burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Zablokovanie Suezského prieplavu

Zablokovanie Suezského prieplavu 2021 bol námorný incident 400 metrov dlhej kontajnerovej lode "Ever Given", ktorá 23. marca 2021 o 07:40 východoeurópskeho času vyšla na plytčinu v Suezskom prieplave v Egypte, čím ho na 6 dní zablokovala. Loď zasiahla piesočná búrka a silný vietor s rýchlosťou až 74 kilometrov za hodinu, ktorý ju vychýlil z kurzu, no úrad spravujúci prieplav uviedol, že to nebol hlavný dôvod vychýlenia lode z kurzu, ale skôr by mohlo ísť o technickú poruchu alebo ľudské zlyhanie. Príčina incidnetu sa stále vyšetruje. Plavidlo narazilo čelom na plytčinu na jednom z brehov prieplavu a uviazlo, čím úplne zablokovalo prieplav a zabránilo priechodu akýchkoľvek plavidiel. Kvôli zablokovaniu prieplavu čakalo na jeho koncoch viac ako 400 lodí.
Pozadie.
Suezský prieplav bol otvorený v roku 1869 a je jednou z najdôležitejších obchodných ciest na svete. Špecialista na námornú dopravu Camille Egloff z Boston Consulting Group poznamenal, že „všetka doprava prichádzajúca z Ázie prechádza cez Suezský prieplav“, čo z nej robí „absolútne kritický“ priechod.
Cez prieplav prepláva približne päťdesiat lodí denne. Podľa odhadu New York Times prieplavom „pretečie“ „5 percent globálne obchodovanej surovej ropy a 10 percent ropných produktov“.
Loď.
Loď "Ever Given" patrí taiwanskej spoločnosti Evergreen Marine. Plavila sa pod panamskou vlajkou rýchlosťou 24 km/h ako piata v konvoji lodí. "Ever Given" je 400 metrov dlhá, 59 metrov široká a s kapacitou 20-tisíc štandardných kontajnerov má výtlak 220-tisíc ton.
Incident.
Príčinou incidentu mohol byť silný vietor. V mieste incidentu je kanál široký len 200-225 metrov, čo je menej než štvornásobok šírky lode.
Deň po zablokovaní bolo najmenej 15 ďalších plavidiel ukotvených v prístavoch a okolo 200 lodí stálo v rade, aby preplávali cez prieplav, kým sa situácia nevyrieši.
Bill Kavanagh, lektor a bývalý kapitán Írskej národnej námornej akadémie, označil plavbu Suezským prieplavom za „veľmi zložitú a vysoko rizikovú operáciu“.
V rokoch pred incidentom narazilo v Suezskom prieplave na plytčinu množstvo lodí. Väčšina z týchto nehôd mala relatívne malý vplyv na dopravu v Suezskom prieplave.
Dopady.
Asi 12 percent celkového svetového obchodu sa pohybuje Suezským prieplavom. Odborníci varovali, že tento incident bude mať pravdepodobne za následok oneskorenie prepravy predmetov každodennej potreby pre zákazníkov po celom svete. Námorný historik Sal Mercogliano pre agentúru Associated Press uviedol: „Každý deň, kedy je kanál uzavretý ... nákladné lode a tankery nedovážajú do Európy potraviny, palivo a priemyselné výrobky a tovar z Európy sa nevyváža na Ďaleký východ.
Alternatívna trasa pre námornú dopravu medzi Áziou a Európou je okolo afrického kontinentu, cesta je dlhá približne 9 000 kilometrov a prejsť ju trvá asi 10 dní.
Ešte pred zablokovaním prieplavu ceny za námornú prepravu stúpli niekoľkonásobne. Dôvodom rastu bol nedostatok kontajnerov pre dopravu.
Slovenský prestolný prosbopis

Slovenský prestolný prosbopis alebo prestolný prosbopis je prvé verejné politické vystúpenie slovenského národného hnutia a jeho prvých požiadaviek. Bol podpísaný viac ako dvesto evanjelickými osobnosťami, prevažne inteligencie a vzdelancov. Podpísali ho superintendent Pavol Jozeffy, ktorý viedol delegáciu odovzdávajúcu prosbopis, a Ján Seberini. Delegácia odovzdala prosbopis 5. júna 1842 vo Viedni. Bol adresovaný panovníkovi Ferdinandovi V.
Obsah Slovenského národného prosbopisu.
Slovenský prestolný prosbopis bol napísaný v nemeckom jazyku. Neobsahoval ani raz slovo „Slovensko“, pretože ho vnímali ako zemepisné územie obývané Slovákmi. Dokument obsahoval sťažnosti proti útlaku národov a maďarizácií. Tvrdil, že Slováci sa ochotne budú učiť maďarský jazyk a uznal aj rečové zákony. Odmieta rozširovanie maďarského jazyka podľa zákona na miesta, kde to nie je potreba. Odmieta používanie maďarského jazyka počas evanjelických bohoslužieb. Ohradzovali sa aj proti útokom v maďarskej tlači za odmietanie písania v maďarskom jazyku. Platilo to pre časopisy ako "Jelenkor", či "Pesti Hírlap". Žiadali vymenovať slovensky hovoriacich cenzorov. Požadovali, aby sa mohli založiť katedry slovenskej reči a literatúry nachádzajúce sa na univerzitách, aby cirkevné matriky zostali v latinčine.
Dôsledky Slovenského národného prosbopisu.
Na generálnom konvente cirkvi s ostrou kritikou Slovenského prestolného prosbopisu vystúpil Ľudovít Košut, vďaka čomu bol aj dokument odsúdený. Bolo iba pár aristokratov, ktorí obraňovali požiadavky slovenského národa. Patril k nim aj gróf Juraj Majlát. Dôsledky prosbopisu mali za výsledok odvolanie Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka. Nepriamo urýchlili potrebu kodifikácie slovenského jazyka, ktorý bol kodifikovaný v roku 1843.
Majstrovstvá Európy vo futbale hráčov do 21 rokov

Majstrovstvá Európy vo futbale hráčov do 21 rokov je futbalový turnaj národných futbalových reprezentácií krajín združených pod organizáciou UEFA, organizovaný je každé 2 roky. Na turnaji môžu nastúpiť hráči, ktorí mali na začiatku kvalifikácie na tento turnaj (k 1. januáru) 21 a menej rokov.
Turnaj sa hrá od roku 1972, pričom v rokoch 1967 až 1970 bol usporadúvaný jeho predchodca "Challenge Cup" pre hráčov do 23 rokov. Tento vekový limit platil do roku 1978 aj pre Majstrovstvá Európy, pred tým ako bol znížený na existujúcich 21 rokov. V prípade, že šampionát prebieha rok pred letnými olympijskými hrami, slúži aj ako európska kvalifikácia pre olympijský futbalový turnaj, kde štartujú národné mužstvá hráčov do 23 rokov s maximálne 3 futbalistami presahujúcimi tento vek v každom tíme.
Turnajový formát.
Záverečného turnaja sa v minulosti zúčastňovalo len 8 tímov. Reprezentácia hosťujúcej krajiny mala miesto na šampionáte zaručené prvýkrát na ME 2007. Do kvalifikácie sa mohli zapojiť všetky členské tímy UEFA. Tie boli následne zaradené do kvalifikačných skupín podľa počtu účastníkov. Víťazi skupín a niektoré najlepšie tímy z druhých miest (celkom 14 tímov) postupovali do dvojzápasového play-off (baráže), z ktorého vzišlo zostávajúcich 7 účastníkov záverečného turnaja. 8 kvalifikovaných tímov na šampionáte (vrátane hostiteľskej krajiny) bolo rozdelených do dvoch základných skupín, z ktorých postupovali dva tímy do semifinále.
Od roku 2017 sa počet účastníkov rozšíril z ôsmich na dvanásť a od roku 2021 hráva na finálovom turnaji 16 mužstiev. V kvalifikácii si miesto na šampionáte zaručí 9 víťazov svojich kvalifikačných skupín, 1 až 3 tímy z druhých miest a víťazné tímy z baráže (kam postúpia ostatné reprezentácie z druhých miest), ktorí doplnia na turnaji reprezentáciu hostiteľskej krajiny (krajín).
Prehľad vítazov.
Challenge Cup.
Tento turnaj bol hraný na princípe majstrovstiev v boxe. Držiteľ titulu bol postupne konfrontovaný s náhodne vyberanými súpermi. Zápasy sa hrali, až na jednu výnimku, na pôde držiteľa trofeje. Od roku 1970 sa používa systém, ktorý funguje na väčšine turnajov aj dnes.
Bešamel

Bešamel je svetlá základová omáčka. Ide o tradičnú špecialitu predovšetkým francúzskej kuchyne. Od 17. storočia je považovaná za jednu z „materských“ omáčok francúzskej kuchyne. Tvorí základ množstva ďalších omáčok, napr. omáčky Mornay alebo horčičnej omáčky. 
Príprava.
Príprava omáčky je veľmi rýchla a jednoduchá. Tmavú maslovú zápražku zalejeme mliekom. Rozšľaháme, prevaríme a dochutíme muškátovým kvetom a cibuľou. 
Podávať sa môže k mäsu, cestovinám alebo je možné použiť ju na prípravu ďalších omáčok, napr. s hubami alebo bielym vínom.
Dejiny.
"Balsamell" alebo "besciamella" je taliansky ekvivalent francúzskeho béchamelu: veľmi jednoduchá biela omáčka z múky, masla a mlieka. Omáčka bola pôvodne z renesančného Toskánska a bola známa ako "Salsa Colla" alebo "Colletta" ("lepkavá omáčka") kvôli lepkavej konzistencii omáčky a do Francúzska ju v roku 1533 priviezli šéfkuchári Kataríny Medicejskej. Premenovaná bola omnoho neskôr v slávnej francúzskej kuchárskej knihe "Le Cuisinier François" z roku 1651 napísanej Françoisom Pierrom La Varennom. Bola pomenovaná na počesť markíza Louisa de Béchameila, finančníka a správcu Bretane, ktorý je niekedy nesprávne označovaný za autora receptu.
Omáčka bola pôvodne teľacím velouté s velkým množstvom smotany.
Recept vydaný v roku 1749 uvádzal modernú a tradičnú verziu bešamelu. Podľa tradičného receptu sa na panvici rozpustilo maslo, na ktorom sa opražila na jemno nakrájaná šalotka, koreňová zelenina, zelená cibuľka a petržlenová vňať; potom sa pridala smotana, soľ, na hrubo pomleté čierne korenie a muškátový oriešok. Omáčka sa povarila, potom sa precedila a pred podávaním sa do nej pridal kúsok masla. Podľa modernej verzie sa povarená omáčka neprelisovala a pred podávaním sa pridala čerstvá petržlenová vňať.
Za smerodajný je však dnes považován recept Louisa Saulniera z roku 1914 uverejnený v knihe "Le Répertoire de la Cuisine".
SKS

SKS môže byť skratka pre:
Launceston

Launceston je severotasmánsky prístav na začiatku ústia rieky Tamar a druhé najväčšie mesto Tasmánie. Leží 198 km od Hobartu. Založil ho v roku 1806 plukovník William Paterson a pôvodne sa volalo Patersonia. Bolo premenované podľa rodného mesta kráľovského guvernéra v anglickom grófstve Cornwall. Ide o tretie najstaršie mesto Austrálie.
Jaffské koláče

Jaffské koláče (angl. "Jaffa Cakes"), skrátene Jaffa, sú polomáčané piškóty veľkosti sušienky, ktoré začala vyrábať spoločnosť McVitie and Price v Edinburghu v roku 1927 a pomenovala ich podľa pomarančov Jaffa. Najbežnejšia forma jaffských koláčov je kruhová, s priemerom 2,8 palca (54 mm) a má tri vrstvy: základňu z janského piškótového cesta, vrstvu ovocného džemu alebo želé a čokoládovú polevu. Jaffské koláče sú tiež k dispozícii ako tyčinky alebo v malých baleniach a vo väčších i menších rozmeroch.
Od roku 1976 ich vyrába aj továreň v poľskom meste Płońsk pod názvom Delicje Szampańskie. Sám výrobca ale uvádza rok 1974 ako dátum uvedenia produktu na trh, t. j. rok začatia výstavby továrne v Płońsku.
Dávid Hartl

Dávid Hartl (* 2. október 1993, Bratislava) je slovenský herec.
Vyštudoval konzervatórium v Bratislave. Účinkuje v Divadle Nová scéna v Bratislave, v Divadle P. O. Hviezdoslava, v Divadle Ludus a v Divadle GUnaGU. Tiež hrá na Letných Shakespearovských slávnostiach, kde má v divadelnej hre "Rómeo a Júlia" rolu Rómea. Zúčastnil sa tiež v piatej série súťaže "Tvoja tvár znie povedome", kde obsadil prvé miesto. V roku 2020 bol nominovaný na cenu Slnko v sieti za svoj výkon vo filme "Ostrým nožom".
V roku 2020 sa zasnúbil so svojou priateľkou tanečníčkou Martinou Chválovou.
RPK

RPK (, doslova "Ľahký guľomet Kalašnikova") je ľahký (tzv. „ručný“) guľomet sovietskej výroby. V podstate je to variant útočnej pušky AKM vybavenej dlhšou a ťažšou hlavňou a dvojnožkou. Pretože nemá vymeniteľnú hlaveň a má menšiu kapacitu zásobníka, nie je určený na streľbu dlhými dávkami. Podobne ako britský ľahký guľomet LSW, aj RPK zaisťuje palebnú podporu pešiemu družstvu pri streľbe na vzdialenosti väčšej, než bežná útočná puška. Obyčajne sa používa segmentový schránkový zásobník na 40 nábojov, podobný ako u AK-47, ale môže byť použitý aj bubnový zásobník s kapacitou 75 nábojov. Vzhľadom k dĺžke segmentového zásobníka sa s ním zle strieľa z polohy ležmo.
RPK bol zavedený do výzbroje v polovici šesťdesiatych rokov 20. storočia, kedy nahradzoval predošlý ručný guľomet RPD. Bol a je široko používaný v krajinách bývalého Sovietskeho zväzu, jeho spojencov a u partizánskych skupín celého sveta.
Od polovice sedemdesiatych rokov je používaná modifikácia RPK-74, čo je variant útočnej pušky AK-74, používajúci strelivo 5,45 × 39 mm.
Mária Schumerová

Mária Schumerová (* 18. máj 1995, Michalovce) je slovenská herečka.
Absolvovala VŠMU v Bratislave. Ako hosť účinkuje v SND, v Divadle Astorka a taktiež v Divadle Pavla Országha Hviezdoslava. Na Letných shakespearovských slávností v hre "Romeo a Júlia" stvárňuje postavu Júlie. Jej filmový debut je "Sviňa".
S hrou Krása nevídaná (DPOH) získala Cenu Dosky za Mimoriadny počin 2022 a taktiež hlavnú cenu Grand Prix Nová Dráma 2022.
V rokoch 2019 – 2022 stvárňovala postavu Lenky v seriáli "Oteckovia".
Momentálne účinkuje v seriáli "Chatári" a "Dunaj, k vašim službám".
Cesta III. triedy 2181 (Slovensko)

Cesta III. triedy číslo 2181 ("III/2181", staré číslo "III/065043") je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Jej celková dĺžka je 4,861 km. 
Priebeh.
Cesta začína v katastri obce Ivančiná križovatkou s cestou III/2176, križuje potok Teplica a pokračuje smerom na západ do Ivančinej. V obci sa križuje s cestou III/2182 a prechádza cez Ivančinský potok a rieku Turiec. Následne pokračuje smerom na východ, priberá cestu III/2194 smerom z Laclavej až napokon sa pri Slovenskom Pravne napája na cestu II/519.
Stav.
Podľa údajov z roku 2008 bola cesta na úseku dlhom 4,616 km (94,8 % priebehu) v nevyhovujúcom stave, zvyšok cesty bol v stave veľmi dobrom. V roku 2017 prebehlo zosilnenie povrchu vozovky na dĺžke 700 m, počínajúc od začiatku cesty smerom do Ivančinej. V roku 2019 prebehla rekonštrukcia mosta cez rieku Turiec (MO 2181/013) v katastri Ivančinej.
Johanna Nordbladová

Johanna Nordbladová (; *1975, Pori) je fínska dizajnérka a plavkyňa.
Životopis.
Johanna Nordbladová je dizajnérka. Od roku 1994 žije v Helsinkách. Otužovaniu sa začala venovať po nehode na bicykli, ktorú mala v roku 2010. Po nehode predala svoju agentúru a viac než rok a pol sa sústredila na rehabilitáciu. Trvalo ďalší rok kým mohla kráčať bez palice, ale stále cítila obrovskú bolesť. Lekár jej odporučil terapiu studenou vodou. 
V roku 2016 o nej vznikol film "Johanna".
Plávanie.
V roku 2000 začala s free divingom. 
V roku 2004 na Cypre prekonala svetový rekord žien v preplávaním horizontálnej vzdialenosti 158 metrov. 19. marca 2021 prekonala svetový rekord v potápaní pod ľadom bez plutiev. V dvojstupňovej vode iba v plavkách preplávala za dve minúty 42 sekúnd 103 metrov. V roku 2015 sa stala prvou ženou, ktorá pod ľadom preplávala 50 metrov. Trvalo jej to 55 sekúnd.
Tour Part-Dieu

Tour Part-Dieu je mrakodrap umiestnený v Lyone.
Jeho skorší názov bol "Tour du Crédit Lyonnais". Prezývka administratívnej budovy je ceruzka. Je vysoký 165 metrov, má 45 poschodí a bol dokončený v roku 1977. Teraz je to deviata najvyššia budova vo Francúzsku. Posledných desať poschodí zaberá Radisson SAS Hotel Lyon a zvyšné poschodia sú kancelárie.
Tour Oxygène

Tour Oxygène je mrakodrap umiestnený v Lyone.
"Tour Oygène" sa týči do výšky 115 metrov. Je to tretí najvyšší mrakodrap v meste. Jeho inaugurácia sa uskutočnila 2. júna 2010.
SVT-40

SVT-40 (, Samozarjadnaja vintovka Tokareva, Obrazec 1940 goda, často prezývaná "Sveta") je sovietska samonabíjacia puška. Mala byť novou štandardnou puškou Červenej armády, ale jej výroba bola prerušená nemeckou inváziou v roku 1941, čo počas druhej svetovej vojny viedlo k zmene späť na pušky Mosin-Nagant. Počas vojny však našla široké uplatnenie. Po skončení vojny Sovietsky zväz do služby prijal nové pušky, napríklad SKS a AK-47.
História.
Sovieti boli medzi prvými, kto sa pokúsili o vývoj samonabíjacej pušky. Prvá automatická puška AVS-36 sa však príliš neosvedčila, a preto sa začal hľadať jej nástupca. Stala sa ňou samonabíjacia puška "SVT-38" (Samozarjadnaja vintovka Tokareva, 1938 - samonabíjacia puška Tokareva, 1938) od konštruktéra Fedora Tokareva.
Zavedenie zbrane predchádzala súťaž konštruktérov Tokareva (SVT-38) a Simonova (zdokonalená AVS-36). Pušky sa počas súťaže zdali rovnocenné, víťazstvu Tokareva napomohla jeho osobná známosť so Stalinom (Simonova Stalin nepoznal).
AVS-36

AVS-36 ("Avtomatičeskaja Vintovka Simonova model 1936") bola sovietska samočinná puška, ktorá sa užívala v prvých rokoch druhej svetovej vojny. 
História.
Jej konštruktér Sergej Simonov začal tejto samočinné puške pracovať v roku 1930. Prvý prototyp bol skúšaný v roku 1931, počas ďalšej doby došlo k jeho vylepšenie. V roku 1936 sa konala súťaž, v ktorej vyhrala Simonovova puška a bola prijatá do výzbroje Červenej armády pod označením AVS-36. Táto puška nemala úplne nahradiť vo výzbroji opakovačku Mosin-Nagant, ale prispieť k zväčšeniu hustoty paľby pechotných jednotiek.
Výroba prebiehajúce v zbrojovke v Iževsku dala do roku 1940 celkovo 65 000 kusov. Zbraň bola použitá už vo vojne s Fínskom na prelome rokov 1939/1940 a v počiatočnej fáze druhej svetovej vojny.
Puška mala nedostatočnú presnosť a trpela poruchovosťou. Životnosť ich súčiastok bola veľmi malá, jej mechanizmus bol príliš zložitý, zbraň musela byť udržiavaná v úplnej čistote, pretože akákoľvek špina vnútri spôsobila problémy. Preto bola vypísaná ďalšia súťaž, v ktorej vyhrala puška Tokareva SVT-38, ktorá však musela byť tiež zmodernizovaná a nahradená už široko používaným typom SVT-40.
Matea Tadićová

Matea Tadićová () (* 25. október 1999, Záhreb, Chorvátsko) je chorvátska basketbalistka hrajúca na pozícii rozohrávačky. V súčasnosti pôsobí v slovenskej extralige v tíme Piešťanské Čajky a v chorvátskej reprezentácii.
Športová kariéra.
Tadićová začala so svojou basketbalovou kariérou v tíme ŽKK Medveščak Zagreb. V sezóne 2018/19 patrila k najlepším hráčkam Medveščaku s priemerom 13,5 bodu, 6,6 asistencií a 26 odohraných minút na zápas. 
Piešťanské Čajky.
V roku 2019 prestúpila do slovenského klubu Piešťanské Čajky, kde v sezóne 2019/20 odohrala 38 zo 44 možných zápasov zväčša ako rozohrávačka druhej päťky s priemerom 6,5 bodu na zápas. S klubom skončila na druhom mieste v Slovenskom pohári aj v extralige. V sezóne 2020/21 ostala pôsobiť v tíme Čajok a od začiatku sezóny sa prepracovala do základnej zostavy tímu s priemerom 13,5 bodu, 5,4 asistencie a 3,0 doskoku na zápas po štvrťfinálovej fáze play-off extraligy. V sezóne nakoniec získala druhé miesto v Slovenskom pohári aj v extralige, keď Čajky prehrali vo finále s MBK Ružomberok 2:3 na zápasy. 
Sezónu v extralige zakončila so štatistikami 14,33 bodu, 3,45 doskoku a 5,33 asistencie na zápas. Tadićová sa stala najlepšie bodujúcou hráčkou Piešťan v ročníku (390 b), získala ocenenia "Rozohrávačka roka" a "Bosman hráčka roka" aj miesto v 1. All-star tíme extraligy.
Osobný život.
Od roku 2018 študuje marketing na "DOBA Business School" v Maribore.
Eduard Bublinec

Prof. Ing. Eduard Bublinec, CSc. (* 1. február 1937, Komárno) je slovenský ekológ, pedológ, lesník a pedagóg, ktorý sa špecializuje na výskum biogeochemických cyklov najmä v bukových a smrekových ekosystémoch. Prispel nimi k nevyhnutnej kompletizácii poznania ekologických zákonitostí kolobehu bioprvkov vo vývoji a raste lesa. 
Je držiteľom ocenenia Fides et ratio udeľovaného Konferenciou biskupov Slovenska na základe návrhu jej Rady pre vedu, vzdelanie a kultúru. 
Aj vo vyššom veku je stále publikačne činný. Aktívne pôsobí ako pedagóg a prednášajúci na Katedre biológie a ekológie Pedagogickej fakulty Katolíckej univerzity v Ružomberku, kde mu bol v lete roku 2020 udelený titul emeritného profesora.
Profesionálna kariéra.
Jeho vedecká činnosť začala už počas štúdia na Vysokej škole lesníckej a drevárskej vo Zvolene.&lt;br&gt;
Od roku 1965 pracoval vo Výskumnom ústave lesného hospodárstva vo Zvolene. V roku 1984 prešiel do Ústavu ekológie lesa pri Slovenskej akadémii vied (SAV), kde bol následne v rokoch 1990 – 2000 jeho riaditeľom. Súčasne pôsobil ako pedagóg na Technickej univerzite vo Zvolene. V roku 1992 sa habilitoval na docenta a v roku 1994 bol menovaný za profesora. V rokoch 1994 - 2004 viedol Katedru prírodného prostredia Technickej univerzity vo Zvolene. Od roku 2004 pracuje na Pedagogickej fakulte Katolíckej univerzity v Ružomberku. 
Popri riešení mnohých domácich i zahraničných výskumných programov je členom viacerých vedeckých rád a vedeckých spoločnosti. Z mnohých ocenení treba spomenúť Zlatu plaketu SAV za zásluhy v biologicko-ekologických vedách a Fándlyho medailu. 
Rodinný život.
Je otcom viacerých detí, starým otcom viacerých vnúčat. Jeho synom je Mons. Marián Bublinec, ktorý v čase sedesvakancie po smrti biskupa Baláža dočasne spravoval ako diecézny administrátor Banskobystrickú diecézu. V súčasnosti býva v obci Gáň, v okrese Galanta.
Michelle Monaghanová

Michelle Monaghan (;* 23. marec 1976, Winthrop, Iowa, Spojené štáty) je americká herečka. Je známa z filmov "Mission: Impossible III" (2006), "Mission: Impossible - Ghost Protocol" (2011), "Mission: Impossible - Fallout" (2018). Za svoj herecký výkon vo filme "Tucker" (2009) získala cenu Filmových kritikov v San Diegu. 
Detstvo a mladosť.
Monaghanová sa narodila do rodiny robotníka v továrni. Má dvoch starších bratov. Bola vychovaná ako katolíčka a má nemecký a írsky pôvod.
Strednú školu absolvovala v roku 1994, v East Buchanan. Po skončení štúdia sa presťahovala do Chicaga, kde študovala žurnalistiku na Columbia Collage. Počas štúdia sa venovala krátky čas modelingu. Niekoľko krát navštívila Miláno, Tokio, Singapur či Hongkong. V roku 1999 odišla do New Yorku študovať herectvo. 
Kariéra.
V roku 2000 stvárnila jednu z vedľajších úloh v televíznom seriáli "Mladí Američania". Účinkovala tiež v jednej epizóde televízneho seriálu "Zákon a poriadok: Útvar pre zvláštne obete". V rovnakom roku debutovala vo filme "Parfém". O rok neskôr účinkovala vo filme Neverná, po boku Diane Lane a Richarda Gereho. 
V roku 2005 sa dostala vo širšieho podvedomia verejnosti filmom "Kiss Kiss Bang Bang". V rovnakom roku sa objavila po boku Keanua Reeves vo filme "Constantine" a po boku Charlize Theron vo filme "Jej prípad". O rok neskôr bola obsadená do filmu "Mission: Impossible III". 
V roku 2008 hrala po boku Shia LaBeoufa vo filme "Oko dravca". V rovnakom roku hrala aj vo filme "Žena za volantom". Jej herecký výkon bol ocenení cenou Filmových kritikov v San Diegu. Po boku Jakea Gyllenhaala si zahrala vo filme "Zdrojový kód", z roku 2011. V roku 2014 hrala v prvej sérii televízneho seriálu "Temný prípad". Za svoj herecký výkon získala nomináciu na Zlatý glóbus. V rovnakom roku si zahrala vo filme "Čo s láskou?" po boku Jamesa Marsdena. 
V roku 2016 stvárnila manželku Marka Wahlberga vo filme "Deň patriotov". V rovnakom roku sa pripojila k hereckému obsadeniu filmu "Sidney Sall". 
V roku 2020 stvárnila hlavnú postavu v televíznom seriáli Mesiáš, ktorý vysiela spoločnosť Netflix. 
Súkromný život.
Monoghanová je vydatá za austrálskeho grafika Petra Whitea, od roku 2005. Spolu majú dve deti.
Oliver Oswald

Oliver Oswald (* 5. október 2000) je slovenský herec. 13. apríla 2019 sa zúčastnil na odovzdávaní cien "Anketa OTO" 2018. V rokoch 2018 – 2022 stvárňoval postavu "Lukáša Bielika" v seriáli Oteckovia. V súčasnosti účinkuje v rannej show Sketch Bros v rádiu Europa 2.
Peniaze (rozlišovacia stránka)

Peniaze môžu byť:
Sand Quarry Hollow

Sand Quarry Hollow je údolie, ktoré sa nachádza v okrese Hickman County (Tennessee) vo Spojených štátoch amerických.
Názov je odvodený od nálezísk piesku, ktorý tu bol ťažený a prevážaný do neďalekých vysokých pecí.
Zuzana Kraváriková

Zuzana Kraváriková (* 1. január 2001) je slovenská herečka. Študovala na Cirkevnom konzervatóriu v Bratislave. V roku 2019 účinkovala v relácii Tvoja tvár znie povedome. V rokoch 2018 – 2022 stvárňovala postavu "Doroty „Dorky“ Šípkovej" v seriáli Oteckovia.
Mikulášska rezolúcia

Mikulášska rezolúcia, tiež známa ako Mikulášsky manifest alebo Liptovská rezolúcia, bol dokument prijatý 1. mája 1918 na zhromaždení robotníkov v Liptovskom Mikuláši.
Rezolúcia bola prijatá v závere prvej svetovej vojny v Liptovskom Mikuláši za účasti približne 3000 ľudí. Rezolúcia obsahovala šesť bodov, resp. požiadaviek, keďže okrem iného robotníkom a obyvateľom začalo prekážať to, ako vláda zneužívala vojnu na to, aby mohla riadiť štát protidemokraticky.
1. mája 1918 sa pred budovou Čierneho orla a na jeho dvore stretli robotníci a obyvatelia Liptovského Mikuláša. Organizátormi zhromaždenia boli mikulášski sociálni demokrati. Ich vtedajší hlavný predstaviteľ Emanuel Lehocký sa zhromaždenia nemohol zúčastniť, preto účastníci požiadali o prejav Vavra Šrobára, ktorého poznali hlavne z jeho osvetovej činnosti medzi robotníkmi. Redaktormi boli Karol Huška a Ing. Ján Burjan. Šrobár odôvodnil, čo by sa verejným prečítaním a prijatím rezolúcie malo dosiahnuť. Zároveň upozorňoval, že celá akcia musí prebehnúť v pokoji, aby neprišlo k prerušeniu zhromaždenia. Text rezolúcie na zhromaždení odsúhlasili.
V prvom bode žiadali uzavretie spravodlivého a trvalého mieru. Mier, s ktorým budú súhlasiť všetky krajiny, a ktorý zabráni ďalším sporom. V druhom bode žiadali bezpodmienečné uznanie práva na samourčenie všetkých národov. V treťom bode žiadali volebné právo pre každého dospelého občana a zdôraznili potrebu anonymity volieb a zákazu podplácania a zastrašovania voličov. V štvrtom bode žiadali úplnú slobodu tlače a slova. Protestovali proti tomu, aby verejná mienka občanov bola ovplyvňovaná cenzúrou. V piatom bode žiadali aby sa vláda postarala o to, aby svetovú vojnu nepovažovali niektorí ľudia za obchod na úkor nemajetných tried. V šiestom bode žiadali aby bola zákonom zaistená pracovná doba.
Rezolúcia sa uchytila, pretože okrem pracovných a občianskych práv tiež žiadali "bezpodmienečné uznanie práva na sebaurčenie všetkých národov nielen za hranicami našej monarchie, ale i národov Rakúsko-Uhorska, teda aj uhorskej vetvy československého kmeňa."
Rezolúcia sa čoskoro dostala do širokého povedomia. Prostredníctvom českej tlače sa rezolúcia dostala do časopisov. V jej dôsledku sa vedenie Slovenskej národnej strany rozhodlo zvolať do Turčianskeho Sv. Martina poradu. Návrh odsúhlasili aj zástupcovia Slovenskej ľudovej strany na čele s Andrejom Hlinkom.
Beliansky potok (prírodná pamiatka)

Beliansky potok je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody PIENAP.
Nachádza sa v katastrálnom území mesta Spišská Belá v okrese Kežmarok v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2012 na rozlohe 2,5201 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území pamiatky platí 4. stupeň ochrany. 
Predmetom ochrany je: "Druh európskeho významu: mihuľa potočná (Lampetra planeri)."
Justin Welby

Justin Portal Welby (6. január 1956, Londýn) je anglikánsky biskup a od roku 2013 je arcibiskupom canterburským, primasom celého Anglicka.
Život.
Študoval na Eton College a následne v roku 1978 získal titul bakalára v odbore dejín a práva na Trinity College v Cambridge. Jedenásť rokov pracoval v ropnom priemysle. Neskôr sa túto prácu rozhodol zanechať a nastúpiť na dráhu kňaza.
Rodina.
Od roku 1979 je ženatý s manželkou Caroline a spolu majú šesť detí. Najmladšia dcéra Johanna však zomrela už v siedmich mesiacoch pri autonehode.
Poloacetál

Poloacetál alebo poloketál, občas i hemiacetál alebo hemiketál, je organická zlúčenina, ktorá vzniká adíciou alkoholu na aldehyd alebo ketón (karbonylové zlúčeniny). Prvá časť názvu, "polo-" alebo "hemi-" (z gréčtiny), poukazuje na to, že na karbonylovú skupinu bol naadovaný len jeden alkohol, narozdiel od acetálov a ketálov, ktoré vznikajú adíciou dvoch alkoxy skupín.
Vzorce a vznik.
Všeobecný vzorec poloacetálu je R1R2C(OH)OR, kde R1 alebo R2 je často vodík a R (viazaný na kyslík) nie je vodík. Definícia poloacetálu podľa IUPAC uvádza, že R1 alebo R2 môže ale nemusí byť vodík, u poloketálu nemôže byť vodík ani jednou z týchto skupín. Poloketály sú vlastne špeciálnym prípadom poloacetálov, kde ani jeden uhľovodíkový zvyšok R nie je vodík, čo z nich robí podskupinu poloacetálov.
Cyklické poloacetály a poloketály.
Poloacetály a poloketály sú zvyčajne nestabilné zlúčeniny. V niektorých prípadoch však môžu tvoriť stabilné cyklické poloacetály a poloketály, nazývané laktoly, a to hlavne v prípadoch, ak sú cykly päť- alebo šesťčlenné. V takom prípade reaguje intramolekulárna -OH skupina s karbonylovou skupinou. Glukóza a mnoho iných aldóz existuje ako ckylické poloacetály, zatiaľ čo fruktóza a podobné ketózy existujú ako cyklické poloketály.
Syntéza.
Poloacetály je možné pripraviť niekoľkými spôsobmi:
Reakcie.
Poloacetály a poloketály sa dajú považovať za medziprodukty v reakciách alkoholov a aldehydov alebo ketónov, kde konečným produktom je acetál alebo ketál:
Poloacetál môže reagovať s alkoholom v kyslom prostredí za tvorby acetálu a môže disociovať na aldehyd a alkohol.
Aldehyd rozpustený vo vode existuje v rovnováhe s malou koncentráciou jeho hydrátu, R-CH(OH)2. Podobne sa pri nadbytku alkoholu v roztoku nachádzajú aldehyd, jeho poloacetál a acetál.
Poloacetál vzniká nukleofilným atakom hydroxylovej skupiny alkoholu na uhlík C=O väzby. Acetály vznikajú substitučnými reakciami katalyzovanými kyselinou. Prítomnosť kyseliny zlepšuje schopnosť hydroxylovej skupiny odstúpiť a umožňuje jej náhradu alkoxylovou skupinou (-OR). Premena poloacetálu na acetál je SN1 reakcia.
Z ketónov vznikajú poloketály a ketály. Ich tvorba je pomalšia, než tvorba poloacetálov acetálov. Na zvýšenie výťažku ketálov alebo acetálov je možné odstraňovať vodu počas reakcie, na základe Le Châtelierovho princípu.
Eugen Magda

Eugen Magda (* 19. november 1939, Hraň† 17. marec 2021, Košice) bol slovenský športový novinár, publicista a spisovateľ.
Štúdium.
Po skončení Jedenásťročnej strednej školy v Trebišove absolvoval štúdium na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, odbor archívnictvo.
Ruská ruleta

Ruská ruleta môže byť:
Jozef Bobalik

Jozef Bobalik (* 4. august 1928, Lukov† 26. marec 2021, Prešov) bol slovenský politický väzeň sovietskeho režimu.
V dôsledku agitácie na východnom Slovensku sa pridal k optantom do Sovietskeho zväzu (výmena obyvateľstva medzi ČSR a ZSSR na základe dohody z 10. júla 1946).
Na ukrajinskom území z prinútenia prečítal protistalinský leták, za čo bol v 1948 zatknutý a následne odsúdený na prácu v lágroch.
Prešiel viacerými lokalitami GULAG-u. Skúsenosti z Kolymského kraja zachytil v autobiografickej knihe "Sedem rokov na Severe" a vypovedal o nich v dokumentárnom filme "Prežili sme gulag" (ÚPN, 2008, réžia O. Krajňák). Na jeho optantskej skúsenosti je založený dokumentárny film "Jozef a jeho bratia" (ÚPN, 2009, réžia Anna A.Hlaváčová), dostupný v slovenskej verzii i vo verzii s anglickými titulkami. 
Za svedectvo o tom, čo znamenal stalinizmus pre presídlencov z ČSR, mu bola v roku 2018 udelená cena Prešovského samosprávneho kraja.
Anna Jakab Rakovská

Anna Jakab Rakovská (* 4. jún 1993, Prešov) je slovenská herečka. V roku 2012 absolvovala Gymnázium Jána Adama Raymana v Prešove. V roku 2024 sa umiestnila v tanečnej show Let’s Dance na treťom mieste.
Osobný život.
S manželom, hercom Róbertom Jakabom, majú dcéru Agnes (* 2020) a syna Ondreja (* 2022).
Špina (rozlišovacia stránka)

Špina môže byť:
Laktol

Laktol je cyklický ekvivalent poloacetálu alebo poloketálu. Táto zlúčenina vzniká intramolekulárnou nukleofilnou adíciou hydroxylovej skupiny na karbonylovú skupinu aldehydu alebo ketónu.
Laktoly sa v roztokoch často nachádzajú v rovnováhe s príslušnými hydrodyaldehydmi. Táto rovnováha môže byť posunutá oboma smermi v závislosti na veľkosti kruhu a iných konformačných efektoch.
Laktolová funkčná skupina sa v prírode bežne vyskytuje v štruktúre aldózových cukrov.
Chemická reaktivita.
Laktoly môžu podliehať rôznym chemickým reakciám, a to napríklad:
Cesta III. triedy 2176 (Slovensko)

Cesta III. triedy číslo 2176 ("III/2176", staré číslo "III/065038") je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Jej celková dĺžka je 7,283 km. 
Priebeh.
Cesta začína v meste Turčianske Teplice v miestnej časti Diviaky ako pokračovanie ulice Červenej armády a pokračuje smerom na sever do obce Malý Čepčín. Tu je križovatka s cestami III/2178 a III/2180 a železničné priecestie s traťou 170. Prechádza osadou Diaková a odpája sa od nej cesta III/2181 smerom do Ivančinej. Pokračuje na sever paralelne so železničnou traťou do Jazernice, kde sa odpája cesta III/2185. Za Jazernicou ešte priberá cestu III/2187 do Bodovíc a Blažoviec, prechádza cez rieku Turiec a končí na križovatke ciest II/519 a III/2194 v obci Moškovec.
Stav.
Podľa údajov z roku 2008 bola cesta na úseku dlhom 7,283 km (100 % priebehu) vo vyhovujúcom stave. V roku 2019 prebehlo zosilnenie povrchu vozovky na dĺžke 600 m, počínajúc od začiatku cesty smerom do Jazernice.
Cesta III. triedy 2170 (Slovensko)

Cesta III. triedy číslo 2170 ("III/2170", staré číslo "III/065032") je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Jej celková dĺžka je 1,620 km. 
Priebeh.
Cesta začína v obci Turček, v časti Dolný Turček, križovatkou s cestou I/65. Pokračuje smerom na východ do Horného Turčeka, kde končí pri pobočke Slovenskej pošty
Stav.
Podľa údajov z roku 2008 bola cesta na úseku dlhom 1,620 km (100 % priebehu) v nevyhovujúcom stave.
Zoltán Imrich Halmaj

Zoltán Imrich Halmaj, uvádzaný aj ako Zoltán Halmay (* 18. jún 1881, Vysoká pri Morave† 20. máj 1956, Budapešť) bol uhorský olympijský plavec a neskôr tréner. Zúčastnil sa 3 olympijských hier v rokoch 1900, 1904 a 1908 a Aténskych medzihier, ktoré sa konali v roku 1906. V súčasnosti je najúspešnejším olympijským účastníkom pochádzajúcim z územia dnešného Slovenska podľa počtu medailí.
Životopis.
Zoltán Halmaj prežil rané detstvo v Dúbrave, ktorá je dnes súčasťou Vysokej pri Morave. Pochádzal z rodiny, v ktorej sa komunikovalo v nemčine a maďarčine. Záverečnú etapu ľudovej školy absolvoval v Kostolnom Seku pri Šuranoch. V roku 1891 sa rodina Halmajovcov presťahovala do Budapešti, kde sa Imrich začal venovať plávaniu.
Športová kariéra.
Halmaj v rokoch 1900 až 1908 štartoval na troch olympijských hrách, na ktorých získal spolu sedem medailí, z toho 2 zlaté, 4 strieborné a 1 bronzovú. Na svojich prvých hrách v roku 1900 v Paríži získal 3 medaile. Skončil druhý v plaveckej disciplíne vo voľnom spôsobe na 200 a 4 000 metrov a tretí na 1 000 metrov. Najväčší úspech dosiahol na Olympijských hrách v St. Louis v roku 1904, kde sa stal dvojnásobným olympijským víťazom. Vyhral preteky na 50 a 100 yardov. V roku 1906 na medzihrách v Aténach bol členom zlatej štafety na 4 x 250 m (do oficiálnych štatistík sa medzihry 1906 nerátajú, ale niektorí  historici ich výsledky evidujú spoločne s olympijskými). Na svojej poslednej olympiáde v roku 1908 skončil druhý na 100 m v. sp.  Bol držiteľom dvoch svetových rekordov. Prvý rekord vytvoril v decembri 1905 vo Viedni s časom 1:05.8 min na 100 metrov voľný spôsob. Druhý rekord, s časom 2:26.8 min  na 220 yardov, uzatvoril v júni 1908 v Budapešti.
Bol všestranným športovcom. Venoval sa aj futbalu, vodnému pólu, hokeju, veslovaniu a rýchlokorčuľovaniu, v ktorom sa stal majstrom Uhorska. Po ukončení plaveckej kariéry, okrem trénerstva, pôsobil ako športový novinár, úradník tabakového centra a riaditeľ závodu.
Vzťah k Slovensku.
Halmaj bol prvým víťazom olympijských hier, ktorý pochádzal zo Slovenska. Oficiálne bol aj prvým medailistom (na 1. OH v Aténach 1896, Alojz Szokol obsadil 3. miesto, medaily však boli udeľované len za prvé dve umiestnenia). Zatiaľ čo prvý slovenský olympionik Alojz Szokol sa preukázateľne hlásil k Slovensku, väzba na Slovensko bola v prípade Halmaja slabšia. Jeho bližší vzťah k Slovensku sa doposiaľ nepodarilo preukázať. Spolu s rodinou sa presťahoval zo Záhoria do Budapešti, kde prežil celý zvyšok života.
Antje Jeckelénová

Antje Jeckelénová (; * 4. jún 1955, Herdecke, Nemecko) je švédska luteránska biskupka, teologička a emeritná arcibiskupka uppsalská.
Život.
Ordinovaná bola v roku 1980. Doktorát teológie získala na univerzite v Lunde. V roku 2007 prijala biskupskú ordináciu. V rokoch 2007 až 2013 zastávala post lundskej biskupky. Do funkcie uppsalskej arcibiskupky bola zvolená v roku 2013. Stala sa prvou uppsalskou arcibiskupkou ktorá nepochádza zo Švédska a prvou ženou na tomto poste.
Rodina.
Je vydatá za luteránskeho kňaza Hanza. Majú spolu dve deti a vnúčatá.
Bahnová ulica

Bahnová ulica bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1975.
Pomenovaná bola podľa položenia v bahnistom teréne.
Pôvodne sa tu nachádzala radová domová zástavba, ulica zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory.
Nachádzala sa približne v mieste dnešného severozápadného výjazdu, nájazdu a parkoviska pri krížení ulíc Panónska cesta a Einsteinova ulica, toho, ktorý je najbližšie pri dnešnom výstavisku Incheba.
Urpínska ulica (zaniknutá)

Urpínska ulica (do roku 1950 Hurbanova ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1975.
Do roku 1950 bola pomenovaná podľa Jozefa Miloslava Hurbana (1817-1888), evajnelického farára.
Pôvodne tu bola radová domová zástavba. Ulica zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory (Bratislava).
Nachádzala sa približne v mieste súčasného parkoviska vnútri severozápadného výjazdu z dnešnej Einsteinovej ulice na Panónsku cestu.
Engelsova ulica

Engelsova ulica (do roku 1950 Benešova ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1987.
Do roku 1950 bola pomenovaná podľa Edvarda Beneša (1884-1948), politika a štátnika, prezidenta Česko-Slovenska. Neskôr bola premenovaná podľa Friedricha Engelsa (1820-1895), jedného zo zakladateľov Marxizmu.
Bola to spojovacia cesta medzi Mostom SNP a starou zástavbou pôvodnej obce Petržalka.
Nachádzala sa približne v mieste súčasných výjazov a nájazdov na Einsteinovu ulicu z Panónskej cesty.
Mesačná ulica (zaniknutá)

Mesačná ulica (do roku 1950 Šulekova ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1982.
Premenovaná bola v roku 1950 z dôvodu duplicity pomenovania po pripojení obce k Bratislave. Dovtedy bola pomenovaná podľa Jána Šuleka (1774-1837), slovenského spisovateľa.
Pôvodne sa tu nachádzala radová domová zástavba a individuálna domová zástavba. Ulica zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory.
Ulica sa nachádzala v oblasti medzi dnešnou zastávkou Dvory a parkoviskom na Rontgenovej ulici.
Nevesta hôľ

Nevesta hôľ je román Františka Švantnera, pôvodne vydaný Maticou slovenskou v roku 1946 a považovaný za popredné dielo slovenského naturizmu. Je poňatý ako rozprávanie hájnika Libora, ktorý sa po rokoch vracia do rodnej obce, fiktívnych Prietržín, kde „stretáva svoju detskú lásku, divú a tajomnú Zunu. Aby ju získal, musí nielen prekonať svojich sokov, ale aj preniknúť do jej sveta, pretože Zuna je spätá s kráľovstvom horskej prírody, skalných stien, zvierat, tulákov a zatratených duchov“.
Román bol znovuvydaný v roku 1973 v cenzúrovanej podobe. Po roku 1989 sa objavil v rámci publikácie "Nevesta hôľ a iné prózy" (Kalligram, 2007). V roku 2021 vychádza nové vydanie od vydavateľstva Sol Noctis, ktoré sa drží predlohy z roku 1946.
Nevesta hôľ bola sfilmovaná v roku 1971. Dvakrát ju dramatizoval režisér Roman Polák, prvýkrát insenáciou roku 1986 v DSNP Martin, druhýkrát roku 2015 v SND.
Prídavkova ulica (zaniknutá)

Prídavkova ulica bola ulica v Bratislave od roku 1945 do roku 1970.
Naposledy bola premenovaná v roku 1945 z názvu Jiringerova ulica, ktorý niesla od roku 1921 až 1928.
Pôvodne tu bolo vnútorné predmestie Vydrica s drevenými domami rybárov a remeselníkov. V 18. storoči tu bola radová domová zástavba s výčapom (1747). Obyvatelia sa živili ako lodníci, vyberači mýta, mäsiari, žobráci, viazači, údenári, kaviarnici, zlatníci a rybári. V roku 1880 tu bolo 29 domov, často boli ohrozované požiarom. Ulica sa uzatvárala drevenými mrežami.
Ulica zanikla asanáciou Rybného námestia a Vydrice pri výstavbe estakád na most SNP.
Nachádzala sa mieste súčasného zeleného ostrovčeka obklopeného estakádou na most SNP.
Carol Burnettová

Carol Burnettová (; * 26. apríl 1933, San Antonio, Texas, USA) je americká herečka, komička, speváčka a spisovateľka. Je známa z televíznej show "Carol Burnett Show". V roku 2019 jej kariérne úspechy ocenil Zlatý glóbus, ktorý vytvoril cenu Carol Burnett Award, ktoré sa zameriava na televízne úspechy a Burnettová bola jej prvou držiteľkou. 
Detstvo a mladosť.
Burnettová sa narodila ako dcéra filmovej publicistky a manažéra kina. Kvôli závislosti na alkohole jej rodičov, vyrastala odmalička s jej babkou. Neskôr žila v penzióne s babkou a jej nevlastnou sestrou v Hollywoode v Kalifornii. 
Študovala na Hollywood High School a neskôr študovala na Kalifornskej Univerzite so zameraním na dramaturgiu. Ak chcela byť prijatá na dramaturgiu, musela sa zúčastniť kurzov herectva.
Kariéra.
V roku 1956 účinkovala v sitkome Stanley po boku Budyho Hacketta. Od roku 1958 začala účinkovať v divadlách. O rok neskôr jej účinkovanie v inscenácii "Once Upon a Mattress" vynieslo nomináciu na cenu Tony. V rovnakom roku získala možnosť účinkovať vo varietnom špeciály "The Garry Moore Show". V show účinkovala do roku 1962, kde za svoje účinkovanie získala aj cenu Emmy Award. Objavila sa aj po boku Julie Andrews v hudobnom programe "Julie a Carol at Carnegie Hall" z roku 1962. 
V roku 1967 naprieč svojim televíznym úspechom získala možnosť účinkovať vo vlastnom varietnom špeciály. Vznikla show "The Carol Burnett Show", ktorá zaznamenala obrovský televízny úspech. Získala množstvo nominácii a ocenení, napríklad Zlatý glóbus či Emmy Award. Natáčanie bolo zastavené v roku 1978, nakoľko Burnettová mala iba desať ročnú zmluvu. V lete 1979 pokračovala vo varietnom špeciály, ktorý nadväzoval na "The Carol Burnett Show", no s iným názvom - "Carol Burnett &amp; Company". 
V roku 1982 stvárnila jednu z postáv v muzikáli "Annie". O rok neskôr sa objavila po boku Elizabeth Taylor vo filme "Priateľka".
V roku 1992 sa objavila v úspešnej komédii "Fraška". Objavila sa tiež v televíznych seriáloch ako "Núdzové pristátie", "Zúfalé manželky", či S"om do teba blázon". Matku Jane Lynch stvárnila v televíznom seriáli "Glee".
V roku 2017 vysielala stanica CBS, "The Carol Burnett Show: 50 výročie špeciálu", ktorého sa zúčastnili pôvodní členovia hereckého obsadenia ale aj špeciálni hostia, ako Jim Carrey, Kristin Chenoweth, Maya Rudolph, Jay Leno, Jane Lynch, Bernadette Peters, Martin Short či Bill Hader. 
V roku 2019 si jej kariérny úspech uctili cenou Carol Burnett Award, ktorou sa stala aj prvou držiteľkou. 
Súkromný život.
Burnettová bola tri krát vydatá. Z druhého manželstva má tri dcéry, Carrie, Jody a Erin. Jej najstaršia dcéra Carrie, zomrela v roku 2002 na rakovinu pľúc a mozgu. Všetky jej dcéry sa venujú herectvu. 
V roku 2001 sa Burnettová tretí krát vydala, jej manžel je mladší o dvadsaťtri rokov.
László Tőkés

László Tőkés (* 1. apríl 1952, Kluž, Rumunsko) je rumunský politik a kňaz maďarského etnika.
Snaha rumunskej tajnej polície Securitate o jeho vysťahovanie bola v roku 1989 spúšťačom Rumunskej revolúcie, ktorá nakoniec zvrhla komunistický režim Nicolae Ceaușescu.
V rokoch 20072014 bol poslancom Európskeho parlamentu za Rumunsko a následne v rokoch 20142019 za Maďarsko.
Osobný život.
So svojou manželkou Edit Joó sa rozviedol vo februári 2011. Z manželstva má dvoch synov (Máté a Márton) a jednu dcéru (Ilona). V roku 2013 sa oženil s Tünde Lévay (* 1982) a v roku 2014 sa im narodilo dieťa.
Alexander Luczy

Alexander Luczy (* 13. august 1939, Levoča), stavebný inžinier, horolezec, skialpinista, znalec Vysokých Tatier a Švajčiarskych Álp, horský vodca.
Životopis.
Žil so svojou rodinou v Poprade. Jeho otec Gustáv Alexander Luczy bol obchodníkom s potravinami. Stredoškolské štúdium v roku 1957 ukončil maturitou na Priemyselnej škole stavebnej a zememeračskej v Košiciach. Vysokoškolské vzdelanie získal na Stavebnej fakulte Vysokej škole technickej v Bratislave v roku 1962. V roku 1969 emigroval do Švajčiarska. Dovtedy pracoval na stavebných projektoch v Poprade a vo Vysokých Tatrách. Príčinou emigrácie bolo jeho sledovanie vtedajšou Štátnou bezpečnosťou. Odmietol návrhy stať sa jej spolupracovníkom. 
Jeho otec od detských rokov v ňom pestoval lásku k horám. Mal desať rokov, keď prvý raz vystúpil na tatranský vrchol. Boli nim Rysy. Mal 15 rokov, keď sa stal členom horolezeckého oddielu Slávia Košice a po absolvovaní kurzu pre začiatočníkov začal uskutočňovať prvé horolezecké túry vo Vysokých Tatrách. Mal 20 rokov, keď mal prvý vážny úraz po 45 metrovom páde v stene Malého Kežmarského štítu. 
Napriek tomu na hory a lezenie nezanevrel. Od roku 1965 bol dobrovoľným členom Tatranskej horskej služby, od roku 1968 horským vodcom. Od roku 1996 je horským vodcom UIAGM. 
Po emigrácii sa usadil vo Švajčiarsku, kde pracoval ako stavebný inžinier hlavne na výstavbe diaľnic, tunelov, mostov, ale aj priemyselných konštrukcii a regulácii dopravy. Pôsobil Zürichu, Baseli, Neuchâteli a Biel/Bienne. Oženil sa zo švajčiarkou Monique, s ktorou má dve deti. 
Nebol extrémnym horolezcom. Známe a ocenené boli jeho zjazdy na lyžiach tatranských vrcholov, lyžiarsky prechod Vysokými Tatrami zo Zeleného plesa na Popradské pleso v roku 1967. Absolvoval viac ako 400 výstupov na tatranské štíty. V jeho horolezeckom denníku je okolo 1400 alpských výstupov a z nich viac ako 600 na lyžiach. Tatranec vo Švajčiarsku,Horský vodca, A.Luczy na lyžiach, Rozhovor s A.Luczym v Slovenskom rozhlase. 
Fotografická činnosť.
Na medzinárodných súťažiach fotografov získal trinásť cien, z nich desať Grand prix a prvých cien.Fotograf Luczy
Juraj Bača (herec)

Juraj Bača (* 22. august 1987, Galanta) je slovenský herec.
Arkady Luxemburg

Arkady Luxemburg je jedným z najplodnejších a najrenomovanejších žijúcich moldavsko-americký skladateľ. 
Získal titul Master of Arts na Hudobnej akadémii v Kišiňov, Moldavsku v bývalom Sovietskom zväze, kde získal titul v odbore klavírnej hry, kompozície a hudobnej teórie. Pracoval ako inštruktor, koncertný klavirista a korepetítor v rôznych inštitúciách po celom svete, vrátane Moldavskej hudobnej akadémie, Moldavskej vysokej školy hudby, Moldavskej hudobnej školy Štátna univerzita v San Diegu, Mesa College, California Ballet a David Yellin College.
Niekoľko z jeho študentov sa stalo svetovo známymi umelcami, vrátane Oleg Maisenberg a Mark Seltzer. &lt;br&gt;
Je autorom niekoľkých diel o hudobnej teórii a harmónii. Arkady získal ocenenie Moldavský skladateľ roka v roku 1967. &lt;br&gt;
Je členom Únie skladateľov a ASCAP v USA.
Medzi významné symfonické diela patria: „Sinfonietta“, Symfónia pre sláčiky, Dva koncerty pre klavír s orchestrom, Koncert pre violončelo s orchestrom, Symphony Fantasy „Jarné melódie“. Medzi pozoruhodné diela pre klavírne sólo patria: „Aquarelie“, „Na pamiatku Šostakoviča“, „Na pamiatku Gershwine“, Sonata, Sonatina, „Blueses“, „Preludes“.
Je zaznamenaná veľká časť jeho diel. Pravidelne vychádzajú a hrajú sa v Česku, na Slovensku, v bývalom Sovietskom zväze, v Rumunsku, Maďarsku, Izraeli, Francúzsku a Spojených štátoch. Od roku 1995 žije v San Diegu v Kalifornii, kde pokračoval v kariére interpreta, skladateľa a inštruktora.
Ostatné diela.
Rôzne diela pre sláčiky, dychovky, dychové nástroje, hlas a klavír, zbor,
Popové a jazzové piesne, &lt;br&gt; hudba pre divadlo a filmy.
Skóre filmu.
Alexander Plamadeala &lt;br&gt;
Sen môjho života &lt;br&gt;
Poštová pečiatka Paradise &lt;br&gt;
Variácie baletu
Močarany

Močarany sú mestská časť mesta Michalovce, do roku 1960 samostatná obec. Nachádzajú sa na juhovýchode Slovenska. V tejto mestskej časti žije približne 600 obyvateľov.
Poloha.
Močarany sú v súčasnosti mestskou časťou Michaloviec, ležia v ich juhozápadnej časti. Cez mestskú časť Močarany vedie priama cesta E58, ktorá sa neskôr napája na diaľnicu D1. Pôvodný močariansky chotár susedil s Pozdišovcami, Topoľanami, Michalovcami, Betlenovcami a Krásnovcami.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Močaranoch je približne z roku 1322. V najstarších časoch patrila obec do Zemplínskeho komitátu a neskôr v 14. storočí do Zemplínskej stolice. Približne v roku 1322 kráľ Karol Róbert z Anjou napísal listinu v ktorej nachádzame prvú písomnú správu o Močaranoch. Písomnosťou panovník potvrdil donáciu majetkov Drahňova a Pozdišoviec (z roku 1315) šľachticovi Michalovi z rodu Ákoš, ktoré susedili aj s Močaranmi.
Obyvateľstvo.
Prvé sčítanie obyvateľov sa v Močaranoch konalo v roku 1598 a vtedy tam žilo asi 70 obyvateľov. Ďalšie sa konalo o dva roky neskôr a žilo tam 84 obyvateľov. Ďalší známy dátum sčítania je z roku 1715 kde počet obyvateľov klesol na približne 25. V roku 1785 počet obyvateľov stúpol nad 300. Odvtedy počet obyvateľov až do začiatku 20. storočia viac-menej stagnoval. Pri zániku obce počet obyvateľov bol približne 800.
Náboženstvo.
Obyvateľstvo Močarian bolo v stredoveku katolícke. V obci mali drevený kostol, ktorého duchovnou patrónkou bola svätá Žofia. V Močaranoch sa v súčasnosti nachádza Kostol svätého Gorazda na ulici Andreja Šándora.
Voľby.
V roku 1923 sa konali prvé voľby do župného zastupiteľstva.
Kniha.
V roku 2018 bola vydaná kniha o histórií Močarian. Napísali ju: "Ernest Sirochman, Václav Ihnát, Martin Molnár a Stanislava Rovňáková". Vydanie tejto knihy iniciovalo občianske združenie Močarany. Táto kniha sa volá Močarany kedysi a dnes.
Šport.
V Močaranoch sídlil a pôsobil futbalový klub TJ Sokol Močarany.