Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker

 Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker (; * 21. jún 1797, Petrohrad, Ruské impérium – † 23. august 1846, Toboľsk) bol ruský básnik a dekabrista.
Životopis.
Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker pochádzal zo šľachtickej rodiny nemeckého pôvodu. Po štúdiu na Cárskoselskom lýceu (jeho spolužiak bol Alexandr Sergejevič Puškin) pôsobil ako ministerský a diplomatický úradník. Krátko býval v Nemecku, Taliansku, Grécku, v roku 1821 predniesol v Paríži zopár prednášok o ruskej literatúre. V rokoch 1821 −1822 pracoval ako úradník na Kaukaze, kde sa spoznal s Gribojedovom. V rokoch 1823 − 1824 vydával v Moskve spolu s V. F. Odojevským druhý najvýznamnejší dekabristický almanach "Mnemozina". Po porážke dekabristického povstania bol najprv odsúdený na smrť, potom mu trest zmenili a desať rokov strávil vo väzení. Od roku 1835 žil ako vyhnanec na Sibíri a tam, oslepnutý a nervovo vyčerpaný, zomrel na tuberkulózu.
Tvorba.
Bol najplodnejším z dekabristických autorov. Bola pre neho príznačná štýlová a tvarová nevyhranenosť. Vo svojej tvorbe mal blízko k neoklasicistnej estetike.V preddecembrovom období sa uplatňoval predovšetkým ako hlásateľ slobodomyseľne chápaného patriotizmu, služieb smelým občianskym ideálom. Svedčí o tom jeho vtedajšia politická lyrika, napríklad "Priateľom na Rýne" ("К друзьям, на Рейне", 1821), "Grécka pieseň" ("Греческая песнь", 1821) a hlavne programové verše v básňach "Jevgenijovi" ("К Евгению", 1820), "Proroctvo" ("Пророчество", 1822), "Údel básnikov" ("Участь поэтов", 1823), "Básnikov lós" ("Жребий поэта", 1824), "Byronova smrť" ("Смерть Байрона", 1824).
Najvýznamnejším dielom jeho ranej tvorby bola hrdinská tragédia zo starého Ruska "Argejci" ("Аргивяне", 1822 − 1825). Znamenala nový posun v ruskej dráme, pretože narúša klasicistický princíp jednoty deja, miesta a času a nahrádza kanonizovaný šesťstopový rýmovaný jamb päťstopovým nerýmovaným veršom, blankversom.
V roku 1824 napísal článok "O charaktere našej poézie a obzvlášť lyriky v uplynulom desaťročí" ("О направлении нашей: поэзии, особенно лирической, в последнее десятилетие"), ktorý uverejnil v almanachu "Mnemozina". V tomto článku napadol romantizmus Žukovského, ktorý považoval za spiatočnícky, odporujúci produktívnemu vývinu ruskej poézie. Kiucheľbeker požadoval poéziu, v ktorej sa realizujú ideály občianskej slobody.
Kiucheľbekerova tvorba z väzenia a vyhnanstva má väčšinou spomienkový a bojovne protestný charakter, napr. "Rylejevov tieň" ("Тень Рылеева", 1827), "Elégia" ("Элегия", 1832), "Za Jakubovičom" ("На смерть Якубовича", 1846). V trojdielnom dramatickom obraze "Ižorskij" ("Ижорский", prvé dva diely 1829 − 1835, tretí 1840 − 1841) sa pokúsil formou romanticko-ironického mystéria zachytiť životné stroskotanie „zbytočného človeka“ (príbuznosť s Oneginom a Pečorinom, napovedá o tom aj meno hlavného hrdinu, rovnako odvodeného od názvu ruskej rieky).
Historická tragédia "Prokofij Ljapunov" ("Прокофий Ляпунов", 1834) oživuje v duchu Rylejevových dúm postavu jedného z vodcov ľudového odporu proti poľskému vpádu z počiatku 17. storočia. 
Zo skladieb inšpirovaných folklórom je významná rozprávka "Ivan, syn kupecký" ("Иван, купецкий сын", 1832 − 1842).
Kiucheľbeker bol členom "Slobodného spolku ctiteľov slovesnosti, vied a umení" ("Вольное общество любителей словесности, наук и художеств") a filozofického krúžku Ľubomúdrych.