burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Pavel Kohout

Pavel Kohout (* 20. júl 1928, Praha) je český básnik, prozaik, dramatik, prekladateľ a významný spisovateľ samizdatu a exilu.
Kohout prešiel osobnostným vývojom od počiatočnej bezvýhradnej podpory stalinizmu, cez postupné vytriezvenie, až po účasť na Pražskej jari a nútený odchod do exilu v 70. rokoch, pričom patril vždy medzi najaktívnejších v danom prúde.
Narodil sa v Prahe, kde v roku 1947 maturoval na reálnom gymnáziu. V tom čase bol presvedčeným komunistom, patril k takzvanému „kultúrnemu kádru“ komunistickej strany, z čoho mu plynul rýchly kariérny postup (v roku 1949 ako dvadsaťjedenročný pracoval ako kultúrny atašé v Moskve a medzi rokmi 1950 a 1952 bol šéfredaktorom humoristického časopisu "Dikobraz").
V roku 1952 dokončil štúdium estetiky a divadelnej vedy na Karlovej univerzite v Prahe.
Onedlho začal literárne tvoriť (v duchu budovateľského nadšenia – drámu a poéziu). Doteraz napísal asi 45 divadelných hier – aktoviek a adaptácií. Od roku 1957 bol spisovateľom z povolania, spolupracoval s rôznymi divadlami a začínal sa prikláňať k reformným komunistom.
V júli 1967 na IV. zjazde československých spisovateľov demonštratívne prečítal Solženicynov protestný list adresovaný zjazdu sovietskych spisovateľov, čím dovŕšil svoj obrat na kritika režimu. Podporoval Pražskú jar, za čo sa v 70. rokoch ocitol na indexe a jeho diela boli cenzúrované (Kohoutovo nepriateľstvo k režimu sa týmto ešte prehĺbilo).
Stál pri zrode Charty 77, za čo bol ŠTB otvorene šikanovaný a v roku 1978 donútený emigrovať. Usadil sa v Rakúsku a aj dnes žije striedavo tam a v Česku.
Jeho manželka je scenáristka a spisovateľka Jelena Mašínová. Dcéra Tereza Boučková je tiež spisovateľkou.
Evince

Evince je prehliadač Portable Document Format (PDF) a PostScript dokumentov určený pre grafické prostredie GNOME. Cieľom Evince je nahradiť množstvo existujúcich prehliadačov dokumentov ako napr. GGv, GPdf a xpdf, jednou jednoduchou aplikáciou.
Evolution (softvér)

Evolution alebo Novell Evolution (pred tím Ximian Evolution) je personálny informačný namažér pre prostredie GNOME. Obsahuje poštového klienta, adresár a kalendár.
Základné vlastnosti:
Kliment Ochridský

 
Kliment Ochridský (iné mená: (svätý) Kliment Sloviensky, (svätý) Kliment Bulharský, (svätý) Kliment Velický, svätý Kliment; * pred 836 – † 27. júl 916) bol kresťanský biskup, spisovateľ, pedagóg, vzdelanec a žiak sv. Cyrila a Metoda, jeden zo svätých sedmopočetníkov.
Životopis.
Slovenský slavista prof. Ján Stanislav a viacerí bulharskí historici tvrdia, že pochádzal z Veľkej Moravy. Podľa iných pochádzal z Bulharska a na Veľkú Moravu prišiel spolu s Cyrilom a Metodom.
V roku 868 bol spolu s Metodom, Gorazdom a Naumom vysvätený v Ríme za kňaza. Po Metodovej smrti sa stal druhým mužom byzantsko-slovanskej misie čo do postavenia (po sv. Gorazdovi). Vyhnaný z Veľkej Moravy po roku 885 sa spolu s ostatnými žiakmi sv. vierozvestov uchýlil do Bulharska, kde v Ochride (v dnešnom západnom Severné Macedónsku) založil stredisko slovanskej bohoslužby a školu. V roku 893 knieža Simeon zriadil velické biskupstvo, za prvého biskupa bol vysvätený a ustanovený sv. Kliment. So svätým Naumom Ochridským spolupracoval od mlada až do Naumovej smrti, podľa prameňov tvorili dobre zohratú dvojicu. Spolupracoval aj s Konštantínom Preslavským a preslavským strediskom vzdelanosti. Zomrel v júli roku 916, pochovaný bol 27. júla 916 v Ochride v monastieri svätého Pantelejmona, ktorý dal sám postaviť. V Bulharsku je uctievaný ako národný svätec. Na jeho počesť je pomenovaná planétka 3903 Kliment Ohridski.
Tvorba.
Písal bohoslužobné texty (hymnografické diela), životopisné diela a oslavné diela na počesť svojich učiteľov Cyrila a Metoda, ale aj iných cirkevných osobností. Písal tiež homílie a poučné slová, ktoré sám tvoril alebo čiastočne prekladal z gréčtiny. Bol najplodnejším spisovateľom zo skupiny svätých sedmopočetníkov (čo sa týka zachovaných diel).
Naum Ochridský

Naum Ochridský (iné názvy: svätý Naum, (svätý) Naum z Preslavu, (svätý) Naum Preslavský; * okolo 830 – † 23. december 910, Monastier sv. archanjelov neďaleko Ochridu, Severné Macedónsko) bol spisovateľ a žiak sv. Cyrila a Metoda, jeden zo svätých sedmopočetníkov.
Život.
Pochádzal pravdepodobne zo slovanských obyvateľov Byzantskej ríše, ktorí žili niekde pri hraniciach s Bulharskom. Bol vznešeného pôvodu a pochádzal z bohatej rodiny. Od mladosti sa poznal so svätým Klimentom Ochridským.
Ešte pred misiou na Veľkú Moravu vstúpil do monastiera. Na kňaza bol vysvätený v roku 868 počas návštevy solúnskych bratov v Ríme.
Po vyhnaní z Veľkej Moravy po roku 885 sa spolu s ostatnými žiakmi sv. vierozvestcov uchýlil do Bulharska, kde pôsobil najprv v Preslave. V roku 893 odišiel za sv. Klimentom do oblasti Ochridu (v dnešnom západnom Macedónsku), kde pôsobil ako učiteľ v miestnom slovanskom učilišti a podieľal sa aj na fungovaní strediska slovanskej bohoslužby. Napomohol tiež rozvoju mníšskeho života a sám založil významný monastier na juhozápadnom brehu Ochridského jazera (okolo r. 905). Tu aj zomrel 23. decembra 910 a podnes sú tu jeho ostatky. Monastier, dnes známy pod menom sv. Nauma, sa stal významným pútnickým miestom regiónu; sv. Naum je uctievaný ako divotvorca a uzdravovateľ.
Pramene.
Zachovali sa tri slovanské životy sv. Nauma a dva grécke. Najviac informácií o živote a pôsobení sv. Nauma máme v dlhom "Živote Klimenta" od sv. Teofylakta Ochridského. Okrem toho sa Naum spomína aj v ďalších starobylých prameňoch – slovanských i gréckych. Na jeho počesť bola zložená služba, ktorú poznáme vo viacerých slovanských i gréckych redakciách.
Úcta.
Sv. Naum má u južných Slovanov sviatok 23. decembra a 20. júna. U nás nemá svoj osobitný sviatok, ale je uctievaný spolu s ostatnými svätými sedmopočetníkmi 27. júla u gréckokatolíkov a pravoslávnych, resp. u rímskokatolíkov v ten istý deň v rámci spomienky "svätého Gorazda a spoločníkov".
Ladislav Vychodil

Profesor Ladislav Vychodil (* 28. február 1920, Hačky – † 20. august 2005, Bratislava) bol slovenský scénograf českého pôvodu.
Študoval v Prahe a v Brne. Od roku 1945 pôsobil ako šéf výpravy Slovenského národného divadla. V rokoch 1953 – 1983 bol tiež vedúcim Katedry scénografie, ktorú založil, na Divadelnej fakulte Vysokej školy múzických umení (VŠMU) v Bratislave, a súčasne v rokoch 1969 – 1971 viedol Katedru scénografie na pražskej DAMU. V roku 1977 sa stal vysokoškolským profesorom.
Profesor Vychodil sa stal vedúcou osobnosťou slovenskej scénografie. Jeho tvorbu poznajú okrem slovenských a českých divadiel i v Krakove, v Saratove, vo Viedni, v Budapešti, v Sofii, v Bruseli, v Novom Sade, v Lipsku, v Santa Barbare, v Malmö, v Štokholme, v Berlíne, v Tampere, v Ľubľane a v Záhrebe. Samostatne vystavoval v Bratislave, v Sao Paulo, v Santa Barbare, v Prahe. S jeho tvorbou sa verejnosť zoznamovala pravidelne v rámci medzinárodnej výstavy "Pražské quadrienále", ale i na zahraničných výstavách československej scénografie (Nemecko, Maďarsko, Kuba, Argentína, Čile, Francúzsko, Rakúsko, Poľsko, Brazília, krajiny bývalého Sovietskeho zväzu, Taliansko, Bulharsko, bývalá Juhoslávia, Spojené kráľovstvo a Egypt).
V roku 1965 získal Zlatú medailu prezidenta Brazílskej republiky za najlepšiu národnú scénografickú expozíciu na bienále v Sao Paule. Roku 1975 bol ocenený titulom Národný umelec.
Medzi jeho žiakov patril aj uznávaný slovenský scénograf a kostýmový výtvarník Aleš Votava.
Aleš Votava

Aleš Votava (* 3. august 1962, Bratislava – † 8. máj 2001, Bratislava) bol slovenský scénograf, kostýmový výtvarník, divadelný a filmový architekt.
Štúdium.
V roku 1987 absolvoval Katedru scénického a kostýmového výtvarníctva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave u profesora Ladislava Vychodila. Ešte počas štúdia absolvoval stáže v parížskych divadlách L’Opéra Garnier, Théâtre Gérard Philipe a Théâtre du Soleil. V roku 1998 sa stal docentom po obhajobe habilitačnej prednášky "Farba v priestore javiska". V rokoch 19931994 absolvoval ročný pobyt vo Francúzskej akadémii v Ríme (Villa Medici), ktorý zakončil samostatnou výstavou "Souvenirs" ("Spomienky").
Dielo.
Navrhoval pre profesionálne divadlá scény a kostýmy k viac než 40 činoherným, 25 operným a 10 tanečným inscenáciám na Slovensku, v Česku, v Maďarsku a v Taliansku. Podieľal sa  napríklad na hrách "Muž na zjedenie" v bratislavskom divadle West, "Desať malých černoškov" a "Opera za tri groše" v Slovenskom národnom divadle, "Alžbeta Báthory" v Divadle Slovenského národného povstania a mnohých ďalších.
Votava je viacnásobným držiteľom prestížneho ocenenia Divadelné dosky za scénografiu. Okrem divadla sa venoval aj filmu. S režisérkou Evou Borušovičovou spolupracoval na snímke "Modré z neba".
Osobný život.
Hlásil sa k homosexuálnej orientácii, jeho partnerom bol herec Richard Stanke.
Alexandra Grusková

Alexandra Grusková (* 1968, Bratislava) je slovenská scénografka, kostýmová výtvarníčka, divadelná a filmová architektka.
Štúdium.
V rokoch 19831989 študovala na bratislavskej Strednej škole umeleckého priemyslu v odbore reštaurátorstvo. V roku 1992 absolvovala zahraničný študijný pobyt na "Nottingham Polytechnic" v Nottinghame. Vysokoškolské štúdium ukončila v roku 1994 na Katedre scénického a kostýmového výtvarníctva Vysokej školy múzických umení pod vedením prof. Milana Čorbu a prof. Jozefa Cillera. V súčasnosti sa venuje umeleckej i pedagogickej činnosti a pôsobí ako docent na Katedre scénického a kostýmového výtvarníctva VŠMU.
Dielo.
Spolupracovala so všetkými význajmnejšími slovenskými divadelnými scénami (Divadlo Andreja Bagara v Nitre, Divadlo Jána Palárika v Trnave, Slovenským komorným divadlom v Martine), ale aj s alternatívnymi divadlami ako je GUnaGU, Stoka alebo Bratislavské divadlo tanca. Taktiež vytvorila scénické a kostýmové návrhy pre Činohru, Operu i Balet Slovenského národného divadla.
Zapojila sa tiež do viacerých medzinárodných umeleckých projektov. Jej práce získali ocenenia na prehliadkach a festivaloch. Okrem iného pôsobí aj ako architektka pre televízne a filmové projekty. V roku 2004 získala cenu Tatrabanky za výtvarné umenie.
Výstavy.
Tvorba Alexandry Gruskovej bola prezentovaná na kolektívnych výstavách v Prahe, Novom Sade a Bratislave.
Tri piliere Európskej únie

Európska únia sa až do 1. decembera 2009, kedy vstúpila do platnosti Lisabonská zmluva, zakladala na týchto troch pilieroch, definovaných v Maastrichtskej zmluve, ktorá bola v platnosti od roku 1993:
Zmluva o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele

Zmluva o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele (ang. "Treaty establishing the European Coal and Steel Community", fran."Traité instituant la Communauté européenne du charbon et de l'acier"), známa ako Parížska zmluva (ang. "Treaty of Paris", fran. "Traité de Paris"), bola zakladajúca zmluva Európskeho spoločenstva uhlia a ocele (ESUO). Zmluva bola podpísaná 18. apríla 1951 a vstúpila do platnosti 23. júla 1952. Jej platnosť vypršala po 50 rokoch, teda 23. júla 2002 a celá agenda ESUO bola následne na základe Zmluvy z Nice prevedená na Európske spoločenstvo.
Zmluvu podpísali Francúzsko, Taliansko, Západné Nemecko, Belgicko, Holandsko a Luxembursko. 
Zmluvu vypracoval francúzsky hospodár Jean Monnet. Podporoval ho francúzsky minister zahraničných vecí, Robert Schuman. Cieľom zmluvy bolo oživenie hospodárstva Západnej Európy, ktoré bolo počas druhej svetovej vojne silno poškodené.
Rímske zmluvy

Rímske zmluvy je súhrnný názov pre dve zmluvy, ktoré boli podpísané v Ríme 25. marca 1957: 
Obe vstúpili do platnosti 1. januára 1958. Rímske zmluvy sú jedným zo základov neskoršej európskej integrácie. Tvoria pramene primárneho práva EÚ. Obe zmluvy boli viackrát menené, naposledy Lisabonskou zmluvou.
Signatármi boli:
Zmluvy o Európskych spoločenstvách

Zmluvy o Európskych spoločenstvách, alebo aj Zlučovacia zmluva, alebo Zmluva o jednotných orgánoch – oficiálny názov Zmluva o zriadení spoločnej Rady a spoločnej komisie Európskych spoločenstiev bola podpísaná 8. apríla 1965, vstúpila do platnosti 1. júla 1967 a zlúčila orgány dovtedy existujúcich troch európskych spoločenstiev (EHS, ESUO a Euratom), ktoré odvtedy taktiež začali používať spoločný rozpočet. Od tohto dátumu sa pre tieto spoločenstvá začal používať názov Európske spoločenstvá.
Gee Jon

Gee Jon (* 1895† 8. február 1924, Carson City, Nevada) bol americký zločinec čínskeho pôvodu, ktorého ako prvú osobu v Spojených štátoch odsúdili na trest smrti jedovatým plynom (kyanovodíkom). Narodil sa v Číne, no v roku 1907 alebo 1908 emigroval z Kantonu do Spojených štátov, kde prežil väčšinu svojho života v sanfranciskom Chinatown. 27. augusta 1921 v nevadskom mestečku Mina zavraždil 74-ročného Toma Quong Keeho, pracovníka práčovne a člena čínskeho gangu (zločineckej skupiny) Bing Kung Tong, keď ho zastrelil po tom, čo mu Quong Kee otvoril dvere.
Prvý pokus usmrtiť ho plynom bol neúspešný, nakoľko plyn unikal z miestnosti, v ktorej bol odsúdenec uväznený. To prinútilo väznicu vytvoriť plynovú komoru, ktorá bola skonštruovaná v dielni väzenského mäsiara. Išlo o prvú plynovú komoru svojho druhu, do ktorej popravcovia napumpovali zhruba 1,8 kg kyanovodíka. Keďže teplota vzduchu vnútri komory požadovaných nedosiahla 23,8 °C, no pre zlyhanie elektrického ohrievača sa držala len okolo 11 °C, tekutý kyanovodík sa nahromadil na jej dne, čo popravcom znemožňovalo otvoriť komoru ešte tri hodiny po poprave. Hlava odsúdenca sa hýbala ešte zhruba šesť minút po tom, čo plyn vnikol do komory, čo však lekári pokladali za mimovoľný pohyb svalov vtedy už bezvedomého alebo mŕtveho väzňa. Miestna tlač o tomto spôsobe popravy písala ako dovtedy najhumánnejší spôsob popravy: "„Gee Lee pokývol hlavou a zaspal." [...] "Svedkovia popravy sa zhodli na tom, že ešte nikdy nebol človek popravený tak bezbolestne.“" Americká verejná mienka bola však zmiešaná, citlivá najmä na „klaustrofóbnu“ povahu použitia malej hermeticky uzavretej komory.
Deutérium

Deutérium (z gréčtiny "δευτερον": „druhý“ ) alebo ťažký vodík je jeden z izotopov vodíka. Nepodlieha rádioaktívnej premene, v prírode sa bežne vyskytuje. Na 6500 atómov pripadne jeden atóm deutéria, čo predstavuje približne 0,015 % (prepočítané na váhu 0,030 %) zo všetkých izotopov vodíka vyskytujúcich sa v prírode. Jadro deutéria sa volá deuterón a je súčasťou molekuly ťažkej vody D2O. Deutérium môžeme pripraviť elektrolýzou ťažkej vody alebo reakciou sodíka s ťažkou vodou.
História.
Deutérium prvýkrát spozoroval v roku 1931 Harold Urey, chemik na Columbia University, za čo v roku 1934 získal Nobelovu cenu za chémiu. Gilbert Newton Lewis izoloval molekulu ťažkej vody v roku 1933.
Počas druhej svetovej vojny Nemecko robilo experimenty s použitím ťažkej vody ako moderátor v atómových reaktoroch. Cieľom bolo vyrobiť plutónium na atómovú bombu. Tieto experimenty boli príčinou akcie Spojencov s anglickým názvom "Norwegian heavy water sabotage", ktorá zničila fabriku Vemork v Nórsku.
Chemické vlastnosti.
Deutérium tvorí analogické zlúčeniny ako klasický vodík (prócium), napr. D2O, DCl alebo ND3 ("ťažké" varianty vody, chlorovodíku, resp. amoniaku), pričom tieto zlúčeniny aj vznikajú podobnými reakciami, hoci deutérium reaguje trochu pomalšie.
Ťažká voda.
Molekula vody, v ktorej sú atómy vodíka nahradené atómami deutéria, sa nazýva ťažká voda alebo deutériumoxid (D2O) a na rozdiel od obyčajnej vody (H2O) je mierne toxická.
Využitie.
Táto zlúčenina má významné využitie v jadrovom priemysle. Je veľmi účinným moderátorom (látkou spomaľujúcou rýchlosť neutrónov). Tieto vlastnosti sa používajú od druhej svetovej vojny v určitých typoch reaktorov k príprave plutónia z uránu.
Dnes sa deutérium využíva ako účinný stopovač (marker) biochemických reakcií.
Fyzikálne vlastnosti.
Ťažká voda má odlišné fyzikálne vlastnosti ako normálna voda, mrzne pri 3,8 °C a vrie pri 101,4 °C,
Ťažká voda a normálna voda spolu reagujú:
D2O + H2O → 2 HDO
Antideuterón.
Antideuterón je teoretická antičastica deuterónu, jadra deutéria. Skladá sa z antiprotónu a a antineutrónu. Antideuterón prvýkrát vyrobili v CERN a v Brookhaven National Laboratory v roku 1965.
Kompletný atóm s pozitrónom obiehajúci jadro by sa volal antideutérium, ale do roku 2005 sa ho vedcom nepodarilo vytvoriť .
Trícium

Trícium je rádioaktívny izotop vodíka.
Trícium sa vyskytuje v prírode v rozsahu 1 atóm na 1018 atómov vodíka. Jeho prítomnosť je spôsobená jadrovými reakciami indukovanými kozmickým žiarením v horných vrstvách atmosféry:
147N + 10n → 31H + 126C
 147N + 11H → 31H + fragmenty
 21H + 21H → 31H + 11H
Koncentrácia trícia vzrástla viac ako stokrát – od skúšok termojadrových zbraní začatých v roku 1954. Zákazom jadrových skúšok vo vzduchu a prirodzenou rádioaktivitou trícia (t1/2 = 12,32 roka) jeho obsah klesol.
K výrobe trícia sa využívajú rôzne reakcie. V súčasnosti sa vyrába vo veľkom rozsahu ožiarením obohateného 6Li neutrónmi v jadrovom reaktore:
 63Li + 10n → 42He + 31H
Na rozdiel od deutéria je jadro trícia nestabilné a rozpadá sa s polčasom rozpadu 12,32 roka za vyžiarenia málo energetického beta žiarenia. Produktom rozpadu je hélium-3:
pričom sústava uvoľní 18,6 keV energie.
Vzniká účinkom kozmického žiarenia na atóm deutéria, v stopových množstvách vzniká aj v najvyšších vrstvách atmosféry jeho pôsobením na dusík vo vzduchu:
Vzniká aj pri výbuchu vodíkovej bomby.
Využitie.
Používa sa na značkovanie organických látok pri výskumoch, na značkovanie vôd a pri zisťovaní ich prietoku horninami v baniach. Rádiohydrogeológovia toto prírodné značkovanie používajú na stanovenie veku vody v studniach a morských hlbinách. Trícium taktiež slúži ako jedna zo zložiek náplne termonukleárnej bomby. Trícium sa bude využívať ako palivo v niektorých fúznych reaktoroch, napríklad ITER.
6 Hebe

6 Hebe je veľká planétka v hlavnom pásme asteroidov.
7 Iris

7 Iris je veľká planétka, jedna z najväčších v hlavnom pásme asteroidov.
8 Flora

8 Flora je veľká a jasná planétka v hlavnom páse planétok.
9 Metis

9 Metis je veľká planétka, jedna z najväčších v hlavnom pásme asteroidov.
10 Hygiea

10 Hygiea je veľká planétka, štvrtá najväčšia v hlavnom páse planétok. Objavil ju 12. apríla 1849 Annibale de Gasparis v talianskom meste Neapol.
Veľká Rača

Veľká Rača (, ) je najvyšší vrch Kysuckých Beskýd. Leží približne východne od Čadce. Vrcholom prechádza štátna hranica s Poľskom.
Poloha.
Nachádza sa na okraji centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Rača. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na rozhraní Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Veľkou Račou vedie hranica okresu Čadca a Powiatu żywieckeho a zasahuje na územie obcí Klubina a Rajcza. Masív sa nachádza v hlavnom hrebeni Kysuckých Beskýd, ktorým vedie rozvodnica povodí Dunaja a Visly. Slovenská, západná časť je odvodňovaná prítokmi Kysuce, východná časť odvádza vodu prítokmi rieky Sola. Severne na hrebeni leží Veľký Príslop (), južne Malá Rača () a západne sa nachádza Hladká (). Vrch leží v CHKO Kysuce a slovenskú časť chráni rovnomenná NPR. 
Opis.
Vrch je súčasťou horského chrbta, ktorý sa tiahne zo severu a južne od Malej Rače sa stáča východným smerom. Vedie ním štátna hranica i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Vrchol leží zhruba juhovýchodne od okraja Oščadnice. Severozápadnú časť masívu odvodňujú prítoky Oščadnice, juhozápadnú Klubinský potok, smerujúci do Bystrice. Na poľskom území ležiace východné úpätie odvodňuje riečka Rycerka, ktorá ústi do rieky Sola. V západnej časti masívu sa nachádza rovnomenné stredisko zimných i letných športov.
Národná prírodná rezervácia.
Veľkú časť pokrýva národná prírodná rezervácia, vyhlásená v roku 1976 (ochranné pásmo ). Účel NPR je zachovanie zvyškov pôvodných lesov pralesovitého charakteru. Tiež sa tu vyskytujú pseudokrasové javy (Malá a Veľká skalná diera), na území Kysúc ojedinelé. 
Výhľady.
Vďaka nadmorskej výške a čiastočne odlesnenému vrcholu ponúka zaujímavé výhľady do okolia. Z odlesnených častí možno pozorovať najmä okolité beskydské vrchy a susedné pohoria, pričom jedinečný pohľad je najmä na Krivánsku Fatru, Moravsko-sliezske Beskydy a Sliezske Beskydy. Pri vhodných podmienkach je možné zhliadnuť i Oravské Beskydy, Oravskú Maguru a Tatry.
Turizmus.
Veľká Rača je najjednoduchšie prístupná z obce Oščadnica a jej rekreačného strediska "Dedovka". Výstup je nenáročný a trvá približne 2 hodiny. Blízko vrcholu sa na poľskej strane nachádza turistická chata. Vystúpiť na Raču sa dá aj z okolitých dedín, ako sú Zborov nad Bystricou a Stará Bystrica alebo taktiež z Poľska po žltej značke.
Blízko vrcholu sa nachádza lyžiarske centrum, ktoré prevádzkuje 3 sedačkové lanovky, pre potreby bežkárov slúži Kysucká lyžiarska magistrála. V lete je k dispozícii lanová a bobová dráha, trampolíny a lezecká stena.
Korunná krajina

Ako korunná krajina (po nemecky "Kronland") sa označovali od roku 1849 jednotlivé hlavné územné jednotky (celého) Rakúskeho cisárstva a potom od roku 1867 už iba Predlitavska v rámci Rakúsko-Uhorska. 
Historicky išlo o územia, ktoré Habsburgovci postupne získali v strednej Európe, najmä v roku 1526. Pojem ako taký sa však používal až od roku 1849 a nesmie sa zamieňať so (staršími) pojmami rakúske krajiny a (habsburské) dedičné krajiny. Uhorsko po rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867 stratilo štatút korunnej krajiny, čím sa celkové územie „korunných krajín“ stalo identické s „kráľovstvami a krajinami na ríšskej rade zastúpenými“, teda s Predlitavskom. 
Korunné krajiny monarchie nemali na rozdiel od územných celkov vo federatívnych štátoch (napr USA, Nemecko) charakter štátu. Chýbala im vlastná vláda a štátotvorný národ. Nikdy napríklad neexistovala štátna príslušnosť moravská. Napriek tomu spájali jednotlivé korunné krajiny historické, politické i právne osobitosti, takže boli viac než len správnymi celkami.
Na čele korunnej krajiny stál krajinský hajtman (Landeshauptmann) alebo miestodržiteľ (v Uhorsku ale napríklad v podstate palatín), ktorý predsedal správnemu aparátu. Tým bol v Uhorsku do roku 1848 uhorský snem ("krajinský snem"), ktorý cisárska vláda po revolučných udalostiach rozpustila a vznikli opäť až po roku 1860.
Kráľovská doména

Kráľovská doména alebo kráľov majetok (kráľovský majetok, majetok koruny) je označenie pre územia alebo majetky v stredoveku a (prevažne včasnom) novoveku, ktoré boli priamym vlastníctvom kráľa a neboli pridelené ako léno inému vlastníkovi.
Kráľovskú doménu spravovali priami poddaní kráľa alebo neskôr kráľovská komora. Tieto majetky slúžili na financovanie výdavkov panovníka alebo dvora. Dispozičné právo na nakladanie s týmito majetkami mohlo byť zákonom obmedzené, takže v mnohých krajinách ho panovník napríklad nesmel predať.
Okres Přerov

Okres Přerov je okresom na strednej Morave, v Olomouckom kraji.
Jeho sídlom je mesto Přerov. Rozloha okresu je , počet obyvateľov 134 599 osôb (hustota obyvateľov 159,48 obyvateľov na , 62,64 % obyvateľov žije v mestách). V okrese Přerov je 104 obcí, z toho 5 miest.
V rámci Olomouckého kraja susedí s okresmi Prostějov a Olomouc, ďalej hraničí s okresom Nový Jičín Moravskoslezského kraja a okresmi Vsetín a Kroměříž Zlínského kraja. 
Krajina.
K 31. decembru 2003 má okres celkovú plochu , z toho:
Demografické údaje.
Stav k 31. decembru 2003:
Drevená sakrálna architektúra na Slovensku

Drevená sakrálna architektúra je skvostom slovenskej ľudovej kresťanskej architektúry. Nachádza sa prevažne na severovýchode Slovenska a väčšina pochádza zo 17. a 18. storočia. Zvláštnosťou je, že objekty sú postavené výlučne z dreva a pri ich stavbe nemohol byť použitý ani jeden klinec. Vyznačujú sa originalitou a jedinečným technicko-umeleckým riešením. Na Slovensku sa zachovalo 59 drevených sakrálnych stavieb – 42 cerkví (38 gréckokatolíckych a 4 pravoslávne), 11 rímskokatolíckych kostolov a 6 evanjelických artikulárnych chrámov.
Architektúra.
Základná konštrukcia je zrubová. Okrem pravouhlých konštrukcií je možné nájsť tiež polygonálne konštrukčné tvary. Mnohé z nich sú trojdielne, čo symbolizuje Svätú trojicu. Tento symbol býva zvýraznený tiež trojicou smerom na západ sa zvyšujúcich veží. Šindľová strecha nesie tiež znaky ľudovej architektúry v podobe tesársko-rezbárskych geometrických ornamentov. Spôsobom ukladania šindľov, šalovacích dosák a líšt bývajú tiež uplatnené rozličné vzory. V dekoračných prvkoch sa používali aj kovové predmety. Pozornosť si zaslúžia železné kríže.
Základnou súčasťou drevených cerkví je ikonostas (z gréčtiny "eikon" = obraz a "stasis" = stavba), čo je vlastne drevená stena s obrazmi oddeľujúca oltár od ostatnej časti chrámu. Ikony sú umiestnené v presnom poradí, ich počet a kompozícia je vopred daná. Z umeleckého hľadiska spája ikonostas v sebe architektúru, maľbu a dekoratívnu drevorezbu. Interiér býva často zdobený nástennými a nástropnými maľbami. Námety malieb pochádzajú zo Starého a Nového zákona a maliari tak jednoduchými výrazovými prostriedkami oboznamovali ľud s ich obsahom.
Podľa historických prameňov bolo na Slovensku okolo 300 drevených sakrálnych stavieb, z ktorých sa nám zachovalo menej ako 70. 27 z nich bolo v roku 1968 vyhlásených za národnú kultúrnu pamiatku. Medzi najstaršie chrámy patria gotickým slohom ovplyvnené rímskokatolícke kostoly. Jedinečné sú tiež evanjelické artikulárne kazateľské chrámy s pôdorysom v tvare gréckeho kríža. Najpočetnejšiu skupinu tvoria drevené gréckokatolícke cerkvi, a to najmä z oblastí obývaných rusínskym etnikom. Vo väčšine chrámov sa pravidelne konajú bohoslužby.
Zoznam svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Výbor Organizácie OSN pre výchovu, vedu a kultúru (UNESCO) na zasadnutí 8. júla 2008 v kanadskom Quebecu rozhodol o zaradení niektorých slovenských drevených chrámov do zoznamu Svetového kultúrneho a prírodného dedičstva. 
Ide o rímskokatolícke kostoly v Hervartove (okr. Bardejov) a Tvrdošíne, evanjelické artikulárne kostoly v Leštinách (okr. Dolný Kubín), Hronseku (okr. Banská Bystrica) a Kežmarku a gréckokatolícke chrámy v Ruskej Bystrej (okr. Sobrance), Bodružale a Ladomírovej (okr. Svidník).
Zoznam obcí s drevenými sakrálnymi stavbami.
Podľa zákona o ochrane pamiatok z 1987 roku boli dve kategórie pamiatok – kultúrne pamiatky a národné kultúrne pamiatky. V súčasnosti platný zákon č. 49/2002 Z.z. pozná už len jednu kategóriu pamiatok a to národné kultúrne pamiatky. Hrubo sú označené lokality – podľa bývalého zákona "národné kultúrne pamiatky" (NKP), teda tie najhodnotnejšie.
Bělotín

Bělotín je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Beňov (okres Přerov)

Beňov je obec v Olomouckom kraji, v okrese Přerov, 6 km juhovýchodne od mesta Přerov, na ľavom brehu rieky Moštěnka. Obec má 674 obyvateľov (z toho na vlastný Beňov pripadá zhruba 600) a jej katastrálne územie má výmer 862 ha.
Bezuchov

Bezuchov je obec v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Bochoř

Bochoř je obec v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Brodek u Přerova

Brodek u Přerova je obec v okrese Přerov. Má 2 052 obyvateľov a jej katastrálne územie má rozlohu 895 ha.
Buk (okres Přerov)

Buk je obec v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Císařov

Císařov () je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Citov

Citov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Černotín

Černotín je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Dolní Újezd (okres Přerov)

Dolní Újezd je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Grymov

Grymov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Horní Újezd (okres Přerov)

Horní Újezd je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Jindřichov (okres Přerov)

Jindřichov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Milenov

Milenov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Oldřichov (okres Přerov)

Oldřichov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Olšovec (okres Přerov)

Olšovec je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Osek nad Bečvou

Osek nad Bečvou je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Podolí (okres Přerov)

Podolí je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Polom (okres Přerov)

Polom je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Potštát

Potštát () je mesto v okrese Přerov. 31. decembra 2006 malo 1222 obyvateľov a jeho katastrálne územie má rozlohu 4 860 ha. Od 10. októbra 2006 bolo obci vrátené postavenie mesta.
Historické jadro mesta je od roku 2003 mestskou pamiatkovou zónou.
Radíkov (okres Přerov)

Radíkov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Radotín (okres Přerov)

Radotín je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1447.
Rakov (okres Přerov)

Rakov je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Tučín

Tučín je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Týn nad Bečvou

Týn nad Bečvou je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Vlkoš (okres Přerov)

Vlkoš je obec v okrese Přerov. Jeho katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Zielona Góra

Zielona Góra (, ) je poľské mesto v lubuskom vojvodstve, je jedným z hlavných miest tohto vojvodstva (druhé je Gorzów Wielkopolski).
Bohuslávky

Bohuslávky sú obec v okrese Přerov. Jej katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Býškovice

Býškovice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Čechy (okres Přerov)

Čechy sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Čelechovice (okres Přerov)

Čelechovice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Dobrčice (okres Přerov)

Dobrčice sú obec v okrese Přerov, 7 km juhovýchodne od Přerova. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Dolní Těšice

Dolní Těšice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Domaželice

Domaželice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Dřevohostice

Dřevohostice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Múzeum opevnení Hlučín

Múzeum opevnení v Hlučíne predstavuje časť obrannej linie Česko-Slovenska, ktorá bola budovaná v rokoch 1935 – 1938. Múzeum tvoria pechotné zruby MO S-18 "Obora", MO S-19 "Alej" a MO S-20 "Orel" a ľahké opevnenie objektu vz. 37A. Objekty múzea predstavujú rôzne rozdiely v projekčných a strelecko-taktických vlastnostiach a súčasne aj rôzne odolnostné stupne. Ide o dôležitú vojensko-taktickú pamiatku. Múzeum sa nachádza v mierne zvlnenej Hlučínskej pahorkatine na Hlučínsku, v okrese Opava, medzi mestom Hlučín so známou rekreačnou oblasťou, a dedinou Šilheřovice so zámkom a jeho veľkým zámockým parkom, ktorý slúži aj pre golfistov.
MO S-18 "Obora".
Pechotný zrub MO S-18 "Obora" je jednostranný objekt II. stupňa odolnosti s bojovým a tylovým podlažím a jedným zvonom. Zvonka je rekonštruovaný do originálneho vzhľadu vrátane časti obvodových prekážok. V jeho vstupnej chodbe je nainštalovaná pamätná tabuľa venovaná veliteľovi objektu z roku 1938 Jaroslavu Švarcovi, neskoršiemu účastníkovi hnutia odporu, parašutistovi padlému v boji proti nacistom v Prahe počas Heydrichiády.
Ľahký objekt.
Ľahký objekt vzor 37A-140Z číslo 829 je rekonštruovaný a jeho vnútrajšok obsahuje základné vybavenie (lafety, periskop, ventilátor…).
MO S-19 "Alej".
Pechotný zrub MO S-19 "Alej" je dvojstranný objekt III. stupňa odolnosti, s bojovým a podzemným podlažím, s tromi pancierovými zvonmi je hlavným expozičným objektom. Po neľahkej a veľkej rekonštrukcii predstavuje konštrukčnú a technickú dokonalosť česko-slovenských opevnení, tvoriacich vrchol európskych opevňovacích systémov tridsiatych rokoch 20. storočia. Vonkajší a vnútorný vzhľad, systém prekážok a reinštalovaná dobová výzbroj a vybavenie dosahuje takmer stav z roku 1938.
Objekt je vybavený tromi mohutnými pancierovými vežami. Najväčší exemplár je strelecká miestnosť (kasemata), ktorá je úplne zrekonštruovaná, znovuvyzbrojená a znovuvybavená. Je tu možné vidieť vrcholný pevnostný kanón vz. 36, dnes jediný exemplár v Česku. Ďalej je možné vidieť dvojicu spražených guľometov vz. 37 a samopal vz. 26. Zbrane sú v originálnych lafetách s originálnou a vynikajúcou optikou. V objekte je možné ďalej vidieť expozičnú miestnosť, telefónnu ústredňu, filtroventiláciu, WC a rad ďalších miestností.
MO S-20 "Orel".
Pechotný zrub MO S-20 "Orel" je príkladom pevnostného objektu, ktorého železobetónové steny a strop dosahujú , čo znamená, že objekt bol vybudovaný v najväčšom stupni odolnosti, teda v IV. stupni. Je to dvojstranný objekt, ktorý mal tri pancierové zvony. Do podzemia vedie šachta so schodišťom hlbokým. Tu sa mal objekt spojovať s podzemným systémom chodieb, ubikácií, galérií, muničných skladov… plánovanej, no nevybudovanej delostreleckej pevnosti „Orel“. Objekt je ponechaný v poškodenom stave ukazujúc pustošenie česko-slovenských opevnení a ich zneužitie v roku 1945.
Horní Moštěnice

Horní Moštěnice je obec v okrese Přerov. Leží 3,5 km južne od Přerova na hlavnej ceste spájajúcej Přerov s Hulínom a rieke Moštěnka u súbežne vedúceho II. železničného koridoru. Má 1 655 obyvateľov, 560 domov a jej katastrálne územie má rozlohu 982 ha.
Obec je známa pre minerálne pramene, z ktorých sa čapuje Hanácká kyselka.
Čechy (rozlišovacia stránka)

Čechy môžu byť:
Jagdtiger

Jagdtiger (SdKfz 186) bol nemecký ťažký stíhač tankov vyrábaný od začiatku roka 1944 až po rok 1945 a používaný na konci druhej svetovej vojny.
Jagdtiger predstavuje jeden z vrcholov snáh zbrojného priemyslu Tretej ríše v smere budovania stále ťažšej a väčšej obrnenej techniky. Bolo to najťažšie a najlepšie pancierované sériovo vyrábané obrnené vozidlo svojej doby. Rekordná bola aj jeho hlavná zbraň – kanón 128mm PaK 44 L/55. Tomu však zodpovedala aj mimoriadna výrobná cena a spotreba paliva. Rovnako ani rýchlosť paľby nebola veľmi veľká.
Bolo vyrobených cca 70 kusov; boli použité v bitke v Ardenách, pri Remagene a ďalej na západnom fronte. Niekoľko strojov celkom úspešne bojovalo v Rakúsku proti Červenej armáde.
Hodnotenie.
Jagdtiger predstavoval vážnu hrozbu aj pre tie najťažšie nepriateľské tanky, ktoré mohol účinne ostreľovať na vzdialenosť minimálne pol kilometra, zatiaľ čo žiaden protivník ho nedokázal spredu vážne ohroziť ani z tesnej blízkosti. No napriek tomu je projekt všeobecne hodnotený ako chybný a neúspešný – Jagdtiger predstavoval luxus, ktorý si Nemecko nemohlo dovoliť. Jeho výroba bola extrémne drahá a pomalá, spotreba paliva príliš vysoká. Stroj trpel celou radou porúch vyplývajúcich z uponáhľaného nasadenia na fronte a prílišného namáhania hnacích systémov. Bol tiež príliš nemotorný a rovnako ako Ferdinand sa nedokázal vysporiadať s útokom väčšieho množstva nepriateľov, ktorý sa dostali do jeho tesnej blízkosti a zvyčajne ho bez problémov vymanévrovali. Rovnako tak bol zraniteľný útokmi nepriateľského letectva.
Poštová známka

Poštová známka je cenina, ktorá slúži ako doklad o zaplatení poštového poplatku. Dnes väčšinou malý papierový štvorček prilepený na obálke.
Dejiny poštových známok.
Ľudia odpradávna používali rozličné spôsoby úhrady za poštové služby, kým vývin dospel k dnešnej forme. Do prvej polovice 19. storočia sa poštovné vyberalo rôznymi spôsobmi. Napríklad v Nemecku chodili uniformovaní úradníci (tzv. postilióni), ktorí zvončekmi dávali na známosť, že sa prijíma pošta, pričom sa hneď na mieste platili poplatky a zásielky sa vhadzovali do uzavretých schránok. V Anglicku hradili poštovné nie odosielatelia, ale adresáti.
V Paríži už roku 1653 používali ceduľku s nápisom o zaplatení poštovného, na Sardínii sa roku 1818 objavila obálka s vytlačenou pečiatkou, na území bývalej Juhoslávie navrhol roku 1835 Laurenc Košir používať nalepený obrazec s výškou poplatku a podobne. Prvenstvo však získalo Anglicko vydaním prvej známky sveta 6. mája 1840, bola to Black Penny podľa návrhu poštového reformátora Rowlanda Hilla. Anglický vzor prebrali postupne vo všetkých krajinách. Na Slovensku, ktoré bolo do konca prvej svetovej vojny súčasťou Rakúskej (resp. Rakúsko-uhorskej) monarchie, začali prvé známky platiť v roku 1850. Prvé česko-slovenské známky vyšli 18. decembra 1918, navrhol ich známy secesný umelec Alfons Mucha. Prvé slovenské známky vyšli v marci 1939, krátko po vyhlásení nezávislosti vojnovej Slovenskej republiky 14. marca 1939. Obnovenie nezávislej poštovej a filatelistickej činnosti na Slovensku nastalo po vyhlásení nezávislosti Slovenskej republiky dňa 1. januára 1993. 
Známky sa tlačia troma technikami (tlač z plochy, z výšky a z hĺbky, resp. ich kombináciami). Oddeľovanie známok sa robí strihaním alebo trhaním v miestach perforácie.
Rozdelenie známok podľa ich funkcie.
Podľa účelu použitia ich delíme na:
Podľa funkcie:
Podľa formátu:
Jačmeň

Jačmeň (lat. "Hordeum") je spolu s pšenicou najstaršia kultúrne pestovaná plodina. Je to hlavná obilnina suchších oblastí, vo svete hojne rozšírená. Pestuje sa ako sladovnícky jačmeň, na výrobu krúp (jadrové krmivo), aj ako chlebovina. Jačmeň je dôležitá priemyselná obilnina na výrobu jačmenných krúp a kávovín. Vyrába sa z neho aj slad, z ktorého sa varí pivo.
Produkcia.
Najväčším producentom jačmeňa je EU.
České kráľovstvo

České kráľovstvo (iné názvy: české kráľovstvo; staršie: Kráľovstvo české, kráľovstvo české; , ) bolo kráľovstvo na území Čiech v rokoch 1085 – 1092, 1158 – 1172 a 1198 – 1918. Vzniklo povýšením českého kniežaťa na kráľa. Bolo hlavnou súčasťou Krajín českej koruny. Hlavným mestom bola Praha.
Prvé české kráľovstvo (1085 – 1092).
Prvým českým kráľom sa stal Vratislav II. v roku 1085. Vratislav bol verným spojencom rímskeho kráľa Henricha IV. v jeho sporoch so Svätou stolicou. Česi Henricha podporili v bojoch v Sasku a proti meißenskému markgrófovi Dedimu, za čo Vratislav dostal Dolnú Lužicu. Trvajúca podpora českého kniežaťa priniesla svoje ovocie a na Veľkú noc 1085, po Henrichovej úspešnej rímskej korunovačnej jazde, bol Vratislav korunovaný v Mohuči za prvého českého kráľa, pomazaný bol v Prahe dňa 16. júna trevírskym arcibiskupom Egilbertom. Po jeho smrti v roku 1092 jeho nástupca Konrád I. Brniansky korunu nezískal a prvé české kráľovstvo tak zaniklo.
Angelár

Svätý Angelár (* ? – † 886 alebo 887) bol duchovný a žiak sv. Cyrila a Metoda, jeden zo svätých sedmopočetníkov. O jeho pôvode sa nezachovali žiadne údaje. V roku 868 ho v Ríme spolu so sv. Sávom vysvätil biskup Formozus za diakona. Po vyhnaní z Veľkej Moravy po roku 885 sa spolu s Klimentom a Naumom dostal cez Belehrad do Bulharska. Pomerne skoro po príchode zomrel. 
Externé odkazy.
Sáva (Sedmopočetník)

Svätý Sáva († 10. storočie) bol žiakom sv. Cyrila a Metoda, jeden zo svätých sedmopočetníkov. Pochádzal pravdepodobne z niektorého z kmeňov južných Slovanov.
V roku 868 ho v Ríme spolu so sv. Angelárom vysvätil biskup Formozus za diakona.
Jeho meno sa pri vyhnaní učeníkov z Veľkej Moravy po roku 885 nespomína, pravdepodobne odišiel z Veľkej Moravy už skôr. Predpokladá sa, že sa dostal nakoniec tiež do Bulharska.
Dolní Nětčice

Dolní Nětčice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Horní Nětčice

Horní Nětčice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Horní Těšice

Horní Těšice sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Hradčany (okres Přerov)

Hradčany sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Hustopeče nad Bečvou

Hustopeče nad Bečvou sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Kladníky

Kladníky sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Kokory

Kokory sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu obyvateľov ("").
Matthew Webb

Matthew Webb (* 19. január 1848, Dawley, Spojené kráľovstvo – † 24. júl 1883, Niagarské vodopády) bol anglický plavec, ktorý ako prvý človek v roku 1875 preplával Lamanšský prieliv.
Život.
Matthew Webb sa živil ako moreplavec a neskôr ako profesionálny plavec. Napísal aj knihu s názvom "The Art of Swimming" (doslova "Umenie plávať"). Voda sa mu stala osudnou, keď sa utopil pri pokuse o preplávanie rieky pod Niagarskými vodopádmi 24. júla 1883.
Plavba.
So sprievodom troch lodí vyrazil Matthew Webb z prístavu Dover na svoju plavbu, aby po 21 hodinách 45 minutách strávených v studenej vode vystúpil na breh blízko francúzskeho mesta Calais.
Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116

Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116 (vyslov: „Albin“) bolo meno, ktoré sa údajne pokúsili dať rodičia švédskemu dieťaťu v máji roku 1996.
Rodičia (Elizabeth Hallinová a nemenovaný otec) sa rozhodli nezaregistrovať oficiálne meno svojho dieťaťa (nar. 1991) ako protest proti špecifickým švédskym zákonom o pomenovávaní detí. Rodičia si môžu vybrať z asi 1 000 mien; ak nenájdu žiadne, ktoré by sa im páčilo, musia žiadať o povolenie súd. Aj keď tento zákon bol v roku 2000 trocha uvoľnený, stále je výber mien zväzujúci.
Halmstadský súd (na juhu Švédska) rodičom udelil pokutu vo výške 5 000 švédskych korún, pretože nesplnili povinnosť zaregistrovať meno dieťaťa do jeho piatych narodenín. Ako reakciu na súdne rozhodnutie sa rodičia rozhodli pre registráciu mena, ktoré sa skladalo z 43 znakoch vrátane 5 čísiel a tvrdili, že ide o „významný a expresionistický vývoj, ktorý považujeme za umelecký výtvor“. Podľa rodičov malo sa meno chápať v zmysle patafyziky. Súdny dvor však toto meno odmietol a trval na pokute. Rodičia sa preto pokúsili zmeniť pravopis mena na „A“ (čo sa takisto malo vyslovovať ako „Albin“), ale súd znovu žiadosť zamietol.
Samuel (prvé meno)

Samuel je mužské krstné meno. Pôvod má v hebrejčine, kde "š(e)múél" znamená „Božie meno, Bohom vyslyšaný“. Meniny na Slovensku má 26. augusta.
Přerov

Přerov () je štatutárne mesto na strednej Morave v Olomouckom kraji, v rovnomennom okrese Přerov. Leží 22 km juhovýchodne od Olomouca na rieke Bečva. Je dôležitou dopravnou križovatkou (spoločne s Olomoucom je najdôležitejším železničným uzlom na Morave). Má 44 824 obyvateľov a jeho katastrálne územie má rozlohu 58,48 km².
Ferdinand (prvé meno)

Ferdinand je mužské krstné meno. Pôvod má v staronemeckých slovách "fridu"+"mand", čo znamená „smelý ochranca“. Meniny na Slovensku má 30. mája.
Nositelia mena.
Ferdinand Devínsky, poslanec NR SR
Formozus

Formozus alebo Formosus alebo Formoz (* asi 816, Ostia – † 4. apríl 896) bol od roku 864 kardinál-biskup v meste Porto a 112. pápežom v rokoch 891–896.
Život.
Biskup.
Podnikol diplomatické misie do Bulharska (866) a Francúzska (869 a 872).
Vo februári 868 vysvätil v Ríme za kňazov Metoda a troch žiakov solúnskych bratov (z dnešného Slovenska pochádzajúceho Gorazda a Juhoslovanov Klimenta a Nauma), Angelára a Sávu urobili diakonmi.
Neskôr ho obvinili z velezrady a v roku 876 bol zosadený. V roku 878 bol však rehabilitovaný.
Pápež.
V Bazilike svätého Petra 15. februára 896 korunoval za cisára východofranského panovníka Arnulfa.
Formozus bol vegetariánom a nosil kajúci odev. Údajne tiež nikdy nepil víno.
Po smrti sa Formozovo mŕtve telo stalo obžalovaným v bizarnom procese, ktorý vošiel do dejín pod názvom Synoda s mŕtvolou.
Mäkký cieľ

Mäkký cieľ je vojenský výraz pre objekty, ktoré sa dajú ničiť guľometmi, puškami alebo trieštivo-trhavými granátmi.
Patria sem:
Nepatria sem:
11 Parthenope

11 Parthenope je veľká a jasná planétka v hlavnom pásme asteroidov. Planétka je pomenovaná podľa jednej zo sirén z gréckej mytológie.
Pelly

 
Pelly () je kanadská rieka dlhá 530 km. Pramení na západných svahoch pohoria Mackenzieho vrchy, tečie smerom na západ naprieč teritóriom Yukon a pri bývalom mestečku Fort Selkirk sa vlieva do rieky Yukon. Má dva hlavné prítoky - rieku Ross a Macmillan. 
Pozdĺž rieky je niekoľko menších osídlení - Ross River, Faro a Pelly Crossing. Mosty cez rieku Pelly sú vybudované v Pelly Crossing (kde rieku križuje cesta Klondike Highway) a vo Faro. V Ross River sa rieka prekonáva kompou. Na sútoku riek Pelly a Yukon je reštaurovaná obchodná stanica Spoločnosti Hudsonovho zálivu Fort Selkirk.
Rieku pomenoval obchodník s kožušinami Robert Campbell podľa sira Johna Henryho Pelly, guvernéra Spoločnosti Hudsonovho zálivu.
Letecké eso

Letecké eso alebo stíhacie eso je vojenský pilot, ktorý zostrelil 5 alebo viac nepriateľských lietadiel. Výraz má pôvod v prvej svetovej vojne vo Francúzsku, keď tamojšie noviny písali o Adolphe Pegoudovi ako o leteckom ese po tom, čo ako prvý pilot zostrelil päť nemeckých lietadiel. Termín "eso" neskôr prešiel aj do iných oblastí (napr. ponorkové eso).
Počas druhej svetovej vojny, niektoré letectvá uznávali čiastkové úspechy dosiahnuté v skupine, čo malo za následok aj počty zostrelov, ktoré boli zaznamenané v desatinných číslach ako 11½ alebo 26,83. Niektoré nižšie veliteľstvá amerického letectva uznávali ako zostrely aj lietadlá zničené na zemi ako rovnocenné úspechom vo vzduchu. V Sovietskom zväze rozlišovali medzi samostatným zostrelom a zostrelom v skupine podobne ako v Japonsku. Cez vojnu boli celkovo najúspešnejší letci Luftwaffe. Dvaja z nich Gerhard Barkhorn a Erich Hartmann získali počas vojny viac než 300 zostrelov.
Program T-4

Program T-4 alebo Aktion T4 bolo oficiálne pomenovanie programu z nacistického Nemecka, ktorého cieľom bola masová sterilizácia a eutanázia „nežiaducich“ elementov populácie v Nemecku a na okupovaných územiach. Program bol ideologicky založený na takzvanej rasovej hygiene (Rassenhygiene). Systematické vyvražďovanie postihnutých sa začalo v roku 1939 a bolo oficiálne ukončené po protestoch cirkvi a verejnosti v roku 1941. Neskôr však program v utajení pomaly prebiehal v pozmenenej forme aj ďalej. Odhaduje sa, že v rámci programu bolo usmrtených asi 200 000 až 250 000 ľudí.
Názov Aktion T4 skrátene T4 je odvodený od berlínskej adresy, na ktorej sídlilo vedenie zodpovedné za priebeh programu, ulice Tiergartenstraße.
Herbert Kitchener

Horatio Herbert Kitchener, 1. gróf Kitchener (* 24. jún 1850, Kerry, Írsko – † 5. jún 1916, Orkneje, Spojené kráľovstvo bol britský maršal a politik.
Život.
Preslávil sa ako veliteľ anglo-egyptskej expedície do Sudánu, ktorá vyvrcholila bitkou pri Ummdurmáne, v ktorej za pomoci moderných zbraní mahdistické jednotky celkom rozdrvil. Jeho ďalšie veľké ťaženie bolo proti Búrom. Ako veliteľ britských vojsk v Južnej Afrike Búrov porazil, ale blamoval pritom seba i celé Spojené kráľovstvo systematickým používaním brutálnych metód proti búrskemu obyvateľstvu, ktoré malo miestami až genocídny charakter. 
V júni 1914 sa stal 1. grófom Kitchenerom.
Počas prvej svetovej vojny bol ministrom vojny. Jeho úspešný nástup do funkcie (vyznačujúci sa úspechmi v nábore vojakov do tzv. Novej armády) však čoskoro prešiel do pozvoľného pádu. Kitchener sa nedokázal prispôsobiť novej podobe vojny a tvárou v tvár zrovnateľnému protivníkovi sa ukázalo, že jeho skutočné vojenské schopnosti nie sú tak dobré, ako sa predpokladalo na základe jeho výsledkov proti protivníkom podstatne slabším. 
Jeho pozícia ministra bola vážne ohrozená na prelome rokov 1915–1916, keď začínalo byť zrejmé, že bitka o Gallipoli, v ktorej sa Kitchener angažoval, neskončí dobre. Keď potom došlo k tomu, že sa zrútilo zásobovanie bojujúcich jednotiek muníciou, Kitchener ponúkol svoju rezignáciu. Premiér ju odmietol, pravdepodobne ale iba z propagandistických dôvodov, pretože zároveň zbavil Kitchenera dohľadu nad vojnovým priemyslom a značne obmedzil i jeho zasahovanie do riadení bojových operácií. Navyše bol vzápätí Kitchener vyslaný na diplomatickú a poradenskú misiu do Ruska, čo mnoho ľudí hodnotilo ako premyslený krok, ktorý ho mal dostať čo najďalej od velenia britskej armády. 
Kitchener opustil Anglicko na krížniku "HMS Hampshire", do Ruska však nikdy nedorazil. Jeho loď narazila západne od Orknejí na mínu a potopila sa, telo sa nikdy nenašlo.