednú slohu spieva o oktávu vyššie ako Gilmour.
Dej.
Album "The Wall" rozpráva príbeh o hlavnej postave, Pinkovi, odcudzenou rockovou hviezdou, ktorá sa postupne izoluje od spoločnosti. V skladbe „Hey You“ si Pink uvedomí, že sa odtrhol od spoločnosti, a pokúsi sa nadviazať kontakt s okolitým svetom. Ale kvôli obklopujúcemu múru nemôže nič vidieť a ani počuť. Pink začne byť ešte zúfalejší, keď zistí, že spoza tohto múru nie je úniku.
Obsadenie – koncertné verzie.
"The Wall Tour" (1980–1981):
"The Division Bell Tour" (zdokumentované na albume "Pulse"):
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1993

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1993 boli v poradí 18. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 4.12. septembra 1993 v Turku a Oulu, vo Fínsku, za účasti 12 tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Ruska (ako nástupca ) a Ukrajiny. Fínsko bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1977. Svoj druhý titul získalo , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad . Strieborné Holandsko sa dostalo prvýkrát do finále.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Pohár majstrov 1993. Kvalifikovalo sa naň iba víťazné družstvo. 
Kvalifikácia.
Pozn: Rusko nahradilo ako jeho nástupca. Juhoslávia bola kvôli občianskej vojne suspendovaná, nahradilo ju Francúzsko. 
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Konečné poradie.
Pozn: Česko-slovenské družstvo tvorili hráči Česka a Slovenska, ktorí už v tom čase boli súčasťou svojich národných družstiev. Pre účely majstrovstiev došlo k ich dočasnému zlúčeniu.
Julian Mandel

Julian Mandel, celým menom Julien Mandel Mandelbaum (* 1. január 1893, Chełm, Poľsko – † 24. september 1961, Recife, Brazília) bol jeden z najznámejších francúzskych komerčných fotografov ženských aktov na začiatku dvadsiateho storočia. Jeho menom podpísané fotografie sa stali známe v druhej dekáde a boli publikované v Paríži až do polovice 30. rokov takými firmami ako "Alfred Noyer, Les Studios, PC Paris" a tiež spoločností "Neue Photographische Gesellschaft". Vo Francúzsku boli tieto pohľadnice predmetom zberateľov.
Životopisných informácií o Mandelovi je veľmi málo, preto existujú špekulácie, že toto meno slúžilo len ako pseudonym.
Modely sú často zobrazené vo veľmi klasických pózach, fotografované ako v štúdiu, tak aj vonku. Obrazy sú komponované veľmi umne, s nádhernými tónmi a poltónmi a mäkkým osvetlením. Na rade jeho snímkach kontrastujú bledé tóny ženskej pleti s drsnosťou prírody.
Fotografie s aktami boli uvádzané na trh v pohľadnicovom formáte, ale ako vysvetľuje kniha "Stručná história pohľadníc": "Väčšina francúzskych pohľadníc s ženskými aktami bola nazývaná pohľadnicami len kvôli ich veľkosti. Ľudia by ich nikdy neposielali, pretože nebolo legálne posielať poštou také obrazy. Ich veľkosť ich umožňovala umiestňovať ľahko do vrecka saka, balíčkov a kníh."
Celé meno "Julian Mandel" sa zvyčajne objavovalo na prednej strane týchto fotografií veľkosti kariet. Táto marketingová koncepcia prispieva k názoru, že uvádzané meno by mohlo byť pseudonymom. Týchto fotografií bolo predaných veľké množstvo.
Jeho obľúbenou modelkou bola napríklad Alice Prin, modelka parížskych umelcov, speváčka v nočných kluboch, herečka a maliarka známa ako "Kiki z Montparnassu".
Centre national de la photographie

Centre national de la photographie bola francúzska asociácia a galéria so sídlom v Paríži venovaná fotografovaniu a súčasnému umeniu. V roku 2004 bola spolu s Patrimoine photographique spojená s Galerie nationale du Jeu de Paume ako nová asociácia financovaná francúzskym ministerstvom kultúry. Fotografické výstavy prebiehajú v paláci Hôtel Salomon de Rothschild v ulici "Rue Berryer".
Maison européenne de la photographie

Maison européenne de la photographie (doslova "Európsky dom fotografie") je galéria v Paríži, ktorá sa venuje fotografii. 
História.
Galéria bola otvorená vo februári 1996 v ulici "Rue de Fourcy" č. 5 v 4. obvode, v mestskom paláci "Hôtel Henault de Cantorbe" z počiatku 18. storočia, ktorý je od roku 1943 v majetku mesta Paríž. K palácu bolo pristavené moderné krídlo. Okrem výstavných sál sa tu nachádza knižnica, poslucháreň a videotéka. Galéria je financovaná mestom. Múzejná zbierka je venovaná súčasnému umeniu, fotografii a video umeniu. Odborná knižnica obsahuje 22 000 kníh.
Sídlo.
Inštitúcia sídli v mestskom paláci "Hôtel Henault de Cantorbe". V roku 1702 a 1704 kúpil kráľovský pokladník François-Alphonse Henault de Cantobre dva susediace domy a do roku 1707 ich nechal prestavať na palác, ktorý nesie jeho meno.
Polykleitos

Polykleitos ("Polykleitos") môže byť:
Antonstál

Antonstál je lovecký zámok v Bielych Karpatoch, situovaný 12 km od Nemšovej neďaleko hraníc s Českom. Zámok patrí medzi účelové zariadenia lesnej pedagogiky a rekreácie.
História.
V prírodnom prostredí chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty, na území bývalého Brunovského panstva postavila na konci 19. storočia rodina pivovarníka Antona Drehera rozsiahlejší drevený poľovnícky kaštieľ Antonstál. Ako vášnivý poľovník sa venoval chovu diviačej a jelenej zveri vo viacerých zverniciach a zavŕšením jeho aktivít bolo v rokoch 1937 - 1943 vybudovanie poľovníckeho zámku Antonstál. 
Stavbu navrhol architekt Augustín Danielis a viedla ju Edeltruda Kulmerová Dreherová. Po dobudovaní sa stal miestom zimných poľovačiek podnikateľov, významných osobností a šľachty, až pokým ho v 50. rokoch 20. storočia neskonfiškoval československý štát. Bola tu zriadená učňovská škola pre drevorubačov a v súčasnosti je objekt v správe štátneho podniku Lesy Slovenskej republiky.
Civilizačné ochorenie

Civilizačné ochorenia označujú skupinu ochorení, ktoré sa veľmi rozšírili pomedzi ľudskú populáciu. Sú to degeneratívne ochorenia, ktoré sú dôsledkom degenerácie tkanív a orgánov. Najčastejšie sa vyskytujú vo vyspelých krajinách alebo krajinách tretieho sveta. V mnohých prípadoch sú častou príčinou úmrtí.
Za najčastejšie príčiny civilizačných ochorení sa považujú:
Civilizačné ochorenia rozdeľujeme najčastejšie na:
Deadpool

Deadpool (alter ego: Wade Wilson) je vymyslený antihrdina objavujúci sa v Amerických komiksových knihách od nakladateľstva Marvel Comics. Bol vytvorený spisovateľom Fabianom Niciezaom a umelcom a spisovateľom Robom Liefeldom. Deadpool sa prvýkrát objavil v čísle The New Mutants #98 (február 1991). Deadpool bol predstavený ako darebák ktorý je znetvorený a psychicky labilný kanadský žoldnier. Jeho nadľudskou schopnosťou je zrýchlené hojenie rán. Taktiež trpel vzácnou chorobou "Luctus Massimus" čo znamenalo že mal masívne prirodzenie (gigantického vtáka). Táto choroba však zmizla po neúspešnom pokuse viliečiť sa z rakoviny. Zanechala však následky a to vyťahanú predkožku o dĺžke približne 56cm. Túto prebytočnú kožu však obľúbený antihrdina používa na uschovávanie peňazí, drog a iných predmetov. Zaujímavosť: jeho znetvorené semenníky (gule) boli inšpiráciou pre "slávne" švédske mäsové gule, na ktorých si viete pochutiť napríklad v Ikea.
- autor článku: Nicolas Mečko, Liptovské Revúce.
Postavu Deadpoola stvárnil vo filme "" Ryan Reynolds a svoju rolu si zopakoval vo filmoch Deadpool (2016) a Deadpool 2 (2018).
Deadpoolove obľúbené zbrane sú katani
Zdroj.
Je to výhonok ale zároveň nevyhonenec
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1995

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1995 boli v poradí 19. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 8.16. septembra 1995 v Aténach a Patre, v Grécku, za účasti 12 tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Česka, FR Juhoslávie a Lotyšska. Titul obhájilo , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo opätovne nad . Bronzová FR Juhoslávia získala svoju prvú medailu.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Svetový pohár 1995. Kvalifikovali sa naň 2 najlepšie družstvá. 
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Sovietske národné volejbalové družstvo mužov

Sovietske národné volejbalové družstvo mužov bolo národné družstvo mužov, ktoré reprezentovalo Sovietsky zväz v medzinárodných volejbalových súťažiach, turnajoch a priateľských zápasoch. Fungovalo pod záštitou Federacija volejbola SSSR od roku 1949 do roku 1991. Ďalej ešte fungovalo v roku 1992, po rozpade Sovietskeho zväzu, pod hlavičkou Spoločenstva nezávislých štátov, pod ktorým sa zúčastnilo aj Letných olympijských hier 1992. Po rozpade Sovietskeho zväzu vzniklo 15 samostatných národných reprezentácií, z ktorých prevzalo nástupnícky štatút.
Svoj posledný zápas odohralo 2. septembra 1992 proti vo Svetovej lige 1992. Sovietske družstvá za celú históriu trénovalo 8 hlavných trénerov, tým posledným trénerom, ktorý viedol družstvo aj na LOH 1992, bol Vjačeslav Platonov.
Úspechy.
Prvý medzinárodný zápas absolvovalo národné družstvo 10. septembra 1949, keď v Prahe zvíťazilo nad v otváracom zápase Majstrovstvá sveta 1949. Na týchto majstrovstvách aj zvíťazilo, keď vyhralo všetky svoje zápasy. Po tomto prvom úspechu pridalo ďalších 5 titulov majstra sveta. Zvíťazilo aj na 3 olympijských turnajoch: v rokoch 1964, 1968 a 1980 na hrách v Moskve. V bohatej zbierke úspechov figurujú ďalej 4 víťazstvá vo Svetovom pohári a 12 titulov majstra Európy, posledný v roku 1991.
Zápasy.
Sovietske družstvo odohralo dokopy 387 oficiálnych medzištátnych zápasov, z toho 319 víťazných, so 42 súpermi:
Wearing the Inside Out

„Wearing the Inside Out“ je skladba z albumu "The Division Bell", ktorý vydala britská rocková skupina Pink Floyd v roku 1994. V skladbe má hlavný spev klavirista skupiny Richard Wright, naposledy mal hlavný spev v skladbe „Time“ z albumu "The Dark Side of the Moon", ktorý skupina vydala v roku 1973. Skladba mala pracovný názov „Evrika“. Videozáznamy nahrávania tejto skladby obsahuje DVD/BD disk deluxe edície albumu "The Endless River" (2014). 
Koncertné verzie.
Skupina Pink Floyd túto skladbu nikdy naživo neodohrala. Svoj debut zažila až počas turné Davida Gilmoura, On an Island Tour v roku 2006. Záznamy skladby sú na disku "Remember That Night" (DVD) a na bonusovom disku deluxe edície "Live in Gdańsk".
Obsadenie.
spolu s:
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1997

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1997 boli v poradí 20. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 6.14. septembra 1997 v Eindhovene a ’s-Hertogenboschi, v Holandsku, za účasti 12 tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo . Holandsko organizovalo európsky šampionát mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1985. Titul získalo domáce , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad . Obaja finalisti dosiahli svoje najlepšie umiestnenia.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Pohár majstrov 1997. Kvalifikovalo sa naň iba víťazné družstvo. 
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1999

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1999 boli v poradí 21. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 7.12. septembra 1999 vo Viedni a Viedenskom Novom Meste, v Rakúsku, za účasti 8 tímov. Počet družstiev sa oproti predchádzajúcim turnajom znížil o 4 tímy. Domáce družstvo sa predstavilo na turnaji po 36 rokoch. Svoj štvrtý titul získalo , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad . 
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Svetový pohár 1999. Kvalifikovali sa naň 2 najlepšie družstvá. 
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Jana z Pfirtu

Jana z Pfirtu (* 1300, Bazilej, Švajčiarsko – † 15. november 1351, Viedeň, Rakúsko) bola rakúska, štajerská a korutánska vojvodkyňa.
Životopis.
Narodila sa ako jediná dcéra a dedička alsaského grófa Ulricha III. z Pfirtu a princeznej Johanny von Mömpelgard. Za Albrechta II. Habsburského sa vydala zrejme v roku 1324 po otcovej smrti. Svadobný obrad sa uskutočnil v obci Thann. Podľa súčasníkov bola Jana temperamentná dáma, rada cestovala, zaujímala sa o politiku a umenie.
Manžel Albrecht bol jedným zo šiestich synov rímskeho kráľa Albrechta I. a Alžbety Tirolskej. Pôvodne sa mal venovať cirkevnej kariére a preto mal všestranné vzdelanie.
Do čela rodu sa dostal v roku 1330 po smrti staršieho brata Fridricha I. a toho istého roku v marci bol postihnutý ťažkou chorobou, alebo otravou a ochrnul. Došlo minimálne k čiastočnému ochrnutiu končatín, preto musel byť prepravovaný v nosidlách.
Manželstvo bolo dlho bezdetné. Až v roku 1339 sa narodil prvý potomok – vytúžený syn Rudolf. Jana zomrela dva týždne po pôrode šiesteho dieťaťa – syna Leopolda. Je pochovaná spolu s manželom v kláštore v Gamingu. Je znázornená na vitrážach v Muri a v Königsfeldene.
Mirek Kovářík

Miroslav Kovářík (* 15. august 1934, Praha – † 4. marec 2020) bol český redaktor, herec, moderátor a vysokoškolský pedagóg.
Životopis.
Jedná sa o jednu zo zakladateľských osobností litvínovského Docela malého divadla, ktoré patrilo v 60. rokoch 20. storočia medzi významné české divadlá malých foriem, ďalej o neúnavného propagátora modernej českej poézie, výborného recitátora a dlhoročného moderátora hudobného festivalu Porta.
Je tiež, okrem iného, ​​už od roku 1976 autorom a moderátorom klubovej relácie "Zelené peří" – pôvodne prevádzkovaného v Prahe a v Brne, ktorý pomáha propagovať a zverejňovať poéziu mladým začínajúcim autorom. Od roku 1993 do januára 2011 existovalo "Zelené peří" i v rozhlasovej verzii na stanici Český rozhlas 2 Praha.
Asklépiades

Asklépiades alebo Asklépiadés ("Asklépiades", iný prepis: "Asklépiadés") môže byť:
Asklépiades z Korintu

Asklépiades alebo Asklépiadés ("Asklépiades", iný prepis: "Asklépiadés") bol olympijský víťaz v päťboji v roku 241.
Poplios Asklépiades z Korintu bol v Olympii na 255. hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v päťboji. Táto olympijská disciplína sa zaviedla na 18. hrách v roku 708 pred Kr. a jej prvým víťazom bol Lampis zo Sparty. Päťboj (pentathlon) pozostával zo skoku do diaľky, behu na na jedno stadion, hodu diskom, hodu oštepom a zo zápasenia. V Grécku bol pentathlon veľmi obľúbený. 
Z archeologických vykopávok je známych niekoľko diskov veľmi rozdielných rozmerov a hmotností. Najmenší z nich váži 1,86 kilogramu a má priemer 16,7 centimetra, najťažší s váhou 6,63 kilogramu má priemer 32 centimetrov, ale najváčší z nich s rozmerom 36 centimetrov je disk, ktorý podľa vyrytého nápisu venoval Diovi olympionik Asklépiades z Korintu. Tento votívny disk ale vzhľadom na svoju hrúbku 13 mm váži 5,7 kilogramu. Originál tohto disku je umiestnený v Archeologickom múzeu v Olympii.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1977

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1977 boli v poradí 10. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 25. septembra2. októbra 1977 v štyroch fínskych mestách: Helsinki, Oulu, Tampere a Turku, za účasti 12 tímov. Fínsko bola prvá severoeurópska krajina, ktorá hostila európsky šampionát mužov. Štvrtýkrát v rade získal titul , ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad . 
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1987

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1987 boli v poradí 15. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 25. septembra3. októbra 1987 v troch belgických mestách: Auderghem, Gank a Gent, za účasti 12 tímov. Turnaj sa organizoval spolu so ženským turnajom. Deviatykrát v rade získal titul , ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad . Francúzsko získalo striebornú medailu po 39 rokoch, bronzové svoju prvú medailu.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Letné olympijské hry 1988. Kvalifikovalo sa ne iba víťazné družstvo.
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
Joaquín Valverde Durán

Joaquín Valverde Durán (* 27. február 1846, Badajoz – † 17. marec 1910, Madrid) bol španielsky skladateľ, dirigent a flautista. Ako skladateľ je známy najmä spoluprácou s inými skladateľmi pri komponovaní zarzuel.
Život.
Narodil sa 27. februára 1846 v Badajoze, v španielskej provincii Extremadura, v blízkosti portugalských hraníc. Študoval na madridskom konzervatóriu. Jeho učiteľmi boli Pedro Sarmiento (flauta), José Aranguren (harmónia) a Emilio Arrieta (skladba). Bol vynikajúcim flautistom. Od 13 rokov hral v rôznych vojenských kapelách a divadelných orchestroch. Prvú cenu v hre na flautu získal už v roku 1867 a cenu za kompozíciu v roku 1870. Napísal aj dve učebnice hry na flautu.
V rokoch 18711889 pôsobil ako dirigent divadelných orchestrov. Svoju prvú symfóniu "Batylo" skomponoval roku 1871. Preslávil sa však hlavne svojou spoluprácou na kompozíciách zarzuel so skladateľom Federicom Chuecom. Chueca poskytoval väčšinu melódií a Valverde im dodával orchestrálny lesk. Ich spolupráca sa začala v roku 1877 zarzuelou "Un maestro de obra prima", ale ich majstrovským dielom sa stala zarzuela "La gran vía" (premiéra v Madride 2. júna 1886), ktorá sa hrala v Španielsku, Mexiku, Argentíne, New Yorku, Viedni, Londýne a i v ďalších európskych mestách. 
Okrem Chueca spolupracoval aj s ďalšími skladateľmi. Boli to Manuel Fernández Caballero, Julián Romea, Ruperto Chapí, Arturo Saco del Valle, José Rogel, Tomás Bretón, Tomás López Torregrosa a José Serrano. Menej úspešné už boli opery, ktoré skomponoval sám, ako napr. "La Baraja francesa" z roku 1890.
Joaquín Valverde Durán zomrel v Madride v roku 1910. Jeho syn sa stal tiež hudobným skladateľom.
Dielo.
Okrem celého radu zarzuel a komických opier skomponoval dve symfónie a nad 200 orchestrálnych skladieb.
Knut Johan Ångström

Knut Johan Ångström (* 12. január 1857, Uppsala, Švédsko – † 4. marec 1910, Uppsala) bol švédsky fyzik. Bol synom švédskeho fyzika Andersa Jonasa Ångströma, študoval na univerzite v Uppsale medzi rokmi 1877 a 1884, po obdržaní licenciátu študoval krátko na univerzite v Štrasburgu u Augusta Kundta.
Po návrate do Uppsaly dokončil doktorandské štúdium a bol v roku 1885 vymenovaný na miesto na novej univerzite v Štokholme. Po niekoľkých rokoch (1891) sa vrátil do Uppsaly a v roku 1896 bol vymenovaný profesorom fyziky.
Zaoberal sa žiarením Slnka a jeho absorpciou atmosférou Zeme, za tým účelom vymyslel rôzne metódy a prístroje vrátane elektrického kompenzačného pyrheliometra z roku 1893 alebo fotografické zariadenie infračervenej časti spektra (1895).
V roku 1893 bol zvolený za člena Kráľovskej švédskej akadémie vied.
Benedikt Niese

Jürgen Anton Benedikt Niese (* 24. november 1849, Burg auf Fehmarn – † 1. február 1910, Halle) bol nemecký filológ a historik.
Životopis.
Bol synom Emila Augusta Nieseho (18161869), pastora v dánskom Burgu auf Fehmarn a neskôr riaditeľa seminára v Eckernförde. Jeho matka bola Benedicte Marie Nieseová rodená Matthiessenová. Spisovateľka Charlotte Nieseová bola jeho sestra.
Po štúdiu histórie a klasickej filológie v Kieli a Bonne, promoval v roku 1872 v Kieli. V roku 1876 habilitoval v Göttingene a stal sa mimoriadnym, v roku 1880 riadnym, profesorom dejín a klasickej filológie v Marburgu. V roku 1881 sa stal profesorom filológie vo Vroclave, ale roku 1885 po odchode Eugena Bormanna sa do Marburgu vrátil. Tu sa v roku 1890 stal dekanom filozofickej fakulty a v roku 1901 rektorom. Od roku 1899 bol riadnym členom Nemeckého archeologického inštitútu. Na sklonku života pôsobil na hallskej univerzite.
Pri svojej vedeckej práci sa zaoberal filologickými témami (Homér, Flavius Iosephus), ale aj gréckymi a rímskymi dejinami. V Handbuch der Altertumswissenschaft spracoval Pöhlmannovo dielo "Grundriss der römischen Geschichte".
Josep Pascó

Josep Pascó i Mensa (* 1855, Sant Feliu de Llobregat – † 1910, Barcelona) bol katalánsky maliar, ilustrátor a dekoratér. Bol jedným z učiteľov Joana Miróa.
Život.
Začínal ako priemyselný maliar, ale čoskoro sa rozhodol pre umeleckú maľbu. Študoval na Escuela de la Llotja u Simóna Gómeza a tiež navštevoval ateliér Josepa Planellu. Nejakú dobu sa venoval krajinárstvu, ale neskôr prešiel k ilustráciám kníh a divadelným dekoráciám.
V roku 1887 odišiel do Madridu, kde pracoval pre Teatro Real a potom ako dekoratér divadla princa Alfonsa. V roku 1896 odišiel do Mexika, kde tvoril dekorácie pre Gran Teatro Nacional a po návrate do Španielska sa venoval ilustrovaniu. 
Pôsobil predovšetkým v "Arte y Letras" a "La Ilustración Catalana", kde mal pseudonym "Brisa". V tejto dobe pracoval tiež na výzdobe Ramón Casas v Barcelone.
Bol profesorom na Escuela Superior de Artes e Industrias v Barcelone a umeleckým riaditeľom časopisu "Hispania".
Handrij Zejler

Handrij Zejler (* 1. február 1804, Słona Boršć – † 15. október 1872, Łaz) bol lužickosrbský romantický básnik, bájkar, významný predstaviteľ ich národného obrodenia a evanjelický farár.
Život.
Narodil sa v roku 1904 v obci Słonia Boršć, dnes mestskej časti Budyšina. V rokoch 1818 až 1825 študoval na gymnáziu v Budišíne. Vydával časopis "Serska Nowina", z ktorého neskôr vznikol prvý lužickosrbský denník. V roku 1827 zložil lyrickú skladbu "Rjana Łužica", ktorá je dnes národnou hymnou Lužických Srbov. Napísal množstvo bájok, poviedok, a básní, jeho vrcholným dielom je však cyklus "Počasy", oratórium v piatich častiach, ospevujúce ročné zmeny v prírode a prácu človeka, ktorý tvoril v rokoch 18451860.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1989

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1989 boli v poradí 16. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 23. septembra1. októbra 1989 v Štokholme a Örebro, vo Švédsku, za účasti 12 tímov. Turnaj sa organizoval spolu so ženským turnajom. Titul získalo , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad domácim a dosiahlo tak medailu po 41 rokoch. Strieborné Švédsko a rovnako aj bronzové získali svoju prvú medailu. Predchádzajúci deväťnásobný víťaz zo skončil až na 4. mieste.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Svetový pohár 1989 a tiež Majstrovstvá sveta 1990. Na obe podujatia sa kvalifikovalo iba víťazné družstvo.
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Play-off.
&lt;br&gt;
William Holman Hunt

William Holman Hunt (* 2. apríl 1827, Londýn – † 7. september 1910, tamtiež) bol anglický maliar a jeden z pôvodných preraffaelitov. 
Život a dielo.
Už vo veľmi mladom veku začal pracovať ako úradník, ale v roku 1844 bol prijatý na Kráľovskú akadémiu, kde sa stretol s Dantom Rossettim a Johnom Millaisom. Roku 1848 spoločne založili spolok preraffaelitov. Inšpiráciu k svojim dielam hľadal, rovnako ako ostatný preraffaelisti, v umení stredovekých maliarov (tvoriacich pred Rafaelom Santim). Aby hlbšie spoznal renesančné umenie, odcestoval ho študovať do Florencie.
Huntova práca nebola vo svojej dobe spočiatku príliš úspešná, rovnako ako práca ostatných preraffaelitov vzbudzovala pobúrenie. Huntovým najväčším zdrojom inšpirácie bola Biblia a do mnohých obrazov vnášal duchovný pohľad. Po rozpade bratstva dokonca odcestoval čerpať inšpiráciu do Svätej zeme. Neskôr sa do Palestíny ešte vracal. Spoločne s duchovným významom vnáša do svojich diel aj morálne ideály. Pri tvorbe svojich diel sa tiež nechával inšpirovať literárnymi dielami – starými anglickými básňami, alebo Shakespearom.
Hunt mal veľký zmysel pre detail a väčšina jeho diel sa pýši sýtymi, jasnými farbami. Pre Huntove diela je typické, že majú symbolický význam.
Jules Renard

Jules Renard (* 22. február 1864, Châlons-du-Maine, Francúzsko – † 22. máj 1910, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky spisovateľ.
Roku 1889 patril k spoluzakladaťelom prestížnej literárnej revue Mercure de France. Bol blízkym priateľom Edmonda Rostanda, autora Cyrana. Po vypuknutí Dreyfusovej aféry sa Renard postavil na stranu Emila Zolu (ktorý vydal list "Žaluji") a patril k bojovníkom za Dreyfusovu rehabilitáciu. Bol pacifistom a antiklerikálom. Jeho najslávnejším dielom sa stal "Denník", ktorý bol publikovaný až posmrtne, roku 1925.
New York, New York

New York, New York je americký dramatický filmový muzikál z roku 1977. Režíroval ho Martin Scorsese a v hlavných úlohách hrajú Liza Minnelli a Robert De Niro.
Dej.
V roku 1945 prebiehajú po celom New Yorku mohutné oslavy kapitulácie Japonska. Egoistický a dotieravý saxofónista Jimmy Doyle (Robert De Niro) v jednom nočnom klube stretáva speváčku Francine Evans (Liza Minnelli), ktorú sústavne a neúspešne obťažuje žiadaním o jej telefónne číslo.
Nasledujúce ráno spolu zdieľajú taxík a Jimmy ju aj napriek jej protestom zoberie na jeho konkurz do jedného klubu. Počas výstupu sa Jimmy začne hádať s majiteľom podniku, no Francine zachráni celú situáciu tak, že začne spievať pieseň "You Brought a New Kind of Love to Me" a Jimmy ju hudobne sprevádza so svojim saxofónom. Majiteľa klubu ich spoločný výstup uchváti a obom ponúkne prácu. V nasledujúcich týždňoch Jimmy vystupuje s Francine a obaja sa do seba zamilujú.
Jedného večera si Jimmy prečíta ľúbostnú báseň, ktorú o ňom Francine napísala a impulzívne sa rozhodne oženiť sa s ňou. Podarí sa im nájsť jednu kaplnku kde ich môžu hneď v strede noci zosobášiť, ale Francine má pochybnosti. Jimmy sa s ňou začne hádať, hovoriac, že ju skutočne miluje a ak si ho nechce zobrať za muža tak ani nechce ďalej žiť. Počas tejto scénky si Jimmy ľahne pred kolesá taxíka a hovorí šoférovi aby ho prešiel. Francine zastaví taxík, vytiahne Jimmyho preč a súhlasí so svadbou.
Kapela, v ktorej obaja vystupujú, začne mať finančné problémy kvôli stále sa zmenšujúcemu publiku. Počas jedného vystúpenia Francine odbehne preč z pódia. Keď ju Jimmy dostihne, dozvedá sa, že Francine je tehotná. Jimmy je spočiatku šťastný, ale tehotenstvo Francine prináša nové problémy pre kapelu a Jimmy je nútený zastaviť ich turné, opustiť kapelu a presťahovať sa s Francine späť do New Yorku.
Ich vzťah sa ale začne pomaly rúcať kvôli Jimmyho sebeckosti a častým hádkam s Francine. Jimmy má problém nájsť si poriadnu prácu a žiarli na svoju manželku, ktorej dvojica producentov ponúkla nahrávaciu zmluvu. Počas jednej obzvlášť hlasnej a zúrivej hádky v ich aute sa u Francine začnú pôrodné bolesti a Jimmy ju odvezie do nemocnice, kde sa im narodí syn. Nasledujúce ráno ju Jimmy navštívi a hovorí, že nie je pripravený byť dobrým manželom a otcom. Odmietne vydieť svojho syna a opúšta Francine.
V nasledujúcich rokoch obaja nachádzajú kariérny úspech. Z Jimmyho sa stal slávny hudobník a z Francine populárna speváčka a herečka. Jimmy vytvorí nahrávku svojej novej piesne s názvom "New York, New York", z ktorej sa stal veľký hit, a Francine ju začne spievať potom, čo k nej napíše text.
Po jednom veľmi úspešnom vystúpení ju v zákulisí navštívi Jimmy a gratuluje jej k úspechu. Nezdrží sa dlho, a po veľmi krátkom stretnutí so svojim synom Jimmym (Adam Winkler) odchádza. Onedlho ale zavolá Francine z telefónneho automatu na ulici a pozve ju na večeru. Francine rada prijme jeho pozvanie, ale tesne pred východom z budovy si to rozmyslí. Jimmy čaká vonku na ulici, no po chvíli si uvedomí, že Francine nepríde a odchádza preč za sprievodu piesne "New York, New York".
Michal Rua

Blahoslavený Michal Rua (* 9. jún 1837 - † 6. apríl 1910) bol spoluzakladateľ a druhý generálny predstavený saleziánov. Pod jeho vedením sa saleziánska kongregácia niekoľkonásobne rozrástla a rozšírila sa do mnohých nových krajín (z asi 700 saleziánov a 64 domov v roku 1888 na 4000 saleziánov a 341 domov v roku 1910. Troch saleziánov vyberie pápež za biskupov, z ktorých dvoch pre misie). Katolícka cirkev slávi jeho pamiatku 6. apríla.
Životopis.
Michal Rua sa narodil v Turíne, poslední z 9. detí. Keď mal osem rokov, zomrel mu otec (Giovanni Battista Rua). Michal našiel miesto v "oratóriu" na Valdoccu, ktorý zriadil Don Bosco. Čoskoro si ho don Bosco veľmi obľúbil a začali spolupracovať. V roku 1851 mu zomrel brat Luigi, a o dva roky nato (1853) brat Giovanniho Battista, čo ho citeľne zasiahlo.
Dňa 25. marca 1855, v deň slávnosti Zvestovania Pána zložil Michael do rúk dona Bosca sľub poslušnosti, čistoty a chudoby. Týmto okamihom sa zrodila kongregácia saleziánov. Spolu s Donom Boscom a Michaelom stáli pri zrode kongregácie Giovanni (Ján) Cagliero.
V roku 1858 sprevádzal dona Bosca u pápeža Pia IX. Účelom cesty bolo schválenie stanov. Po návrate bol poverený správou "oratória" na Valdoccu. Dňa 18. decembra 1859 bola oficiálne založená saleziánska kongregácia.
28. júla 1860 ako 23 ročný bol don Rua vysvätený za kňaza. Pri tejto príležitosti mu don Bosco napísal: „"Budeš veľa pracovať a veľa trpieť. Neexistujú ruže bez tŕnia a ty sám najlepšie vieš, že treba prejsť cez Červené more a púšť, aby si dosiahol zasľúbenú zem".“
V roku 1863 ho don Bosco vymenoval za riaditeľa do Mirabello Monferrato (Piemont), prvého saleziánskeho domu, ktorý vznikol mimo Turína a v roku 1875 za prvého generálneho riaditeľa sestier saleziánok (sestry Márie Pomocnice kresťanov). V novembri 1884 ho pápež vymenoval za vikára dona Bosca s právom nástupcu vo vedení celej kongregácie.
Keď 31. januára 1888 zomrel Don Bosco, Michael Rua sa stal hlavou saleziánskej kongregácie, ktorá vtedy už bola rozšírená takmer po celom svete.
Ako generálny predstavený Don Rua navštevoval saleziánske diela po celom svete. Napr. v roku 1908 odcestoval do Svätej zeme. Cestoval výhradne treťou triedou. Jeho zdravie sa ale začalo zhoršovať. Dňa 15. januára 1910 donovi Ruovi tak opuchli oči, že nebol schopný vybavovať korešpondenciu. Túto prácu po ňom prevzal Don Rinaldi.
Zomrel 6. apríla 1910 ako 73-ročný. Blahorečený bol pápežom Pavlom VI., 29. októbra 1972.
Don Rua a Slovensko.
Od dona Ruu dostal viacero listov aj slovenský saleziánsky dobrodinec a spolupracovník pán Ladislav Zentko. S donom Ruuom sa stretli i niektorí slovenskí saleziáni, ktorí do jeho rúk skladali aj prvé rehoľné sľuby.
Gustave Serrurier-Bovy

Gustave Serrurier-Bovy (* 1858 – † 1910) bol belgický architekt a návrhár nábytku. Spolu s Paulom Hankarom, Victorom Hortom a Henrym Van de Veldom je považovaný za zakladateľa secesného štýlu v Belgicku.
Serrurier-Bovy sa narodil v Liège. Roku 1884 navštívil Londýn, kde sa zoznámil s umeleckým hnutím Arts and Crafts movement, ktoré ho silne ovplyvnilo. Okrem nábytku navrhol svoju vlastnú vilu L'Aube v Liège. Roku 1903 spolu s parížskym architektom René Dulongom založil firmu "Serrurier et Cie", ktorá vyrábala dizajnový nábytok. Zomrel v Antverpách.
Cena Alfreda Döblina

Cena Alfreda Döblina, nemecky Alfred-Döblin-Preis, je literárna cena za doposiaľ nepublikovanú prózu pomenovaná po Alfredovi Döblinovi. V roku 1979 bola založená Günterom Grassom. Literarisches Colloquium Berlin a Akademie der Künste vyhlasujú súťaž každé dva roky. Od roku 2007 nominovaní spisovatelia čítajú svoje diela pred porotou a víťaz je druhý deň ocenený na slávnosti.
Glykón

Glykón ("Glykón") môže byť:
USTA Billie Jean King National Tennis Center

USTA Billie Jean King National Tennis Center ("Národné tenisové centrum Billie Jean Kingovej") sa nachádza v parku Corona Flushing Meadows v štvrti Queens mesta New York. Tradične je na prelome augusta a septembra dejiskom posledného tenisového grandslamu sezóny US Open.
V samotnom areáli sa nachádza dvadsať dva dvorcov, v priľahlom parku ďalších jedenásť. Tri hlavné štadióny komplexu patria k najväčším tenisovým arénam sveta, ktorých rebríček vedie Arthur Ashe Stadium s kapacitou 22 547 divákov. Všetkých 22 kurtov má tvrdý akrylový povrch Decoturf, a to už od postavenia nového areálu v roku 1978.
Národné centrum je umiestnené v susedstve Citi Field, domovského štadiónu bejzbalového tímu New York Mets. Tenis je na ňom hraný jedenásť mesiacov v roku, uzavretý býva iba pri nepriaznivom počasí a v priebehu grandslamu. Okrem členov klubu je areál otvorený tiež pre verejnosť.
28. augusta 2006 získalo centrum názov po americkej tenistke Billie Jean Kingovej. Ceremoniálu sa zúčastnili súčasní aj bývalí vynikajúci hráči vrátane Martiny Navrátilovej, Venus Williamsovej, Chris Evertovej, Johna McEnroea a Jimmyho Connorsa. Jedná sa o najväčší športový areál na svete pomenovaný po športovkyni.
Dejiny.
Vznik.
Myšlienka zrodu tenisového centra vznikla okolo januára 1977, keď nastupujúci prezident Amerického tenisového zväzu (USTA) WE Hester uvidel z okna lietadla pristávajúceho na newyorskom letisku LaGuardia nevyužívaný starý štadión Singer Bowl, ktorý bol následne zrekonštruovaný a zväčšený na nový Louis Armstrong Stadium. Tým sa získalo miesto pre výstavbu nového národného tenisového centra, ktoré vzniklo v okolí Armstrongovho štadiónu. K otvoreniu areálu došlo v auguste 1978.
Rozšírenia.
Úvahy o presune dejiska grandslamu do San Diega viedli v roku 1995 na začatie veľkej modernizácie a rozšírenia tenisového centra. Tenisový zväz prikúpil okolité pozemky a štadión Arthurs Ashe s kapacitou cez 22 000 divákov nahradil štadión Louisa Armstronga vo funkcii centrálneho dvorca. Kapacita Armstrongovej arény bola znížená z osemnástich na desať tisíc divákov.. Spoločnosť Rossetti Architects navrhla štadión Arthur Ashe, tak aby sa stal najväčším tenisovým dvorcom na svete.
Udalosti v Národnom tenisovom centre.
Basketbal na tenisovom dvorci.
19. júla 2008 sa na štadióne Arthura Asha konala prvá netenisová akcia, keď basketbalové profesionálne tímy WNBA New York Liberty a Indiana Fever tu odohrali zápas v rámci prvého ročníka súťaže "Liberty Outdoor Classic". Jednalo sa historicky o prvý regulárny ročník profesionálnej basketbalovej súťaže v USA hranej vonku. Indiana Fever zvíťazili pomerom 71-55. Stretnutiu prizeralo 19 393 divákov.
Stredoškolský tenis.
Národné tenisové centrum je tiež miestom každoročného turnaja stredných škôl New York State High School, konaného v máji.
Francúzska spojka

Francúzska spojka (French Connection) bola sieť, ktorou sa pašoval heroín z Turecka do Francúzska a ďalej do Spojených štátov. Najproduktívnejšia bola Francúzska spojka v 60. rokoch dvadsiateho storočia.
Prevedenie.
Základná surovina na výrobu heroínu bola prevážaná najskôr z Indočíny, neskôr z Turecka. Tureckí roľníci legálne pestovali ópium, aby ho predávali zdravotníckym korporáciám. Veľkú časť produkcie však ponúkali na čiernom trhu. Z tohto ópia sa následne získaval heroín.
Heroín sa vyrábal v tajných laboratóriách vo francúzskom prístavnom meste Marseille a v jeho okolí. Bol vyhlásený pre svoju vysokú kvalitu. Jeho výrobu riadila korzická mafia a v spolupráci s ňou aj jeden zo šéfov newyorskej mafie, Lucky Luciano.
Niekoľko tajných laboratórií na výrobu heroínu boli prvýkrát objavené v roku 1937.
60. a 70. roky.
V roku 1969 pochádzalo 90% heroínu v USA práve z Francúzska. Spojené štáty preto žiadali tureckú vládu, aby obmedzila produkciu ópia.
V roku 1971 Turecko súhlasilo so zákazom pestovania ópia s účinnosťou od 30. júna 1972.
V roku 1972 bolo v Marseille zlikvidovaných 6 veľkých nelegálnych laboratórií na výrobu heroínu. Na akcii spolupracovali Francúzi a Američania. V tom istom roku zabavili francúzski colníci okolo 420 kg heroínu na rybárskej lodi Caprice des Temps, ktorá mierila z Marseille do Miami.
Kultúra.
Kniha.
Činnosť Francúzskej spojky bola popísaná knižne spisovateľom Robinom Moorom v knihe "The French Connection: A True Account of Cops, Narcotics, and International Conspiracy", ktorá bola neskôr sfilmovaná.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1975

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1975 boli v poradí 9. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 18.25. októbra 1975 v štyroch juhoslovanských mestách: Belehrad, Kraljevo, Skopje a Subotica, za účasti 12 tímov. Turnaju prvýkrát predchádzala kvalifikácia, ktorá rozhodla o finálovej dvanástke účastníkov. Tretíkrát v rade získal titul , ktorý sa vo finálovej skupine umiestnil pred a domácou . Strieborné Poľsko aj bronzová Juhoslávia získali svoje historické medaily.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Letné olympijské hry 1976. Kvalifikovalo sa ne iba víťazné družstvo.
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Skupina C.
&lt;br&gt;
Nadstavbové skupiny.
Skupina o 7.12. miesto.
&lt;br&gt;
Finálová skupina.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Izabela Portugalská (1397 – 1471)

Izabela Portugalská (* 21. február 1397, Évora, Portugalsko – † 17. december 1471, Dijon, Francúzsko) bola burgundská vojvodkyňa a regentka počas neprítomnosti svojho manžela.
Životopis.
Narodila sa ako jedna z dvoch dcér portugalského kráľa Jána I. a Filipy Lancasterovej. V roku 1430 sa vydala za burgundského vojvodu Filipa III. Dobrého a stala sa jeho treťou manželkou.
Izabela bola vzdelaná a rozumná žena, ktorá sa zaujímala o umenie. V politike mala veľký vplyv na svojho manžela a neskôr aj na svojho jediného preživšieho syna Karola Smelého. 
Zomrela v roku 1471 a bola pochovaná v kartuziánskom kláštore Champmol.
Pak Kun-hje

Pak Kun-hje (hangul: 박근혜, Hanča: 朴 槿 惠, anglický prepis: Park Geun-hye; * 2. február 1952, Tägu, Kórejská republika) je kórejská politička, v rokoch 20132017 prezidentka Južnej Kórey.
V rokoch 20042006 a 20112012 bola predsedníčkou konzervatívnej Veľkej národnej strany (v roku 2012 premenovaná na stranu Saenuri), v rokoch 19982012 bola členkou juhokórejského Národného zhromaždenia. Prezidentkou bola zvolená vo voľbách konaných 19. decembra 2012. Do úradu nastúpila 25. februára 2013 a stala sa tak prvou ženou v juhokórejskom prezidentskom úrade. Jej otec Pak Čong-hi bol prezidentom a diktátorom v rokoch 19631979.
Od 9. decembra 2016 jej bol pozastavený výkon mandátu pre podozrenie z korupcie, zneužitia moci a porušenia volebného zákona. Jej právomoci dočasne prevzal premiér Hwang kjo-an. Dňa 10. marca 2017 bolo jej zosadenie potvrdené juhokórejským ústavným súdom, čím sa jej pôsobenie vo funkcii prezidentky skončilo. 6. apríla 2018 bola za zneužitie právomoci, vydieranie a korupciu odsúdená na 24 rokov odňatia slobody a pokutu 18 miliárd wonov (16,79 miliónov dolárov).
Bejt Rubinstein

Bejt Rubinstein je mrakodrap v Tel Avive, na rohu ulíc Menachema Begina a Abrahama Lincolna.
Meria je 102 metrov a má 28 poschodí. Postavený bol v rokoch 1998 – 1999 architektom Arjem Freibergerom ako presklená budova.
Jeho podlahová plocha je 62 tisíc štvorcových metrov, z ktorých 34 tisíc sú kancelárie a obchody. Na streche má umiestnenú desaťmetrovú anténu.
Hotel Kráľa Davida

Hotel Kráľa Davida je päťhviezdičkový hotel v Jeruzaleme v Izraeli. Bol postavený z miestneho ružového pieskovca zámožným egyptsko-židovským bankárom Ezrom Moserim, a slávnostne otvorený v roku 1931. Nachádza sa v rovnomennej ulici v centre Jeruzalema a ponúka výhľad na Staré Mesto a horu Sion. Je súčasťou siete luxusných izraelských hotelov Dan Hotels.
V júli 1946, teda ešte za čias britskej mandátnej Palestíny, bolo južné krídlo hotela zničené pri bombovom útoku revizionisticko-sionistickej vojenskej skupiny Irgun. V hoteli vtedy sídlili orgány britskej mandátnej správy, vrátane vojenského veliteľstva a oddelenia kriminálneho vyšetrovania (CID). Pri výbuchu, ktorý bol odvetným opatrením za britskú protižidovskú politiku, zahynulo 91 ľudí, vrátane 17 Židov.
Jad Kennedy

Jad Kennedy je pamätník amerického prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho, zavraždeného v roku 1963, ktorý sa nachádza v Izraeli v blízkosti Jeruzalema.
Pamätník je zhruba 20 metrov vysoký a má tvar sťatého stromu (pňa), čo symbolizuje skoré prerušenie života. Vnútri je busta prezidenta Kennedyho a uprostred pamätníka horí večný plameň. Pamätník je tvorený 51 stĺpmi, z ktorých každý nesie emblém jedného amerického štátu (50 štátov a District of Columbia). Pamätník bol postavený v roku 1966 z prostriedkov darovaných americkými židovskými komunitami. Jeho autorom je izraelský architekt David Resnick.
Nachádza sa približne 11 kilometrov juhozápadne od centra Jeruzalema a dá sa k nemu dôjsť po točitej horskej ceste cez mošavy Ora a Aminadav. Pamätník a susediace piknikové priestranstvá sú súčasťou Lesu mieru Johna F. Kennedyho.
LG G3 Stylus

LG G3 Stylus je androidový smartfón, ktorý vyrába kórejská spoločnosť LG Electronics. Je to low-endový phablet s podobným dizajnom ako LG G3 obsahuje pero Stylus, ktoré sa dá použiť na kreslenie a dotykový vstup. Predstavený bol v auguste 2014 a uvedený na trh v októbri toho roku.
Obsahuje 5,5 palcový LCD displej s rozlíšením 960x540 s bodovou hustotou 200 ppi a 2 sloty na SIM kartu.
Poháňa ho systém na čipe Mediatek MT6582 a procesor Quad-core 1.3 GHz Cortex-A7 a grafický procesor Mali-400MP2. Kapacita pamäte je 1 GB a vnútorné úložisko má veľkosť 8 GB, je možné ho rozšíriť microSD kartou s kapacitou do 32 GB. Použitý operačný systém je Android vo verzii 4.4.2 (KitKat).
Primárny fotoaparát má rozlíšenie 13 MP, dokáže nahrávať 1080p video pri 30 fps.
Hydrotermálny roztok

Hydrotermálny roztok alebo hydrotermálne fluidum predstavuje zvyškové fluidá vznikajúce z magmy počas neskorých štádií kryštalizácie, ale aj pri metamorfných procesoch a bežne obsahujúce väčšie obsahy rozpustených kovov. Časť vody hydrotermálnych roztokov môže pochádzať z podzemných vôd, dažďovej (meteorickej) vody, morskej a povrchovej (sladkej) vody. Zohriate roztoky môžu transportovať rozpustené kovy k zemskému povrchu. Obsahujú hlavne vodu o vysokej salinite, ktorá je vysoko chemicky aktívna a reaguje s okolitými horninami. Kovy rozpustené vo forme iónov následne môžu kryštalizovať pri poklese tlaku a teploty, zmene pH prostredia, alebo zmene prítomnosti kyslíka. Vytvárajú následne rudné žily, často v puklinách, pozdĺž ktorých najčastejšie pohybujú. Vznikajú tak hydrotermálne ložiská.
Stredná odborná škola (Košice, Ostrovského 1)

Stredná odborná škola Ostrovského 1 je škola v Košiciach, zameraná na informačné technológie. Okrem štúdia viacerých informačno technologických zameraní, škola ponúka aj systém duálneho vzdelávania.
Študijné odbory.
Študijné odbory pozostávajú s nasledujúcich zameraní:
Spolupráce s organizáciami.
V roku 2013 stredná škola ako jediná v kraji podpísala dohodu o spolupráci s Technickou univerzitou v Košiciach. Podľa vtedajšieho predsedu KSK Zdenka Trebuľu, filozofia podpisu zmluvy súvisí aj s Košice IT Valley, v ktorom sa plánovalo zamestnať až 10-tisíc ľudí do roku 2020.
Vzdelávanie v IT odboroch ďalej prebieha v spolupráci s partnermi ako: AT&amp;T, Deutsche Telekom IT Solutions Slovakia, Cisco, Ness Košice, Lynx a Intas.
Levík čierny

Levík čierny (lat. "Leontopithecus chrysopygus") je drobná ploskonosá opica z rodu levík ("Leontopithecus") z čeľade kosmáčovité ("Callitrichidae"), prípadne z čeľade malpovité ("Cebidae"). Druh "Leontopithecus chrysopygus" opísal Mikan roku 1823, nie sú známe žiadne jeho poddruhy.
Výskyt.
Levík čierny sa vyskytuje v pralesoch Brazílie, konkrétne napríklad v oblasti Morro do Diabo State Park.
Opis a správanie.
Hmotnosť tohto primáta sa odhaduje na 540 - 690 g, dĺžka tela je asi 30 cm. Srsť je čierna, s hnedými odtieňmi. Levíky sa živia rastlinou potravou, ako sú kvety, ovocie a pod., lovia však aj drobné stavovce alebo hmyz, ktorý vyťahujú z kôry stromov svojimi ohybnými prstami. Po 125 - 132 dňoch gravidity samica zvyčajne porodí raz za rok dve mláďatá, výnimkou sú odchýlky od tohto počtu. Mláďatá sa spočiatku vozia matkám na chrbte. Živia sa materským mliekom po dobu 4 - 5 týždňov, potom začnú prijímať pevnú potravu (hmyz) od dospelých jedincov.
Ohrozenie.
Levík čierny je podľa IUCN ohrozeným druhom (EN). Nebezpečenstvo predstavuje predovšetkým úbytok dažďového lesa, v menšej miere lov. Dnes žije iba asi tisícka týchto opíc v jedenástich roztrieštených oblastiach dažďového pralesa v Brazílii. Levík čierny preto patrí medzi chránené druhy, je zapísaný napríklad v brazílskom Oficiálnym zozname druhov ohrozených vyhynutím. Prebiehajú aj pokusy s odchovom v zajatí, zatiaľ však nemajú veľký úspech.
Bertrand Poirot-Delpech

Bertrand Poirot-Delpy, často tiež skracovaný ako BPD, (* 10. február 1929, Paríž – † 14. november 2006, tamtiež) bol francúzsky spisovateľ a novinár.
Vo svojej vlasti bol veľmi známy, pracoval takmer pol storočia ako literárny kritik pre denník Le Monde, od roku 1986 bol zároveň členom Francúzskej akadémie. Po jeho smrti ho Dominique de Villepin vyhlásil za najväčšieho obrancu francúzskeho jazyka.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1979

Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1979 boli v poradí 11. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 5.13. októbra 1979 v piatich francúzskych mestách: Nancy, Nantes, Paríž, Saint-Quentin a Toulouse, za účasti 12 tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo Grécka. Francúzsko organizovalo európsky šampionát mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1951, v Paríža. Piatykrát v rade získal titul , ktorý sa vo finálovej skupine umiestnil pred a . 
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Letné olympijské hry 1980. Kvalifikovalo sa ne iba víťazné družstvo.
Výsledky.
Základné skupiny.
Skupina A.
&lt;br&gt;
Skupina B.
&lt;br&gt;
Skupina C.
&lt;br&gt;
Nadstavbové skupiny.
Skupina o 7.12. miesto.
&lt;br&gt;
Finálová skupina.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Anna Kollárová

Mgr. Anna Kollárová (* 11. december 1949, Príbelce – 28. január 2022, Banská Bystrica) bola slovenská spisovateľka a učiteľka.
Životopis.
Po maturite na SVŠ v Modrom Kameni pokračovala v štúdiu na Pedagogickej Fakulte v Banskej Bystrici, ktoré ukončila v roku 1971. Po skončení vysokej školy pôsobila ako učiteľka základnej školy v Kosihovciach a v Čebovciach. V rokoch 19761978 ukončila postgraduálne štúdium na PF v Nitre. V rokoch 19951996 ukončila dvojročné špecializačné štúdium na PF v Nitre „Profesionálna príprava pre výchovné a vzdelávacie pôsobenie na deti v otázkach rodičovstva, manželstva a etiky intímnych vzťahov“. V roku 2004 absolvovala na PF Trnavskej univerzity vzdelávací program vzdelávania učiteľov so zameraním „Výživa a zdravie vo výchove a vzdelávaní“. V roku 2005 v rámci asociácie projektu INFOVEK – API získala na ŠVS v Banskej Bystrici osvedčenie o vzdelaní s celoštátnou pôsobnosťou so zameraním na integráciu IKT do vyučovania.
Po dovŕšení dôchodkového veku v roku 2007 ukončila prácu učiteľky. V tom istom roku sa prihlásila na Univerzitu tretieho veku UMB v Banskej Bystrici zároveň na dva študijné odbory „Fytoterapia” a „IKT“, ktoré uzavrela promóciou v roku 2009 a 2010. Už od detstva prejavovala záujem o folklór, účinkovala ako žiačka a študentka v rôznych kultúrnych programoch. Po skončení vysokej školy ako mladá učiteľka nacvičovala v obci divadelné predstavenia, s ktorými sa zúčastňovala súťaží a prehliadok divadelných súborov v rámci okresu a kraja. Niekoľko rokov viedla obecnú knižnicu a nacvičovala popritom desiatky kultúrnych programov pre obec. Spolupracovala s miestnym cirkevným zborom a pripravovala vystúpenia detí pri rôznych cirkevných sviatkoch. K najväčším kultúrnym akciám pre obec Príbelce, na ktorých sa autorsky a scenáristicky podieľala patrili:
Od roku 2007 sa venovala literárnej činnosti. Od roku 2019 bola členkou Spolku slovenských spisovateľov. Bola vydatá, matka dvoch dospelých synov, žila a tvorila vo Veľkom Krtíši. Pochovaná je na cintoríne v rodných Príbelciach – v časti Príkľak.