burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Liptovské Revúce

Liptovské Revúce sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok.
Dejiny.
Najstaršia zmienka o slovanskej občine pochádza z roku 1233, kedy kráľ Ondrej II daroval istému Hudkovi tri podlužia zeme (Terra Reucha). Občina s názvom Revúca zanikla v roku 1355. Ďalšie zmienky o priestore Liptovských Revúc pochádzajú až z 15. storočia, kedy sa osada spomína v súvislosti so spracovaním medenej rudy vyťaženej v Španej doline. S úpadkom banskej činnosti klesal aj význam osady a po skončení ťažby v roku 1560 už prevládalo poľnohospodárstvo.
V roku 1625 sa v likavskom urbári objavila Nižná a Stredná Revúca. V roku 1671 sa objavila zmienka o Veľkom a Malom Hričkove (Vyšná Revúca), čím sa spojili tri osady neskôr už s názvom Tri Revúce (Revúca, Veľká a Malá Revúca) pod jedným zemepánom.
Revúckou dolinou viedla stará kráľovská cesta z Krakova cez Liptov, Veľký Šturec do Banskej Bystrice a ďalej do Budapešti. Revúčania sa preto často živili aj ako povozníci, alebo prenajímali svoje kone na prekonanie stúpania cez Šturec. Po výstavbe novej cesty z Ružomberka do Banskej Bystrice cez Donovaly a výstavbe Košicko-bohumínskej železnice a úzkorozchodnej trate do kúpeľov Korytnica tento spôsob obživy stratili.
Prvá polovica 20. storočia bola v obci v znamení vysťahovalectva, najmä počas krízových rokov obyvatelia odchádzali do viacerých európskych štátov, ale aj do Severnej Ameriky. Počas 2. svetovej vojny sa obyvateľstvo aktívne zapojilo do Slovenského národného povstania, kedy sa obec stala dôležitou zásobovacou trasou povstalcov a bola bombardovaná a obsadená fašistami až do jej oslobodenia Červenou armádou 4. apríla 1945. Revúčania sa v päťdesiatych rokoch v dôsledku industrializácie zamestnávali najmä v priemyselných podnikoch v mestách Ružomberok, Liptovský Mikuláš a Banská Bystrica. V obci neskôr došlo k vybudovaniu novej školy, požiarnej zbrojnice, ale aj lyžiarskeho svahu.
Najvyšší počet obyvateľov mala obec v roku 1961, kedy počet stúpol na 2261.
Kultúra a zaujímavosti.
Pravidelné podujatia.
Liptovské Revúce sú známe aj organizovaním podujatia vo varení bryndzových halušiek pod názvom "Revúcke halušky".
Liptovské Sliače

Liptovské Sliače (do roku 2001 "Sliače") sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok.
Polohopis.
Katastrálne územie obce leží v strednej časti údolia riečky (potoka) Sliačanky v Liptovskej kotline, v nadmorskej výške v rozpätí 500 až 1261 metrov. Najväčšiu šírku dosahuje medzi miestnymi časťami Hvozdec a Patoka, kde má 3,4 km. Dĺžka katastrálneho územia je 8,5 km. Rozlohou 1960 ha patrí v okrese Ružomberok medzi obce so stredne veľkým katastrálnym územím. V chotári je Štátna prírodná rezervácia Sliačske travertíny s mofetovým prameňom. 
Dejiny.
Obec vznikla z troch osád, z ktorých dve - Nižný a Stredný Sliač vznikli v 13. storočí a hodnoverne sú písomne doložené už v roku 1251 za vlády Bela IV. Tretia osada Vyšný Sliač vznikla začiatkom 16. storočia. Už v tomto storočí mali spoločný názov Tri Sliače. Vo Vyšnom Sliači bol v roku 2000 postavený a konsekrovaný kostol Najsvätejšieho srdca Ježišovho a Nepoškvrneného srdca Panny Márie, zvaný aj "Archa Locus". 
Kultúra a zaujímavosti.
Ľudová kultúra.
Bohaté ľudové tradície, piesne a tance udržujú miestne folklórne súbory Sliačanka a detská skupina Sliačanček, ktoré ich prezentuju na domácich a zahraničných folklórnych festivaloch.
Stankovany

Stankovany sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok, v Žilinskom kraji.
Polohopis.
Stankovany ležia na úpätí Šípskej Fatry, 3 km od sútoku riek Váh a Orava. 
Stankovany susedia s obcou Ľubochňa, ktorá je známym liečebným miestom endokrinologických ochorení. Ľubochnianska dolina je s dĺžkou 28,8 km najdlhšia dolina na Slovensku. Tiahne sa pohorím Veľká Fatra. Zo Stankovian je možné absolvovať cyklotúry do Ľubochnianskej doliny. 
Susedné obce.
Okolo Stankovian sa nachádzajú dve obce Ľubochňa na východe (okres Ružomberok) a Kraľovany (okres Dolný Kubín).
Vodné toky.
Cez Stankovany preteká rieka Váh.
Dejiny.
V roku 1355 bola osada darovaná Petrovi synovi Stanka. Pravdepodobne to bola osada organizačno-hospodárska, súvisiaca so sútokom Váhu a Oravy. Kráľ Žigmund v roku 1426 dal výsadné právo Jánovi Mikulášovi a Petrovi Byster de Zirin loviť ryby na Orave od Žaškovského potoka a na Váhu od Komjatského potoka po sútok Váhu a Oravy. Názov Stankovany svedčí o tom, že bol odvodený od Stanka, ktorý bol prvým stankovianskym šoltýsom. V roku 1425 už vyplácali pravidelnú ročnú daň zemepánovi, 18 vážiek zlata ročne. Obyvatelia sa venovali drevorubačstvu, prípadne dobytkárstvu. V polovici 16. storočia boli povinní platiť ročne 48 denárov, každý piatok pre hradné panstvo chytať ryby, narúbať a doniesť kmene stromov, vydlabané a upravené na prívod vody a trámy potrebné pri opravách a údržbe hradu.
Kultúra a zaujímavosti.
Turizmus.
V Stankovanoch sa nachádza chránené územie so siričito-železitými prameňmi. V obci Rojkov sa nachádza prírodný kráter naplnený minerálnou vodou, využívaný na kúpanie v letných mesiacoch. Obec Stankovany je vhodná na rekreačné účely pre rodiny, ktoré si chcú oddýchnuť po každodennom zhone v tichom a čistom prostredí Liptovskej dediny, na čo slúžia niektoré rodinné domy, ktoré poskytujú ubytovacie služby.
Nad Stankovanmi sa týči vrch Šíp, na ktorom je už od čias Cyrila a Metoda postavený kríž. Posledný bol obnovený v roku 2005. Tento inštalovala popradská letecká spoločnosť potom, ako starý bol zničený letnou smršťou. Z opačnej strany sa nad Stankovanmi vypína vrch Kopa, na ktorom je tiež kríž, ktorý vidno od Krpelian. Na vrchy Šíp a Kopa sa konajú každoročne výstupy. Na Šíp vždy 12. apríla.
Školstvo.
V Stankovanoch sa nachádza základná škola (1. stupeň).A materská škola
Jastrabie nad Topľou

Jastrabie nad Topľou je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Kalameny

Kalameny sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok.
Polohopis.
Obec leží v severovýchodnej časti Liptovskej kotliny pod Chočskými vrchmi v doline potoka Kalamenianky. 
Dejiny.
V chotári obce sa nachádza Liptovský hrad, nazývaný aj "Veľký hrad", s dejinami ktorého sú osudy dediny od počiatkov späté. V roku 1264 kráľ Belo IV. daroval "Klementovi" z Liptovskej Teplej menší majetok, vyčlenený z chotára Liptovskej Teplej. Tento majetok mu potom potvrdil aj kráľ Ladislav IV. v roku 1278 a 1283. Jeho potomkovia neskôr používali meno osady vo svojich prídomkoch. Na konci 16. storočia tu žili "Lofajovci", zrejme potomkovia Klementa, neskôr aj "Argalášovci", "Madocsányiovci", "Kasanickovci" a v roku 1637 "Hazuchovci". Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom a chovom oviec.
Juskova Voľa

Juskova Voľa je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Polohopis.
Vodné toky.
Cez obec preteká potok Lomnica.
Kamenná Poruba

Kamenná Poruba môže byť:
Kamenná Poruba (okres Vranov nad Topľou)

Kamenná Poruba je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Bešeňová

Bešeňová je obec na Slovensku v okrese Ružomberok. Známa je predovšetkým ako rekreačné stredisko. Susedí s Liptovským Michalom, Ivachnovou, Liptovskou Teplou a Potokom.
Polohopis.
Obec leží na pravom brehu Váhu priamo v jej údolnej nive. Nachádza sa západne od vodnej nádrže Bešeňová, asi 8 km východne od Ružomberka. Južne od obce na opačnom brehu rieky sa nachádza obec Liptovský Michal. Zo severu a východu Bešeňovú obchádza železničná trať. Juhozápadne od obce sa možno napojiť na blízku diaľnicu D1.
Z geomorfologického hľadiska obec leží v Podtatranskej kotline, resp. jej podcelku Liptovská kotlina a časti Liptovské nivy. Geologicky leží na štvrtohorných sedimentoch rieky Váh. Hlbšie podložie tvoria sedimenty centrálnokarpatského paleogénu.
Obec je známa predovšetkým ako rekreačné stredisko. V roku 1993 bolo v obci otvorené termálne kúpalisko Vodný park Bešeňová. Nachádza sa tu prírodná pamiatka Bešeňovské travertíny.
Dejiny.
V chotári obce boli nájdené pamiatky lužickej kultúry. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1503.
Geodézia

Geodézia (z gr. γη = Zem, δαιζω = delím) alebo zememeračstvo je vedný odbor, ktorý sa zaoberá zisťovaním polohy objektov na Zemi, ich tvarov a tvaru samotnej Zeme.
Delenie geodézie.
Vyššia geodézia.
Zaoberá sa zisťovaním tvaru Zeme, jej rozmerov a vytváraním modelov pre potreby geodézie
Nižšia geodézia.
Meria a zobrazuje časti povrchu Zeme a určuje polohu objektov na nej. Tiež vytyčuje polohu budúcich objektov pre potreby výstavby.
Modalizmus

Modalizmus alebo modalistický monarchianizmus označuje teologický názor, považovaný za jeden z variantov monarchianizmu, ktorý označuje slovom „Boh“ (grécky θεός "theos") iba osobu Otca. V protiklade k dynamickému monarchianizmu sa pokúša modalizmus hovoriť tiež o plnom božstve Syna. 
Medzi najstarších modalistov 2. a 3. storočia patria Noetus a Praxeas, ktorí stotožňujú Otca a Syna. Tento názor viedol k označeniu modalizmu ako patripassianizmu (odkaz na utrpenie Otca). Modalisti sa domnievali, že Otec sa stal človekom, narodil sa z Panny, trpel na kríži a zomrel. Praxeas potom rozlišuje medzi Otcom a Synom v tom zmysle, že Otec vyjadruje Ježišovo božstvo a Syn jeho človečenstvo. V tomto zmysle Otec trpel s Ježišom človekom.
Sabellius

Sabellius bol kresťanský kňaz a teológ pôvodom zrejme z Líbye alebo Egypta. Prišiel do Ríma a stal sa vodcom zástancov modalizmu, za čo ho pápež Kalixt I. roku 220 exkomunikoval. 
Proti všeobecne prijímanej kresťanskej náuke o troch osobách v Bohu (Trojica) Sabellius učil, že Boh je nedeliteľný, ale možno mu priznať tri základné spôsoby alebo "modi" (stvoriteľ, vykupiteľ, darca milosti). Toto učenie býva označované ako sabelianizmus, ktoré bolo rímskou synodou roku 262 odsúdené ako heréza.
Temná hmota

Temná hmota (iné názvy nežiarivá hmota, tmavá hmota, skrytá hmota; technicky najsprávnejší, ale nezaužívaný názov je skrytá látka resp. temná/nežiarivá/tmavá látka) je hypotetická hmota (presnejšie: látka), ktorú možno vo vesmíre pozorovať len vďaka jej gravitačnému pôsobeniu na okolité objekty tvorené bežnou svietiacou hmotou. Temná „hmota“ nevyžaruje nijaké elektromagnetické žiarenie a preto nemôže byť pozorovaná. O jej existencii vedci vedia len z gravitačných prejavov na žiarivú hmotu: gravitačné šošovky, rotácia galaxií, pohyb oblastí H II a guľových hviedzokôp. 
Temná hmota nie je opticky temná/tmavá, ale priehľadná.
O existencii temnej „hmoty“ prvýkrát referoval už v roku 1933 švajčiarsko-americký astronóm Fritz Zwicky, ktorý zistil nezrovnalosti pri štúdiu rotácie galaxií. Ak by neexistovala v galaxiách žiadna iná hmota okrem pozorovanej, mala by rýchlosť, ktorou obiehajú hviezdy okolo jadra galaxie zodpovedať Keplerovým zákonom. Z jeho pozorovaní však vyplynulo, že hviezdy od určitej vzdialenosti od stredu galaxie obiehajú omnoho rýchlejšie, než by mali podľa výpočtov. Tento pohyb bol vysvetlený práve temnou hmotou.
Podľa posledných meraní je vo vesmíre 23 % temnej „hmoty“, zatiaľ čo známa hmota, ktorá tvorí všetky priamo alebo nepriamo pozorované objekty, tvorí len 4 %. Zvyšok vesmíru, teda 73 %, je tvorený temnou energiou. Podstata temnej „hmoty“ ani temnej energie nie je doteraz vysvetlená. Jedna z teórií hovorí, že môže ísť o málo žiarivé objekty tvorené baryónovou (t. j. obyčajnou) látkou – hnedí trpaslíci, vychladnutí bieli a červení trpaslíci, neutrónové hviezdy alebo čierne diery. Tieto objekty sú súhrnne označované MACHO (MAsívne Compaktné Halové Objekty). Podľa iných teórií sa temná „hmota“ skladá z úplne iných častíc ako baryónová látka. Do úvahy prichádzajú neutrína, ale aj exotické častice: WIMP-y, Higgsove bozóny a iné. WIMP-y majú byť hypotetické častice, ktoré síce majú hmotnosť, ale z nejakých dôvodov neinteragujú s časticami normálnej látky – baryónmi, akými sú protóny a neutróny, pretože sa skladajú z nejakej neznámej nebaryonickej látky. Ďalšia teória tvrdí, že temná „hmota“ neexistuje a nezrovnalosti medzi pozorovaným a predpokladaným gravitačným pôsobením objektov sú dôsledkom našich chybných predstáv o gravitácii.
V poslednom období sa však objavila nová teória vysvetľujúca zdanlivé nezrovnalosti v rotácii hviezd v galaxiách. Podľa nej nemôžu byť pohyby hviezd v galaxii opisované len podľa Newtonových zákonov, ale musí sa prihliadať aj k teórii relativity napriek tomu, že ich rýchlosť sa ani zďaleka nepribližuje rýchlosti svetla.
Jozef Tarčák

PaedDr. Jozef Tarčák (* 25. apríl 1959, Oravská Polhora) je slovenský politik.
Jozef Tarčák je ženatý a má dve deti. Žije v Námestove. Je členom Ľudovej strany – Hnutie za demokratické Slovensko (ĽS-HZDS).
Plazma

Plazma môže byť:
Kalmycko

Kalmycko, dlhý tvar Kalmycká republika (po kalmycky "Chalmg Tangč") je jednou z federálnych republík v Rusku. Leží južne od Volgy pri Kaspickom mori. 
Jej rozloha je 75 000 km², počet obyvateľov je len 322 000.
Dejiny.
Až do 16. storočia bolo územie dnešnej Kalmyckej republiky ovládané rôznymi chanátmi (Astrachaňským a inými), v tomto období však už začala republika formálne patriť pod Rusko. V 17. storočí obsadili dnešné Kalmycko kočovní Kalmyci, vyhnaní z Číny (Tí sa po sporoch s cárom v roku 1771 čiastočne vrátili späť). Zvyšok obyvateľov bol presídlený na Ural alebo násilne začlenený pod Astrachaňskú guberniu; Kalmyci boli utlačovaní a bola zaberaná ich poľnohospodárska pôda. Na začiatku 20. storočia, v roku 1918 bola ustanovená v Astrachani sovietska moc, vojnový stav však trval až do roku 1920. V októbri 1935 potom bola vytvorená Kalmycká ASSR. Tá za druhej svetovej vojny bola okupovaná nemeckými vojskami. Ku konci vojny boli Kalmyci vysťahovaní a oblasť degradovaná na Kalmyckú AO. Obnovenie ASSR sa uskutočnilo až v roku 1956. Od roku 1991 je v platnosti súčasný názov - Kalmycká republika.
Obyvatelia.
Obyvatelia sú Kalmyci a Rusi, ich podiel je približne rovnaký (40 % pre každého). Ostatné skupiny národov sú veľmi malé. Z náboženstiev sa vyznáva aj napriek historickým snahám Turkov o islamizáciu krajiny ortodoxné kresťanstvo; Kalmyci boli ale ešte pred obrátením na kresťanstvo budhisti.
Ekonomika.
Ekonomika krajiny je založená na vývoze obilnín a ovocia do Ruska. Južná poloha a dokonalá rovinatosť robia z Kalmyckej republiky ideálny poľnohospodársky kraj. Ďalším rovnako dôležitým zdrojom pre miestnu ekonomiku je ropa a zemný plyn. Z energetického hľadiska má aj veľký význam priehrada Vesolovskoje na rieke Malyč.
Milan Belica

Doc. Ing. Milan Belica, PhD. (* 19. december 1950, Zlaté Moravce) je slovenský vysokoškolský pedagóg, ekonóm a regionálny politik. Kandidoval za 13 politických strán a bol päťkrát zvolený za predsedu Nitrianskeho samosprávneho kraja. 
Je ženatý, má dve deti. Žije v Nitre.
Zdenko Trebuľa

JUDr. Zdenko Trebuľa (* 29. september 1955, Martin) je slovenský komunálny a regionálny politik.
Zdenko Trebuľa je ženatý a má dve deti. Žije v Košiciach. 
Politická kariéra.
Regionálna úroveň.
V máji 2017 bolo známe, že do nachádzajúcich volieb v novembri 2017 bude na základe rozhodnutia SMERu bude za stranu na župana kandidovať Richard Raši. Županom sa nakoniec stal Rastislav Trnka.
Niels Ryberg Finsen

Niels Ryberg Finsen (* 15. december 1860, Tórshavn, Faerské ostrovy – † 24. september 1904, Kodaň, Dánsko) bol dánsky lekár, vedec a rytier dánskeho Rádu Dannebrog. 
V roku 1903 sa stal prvým dánskym laureátom Nobelovej ceny. Bola mu udelená Nobelova cena za fyziológiu alebo medicínu „za jeho zásluhy v liečbe chorôb, hlavne "lupus vulgaris", pomocou koncentrovaného svetelného žiarenia, čím otvoril medicíne nové možnosti“.
Životopis.
Jeho rodina sa v roku 1858 presťahovala na Faerské ostrovy, kde sa tiež narodil. Obaja jeho rodičia však pochádzali z Islandu. Jeho otec Hannes Steingrim Finsen pochádzal z islandskej rodiny, ktorej korene siahajú až do 10. storočia. Matka Johanne Fromana bola tiež rodená Islanďanka a zomrela, keď mal Finsen štyri roky. Vychovala ho jej sesternica Birgitte Kirstine Formann, ktorú si Finsenov otec následne vzal za ženu.
Po ukončení štúdia medicíny a krátkej úlohe prosektora anatómie v Kodani sa sústredil na výskum fyziologických účinkov rôznych druhov svetla. U niektorých z nich objavil liečebné účinky a v roku 1895 prvýkrát aplikoval u ochorenia lupus vulgaris liečbu pomocou koncentrovaného svetla lampy. V roku 1896 založil v Kodani "Ústav pre terapiu svetlom". V roku 1898 sa stal profesorom a v roku 1899 bol povýšený do šľachtického stavu. Bol pasovaný Rytierom rádu Dannebrog. V roku 1903 získal za svoje výskumy v oblasti fototerapie Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu. Neskôr sa zameral aj na dietológiu a študoval diétne režimy s nízkym obsahom sodíka.
Bol ženatý s Ingeborg Balslev s ktorou mal 3 deti. Trpel Niemann-Pickovou chorobou, ktorá postihuje pečeňové tkanivo. Takisto mal srdcové ťažkosti. Jeho vlastné choroby boli hnacou silou, ktorá ho viedla k výskumu. Tieto choroby ho však postupne invalidizovali. Zomrel necelý rok po tom, čo získal Nobelovu cenu.
Bohumír Jaroněk

Bohumír Jaroněk (* 23. apríl 1866, Zlín – † 18. január 1933, Zlín) bol český maliar, grafik, umeleckopriemyselný výtvarník, fotograf a publicista.
Život.
Bohumír Jaroněk sa narodil v rodine farbiara, v Zlíne na Morave. Najprv študoval na nemeckej nižšej reálke v Novom Jičíne, potom vo Valašskom Meziříčí na Štátnej odbornej umeleckopriemyselnej škole pre spracovanie dreva. Na tomto dobrom remeselnom základe začal stavať, získavajúc vedomosti počas svojich neobvyklých ciest. Najprv, v rokoch 1889 až 1896, pracoval v ateliéri fotografa Streliského v Budapešti, pretože na umelecké štúdiá v Paríži alebo v Mníchove, kam sa sústreďovala väčšina adeptov umeleckej dráhy, nemal prostriedky. Po tejto životnej etape sa začal venovať svojej záľube, cestovaniu. Bohumír Jaroněk precestoval skoro celú Európu i časť Orientu. Navštívil Káhiru, kde mal možnosť pôsobiť v poprednom káhirskom salóne, spomína sa Dubrovník i Paríž.
V roku 1896 sa vrátil na Moravu a vo Valašskom Meziříčí začal pracovať v ateliéri svojho staršieho brata Alojza, ktorý sa venoval zdobeniu porcelánu, a svojej sestry Júlie, ktorá tkala gobelíny. Od roku 1909 fungovala rodinná dielňa Jaroňkovcov v Rožnove pod Radhoštěm. Tam sa súrodenci Jaroňkovci ešte viac priblížili ku koreňom valašskej ľudovej kultúry a pracovali na tom, aby sa zachovali a zachraňovali pamiatky ľudovej architektúry. Dôsledkom ich snaženia bolo v roku 1925 založenie Valašského múzea v prírode. 
Bohumír Jaroněk sa venoval predovšetkým grafike, ale zhotovoval i temperové návrhy alebo skice pre riešenie gobelínov. Bol maliarom krajinných krás Valašska, autor temperových malieb, akvarelov (od roku 1894), olejomalieb a drevorytov. Námety čerpal predovšetkým zo Štramberska a Rožnovska. V jeho drevorytoch sa zachovala tá jednoduchosť, s akou príroda v spojení s ľudovou architektúrou tvorí jeden citový celok. Celé Jaroňkovo dielo charakterizuje štylizovane zjednodušená kresba, doplnená len niekoľkými málo farbami, odvodenými z pohľadu na prírodu. 
Bohumír Jaroněk zomrel 18. januára 1933 a pochovaný je na Valašskom Slavíne v Rožnove pod Radhošťom.
Maurice Wilkins

Maurice Hugh Frederick Wilkins (* 15. december 1916, Pongaroa, Nový Zéland – † 5. október 2004, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol britský fyzik a nositeľ Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu za rok 1962.
Životopis.
Študoval fyziku na St John's College v Cambridge, v roku 1940 obdržal na univerzite v Birminghame doktorát. Počas druhej svetovej vojny spolupracoval na projekte Manhattan na univerzite Berkeley. Podieľal sa na výskume fosforescencie, radaru, izotopovej separácie a difrakcie röntgenového žiarenia. Jeho najznámejšou prácou na King's College v Londýne bol objav štruktúry DNA, molekuly, ktorá nesie genetickú informáciu, za ktorý dostal on, Francis Crick a James Watson (obidvaja z Cavendish Laboratory v Cambridgei) v roku 1962 Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu.
Hra snov

Hra snov (v starších prekladoch Hra snu; švéd.: Ett Drömspel) je divadelná hra napísaná v roku 1901 švédskym dramatikom Augustom Strindbergom. Strindberg hru dokončil po psychotickej epizóde svojho života, počas ktorej trpel neurózami a utkvelými predstavami, že ho skupina bosoriek chce zavraždiť. Tieto roky svojho života neskôr opísal v denníkoch vydaných pod názvom "Inferno". 
"Hra snov" predstavuje odklon od predošlého Strindbergovho štýlu písania. V jeho starších drámach sa staval do úlohy martýra prenasledovaného ženami. V tomto období si však začína uvedomovať svoj podiel viny na rozpade manželstva s Harriet Bossovou. 
Literatúra.
O Strindbergovej hre snov, napísal v roku 2006 slovenský teatrológ Doc. Mgr. Miroslav Ballay PhD. sémanticky a semioticky zamerané štúdium s názvom "Štvoro interpretačných exkurzov do inscenácie Hra snov".
Rudolf Schuster

Dr. h. c., Ing. Rudolf Schuster, CSc. (* 4. január 1934, Košice) je bývalý slovenský politik, prozaik, dramatik, scenárista a bývalý prezident Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v Košiciach, no detstvo prežíval v centre Dolnospišských (Karpatských) Nemcov – Medzeve. V Košiciach vyštudoval Strednú priemyselnú školu stavebnú. V rokoch 19541959 pokračoval v štúdiu na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave, kde študoval odbor inžinierske staviteľstvo. Neskôr pokračoval vo vzdelávaní vedeckou ašpirantúrou z odboru ekológie na Baníckej fakulte Vysokej školy technickej v Košiciach, kde získal v roku 1984 titul CSc.
Od roku 1960 pracoval ako projektant v Krajskom poľnohospodárskom projektovom ústave v Bratislave, v rokoch 19601962 bol asistentom v Slovenskej akadémii vied, v rokoch 19621970 pracoval vo Východoslovenských železiarniach v Košiciach ako referent, v rokoch 1964 až 1990 bol členom Komunistickej strany Slovenska, v rokoch 19711974 bol vedúcim sekretariátu a technickým asistentom podnikového riaditeľa vo Východoslovenských železiarniach.
V rokoch 19741979 pracoval na národnom výbore mesta Košice ako podpredseda pre služby, v rokoch 19791983 ako prvý podpredseda pre ekonomiku a v rokoch 19831986 sa stal prvý raz primátorom mesta Košice. V rokoch 19861989 bol predsedom Východoslovenského krajského národného výboru v Košiciach, od 30. novembra 1989 do 30. júna 1990 bol predsedom Slovenskej národnej rady, v rokoch 19901992 pôsobil ako veľvyslanec ČSFR v Kanade a v rokoch 19931994 pracoval na Ministerstve zahraničných vecí v Bratislave. V rokoch 19941999 pôsobil po druhý raz vo funkcii primátora mesta Košice.
Podľa niektorých názorov počas výkonu funkcie primátora Košíc zadĺžil mesto tak, že bolo nutné zaviesť tzv. ozdravný režim, ktorý skončil až v roku 2003. Istý čas sa uvažovalo o uvalení nútenej správy na mesto.
V rokoch 19981999 bol zvolený za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky (od októbra 1998), pôsobil tiež ako člen Výboru pre kultúru a médiá (6. november 1998–16. marec 1999), člen Výboru pre ľudské práva a národnosti (od 16. marca 1999 do 29. mája 1999) a člen Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Slovenskej informačnej služby.
V priamych voľbách v dňoch 15. a 29. mája 1999 bol zvolený za prezidenta Slovenskej republiky, inaugurácia prebehla 15. júna 1999.
V prvom kole volieb v roku 2004 skončil štvrtý so ziskom 147 549 hlasov (7,43 %). a tak ho 15. júna 2004 nahradil Ivan Gašparovič.
Tvorba.
Začiatky jeho literárnej činnosti sa spájajú s jeho spoluprácou so Slovenským rozhlasom v Košiciach, knižne debutoval v roku 1987 cestopisnou knihou "Necestami Brazílie". Okrem prózy, cestopisov a publicistických diel sa venoval najmä písaniu scenárov pre rozhlas a televíziu, ako aj rozhlasových pásiem a literárnych predlôh k dokumentárnym filmom.
Alexandr Nikolajevič Ostrovskij

Alexandr Nikolajevič Ostrovskij (; * 12. apríl 1823, Moskva, Ruská ríša – † 14. jún 1886, Ščelykovo, Ruská ríša) bol ruský dramatik. Vo svojich dielach sa zameriaval predovšetkým na život moskovskej spoločnosti.
Tvoril v období realizmu a jeho dramatické diela sa radia k dielam jeho súčasníkov Leva Nikolajeviča Tolstého, Fiodora Michajloviča Dostojevského a Ivana Sergejeviča Turgeneva.
Život a dielo.
Ostrovskij sa narodil do rodiny moskovského obchodného právnika a tak mu bol svet obchodovania blízky už od malička. Po skončení moskovského gymnázia, Ostrovskij študoval právo. Po skončení štúdia v roku 1843 vstúpil do štátnej služby a pracoval na súdoch až do 1851. Mnohé charaktery, či už z jeho rodinného prostredia alebo z pracovných skúseností mu poslúžili ako predobraz postáv z komédie "Dohodneme sa, veď sme svoji".
Už ako sedemnásťročný chlapec si Ostrovskij obľúbil svet divadla a v roku 1847 začal písať svoje prvé dramatické pokusy, ktoré aj verejne prezentoval. Ešte v ten istý rok sa mu podarilo vydať jednu zo scén komédie "Veď sme svoji", ktorá bola vydaná vo svojej úplnosti o tri roky neskôr, v roku 1850 pod názvom "Bankrot". Vďaka tejto hre si Ostrovskij získal reputáciu zručného dramatika. Sarkastický, ale pravdivý obraz o moskovských obchodníckych kruhoch v nich vzbudil veľkú nevôľu a hra bola zakázaná. Po zásahoch cenzúry bola znovu vydaná v roku 1859 a v tejto spotvorenej forme mala premiéru v roku 1861. Pôvodný text hry sa na javisku objavil až v roku 1881. Práve táto hra prispela k Ostrovského odchodu zo štátnej služby. 
Po odchode zo štátnej služby sa Ostrovskij začal naplno venovať písaniu - spomedzi ruských autorov je výnimočný práve tým, že sa venoval výlučne iba dráme a divadlu. Počas svojho života napísal 48 hier, z toho osem bolo veršovaných. Venoval sa rôznym témam, či už to boli ruské dejiny alebo rozprávkové hry. Ťažisko jeho práce však leží v manieristických drámach kriticky zobrazujúcich moskovskú spoločnosť. 
Nasledovala ďalšia hra - "Chudoba cti netratí" - vznikla pod vplyvom slavianofilského hnutia - Ostrovskij v nej kontrastuje ruskú tradíciu, ktorej pokladmi sú milosť a láska, s povrchnosťou a pozlátkou západnej civilizácie. Nasledovali hry "Bez vena" a "Nesadaj si do cudzích saní". Práve táto hra bola prvou, ktorú v roku 1854 uviedli v divadle.
V roku 1856 sa Ostrovskij vydal na cestu po krajoch v okolí Volgy. Taktiež sa uchádzal o post ministra námorníctva - jeho úlohou bolo vykonať prieskum a podať správu o riečnej navigácii na Volge a využiteľnosti kraju pre námorníctvo. Taktiež mal za úlohu vykonať etnologický prieskum medzi obyvateľstvom. Zapisoval zvyky, obyčaje a pracovné podmienky obyvateľov. Tento výlet priamo ovplyvnil Ostrovského hry "Les" a "Búrka". Práve "Búrku" považujú za Ostrovského majstrovské dielo.
Permský kraj

Permský kraj () je kraj Ruska, ktorý vznikol 1. decembra 2005 na základe referenda z roku 2004, zlúčením Permskej oblasti a Permska (Komijsko-permského autonómneho okruhu). Hlavné mesto je Perm.
Supratekutá látka

Supratekutá látka alebo supratekutina (z lat. "supra" = nad) je kvapalina s nulovou viskozitou. Supratekutosť bola pozorovaná iba pri dvoch izotopoch hélia (tj.4He a 3He) pri teplotách blízkych absolútnej nule. V ich zmesiach, a teoreticky sa predpokladá, že aj tzv. spinovo polarizovaný vodík sa môže stať supratekutým, sú určité indície, že aj neutrónové hviezdy sú tvorené supratekutým kondenzátom.
Supratekutosť objavil roku 1938 Rus Piotr Leonidovič Kapica, a to na 4He pri teplotách nižších ako 2,17 K (tzv. lambda bod). Pôvodne túto vlastnosť hélia pomenoval "tepelná supravodivosť", kvôli tomu, že v supratekutom héliu je takmer nemožné vytvoriť tepelný gradient. Teóriu supratekutosti vytvoril Lev Davidovič Landau v roku 1941.
Supratekuté hélium 4He.
Vlastnosti 4He nad teplotou 2,17 K (tzv. lambda bod Tλ), kvôli tomu sa aj zaviedol názov He I pre T&gt;Tλ a He II pre T&lt;Tλ. Najmarkantnejšie sa rozdiely vo vlastnostiach He I a He II prejavujú vo viskozite a tepelnej vodivosti. V roku 1938 Kapica meral viskozitu He II. He II pretekalo veľmi úzkou štrbinkou medzi vybrúsenými diskami. Z pokusu vyplynul záver, že ak má He II nejakú konečnú hodnotu viskozity, tak je najmenej miliónkrát nižšia než viskozita He I. Aj ďalšie experimenty preukázali v podstate nulovú viskozitu He II.
Dvojkvapalinový model.
Vysvetlenie fyzikálnej podstaty supratekutosti nie je jednoduché. He II v množstve pokusov vykazovalo existenciu viskóznych trecích síl. Z toho plynulo, že He II sa správa ako supratekutá a viskózna látka súčasne. Tento „paradox“ je dôležitou časťou popisu fyzikálnych vlastností He II, ide o tzv. "dvojkvapalinový model", ktorým možno vysvetliť veľa vlastností. Prvý pokus o dvojkvapalinový model je z roku 1938 od maďarského fyzika Lászlóa Tiszu (pozri časopis Nature 141 z roku 1938). Podľa jeho modelu sa He II správa ako zmes dvoch zložiek. Normálnej, ktorá ma konečnú viskozitu a supratekutej – bez viskozity. Je však veľmi dôležité si uvedomiť, že nemožno konkrétne atómy hélia priradiť tej-ktorej zložke, pretože ide o bozóny a teda majú celočíselný spin a neriadia sa Pauliho vylučovacím princípom a platí pre ne Boseho-Einsteinove rozdelenie. Teda v totožnom stave (z hľadiska kvantovo-mechanického) môže existovať celý súbor častíc (atómov). Dvojkvapalinový model je čisto fenomenologický. Základným predpokladom je nezávislosť oboch zložiek. Hustota He II daná vzťahom formula_1, kde formula_2 je hustotou normálnej a formula_3 hustotou supratekutej zložky. Podobne pre prúdovú hustotu platí:
formula_4 . Tento vzťah platí dobre pre malé rýchlosti prúdenia, kde možno zanedbať turbulenciu medzi zložkami.
Desatoro

Desatoro alebo dekalóg alebo desať Božích prikázaní je desať nábožensko-etických príkazov a zákazov, ktoré podľa Biblie dal Boh (Jahve) prostredníctvom Mojžiša Židom, a ktoré prevzalo aj kresťanstvo a islam. Uplatňujú ich aj samaritáni, ktorí sú ďalšou odnožou pôvodného starovekého judaizmu. 
Desatoro v Biblii.
Desatoro sa v Biblii spomína v knihách Exodus a Deuteronómium.
Text v knihe Exodus 20,2-17 podľa ekumenického vydania:
Text v knihe Deuteronómium 5,6-21 podľa ekumenického vydania:
Katolícke desatoro.
Jazyk znenia Desiatich prikázaní pre účely vyučovania (katechizmu) v Katolíckej cirkvi sa v priebehu histórie menil tak, aby bol dostatočne zrozumiteľný v danej dobe. Aktuálne znenie podľa Katechizmu katolíckej cirkvi (vyd. Spolok sv. Vojtecha, Trnava, 1998, s. 503-504 ISBN 80-7162-253-2), tzv. "katechetická formula", je:
Evanjelické desatoro.
Desatoro podľa 4. vydania, Tranoscius, 1990, Liptovský Mikuláš.
Desatoro Reformovanej cirkvi.
VARGA.I.: Malý katechizmus Reformovanej kresťanskej cirkvi. 2.vyd. Komárno: Reformovaná kresťanská cirkev na Slovensku , 2011. 118 s. ISBN 978-80-89269-22-8
1. Ja som Hospodin,tvoj Boh. Nebudeš mať iných bohov okrem mňa!
2. Neurobíš si vyrezávanú modlu. Nebudeš sa im klaňať ani im služiť.
3. Nebudeš brať meno Hospodina,svojho Boha, nadarmo.
4. Pamätaj na deň sviatočného odpočinku a sväť ho!
5. Cti otca svojho i matku svoju.
6. Nezabiješ!
7. Nescudzoložíš!
8. Nepokradneš!
9. Nevyslovíš krivé svedectvo proti svojmu blížnemu!
10. Nepožiadaš nič, čo patrí tvojmu blížnemu!
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
HAVELKA, Ondřej. "Čtyřicetileté putování pouští a deset slov" [online]. Dingir, 2021-04-17 [cit. 2021-10-28]. Dostupné online. (po česky)
Bedřich Václavek

Bedřich Václavek (* 10. január 1897, Čáslavice – † 5. marec 1943, Osvienčim, Poľsko) bol český teoretik umenia, kritik, historik, spisovateľ a prekladateľ.
Ásána

Ásána alebo asána (zo sanskr. आसन "āsana" - „sed“) je jogická pozícia tela, telesná poloha, telesné cvičenie, III. stupeň aštangajogy; statická, jogová poloha tela v hathajoge, ktorá venuje pozornosť vzťahom medzi polohami tela a duševnými stavmi.
Ásány sú určené predovšetkým na obnovenie toku vitálnej energie v organizme cez nádi.
Pohlavné orgány

Pohlavné orgány alebo pohlavné ústrojenstvo (lat. organa genitalia) alebo neodborne hanba je podsystém urogenitálneho systému; sústava orgánov, ktorá zabezpečuje rozmnožovanie. 
Začiatkom embryonálneho vývoja ho tvorí pôvodne indiferentná zárodočná žľaza, Wolffova a Müllerova trubica a časti prvoobličiek. K rozlíšeniu zárodočnej žľazy na semenník alebo vaječník dochádza až počiatkom 2. lunárneho mesiaca, u mužov trochu skôr ako u žien. Wolffov vývod je základom vývodných pohlavných ciest u mužov, Müllerov u žien.
Ženské pohlavné orgány.
Vnútorné: párové pohlavné žľazy vaječníky (ováriá) sú uložené po stranách v malej panve. Pri vaječníkoch sa otvárajú do brušnej dutiny vajíčkovody, ktoré sa končia v maternici. Maternica ústi do pošvy čapíkom. 
K vonkajším pohlavným ústrojom ženy patria veľké a malé pysky ohanbia a dráždec.
Mužské pohlavné orgány.
Párové mužské pohlavné žľazy semenníky (testis) uložené v miešku. Na semenníky ako čiapočka nasadajú nadsemenníky, ktoré ústia do semenovodov. Semenovod so semenným vačkom a predstojnou žľazou vyúsťuje do močovej rúry, ktorá je uložená v pohlavnom úde.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Váhy

Váhy môže znamenať:
Vairóčana

Vairóčana (sans.) je jeden z dhjánibudhov, ten, ktorý robí viditeľným niečo v tvaroch, čiže prejaviteľ. Všadeprítomný Otec-Matka, ten, ktorý zjednocuje pozitívny a negativny princíp.
Vo všetkých mandalách tróni uprostred a je centrálnym slnkom, okolo ktorého sú zoskupení ostatní štyria nebeskí budhovia. Je symbolom jadra všetkých meditácií a pravdy. Jeho atribútmi sú biela farba, priestor, stred, koleso, lev.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Vaišéšika

Vaišéšika (sanskr. वैशॆषिक) je najstarší zo šiestich hinduistických ortodoxných daršanov (filozofických systémov). Spadá do klasického obdobia vývinu indickej filozofie, vzniká v 6.–5. storočí pred Kr.. Jeho prvý systematický výklad (Vaišéšika-sútra) podal svätec Kanáda (3. stor. pred Kr.).
Vaišéšika hlása atomistickú kozmológiu. Z historického hľadiska úzko súvisí s logickou školou njája.
Vaišéšika stanovuje pre všetko jestvujúce sedem kategórií: "substancia, kvalita, činnosť
, všeobecnosť, zvláštnosť, bytie, nebytie". Substancia, kvalita a činnosť existujú reálne.
Nasledujúce 3 kategórie sú produktom činnosti rozumu. Dôležitú úlohu v poznaní má kategória
"zvláštnosť" -podľa ktorej je toto učenie pomenované- , lebo v nej sa odráža reálna rôznorodosť substancií.
Svet sa skladá zo substancií, ktorým náleží kvalita a činnosť.
Je deväť substancií: zem, voda, oheň, vzduch, éter, čas, priestor, duša, rozum.
Atómy prvých štyroch substancií tvoria všetky materiálne objekty.
Atómy sú večné, nedeliteľné, nemajú rozmer, ich kombinácie však tvoria všetky rozmery telesa.
Spojenie atómov riadi svetová duša. V dôsledku neustáleho pohybu atómov svet, existujúci
v čase, priestore a étere periodicky vzniká a zaniká.
Atómy sa podľa kvality delia na štyri druhy a vyvolávajú štyri druhy pocitov:
hmat, chuť, zrak, čuch.
Vajíčkovod

Vajíčkovod alebo vajcovod alebo zastarano ovidukt (lat. tuba uterina, oviductus) je orgán na odvod zrelých vajíčok z vaječníka. 
Vajcovod človeka.
U človeka je vajcovod svalová trubica vychádzajúca z maternice. Funkciou vajcovodu je počas ovulácie zachytiť uvoľnené vajíčko a preniesť ho do maternice.
Je to párový orgán, dlhý 10 - 15 cm, hrubý 0,5 cm. Smerom k vaječníku je otvorený do pobrušnicovej dutiny - brušné ústie vajíčkovodu (ostium abdominale tubae uterinae), druhý koniec ústi do maternice otvorom podbrušnicovej dutiny. Voľný koniec je lievikovito rozšírený a je zakončený 10 - 15-prstovitými výbežkami - fimbriami vajcovodov (fimbria tubae), ktoré sa v čase ovulácie prikladajú na povrch vaječníka. Vnútro vajíčkovodov je vystlané sliznicou, krytou na povrchu riasinkovým epitelom, riasinky ktorého kmitajú smerom k maternici. Svalová vrstva vajíčkovodu z hladkej svaloviny má vnútornú okružnú a vonkajšiu pozdĺžnu vrstvu. Na povrchu je vajíčkovod pokrytý riedkym väzivom, na ktoré nasadá pobrušnica (peritoneum). 
Vajíčkovod je upevnený okružím vajíčkovodu (mezosalpinx; lat. mesosalpinx). Vajcová bunka je transpotovaná do maternice činnosťou riasinkového epitelu a peristaltickými pohybmi svaloviny vajíčkovodu.
Vaječník

Vaječník alebo ovárium (lat. "ovarium") je samičia pohlavná žľaza produkujúca vajíčka. 
Vaječníky človeka.
Vaječník je párový orgán mandľového tvaru, uložený v malej panve, v plochej prehĺbenine pobrušnice ("fossa ovarica") po stranách maternice. Jeho veľkosť tvar a povrch sa menia v závislosti od veku a fázy reprodukčného cyklu. U mladej ženy, ktorá ešte nerodila, je asi 3 cm dlhý, 1,5 cm široký a 1 cm hrubý. Váži okolo 10 g. Až do puberty je povrch vaječníka hladký, potom sa zjazvuje po ovuláciách a vystupujú na povrch tiež dozrievajúce folikuly.
Ovárium je fixované v pobrušnicovej krkve pomocou závesného väzu vaječníkov ("ligamentum suspensorium ovarii"), ktorý ho fixuje k bočnej stene panvy. Od maternice sa tiahne k ováriu väz "ligamentum proprium ovarii". Na povrchu sa nachádza zárodočný epitel a pod ním je tenká väzivová vrstva. 
V stavbe vaječníka rozlišujeme kôrovú a dreňovú časť. V kôre sú prítomné primárne ovariálne folikuly (=primárne vajíčkonosné telieska vaječníka; "folliculi ovarici primari"), ktoré postupne dozrievajú na sekundárne ovariálne folikuly ("folliculi secundari ovarici"). V oboch vaječníkoch je asi 300 - 400 primárnych folikulov. Z nich väčšina zaniká a niektoré sa menia na Graafove folikuly ("folliculi ovarici vesiculosi"), ktorých folikulárne bunky produkujú hormón estrogén. Primárne folikuly majú priemer 30 - 40 mikrometrov a tvoria ich drobné folikulárne bunky, medzi ktorými je nezrelá ženská pohlavná bunka - oocyt. Graafov folikul má veľkosť približne čerešne a výrazne vystupuje nad povrch ovaria. V čase ovulácie (vypudenia pohlavnej bunky) praskajú obaly folikulu a vystreknutou folikulárnou tekutinou je oocyt 1. radu vyplavený do pobrušnicovej dutiny. Je zachytený prstovými výbežkami vajíčkovodu a transportovaný smerom k maternici. Z prasknutého folikulu vzniká žlté teliesko ("corpus luteum"), ktoré pôsobí ako dočasná endokrinná žľaza produkujúca progesteron. 
Dreňová časť vaječníka je tvorená väzivom a hladkými svalovými bunkami. Je bohato cievne zásobená. Zatiaľ nie sú zistené jej špecifické funkcie.
Vo vaječníku sa produkujú hormóny estrogény (estriol, estradiol, estrón).
Vajíčko

Vajíčko alebo ovulum alebo ovum môže byť:
Vajíčko môže byť aj:
Vajce (rozlišovacia stránka)

Vajce môže byť:
Váju

Váju je indický boh vetra; boh védskeho náboženstva (rgvédskeho panteónu).
Váju s malým v značí dych, vanutie, vietor.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Rigvéda

Rigvéda (iné názvy: Rgvéda, R(i)gvéd, R(i)gvédah; sanskritský kmeň: ऋग्वेद - "rgvéda"/iný prepis "rigvéda", sanskritský nominatív: "r(i)gvédah", hindská výslovnosť: "r(i)gvéd"; význam: "vedenie o veršoch") je najstaršia a najdôležitejšia skupina textov tvoriacich védy, ktorá pozostáva zo zbierky hymnov vznikajúcej pomerne dlhú dobu a redigovanej pravdepodobne v 12. storočí pred Kr. Rigvéda obsahuje viac než 10 000 veršov usporiadaných do 1 028 hymnov a hádankových piesní v desiatich piesňových cykloch (mandaly). Základ védskeho náboženstva.
Rigvéda je najstarší prameň poznania predstáv o bohu a mytológii védskych Árijov.
Vákuum

Vákuum alebo vzduchoprázdno je ideálne prázdne prostredie (bez látkovej formy hmoty) alebo reálne prostredie, v ktorom je tlak plynu nižší ako atmosférický tlak.
Podľa kvantovej teórie ani priestor bez akejkoľvek hmoty nie je úplne prázdny, ale prebieha tam veľa procesov (kvantovo-mechanickej fluktuácie, tvorba párov častíc a antičastíc a ich opätovný zánik a pod.). Občas sa hovorí o tzv. energii vákua. Súvisí to aj s princípom neurčitosti.
Priemyselné vákuum.
Vákuum, alebo podtlak je súčasťou mnohých odvetví. Najčastejšie je súčasťou výrobnej technológie. Na vytváranie hlbšieho vákua sa často používa viacstupňové čerpanie, alebo predčerpanie.Vákuum sa používa na zníženie teploty varu pri úprave látok a rafinácii. Podtlak sa používa pri manipulácii ako zdroj podtlaku pre vákuové prísavky a vákuové manipulátory. Vákuum sa ďalej používa pre homogenizáciu materiálov, pri ich výrobe, pre odstránenie bubliniek a zhutňovanie. Vákuum umožňuje preniknutie materiálu do celého objemu látky a výsledná látka je homogénnejšia.
Filozofia.
Podľa Aristotela vákuum neexistuje.
Valčík

Valčík je hudobná forma, ako aj párový spoločenský tanec v 3/4 takte a rýchlom tempe, ktorý sa tancuje na tento rytmus. 
Vznik valčíka.
Predchodcom valčíka je hornorakúsky dedinský tanec ländler, ktorý počas 18. storočia rozšírili do Viedne potulní muzikanti. Na prelome 18. a 19. storočia sa už značne rozšíril v podnikoch viedenského predmestia. Pôvodne vyvolával pobúrenie (pri menuete sa partneri dotýkali len špičkami prstov, vo valčíku sa „objímali“). Napriek tomu sa mu vďaka masovej popularite podarilo presadiť sa. Na rozdiel od menuetu sa dal veľmi ľahko naučiť a aspoň spočiatku ho bolo ľahké aj komponovať. Bol preto veľmi vhodný pre viedenské publikum, ktoré sa chcelo baviť, ale nemalo pritom chuť ani čas učiť sa komplikované dvorné tance.
K popularite valčíka prispeli aj poprední hudobní skladatelia, hlavne Ludwig van Beethoven, Fryderyk Chopin, Anton Diabelli, Franz Schubert, alebo Karl Maria Weber, ktorí začiatkom 19. storočia povýšili valčík zo sedliackeho tanca na hudobnú formu. Takto preniesli valčík z vidieka do koncertných siení. Skladby však neboli určené na tanec, ale len na počúvanie.
Napriek pomerne prísnemu absolutizmu tej doby, Habsburgovci kultúre a zábave v celku priali. Na Viedenskom kongrese v roku 1814 bol valčík oficiálne akceptovaný. Stále sa rozširujúca mestská stredná vrstva túžila po kultúre, zábave, ktorej výsledkom bol samostaný sloh, takzvaný biedermeier. Súčasťou zábavy bol samozrejme aj tanec. Zakladali sa preto stále nové tanečné lokály a dopyt po nových skladbách stále rástol. Rozvoju aj popularite valčíku napomohol Josef Lanner, ktorý namiesto stále sa opakujúcich 8 taktov (typických pre tanečný valčík v tej dobe) začal komponovať rôzne do seba plynulo prechádzajúce hudobné motívy. Do vrcholnej podoby doviedol valčík (Johann Strauss mladší).
Viedenský valčík sa vyznačuje rýchlosťou a ľahkosťou. Stal sa aj základom viedenskej operetnej tvorby a ako tanec prenikol aj na cisársky dvor.
Podľa Marshalla McLuhana vznikol valčík ako horúci a explozívny ľudský výraz, ktorý prelomil feudálne bariéry dvorských a zborových tancov. Podľa C. Sachsa bol dôsledkom túžby po pravde, prostote, blízkosti k prírode a primitivizmu, ktorá napĺňala posledné dve tretiny osemnásteho storočia.
Valorita

Valorita je podľa Jána Letza región toho, čo existuje ako svet hodnôt; súčasť okolia reality (definovanej ako oblasť všetkého, čo existuje reálne, t. j. nezávisle od subjektu). Valorita má dôvod existencie v realite.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Valorizácia

Valorizácia môže byť:
Maternica

Maternica alebo uterus (, gr. "hystera") alebo hovorovo matka je úsek vnútorných samičích pohlavných orgánov, v ktorom sa odohráva ďalší vývoj oplodneného vajíčka, a ktorý ústi do vagíny. Vyskytuje sa u bezstavovcov aj stavovcov.
Maternica človeka.
Maternica človeka je vnútorný nepárový dutý pohlavný orgán ženy. Uložená je v malej panve medzi močovým mechúrom a konečníkom. Má tvar sploštenej hrušky, obrátenej zúženou časťou smerom dolu. U nulipar (žien ktoré ešte nerodili) je dlhá asi 6 - 8 cm, široká 4 - 5 cm a hrubá 2,5 - 3 cm. Počas gravidity sa mnohonásobne zväčší, takže zasahuje vysoko do brušnej dutiny až po bránicu. Jej hmotnosť sa zväčší zo 40 - 50 g na 1000 g. Po pôrode sa znova zmenší, ale v každom smere ostáva o 1cm väčšia a hmotnosť sa zväčšuje o 60 g.
Maternica sa delí na dve hlavné časti: krčok maternice (lat. "cervix uteri") a telo maternice. Medzi nimi je zúženina úžina maternice (lat. "isthmus uteri"). 
Do maternice vyúsťujú dva vajcovody v dvoch rohoch maternice (lat. "cornu uteri"). Medzi rohmi sa telo vyklenuje do dna maternice (lat. "fundus uteri"). Predná plocha maternice - lat. "facies vesicalis" - nalieha na močový mechúr a smeruje dole dopredu, zadná stena tela má kontakt s črevami - lat. "facies intestinalis"- a smeruje dozadu nahor.
Z histologického hľadiska sa stena maternice skladá z troch vrstiev – maternicová sliznica (lat. "endometrium"), svalovina maternice (lat. "myometrium") a pobrušnicový obal maternice (väzivový obalu, ktorý je tvorený z pobrušnice ;lat. "perimetrium") - a väzov, ktoré maternicu držia v priestore. Sliznica maternice sa cyklicky mení – menštruácia.
Fyziologická poloha maternice v malej panve sa označuje ako "antversio et anteflexio uteri", čo znamená, že medzi maternicou a pošvou je uhol 90° a okrem toho je maternica ohnutá dopredu vzhľadom ku krčku. Pri ochabnutí väzov, ktoré fixujú maternicu, alebo pri poškodení, pôrode maternica klesá a ohýba sa dozadu (tzv. prevrátená maternica).
Embryológia maternice.
Základnou štruktúrou pri embryologickom vývoji maternice je paramezonefrický vývod (Müllerov vývod), ktorý u plodu mužského pohlavia zaniká. Je to párová štruktúra pôvodom z mezodermu, uložená laterálne od mezonefrických vývodov. Počas embryonálneho vývoja postupne zdola nahor splýva. Horné časti ostanú oddelené a stanú sa základom vajcovodov.
Maternica a horná tretina pošvy sa vyvíja zo stredných a dolných častí paramezonefrických vývodov, ktoré vzájomne zrastajú do jednej štruktúry - tzv. laterálna fúzia. Zrastené steny vývodov zaniknú (tzv. vertikálna fúzia) a tak vznikne dutina maternice a hornej tretiny pošvy. Dolné dve tretiny pošvy vznikajú z tzv. sinovaginálneho bulbu, ktorý splynie s dolnou časťou spojených Müllerových vývodov.
Vrodené chyby maternice a hornej tretiny pošvy vznikajú práve poruchou zrastania Müllerových vývodov.
Bondi Beach

Bondi Beach alebo pláž Bondi (vyslovuje sa Bondaj) je jednou z najznámejších pláží a významnou turistickou atrakciou Austrálie. Nachádza sa na východnom pobreží Austrálie v rovnomennej štvrti v Sydney, približne 7 kilometrov od centra mesta. Bondi je preslávená najmä medzi surfermi, ale i uvoľneným životným štýlom. Promenáda pri pláži je preplnená kaviarňami a reštauráciami a tiež lacnými ubytovňami pre mladých (najmä európskych) turistov.
Združenie surferských záchranárov v Austrálii dalo v roku 2004 pláži Bondi dvojaké označenie stupňa nebezpečia; severná časť pláže má hodnotenie 4 z 10-stupňovej stupnice (stupeň 10 označuje najnebezpečnejšiu oblasť), južná časť má stupeň 7. Dôvodom je silný prúd prezývaný „Bekpekerský expres“ (ale aj „Bondajská električka“ alebo „Bronte expres“, keďže človek zachytený prúdom môže skončiť vraj až o dve pláže južnejšie na Bronte). V skutočnosti je okolo pláže až päť prúdov, no „Bekpekerský expres“ je najbližšie časti vyhradenej na plávanie. Bondi zdieľa v letnom období spolu s ostatnými plážami na južnom pobreží Sydney sieť proti žralokom.
Počas Olympijských hier v roku 2000 sa na Bondi konal turnaj v plážovom volejbale. Na pláži je tiež cieľ každoročného behu „City to Surf“, ktorého štart je v centre mesta. Trať dlhú 14 kilometrov absolvuje každoročne v auguste približne 60-tisíc prevažne rekreačných športovcov.
Pomenovanie Bondi pochádza z názvu pôvodných obyvateľov Austrálie a v preklade značí približne „zvuk príboja na pláži“.
Kvapalina

Kvapalina (iné názvy: kvapalné skupenstvo, kvapalná látka, tekutina, tekutá látka) je tekutá forma látky a jedno zo skupenstiev, pri ktorom sú častice relatívne blízko pri sebe, ale nie sú viazané v pevných polohách a môžu sa pohybovať v celom objeme. Nestlačitelnosť kvapalín sa využíva v rôznych technických zariadeniach. Veľké a ťažké telesá sa zdvíhajú pomocou hydraulických zariadení, ktoré sú vyplnené kvapalinou.
Búrka (rozlišovacia stránka)

Búrka môže byť:
Philip Glass

Philip Morris Glass (* 31. január 1937, Baltimore, Maryland, USA) je americký klavirista a hudobný skladateľ tvoriaci v štýle minimalizmu.
Svietivosť Slnka

Svietivosť Slnka je jednotka svietivosti, energie vyžiarenej vo fotónoch používaná v astronómii na popísanie svietivosti hviezd.
Je ekvivalentná svietivosti Slnka, 3,827 × 1026 W.
Hmotnosť Slnka

Hmotnosť Slnka je jednotka hmotnosti používaná v astronómii na vyjadrenie hmotnosti hviezd a hmotnejších objektov, napríklad galaxií.
Je ekvivalentná hmotnosti Slnka.
Hmotnosť Slnka je približne 333 000 hmotností Zeme. Hmotnosť hviezd sa pohybuje od 0,05 formula_2 (hnedí trpaslíci) až do 150 formula_3 (nadobri). Hmotnosť centrálnej časti našej Galaxie je približne 200 miliárd formula_3, hmotnosť celej galaxie vrátane koróny je 36 biliónov formula_3.
Pozri aj.
Zoznam najťažších hviezd