Della Cruscans

Della Cruscans boli účastníci krúžku európskych sentimentálnych básnikov na konci 18. storočia, ktorý založil Robert Merry (1755–1798).
História a vplyv.
Robert Merry odcestoval do Florencie, kde editoval dva diely „The Arno Miscellany” (slov. preklad Zborník Arno - 1784) a „The Florence Miscellany” (slov. preklad Florentský zborník - 1785), z ktorých neskôr, mohlo by sa povedať, vyštartoval fenomén Della Cruscans. Bola tu spolupráca medzi anglickými a talianskymi básnikmi a táto obsahovala básne v angličtine, taliančine a francúzštine. Názov je inšpirovaný florentskou Accademia della Crusca, organizáciou založenou v roku 1583, aby očistila taliansky jazyk. 
Zbierku otvára predhovor „The Dream” od Bertieho Greatheeda s obžalobou súdobého poľutovaniahodného stavu poézie a volaním po návrate štýlu básnika Johna Miltona. Toto volanie do minulosti sa vykryštalizovalo prekladom básní od Danteho a Petrarcu. Predhovor Hester Thrale Piozziovej je skromnejší: "napísali sme [tieto básne] aby sme sa zabavili, a rozprávali o milých veciach jeden druhému; zozbierali sme ich, aby sa nestratili naše recipročné vyjadrenia a vytlačili ich, aby sme nemali dôvod byť zahanbení našou vzájomnou predpojatosťou”. 
William Parsons, cestujúci Brit, bol tiež v krúžku. Merry sa vrátil do Spojeného kráľovstva v roku 1787 a publikoval "Adieu and Recall to Love in The World" pod menom "Della Crusca". Odpovedala mu z "The Pen" Hannah Cowleyová, keď o dva týždne neskôr zverejnila pod menom „Anna Matilda” svoj literárny flirt odohrávajúci sa na stránkach novín a fenomén Della Cruscan sa šíril po Anglicku. Vysoko úspešná "The Poetry of the World (1788)", zbierka poetických dialógov medzi Annou Matildou a Della Crusca nasledovala krátko nato a dosiahla viacero reedícií. Iní členovia anglického krúžku Della Cruscan boli „Laura Maria” (Mary Robinsonová (poetka)), „Benedict” (Edward Jerningham), „Reuben” (Greatheed), Frederick Pilon a iní.
Subjekt vtedajšej kritiky vývoja školy boli hlavne satirické verše Williama Gifforda The Baviad (1791) a The Maeviad (1795). Literárni historici sa zdali byť neschopní písať o skupine bez toho, aby používali slová „exces” (výstrednosť), „nonsens” (nezmysel), „affected” (afektovaný) alebo „copious” (plodný). Predošlá generácia bola nemilosrdnejšia: "Táto epidémia "dellacruscanizmu" rozširovala názov od blázna k bláznovi." Škola bola vraj krátkodobá, no prežila až do súčasnosti ako emblém prehnanej citovosti. 
Niektorí súčasní kritici prehodnotili týchto básnikov a posudzujú ich zhovievavo. Podľa Davida Hilla Radcliffa "zatiaľčo škola Della Cruscan zabávala ale krátko panovala, vytvorila efekt popularizácie veľkej literárnej módy, vtedy široko prepojenej s univerzitnými básnikmi." Okrem toho, "Pretože hoci Della Cruscans nevymysleli novinovú konverzáciu vo verši, vyvinuli však silný vplyv na prispievateľov britskej a americkej periodickej tlače, ktorý trval dekády." Silvia Bordoni vyslovila obvinenie, že táto poézia bola umelá a prehnane prepracovaná. "Manierizmus poézie Della Cruscan, špeciálne v jeho počiatočnej fáze, je prepojený s talianskou poéziou 17. storočia a začiatku 18. storočia. Propagoval „Accademia della Crusca” ako príklad čistoty a rôznorodosti talianskeho jazyka, a bol proti rozširovaniu zahraničných terminológií a dialektov." Nakoniec, škola by nemohla byť bezvýznamnou tak, ako sa kedysi myslelo: "Zatiaľčo vplyv Della Cruscans na britský romantizmus je stále široko nespoznaný, ich poézia prispela k ukovaniu mediteránnych poetík, improvizačnému štýlu, satiricko-erotickej žilke a k politicko-liberálnemu zámeru, ktorý prevládol v britskej poézii počas prvých desaťročí 19. storočia.