burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Hvezdáreň Suhora

Hvezdáreň Suhora () je poľská hvezdáreň na hore Suhora (niekedy aj Suchora) vo výške 1000 m nad morom. Leží na území Národného parku Gorce (Gorczański Park Narodowy) a je najvyššie položenou poľskou hvezdárňou. Hvezdáreň je výskumné pracovisko katedry astronómie Pedagogickej akadémie v Krakove (Katedra Astronomii Akademii Pedagogicznej).
Hvezdáreň bola postavená v roku 1987. O výberu rozhodla pomerne veľká vzdialenosť od obcí, málo priemyselných závodov a zároveň okolité zalesnenie parku. Má teda čistú a neosvetlenú oblohu.
Od roku 1991 pracuje hvezdáreň v systéme celopoľskej siete observatórií, ktoré v presne určenom čase uskutočňujú pozorovanie rovnakej hviezdy. Sú to hlavne veľmi husté hviezdy, tzv. bieli trpaslíci.
Hvezdáreň je blízko turistickej cesty z dedinky Koninki cez vrch Tobołów (vedie tam aj sedačková lanovka) na Turbacz. Ako vedecké pracovisko je iba zriedka sprístupňovaná návštevníkom.
Dynamic Host Configuration Protocol

Dynamic Host Configuration Protocol (DHCP) je súbor zásad, ktoré využívajú komunikačné zariadenia (počítač, router alebo sieťový adaptér), umožňujúci zariadeniu vyžiadať si a získať IP adresu od servera, ktorý má zoznam adries voľných na použitie.
DHCP Server (Dynamic Host Configuration Protocol) vykonáva automatické pridelenie IP adries svojim klientom. Môžu to byť akékoľvek systémy, podporujúce DHCP. DHCP je štandardný protokol, môžu ho využívať aj systémy mimo Microsoft. Z Microsoft operačných systémov podporujú funkciu DHCP klienta všetky až na veľmi exotický LAN Manager pre OS / 2.V rámci siete potom máme DHCP Server - prideľujúci adresy a počítače - ktoré ich od neho preberajú (DHCP Clients). V sieti môžu byť aj počítače, ktoré majú tieto adresy nastavené manuálne.
Architektonická tvorba

Architektonická tvorba predstavuje tvorivú činnosť architekta. Spojuje sa v nej rad špecifických činností ako pochopenie sociálnych a individuálnych požiadaviek na architektonické dielo, návrh dispozície (pôdorysný rozvrh stavby) a princípov stavebných konštrukcií, výtvarné stvárnenie a taktiež dozor nad samotnou realizáciou stavby. 
Hoci základné prostriedky architektonickej tvorby sú najmä technologicko-staviteľské a výsledkom práce je architektonický návrh, projekt stavby, jej finálny efekt, má architektonické dielo aj tvorivú hodnotu. V histórií bol architekt pôvodne remeselníkom staviteľom. Až v renesancii sa stal individuálnym umeleckým tvorcom ako ho chápeme dnes.
Moskovskij meždunarodnyj delovoj centr „Moskva-Siti“

Moskovskij meždunarodnyj delovoj centr „Моskva-City“ (skr. MMDC; doslova "Moskovské medzinárodné obchodné centrum "Moskva-City" "; angl. "Moscow International Business Center "Moscow-City" ", skr. MIBC) je štvrť v Presnenskom okruhu v západnej Moskve.
Hlavnou úlohou má byť vytvorenie prvej zóny v Rusku (a v celej východnej Európe), ktorá bude spájať obchodné aktivity, bývanie a zábavu. Bude to vlastne “mesto v meste”. Celý projekt bol schválený mestským zastupiteľstvom v roku 1992. V roku 2024 by mal byť celý komplex kompletne dokončený.
Výstavba celého komplexu Moskva-City prebieha na Krasnopresnenskom nábreží, celé stavenisko má rozlohu okolo 100 hektárov. Toto územie je jedinou plochou v centre Moskvy, ktorá dokáže poskytnúť priestor pre takúto obrovskú výstavbu. Na tomto území sa nachádzali staré továrne, ktoré sú nahradzované novými modernými budovami. Celkove náklady na výstavbu sú okolo 12 miliárd amerických dolárov.
Budovy.
Bašňa 2000 (Veža 2000).
Je to 34 poschodová kancelárska výšková budova, umiestnená na pravom brehu rieky Moskvy. Budova je spojená s MMDC mostom pre chodcov, ktorý bol prvou dokončenou stavbou MMDC, hoci je umiestnená na opačnej strane rieky od hlavnej výstavby.
Nachádzajú sa tu tiež podzemné parkoviska, reštaurácie a iné prvky oddychu.
Bašňa Evoľucija (Veža Evolúcia).
Je 55 poschodová budova. Každé jej poschodie sa otáča o 3°, čiže celkovo o 150°. Obsahuje najmä kancelárie
Imperia Tower.
Je to multifunkčný komplex umiestnený v stavbe 4 v Moskva-Siti. Bude pozostávať z dvoch budov; viacúčelovej budovy A a akvaparkového zábavného komplexu v budove B. Budova A bude mat 60 poschodí a bude poskytovať kancelárskych priestorov triedy A, bytových priestorov a 280 hotelových izieb.
Budova bude obsahovať akvapark, nákupné centrum, reštaurácie a kaviarne.
Gorod Stolic.
Je komplex dvoch budov pomenovaných podľa dvoch najväčších miest Ruska. Nachádzajú sa tu byty, kancelárie, reštaurácie, kinosály a i.
Prvá z nich, Bašňa Moskva, má 76 podlaží. So svojou výškou 301,8 metra bola do dokončenia budovy Shard London Bridge najvyššou budovou Európy. Druhá, Bašňa Sankt Peterburg, má 256,9 metrov a 65 poschodí.
Merkurij Siti Tauer.
Bude 339 metrov vysoká budova s piatimi podzemnými poschodiami (na plániku č. 14). Budú sa tu nachádzať kancelárske priestory, byty, obchodné priestory a reštaurácie. 
Komplex Federacija.
Bude najvyšší mrakodrap svojho druhu v Európe a celkovo druhý najvyšší v Európe po Bašňa Rossija. Po dokončení bude merať . Celá stavba komplexu sa skladá z troch veží, veže A a B budú tvoriť väčšinu využiteľných plôch komplexu, veža C bude uprostred celého komplexu a bude najvyššia. Všetky tri veže budú prepojené mostmi. Celá stavba je konštruovaná tak, aby mohla odolať aj prípadnému teroristickému útoku pomocou unesených lietadiel.
Gropius House

Gropius House bol dom architekta Waltra Gropia a jeho rodiny, na 68 Baker Bridge Road, Lincoln, Massachusetts, USA. Dnes ho vlastní organizácia Historic New England a je otvorený pre verejnosť od stredy do soboty (od 1. júna do 15. októbra). Vstup je spoplatnený, v cene je zahrnutý odborný výklad.
História domu.
Walter Gropius bol zakladateľom Bauhausu a zároveň jeden z najvplyvnejších architektov 20. storočia. Tento dom bol jeho prvým architektonickým počinom v USA. Navrhol ho v roku 1937, kedy prišiel prednášať na Harvardovu univerzitu v odbore dizajn, a bol postavený v roku 1938. Miesto si vybral pre dobrú dostupnosť ku Concord Academy, ktorú navštevovala jeho dcéra Ati. Gropius s rodinou tu bývali od roku 1938 do jeho smrti v roku 1969. (Gropius mal svojho mecenáša. James J. Storrow mu ponúkol pozemok aj kapitál na stavbu domu a s výsledkom bol tak spokojný, že dal postaviť domy ďalším štyrom profesorom v tej istej lokalite, z ktorých dvom Gropius pomáhal s návrhom.)
Opis domu.
Exteriér.
Dom spôsobil senzáciu keď ho dokončili. Pridržiavajúc sa filozofie Bauhausu, každý aspekt domu a jeho okolia bol navrhnutý pre maximálnu efektivitu a jednoduchosť konštrukcie. Gropius starostlivo umiestnil dom na vrch svahu ako zakončenie sadu s devaťdesiatimi jabloňami. Pri navrhovaní domu sa nechal inšpirovať tradičnou architektúrou Nového Anglicka. Použil tradičný drevený obklad, prírodný kameň a konštrukčný systém typický pre drevodomy ktorých je v tejto oblasti väčšina. Ako na všetko v rámci Bauhausu ,aj na tieto prvky sa snažil nájsť nový uhol pohľadu: napríklad drevený obklad tradične použitý v exteriéri s vodorovným rastrom umiestnil zvisle vo vstupnej hale domu.
Interiér.
Celý dom je navrhnutý veľmi účelne. Netradične sa stal modulom nábytok, ktorý si rodina priviezla z Nemecka. Izby sú ušité na mieru posteliam a skriniam. Za vstupom do domu je hala, do ktorej ústi schodisko, WC, a nachádza sa tu aj otvorený šatník. Keďže v lete sa uložené oblečenie líšilo od zimného, Gropius týmto spôsobom poukazoval na zmenu ročného obdobia aj v interiéri. Za halou je priechodná pracovňa s veľkým oknom a sklobetónovou stenou za chrbtom. Z nej sa dostaneme do obývacej izby: tá je priestorovo spojená s jedálňou. Nad okrúhlym stolom je svietidlo, ktoré kužeľom svetla presne kopíruje jeho hranu. Cez chodbu sa dostaneme do kuchyne. V celom dome sú použité len tri atypické prvky. Jedným z nich je madlo schodiska, ktoré vedie k spálni manželov, hosťovskej izbe, kúpeľni, izbe Ati a na terasu. Na chodbe je malý výklenok, ktorý slúžil ako pracovný kútik pre Gropiovu manželku, ktorá rada šila. Na terasu sa dá dostať aj exteriérovým točitým schodiskom.
Všetok majetok rodiny je stále v dome, vrátane nábytku a doplnkov od Marcela Breuera a artefaktov vyrobených na workshopoch Bauhausu. V dome je tiež mnoho umeleckých diel a darov od umelcov, ako napr. Josef Albers, Joan Miró, a Henry Moore.
Sídlisko na Račianskej ulici

Sídlisko na Račianskej ulici alebo Pokrok je sídlisko v Bratislave na Račianskej ulici. V minulosti bolo známe ako Februárka podľa bývalého názvu ulice (Februárového víťazstva). Bolo navrhnuté v roku 1957 autorským kolektívom Štefan Svetko, Emil Vician, Štefan Ďurkovič, Mária Krukovská a Ondrej Dukát. 
Autori vychádzali z víťazných návrhov Václava Houdeka, O. Dukáta a Š. Svetka v celoštátnej súťaži na nové dispozičné a architektonické riešenie obytných domov pozdĺž výpadovky na Raču. S výstavbou sa začalo v roku 1958. Sídlisko tvorilo veľký prínos v novom konštrukčnom a architektonickom riešení bytového domu. Prvýkrát sa u nás podarilo uplatniť priečny nosný systém z iba 15 cm hrubých nosných stien kombinovaný s montovaným keramzitobetónovým obvodovým plášťom. Autorom sa podarilo na rozdiel od v tej dobe preferovanej prefabrikácie realizovať nosné steny pomocou debnenia z liateho betónu na mieste. V miestach prekrytia stykov keramzitobetónových prefabrikovaných obvodových panelov sa z tepelnoizolačných dôvodov betónovali pred fasádu vystupujúce rebrá. Urbanistická koncepcia, riešená v pomerne úzkej lokalite, citlivo toleruje a zachováva existujúce staršie stavby a miestnu zeleň. Zámerom nebolo vytvorenie nového sídliska ale včlenenie bývania do mestského prostredia. Dominantným prvkom kompozičného riešenia je rytmus štyroch vysokých obytných blokov s nízkymi pavilónmi obchodov. Riadková zástavba je orientovaná kolmo na cestu s optimálne otvoreným a uzavretým vnútroblokovým priestorom so zelenými plochami. Prekonala sa zaužívaná výška obytných domov z 6-8 podlaží na dvanásť.
Architektonický výraz bytových domov vyjadruje technologický princíp a je obohatený funkčnými prvkami ako lodžie, ustupujúce podlažie, podchody, balkóny a iné. Charakteristické je aj prekrytie ustupujúceho, najvyššieho podlažia zošikmenou a presahujúcou strešnou doskou. Dispozície bytov vychádzajú z presného modulu sú logické a typizované. Byty majú vytvorený priechod z kuchyne do kúpeľne. Keďže sa toto riešenie javilo ako racionálne a úsporné, bolo v tom období prípustné. Betónové rámovanie na fasáde prezentuje steny jednotlivých miestnosti bytov navonok. Sídlisko je vďaka progresívnemu konštrukčnému systému, architektonickému vzhľadu a uvoľnenej uličnej zástavbe, medzinárodne uznávaným činom vtedajšej architektonicko-urbanistickej tvorby. Na rozdiel od väčšiny európskych krajín sa však u nás na rozdiel od monolitických liatych betónových konštrukcii uprednostňoval celomontovaný systém panelovej výstavby.
Santiago Calatrava

Santiago Calatrava Valls, PhD (* 28. júl, 1951, Benimamet, Španielsko) je španielsky architekt, sochár a stavebný inžinier. Patrí medzi popredných svetových architektov a je medzinárodne uznávaný. Ateliéry má vo viacerých významných svetových metropolách, akými sú Paríž a New York, ako miesto jeho hlavnej kancelárie a svojho pôsobiska udáva Zürich vo Švajčiarsku.
Vzdelanie.
Calatrava začal svoje štúdium architektúry vo Valencii kde navštevoval školu Escuela Technica Superior de Arquitectura v rokoch 1969 – 1974. Po získaní diplomu sa prihlásil na vysokú školu technickú v Zürichu, Swiss Federal Institute of Technology (ETH) v rokoch 1975 – 1979, na ktorej získal nové vedomosti v obore statika konštrukcií. Doktorandský titul dostal v roku 1981 za "tému priestorových rámov". Plynule rozpráva španielsky, anglicky, francúzsky a nemecky.
Tvorba.
Calatravové začiatky sa viažu najmä k mostom a vlakovým staniciam, ktorými dodal pozemnému staviteľstvu nový rozmer. Obrat v jeho kariére nastal vďaka elegantnej a odvážnej Telekomunikačnej veži Montjuic v Barcelone, Španielsku 1989 – 1992. Začal dostávať ponuky na projekty všetkých druhov. Prvou stavbou v Spojených Štátoch pod ktorú sa podpísal bolo "Múzeum umenia v Milwaukee" v štáte Wisconsin postavené v rokoch 1994 – 2001. Navrhovanie výškových stavieb začal s inovatívnym 54 poschodovým točitým vežiakom, ktorý nesie názov Turning Torso, nachádza sa v Malmö vo Švédsku a postavený bol v rokoch 1999 – 2003
Calatrava reprezentuje nový smer postavený na technickom know-how, no nemá nič spoločné s najmodernejšími technológiami. Medzi jeho dielami je komplexný vzťah a dbá na to, aby sa od seba líšili. Podľa jeho slov vytvára také štruktúry, ktoré by bolo možné posudzovať ako sochy a zakladá ich na osobných predstavách. Väčšinou používa biely betón. Popiera tým materiálovú rôznorodosť a necháva vyniknúť tvarovú podstatu. Jeho diela majú antropomorfný charakter. Častými motívmi, z ktorých čerpá, sú ľudské telo (oko, ruka, trup…) a príroda (vták, strom, kostra…). Veľký vplyv na Calatravovu tvorbu majú architekti Félix Candela a Antonio Gaudí, no aj maliari a sochári ako napr. Francisco Goya alebo Joan Miró. Je často označovaný ako pokračovateľ Gaudího diela a tvorca abstraktnej architektúry.
Calatrava ako sochár.
Calatrava je taktiež tvorivý sochár a maliar, pri navrhovaní stavieb často využíva jeho umelecké zručnosti z iných oborov a skĺbi ich do jedného celku. V roku 2005 usporiadal výstavu svojich umeleckých diel v New Yorkskom Metropolitan Museum of Art (Met), pod názvom „Santiago Calatrava: Sochárstvo v architektúre“. Výstavy jeho umeleckej tvorby sa objavili okrem iného aj v Nemecku, Anglicku, Španielsku a Taliansku.
Kritika.
Nedostatočná konštrukcia letiska a sklenené tabule mosta sú náchylné na poškodenie a ľahko podliehajú miestnym poveternostným podmienkam. V roku 1996 obdaroval mesto Benátky návrhom nového mosta na „Canal Grande“. Od tej doby projekt prešiel mnohými zmenami kvôli nestabilnej štruktúre a nadmernej hmotnosti mosta.
Richard Joseph Neutra

Richard Joseph Neutra (* 8. apríl 1892, Viedeň, Rakúsko – † 16. apríl 1970, Wuppertal, Nemecko) bol rakúsky architekt.
Život.
Do roku 1917 študoval na Technische Hochschule vo Viedni u Adolfa Loosa. Taktiež bol ovplyvnený Ottom Wagnerom. V roku 19211922 pracoval pre Ericha Mendelsohna v Berlíne a v roku 1923 emigroval do Spojených štátov, kde pokračoval v práci na niekoľkých projektoch s krajanom Rudolphom Schindlerom u ktorého si zriadil svoju vlastnú prax. Určitu dobu pracoval s Frankom Lloydom Wrightom od ktorého nadviazal na rodinne domy s otvorenou dispozíciou. Potom si otvoril svoju vlastnú prax s jeho manželkou Dione v Los Angeles. V tvorbe pokračoval od roku 1965 v spolupráci so synom Dionom.
Tvorba.
Neutra vytvoril moderný regionalizmus pre južnú Kaliforniu v ktorom skombinoval kostru z ľahkého kovu so sadrovou omietkou na povrchu čím vytvoril vzhľad ľahkej konštrukcie bez výrazu námahy. Toto uplatnil na Lovellovom dome postavenom na svahu. Vznikol vo funkcionalistickom období uctievania slnka a novej čistej bielej architektúry. Jeho rozsiahle terasy su položené na ľahkom oceľovom tráme. Touto stavbou dokázal, že priemyselne vyrábané komponenty môžeme použiť ku stavbe uplne netypických domov.
Špecializoval sa na zväčšovanie až predlžovanie architektonického priestoru, ktorý starostlivo aranžoval do krajiny. V skutočnosti však pôsobia priame línie priemyselne v protiklade s prírodou a až fotografie od Juliusa Schumana vyvrátili túto predstavu a spopularizovali jeho štýl. Jeho otvorene interiéry sa najlepšie prejavili na Kauffmanovom dome, ktorý sa roztvára do krajiny ako obrovská kvetina, kde zasúvajúce steny vpúšťajú dovnútra vonkajší svet, čím rušia hranice medzi exteriérom a interiérom.
Bol známy tým, že jeho záujem pre stavbu jednoduchého domu alebo rezidencie bol rovnaký. Týmto sa líšil od iných veľkých architektov, ktorý si vyberali svojich klientov tak, aby presadili svoje umelecké vízie, nepozerajúc na to či to tá architektúra skutočne potrebuje. A aj sám odsudzoval projekty založené iba na módnom vkuse, chcel vytvoriť “kúsok večnosti”.
Salk Institute for Biological Studies

Salk Institute for Biological Studies je nezávislá a nezisková organizácia pracujúca na vedeckých výskumoch v laboratóriach situovaných v kalifornskom mestečku La Jolla. Ich základy položil Dr. Jonas Salk v roku 1960.
Architektúra.
Budova laboratórií.
Stavba týchto laboratórií bola navrhnutá Louisom Kahnom v rokoch 1959 až 1965. Budova v brutalistickom štýle neskorej moderny je komponovaná na základe kontrastov troch elementov – prírody, vody a oblohy. Budova sa skladá s dvoch pozdĺžnych hmôt komponovaných okolo dlhého holého nádvoria. Samotné hmoty sú prevádzkovo rozdelené nielen v interiéri ale aj architektonickým výrazom, čím dosiahol architekt zreteľné oddelenie servisných priestorov od ústredného objemu laboratórií.
Materiál a kompozícia.
Materiál budovy je holý betón, ktorý sa vyskytuje v zmenenej forme na celom obvodovom plášti budovy, doplnený dreveným obkladom okolo otvorov, ako aj na úplne prázdnom nádvorí. Nádvorie je osovo rozdelené umelým kanálom ústiacim do pravouhlého jazierka na jeho konci. To ústi do kaskád, okolo ktorých je komponované nástupné schodisko do areálu.
Budova je striktne osovo komponovaná a svojou strohosťou pracuje s piatou fasádou, oblohou, ktorá v kontraste s bledým betónom pôsobí veľmi impozantne a budova dostáva iný rozmer. Vystihuje to aj rozhovor architekta Kahna s doktorom Salkom, ktorý na otázku aké kvetiny majú byť na nádvorí inštitútu odpovedal: 
"Do toho priestoru by som nedal žiadny strom, ani steblo trávy. Ten by mal zostať kamenným námestím a nie záhradou. Pokiaľ to z neho spravíte vydláždený priestor zíkate fasádu – a tou bude obloha."
Zameranie inštitútu Dr. Salka.
Stavba pozostáva z 56 laboratórí rozdelených na tri oblasti: Neurologické výskumy, biologické a molekulárne. Oblasti výskumu zahrňujú mimo iného aj rakovinu, AIDS, cukrovku a iné populačné choroby.
Ortodoxná synagóga v Bratislave

Ortodoxná synagóga v Bratislave je synagóga z roku 1926. Nachádza sa na Heydukovej ulici č. 11 a je dielom architekta Artura Szalatnaia.
Ortodoxná synagóga na Heydukovej ulici v Bratislave patrí spolu so žilinskou neologickou synagógou významným slovenským sakrálnym stavbám 20. storočia. Obdivuhodne sa v nej spája modernosť s orientálnou tradíciu. Sú tu použité štylizované ornamenty v spolužití so železobetónovou konštrukciou.
Opis.
Projekt vznikol na základe súťaže, ktorú vyhral Arthur Szalatnai architekt židovského pôvodu. Ktorú navrhol ako prvé veľké dielo keď prišiel z Budapešti do Bratislavy ako čerstvý absolvent vysokej školy.
V tej dobe na novej Heydukovej ulici kde ešte neexistovali okolité stavby, postavil monumentálnu budovu prostého klasicizujúceho charakteru tak, že do uličného priečelia orientoval bočnú stenu hlavného priestoru a vstup do objektu umiestnil smerujúc na východ, do prejazdu z ulice na dvor. V objekte sú po stranách vstupného vestibulu sú dve schodiská na galérie pre ženy.
Priečelie tvorí sedem mohutných hranolových pilierov, zakončených jednoduchými hlavicami, ktoré nesú nevysoký architráv. V stene za piliermi sú okná s geometrizovanou trelážou. Objekt má travertínové architektonické články ktoré kontrastujú so stenami v žltej a hnedočervenej farby. Na pilieri vpravo od vstupu do podjazdu je uvedený architekt a rok vzniku stavby podľa židovského letopočtu.
Stará ortodoxná synagóga.
Pôvodná ortodoxná "Veľká synagóga" vo veľkolepom orientálnom štýle stála na Zámockej ulici, postavili ju v roku 1862 podľa projektu architekta Ignáca Feiglera ml. Po druhej svetovej vojne sa židovská náboženská obec v Bratislave v zdecimovanej podobe už nedokázala o svoje stavby sama postarať, preto sa svojich synagóg zriekla v prospech štátu. K riadnej údržbe a obnove však nedošlo, štát veľkú synagógu extenzívne využíval ako sklad druhotných surovín a odpadu až do jej úplnej devastácie, napokon ju v roku 1961 spolu s priľahlými budovami zbúral.
Architektúra &amp; Urbanizmus

Architektúra &amp; Urbanizmus alebo A&amp;U je slovensko-český teoretický časopis pre architektúru a urbanizmus s 39-ročnou tradíciou. Časopis vydáva Historický ústav Slovenskej akadémie vied, do roku 2018 ho vydával Ústav stavebníctva a architektúry Slovenskej akadémie vied.
Zameriava sa na súčasný stav, históriu, filozofiu a kultúru. Zaoberá sa vzťahom architektúry a urbanizmu k umeniu, technike a k životnému prostrediu, metódami hodnotenia a kritiky architektonickej a urbanistickej tvorby a hodnotením význačných architektov, architektonických diel a období.
Časopis uverejňuje štúdie, ktoré zodpovedajú jeho jeho tematickému zameraniu (rozsah cca 20 strán), ďalej diskusné príspevky k publikovaným článkom, recenzie kníh a informácie o práci výskumných pracovísk (anotácie výskumných úloh, tézy dizertačných prác, informácie o významných konferenciách atď), ktoré sa zaoberajú teóriou architektúry a urbanizmu. 
Texty v slovenčine, češtine a angličtine. Šéfredaktorkou je prof. Dr. Ing. arch. Henrieta Moravčíková (predtým prof. Ing. arch. Matúš Dulla, DrSc.). Redakcia prijíma príspevky od autorov, ku ktorým je pripojené informatívne resumé, anglický preklad, zoznam citovanej literatúry.
Budova Bayer AG

Budova Bayer AG je sídlom farmaceutickej spoločnosti Bayer AG v Nemeckom meste Leverkusen.
Budova je situovaná do Carl-Duirberg parku, na pozemku, kde predtým stála veža tohto už spomínaného koncernu, ktorá bola odstranená po dokončení novej stavby v roku 2002. Jej úloha už nezohrávala žiadny význam. Koncept odstraňovania zohrával vysoký význam. Polkruhový objem celku pridružuje na severe dlhú záhradnú pergolu, ktorá podporuje a posilňuje linearitu Kauer-Wilhemovej aleje. Tento prístup je navyše logickým riešením vyplývajúcim z charakteru danej krajiny. Budova rešpektuje mierku a moderný výraz susediaceho suptýlneho kasína. Svojou transparentnosťou vedome kontrastuje s monumentálnou historickou budovou na protiľahlej strane ulice. 
19,50 metra široký polkruhový pôdorys pretína v strede vstupná hala ústiaca do parku, v ktorom jediným umelým elementom je kruhový bazén stvárňujúci svojím vydláždením svetoznáme logo firmy. Stavba má dvojitú transparentnú fasádu, vonkajšia sklenená kostra umožňuje prirodzenú ventiláciu a to predovšetkým v jari a jeseni, chráni ped dažďom, vetrom a hlukom a inými nepriaznivými vplyvmi okolia. Má zabudovaný automatický ovládatelný tieniaci mechanizmus v betónovej konštrukcii je integrované vykurovanie a potrubný klimatizačný systém, ktorý využíva nízkoenergetické nároky vody a zohľadňuje mernú tepelnú kapacitu betónu.
V prípade potreby dosiahnutia primeranej teploty počas letných a zimných mesiacov je aktívny systém konvektora generujúceho zásobovanie vzduchu z exteriéru (z fasády), ktorý skvalitňuje prostredie. Vysokointeligentný riadený kontrolný systém vyhodnocuje lokálne podmienky a tak volí najoptímalnejší modul v porovnaní s ostatnou technikou. Takýto koncept klimatizácie a dvojplášťovej fasády znižuje prevádzkové náklady takmer na polovicu. Strecha nad štvrtým podlažím je oceľová, obsahujúca skupinu aktívnych buniek, meniacich sa vzhľadom na podnety pri prehrievaní, či nežiadúcom presvetľovaní.
Bayer (podnik)

Bayer AG je nemecká chemická a farmaceutická spoločnosť. Založil ju v roku 1863 Friedrich Bayer založená v nemeckom Barmene. Od 1925 do 1952 bola spoločnosť súčasťou vtedajšej najväčšej chemickej spoločnosti I. G. Farbenindustrie. Spoločnosť mala začiatkom Studenej vojny kľúčovú úlohu pri nemeckom hospodárskom zázraku (Wirtschaftswunder). V roku 2006 získala spoločnosť Schering AG a v roku 2018 Monsanto.
Ich prvým známym produktom bol aspirín a neskôr aj heroín.
Vysielacia anténa

Vysielacia anténa je zariadenie ktoré prevádza modulovaný vysokofrekvenčný signál na elektromagnetické vlnenie vysielané do vzduchu (éteru). Je to vlastne otvorená elektromagnetická cievka.
Každá anténa má určenú polarizáciu (vertikálna, horizontálna, kruhová polarizácia), ktoré sa navzájom rušia minimálne (útlm 20db). Kruhová polarizácia, je kombinácia vertikálnej a horizontálnej polarizácie. Kruhová polarizácia môže byť pravo a ľavotočivá a je nezávislá od otočenia antény.
Polarizácia musí byť pri prijímacej aj vysielacej anténe rovnaká, inak dochádza k vysokému útlmu. Rôzne druhy polarizácie používame, ak chceme dosiahnuť malé rušenie dvoch spojov prevádzkovaných na rovnakom kmitočte (kanále)
Typy antén
Anténa je charakterizovaná ziskom, smerovosťou, veľkosťou, rozsahom frekvencií a impedanciou.
Všesmerová anténa do všetkých smerov okolo seba. Je to dipól dlhý jednu štvrtinu až celú vlnovú dĺžky vlnenia, pre ktorú je skonštruovaný. Smerová alebo sektorová anténa vysiela v rôznych smeroch s iným útlmom, čo sa používa pre vytváranie spojov (prepojenie dvoch bodov, resp. viacerých bodov v sektore). Energia smerovej antény je sústredená do úzkeho lúča, resp. kužeľa.
Nikolaj Nikolajevič Nosov

Nikolaj Nikolajevič Nosov (; * 23. november 1908 Kyjev, Ruské impérium – † 26. júl 1976 Moskva, ZSSR) bol populárny ruský prozaik, obľúbený autor kníh pre deti. Roku 1932 ukončil fakultu réžie Štátneho inštitútu kinematografie. V rokoch 1932–51 pracoval ako režisér kresleného filmu a výtvarník-animátor. Literárny debut Nikolaja Nosova sa uskutočnil roku 1938 v detskom časopise "Murzilka". 
Počas Veľkej vlasteneckej vojny vytvoril kreslený film na tému bojovej techniky, za čo dostal vyznamenanie "Rád červenej hviezdy."
Do povedomia čitateľov vstúpil ako detský spisovateľ svojou prozaickou prácou "Víťa Malejev v škole i doma", ktorá vyšla roku 1951. Podľa tohto diela bol roku 1955 natočený celovečerný film "Dva druga" (Dvaja priatelia). Až do dnešných dní má mimoriadny ohlas u mladých čitateľov jeho trilógia, moderná rozprávka o Neznajke (Nevedkovi) – Prikľučenija Neznajky i jego druzej (Nevedkove dobrodružstvá), Neznajka v Solnečnom gorode (Nevedko v Slnečnom meste), Neznajka na Lune (Nevedko na Mesiaci). Prvá kniha vyšla roku 1954, posledná roku 1964. Podľa týchto rozprávkových príbehov vytvoril N. Nosov niekoľko úspešných animovaných filmov.
Dielo.
Vo všetkých svojich dielach (rozprávkach, poviedkach, divadelných hrách, filmových scenároch) prejavil Nikolaj Nosov mimoriadny zmysel pre humor a bohatú fantáziu detského života.
Reproduktorová sústava

Reproduktorová sústava je zariadenie na premenu elektrického signálu z audio zariadení na počuteľný zvuk. Reproduktorové sústavy sa používajú pre ozvučenie vo frekvenčnom pásme počuteľnom pre ľudské ucho (20 Hz – 20 kHz). Reproduktorová sústava je finálny výrobok určený konečnému spotrebiteľovi. Tomu zodpovedá aj kvalita a tvar vyhotovenia.
Konštrukčne navonok pozostáva z ozvučnice (reproduktorovej debny), v ktorej sú inštalované elektrické zariadenia: elektroakustické meniče (reproduktory), pasívne elektricke obvody (LC výhybka), elektronika (zosilňovač, ekvalizér, displej) a elektrické prípojné miesto (konektor).
Delenie.
Pri reproduktorových sústavách sa využíva niekoľko vlastností ľudského ucha v súvislosti so zvukom:
Podľa konštrukcie ozvučnice.
"Bližšie pozri Ozvučnica."
Materiál.
Reproduktorové sústavy musia mať tuhosť, aby nedochádzalo k nežiaducim parazitickým kmitom, vibráciám, rezonanciám. Preto sa vyrábajú z tuhého materiálu najlepšie so zložitou vnútornou štruktúrou pohlcujúcou vibrácie. Ideálna je hrubá drevotrieska, preglejka, MDF, plast (obvykle tenkostenný, ale s rebrovaním), kov, ale aj betón a iné neštandardné materiály. Vnútro ozvučnice býva vystlané tlmiacim materiálom (vatelín). Veľkosť ozvučnice závisí hlavne na parametroch basového (stredového) reproduktora.
Elektrické prvky v reproduktorovej sústave.
Každá kvalitnejšia reproduktorová sústava, či už aktívna alebo pasívna obsahuje obvykle viacero obvodov slúžiacich na zosilnenie, usmernenie, vyhladenie alebo separovanie privádzaného hudobného signálu.
Elektrická výhybka.
Potrebnou súčasťou viacpásmových reproduktorových zostáv je elektrická LC frekvenčná výhybka, ktorá slúži na rozdelenie privádzaného signálu do niekoľkých frekvenčných pásiem. Pretože dnešné potreby pre kvalitný posluch hudby sú vyššie ako v minulosti, do reproduktorových sústav sa osadzuje niekoľko reproduktorov špecializovaných pre jednotlivé frekvenčné pásma. Ide hlavne o dvojpásmové (stredobasový a stredovýškový reproduktor) a trojpásmové (basový, stredový a výškový reproduktor) zostavy.
Základné časti výhybky sú krabicové (zvitkové, elektrolytické kondenzátory s nízkou impedanciou) zadržiavajúce nízke frekvencie a tlmivky (cievky) zadržiavajúce vysoké frekvencie. Pomocou týchto pasívnych súčiastok zapojených do série môžeme ľahko odvodiť väčšinu jednoduchších pasívnych výhybiek. Aktívne výhybky obsahujú integrované obvody a sú často kvalitnejšie a preladiteľné, ale potrebujú vlastný zdroj napájania.
Ochranné obvody.
Tieto obvody slúžia na vyhladenie chodu meničov v reproduktorovej zostave a na ich ochranu. Ide prevažne o obvody obmedzovača nárazového prúdu, oneskoreného pripojenia / odpojenia reproduktorov pri ich zapnutí/vypnutí, limitácie výkonu zosilňovača (limiter), ochrany reproduktorov pri jednosmernom napätí a tepelnej a mechanickej ochrany.
Ricardo Bofill

Ricardo Bofill (* 5. december 1939, Barcelona, Španielsko† 14. január 2022, Barcelona) bol španielsky architekt, predstaviteľ postmodernej architektúry.
Životopis.
Vysokoškolské štúdium architektúry začal v Barcelone a neskôr v ňom pokračoval v Ženeve. V roku 1963 združil skupinu architektov, inžinierov, návrhárov, sociológov, spisovateľov, filmárov a filozofov známu ako medzinárodný ateliér "Taller de Arquitectura". Členovia združenia mali viac ako 40 rokov skúseností v mestskom plánovaní, v architektúre, v práci s interiérom a v navrhovaní nábytku atď.
Ich medzinárodná skúsenosť im dovoľuje navrhovať od mestského dizajnu, veľkých infraštruktúr pre verejnú dopravu, športovej, kultúrnej a maloobchodnej vybavenosti, obytných a administratívnych budov až po vnútorný dizajn. Bofillho "Taller de Arquitectura" stojí za hlavnými sídlami takých spoločností, ako sú Christian Dior, Cartier, Decaux, Axa, Shiseido, Bank One a Donnelley.
Ateliér sa zaoberal mestským plánovaním pre také mestá ako Paríž, Luxemburg, Varšava, Praha, Madrid či Barcelona. Niektoré ďalšie prestížne kultúrne zariadenia navrhnuté Ricardom Bofillom sú prestavaná Zbrojnica v Metz, Francúzsko, hudobná škola na univerzite Rice v Houstone, Národné katalánske divadlo v Barcelone alebo Centro Cultura de Prado vo Valladolide.
Navrhol komplex "Panorama City" v Bratislave.
Kalcitonín

Kalcitonín je polypeptidový hormón zložený z 32 aminokyselín, ktorý je u ľudí produkovaný hlavne parafolikulárnymi bunkami štítnej žľazy (tiež nazývanými ako "C bunky") a u zvierat ultimobranchiálnymi telieskami. Pôsobí na zníženie vápniku (Ca2+) v krvi, t. j. pôsobí proti hormónu parathormón (PTH).
Bol nájdený v rybách, plazoch, vtákoch a cicavcoch. Jeho dôležitosť u ľudí nebola dokázaná tak, ako jeho dôležitosť u iných zvierat.
Aula

Aula môže byť:
Paratyroid

Paratyroid (označovaný taktiež skratkou PTH alebo parathormón) je hormón prištítných teliesok obsahujúci 84 aminokyselín. Funkciou PTH je zvyšovanie kalcémie, tj. hladiny vápnika (Ca2+) v krvi. Tento vápnik je uvoľňovaný z kostného tkaniva. PTH obmedzuje vylučovanie vápnika obličkami a spôsobuje väčšie vyplavovanie fosforu. Sekrécia je riadená hladinou vápenatých iónov. Opačnú funkciu má kalcitonín, ktorý naopak koncentráciu vápnika v krvi znižuje.
Unterseeboot 977

Unterseeboot 977 bola nemecká ponorka triedy VII C stredného dosahu, používaná na konci druhej svetovej vojny. Jej veliteľ, nadporučík Heinz Schaeffer a ďalších 30 členov posádky (ostatní zostali v Nórsku) sa rozhodlo vyhnúť sa spojeneckému zajatiu a uniknúť do Južnej Ameriky. Bola to posledná nemecká ponorka, ktorá sa vzdala po skončení vojny. Stalo sa tak po plavbe, ktorá trvala od 10. mája do 17. augusta 1945, kedy doplávala do argentínskeho prístavu Mar del Plata. Ponorka navyše plavbu absolvovala bez funkčného periskopu.
Nie je jasné, kde počas tejto dlhej plavby táto ponorka dopĺňala zásoby, podľa technických parametrov nemohla byť na mori viac ako 10 týždňov. Tento typ operoval pri východnom pobreží USA po dobu maximálne dvoch týždňov.
Marcello Mastroianni

Marcello Vincenzo Domenico Mastroianni (* 28. september 1924, Fontana Liri, Taliansko - † 19. december 1996, Paríž, Francúzsko) bol taliansky filmový herec nominovaný na Oscara, mnohými považovaný za najlepšieho talianskeho herca všetkých čias.
Životopis.
Narodil sa vo Fontana Liri, v malej dedine v Apeninách, vyrastal v Turíne a v Ríme. Počas Druhej svetovej vojny bol zavretý do nacistického väzenia, ale ušiel z neho a skryl sa v Benátkach. 
V roku 1945 začal pracovať pre filmovú spoločnosť a začal chodiť na hodiny herectva. Jeho oficiálny filmový debut bol vo filme "I Miserabili" v roku 1947.
Čoskoro sa stal veľkou medzinárodnou hviezdou, keď účinkoval vo filme "Zmýlená neplatí" (Big Deal on Madonna Street) a vo filme Federica Felliniho "Sladký život" (La dolce vita), kde hral rozčarovaného a sebaneznášajúceho publicistu tráviaceho svoje dni a noci skúmaním rímskej vysokej spoločnosti.
Greg Lynn

Greg Lynn (* 1964) je americký architekt a profesor.
Biografia.
Úspešne ukončil "Miami University of Ohio" s vyznamenaním v roku 1986 a to s dvoma diplomami: jeden z filozofie (B.Phil), druhý v ekologickom dizajne (B.E.D). V roku 1988 získal aj diplom magister architektúry (M.Arch) na Princetonskej univerzite. Pracoval v ateliéroch Petra Eisenmana a Antona Predocha. Počas jeho práce s Eisenmanom, bol hlavným dizajnérom na oboch inštitúciach: a to "Univerzity v Cincinaty" – škola dizajnu, architektúry, umenia a projektovania v "Carnegie Mellon Institute". V roku 1992 bol nezávislým výstavným dizajnérom na výstavách Petra Eisenmana v nemeckom múzeu architektúry vo Frankfurte, Sao Paule, Múzeu umenia v Brazílii a americkom pavilóne na Benátskom "Bienalle" architektúry.
Pre jeho skoré ukončenie kombinácie štúdia filozofie a architektúry, bol Greg Lynn zaujatý kombináciou reálneho dizajnu konštrukcii so špekulatívnymi, teoretickými a experimentálnymi potenciálmi písania a vyučovania. Je autorom šiestich kníh, ktoré kombinujú jeho záujem v súčasnej a populárnej kultúre s prísnosťou architektonickej teórie a histórie: "Intriciacy" (2003), "Animate form" (1998), "Folds" (1998), "Bodies and blobs: collected essays" (1998), "Folding in architecture" (1993) a "Rizzoli" (monografia, spoluautori Mark Rappolt a Robert Violette).
Jeho ateliérová tvorba je neustále rozvíjaná s jeho výukou. Roku 2002 sa stal univerzitným profesorom na "Univerzite pre úžitkové umenie" vo Viedni, kde nastúpil na miesto jeho predchodcu Hansa Holleina. Posledných pár rokov je ateliérovým profesorom na UCLA v Los Angeles, profesorom na European Graduate School, a profesorom na Yaleskej univerzite.
Greg Lynn Form.
Greg Lynn definoval ako architekti používajú počítače ako médium procesu tvorby. Projekty, publikácie, výskum a samotný prejav sú formované s využitím modernej technológie pri navrhovaní a jej pridaním do samotnej konštrukcie objektov. Greg Lynn Form sa v súčasnosti nachádza v centre pozornosti a diskusií nielen v oblasti architektúry ale aj v celkovej dizajnérskej kultúre dneška.
Jeho ateliér Greg Lynn Form sídli vo Venice (Kalifornia), ktoré má výhodu vďaka koncentrácii rozvoja a výroby technológií vzťahujúcich sa na letecký, automobilový a filmový priemysel. Toto prepojenie umelcov, inžinierov a filmových tvorcov je ideálnym priestorom pre realizáciu jeho myšlienok. V duchu tohto spojenia hi-techu a remesla zostáva jeho ateliér ako jeden z mála na svete, ktorý investuje do vlastných strojov, 3D tlačiarní a rôznych rezačiek schopných opracovávať plasty, gumu, drevo a hliník na výrobu modelov, nábytku a samotných časti konštrukcií budov a dizajnérskych objektov. Pre dôsledné preštudovanie a následné prevedenie zložitých krivkových hmôt do presných sietí potrebných pre takéto stroje a nové ornamentálne tvaroslovie zložitých texturovaných a zmyselných foriem je potreba digitálneho dizajnu i samotnej produkcie tohto ateliéru.
Winnipegské jazero

Winnipegské jazero () je jazero v južnej Kanade. Je to pozostatok veľkého pleistocénneho ľadovcového jazera Agassiz. Bolo objavené v roku 1733 Verendreyovou expedíciou.
Nachádza sa vo výške 217 metrov nad morom. Rozloha je , dĺžka , šírka , max. hĺbka 21 (28) metrov. V jazere sa nachádza veľa ostrovov. Najväčším je Reindeer s rozlohou . Do jazera sa vlievajú rieky Winnipeg, Saskatchewan, Red. Je odvodňované riekou Nelson. Využíva sa na vodnú dopravu a lov rýb.
Vinylchlorid

Vinylchlorid (systematický názov: chlóretén) je dôležitá priemyslová látka používaná predovšetkým pri výrobe jeho polyméru, polyvinylchloridu (PVC). Vinylchlorid je jedovatý, pri izbovej teplote bezfarebný plyn, nasladlej vône.
Vzniká zo zvyšku eténu (C2H4). Zvyškový radikál C2H3 sa nazýva "vinyl". Reakciu s chlórom vzniká vinylchlorid, ktorého polymerizáciou sa vyrába polyvinylchlorid.
Vinylchlorid tlmí centrálnu nervovú sústavu. Jeho inhalácia má podobné účinky ako intoxikácia alkoholom: bolesti hlavy, závraty, poruchy koordinácie, v niektorých prípadoch môže viesť aj k halucináciam, bezvedomiu a smrti spôsobenou zastavením dychu.
Podľa klasifikácie americkej agentúry pre životné prostredie ("US Environmental Protecion Agency") je vinylchlorid mutagén a ľudský karcinogén, ktorý spôsobuje špecifický druh rakoviny pečene, tzv. angiosarkom. Chemický priemysel mnoho rokov zatajoval pred verejnosťou informácie o rakovinotvornosti vinylchloridu. Môže však spôsobovať i ďalšie typy rakoviny, napríklad pľúc, mozgu, lymfatického a krvného systému a centrálnej nervovej sústavy. U laboratórnych zvierat viedlo vystavenie vinylchloridu počas tehotenstva k potratom a vrodeným vadám. Vplyv na ľudskú reprodukciu je neznámy.
Pentium Dual-Core

Pentium Dual-Core je typ low-end x86 mikroprocesorov od spoločnosti Intel. Sú založené na 32-bitovej Yonah alebo 64-bitovej Allendale architektúre procesorov (veľmi rozdielne mikroarchitektúry). Sú určené pre stolné a prenosné počítače.
Podľa magazínu Tom's Hardware sa dajú tieto procesory veľmi dobre pretaktovať (bežne napríklad čipy Dual-Core 2160 s nominálnou frekvenciou 1,8 GHz bežia bez väčších problémov na 2,4 alebo dokonca 3,0 GHz), čím dosahujú výkony najvýkonnejších a najdrahších procesorov vo svojej triede za zlomok ich ceny.
Formaldehyd

Formaldehyd (iné názvy: metanál, formalín) je chemická zlúčenina so vzorcom H2CO. Tento najjednoduchší aldehyd bol synteticky pripravený ruským chemikom Alexandrom Butlerovom, ale presvedčivo ho identifikoval "August Wilhelm von Hofmann".
Vznik.
Formaldehyd vzniká oxidáciou metanolu, pri tejto reakcii sa používa atomárny kyslík:
Taktiež sa môže pripraviť za prítomnosti katalyzátorov zo syntézneho plynu:
Zdravotné riziká.
Formaldehyd môže vstupovať do tela inhalačne alebo kontaktom s kožou či očami. Orálna expozícia je možná pri styku s vodným roztokom formaldehydu alebo kontaminovanou stravou. V pľúcach sa formaldehyd ľahko vstrebáva. Polčas rozpadu v krvi je asi 90 sekúnd a metabolitom je kyselina mravčia (je vylučovaná močom) a oxid uhličitý (je vydychovaný).
Formaldehyd je súčasťou spalín dieselových aj benzínových motorov, absorbuje sa v respiračnom aj gastrointestinálnom ústrojenstve a pôsobí dráždivo. Organizáciou IARC bol v roku 1995 klasifikovaný ako pravdepodobný karcinogén skupiny 2A, v roku 2011 bol preklasifikovaný na preukázaný karcinogén skupiny 1.
East Wall (Dublin)

East Wall je mestská štvrť Dublinu, súčasť obvodu Northern Inner City a poštového obvodu Dublin 3. Na východe a severovýchode ju ohraničuje pobrežie Írskeho mora, na severe ju od susednej štvrte Fairview oddeľuje rieka Tolka, na severozápade železničná trať DART, na západe rieka Spencer a na juhu nadväzuje ďalšia mestská štvrť North Wall.
Kým západná časť má obytnú funkciu, vo východnej sídlia mnohé priemyselné prevádzky. V severnej časti, pri ústí rieky Tolka do mora, stoja biznis centrá (Portside Business Center, East Point Business Park). Obyvateľom slúži poštový úrad, obchodné stredisko (Centra), kultúrne stredisko a kostol. S centrom mesta ju spája linka Dublin Bus č. 53.
V roku 2007 bol na Ossory Road dokončený obytný komplex Crosbie's Yard, ktorého súčasťou je aj menšie biznis centrum.
Castelvecchio Museum

Múzeum Castelvecchio (tal. "Museo Civico di Castelvecchio") je umelecké múzeum vo Verone, v severnom Taliansku, ktoré sa nachádza v stredovekom hrade postavenom v rokoch 1354 – 1356 Cangradom II. Budova bola na múzeum prestavaná v roku 1925, a dnes vystavuje sochy a maľby v stredovekom prostredí.
Obnova a architektúra.
Obnova architektom Carlom Scarpom medzi rokmi 1959 a 1973 zmenila vzhľad budovy i expozície. Scarpov unikátny architektonický štýl je viditeľný v detailoch vchodov, schodíšť, zariadení a inventári navrhnutého pre jednotlivé špecifické umelecké predmety. Scarpa bez zmeny ponechal hlavnú fasádu.
Zrkadlovina

Zrkadlovina je:
Louis Sullivan

Louis Henri Sullivan (* 3. september 1856, Boston, Massachusetts, USA – † 14. apríl 1924, Chicago, Illinois) bol americký architekt, jeden z najväčších osobností chicagskej školy.
Život.
Sullivan sa narodil do zmiešanej rodiny Íra a Švajčiarky, ktorí však v 40. rokoch 19. storočia emigrovali do Spojených štátov amerických. Vyrastal však spolu so starými rodičmi v South Readingu v štáte Massachusetts. V detstve strávil veľa času skúmaním prírody na farme starých rodičov, kde sa o nej veľa naučil, neskôr spoznával ulice a okolité budovy Bostonu. Práve v tomto čase začal byť fascinovaný budovami a architektúrou. 
Počas štúdia na strednej škole sa stretol s Mosesom Woolsonom, ktorý ako učiteľ urobil na neho veľký dojem. Po skončení školy odišiel Sullivan študovať architektúru na Massachusetts Institute of Technology, avšak po roku štúdia odišiel do Philadelphie, kde začal pracovať u architekta Franka Furnessa.
V roku 1873 však postihla Furnessov ateliér veľká kríza a tak Louis Sullivan musel odísť. Presťahoval sa do Chicaga, kde panoval obrovský „stavebný boom“ po veľkom požiari z roku 1871. Pracoval pre Williama LeBarona Jenneyho, ktorý ako prvý postavil budovu pomocou oceľového skeletu. Avšak po niekoľkých mesiacoch odišiel Sullivan na rok študovať do Paríža na École des Beaux-Arts, kde spoznal renesančné umenie, ktoré ho veľmi ovplyvnilo. Neskôr sa opäť vrátil do Chicaga a začal pracovať ako projektant pre firmu "Joseph S. Johnston &amp; John Edelman". Tu úspešne navrhol interiér Moody Tebernancle. 
V roku 1883 ukončil úspešný ateliér s Dankmarom Adlerom a vyhodil mladého Wrighta. A v zápätí nato ho opustila manželka. Sullivan začal strácať zákazky, majetok, postavenie. K finančným problémom sa pripojil aj alkoholizmus. Svoje posledné roky prežil Sullivan v Chicagu, z podpory kolegov. Zomrel chudobný a opustený.
Sullivan, Adler a ich rozvoj.
V roku 1879 Sullivana zamestnal Dankmar Adler, kde sa rok nato stal spoločníkom firmy. Tu začali Sullivanove najproduktívnejšie roky. Adler a Sullivan spočiatku dosiahli uznanie ako učitelia architektúry. A aj keď už mali postavených zopár budov v Chicagu, slávu na poli architektúry získali paradoxne až nerealizovanými projektmi do Colorada a Washingtonu. Ich vrcholný projekt v tejto fáze firmy bola "Auditorium Bulding", postavená v roku 1889 v Chicagu, kde bol okrem 3000 sedadlového divadla taktiež hotel a administratívne priestory. Adler a Sullivan si obsadili najvyššie podlažie budovy pre svoju architektonickú kanceláriu. Po roku 1889 sa kancelária stala známou administratívnymi budovami, predovšetkým "Wainwright Building" v St. Louis (1891) a "Carson Pirie Scott Department Store" v Chicagu (1899). 
Louis Sullivan je mnohými považovaný za prvého architekta, ktorý si vedel naplno predstaviť a realizovať veľké a drahé budovy pomocou nového typu konštrukcie: vysokých oceľových budov (mrakodrapov).
Projekty a realizácie.
Sullivan a Adler
Banky
Dom Tristana Tzaru

Dom Tristana Tzaru je dom, ktorý bol postavený v roku 1925. Nachádza sa v štvrti Montmartre, Paríž.
Tristan Tzara ponúkol Adolfovi Loosovi zákazku rodinného domu s ateliérom v roku 1925. Loos ponuku prijal, bola to možnosť etablovať sa v Paríži ako architekt.
Dom so samostatným vchodom do bytu sa nachádza v 18. parížskom okrese. Poloha a zadané požiadavky boli pre Loosa výzvou aj z dôvodu, že stavba bola posudzovaná parížskou avantgardou.
Koncept.
Dom stojí na svahovitom malom pozemku. To umožnilo Adolfovi Loosovi uskutočniť predstavu o Raumplane, priestorovom pláne, podľa ktorého pracoval s rôznymi výškami priestorov, ich odlišnosťami a posunutiami. Navonok strohá hmota kocky neprezrádza rôznorodé bytové možnosti. 
Lokalitný program.
Dom má pôdorysné rozmery v šírke 10,6 metra a v hĺbke 17,6 metra. Čelná fasáda je orientovaná do ulice. Päťpodlažná symetrická fasáda je symetricky rozdelená na dve časti. Spodná časť je kamenná, vrchná časť je omietnutá. Veľké dvojpodlažné odsadenie pôsobí nezvyčajne, až monumentálne. Skulptulárny charakter dodávajú domu veľké plochy stien s pomerne malými oknami do ulice. Záhradná fasáda je asymetrická. Pôsobí dojmom troch podlaží s veľkými okennými otvormi. Dvor je zastrešený. 
Prekvapujúce sú inscenované koláže materiálov a sekvencie miestností, balkónov a terás, symetrických a asymetrických stavieb do priestoru. 
Obytná časť domu majiteľov začína v treťom podlaží a prestiera sa cez celú hĺbku domu. Hlavné podlažie je charakteristické rozdielnymi výškovými úrovňami. Nachádza sa tu veľký a malý salón, jedáleň a pracovňa. Steny vďaka stĺpom a pilastrom zvláštny tektonický charakter. 
Interiér.
Interiérová úprava spočíva v obložení stĺpov a podpier, materiálom sú dosky z preglejky pričom upevňovacie skrutky ostávajú nezakryté. Steny a stropy sú farebné.
Interiéry boli zariadené antickým talianskym a starofrancúzskym nábytkom. Doplnky tvorili zbierka afrického umenia a surrealistické obrazy.
Kombinácia, v zmysle Bauhausu, je pociťovaná ako rušivá. Loos však vytvoril pozadie pre užívateľa, ktoré dáva priestor flexibilite a otvorenosti. Umožňuje osvojenie sa a zabývanie sa.
Populizmus (architektúra)

Populizmus sa v architektúre odrazil v polovici 60. rokov 20. storočia. 
Dopad ekonomickej situácie na architektúru bol vyjadrený v prednáške Collina Rowea a jeho neskoršej publikácii "Collage City" (Mesto ako koláž) z roku 1979, ako aj v knihe Roberta Venturiho "Complexity and Contradiction in Architecture" (Zložitosť a protiklady v architektúre) z roku 1966, či "Learning from Las Vegas" (Poučenie z Las Vegas) z roku 1972, na ktorej spolupracoval spolu s Denise Scot-Brownovou a Stevom Izenourom.
Architekti boli vzhľadom na ekonomické podmienky spoločnosti nútení redukovať formy modernej architektúry, čo malo za následok deštrukciu urbánnej kultúry. Pomocou žartu sa snažia preklenúť rozporné okolnosti a podmienky, za akých tvoria. Dôsledkom ekonomickej situácie sa architektúra stáva prebytočná.
V Amerike sa populizmus prejavil najmä na eklektických paródiách súkromných domov a víl. Preberajú a napodobňujú sa klasické tvary. Americký populizmus bol prijatý ako hlavný prúd európskej architektúry. Veľký vplyv na to malo Benátske bienále v roku 1980, ktoré zorganizoval Paolo Portoghesi.
K architektom pôsobiacim v tomto období patrí Robert Venturi, Vincent Scully, Charles Moore, Robert Stern, či Charles Jenks.
Pavlač

Pavlač je pozdĺžna horizontálna domová komunikácia (otvorená alebo presklená). 
Obyčajne je vyložená pred priečelie bytového domu a sú z nej prístupné bytové alebo nebytové priestory. Nadväzuje na jedno alebo viac schodísk, pričom znižuje ich potrebný počet v bytovom dome. Pavlač sa v našich podmienkach zvyčajne využíva v bariérových domoch, nakoľko chodbou orientovanou do strany, kde je intenzívnejšia aktivita (premávka, výroba), možno dosiahnuť orientáciu bytov žiadaným smerom (napríklad do vnútrobloku). 
Pavlačový systém bol typický pre architektúru veľkých miest na území Rakúsko-Uhorska (Viedeň, Budapešť, Bratislava, Brno, ...). Následne bol populárny aj pre architektúru nemeckej školy Bauhaus - súbor 5 obytných domov s pavlačovým systémom postavený v rokoch 1929-1930 v nemeckom meste Dessau-Törten je dokonca zapísaný na zozname UNESCO. Tento konštrukčný systém má však aj v súčasnosti svojich stúpencov v architektonických kruhoch. 
Výhodou je možnosť využívať vo väčšej miere prirodzené vetranie, ako aj zvýšiť presvetlenie bytov pomocou svetlíkov. Vďaka umiestňovaniu chodby spravidla severnou stranou dochádza tiež k eliminácii bytov so zlou orientáciou, ktoré bývajú práve z tohto dôvodu vedené v projektoch s iným konštrukčným systémom ako apartmány, nakoľko nespĺňajú požadovanú normu pre svetlotechniku. Nevýhodou býva tepelná delta medzi exteriérom a interiérom, ktorá je však v moderných projektoch riešená zádverím vo vstupnej hale. 
Ako domová komunikácia, podľa STN 73 4301 pavlač nesmie byť užšia ako 1100 mm a musí umožniť prepravu predmetov s rozmermi 1800 mm x 600 mm x 1800 mm do všetkých bytov. Podchodná výška musí byť najmenej 2100 mm.