burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Medzinárodná vegetariánska únia

Medzinárodná vegetariánska únia ("International Vegetarian Union", skratka "IVU") je nezisková organizácia s otvoreným členstvom pre ľubovoľné organizácie, ktorých cieľom je propagovať vegetariánstvo. Členmi môže byť fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá zdieľa ciele IVU, bez ohľadu na to či sú vegetariánmi alebo nie.
Organizácia bola založená v roku 1908, počas prvého Svetového vegetariánskeho kongresu v Drážďanoch. Impulzom pre vznik prišiel od Francúzskej vegetariánskej spoločnosti, kongres organizovala britská spoločnosť spolu s miestnou nemeckou. Odvtedy sa po svete začali konať série medzinárodných kongresov.
Za účelom dosiahnutia cieľov má organizácia nasledovné hlavné plány:
Robert Venturi

Robert Venturi (* 25. jún 1925, Philadelphia, Pensylvánia, USA† 18. september 2018, tamže) bol americký architekt a významný predstaviteľ americkej postmoderny, držiteľ Pritzkerovej ceny za architektúru z roku 1991. Väčšina jeho realizácií pochádza práve z amerického kontinentu avšak známe sú aj realizácie v Európe, v Nemecku, Anglicku a Španielsku. Známy je jeho výrok „menej je nuda“, ktorým reagoval na výrok modernistu Mies van der Roheho „menej je viac“.
Štúdium.
V rokoch 1944 – 1950 študoval architektúru na univerzite v Princetone, New Jersey. V štúdiách pokračoval na americkej akadémii v Ríme – Rome Prize Fellow v rokoch 1954 – 1956. Po návrate absolvoval kurz teórie architektúry na Pennsylvánskej univerzite.
Ako profesor pôsobil na niekoľkých univerzitách v USA – Yale, Princeton, Harvard.
Pôsobenie.
Po štúdiách v rokoch 1951 – 1953 pracoval v architektonickej kancelárií Oscara Stonorova vo Philadelphii a E. Saarinena v Detroite. Neskôr krátko pracoval pre Louisa I. Kahna.
V roku 1958 otvoril vlastnú kanceláriu s Williamom Shortom „Venturi and Short“ a v roku 1964 začal spolupracovať s Johnom Rauchom. Po trinástich rokoch manželstva s architektkou Denise Scott Brownovou založil v roku 1980 firmu "Venturi, Rauch and Scott Brown". Tá sa v roku 1989 premenovala na "Venturi, Scott Brown and Associates" a funguje dodnes.
Santa Cruz (department)

Santa Cruz je s rozlohou 370 621 km² najväčším departmentom Bolívie. V roku 2001 bol počet obyvateľov 2 029 471. Hlavným mestom je Santa Cruz de la Sierra.
Department sa nachádza vo východej časti Bolívie, veľkú čast z neho pokrývajú dažďové pralesy, ktoré sa nachádzajú od Ánd až po hranicu s Brazíliou. Hospodárstvo departmentu záleží hlavne od poľnohospárstva, pričom dôležitými pestovateľskými surovinami sú cukor, bavlna, sója a ryža. Nález ložísk zemného plynu v posledných rokoch dáva predpoklad na zlepšenie hospodárstva v tejto oblasti. V júli 2004 obyvatelia v referende odsúhlasili ťažbu a export zemného plynu. V departmente sa tiež nachádza El Mutún, najväčšie nálezisko železnej rudy.
Department sa delí na 15 provincií.
Annandale

Annandale môže byť:
Salo

Salo môže byť:
Hawkins

Hawkins môže byť:
Hwasong (mesto)

Hwasong (kórejsky 화성) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia pri pobreží Žltého mora, v provincii Kjonggi-do (경기도). Na území s rozlohou 688 km² tu žije približne 363 000 obyvateľov (údaj z roku 2007). Mesto má najväčšiu rozlohu poľnohospodárskej pôdy v provincii.
Zaujímavosti.
V období rokov 1986 až 1991 vyčíňal v meste Hwasong prvý sériový vrah v štáte. Podľa všetkého mal na svedomí 10 vrážd. Policajným orgánom a vyšetrovateľom sa vraha nikdy nepodarilo chytiť. Prípad vzbudil v Kórejskej republike vlnu obáv a bol námetom pre film "Spomienky na vraha" z roku 2003.
Filip VI.

Filip VI. môže byť:
Ferdinand Fellner

Ferdinand Fellner mladší (* 19. apríl 1847, Viedeň, Rakúske cisárstvo – † 22. marec 1916, Viedeň) bol rakúsky architekt.
Životopis.
Narodil sa ako syn viedenského architekta a stavebného podnikateľa Ferdinanda Fellnera. Štúdium architektúry ukončil vo Viedni a v roku 1870 nastúil do firmy svojho otca, ktorú viedol aj po jeho smrti. So svojou manželkou Katarínou mal dve deti, Melániu a Ferdinanda (prezývaného „Ferry“ – tiež architekt).
Ateliér Fellner a Helmer.
V roku 1873 založil spolu s Hermanom Helmerom spoločný ateliér. Koncom 19. storočia jeden z najznámejších architektonických ateliérov vo Viedni, ktorý sa špecializoval hlavne na projektovanie divadelných budov. Navrhli a naprojektovali za 43 rokov svojej spolupráce viac ako 200 stavieb, ktoré boli väčšinou realizované na území bývalého Rakúsko-Uhorska. Fellner a Hellmer vyvinuli akýsi typ divadla s dobrým dispozičným a technickým riešením, tieto divadlá slúžia až dodnes. Z výtvarného hľadiska ide o architektúru eklektickú, s prekypujúcim remeselným dekórom, využívajúce neskoršie renesančné a barokové formy, v posledných dielach tiež secesné. Častými spolupracovníkmi ateliéru pri výzdobe interiérov a exteriérov budov boli aj významný umelci svojej doby – Gustav Klimt a Ernest Klimt, Franz Matsch, Hans Makartn a iný.
Vďaka bezpečnostných hľadísk bola firma Fellner a Helmer vyhlásená za firmu, ktorá mala prijateľné ceny a presne dodržovali termíny a preto získali architekti zákazky na radu ďalších stavieb rôzneho využitia a účelu (projektovali bytové domy, obchodné domy, vily, paláce a zámky a iné). Fellner a Hellmer pracovali po celý život spolu, takže nemožno oddeliť ich autorský vklad u budov.
Antonio José de Sucre

Antonio José de Sucre y Alcalá (* 3. november 1795, Cumaná, Venezuela - † 4. jún 1830, Pasto, Kolumbia) bol juhoamerický bojovník za nezávislosť, generál a štátnik. 
Bol blízkym priateľom Simóna Bolívara. V roku 1823 bol krátko prezidentom Peru.
Ako vojenský generál v roku 1824 dokázal v dôležitej bitke u Ayacucha v Peru definitíve poraziť Španielov. Už nasledujúci rok bola vyhlásená nezávislosť Bolívie. V rokoch 1825 až 1828 bol prezidentom Bolívie. Dňa 4. júna 1830 bol na neho v meste Pasto spáchaný atentát, ktorému podľahol.
Trinidad (ostrov)

Trinidad je ostrov v Karibskom mori. Je to najrozsiahlejší a najobývanejší ostrov krajiny Trinidad a Tobago. Trinidad je najjužnejší ostrov v Karibiku a nachádza sa 11 km severne od pobrežia Venezuely. Rozloha ostrova je 4 769 km².
Prvým Európanom, ktorý objavil ostrov bol Krištof Kolumbus v roku 1498. Počas jeho plavby do "Nového sveta" objavil tento ostrov a pomenoval ho "La Trinidad". Trinidad zostal v španielskych rukách až do roku 1797, keď sa tu usadili francúzski a africkí otroci.
V roku 1888 boli Trinidad a Tobago zlúčené do jednej korunnej kolónie. V roku 1976 Trinidad a Tobago vyhlásili nezávislosť od Britského impéria a stali sa nezávislou republikou.
Najväčším mestom na ostrove je Port of Spain, ktoré sa nachádza na severozápade ostrova.
Trinidad

Trinidad môže byť:
Ocot

Ocot je z chemického hľadiska vodný roztok 5 až 10% kyseliny etánovej (octovej). Má výraznú kyslú chuť a charakteristický zápach. Používa sa na dochucovanie jedál a pokrmov.
Slovenské národné divadlo

Slovenské národné divadlo (SND) je jednou z najvýznamnejších, tzv. erbových kultúrnych inštitúcií Slovenska. Svoje dejiny začalo písať krátko po vzniku prvej česko-slovenskej republiky v roku 1920. Sídli v Bratislave. Dnešné Slovenské národné divadlo je tzv. divadlom verejnej služby. Je tvorené troma zložkami so stálymi profesionálnymi súbormi: Činohra, Opera a Balet. Slovenské národné divadlo využíva v súčasnosti dve budovy: historickú budovu SND na Hviezdoslavovom námestí a novú budovu SND na Pribinovej ulici. Slovenské národné divadlo je divadlom repertoárového typu - teda na jeho repertoári je viacero inscenácií. Predstavenia sa počas divadelnej sezóny (približne od septembra do júna) konajú zväčša každý deň (opera a balet), respektíve každý deň okrem pondelka (činohra).
História.
Po vzniku Česko-slovenskej republiky sa pomaly začala zhmotňovať myšlienka profesionálneho slovenského divadla. V roku 1919 poverili "Družstvo SND" založením Slovenského národného divadla. Družstvo SND uzavrelo zmluvu s riaditeľom Východočeskej spoločnosti Bedřichem Jeřábkem. Bol to práve jeho operný a činoherný súbor, ktorý v roku 1920 začal prevádzku všetkých troch súborov SND v budove bývalého Mestského divadla. 
Opera Slovenského národného divadla začala svoju činnosť 1. marca 1920 inscenáciou opery "Hubička" českého skladateľa Bedřicha Smetanu. O deň neskôr činoherný súbor uviedol hru Aloisa a Viléma Mrštíkovcov "Mariša". Balet Slovenského národného divadla debutoval inscenáciou baletu "Coppelia" od Léa Delibesa 19. mája 1920.
Prvé predstavenie v slovenskom jazyku sa uskutočnilo až v máji 1920 uvedením jednoaktoviek Jozefa Gregora Tajovského - "Hriech" a "V službe". 
Prevažná časť repertoáru bola uvádzaná v češtine, pretože nebolo dosť slovenských hier, prekladov, hercov či spevákov. Prví slovenskí profesionálni herci - Andrej Bagar, Ján Borodáč a Oľga Borodáčová-Országhová, Jozef Kello a Gašpar Arbét vytvorili jadro "Propagačného činoherného súboru SND." Tomuto súboru sa vravelo aj "Marška", z nem. slova "Marschkompanie" - pochodujúca čata. V rokoch 1921 - 1922 vykonával zájazdovú činnosť po slovenskom vidieku a hral po slovensky.
Súbory SND pôvodne hrali v troch divadelných budovách - súbor činohry hral v budove Divadla Pavla Országha Hviezdoslava na Laurinskej ulici a na Malej scéne Slovenského národného divadla na Dostojevského rade. Opera a balet sídlili v historickej budove na Hviezdoslavovom námestí. V prvom štvrťroku 2007 sa SND presťahovalo do novej budovy SND na Pribinovej ulici č. 17, v ktorej pod jednou strechou (od 14. apríla 2007) hrajú všetky tri súbory v troch divadelných priestoroch - opernej a baletnej sále, činohernej sále a v experimentálnom štúdiu. Tieto tri divadelné priestory poskytujú spolu zhruba 1 700 miest pre divákov. Okrem novej budovy SND naďalej využíva aj historickú budovu, kde striedavo účinkuje opera, balet i činohra. Divadlo Pavla Országha Hviezdoslava bolo neskôr odpredané mestu Bratislava, v Malej scéne sídli Divadlo Malá scéna STU.
Chicagska škola

Chicagska škola [vyslov: šikákska škola] (často nesprávne: "chicagská škola") môže byť:
Oskar Singer

Oskar Singer (* 27. október 1899 Dolné Vestenice – † 1972 Londýn) bol slovenský architekt. Bol to významný predstaviteľ funkcionalizmu na Slovensku a najprogresívnejším nitrianskym architektom.
Biografia.
Architektúru vyštudoval v Budapešti TU a v Brne VUT. Pôsobil ako samostatný architekt v 30.rokoch 20. storočia v Nitre. Angažoval sa aj kultúrne – bol členom Bratislavského Umeleckého spolku Kunstverein i Informovanosti. Publikoval v časopise Forum. Niektoré zdroje uvádzajú, že koncom tridsiatych rokov emigroval do Londýna. V roku 1947 sa zúčastnil kongresu CIAM.
Vybrané diela.
Vila K, Kmeťkova 22, Nitra, 1934.
Výnimočnosťou tejto vily je postavenie jej časti na stĺpoch. V našich pomeroch to bolo neobyčajné riešenie. Moderný charakter vytváralo taktiež aerodynamické zaoblenie rohov budovy. Táto vila sa objavila aj v časopise Fórum roku 1938, v článku ktorý pojednával o stavaní na „vidieku“.
Voľné prízemie avšak už tri roky po ukončení stavby zastavali, aj dnes je možné túto časť rozpoznať, pretože siahala len do polovice podlažia. Vila sa pre svoj expresívny vyraz nevyhla ani kritike. L. Foltýn tu kritizoval formálne použitie corbusierovských stĺpov v časti pôdorysu a zaoblené tvary prehnane označil za „novobarokové“.
Rodinny dom, Nitra, Fraňa Mojtu 17, Nitra, 1936.
Rodinný dom je jedným z mála príkladov na Slovensku, kde sa konkrétne nekonvenčné funkcionalistické architektonické tvaroslovie podarilo dôsledne aplikovať, pretože duch moderných architektonických princípov sa uplatňoval iba postupne. Architekt tu použil jednoduchý arkier s pásovým oknom, ktoré presahuje cez oba rohy.
Dom Dr.R., Nitra, Kmeťkova 11, Nitra, 1938.
Rodinný dom patril k charakteristickým stavbám funkcionalizmu v meste Nitra. Je charakterizovaný výraznou horizontálnou štrbinou na prízemí. Za tou sa nachádzala obývacia izba spojená s jedálňou a terasa. V zadnom krídla bola kuchyňa a pomocné priestory. Na poschodí bola výrazným prvkom pergola, ktorá kryla hornú terasu. Tu sa nachádzali tri spálne s veľkou predsieňou. Do domu sa vchádzalo z boku, kde mierne vystupovalo dvojramenné schodisko.
Dušan Kuzma

Prof. Ing. arch. Dušan Kuzma (* 17. marec 1927, Mestečko (okres Púchov) – † 17. jún 2008, Bratislava) bol slovenský architekt, pedagóg a zaslúžilý umelec. Je autorom pamätníka SNP v Banskej Bystrici.
Životopis.
Narodil sa Michalovi Kuzmovi, riaditeľovi školy a Elene Kuzmovej, žene v domácnosti. Architektúru začal študovať na FA SVŠT v Bratislave kde bol postupne pod pedagogickým dohľadom Eugena Kramára, Emila Belluša a Vladimíra Karfíka. Počas štúdia bol na prázdninovej praxi u Augusta Perreta kde sa venoval predovšetkým téme – programové tvorivé smerovanie k organickej architektúre a jej syntéza s výtvarným umením.
Vysokoškolské štúdium úspešne ukončil v roku 1952. Ďalšie dva roky pôsobil na FA SVŠT ako asistent prof. Emila Belluša. V rokoch 19541960 pracoval v štátnej správe ako vedúci odboru architektúry a výstavby. Od roku 1960 bol vedúci katedry architektúry na VŠVU v Bratislave, ktorú aj sám založil. Počas svojej tvorby a pedagogickej kariéry na VŠVU programovo sledoval spojenie architektúry s výtvarným umením. Vo vlastnej sochárskej tvorbe sa sochársky tvarovanými objemami usiloval, ako sám hovoril, „dať architektúre určitú zdielnosť“. Nevyhýbal sa však ani spolupráci s výtvarníkmi. Najvýraznejšie sa jeho vzťah ku skulpturálnym formám a túžba po expresívnejšej reči architektúry prejavili práve na jeho najvýznamnejšom diele, na Pamätníku SNP v Banskej Bystrici. Toto jedinečné brutalistické dielo vytvoril spolu so sochárom Jozefom Jankovičom. Okrem Jankoviča spolupracoval s Antonom Cimmermannom, s Jánom Kulichom a mnohými ďalšími architektmi a umelcami. Patrí k slovenským architektom, ktorí sa významne pričinili k formovaniu kvalitnej slovenskej architektúry predovšetkým v období socializmu.
Vzdelanie.
FA SVŠT, 1952 – profesori: Eugen Kramár, Emil Belluš, Emanuel Hruška, Vladimír Karfík
Zamestnanie.
Autorizovaný architekt – pedagóg
Robotnícky kultúrny dom (Nitra)

Robotnícky kultúrny dom je dom v Nitre, ktorý bol postavený v roku 1935 a ktorého autorom je slovenský architekt Oskar Singer. Je postavený vo funkcionalistickom štýle.
Architektonické riešenie.
Sociálnodemokratický robotnícky kultúrny dom patrí k významným, avšak málo známym funkcionalistickým stavbám na Slovensku, má jednoduchú kubickú podobu so zasunutým bočným vstupom, ktorý sa nachádza za troma stĺpmi nesúcimi plnú stenu západnej fasády. Tá je oživená iba balkónom nad vstupom. Pôvodne sa na fasáde nachádzala nástenná maľba, ktorej autorom bol Mihály Biró. Na prízemí budovy sa nachádzali kancelárie, čitáreň a byt domovníka. Na podlaží bola umiestnená prednášková sála s javiskom.
V súčasnosti sa v bývalom kultúrnom dome nachádza internetová kaviareň, maľba už neexistuje a je k nemu pristavaný ďalší objekt. Oba patria odborovému zväzu.
Auer+Weber+Assoziierte

Auer+Weber+Assoziierte je architektonická kancelária, ktorú založili v roku 1980 Fritz Auer (* 24. jún 1933) a Carlo Weber (* 6. apríl 1934 – † 15. máj 2014). Spoločnosť s ateliérmi v Mníchove a Stuttgarte zamestnáva okolo 60 ľudí.
Zakladatelia.
Prof. Fritz Auer.
Fritz Auer sa narodil v roku 1933 v Tübingene v Nemecku. V rokoch 1953 až 1962 študoval na Technickej Vysokej Škole v Stuttgarte a Cranbrookovej Akadémii Umenia v USA, kde získal inžiniersky titul. Od roku 1966 do roku 1979 spolupracoval s kanceláriou Behnisch &amp; Partner a v roku 1980 sa stal spoluzakladateľom architektonickej kancelárie Auer+Weber. V rokoch 1985-1992 bol profesorom stavebných konštrukcií a navrhovania na mníchovskej FH. Od roku 1993 do 2001 bol profesorom na stuttgartskej "Staatliche Akademie der Bildenden Künste". Od roku 1993 je členom akadémie umení v Berlíne.
Prof. Carlo Weber.
Carlo Weber sa narodil v roku 1934 v Saarbrückene v Nemecku. Taktiež navštevoval Technickú Vysokú školu v Štuttgarte. V rokoch 1959-1960 získal DAAD – štipendium na "École Nationale Supérieure des Beaux Arts" v "Paríž"i. V rokoch 1957-1966 bol spolupracovníkom Güntera Behnischa a Bruna Lambarta v Stuttgarte a Düsseldorfe a potom Prof. Louisa Arretchea v Paríži. Od roku 1966 spolupracoval s ateliérom Behnisch &amp; Partner a v roku 1980 spolu-založil architektonickú kanceláriu Auer+Weber. Od roku 1992-2002 bol profesorom na Univerzite v Drážďanoch. Carlo Weber je členom Saskej akadémie umení a od roku 2000 je tajomníkom oddelenia pre stavebné umenie akadémie. Carlo Weber zomrel v roku 2014 v Stuttgarte v Nemecku.
Princípy tvorby.
Ústredným bodom činnosti ateliéru je koncepcia a dizajn nových budov a alternatívy pre inštitúcie verejného sektoru a súkromných klientov, v spolupráci s dopravnými konzultantmi, investormi a stavebnými spoločnosťami. Posledných pár rokov sa stále viac zapájajú do dizajnu a realizácii medzinárodných projektov. Spoločnou črtou všetkých projektov je zreteľný a logický vývin architektúry, ktorý vychádza zo špecifických súhrnov a jedinečných požiadaviek na stavebnú parcelu. 
Proces navrhovania je obsiahnutý v hľadaní adekvátnych prostriedkoch stvárňovania a zlučovania koncepcie a realizácie. Tento otvorený proces vedie k individuálnym a jednotlivým riešeniam ktoré sa nedajú zredukovať do jedného štýlu. Šírka pásma architektonickej koncepcie zahŕňa všetko od sochársky prevedenej hmoty až po štruktúru otvorenej krajiny. Pochopenie riešenia návrhu, dáva orientáciu a umožňuje rôzne smery osvojenia a interpretácie skrz užívateľa a pozorovateľa.
Ich tvorba siaha od projektov pre vzdelávanie a výskum, cez administratívu a kultúru, hotely a obytné domy ako aj športové a dopravné stavby až po urbanistické plány.
Štátna meštianska škola a vila riaditeľa, Nitra

Štátna meštianska škola a vila riaditeľa je budova v Nitre. Je pomerne málo známou avšak pozoruhodnou funkcionalistickou stavbou medzivojnového obdobia je budova pôvodnej štátnej meštianskej školy v Nitrianskej štvrti Číneš. S výstavbou budovy sa začalo v roku 1933 za prítomnosti vtedajšieho ministra školstva dr. Ivana Dérera a do užívania bola odovzdaná v roku 1937. Školu vtedy pomenovali „Jubilejná štátna meštianska obvodná škola“. Po viacerých organizačných zmenách dostala škola 3. septembra 1973 nové meno – Základná škola Rudolfa Jašíka. Dnes, po roku 1989 dostala opäť svoje pôvodné meno – Základná škola kniežaťa Pribinu.
Budova je označená bronzovou tabuľou so stručným popisom kultúrnej pamiatky.
Architektonické riešenie.
Budova je viacpodlažným objektom, ktorý bol po svojom vzniku jednoduchosťou a modernosťou príkladom pre svoje okolie. Na čelnej strane budovy nad vchodom bola umiestnená freska od grafika Michala Bíru - motív robotníka a matky, ktorí dvíhajú ruky a matka zdvíha svoje dieťa k slnku. Štátny znak a umelecký nápis z kovu na priečelí budovy vytvoril nitriansky sochár Július Bartfay.
Objekt má asymetrický trojkridlový pôdorys, ktorý pripomína najslávnejšiu nemeckú školu - budovu Bauhausu, ktorú navrhol architekt Walter Gropius. Táto bola architektovou inšpiráciou aj pre čisté a bezozdobné tvary. Výnimočné je pri tejto stavbe tiež uplatnenie asymetrie sledovaním funkčných požiadaviek i výtvarný princíp, ktoré sú dovedené do dôsledkov. 
Vstup do tohto objektu sa nachádza netypicky na nároží – je orientovaný smerom k centru mesta, hlavné schodisko je otvorené do veľkého bočného vestibulu. Vpravo od vstupu vystupuje do popredia krídlo s telocvičňou. Učebne sú orientovane do dvora. Za školou postavili, podľa dobových zvyklosti, vilu pre riaditeľa – smerom k Wilsonovmu nábrežiu. Tato ma jednoduchú kubickú formu. Výrazným architektonickým prvkom je polkruhová markíza. V súčasnosti v nej sídli materská škôlka. Súčasťou celého komplexu bol aj robotnícky klub.
Billy Idol

William Michael Albert Broad (* 30. november 1955, Stanmore, Middlesex, Anglicko), viac známy ako Billy Idol, je anglický rockový hudobník, textár a herec. Prvýkrát si získal popularitu počas punk rockovej éry ako člen skupiny Generation X. Na rozdiel od ostatných punk rockových interpretov, Billy Idol tvrdil, že ho inšpirovali skupiny The Beatles a Rolling Stones.
Billy Idol začal svoju úspešnú sólovú kariéru ako člen "druhej britskej invázie USA. Séria hudobných videí k skladbám „Dancing With Myself“, „White Wedding“, „Rebel Yell“ a „Eyes Without a Face“ z neho urobila jednu z prvých MTV hviezd. Idol pokračuje v koncertovaní s gitaristom Stevenom Stevensom.
Koncertná skupina.
Súčasná skupina Billyho Idola pozostáva z:
Diskografia.
"Don't Stop (1981)"
Ceny a nominácie.
BRIT Awards.
BRIT Awards sú každoročne udeľované ceny asociáciou British Phonographic Industry.
Hotel Devín

Hotel Devín je hotel v Bratislave postavený v rokoch 19521954. Objekt sa nachádza v staršej časti mesta na nábreží Dunaja. V minulosti bol súčasťou Dunajskej promenády, z čoho vychádzala mierka celej architektúry.
Architektúra.
Budova je výsledkom práce v ateliéri pod vedením Emila Belluša. Suterén a prvé dve podlažia s prevádzkami kaviarní a reštaurácii sú prístupné pre verejnosť. Vyššie podlažia sú vyhradené pre hotelové bývanie. Architektúra exteriéru a interiéru je vyriešená ako celok. Detaily sú často výborne doriešene, dokonca aj strecha budovy funguje ako piata fasáda pre pohľad z hradu.
Koncom storočia prestavali pôvodný bar na fitnescentrum (Droppa, Cvengrošová).
Kritika.
V minulosti sa často kritizoval plošne presklenný parter. Z dnešného pohľadu považujeme tento prvok za nadčasový a budovu ako jeden z najlepších príkladov povojnovej architektúry na Slovensku.
”Hotel ozaj dobre dokumentuje, ako sa funkcionalistická nová estetika a sociálny náboj transformovali do tradičných klasicistických schém a mäkkého komfortu neskorej moderny.“ (M.Dulla, H.Moravčíková : Architektúra Slovenska v 20.stor.)
„Príkladne čistá ukážka klasicizujúceho riešenia“ (Martin Kusý, architektov monografista)
Austrian Holocaust Memorial Award

Austrian Holocaust Memorial Award (AHMA) bola založená v roku 2006 Rakúskou zahraničnou službou (Österreichischer Auslandsdienst). Cena je udeľovaná každoročne osobe, ktorá sa mimoriadne zaslúžila o spomínanie na šoa.
Od roku 1992 pracujú v službe tejto pripomienky mladí Rakúšania v Anglicku, Argentíne, Austrálii, Belgicku, Brazílii, Bulharsku, Česku, Číne, Francúzsku, Holandsku, Izraeli, Litve, Maďarsku, Nemecku, Nórsku, Poľsku, Rusku, Taliansku, Ukrajine, USA a ďalších krajinách. Mladí Rakúšania tým celosvetovo preberajú zodpovednosť za zločiny spáchané aj rakúskymi národnými socialistami. Cenou AHMA má byť každoročne vyzdvihnutá osobnosť, ktorá pripomienku holokaustu podporuje osobitným spôsobom.
Anna Nalicková

Anna Nalicková, plným menom Anna Christine Nalicková (* 30. marec 1984, Glendora, Kalifornia, USA) je americká pesničkárka. 
Životopis a tvorba.
Už ako malá prejavila záujem o písanie textov. V škole ju dokonca podporovali a vraveli jej, že to v živote niekam dotiahne, len musí zotrvať. Anna sa nikdy nevzdávala a dnes má na svojom vrube prvý album so svojou hudbou a svojimi textami, ktorými okúzľuje nielen Ameriku, ale celý svet. V domácnosti Nalickovcov sa vždy zmietali rozličné hudobné žánre a skupiny. Annina matka bola zástankyňou skôr tvrdšieho rocku, a jej otec počúval radšej skupiny typu Beatles. To, prečo sa Anna rozhodla byť textárkou z veľmi príjemnou hudbou, sama prisudzuje vrodenej túžbe. Po niekoľkých úspešných rokoch písania sa Anne konečne podarilo preraziť a to v roku 2005, kedy za pomoci vydavateľstva "Sony BMG Music entertainment" vydala svoj debutový album z názvom "Wreck of the Day", ktorý by sa dal volne preložiť ako "stroskotaný deň". Jeho melancholické texty, ktoré rozprávajú o ľudských životoch, zožali na domácej pôde úspech. Taktiež sa umiestnila aj vo vrchných priečkach hitparád, čo jej pridalo na popularite. Annini fanúšikovia však netrpezlivo čakajú, či nás táto mladá nádejná hudobníčka poctí aj ďalším albumom. Zatiaľ sa jej podarilo iba znovuvydanie albumu v roku 2006, na ktorý umiestnila 2 nové skladby a jednu live verziu a v roku 2007 vydala song "Versus".
Svet filmu.
Annino meno nie je vo svete moc známe, je skôr lokálnou, národnou speváčkou. Nie, že by jej hudba nedosahovala dostatočnej kvality, skôr ešte jej hudba nedozrela a na svetovej popovej scéne je čím ďalej ťažšie sa uchytiť. No faktom ostáva, že jej hudba sa dostáva do uší miliónov ľudí, len, žiaľ, ani nevedia, že je to ona. Ide o mnohé filmy a televízne seriáli, ako napríklad seriál "Smallvile", kde sa na výberoch vyskytujú aj jej piesne.
Habitat 67

Habitat 67 je experimentálny obytný objekt v Montreale, ktorý vytvoril architekt Moshe Safdie. Bol postavený v rokoch 1964-1967 v štýle modernej a postmodernej architektúry.
Hlavná myšlienka.
Jedna z najznámejších atrakcií svetovej výstavy Expo 67, kde 26-ročný čerstvý absolvent architektúry dostal šancu realizovať svoj experimentálny diplomový projekt s názvom: „A Case for City Living, A Study of Three Urban High Density Housing Systems for Community Development“. Hlavnou ideou bolo vytvoriť dostupné, sociálne a finančne menej náročné ubytovanie a zároveň skomponovať zaujímavú a novú architektonickú a hmotovú štruktúru. Taktiež zakomponovať urbanizmus do samotnej architektúry. Paradoxne práve svojou výnimočnosťou a hodnotou prevratu v histórii obytnej architektúry nadobudlo bývanie namiesto sociálneho skôr lukratívny charakter.
Architektúra.
Kubistická geometria a hravá kompozícia poskladaná z modulových foriem sa rozkladá pozdĺž Rieky svätého Vavrinca. „Boxy“ majú pätnásť rôznych pôdorysných typov a sú od seba navzájom prevádzkovo nezávislé. Zároveň sú jednotlivé moduly rôzne poprepájané a svojím horizontálnym posunom vytvárajú terasy na streche modulu, ktorý je o poschodie nižšie. Vzniká tak súkromie, prísun čerstvého vzduchu, denného svetla a iné prednosti prímestského prostredia v mestskom prenájme. Pričom je vytvorená nepravidelná až organická priestorová štruktúra v pohľade pripomínajúca tvar troch zikkuratov. Ulica pre chodcov prechádza celým komplexom. 
Technická stránka.
Výstavba začala 7. apríla 1966 a skončila sa 28. februára 1967. Len severný blok bol dokončený až po Expo 67 v roku 1970. Systém pozostáva z 354 prefabrikovaných poschodových jednotiek, ktoré vytvárajú 158 obytných jednotiek s výmerou 56 až 158 m2. Pôvodne sa plánovalo 900 jednotiek. Betónové prefabrikáty sú spájané ťahanou oceľou. Každý modul - „box“ váži 70 ton.
Podobné realizácie.
Habitat sa stal predchodcom novej formy mestského bývania, ktorá predstavovala východisko alebo inšpiráciu pri ďalších projektoch.
Habitat

Habitat alebo habitát môže byť:
Habitat môže byť:
Josef Pleskot

Ing. arch. Josef Pleskot (* 1952 Písek) je český architekt.
Kritika.
Josef Pleskot patrí medzi významných českých architektov. Jeho architektúra je progresívna a vždy vyniká
čistým a nápaditým detailom. Významný český teoretik Rostislav Švácha zaradil do svojej knihy "Česká architektura a její přísnost: padesát staveb 1989 - 2004" týchto päť Pleskotových stavieb:
Ocenenia.
ocenenia spolu s AP ateliérom
Peter a Alison Smithsonovci

Peter Smithson (18. september 1923, Stockton-on-Tees Anglicko – 2003) a Alison Smithson (1928 Sheffield, južne od Yorkshire – 1993) boli anglickí architekti a autori viacerých spisov o architektúre a stavieb, ktoré ovplyvnili britskú architektúru 20. storočia. Obaja študovali na univerzite v Durhame v rokoch (1939-1942) , kde sa aj spoznali a po ukončení školy sa v roku 1949 zosobášili. 
Práca.
V roku 1950 si spoločne založili vlastný architektonický ateliér. 
Vytvorili si vlastný revolučný štýl, ktorý bol založený na technologickom minimalizme. V ich tvorbe zohráva hlavnú rolu myšlienka miesta, čo sa týka hmotovej formy a materiálu. Diela pochádzajúce z ich tvorby , sú často radené do oblasti brutalistického štýlu. Ich tvorbu tvorí široká škála projektov od urbanistických konceptov , cez architektúru rodinných domov až po dizajn nábytku. Boli vynikajúcimi tvorcami ako malých stavieb, tak aj celých mestských centier. Ich mená sa často spájajú s Londýnskym Pop–Artom. Stali sa spoluzakladateľmi skupiny architektov s názvom Team 10, ktorá sa odčlenila od Congrès International d’Architecture Moderne (CIAM) a zaujali popredné miesta v povojnovej Britskej architektúre.
Spoločný ateliér si získal svoje meno potom , ako vyhral na návrh Hunstanton School (1954) v Norfolku. Z návrhu cítiť skorými stavbami Chicagskej školy od Mies van der Rohe. Hanstetonská škola sa stala prvým dielom nového hnutia z názvom Nový Brutalizmus(Brutalizmus) v Anglicku. Keďže budova nefungovala veľmi dobre , neskôr utrpela množstvo zmien a prestavieb. Medzi ich prvé projekty tiež patrí "streets in the sky" (ulice v oblakoch) ,kde doprava a pešie ťahy boli prísne odseparované. Nasledoval návrh Národohospodárskej budovy v Londýne (1959-1965). Ďalej navrhli Smihtsonovci ubytovaciu časť pre študentov Inštitútu Sv. Hildy v Oxforde (1970). Vďaka skutočnosti že sa angažovali v hnutí Independent Group (časť predstaviteľov Britského Pop-Artu), mali možnosť prezentovať svoje práce , ktoré tvorili avantgardný umelci, kurátori ,kritici a iný architekti.
Realizované projekty.
Robin Hood´s Garden´s boli na výstavbu príliš nákladné, čo bolo spôsobené zvoleným systémom výstavby. S výnimkou ich stavby v Bath už nenavrhli žiadnu stavbu v Británii a sústredili sa len na zahraničné objednávky. Peter Smithson taktiež písal a učil ako externista na fakulte v Bath. Od roku 1978 – 1990 učil na Škole Architektonického Spolku (Architectural Association School of Architecture).
Peter Garrett

Peter Robert Garrett (* 16. apríl 1953) je austrálsky právnik, hudobník a politik. Pôsobil v skupine Midnight Oil ako spevák a po jej rozpade v roku 2002 sa zapojil aktívne do politiky. 
Ešte ako študent práva založil v roku 1973 alternarívnu rockovú skupinu Midnight Oil, celosvetový úspech však dosiahli až v roku 1987 skladbou „Beds Are Burning“, ktorej text obhajoval právo pôvodných obyvateľov Austrálie na pôdu a územie. 
V roku 2004 sa stal kandidátom labouristickej strany do parlamentných volieb. 6. decembra 2007 ho premiér Kevin Rudd vymenoval do funkcie ministra životného prostredia.
Šoa

Šoa môže byť:
The Used

The Used je názov americkej rockovej hudobnej skupiny, pôvodom z Oremu v štáte Utah v Spojených štátoch.
Skupina bola založená v roku 2000, debutovala v nasledujúcom roku albumom "Demos From The Basement", druhý s názvom "The Used" zaznamenal predaj vyše 200 tisíc kusov. Nasledovali albumy "In Love and Death" a zatiaľ posledný s názvom "Lies for the Liars".
Choroby oka a jeho adnexov (MKCH-10)

VII. kapitola - CHOROBY OKA A JEHO ADNEXOV (MKCH-10, H00 - H59)
Obsahuje tieto skupiny položiek
Nezahŕňa:
Teror vo vlaku

Teror vo vlaku "(angl. Derailed)" je americký akčný triler z roku 2002, ktorý režíroval Bob Misiorowski a hlavnú úlohu zahral Jean Claude Van Damme.
Zápletka.
Agent NATO Jacques Kristoff (Jean Claude Van Damme) je povolaný do akcie - na jeho narodeniny - aby vystopoval Galinu Konstantinovú (Laura Elena Harringová), ktorá ukradla extrémne hodnotný, nebezpečený a prísne tajný náklad. Nájsť Galinu nie je až tak namáhavé a Jacques musí ukončiť misiu tak, že vlakom vráti Galinu a náklad svojim nadriadeným. Jacquesova manželka Madeline (Susan Gibneyová) nie je nadšená takýmto vývojom udalostí, pretože investovala malý majetok do Berlitzovho korešpondenčného kurzu a roku lekcií hrania na Jacquesove narodeniny, ale odprevádza ho na vlakovej stanici spolu s ich deťmi, dcérou Bailey (Jessica Bowmanová) a synom Ethanom (Kristopher Van Varenberg). Zdá sa, že Galinina korisť sú tri fľaštičky SP-43. Je to extrémne smrteľné sérum kiahní, kultivované v svetielkujúcej zelenej tekutine. Taktiež sa zdá, že banda teroristov vedených Masonom Coleom (Tomas Arana) má v úmysle uniesť vlak a ukradnúť vírus pre svoje vlastné zámery. Ale v ceste im stojí Jacques. Vírus nakoniec skončí voľne rozptýlený vo ventilačnom systéme vlaku. Nanešťastie, Jacquesova rodina si vybrala túto špeciálnu chvíľu, aby ho prekvapila na jeho narodeniny, takže jeho manželka a deti tiež nastúpili na vlak. Jacques sa stáva armádou o jednom mužovi, aby ochránil svoju rodinu, ostatných pasiažierov a zastavil Colea a jeho kumpánov.
Pistoriho palác

Pisztoryho palác je národná kultúrna pamiatka Slovenskej republiky pod číslom 101-166/0 a budova v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto na Štefánikovej číslo 25.
Charakteristika.
Pisztoryho palác bol vybudovaný v druhej polovici 19. storočia v eklektickom štýle. Názov dostal podľa lekárnika Pisztoryho. Počas socializmu slúžil ako sídlo Múzea Vladimíra Iľjiča Lenina, neskôr ako Dom zahraničných Slovákov.
Od roku 2013 sa v paláci nachádza ártové kino Kino Film Europe, ktoré premieta každý deň od piatej do desiatej večer. Zameriava sa na európske filmy, no i novinky zo sveta filmu či staršie filmy. V kine sa konajú aj filmové festivaly ako napríklad Scandi, Be2Can, Tiché noci a iné. Kino obsahuje bufet s občerstvením. V horných častiach paláca sa organizujú výstavy obrazov, skulptúr či keramiky. Taktiež tu môžete navštíviť rôzne workshopy, premietania či diskusie. 
Z čias, keď slúžil ako Leninovo múzeum sa zachovalo v prízemí niekoľko mramorových tabúľ. Na dvoch sú štátne znaky ČSSR a ZSSR, na dvoch ďalších sú nápisy:
"Všetko, čo je v proletariáte skuto- // čne veľké a hrdinské - odvážna myseľ, // železná, nezlomná, húževnatá a všetko // prekonávajúca vôľa, svätá nenávisť, // smrteľná nenávisť k otroctvu a útla- // ku, revolučný elán, ktorý hory prená- // ša, bezmedzná viera v tvorivé sily // más, obrovský organizačný génius - // to všetko bolo jedinečne stelesnené // v Leninovi, ktorého meno sa stalo // symbolom nového sveta od západu // na východ, od juhu na sever."
"Komunizmus plní histo- // rické poslanie - zbaviť // všetkých ľudí sociálnej // nerovnosti, všetkých fo- // riem útlaku a vykorisťo- // vania, vojnových hrôz - // a nastoľuje na svete mier, // prácu, slobodu, rovnopráv- // nosť, bratstvo a šťastie // všetkých národov."
Penicilín

Penicilín je prvé antibiotikum využívané v medicíne. Radí sa medzi beta-laktámové antibiotiká. V plesni "Penicillium notatum"(vytvorená v hube) ho v roku 1928 objavil Alexander Fleming. Z chemického hľadiska je to bicyklická organická kyselina, mierne rozpustná vo vode, lepšie v etanole, éteri, chloroforme a organických rozpúšťadlách. Podľa skupiny, ktorá je naviazaná na niektoré miesta penicilínovej molekuly sa rozlišuje penicilín F, G, K, N, O, S, V alebo X.
Penicilín, podobne ako ostatné beta-laktámové antibiotiká pôsobí baktericídne, má vysokú účinnosť a nízku toxicitu. Je účinný najmä na grampozitívne baktérie (streptokoky, niektoré stafylokoky, listérie, bacily, klostrídie, aktinomycéty). Pôsobí aj na niektoré gramnegatívne mikroorganizmy (neisserie, borrelie, treponemy, či leptospiry), voči mnohým baktériám je však neúčinný. Alergické reakcie na penicilín sú zriedkavé.
V továrni v Benjamin Fragner v Dolních Měcholupech (dnešná Zentiva) bol penicilín pod vtedajším označením "BF Mykoin 510" prvýkrát pripravený v roku 1944.
Dom kultúry (Trnava)

Dom kultúry je atypická stavba v Trnave, ktorá bola zrealizovaná v roku 1988. Prvé riešenie z roku 1971 prinieslo architektonický koncept riešenia, ale aj názor na spôsob zástavby južnej strany Trojičného námestia, v historickom jadre. V roku 1976 bola vytvorená nová konečná architektonická štúdia ktorej autorom je Jozef Danák. Tento autor viedol spracovanie aj úvodného projektu. V časoch komunizmu bol projekt ocenený prvým miestom vo svojej kategórii.
Opis objektu.
Budova je umiestnená v kontraste medzi historickými meštiackymi domami. Dom kultúry je rozdelený na tri štvorpodlažné časti. Je výrazným architektonickým dielom, uzatvárajúcim určitú etapu úsilia o prestavbu centra mesta Trnavy. Táto stavba je odmietaná miestnym obyvateľstvom a turistami a je považovaná za symbol neúcty a ignorancie komunistického režimu voči historickej zástavbe.
V časti A je na prvom podlaží vstupný priestor. O podlažie vyššie je zasadacia miestnosť, miestnosti pre nácvik hudby a tancov a priestory pre kluby. Ďalšie podlažie obsahuje priestory pre kluby a administratívne priestory. Na štvrtom podlaží sa mala nachádzať čitáreň a knižnica. 
V časti B sa v suteréne nachádzajú sklady, strojovňa vzduchotechniky a dielne. Hlavný vstup, šatne a sociálne zariadenie sú na prvom podlaží. Na druhom a treťom je hlavná sála pre 800 ľudí so zdvíhacím zariadením, ktorá je unikátna u nás a ojedinelá i vo svete. Posledné podlažie tvoria prevádzkové priestory a zariadenia.
V časti C na prízemí sú vstupy, šatňa a prístupové schodiská. Na ďalších dvoch podlažiach sa nachádza reštaurácia s kaviarňou pre 120 miest, bar a foyer. Posledné podlažie slúži pre strojovňu osvetlenia a vzduchotechniky.
Dom kultúry má obostavaný priestor: 53 467 m3; úžitková plocha: 8 686 m2. Je vytvorený z vyše 10 tisíc m3 pohľadového železobetónu a 650 ton železa. To zaraďuje budovu medzi unikáty. Pohľadový betón domu kultúry mal byť biely, s dezénom a kovové časti interiéru mali byť pochrómované. Realizované exteriéry tvoria sivé betónové masy s priznanými stopami po debnení a oceľové komponenty natreté načerveno.
Architektúra.
Sila architektonického výrazu budovy pôsobí najmä do priestoru Trojičného námestia. Tu sa vychádzalo z jeho historickej stopy, čo viedlo k logickému, zdôvodnenému členeniu pôdorysu aj k formovaniu hmoty architektúry, podporujúcej úsilie o zdrobnenie mierky na mierku primeranú danému priestoru. Na východnej fasáde smerom k obchodnému domu Jednota nebola už táto metóda tak uplatnená. V tomto prípade zvlnenie historickej stopy zástavby nebolo natoľko sledované hmotou architektúry, ale alternované hmotou vyústenia klimatizácie s výtvarne riešeným pútačom a nadväzným systémom vodostrekov. 
Súčasnosť.
Po revolúcii bola budova degradovaná drobnou nesúrodou architektúrou vloženou do jej vnútra. Zvuková aparatúra a svetelný park hlavnej sály je dnes v nepoužiteľnom stave pre kultúrne podujatia. Nepodarilo sa vyriešiť problémy s ozvučením zadnej časti hľadiska. V súčasnosti sa uvažuje o rozsiahlej rekonštrukcii a možnej prestavbe na obchodné centrum.
Súboj cti

Súboj cti "(angl. The Quest)" je americký film z roku 1996, ktorý režíroval Jean Claude Van Damme a zároveň v ňom hral hlavnú úlohu. Jeho podstatou je bojové umenie a štruktúra filmu je podobná s filmom Krvavý šport. Pôvodne ho napísal Frank Dux, film je prepracovanou verziou jeho scenáru "The Kumite" a ukončil Duxove a Van Dammove priateľstvo.
Zápletka.
Van Damme hrá Christophera Duboisa, vreckového zlodeja, ktorý musel v roku 1925 ujsť z New Yorku. Ukryl sa na lodi, ale posádka ho našla a uväznila. Zachránil ho zištný Angličan, Lord Edgar Dobbs, ktorého stvárnil Roger Moore. Dobbs Duboisa neskôr predá do otroctva na Siamskom ostrove, kde sa Dubois vytrénuje na zápasníka v Thajskom boxe. Dobbs neskôr Duboisovi asistuje (samozrejme s veľkým ziskom), kúpi jeho slobodu, takže teraz už ako výnimočný zápasník môže reprezentovať Spojené štáty v turnaji v štýle Kumite, ktorý sa volá "Ghang-gheng" a odohráva sa v "Tibete" v "Stratenom meste". Stretávajú sa tu reprezentanti rôzny krajín, ako je Nemecko, Sovietsky zväz, Škótsko, Španielsko, Turecko, Brazília, Siam, Južná Kórea, Grécko, Francúzsko, Čína, Japonsko, Okinawa, Keňa a Mongolsko, aby spolu zápasili vo vypadávajúcich kolách. Víťaz turnaja dostáva cennú sochu, "Zlatého draka". Dubois turnaj vyhrá, keď porazí Mongola, ale Zlatého draka neprijme. Použije ho na výmenu za životy Dobbsa a Harryho, ktorých odsúdili na život v Stratenom meste, pretože sa pokúšali ukradnúť Zlatého draka.
Mengusovská dolina

Mengusovská dolina je veľká dolina na južnej strane Vysokých Tatier.
Preteká ňou Hincov potok, z ktorého po sútoku s Krupou vzniká rieka Poprad. V hornej časti sa delí na Hincovu kotlinu a Kotlinu Žabích plies. V Hincovej kotline je najväčšie a najhlbšie pleso na slovenskej strane Tatier, Veľké Hincovo pleso, no sú tu ešte Malé Hincovo pleso a Hincove oká. V Kotline Žabích plies sú Veľké, Malé a Vyšné Žabie pleso mengusovské. V dolnej časti pri ústí Zlomiskovej doliny je Popradské pleso. Dolina sa nachádza v Tatranskom národnom parku a je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Mengusovská dolina.
Turistika.
Dolinou prechádza niekoľko značených chodníkov:
Od zastávky tatranskej elektrickej železnice vedie Mengusovskou dolinou značkou značený bezbariérový turistický chodník, vhodný pre ľudí so zníženou mobilitou a imobilných. Má dĺžku 4,5 km, končí pri Popradskom plese a jeho povrch je asfaltový. Vzhľadom na značné prevýšenie sa vozičkárom odporúča sprievod.
Večný dážď

Večný dážď je skalný prah vo Velickej doline Vysokých Tatier, špecifický závojom, ktorý vytvára stekajúca voda.
Tvorí ho niekoľko metrov vysoký skalný prah s prevismi v lokalite Kvetnica, po ktorých nepretržite steká voda. Vytvára tak vodný závoj, pripomínajúci neustále mrholenie. 
Prístup.
Prístupný je po turistickej značke od Sliezskeho domu.
Magura (1 059,3 m n. m.)

Magura () je vrch v severnej časti Veľkej Fatry nad obcou Nolčovo a Krpeľany. Vďaka polohe na okraji pohoria je z nej nádherný výhľad na Turčiansku kotlinu a Malú Fatru.
Geologická stavba.
Podložie je tvorené druhohornými kriedami (Jura), tzv. mráznické súvrstvie Fatrika: sivé slienité vápence, slieňovce a slienité bridlice (valangin až spodný barém); ďalej tzv. osnické súvrstvie: svetlosivé, slabo slienité kalpionelové vápence a slienité bridlice (vrchný titón až spodný valangin). Od strany Ľubochnianskej doliny, v lokalite Rudno sa nachádzali štôlne, v ktorých sa ťažil limonit.
Jakubina

Jakubina (zriedkavo aj Jakubiná, ; ) je druhý najvyšší vrch v Západných Tatrách na Slovensku. Leží v hrebeni Otrhance nad Pribylinou, približne severne od Liptovského Hrádku. Je hôľneho charakteru a má pyramídovitý tvar.
Poloha.
Nachádza sa na západe strednej časti Tatier, v podcelku Západné Tatry a v ich časti Liptovské Tatry. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Pribylina a Jamník. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Podbanské, južne ležiaca Liptovská Kokava a Pribylina, juhozápadne Jakubovany, Konská a Žiar a severovýchodne poľská obec Kościelisko. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku.
Opis.
Jakubina leží v severnej časti hrebeňa Otrhancov, ktorý vybieha južným smerom z Hrubého vrchu () v hlavnom hrebeni Západných Tatier. Je najvyšším vrchom hrebeňa, ktorý oddeľuje východne ležiacu Račkovu a západne situovanú Jamnícku dolinu. Severovýchodne sa nachádzajú Račkove plesá, z ktorých vyteká Račková, odvodňujúca celú dolinu do rieky Belá v povodí Váhu. Zo západne sa zvažujúcich svahov voda odteká do Račkovej Jamníckym potokom.
Severným smerom leží Končistá (), Czubik (), sedlom oddelený Hrubý vrch (), Lúčna (), Trzydniowiański Wierch () a Czerwony Wierch (), západne sa nachádza Deravá (), Volovec (), Ostrý Roháč (), Plačlivé (), Smrek (), Baranec () a Malý Baranec (), južne Mládky (), Klinovaté (), Jakubinským sedlom () oddelená Vyšná Magura (), Ostredok (), Nižná Magura (), Nižný Ostredok (), Kečka () a Ježová () a východne Nižná Bystrá (), Kotlová (), Bystrá (), Blyšť () a Klin (). Vrcholom prechádza značený turistický chodník.
Lavínové žľaby.
Z Jakubinej spadá len jeden lavínový žľab, a to na východ, do oblasti Záhradky v Jamníckej doline.
Výhľady.
Skalnatý vrchol Jakubinej umožňuje kruhový rozhľad. Vďaka značnej nadmorskej výške poskytuje výhľad na okolité vrcholy Západných Tatier, do Račkovej aj Jamníckej doliny, na časť Vysokých Tatier a Podtatranskú kotlinu, pri vhodných podmienkach však vidieť aj Nízke Tatry, Veľkú a Malú Fatru, Oravskú Maguru, Oravské Beskydy a pohoria v južnom Poľsku.
Poslanie (film)

Poslanie "(angl. The Order)" je americký akčný triler z roku 2001, ktorý režíroval Sheldon Lettich a hlavnú úlohu stvárnil Jean Claude Van Damme.
Replikant (film)

Replikant "(angl. Replicant)" je americký akčný sci-fi film, ktorý režíroval Ringo Lam. V hlavných úlohách sa predstavili Michael Rooker a Jean Claude Van Damme. Odohráva sa vo Vancouvri, Britská Kolumbia, Kanada a v Seattli, Washington, Spojené štáty. Ide v poradí o druhú Van Dammeovu spoluprácu s čínskym režisérom Ringom Lamom. Van Damme hrá dvoj-úlohu aj v inom Lamovom filme, Maximálne riziko (1996) a tiež vo filme Dvojitý zásah z roku 1991.
Zápletka.
Edward "The Torch" Garrotte (Jean Claude Van Damme) je sériový vrah, orientujúci na zabíjanie žien, ktoré potom upaľuje. Ďalší rys jeho obetí je fakt, že všetky ženy sú matky.
Jake Riley (Michael Rooker) je policajný detektív v Seattli, ktorý sa posledné tri roky pokúša chytiť Garrottea. Pár dní pred Jakeovým odchodom do dôchodku Garrotte znovu udrie, ale Jake už na prípade nepracuje.
Tajná vládna agentúra najmä Jakea ako konzultanta k projektu, na ktorom práve pracuje. Vyklonovali Garrottea z dôkazov nájdených na miestach činu a potrebujú Jakea, aby im pomohol vytrénovať tohto replikanta (Jean Claude Van Damme), ktorý má niektoré Garrotteove genetické spomienky, vrátane telepatického prepojenia, ale správa sa ako novorodenec vo všetkých ostatných smeroch. Replikant má telo 40-ročného chlapa, ale myseľ dieťaťa. Jakeova práca je pomôcť použiť replikatna na vystopovanie Garrotta tak, že použije jeho spomienky zakotvené v Garrotteovej DNA.
Ako replikant a Jake pracujú na vystopovaní Garrottea, rastie medzi nimi napätie. Jake cíti, že sa replikant kedykoľvek môže obrátiť proti nemu, pretože Garrotteov zabijacky inštinkt nad ním môže prevládnuť a diktovať replikantove zámery. Replikant sa snaží pochopiť svet a život. Snaží sa tiež pochopiť svoje prepojenie s Garrotteom a prečo sa k nemu Jake správa tak hrubo. Tým, že spolu pracujú, replikant vníma Jakea viac ako priateľa, ako rodinu. Hoci je Jake na neho hrubý, replikant u neho hľadá ochranu a poradenstvo počas toho, ako sa títo dvaja pokúšajú chytiť Garrottea a zastaviť ho raz a navždy.
Kimhä

Kimhä (kórejsky 김해) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v juhovýchodnej časti územia, v provincii Kjongsangnam-do (경상남도). Na území s rozlohou 463 km² tu žije približne 460 000 obyvateľov (údaj z roku 2007).
Administratívne rozdelenie.
Kimhä je rozdelené na 1 mesto nazývané "up" (읍), 7 obcí "mjon" (면) a 9 obvodov "dong" (동).
Tony Garnier

Tony Garnier (* 13. august 1869, Lyon, Francúzsko - † 19. január 1948, Roquefort-la-Bédoule) bol francúzsky architekt a urbanista z čias medzivojnového obdobia.
Štúdium.
Svoje štúdium začal v rodnom meste Lyon na univerzite "École technique la Martiniére" na odbore architektúra a urbanizmus (1883). Po absolvovaní technickej univerzity začal študovať na výtvarnej vysokej škole "École des Beaux Arts de Lyon" (1886). V roku 1899 vyhral svoju prvú cenu za architektúru. Zrazu sa stal slávnym architektom mesta Lyon. Po úspechu nasledovala jeho najväčšia cena a príležitosť v roku 1903. Vyhral v Taliansku v Ríme prvú cenu Prix de Rom, ktorá mu priniesla štipendijný pobyt v Ríme vo vile Medici, kde študoval hlavne nové trendy a pohľady na urbanizmus. 
Keď sa v roku 1905 stal novým starostom mesta Lyon Édouard Herriot, dostal Tony Garnier od neho ponuku vybudovať (zónovať) novú východnú časť mesta Lyon, ktorá bola v tom čase značne rozšírená bez žiadnych urbanistických návrhov. 
Počiatky železobetónu v architektúre.
Na začiatku 20. storočia bola tvorba Tonyho Garniera ovplyvnená novými konštrukčnými a tvárnymi vlastnosťami železobetónu. Je autorom významných projektov a realizácii v Lyone. Náleží k nim napríklad olympijský štadión (1916) a mestské jatky (1913). 
Životné dielo.
V rokoch 1901 až 1904 vypracoval projekt ideálneho mesta pre 35 000 obyvateľov, ktoré pod názvom "Cité Industrielle" vydal v roku 1917. Návrh mesta bol dôsledné funkčné zónovanie a domy boli vypracované do úplného architektonického detailu. Hlavným cieľom "Cité Industrielle" (Industriálne mesto) je zónovanie mestských priestorov – rekreácia, bývanie, priemysel, práca, transport. Tento projekt bol jeho hlavným dielom, v ktorom začal používať železobetón, ako stavebný materiál 20. storočia. Všetky objekty, ktoré v projekte navrhol mali železobetónovú konštrukciu.
Uhličitan horečnatý

Uhličitan horečnatý (MgCO3) je horečnatá soľ kyseliny uhličitej.
Výskyt.
Vyskytuje sa v prírode ako minerál magnezit, alebo ako jeho hydratované formy