burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Okupačné zóny Nemecka

Po skončení druhej svetovej vojny bolo územie Nemecka (bez území, ktoré pripadli Poľsku) rozdelené do štyroch častí, takzvaných okupačných zón, spravovaných USA, Veľkou Britániou, Sovietskym zväzom a Francúzskom. Toto rozdelenie bolo zmluvne potvrdené Konferenciou štyroch mocností v Londýne (26. júna – 8. augusta 1945).
Na týchto územiach vznikli v jednotlivých zónach nasledujúce správne jednotky, odpovedajúce viac menej historickým krajinám a pruským provinciám:
Bizónia a trizónia.
Vzrastajúce nezhody medzi veľmocami o budúcnosti Nemecka viedli roku 1947 k vytvoreniu takzvanej bizónie (dvojzóna, "Bizone"), teda k združeniu americkej a britskej okupačnej zóny. Príslušnú zmluvu podpísali 2. decembra 1946 v New Yorku britský minister zahraničia Ernest Bevin a jeho americký kolega James F. Byrnes, do platnosti vstúpila 1. januára 1947. 
Jedným z hlavných cieľov bolo vytvorenie predpokladov pre hospodársku obnovu vojnou zničeného Nemecka. Za týmto účelom bola 5. až 11. septembra 1946 vytvorená Hospodárska rada ("Wirtschaftsrat") so sídlom v Mindenu a 10. júna 1947 Správa zjednoteného hospodárskeho územia ("Verwaltung des Vereinigten Wirtschaftsgebiets") so sídlom vo Frankfurte nad Mohanom. 
K tomuto územiu sa 8. apríla 1949 pridružilo aj Francúzsko, čím došlo k vytvoreniu takzvanej trizónie (trojzóna, "Trizone") – s výnimkou Sárska, ktoré sa ku Spolkovej republike Nemecko pripojilo až 1. januára 1957 (po referende v roku 1955). 
Trizónia sa stala 23. mája 1949 základom novo vzniknutej Spolkovej republiky Nemecko, zo Sovietskej okupačnej zóny vznikla 7. októbra 1949 Nemecká Demokratická Republika. 
Berlín.
Berlín, hlavné mesto porazeného Nemecka, ležiaci úplne v sovietskej okupačnej zóne, bol z tohto členenia vyňatý. Mesto bolo rozdelené do štyroch sektorov, ktoré mali byť spravované ako celok spoločnou takzvanou Komandatúrou. 
Tento stav trval v dôsledku vzrastajúceho napätia medzi mocnosťami len krátky čas, 1. júla 1948 sa zástupcovia Sovietskeho zväzu z práce Komandatúry stiahli. Roku 1948/1949 situácia eskalovala a v dôsledku Berlínskej blokády došlo k faktickému politickému rozdeleniu Berlína.
Soľ nad zlato (film)

Soľ nad zlato (čes. " Sůl nad zlato", nem. "Der Salzprinz", angl. "Salt More Than Gold") je koprodukčná slovensko-nemecká filmová rozprávka na motívy slovenskej ľudovej rozprávky.
Rozprávka o sile ľudskej lásky. Najmladšia z troch kráľovských dcér musí otca presvedčiť o tom, že svojho otca má naozaj veľmi rada.
ITER

ITER, skratka pre International Thermonuclear Experimental Reactor, je medzinárodný tokamak (magneticky ohraničovaná fúzia) experiment, ktorý je v súčasnosti vo výstavbe neďaleko mesta Aix-en-Provence v južnom Francúzsku. Po dokončení má slúžiť na dokázanie vedeckej a technologickej realizovateľnosti fúzneho reaktoru v plnom rozsahu. Stavia na výskume, ktorý bol vykonaný na zariadeniach, ako sú napríklad TFTR, JET, JT-60, a T-15, ale bude podstatne väčší než každý z nich. Je očakávané, že tento program bude trvať 30 rokov – 10 rokov stavba a 20 rokov prevádzkovanie – a stáť až 13 miliárd €. Po mnohých rokoch rokovania účastníci oznámili v júli roku 2005, že ITER bude postavený vo výskumnom centre Cadarache v obci Saint-Paul-lès-Durance vo Francúzsku.
Toto meno je akronymom, "ITER" je skrátený názov pre "International Thermonuclear Experimental Reactor" a 'iter' znamená v latinčine 'cesta'. Tento dvojitý význam mena ho umožňuje používať ako odkaz na to, že ITER je cestou k využitiu jadrovej fúzie ako mierového zdroja energie.
ITER je zamýšľaný ako experimentálny krok medzi súčasným výskumom plazmovej fyziky a budúcimi fúznymi elektrárňami. Je technicky pripravený pre začatie stavby a prvá plazmová prevádzka bola očakávaná v roku 2018. Podľa aktualizovaného harmonogramu z roku 2016 sa predpokladá získanie plazmy v reaktore v roku 2025 a jeho finálne sprevádzkovanie na plný výkon v roku 2035. 28. júla projekt prešiel do fázy spustenie hlavnej montážnej haly.
Ciele.
Projekt ITER má množinu určitých cieľov, pričom všetky sa zaoberajú vývojom realizovateľnej fúznej elektrárne:
Financovanie.
Ide o druhý najdrahší vedecký projekt na svete. Viac už stojí iba Medzinárodná vesmírna stanica (ISS). ITER bol založený a je riadený skrze sedem členov – Európska únia, Čínska ľudová republika, India, Japonsko, Kórejská republika, Rusko a USA. EÚ nesie 45,6 % nákladov projektu, všetky ostatné strany zhodne po 9,1 %. Výstavba tokamakového komplexu ITER začala v roku 2013 a stavebné náklady sa v roku 2015 odhadovali na 14 mld. €, celkové náklady na výstavbu a prevádzku sa odhadujú na viac než 20 mld. €. Na projekte priamo či nepriamo spolupracuje 35 krajín.
Výkon.
ITER bude používať vodíkový plazmový prstenec zahriaty na 100 miliónov stupňov celzia. Je navrhnutý tak, aby vyrábal približne 500 MWt (500 miliónov wattov) fúznej energie nepretržite 
až 1000 sekúnd (na porovnanie JET mal špičkový výkon 16 MW na menej ako sekundu). ITER nebude dodávať elektrický prúd do verejnej elektrickej siete. Ak by dodával, z 500 MWt by dokázal vyprodukovať 200 MWe, čo by postačovalo pre približne 200 tisíc domácností.
Americká okupačná zóna Nemecka

Americká okupačná zóna Nemecka bola jedným zo štyroch okupačných útvarov, v júli 1945 víťaznými spojencami zriadených v povojnovom Nemecku. Rozkladala sa na území modernej spolkovej krajiny Hesenska, Brém, takmer celého Bavorska a severnej časti Bádenska-Württemberska. Na severe a severozápade susedila s Britskou okupačnou zónou Nemecka, na západe a juhozápade s Francúzskou okupačnou zónou Nemecka, na severe a severovýchode so Sovietskou okupačnou zónou Nemecka, na juhu so Švajčiarskom a Rakúskom, na juhovýchode s Rakúskom, a na severovýchode s Česko-Slovenskom.
Na území tejto zóny vytvorila americká vojenská vláda v roku 1945 nasledujúce autonomné správne jednotky (krajiny):
ktoré sa 23. mája 1949 stali spolkovými krajinami SRN.
V roku 1952 sa spojilo Württembersko-Bádensko s francúzsky okupovanými krajinami Bádenskom a Württemberskom-Hohenzollernskom, a vytvorili krajinu Bádensko-Württembersko.
Okupačná zóna

Ako okupačné zóny sú v medzinárodnom práve označované územia jedného štátu, okupované vojskom cudzieho štátu, ktoré má právo zvrchovanosti. Nie je to pritom akékoľvek okupované či anektované územie, ale územie obsadené nepriateľom (či jeho časti) v dôsledku vojny, ktoré bolo právne uznané medzinárodnými zmluvami. 
Po prvej svetovej vojne muselo podľa Versaillskej zmluvy napríklad Nemecko odstúpiť Francúzsku Porýnie a Sársko (1919 – 1930).
V užšom zmysle slova sa pod týmto pojmom chápe najmä územie Nemecka (1945 – 1949) a Rakúska (1945 – 1955), ktoré boli po druhej svetovej vojne obsadené vojskami štyroch víťazných veľmocí.
Britská okupačná zóna Nemecka

Britská okupačná zóna Nemecka bola jedným zo štyroch okupačných útvarov, ktoré v júli 1945 zriadili v povojnovom Nemecku víťazní spojenci.
V rámci tejto zóny vytvorila britská vojenská vláda v rokoch 1945 a 1946 nasledujúce správne jednotky ("krajiny"):
ktoré sa 23. mája 1949 stali spolkovými krajinami SRN.
Francúzska okupačná zóna Nemecka

Francúzska okupačná zóna Nemecka bola jedným zo štyroch okupačných útvarov, ktoré boli v júli 1945 zriadené víťaznými spojencami v povojnovom Nemecku.
Z tejto zóny vytvorila francúzska vojenská vláda v rokoch 1945 a 1946 správne jednotky na území nemeckých krajín:
ktoré sa 23. mája 1949 stali časťami SRN.
V roku 1952 sa spojili Bádensko a Württembersko-Hohenzollernsko s američanmi okupovaným Württemberskom-Bádenskom a vytvorili krajinu Bádensko-Württembersko.
Sársko, formálne neokupované, s autonómnym statusom, sa ku Spolkovej republike pripojilo až v roku 1957, krok bol schválený v ľudovom referende v roku 1955.
IEC 60027-2

V decembri roku 1998 organizácia International Electrotechnical Commission (IEC), popredná svetová organizácia pre celosvetovú štandardizáciu v elektrotechnike (a technológii), schválila medzinárodné názvy pre symboly prefixov násobných jednotiek pre binárnu oblasť.
Prefixy sú nasledovné:
"Príklad :"   300 GB   ≅   279,397 GiB   ( = 0x117,6592E GiB = 0x45D96,4B8 MiB = 0x1176592E KiB = 0x45D964B800 bajtov).
Do roku 2005 táto konvencia stále nezískala široké použitie, hoci používanie rastie. Je silne podporované mnohými štandardizačnými telesami vrátane IEEE and CIPM.
T-15 (reaktor)

T-15 je ruský fúzny výskumný reaktor založený na (Rusmi objavenom) tokamak návrhu. Bol to prvý reaktor, ktorý na riadenie plazmy používal supravodivé magnety.
Reaktor T-15 dosiahol svoju prvú plazmu v roku 1988. Od 1996 do 1998 bola na ňom urobená séria vylepšení. Výskum sa sústreďoval hlavne na podporu návrhu pre reaktor ITER, ktorý taktiež bude používať supravodivé magnety.
Od januáru 2005 sú, z dôvodu nedostatku financií, experimenty pozastavené.
Baham

Baham (arab. sa`d al-bahá'im – šťastie zvierat) alebo Theta Pegasi je hviezda v súhvezdí Pegas zdanlivej jasnosti 3,53m. Patrí do spektrálneho typu A2, triedy svietivosti Vp, teplota jej povrchu dosahuje 9 000 K. Vzdialenosť od Zeme je približne 97 ly.
Beid

Beid (arab. baid – "vajíčka") alebo Omikron1 Eridani je hviezda v súhvezdí Eridanus zdanlivej jasnosti 4,04m, spektrálneho typu F2, triedy svietivosti II. Vzdialenosť od Zeme je približne 126 ly. Leží v zdanlivej blízkosti hviezdy Keid, ale Beid je od nás 7-krát ďalej ako Keid
Sovietska okupačná zóna Nemecka

Sovietska okupačná zóna Nemecka (; ) – s rozlohou 107 765 km², spravovaná Sovietskym zväzom – bola jedným zo štyroch okupačných útvarov, ktoré zriadili spojenci v máji 1945 na základe výsledkov rokovania Jaltskej konferencie na území dnešných nemeckých spolkových krajín:
Na západe a severozápade susedila s britskou okupačnou zónou Nemecka, na juhozápade a juhu s americkou okupačnou zónou Nemecka, na juhovýchode s Česko-Slovenskom na východe s Poľskom, na severe s Baltským morom; vnútri sa ešte nachádzalo územie Berlína (respektíve Západný Berlín a Východný Berlín), ktoré súčasťou tejto zóny nebolo. 
Sovietska vojenská vláda vo svojej okupačnej zóne vytvorila správne jednotky (krajiny) na území historických krajín a pruských provincií:
7. októbra 1949 je na území sovietskej okupačnej zóny Nemecka a Východného Berlína vyhlásená Nemecká demokratická republika (NDR), pričom až do 22. júla 1952 to bola federácia šiestich krajín (5 vyššie uvedených krajín; šiestou krajinou bol Berlín, hlavné mesto NDR - Berlin, Hauptstadt der DDR). 23. júla 1952 boli krajiny zrušené a NDR sa stáva centralistickým štátom, jedným zo satelitov ZSSR.
Brachium

Brachium alebo Sigma Librae (σ Librae/σ Lib) je hviezda v súhvezdí Váhy.
Vladimír Durdík starší

Vladimír Durdík st. (* 1. január 1924, Levice – † 24. september 1978, Bratislava) bol slovenský herec, verejne činný v odboroch. Otec Vladimíra Durdíka ml.
V rokoch 19441947 študoval herectvo na bratislavskom konzervatóriu. Vo filme hral od roku 1948. Od roku 1945 bol členom SND (v rokoch 19471951 Novej scény). Venoval sa aj umeleckému prednesu, hlavne v rozhlase. 
V rokoch 19561959 a 19691970 bol členom predsedníctva Slovenskej odborovej rady. V rokoch 19681970 bol predsedom Slovenského odborového zväzu pracovníkov umenia a kultúry.
Edasich

Edasich (arab. al-dich - vlk, hyena) alebo iota Draconis (ι Dra) je hviezda v súhvezdí Drak.
Je to premenná hviezda. Zdanlivú jasnosť mení od 3,47m do 3,53m. Patrí do spektrálneho typu K2, do triedy svietivosti III. Teplota na jej povrchu dosahuje 4 000 K. Od Zeme je vzdialená 102 ly. Na Slovensku je cirkumpolárna.
Elmuthalleth

Elmuthalleth, Alfa Trianguli, Caput Trianguli (lat., vrchol trojuholníka) alebo Metallah (arab. ra`s al-mutallat – vrchol trojuholníka) (α Tri/α Trianguli) je spektroskopická dvojhviezda v súhvezdí Trojuholník α Tri zdanlivej jasnosti 3,42m. Okolo hlavnej zložky, podobra spektrálneho typu F6, triedy svietivosti IV, obieha neviditeľný sprievodca raz za 31,4 d. Vzdialenosť od Zeme je približne 64 ly.
Furud

Furud alebo Zeta Canis Majoris (ζ CMa) je hviezda v súhvezdí Veľký pes s hviezdnou veľkosťou 3,02. Jej spektroskopický sprievodca obehne hlavnú zložku za 675 dní.
Fum al Samakah

Fum al Samakah (β Piscium) je hviezda v súhvezdí Ryby. Nie je druhou najjasnejšou hviezdou súhvezdia, pretože má magnitúdu iba 4,53. Je to vzdialená žeravá modrobiela hviezda, ktorej povrchová teplota je približne 14 000 K.
La Superba

La Superba je označenie hviezdy "ypsilon Canum Venaticorum".
Je to polopravidelná premenná hviezda spektrálneho typu C7I, vzdialená 710 ly so zdanlivou hviezdnou veľkosťou 4,8 až 6,3.
Gianfar

Gianfar (Giansar/ Lambda Draconis/ Lambda Dra) je hviezda v súhvezdí Drak.
Kajam

Kajam alebo Omega Herculis je hviezda v súhvezdí Herkules.
Lucida (hviezda)

Lucida alebo Alfa Monocerotis (α Mon / α Monocerotis) je hviezda v súhvezdí Jednorožec. Je to oranžový obor s jasnosťou 3,93 magnitúd, ktorý je od nás vzdialený 144 ly.
Antoine Laurent Lavoisier

Antoine Laurent Lavoisier [vyslov: a(n)tuan lorá(n) lavuazje] (* 26. august 1743, Paríž, Francúzsko – † 8. máj 1794, tamže) bol francúzsky šľachtic, chemik, ekonóm, právnik a daňový úradník.
Je zakladateľom vedeckej chémie, kalorimetrie a termochémie. Je autorom vedeckej chemickej terminológie a nezávisle od Lomonosova aj zákona zachovania hmotnosti. Vysvetlil úlohu kyslíka pri spaľovaní, okysličovaní látok a dýchaní. Vyvrátil flogistónovú teóriu horenia.
Život.
V roku 1771 sa oženil s vtedy len trinásťročnou Marie-Anne Pierette Paulze. Časom sa Marie-Anne stala Lavoisierovou partnerkou aj vo výskume, prekladala mu dokumenty z angličtiny (napríklad Kirwanovu "Essay on Phlogiston", práce od Josepha Priestleyho). Ich manželstvo bolo šťastné napriek tomu, že bolo bezdetné. Keď vypukla Veľká francúzska revolúcia, Lavoisier bol zatknutý a 8. mája 1794 popravený gilotínou. Moderná chémia sa rozvinula až v 17.18. storočí.
Lesath

Lesath alebo Ypsilon Scorpii (υ Sco/υ Scorpii) je hviezda v súhvezdí Škorpión. Tvorí širokú optickú dvojhviezdu so Shaulou, ale leží asi o 180 ly bližšie ako Shaula. Je to modrobiely podobor.
Alfa Vulpeculae

Alfa Vulpeculae (zriedkavo Lucida Anseris alebo Anser, α Vul/α Vulpeculae) je s magnitúdou 4,44 najjasnejšia hviezda v súhvezdí Líška. Tvorí zdanlivú dvojhviezdu s 8 Vupleculae šiestej magnitúdy viditeľnou triédrom.
Terebellum

Terebellum je štvorica hviezd 4. hviezdnej veľkosti v súhvezdí Strelec, a to "Omega Sagittarii", "59 Sagittarii", "60 Sagittarii" a "62 Sagitarii".
Zoznam vybraných historikov a diel z oblasti slovenských dejín

Toto je zoznam vybraných historikov a diel z oblasti slovenských dejín.
Tabit

Tabit alebo "pí3 Orionis" (π3 Ori/π3 Orionis) je najjasnejšia hviezda v Oriónovom štíte.
Thabit

Thabit alebo "ypsilon Orionis" je hviezda v súhvezdí Orión. Je to veľmi vzdialená, žeravá hviezda na rozhraní spektrálnych typov O a B.
Theemin

Theemin alebo Ypsilon2 Eridani je hviezda v súhvezdí Eridanus.
Tejat Posterior

Tejat Posterior („zadná noha“, Calx, Rish Pai) alebo "mí Geminorum" (μ Gem/μ Geminorum) je hviezda v súhvezdí Blíženci. Je to červený obor so sprievodcom vzdialeným 122,5". Hlavná zložka má jasnosť 3,2, sprievodca 9,8 mag.
Sham

Sham alebo "Alfa Sagittae" (α Sge) je hviezda v súhvezdí Šíp. Tento názov pochádza z arabského sahm al-rami, šíp lukostrelca. Nie je to staroveký názov, zaviedol ho Piazzi iba pred asi 200 rokmi. Vychádzal však pri tom zo staroarabského názvu pre Šíp, „Sahm“, ktorý sa už v dávnejších časoch používal na označenie celého súhvezdia. 
S jasnosťou 4,37 mag predstavuje jednu z najslabších hviezd s označením alfa na oblohe. Sham produkuje 430-násobne viac energie ako Slnko. Vo vzdialenosti 13“ má veľmi slabého optického sprievodcu 13,1 mag.
Segin

Segin alebo "Epsilon Cassiopeiae" (ε Cas / ε Cassiopeiae) je hviezda v súhvezdí Kasiopeja. je to najslabšia hviezda základného obrazca Kasiopeje v tvare "W". Má jasnosť len 3,4 magnitúd.
Sarin

Sarin alebo Delta Herculis (δ Her / δ Herculis) je hviezda v súhvezdí Herkules.
Sarin je hviezda zdanlivej jasnosti 3,15. Patrí do spektrálneho typu A3, do triedy svietivosti Vn. Teplota povrchu 9 000 K. Na oblohe vo vzdialenosti 9“ od seba má optického sprievodcu, hviezdu zdanl. jasnosti 8,1m, spektrálneho typu dG4. Obidve hviezdy majú odlišný vlastný pohyb, v dôsledku čoho sa ich vzájomná poloha výrazne mení. V roku 1830 bola ich vzdialenosť 26“, v roku 1960 sa priblížili len na 9“ a odvtedy sa ich odstup opäť zväčšuje. 
Sarin je vzdialený od Zeme približne 96 ly.
František Vnuk

František Vnuk (* 8. apríl 1926, Červený Hrádok) je slovenský historik, technik, publicista a vysokoškolský profesor. Vo svojich dielach sympatizuje so slovenským štátom, odsudzuje Slovenské národné povstanie, má kritický postoj k Česko-Slovensku. Publikuje prevažne o cirkevnej histórii. František Vnuk patrí medzi najproduktívnejších slovenských historikov súčasnosti. Je autorom viac ako tridsiatich knižných prác a obrovského množstva štúdií, článkov, úvodníkov, recenzií, ktoré spolu tvoria približne dvetisíc bibliografických jednotiek. 
Študoval na Vysokej škole banskej v Ostrave. Po februárovom prevrate v roku 1948, kedy sa k moci v Československu dostali komunisti, čelil spolu so svojimi spolužiakmi ideologickým čistkám. Emigroval v r. 1949 do Rakúska, od r. 1950 žil v Austrálii. Kvôli emigrácii a činnosti v zahraničí bola Vnukova rodina pod prísnym dohľadom Štb, ktorá okrem iného zadržiavala jeho listy domov. V Austrálii doštudoval metalurgiu na South Australian Institute of Technology v Adelaide, kde potom pracoval ako asistent, neskôr docent a profesor v odbore fyzikálna metalurgia a fyzika pevných telies. V r. 1955 až 1960 absolvoval štúdium histórie a politických vied na University of Adelaide. Neskôr tiež absolvoval študijné pobyty na univerzitách v Birminghame, Stuttgarte, Oxforde a Kingstone. V roku 1987 pôsobil ako hosťujúci profesor na Queen's University at Kingston v Kanade. V rokoch 1987 a 1988 pôsobil v slovenskej redakcii Vatikánskeho rozhlasu v Ríme. V tom čase bol spoluorganizátorom aktivít slovenských katolíckych emigrantov v Austrálii. Od roku 1970 spolupracoval s a od roku 1974 bol členom poradného výboru Svetového kongresu Slovákov. 
Na rodné Slovensko sa mohol vrátiť až po páde komunistického režimu v roku 1990. Po návrate sa aktívne zapojil do vedeckej, pedagogickej a publicistickej činnosti. V rokoch 1992 až 1997 pôsobil ako vysokoškolský pedagóg na Rímskokatolíckej cyrilo-metodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde sa v roku 1996 habilitoval na docenta v odbore cirkevné dejiny prácou "Pokus o schizmu a iné proticirkevné opatrenia v rokoch 1949-1950". Od roku 1998 pôsobil ako vedecký pracovník v Slovenskom historickom ústave Matice slovenskej v Bratislave so zameraním na cirkevné a politické dejiny Slovenska po roku 1918.
Beta (grécke písmeno)

Beta (veľké Β, malé β) je druhé písmeno gréckej abecedy. V sústave gréckych číslic má hodnotu 2.
Medzi písmená, ktoré vznikli z písmena beta, patria rímske B a cyrilické Б a В.
Malé písmeno β sa používa ako symbol pre:
Placebo (medicína)

Placebo alebo placebo efekt (lat. "placeo" = páčiť sa) je zámerne neúčinné liečivo. Používa sa pri testovaní účinnosti liekov, keď sa jednej skupine pacientov podáva účinné liečivo a druhej neúčinné. Porovnaním týchto skupín sa zisťuje, či je liek účinný. Placebo vzhľadom a chuťou pripomína normálny liek (verum). Pri placebo efekte sa objavujú pozitívne účinky. Opakom placeba je nocebo (nocebo efekt) pri ktorom sa pozorujú negatívne účinky – nežiaduce.
Často dochádza k placebo efektu, keď sa pacient, ktorému sa podáva placebo, vylieči, pretože verí, že mu podávajú účinný liek a organizmus zmobilizuje vlastné rezervy. Toto je niekedy využívané v psychiatrii, keď veľká časť choroby je psychogénna. Výskumom bolo dokázané, že čím väčšia je tableta, tým lepšie placebo pôsobí, a taktiež čím je tableta farebnejšia. Výskum farieb preukázal aj ich ďalšie účinky, napríklad, červené a žlté placebá boli pacientami klasifikované ako stimulanty a modré ako sedatíva.
Placebo účinkuje aj v prípade ak pacienti vedia, že je im podávané.
Termodynamika

Termodynamika je disciplína fyziky, popisujúca zákonitosti tepla a tepelných dejov, vzťahy medzi veličinami charakterizujúcimi makroskopický stav tepelnej sústavy a zmeny týchto veličín pri fyzikálnych dejoch spojených s výmenou tepla medzi sústavou a jej okolím.
Termodynamika sa zaoberá zákonmi zachovania a premeny energie platnými pre tepelné deje. Je náuka zaoberajúca sa energetickými zmenami sprevádzajúcimi prírodné deje. Zahŕňa zákony opisujúce premenu tepelnej energie na iné druhy energie.
Termodynamika je postavená na troch hlavných termodynamických vetách (zákonoch). Prvá vyjadruje zákon zachovania energie, druhá hovorí, že teplo sa nemôže samovoľne prenášať z chladnejšieho telesa na teplejšie, tretia sa týka chovania látok s teplotou blízkej absolútnej nule.
Stav látky sa popisuje pomocou tzv. stavových veličín a rovníc. Stavové rovnice určujú vzťahy medzi jednotlivými stavovými veličinami.
Okupačné zóny Rakúska

Po skončení druhej svetovej vojny bolo územie Rakúska (ktoré bolo od roku 1938 súčasťou Nemecka) rozdelené do štyroch častí, takzvaných okupačných zón, spravovaných podobne ako aj okupačné zóny v Nemecku spoločne víťaznými mocnosťami USA, Veľkou Britániou, Sovietskym zväzom a Francúzskom. Viedeň bola (rovnako ako Berlín) tiež rozdelená do štyroch sektorov. Toto rozdelenie trvalo až do roku 1955.
Podkladom rozdelenia bola Dohoda o spojeneckej kontrole (zo 4. júla 1945) a Dohoda spojencov o okupačných zónach (z 9. júla 1945). 11. septembra 1945 sa konštituovala Spojenecká rada, pozostávajúca zo štyroch vrchných veliteľov, neskôr potom zo štyroch vysokých komisárov. Výdaje, spojené s obsadením Rakúska (na začiatku 700 000 členov ozbrojených síl, neskôr 60 000), niesol rakúsky štát.
Rozdelenie Rakúska v jeho hraniciach z roku 1938 do okupačných zón bolo realizované takto:
Pri rozdelení hlavného mesta Viedne bolo dohodnuté, že centrum (obvod 1) bude spravované spoločne; ostatné obvody boli rozdelené na americký sektor (obvody 7, 8, 9, 17, 18, 19), anglický sektor (3, 5, 11, 12, 13), francúzsky sektor (6, 14, 15, 16) a sovietsky sektor (2, 4, 10, 20, 21). Nedávno boli vo Viedni na obrubníkoch chodníkov v strede mesta súvislou bielou čiarou vyznačené hranice jednotlivých sektorov, takže ich záujemca veľmi rýchlo nájde.
K rozštiepeniu Rakúska do dvoch štátnych celkov (ako sa stalo v Nemecku) nedošlo, pretože Rakúsko sa prihlásilo k princípu neutrality. 15. mája 1955 bola podpísaná rakúska Štátna zmluva, ktorá viedla k odchodu okupačných jednotiek z Rakúska (odchod bol ukončený 25. októbra 1955) a k získaniu štátnej suverenity.
Ural

Ural môže byť:
Eduard Künneke

Eduard Künneke (niekedy písaný aj „Künnecke“), (* 27. január 1885, Emmerich am Rhein, Nemecko – † 27. október 1953, Berlín) bol nemecký, najmä operetný skladateľ. 
Životopis.
Pochádzal z rodiny obchodníka a odmalička sa zaoberal hudbou. Učil sa hre na klavír, počas svojich gymnaziálnych čias hral v školskom orchestri a začal aj komponovať. Po ukončení gymnázia študoval na univerzite v Berlíne hudbu a dejiny literatúry, a súčasne kompozíciu na hudobnej akadémii u Maxa Brucha (ktorý viedol predtým aj Oscara Strausa). 
Po skončení štúdií nastúpil do hudobnej firmy a viedol aj mužský spevácky zbor v Postupime. V roku 1907 začal pôsobiť v novootvorenom Neues Operettentheater, neskôr v Deutches Theater Maxa Reinharda. Jeho operu "Die Marmorfrau" prijalo nemecké divadlo v Prahe, ale ostala neuvedená. Väčšie šťastie mal v roku 1909 s operou "Robins Ende", ktorú uviedlo dvorné divadlo v Mannheime a o štyri roky s operou "Coreur As", ktorú uviedli v Drážďanoch. V roku 1914 vstúpil do armády ako plukový kapelník a po dvoch rokoch služby nastúpil ako dirigent vo Friedrich-Wilhelm-Städtisches Theater v Berlíne. V roku 1919 napísal svoju prvú operetu, "Das Dorf ohne Glocke", ktorá bola pomerne úspešná aj vďaka dobrému libretu Árpáda Pásztora. Svetový úspech dosiahol o dva roky neskôr operetou "Der Vetter aus Dingsda" ("Bratranec z Batávie"). Tento úspech sa mu neskôr podarilo čiastočne zopakovať už len raz, v roku 1932 operetou "Glückliche Reise", avšak jej úspech neprekročil hranice nemecky hovoriacich krajín. Künneckeho úspešný štart v podstate stlmil medzi jeho súčasníkmi bežný jav, že začali produkovať veľa diel v čo najkratšom čase. Takéto „rýchlokvasené“ diela na to potom doplatili svojou kvalitou a krátkou životnosťou.
Michal Otčenáš

Prof. PhDr. Michal Otčenáš, CSc. (* 17. apríl 1956, Palúdzka – † 5. apríl 2009, Prešov) bol slovenský historik. Zaoberal sa vývinom slovenského historického myslenia, dejinami slovenskej historiografie v 19. a 20. storočí, slovenskými dejinami v 19. a 20. storočí.
Knižné publikácie.
Básnické zbierky:
Zobor (folklórny súbor)

Folklórny súbor ZOBOR bol založený v roku 1956, jeho zriaďovateľom je Slovenská poľnohospodárska univerzita v Nitre. FS ZOBOR tvorí ľudová hudba, dievčenská spevácka skupina a tanečný súbor. Členmi týchto zložiek sú v prevažnej miere študenti oboch nitrianskych univerzít. Kmeňová dramaturgická línia súboru sa od roku 1996 orientuje na spracovanie pôvodného folklórneho materiálu z okolia Nitry a z tekovskej oblasti formou tematických blokov a je doplnená o programové čísla komornejšieho charakteru z iných kultúrnych oblastí Slovenska, ktoré tvoria samostatný program.
FS ZOBOR uskutočnil počas svojej existencie stovky vystúpení doma a v zahraničí (Európa, Ázia, Severná Amerika), zúčastňuje sa folklórnych prehliadok, súťaží a slávností regionálneho i celoslovenského charakteru a organizačne sa podieľa na príprave tradičných podujatí adresovaných hlavne akademickej folklórnej obci, akými sú napr. Akademická Nitra, Univerzitné dni, či v minuolosti Akademický folklórny večer, Vianočné pastorále a pod.
V posledných rokoch k najvýznamnejším zahraničným reprezentačným aktivitám patria vystúpenia na celosvetovej výstave EXPO 98 v Lisabone a EXPO 2000 v Hannoveri, z domácich podujatí udelenie cien na Celoštátnej súťažnej prehliadke programových blokov 2000 v Liptovskom Hrádku, na Akademickom Zvolene 1999 a 2001, udelenie ceny na medzinárodnom súťažnom folklórnom festivale vo Wisle v Poľsku (Dni kultúry Beskydských Goralov) v roku 2003 a predovšetkým titul laureáta festivalu Akademická Nitra 2002 a Akademický Zvolen 2009.
Ľudová hudba FS ZOBOR.
Ľudová hudba folklórneho súboru ZOBOR prechádzala počas existencie súboru výraznými zmenami, pričom jej umelecké smerovanie vždy určovali osobnosti spomedzi jednotlivých interpretov. Nositeľmi zmien boli v prevažnej miere primáši ľudovej hudby, ktorí do repertoáru a charakteru hudby vnášali interpretačné nuansy osvojené fungovaním vo svojich domácich regiónoch. Svojim umeleckým vnímaním a vyspelými interpretačnými schopnosťami tak dotvárali a čiastočne i formovali obraz nitrianskej ľudovej hudby.
Okrem niekoľkých rokov tvoril základ kapely cimbal a okolo neho tradičné cimbalovkové zoskupenie prvých a druhých huslí, kontry a kontrabasu. Toto bolo v niektorých generáciách bežne dopĺňané dychovými nástrojmi (klarinet, tárogató, fagot), violončelom a akordeónom (gombíkovým, alebo klávesovým).
Jednotlivé generácie ľudovej hudby FS ZOBOR možno najlepšie ohraničiť účinkovaním jej primášov, ktorí tradične súboru venovali viac než štúdiom stanovených 5 rokov.
PUĽS

Poddukelský umelecký ľudový súbor alebo PUĽS je profesionálne umelecké teleso na Slovensku, ktoré vzniklo v roku 1955 v Prešove s cieľom pestovať a javiskovo stvárniť vokálno – hudobné a tanečné bohatstvo Rusínov. V jeho troch zložkách – tanečnej, speváckej a hudobnej pracuje viac ako 40 umelcov.
Dramaturgia PUĽSu sa v prvom rade zameriava na tradície Rusínov žijúcich na východnom Slovensku, ale tiež na folklór ostatných regiónov Slovenska, prekomponujúc ho do vyššej scénickej formy. Vo svojom repertoári má PUĽS aj tance z okolitých krajín. PUĽS je jedinečným telesom, čo je viditeľné na predstaveniach, v ktorých sa snúbi živelnosť hrdého naturelu s vycibreným citom pre poetiku. Koncerty Puľsu sú emotívne, myšlienkovo bohaté, divák má možnosť nielen sa odreagovať, ale tiež načerpať množstvo pozitívnej energie.
Počas bohatej histórie sa v PUĽS vystriedalo viac ako 500 profesionálnych umelcov. Mnohí z nich vo svojej kariére pokračovali v iných telesách na Slovensku, alebo v zahraničí. Bývalí Puľsáci vedú amatérske súbory, alebo sa ako pedagógovia venujú výchove mladej umeleckej generácie.
PUĽS od svojho vzniku absolvoval viac ako desaťtisíc predstavení doma a desiatky zahraničných zájazdov. Tlieskali mu diváci v Anglicku, Bulharsku, Dánsku, Francúzsku, Holandsku, Juhoslávii, Kanade, Nórsku, Poľsku, Rakúsku, Nemecku, Švajčiarsku, Taliansku, Tunise, USA a v krajinách bývalého ZSSR. Dnešný Puľs je ambiciózne teleso so smelými dramaturgickými plánmi, ktoré chce v budúcnosti naplniť. Puľs disponuje vlastnou technickou zložkou – profesionálnym zvukovým, svetelným parkom a vlastnou dopravou.
Alexander Moyzes

Alexander Moyzes (* 4. september 1906, Kláštor pod Znievom – † 20. november 1984, Bratislava) bol slovenský hudobný skladateľ, pedagóg a organizátor hudobného života. Jeho otec bol hudobný skladateľ Mikuláš Moyzes.
Dielo.
Jeho dielo je veľmi rozsiahle. Napísal 12 symfónií, symfonickú báseň Nikola Šuhaj, kantátu Demontáž a iné. Bol jedným zo zakladateľov SĽUK-u, pre ktorý vytvoril mnohé diela ako napríklad Tance z Pohronia, Tance z Gemera.
Ján Cikker

Ján Cikker (* 29. júl 1911, Banská Bystrica – † 21. december 1989, Bratislava) bol slovenský hudobný skladateľ opery a symfonickej a orchestrálnej hudby a pedagóg. Jeden z popredných predstaviteľov slovenskej hudobnej moderny.
Život.
Narodil sa v Banskej Bystrici. Základy hudobného vzdelania získal od svojej matky Márie (rodenej Psotkovej) a otca Viliama Figuša-Bystrého. Jeho matka pôsobila v Banskej Bystrici ako učiteľka hudby.
V rokoch 1921 – 1929 absolvoval Gymnázium v Banskej Bystrici. Následne v rokoch 1930 – 1935 pokračoval v štúdiu na Pražskom konzervatóriu v (kompozícia - Jaroslav Křička, dirigovanie - Pavel Dědeček, hra na lybrete - Bedřich Antonín Wiedermann, hra na klavíri - Růžena Kurzová).
Dirigovanie študoval na Hochschule für Musik und darstellende Kunst vo Viedni u Felixa von Weingartnera v rokoch 1936 – 1937. A súbežne v rokoch 1936 – 1939 študoval kompozíciu u Vítězslava Nováka na Majstrovskej škole v Prahe.
Od roku 1939 pôsobil v Bratislave. V rokoch 1939 – 1951 ako profesor hudobnej teórie na Štátnom konzervatóriu. Počas SNP zložil v Banskej Bystrici „Povstalecký pochod“. Po skončení druhej svetovej vojny v rokoch 1945 – 1948 pracoval aj ako dramaturg opery SND.
V rokoch 1951 – 1973 pôsobil ako profesor kompozície na VŠMU v Bratislave. K jeho žiakom patria napr. Ilja Zeljenka, Miroslav Bázlik, Juraj Beneš, Marián Varga a ďalší.
Dielo.
Významne zasiahol do vývoja hudobnej drámy 20. storočia. V opernej tvorbe sa zaoberal najmä skrytými stránkami ľudského života a psychiky. Komponovaniu sa venoval už od gymnaziálnych štúdií (skladby pre klavír a sláčikové nástroje), do slovenskej hudobnej kultúry prenikol viacerými orchestrálnymi a vokálno-symfonickými skladbami začiatkom 40. rokov.
Hlavným ťažiskom jeho práce bola operná tvorba. Autor početných symfonických diel (trilógia symfonických básní "O živote"), kantáty "Cantus filiorum", oratória "Óda na radosť", komornej (dva sláčikové kvartety) a vokálnej tvorby (piesňový cyklus "O mamičke", úpravy ľudových piesní). 
Ocenenia.
Ján Cikker je držiteľom Ceny UNESCO za hudbu (1979), a Radu Ľudovíta Štúra I. triedy in memoriam (2011).
Speciácia

Speciácia je evolučný proces vzniku nových biologických druhov ().
Podľa Davida M. Raupa je speciácia „"vznik nových druhov štiepením alebo vetvením evolučnej línie"“ a darvinovský vznik nových druhov nazýva „"fyletickou transformáciou"“.
Kalmarská únia

 
Kalmarská únia je označenie pre personálnu úniu dánskeho, nórskeho a švédskeho kráľovstva v rokoch 1397 až 1523.
Kalmarská únia vznikla v roku 1397 rozhodnutím šľachtického snemu v juhošvédskom meste Kalmar, ktoré podnietila kráľovná Margaréta I. Dánska. Kráľovná, ktorá spojila vo svojich rukách vládu vo všetkých škandinávskych krajinách (súčasťou nórskeho kráľovstva bol Island, švédskeho kráľovstva Fínsko), nemala legitímneho nástupcu, a preto adoptovala svojho synovca, pomoranského vojvodu Erika. Kalmarský snem ho uznal za svojho panovníka a dal korunovať za kráľa. Predpoklady na zjednotenie škandinávskych krajín sa vytvorili v priebehu 14.storočia. Patrila medzi ne etnická a jazyková blízkosť obyvateľov, príbuzenské a majetkové vzťahy, ktorými sa prepojili šľachtické rody, ekonomické väzby, a v neposlednom rade snaha čeliť rastúcemu vplyvu hanzy. Okrem toho stavy dúfali, že personálna únia prispeje k zachovaniu ich privilégií, lebo panovník sa zaviaže zachovávať dovtedajšie zákony jednotlivých krajín.
Kalmarská únia existovala formálne do roku 1523, fakticky sa už v roku 1448 odtrhlo Švédsko. Švédi si zvolili vlastného panovníka Karola VIII. Knutssona, zatiaľ čo Nóri prijali dánskeho kráľa Kristiána I. Neskôr sa vytvorila vo Švédsku zvláštna situácia. Časť unionistickej šľachty síce uznala za svojho panovníka dánskeho a nórskeho kráľa Jána I., ale v kráľovstve fakticky vládli regenti z dynastie Sture, ktorí Jánovi permanentne bránili vo vstupe do krajiny. Kráľ sa márne snažil obnoviť Kalmarskú úniu. Za jeho nástupcu Kristiána II. sa Švédsko definitívne osamostatnilo a Kalmarská únia sa rozpadla.
Mikael Olai Agricola

Mikael Olai Agricola (* cca 1510, Pernaja, Fínsko – † 9. apríl 1557, Kuolemajärvi) bol fínsky katolícky neskôr luteránsky duchovný, biskup, teológ, zakladateľ spisovnej fínčiny a fínskej literatúry - „otec fínskej literatúry“. Bol prvým arcibiskupom v Turku ktorý sa oženil. Bol katolícky kňaz, ktorý sa pridal na stranu Lutherovej reformácie. 
Mikael Olai študoval vo Viipuri, Turku a Wittenbergu (žiak Luthera a Melanchthona). Od roku 1554 bol arcibiskupom v Turku. Keď sa vracal z Moskvy z mierových jednaní medzi Švédskom a Ruskom, predčasne zomrel. 
Ako arcibiskup zachoval mnoho katolíckych prvkov: kadidlo, obrazy, sochy a sviatky svätcov, biskupské insígnie, trojstupňový kňazský úrad a podobne. 
Pôvodné sú predslovy k preloženým dielam, často veršované. V jednom diele sa zmieňuje o fínskych bohoch, ktorí sa neskôr objavili v epose Kalevala z 19. storočia.
Friedrich August Kekulé von Stradonitz

Friedrich August Kekulé von Stradonitz (* 7. september 1829, Darmstadt, Nemecko – † 13. júl 1896, Bonn) bol nemecký organický chemik.
Životopis.
Narodil sa v meste Darmstadt v starej českej šľachtickej rodine Kekulových zo Stradonic.
V roku 1856 sa habilitoval ako docent organickej chémie a v roku 1858 pôsobil ako profesor v belgickom Gente. V neskorších rokoch pôsobil ako profesor organickej chémie v Bonne.
S jeho menom je spojený objav štruktúry benzénu, študoval rôzne uhlíkové štruktúry, objavil, že benzén má kruhovú uhlíkovú štruktúru. V roku 1857 objavil koncepciu štvormocného uhlíka a napísal knihu o jeho rozvetvení.
Je autorom významných učebníc organickej chémie a knihy "Chémia derivátov benzénu", kde napísal, že kruhový tvar benzénovej molekuly navrhol po tom, čo sa mu snívalo o hadovi, ktorý požiera svoj chvost. To je symbol mnohých starodávnych kultúr známy ako Uroboros. Tento sen sa mu sníval po rokoch štúdia povahy uhlíka.
V roku 1895 cisár Viliam II. potvrdil Kekulého šľachtický stav a udelil mu právo na používanie prídomku "von Stradonitz", odkazujúc na majetky a pôvod rodiny "Kekule" z obce Stradonice v Česku.
Z prvých piatich Nobelových cien za chémiu boli tri udelené Kekulého žiakom.
Akadémia ozbrojených síl generála Milana Rastislava Štefánika

Akadémia ozbrojených síl generála Milana Rastislava Štefánika so sídlom v Liptovskom Mikuláši je štátna vojenská vysoká škola univerzitného typu. Akadémia poskytuje vysokoškolské vzdelanie vo všetkých troch stupňoch. Jej rektorom je od 18. decembra 2023 brig. gen. Ing. Aurel Sabó, PhD.
Štúdium.
V roku 2015/2016 akadémia plánuje prijať do štyroch denných programov 85 uchádzačov, absolventov stredných škôl. Uchádzači musia úspešne absolvovať prijímaciu skúšku z angličtiny a matematiky a previerku psychickej spôsobilosti a fyzickej zdatnosti. "„Uchádzači prijatí na bakalárske štúdium sa dňom nástupu stávajú zároveň profesionálnymi vojakmi v prípravnej štátnej službe.“"
Univerzita J. Selyeho

Univerzita J. Selyeho () so sídlom v Komárne je verejná vysoká škola univerzitného typu. Vyučuje v maďarčine, čím je jedinou vysokou školou na Slovensku, ktorá používa jazyk menšín. Univerzita J. Selyeho bola zriadená zákonom č. 465/2003 Z. z. z 23. októbra 2003 s účinnosťou od 1. januára 2004. Bola pomenovaná podľa kanadského endokrinológa maďarského pôvodu Hansa (Jánosa) Selyeho.
Univerzita J. Selyeho v Komárne (UJS) je modernou výchovno-vzdelávacou a vedeckou inštitúciou. Vyučovanie sa začalo v akademickom roku 2004/05; z čoho vyplýva, že je najmladšou verejnou vysokou školou na Slovensku. V prvých rokoch existencie na univerzite študovalo v približne 2 500 študentov vo všetkých troch stupňoch, v dennej aj externej forme štúdia na 3 fakultách, ktoré ponúkajú štúdium v akreditovaných študijných programoch, v komplexnom systéme bakalárskeho, magisterského a doktorandského štúdia. Kreditový systém je kompatibilný s Európskym systémom prenosu kreditov ECTS, čo umožňuje obojstrannú mobilitu študentov s univerzitami krajín EÚ.
Počet študentov má klesajúci trend, v roku 2018 na univerzite študovalo 1 795 študentov, z toho 1 259 na bakalárskom stupni. Podľa výročnej správy vedenia univerzity je tento trend klesajúceho záujmu spôsobený demografiou a nie nízkou kvalitou štúdia. 
Od 1. februára 2017 je rektorom Dr. habil. PaedDr. György Juhász, PhD.
Fakulty.
Univerzita J. Selyeho má tri fakulty:
Slovenská zdravotnícka univerzita v Bratislave

Slovenská zdravotnícka univerzita v Bratislave so sídlom v Bratislave je štátna vysoká škola univerzitného typu. Pôsobí v rezorte Ministerstva zdravotníctva SR.
Patrí medzi univerzity poskytujúce postgraduálne vzdelávanie v medicínskych odboroch a vznikla z neuniverzitnej inštitúcie, ktorá bola známa pod menom Slovenská postgraduálna akadémia medicíny (SPAM, od 1. novembra 1998). SZU bola podľa dôvodovej správy založená kvôli európskej smernice v oblasti medicínskeho vzdelania, ktorá určuje, že takéto vzdelanie môže poskytovať iba vysoká škola a vznikla zákonom č. 401/2002 Z. z. od 1. septembra 2002 ako Slovenská zdravotnícka univerzita v Bratislave.
Jej sídlo sa nachádza v Bratislave, miestnej časti Kramáre, kde sa nachádza aj jej výučbová základňa. K univerzite patria aj výučbové základne mimo Bratislavy.
Fakulty.
Slovenská zdravotnícka univerzita v Bratislave má štyri fakulty:
Logická hra

Logická hra je hra v ktorej úspech záleží od správneho logického uvažovania. Logické hry možno rozdeliť na:
Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave

Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave je verejná vysoká škola univerzitného typu. Bola zriadená zákonom č. 201/1997 Z.z. z 27. júna 1997.
Hlavným poslaním univerzity je chrániť a šíriť poznanie a rozvíjať vzdelávanie na základe vedeckých poznatkov a tvorivej vedeckej a umeleckej činnosti, v duchu národných a všeľudských humanistických a demokratických tradícií. Svojou činnosťou prispieva k rozvoju vzdelanosti ako súčasti kultúry celej spoločnosti a súčasne prispieva k zvyšovaniu vedeckej, technickej a hospodárskej úrovne regiónu svojho pôsobenia. V roku 2022 oslavuje univerzita 25. výročie svojho vzniku.
Od mája 2022 je rektorkou prof. Mgr. Katarína Slobodová Nováková, PhD.
Fakulty a ostatné súčasti.
Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave má päť fakúlt a jeden inštitút.
Rektori a rektorky.
13. mája 2022 vymenovala prezidentka Zuzana Čaputová za rektorku prof. Mgr. Katarínu Slobodovú Novákovú, PhD. 
Predošlí rektori univerzity 
O univerzite.
Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave (UCM) je mladá univerzita, a predsa reprezentuje tie najstaršie zvyky a tradície z čias chýrnej Veľkej Moravy. UCM nesie vo svojom názve mená patrónov vzdelania a významných vierozvestcov už viac ako 20 rokov. Vznikla v roku 1997.
Bola založená zákonom č. 201/1997 Z. z. dňa 1. augusta 1997 a reflektovala potrebu spoločnosti rozvíjať vysokoškolské vzdelanie v 90. rokoch minulého storočia. Návrh zákona, ktorým bola univerzita zriadená, vychádzal z koncepcie kresťanských tradícií, ktorými bolo mesto Trnava ovplyvnené.
Univerzita sa tak postupne formovala v duchu deklarovaných demokratických, kresťanských a národných hodnôt a ideálov, pričom jej absolventi sú predurčení rozvíjať slovenskú vedu, kultúru a vzdelanie v nadväznosti na národné, európske aj svetové dedičstvo.
Medzinárodné hodnotenie.
UCM sa v rebríčku hodnotenia Scimago Institutions Ranking (SIR) za obdobie 20162020 celkovo umiestnila v celosvetovom meradle na 700. mieste. Polepšila si oproti minulému meraniu, kedy sa nachádzala na 808. mieste.
V rámci slovenských univerzít sa umiestnila na 9. mieste. V najlepšom svetle sa univerzita ukázala v oblasti výstupov environmentálnych vied – v rámci Slovenska sa umiestnila na 1. mieste, čo na celosvetovej úrovni postačovalo pre 350. miesto či pre 260. pozíciu v rámci krajín OECD.
Vo filozofických a humanitných vedách (celosvetovo na 536. mieste) UCM dosiahla piatu priečku v rámci Slovenska. Podobne na národnej úrovni uspela v oblastiach biochémie, genetiky a molekulárnej biológie.
Univerzitný vedecký a kreatívny park.
Vedecký a kreatívny park UCM v Trnave je zriadený za účelom integrácie vedeckej a kreatívnej infraštruktúry univerzity do väčšieho celku umožňujúceho riešiť aj multiodborové projekty a optimalizovať prevádzku vrátane inovácií a trvalo udržateľného rastu.
Ivan Balaďa

Ivan Balaďa (* 1. január 1936, Bratislava, Slovensko – † 17. jún 2014, Praha) bol slovenský filmový a divadelný režisér.
V rokoch 1959 - 1961 pracoval ako režisér v Česko-slovenskej televízii Bratislava. V roku 1964 ukončil štúdium filmovej a televíznej réžie na pražskej FAMU. Natočil televízne filmy "Smrť sa volá Engelchen" (1960), "Tri gaštanové kone" (1967), "Oči plne snehu" (1983) a "Biela voči oblohe" (trojdielny film - 1986). Film "Archa bláznů" bol komunistickým režimom zakázaný a verejne bol uvedený až v roku 1990 na MFF v Karlových Varoch. Spolupracoval najmä s českými divadlami (napr. v Olomouci, Zlíne).
O živej vode

O živej vode (nem. "Das Wasser des Lebens", angl. "Of Living Water") je koprodukčná slovensko-nemecká filmová rozprávka na motívy rozprávok Pavla Dobšinského a bratov Grimmovcov.
Rozprávka o krutom kráľovi, ktorý náhle zostárne. Jeho traja synovia sa vyberú hľadať zázračný prameň živej vody.
Soľ nad zlato

Soľ nad zlato môže byť:
Ľubomír Vajdička

 
Ľubomír Vajdička (* 28. máj 1944, Trenčín) je slovenský režisér. V súčasnosti pôsobí ako jeden z trojice interných režisérov v Činohre Slovenského národného divadla.
Život a dielo.
Maturoval v roku 1962 na Strednej priemyselnej škole elektrotechnickej v Bratislave. V rokoch 1963-1968 absolvoval vysokoškolské štúdium na Divadelnej fakulte VŠMU v odbore divadelná veda. Od roku 1968 získal angažmán v Divadle Slovenského národného povstania (dnes Slovenské komorné divadlo) v Martine. V Martine spolu so scénografom Jozefom Cillerom vytvorili rad inscenácií hier slovenskej a ruskej klasiky. 
V sezónach 1982/1983 a 1883/1984 pracuje na polovičný úväzok v Činohre Národného divadla v Prahe. Od roku 1983 pôsobí v Slovenskom národnom divadle ako režisér, pričom hosťuje najmä v Česku. Okrem iného režíroval aj mnohé televízne inscenácie a prekladá hry z francúzštiny a ruštiny. 
Od roku 1986 pôsobí na VŠMU ako pedagóg na katedre réžie a dramaturgie. V roku 1991 získal akademický titul docent a v roku 1997 titul profesor.
V roku 1994 si zahral vo filme Na krásnom modrom Dunaji.
Peter Pavlac

Peter Pavlac (* 4. júna 1976, Bratislava) je slovenský dramatik a dramaturg. Absolvent Vysokej školy múzických umení (VŠMU), odbor dramaturgia. V rokoch 1999-2010 bol interným dramaturgom Činohry Slovenského národného divadla, kde spolupracoval na viac ako tridsiatich inscenáciách, ako napríklad "Stoličky", "Picasso v bare Lapin Agile", "Horor v horárni", "Štvrtá sestra", "Ujo Vankúšik", "Riaditelia", "Valčík náhody", "Vykúpenie", "Hollyroth" a ďalších. 
Pre Činohru SND pripravil adaptáciu Timravinej novely "Veľké šťastie", Kukučínovho románu "Dom v stráni" a Laholovej poviedky "Rozhovor s nepriateľom" (2004), ktorá neskôr dostala aj filmovú podobu. 
Dosiaľ napísal sedemnásť divadelných hier, libriet a muzikálových predlôh. Hru "3.3.3." uviedlo Štátne divadlo Košice. Pre Mestské divadlo v Bratislave napísal hru "Fun(e)brak s. r. o." (prvá epizóda divadelného seriálu). Jeho hra "Moja mama mala brata" napísaná pre otca a syna Labudovcov sa hrala v Štúdiu L+S a hry "Deus ex machina" a "HotLine" (spolu so S. Ferancovou) uviedlo Slovenské Mimo Divadlo. Pre Slovenské divadlo tanca napísal texty "Bolero - Príbeh matky", "Labutie jazero - Príbeh tanca" a libreto muzikálu "Čajočky" a "Ȏsmy svetadiel." V júni 2007 Činohra SND uviedla jeho hru "Partybr(e)akers", v rokoch 2004-20013 pripravil pre Činohru SND adaptácie próz "Veľké šťastie" (B.S. Timrava), "Rozhovor s nepriateľom" (L. Lahola), "Dom v stráni" (M. Kukučín) a "Bratia Jurgovci" (I.Horváth). V 2008 mu SKD Martin uviedla adaptáciu prózy "Cesta životom" (Ladislav Nádaši-Jégé) a v roku 2012 adaptáciu prózy "Sedem dní do pohrebu" (Ján Rozner). Inscenácia získala cenu DOSKY za najlepšiu inscenáciu sezóny 2011/12. V divadle Astorka naštudovali v 2009 hru "Červená princezná" v hlavnej úlohe so Zitou Furkovou a maďarskú verziu tejto hry pre Eszter Csákányi upravil Lajos Parti-Nagy (od septembra 2010 sa hrá v Belvarosi Szinház v Budapešti). Za tútu hru získal Cenu Tatrabanky za literatúru (2009) v kategórii Mladý tvorca. Knižne debutoval zbierkou poviedok "Hra na smiech" (2001), za ktorú získal prémiu Literárneho fondu.
Svetozár Sprušanský

Svetozár Sprušanský (* 27. jún 1971, Bratislava) je slovenský dramaturg a divadelný režisér. V súčasnosti pôsobí ako šéfdramaturg nitrianskeho Divadla Andreja Bagara.
Martin Porubjak

Prof. Martin Porubjak (* 18. máj 1944, Bratislava – † 27. marec 2015, Brno) bol slovenský dramaturg,dramatik, scenárista, prekladateľ, divadelný a filmový režisér a politik. Vysokoškolský profesor v odbore divadelná veda a umenie od 9. novembra 2005.
Od 28. augusta 1991 do 24. júna 1992 prvý podpredseda vlády Slovenskej republiky.
Divadelné hry.
Goldoniáda - pôvodne uvádzaným autorom bol Vladimír Strnisko, keďže pod Porubjakovým menom by sa za socializmu nemohla uvádzať
Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre

Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre je verejná vysoká škola univerzitného typu so sídlom v Nitre.
Predchodcom univerzity bol Pedagogický inštitút zriadený v Nitre v roku 1959. V roku 1964 bol inštitút zákonom premenovaný na Pedagogickú fakultu. V roku 1992 bola zlúčením Pedagogickej fakulty a Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre zriadená Nitrianska univerzita, ktorá bola však ešte v tom istom roku rozdelená na Vysokú školu poľnohospodársku a Vysokú školu pedagogickú. Súčasný názov má univerzita od roku 1996, keď bola Vysoká škola pedagogická v Nitre zákonom č. 324/1996 Z. z. premenovaná na Univerzitu Konštantína Filozofa v Nitre.
Okrem iného UKF ponúka vzdelávanie seniorov na tzv. Univerzite tretieho veku. V ponuke zo vzdelávacích programov je napríklad náboženstvo, anglický jazyk, informačné technológie či psychológia. Podmienkou prijatia je dosiahnutie veku 50 rokov a maturitná skúška.
Počtom študentov je UKF šiestou najväčšou univerzitou na Slovensku. 23. júna 2022 prezidentka Zuzana Čaputová za rektora vymenovala Libora Vozára.
Fakulty.
Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre má nasledujúce fakulty:
Vedenie univerzity.
"Pozície aktuálne k 2. októbru 2019."
Bývalé vedenie univerzity.
Keďže podoba UKF a jej akademických predchodkýň sa menila, menili sa aj tituly vedúcich predstaviteľov školy.