burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Imperátorská koruna Ruska

Imperiálna koruna Ruska (), tiež známa ako veľká imperiálna koruna (), sa používala na korunováciu panovníkov Ruska od roku 1762 až do zrušenia ruskej monarchie v roku 1917. Veľkú imperiálnu korunu prvýkrát použila pri korunovácii Katarína Veľká a naposledy ju nosil pri korunovácii Mikuláš II. Bola vystavená na poduške vedľa Mikuláša II. na štátnom otvorení Ruskej dumy v Zimnom paláci v Petrohrade v roku 1906. Prežila revolúciu v roku 1917 a následnú občiansku vojnu a v súčasnosti je vystavená v Moskve v Diamantovom fonde Kremeľskej zbrojnice.
Hlavnými tvorcami koruny boli v 18. storočí dvorní klenotníci Jérémie Pauzié a Georg Friedrich Eckart. Koruna je osadená vzácnym žiarivo červeným spinelom s hmotnosťou 398,72 karátov. Ľahký štrbinový rám je vyrobený zo striebra, vnútro je čalúnené červeným zamatom, vonkajšia časť je rozdelená na dve pologule a pokrytá diamantmi.
História.
Keď bol Michal III. Fiodorovič Romanov korunovaný ako prvý cár romanovskej dynastie v roku 1613, ruské korunovačné klenoty pozostávali z kríža, zlatej reťaze, zdobených límcov, Monomachovej čiapky, žezla a korunovačného jablka. V priebehu storočí si rôzni cári nechaali vyrobiť vlastné koruny, zvyčajne na základe Monomachovej čiapky, ale tie sa slúžili na osobné použitie, nie na korunováciu.
V roku 1719 cár Peter Veľký založil pôvodnú podobu aktuálneho Diamantového fondu Ruskej federácie. Peter navšítivil iné európske nárovy a priniesol do Ruska mnoho inovácií, medzi ktoré patril vznik permanentného fondu, ktorý uchovával zbierku šperkov, ktoré patrili Romanovcom, ale nie Rusku. Peter do tohto fondu umiestnil všetky korunovačné klenoty a vyhlásil, že šperky patriace štátu boli nedotknuté a nemohli byť zmenené, predané ani rozdané. Okrem toho nariadil, že každý ďalší cár či cárka by mali ponechať štátu istý počet kusov, ktoré nadobudli počas svojej vlády, pre trvalú slávu Ruskému impériu
Z tejto kolekcie vznikol nový set korunovačných klenotov, vrátane imperátorskej koruny, ktorá nahradila Monomachovu čiapku a iné koruny, ktoré využívali predchádzajúci ruský cári a veľkokniežatá Moskovského veľkokniežatstva, ako symbol prijatia nového titulu cisára (1721).
Rupert (rieka)

Rupert (, ) je rieka v kanadskej provincii Quebec.
Geografia.
Rieka sa nachádza v regióne Nord-du-Québec.
Vyteká z jazera Mistassini, najväčšieho jazera provincie Quebec. Sériou jazier vteká do Ruperts Bay na južnom konci Jamesovej zátoky. Dĺžka rieky je , prípadne po Lac Témiscamie.
Názov.
Pomenovaná bola po princovi Rupertovi, prvom guvernérovi Spoločnosti Hudsonovho zálivu.
Dejiny.
Oblasť rieky je po stáročia obývaná Cree obyvateľmi. Rieka bola Európanmi objavená keď Henry Hudson prezimoval pri jej ústí v zime 1610/1611. V roku 1668 bol pri jej ústí vybudovaná prvá obchodná stanica Spoločnosti Hudsonovho zálivu, Fort-Rupert. Táto obchodná stanica bola hlavnou základňou obchodu s kožušinami. Dnešná Cree osada Waskaganish sa nachádza blízsko miesta Fort-Rupert.
Od 70. rokoch 20. storočia sa v oblasti James Bay realizuje výstavba hydroelektrických projektov. Rupert River Diversion od roku 2012 odkláňa približne 70% objemu rieky do elektrárne.
Robert Kubiš

JUDr. Robert Kubiš (* 28. máj 1889, Veľká Bytča† 16. august 1953, Maršová-Rašov) bol slovenský právnik a politik v prvej polovici 20. storočia.
Životopis.
Študoval na gymnáziu v Ružomberku, odkiaľ bol vylúčený za požívanie slovenčiny. Neskôr absolvoval štúdium práva v Bratislave. Po jeho skončení sa začal venovať advokácii. V roku 1918 utvoril v okolí Veľkej Bytče prvú jednotku slovenských dobrovoľníkov. Znefunkčnením koľajovej dopravy v okolí Veľkej Bytče táto jednotka prerušila styky Maďarska s danou oblasťou a pri Kotešovej odrazili útok maďarských vojsk, čím zachránili považské krídlo čs. vojska.
V parlamentných voľbách v roku 1920 bol za Slovenskú ľudovú stranu zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. Mandát nadobudol až dodatočne 20. januára 1922, kedy nastúpil na uprázdnený mandát po Karolovi Kmeťkovi, ktorý sa mandátu vzdal po svojom vymenovaní za nitrianskeho biskupa. V tom čase pôsobil ako advokát v Žiline.
Mandát obhájil aj po parlamentných voľbách v roku 1925. Po začatí procesu proti Vojtechovi Tukovi sa s politikou HSĽS postupne rozchádzal, až bol 1. júla 1929 zo strany vylúčený a do konca volebného obdobia pôsobil ako nezaradený poslanec.
Po odchode z parlamentu bol verejným notárom v Galante. Spočiatku sa pridal k Ferdinandovi Jurigovi, ktorý sa taktiež rozišiel s politikou HSĽS. No už v roku 1931 sa uvádza ako predstaviteľ Česko-slovenskej strany ľudovej.
Neskôr sa presťahoval do Košíc, kde zotrval do roku 1938. Po Viedenskej arbitráži, ktorá prisúdila Košice Maďarsku, sa vrátil do Žiliny, kde sa vrátil ku svojej advokátskej profesii. S režimom Slovenského štátu sa nestotožnil a pomáha organizovať ilegálny oblastný výbor pre severozápadné Slovensko a stáva sa vedúcim predstaviteľom jej občianskej frakcie. Tento ilegálny výbor významne prispel k zapojeniu žilinskej posádky do Slovenského národného povstania. Po oslobodení Slovenska sa vracia do Žiliny a stáva sa prvým predsedom Okresného národného výboru v Žiline, ktorého úlohou je odstraňovanie následkov vojnových škôd. Podieľa sa na zakladaní žilinskej okresnej organizácie Demokratickej strany, za ktorú kandidoval aj vo voľbách do SNR v roku 1946. Po prevzatí moci komunistickou stranou je zaistený a jeho verejné účinkovanie je ukončené. Po prepustení bol prinútený sa vysťahovať zo Žiliny do obce Predmier.
Židovský cintorín v Pohořeliciach

Židovský hřbitov v Pohořeliciach sa nachádza asi 300 m severozápadne od Námestia Svobody pri Tyršovej ulici (vedúcej do Cvrčovic). Má rozlohu . Pamiatkovo chránený je od 3. mája 1958, od 2. novembra 1964 je národnou kultúrnou pamiatkou.
V poradí druhý židovský cintorín v Pohořeliciach bol založený zrejme v druhej polovici 17. storočia a je tu zachovaných celkom 250 náhrobkov. O datovaní najstaršieho náhrobku sa pramene rozchádzajú. Zatiaľ čo staršia literatúra uvádza rok 1749, v mladšej sa objavuje rok 1687, resp. 1676. Pochovávalo sa tu do druhej svetovej vojny. Počas nej bol cintorín zdevastovaný nacistami, po oslobodení bol opravený. Nachádza sa tu viacero cenných náhrobkov barokového a klasicistického typu.
Pohořelická židovská komunita prestala existovať v roku 1938.
Cochrane (Ontário)

Cochrane je mesto v kanadskej provincii Ontário. V roku 2021 malo 5 390 obyvateľov. Je sídlom okresu Cochrane.
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1908 na križovatke železníc Temiskaming and Northern Ontario Railway (dnes Ontario Northland) a National Transcontinental Railway. Rozvoj mesta podporila železnica. Od roku 1910 má štatút „town“. Predlohou názvu mesta bol minister Francis Cochrane.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 5 390 obyvateľov, v roku 2016 to bolo 5 321. V roku 2021 nikto neuviedol ako etnický pôvod český, slovenský ani česko-slovenský. Ako rodný jazyk 3 165 uviedlo angličtinu, 1 755 francúzštinu, 230 oba, 140 ľudí neoficiálne jazyky z toho 60 jazyky pôvodných obyvateľov.
Doprava.
V meste sa nachádza Cochrane Airport (ICAO:CYCN). Mestom prechádza provinčná cesta 11. Železničná stanica je prevádzkovaná spoločnosťou Ontario Northland a je najjužnejšou zastávkou jej linky Polar Bear Express smerujúcej na sever k Jamesovej zátoke do Moosonee.
Kultúra a turizmus.
V meste sa nachádza múzeum snežných skútrov či Tima Hortona, ktorý sa v meste narodil.
Skromný potok

Skromný potok je potok v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji v okrese Medzilaborce na území obce Kalinov a mesta Medzilaborce. Je ľavostranným prítokom Borovského potoka, ktorý ústi do Laborca. Je vodným tokom VI. rádu. Číslo hydronyma: 4-30-03-2850. Nachádza sa v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v juhozápadnej časti územia obce Kalinov na juhovýchodnom svahu lúky a poľa "Tlstá" v poľnohospodárskom extraviláne premiešanom s lesnými porastmi v okrese Medzilaborce v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhozápadným smerom cez lesný extravilán premiešaný lúkami a pasienkami, v opúšťa územie obce Kalinov a vteká na územie mesta Medzilaborce v mestskej časti "Borov", pravým brehom obmýva úpätie lesa "Plaziny", ľavým brehom obmýva úpätie lesa "Za Stavencom", vyteká z lesa do poľnohospodárskeho extravilánu, mení smer na západ, v pri maštali Pasienkovej spoločnosti Borov ústi do Borovského potoka ako jeho ľavostranný prítok. Borovský potok je prítokom Laborca. Pramení a hornou časťou toku preteká na území obce Kalinov a dolnou časťou toku vrátane ústia preteká na území mesta Medzilaborce.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod vo vlastnosti potoka s nízkymi prietokmi vody, čiže potoka, ktorým pretekalo menšie než očakávané alebo žiaduce množstvo vody. Z apelatíva "skromný" vo význame "nedosahujúci priemerný prietok, nemajúci očakávané množstvo vody, bezvýznamný" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Skromný potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum "Skromný potok" bolo štandardizované v roku 1990. V dnešnej slovenskej hydronymii hydronymum "Skromný potok" je jedinečným názvom (november 2023).
Uhlisko (vrch v Oravskej vrchovine)

Uhlisko () je vrch v Oravskej vrchovine, krajinnom celku Stredných Beskýd. Leží približne západne od mesta Trstená. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Oravskej vrchoviny. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Tvrdošín a zasahuje na katastrálne územie miest Trstená a Tvrdošín. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Trstená, južne ležiaci Tvrdošín a západne Štefanov nad Oravou, severne sa nachádza Bobrov.
Opis.
Uhlisko leží na severovýchodnom okraji vrchoviny, v samostatnom masíve, od zbytku pohoria oddelenom údolím Oravy. Severne sa nachádza Kriváň (), Gluchová () a Kopanica (), západne Slepčianka (), Vráta (), Stará hora (), Magurka () a Javorový vrch (), južne Borová (), Prasatín (), Kopec (), Biedna () a Javorková () a východne Skorušina (), Vajdovka (), Oravická Magura () a Výr (). Masív patrí do povodia Oravy, kde vodu zo západných a severných svahov odvádzajú krátke potoky, voda z východných svahov odteká Vlčím potokom do Oravice. Na vrchol, kde stojí vysielač, vedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva po ťažbe len nízka vegetácia, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach je vidieť okolité vrcholy Oravskej vrchoviny a okolie Oravskej priehrady, no tiež Oravskú Maguru, Oravské Beskydy, Západné Tatry, Skorušinské a Chočské vrchy. 
Vysielač Uhlisko.
Na vrchole sa nachádza 36 m vysoký oceľový stožiar, ktorý patrí spoločnosti Expres Net. Rozhlasové vysielanie v pásme VKV môžu z tejto kóty prijímať najmä obyvatelia Hornej Oravy.
ZENIT (súťaž)

ZENIT je celoštátna odborná súťaž, určená pre žiakov stredných škôl a gymnázií na Slovensku. Súťaž je organizovaná každoročne v ôsmich kategóriách a jej cieľom je podpora a vyhľadávanie talentovaných a nadaných žiakov, rozvíjanie tvorivých kompetencií, odborných vedomostí a praktických zručností v oblastiach programovania, grafiky, elektroniky a strojárstva.
História súťaže.
Súťaž vznikla v roku 1984 ako súťaž v mikroelektronike pre žiakov stredných škôl. V roku 1991 sa rozšírila o kategóriu programovania a v roku 2000 sa pridala kategória strojárstva. V roku 2016 sa zmenil názov súťaže na ZENIT, ktorý je akronymom slov "Zručnosť, Elán, Nápaditosť, Invencia, Tvorivosť". V roku 2017 sa rozdelila pôvodná súťažná kategória v programovaní WEB na dve nové samostatné kategórie: WebDeveloper a Grafik. V roku 2023 sa zmenili pravidlá súťaže a zaviedla sa registrácia cez EduPage.
Organizácia súťaže.
Súťaž je organizovaná pod záštitou Štátneho inštitútu odborného vzdelávania (ŠIOV) a pozostáva z troch kôl:
V každom kole sa súťaží v ôsmich kategóriách: A, B, WebDeveloper, Grafik, S, R, C a D, ale s rôznymi zadaniami. Z každého kola postupujú najlepší súťažiaci do ďalšieho kola. Výsledky súťaže sa zverejňujú na webovej stránke súťaže a na EduPage. Víťazi súťaže dostávajú ceny, diplomy a ocenenia od organizátorov, sponzorov a partnerov súťaže. Víťazi celoštátneho kola súťaže ZENIT dostávajú možnosť reprezentovať Slovenskú republiku v medzinárodnej súťaži EuroSkills.
Súťaž sa organizuje každý rok a je otvorená pre všetkých žiakov stredných škôl. Registrácia na súťaž prebieha od roku 2023 prostredníctvom systému EduPage.
Kategórie súťaže.
Súťaž ZENIT sa delí na tri hlavné kategórie: programovanie, elektroniku a strojárstvo. V každej oblasti sa súťaží v dvoch alebo viacerých podkategóriách podľa zložitosti a náročnosti úloh. Každá má svoje špecifické zadania, pravidlá a hodnotenie. Súťažiaci si môžu vybrať len jednu kategóriu v každom kole.
Anna Mojžišová

Anna Mojžišová, rodená Nagyová, (* 1953) je slovenská právnička. Bola osobnou tajomníčkou predsedu vlády Slovenskej republiky Vladimíra Mečiara pred aj po rozdelení Česko‑Slovenska. S priebehom rokovaní o vzťahoch medzi Slovenskom a Českom bola informovaná. A to aj napriek tomu, že rokovania niekedy prebiehali iba medzi Václavom Klausom a Vladimírom Mečiarom, teda medzi štyrmi očami. Jej vplyv na Vladimíra Mečiara bol taký zásadný, že o nej novinári písali ako o „železnej Anne“.
Kariéra.
Mojžišová pracovala ako asistentka riaditeľa hotela Bôrik, bola členkou vedenia Slovenskej technickej knižnice, členkou vedenia Slovenského zväzu bytových družstiev, od roku 1988 pracovala na Úrade vlády a od januára 1990 bola osobnou tajomníčkou predsedu vlády, najskôr Milana Čiča a potom Vladimíra Mečiara.
Éra Vladimíra Mečiara.
Ako osobná tajomníčka predsedu vlády Vladimíra Mečiara mala taký vplyv, že by ho podľa samotného Mečiara dokázala zničiť do 24 hodín. Mala vplyv v tajnej službe a kontakty v biznise i podsvetí.
Koncipientskú prax vykonávala počas práce na Úrade vlády SR v Banskej Bystrici, aj keď koncipientská prax si vyžaduje každodennú prítomnosť a blízkosť dozorcu. Dohliadateľom bol JUDr. Juraj Koval, predseda klubu HC Banská Bystrica, ktorému Úrad vlády SR udelil dotáciu na štadión vo výške 1 mil. €. 
Stála pred súdom v kauze Pavla Ruska.
Dnes sa vyhýba médiám a v politike sa neangažuje. Vykonáva funkciu predsedníčky dozornej rady vo firme SLOVAKOR INDUSTRY, a.s., kde je jej manžel Ing. Marián Mojžiš predsedom predstavenstva.
Rodina.
Manžel Ing. Marián Mojžiš bol štátnym tajomníkom na slovenskom ministerstve hospodárstva, potom bol v rokoch 1995 – 1998 generálnym riaditeľom firmy "Petrimex" a tiež pôsobil aj ako vládny splnomocnenec pre hospodársku spoluprácu s Ruskom. Svadba prebehla 25. novembra 2002 vo Zvolene, rodisku o rok staršieho partnera.
Zhoda priezviska a funkcií.
V českom verejnom priestore bola často spomínaná pani Nagyová, vedúca kabinetu predsedu vlády petra Nečasa. Išlo však o Janu Nagyovú (aktuálne Janu Nečasovú), ktorá nie je v príbuzenskom pomere s Annou Nagyovou.
Jozef Vrabec (politik)

Jozef Vrabec (pseudonym: Janko Halenár; * 1. apríl 1887, Rosina – † ?) bol slovenský legionár, politik, odborár a publicista v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Životopis.
Po vzniku Česko-Slovenska patril k zakladateľom Slovenskej ľudovej strany. Pôsobil na pozícii trenčianskeho župného tajomníka strany. V parlamentných voľbách v roku 1920 je zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. V týchto voľbách ľudová strana išla v koalícii s Česko-slovenskou stranou ľudovou. V rámci ľudovej strany patril do jej kresťansko-sociálneho krídla. Zakladal celoslovenskú ľudácku odborovú organizáciu, ktorú istý čas aj viedol. V októbri 1922 sa pre svoje ideologické rozpory s Andrejom Hlinkom a jeho stranou rozišiel. Volebný súd nevyhovel návrhu jeho materskej strany a nebol zbavený mandátu a v snemovni sprvu pôsobil ako nezaradený poslanec. Zakladá aj svoju vlastnú kresťansko-sociálnu stranu, ktorá však väčší ohlas nezaznamenala. 26. marca 1924 vstúpil do poslaneckého klubu Česko-slovenskej národnej demokracie.
V roku 1931 Jozef Vrabec vybudoval v budove železničnej stanice Poprad novú reštauráciu v hodnote 70 000 vtedajších korún.
Quorum sensing

Quorum sensing alebo QS (doslova "vnímanie najnižšieho stanoveného počtu prítomných členov") je anglický termín, ktorý označuje schopnosť organizmu detegovať a reagovať na hustotu populácie pomocou zmeny génovej expresie. QS je druh bunkovej signalizácie, konkrétne sa dá považovať za parakrinnú komunikáciu. Na základe jeho vlastností možno QS považovať i za autokrinnú komunikáciu: bunka produkuje autoinduktor a i receptor pre túto látku. QS môže prebiehať v rámci jedného druhu alebo medzi rôznymi druhmi oranizmov. Ako príklad, QS umožňuje baktériám obmedziť expresiu génov, ktoré súvisia s vysokou hustotou populácie, čo vedie k expresii najprospešnejšieho fenotypu, a to hlavne v prípade fenotypov, ktoré by boli neefektívne pri nízkej hustote populácie a teda príliš energeticky náročné. Mnohé druhy baktérií využívajú quorum sensing na riadenie expresie génov podľa aktuálnej hustoty lokálnej populácie. Podobným spôsobom niektoré druhy sociálneho hmyzu využívajú quorum sensing na určenie miesta, kde sa usadia. Patogénne baktérie využívajú QS na aktiváciu signalizácie imunitného systému hostiteľa, čím predlžujú život hostiteľa, pretože obmedzujú bakteriálny príjem živín, napríklad tryptofánu, ktorý sa potom mení na serotonín. QS takto umožňuje komenzálizmus medzi patogénnymi baktériami a ich hostiteľom. QS môže byť užitočný i pri komunikácii rakovinových buniek.
Ovplyvnenie QS možno využiť napríklad na zastavenie tvorby biofilmu u patogénnych baktérií a zastavenia ich virulencie. QS bol takisto využitý na identifikáciu nádorov a ich potenciálnu liečbu vďaka tomu, že baktérie sú schopné preniknúť do tumorov.
Michal Černigovský

Svätý Michal Černigovský, alebo tiež "Michal Vsevolodovič" (* asi 1185, Kyjev† 20. september 1246, Saraj) bolo ruský knieža z rodu Rurikovcov. So svojim spoločníkom Fedorom boli za svoju mučenícku smrť u Tatárov kanonizovaní.
Vláda.
Počas svojho života vládol ako veľký knieža kyjevský (12361240, 12411243), perejaslavský (1206), novgorodsko-severský (12191226), černigovský ( 12231221, 12291230) a haličský (12351236).
Podľa archeologických nálezov prechádzal za jeho obdobie Černihiv obdobím predtým nepoznanej prosperity, čo naznačuje, že jednou z oblastí, na ktoré sa Michaelova pozornosť zameriavala, bol obchod. Čiastočne aj záujmy v obchodnej sfére ho viedli k získaniu Haliča a Kyjeva, dvoch významných centier ležiacich na obchodnej ceste mieriacej z rýnskej oblasti a Uhier do Černihiva. Vyjednal tiež obchodné dohody a politické spojenectvo s Poliakmi a Uhorskom.
Znížil daňové zaťaženie Novgorodu a povolil jeho obyvateľom väčšiu politickú slobodu. Bol posledným autonómnym starším kniežaťom Kyjeva, a to až do chvíle, keď bol zvrhnutý mongolskou armádou.
V čase na začiatku mongolskej invázie bol jedným z najmocnejších ruských kniežat. Bol obvinený, že vďaka jeho neschopnému vedeniu sa nepodarilo spojiť ruské kniežatá v boji proti mongolským nájazdníkom. Avšak v daných podmienkach to bol takmer neuskutočniteľný čin.
Michalov syn Rostislav Michajlovič si vzal za ženu Annu Uhorskú, dcéru uhorského kráľa Bela IV., aj keď svadba sa odkladala.
Smrť a kanonizácia.
Michal zomrel v Saraji, hlavnom meste mongolskej Zlatej hordy, spolu s jedným zo svojich bojarov Fedorom, kam sa šiel podrobiť chánovi Batuovi, aby udržal kniežací stolec. Pretože sa tu odmietli zrieknuť kresťanskej viery, obaja veľmoži tu boli vystavení mučeniu a nakoniec im bola sťatá hlava. Obaja boli z toho dôvodu vyhlásení za svätcov a mučeníkov.
Dipolieia

Dipolieia alebo Boufonia () bola staroveká aténska slávnosť k pocte boha Dia Poliea ("Dia Ochrancu mesta"), oslavovaná v lete 14. dňa atického mesiaca skiroforión.
Spomedzi všetkých aténskych sviatkov, tento sviatok vynikal vďaka svojim jedinečným, ba až „groteskným“ črtám. Dipolieia, slávnosť k pocte Dia Poliea, ktorá sa oslavovala archaickými obradmi, mala zrejme agrárny charakter (Aristofanes zosmiešňoval Dipolieiu alebo Boufoniu ako archaický nezmysel, ktorý sa „modernej mládeži“ nepáčil.). Počas Dipolieie sa konal rituál boufonia ("zabitie vola"), tento rituál bol taký zvláštny a primitívny, že ho dokonca Aténčania z 5. stor. pred Kr. považovali za bizarný. Podľa starovekých správ (aj vďaka správe od Theofrasta) a vázových malieb sprievod Aténčanov (vrátane dievčat nesúcich nádoby na vodu alebo hydriai a mladých ľudí nesúcich jačmeň, pšenicu a nôž) hnal skupinu volov (boli to ťažné voly, vhodné na ťahanie pluhov) hore na Akropolu do Diovej svätyne. Na oltár alebo bronzový stôl vo svätyni položili obilie, zdanlivo ako obetu Diovi, ale v skutočnosti ako návnadu pre voly, a zvieratám bolo umožnené voľne sa pohybovať, až kým jedno z nich nezačalo to obilie žrať.
Pausanias o obetovaní býka uvádza: "„...a iná socha Dia zvaného Polieus. Opíšem obrad pri obeti jemu prinesenej, ale o tom, ako sa vykladá jeho pôvod, sa nezmienim. Na oltár Dia zvaného Polieus položia jačmeň zmiešaný s pšenicou a nestrážia ho. Dávajú potom iba pozor na býka, ktorého chystajú k obeti. Ten ide k oltáru a žere z neho obilie. I zavolajú jedného z kňazov zvaného búfonos („býkobijca“) a ten, zabije býka a odhodí sekeru – taký je totiž zvyk – a ujde. Oni potom, ako keby nepoznali muža, ktorý tento čin vykonal, ženú pred súd sekeru. Vykonávajú teda obetu týmto spôsobom. ...“"
Tí, čo zostali, obetným nožom stiahli kožu z vola, mäso z neho upiekli a zjedli. Nasledoval súd na radnici (v prytaneione) pod Akropolou, ktorý mal obviniť vraha vola, ale keďže samotný „zabijak“ ušiel, obvinenie bolo nakoniec vznesené proti dvojitej sekere alebo obetnému nožu, z ktorých bol jeden (zdroje neuvádzajú, ktorý z nich) uznaný vinným a za trest hodený do mora. Aby sa s obeťou „zmierili“, jeho kožu vypchali a vypchaté zviera potom stálo v Diovej svätyni až do ďalšej Dipolieie. Dipolieia, ktorá sa takmer určite radila k najstarším sviatkom v Aténach (dvojitá sekera mohla byť skutočnou mykénskou relikviou), pretrvala napriek všetkej svojej absurdnosti po dlhé stáročia (prežila až do čias rímskych cisárov).
Vibrio harveyi

Vibrio harveyi je Gram-negatívna bioluminiscentná morská baktéria rodu "Vibrio". Táto baktéria má tvar tyčinky, je pohyblivá (pomocou polárnych bičíkov), fakultatívne anaeróbna, halofilná a schopná fermentačného i respiračného metabolizmu. Nerastie pri teplotách pod 4 °C, optimálna teplota rastu je 3035 °C. "V. harveyi" sa nachádza voľne v tropickej slanej vode, ako komenzál v črevnej mikroflóre morských živočíchov a ako primárny a oportunistický patogén v morských živočíchoch, napríklad koralov, ustríc, rakov, kreviet, morských koníkov a iných. Je zodpovedné za chorobu, ktorá napadá komerčne chované krevety. Okrem toho sa podľa vzoriek získaných na lodiach na oceánoch predpokladá, že je "V. harveyi" zodpovedné i za svetielkujúce more. Toto svetlo môže pokrývať až .
Quorum sensing.
Skupiny baktérií "V. harveyi" spolu komunikujú pomocou quorum sensingu (QS), ktorým koordinujú bioluminiscenciu a virulenciu. QS bol najprv študovaný u "Aliivibrio fischeri", čo je morská baktéria, ktorá využíva syntázu (LuxI) na tvorbu konkrétneho autoinduktoru (AI), ktorý sa viaže na konkrétny receptor (LuxR), ktorý potom ovplyvňuje expresiu génov. Tento „LuxI/R“ QS bol identifikovaný i u iných druhov Gram-negatívnych baktérií. Napriek tomu, že "V. harveyi" je príbuzné "A. fischeri", chýba mu LuxI/R QS systém a namiesto toho využíva hybridný QS, ktorý deteguje AI pomocou histidínkinázy viazanej na membráne a následnej kaskády, ktorá túto informáciu o hustote populácie premieňa na zmeny génovej expresie. Po tom, čo bol tento hybridný systém identifikovaný u "V. harveyi", boli podobné systémy nájdené u mnohých ďalších druhov baktérií. Za riadenie translácie regulátorov, represorov a promótorov na základe hustoty buniek sú zodpovedné molekuly Qrr RNA. "V. harveyi" využíva druhý AI, nazývaný autonduktor-2 (AI-2), ktorý je nezvyčajný, pretože ho tvorí a deteguje mnoho rôznych baktérií, Gram-negatívnych aj Gram-pozitívnych. "V. harveyi" teda hralo dôležitú úlohu v porozumení medzidruhovej bakteriálnej komunikácie.
Botanická záhrada a arborétum Mendelovej univerzity v Brne

Botanická záhrada a arborétum Mendelovej univerzity v Brne () je botanická záhrada a arborétum Mendelovej univerzity v Brne. Je výukové a účelové zariadenie univerzity.
Poloha.
Záhrada sa nachádza v nadmorskej výške 220 až a s priemerným úhrnom zrážok 547 mm/rok a priemernou ročnou teplotou 8,4 °C.
Dejiny.
Myšlienka vybudovania botanickej záhrady pri vtedajšej Vysokej škole poľnohospodárskej vznikla v roku 1926 kedy bola vybudovaná menšia botanická záhrada v blízkosti školy. Arborétum bolo založené v roku 1938 prof. Ing. August Beyer, pôvodne na rozlohe 2 ha. Bolo určené pre výuku lesných inžinierov. V 60. rokoch bolo potrebné rozšíriť priestor školy a tak bolo 1. novembra 1967 rozhodnuté o výstavbe novej botanickej záhrady a arboréta v nadväznosti na pôvodné arborétum. V tomto roku bola tiež pridaná pôvodne súkromná zbierka orchideí Ing. J. Duška a doc. J. Křístka v pôvodnom počte cca 350 druhov a krížencov. V roku 1996 sa začalo s výstavbou nových skleníkov a výukových budov. Od založenia v roku 1938 sa rozloha botanickej záhrady rozšírila desaťkrát. V roku 2005 sa stala zakladajúcou členkou Únie botanických záhrad Českej republiky.
Zbierky.
V botanickej záhrade je približne 13 tisíc rastlín.
Dýchací reťazec

Dýchací reťazec je metabolická dráha, v ktorom dochádza k oxidácii koenzýmov a redukcii kyslíka na vodu za účelom zisku energie v podobe adenozíntrifosfátu (ATP).
Definícia.
Proces, pri ktorom sa oxidujú organické zlúčeniny na výsledné produkty s nízkym energetickým obsahom (prevažne na oxid uhličitý) za vzniku adenozín-5'-trifosfátu (ATP), sa všeobecne označuje ako "dýchanie". Tento proces by nemal byť zamieňaný s fyziologickým dýchaním, teda výmenou kyslíku a oxidu uhličitého medzi tkanivom a okolitým prostredím. Podľa novších definícií je dýchanie obmedzené len na tie disimilačné procesy, pri ktorých sa organický materiál úplne rozloží na anorganické výsledné produkty (vodu a oxid uhličitý) s nízkym obsahom energie za uvoľnenia veľkého množstva energie. Disimilačné procesy, pri ktorých sa organický materiál rozloží len neúplne a vyskytujú sa teda výsledné produkty s relatívne vyšším obsahom energie, sa nazývajú kvasenie.
Keďže sa pri tomto procese najčastejšie substrátový vodík postupne prenáša na terminálne elektrónové akceptory, spravidla na kyslík, je dýchanie zvyčajne spojené s výmenou plynov medzi organizmom a vonkajším prostredím, čo vedie k tomu, že sa kyslík zo vzduchu dostane na miesta biologickej oxidácie a vzniknutý oxid uhličitý sa dostane do vonkajšieho prostredia.
Zloženie.
Dýchací reťazec je zložený z dvoch častí:
Obidve časti dýchacieho reťazca sa nachádzajú na vnútornej strane mirochondriálnej membrány.
Elektrónový transportný reťazec.
Do elektrónového transportného reťazca vstupujú redukované koenzýmy NADH a FADH2, ktoré sa oxidujú na NAD a FAD. Odovzdávajú atómy vodíka enzýmom tohto reťazca, ktorý ich postupne presúva ďalej a nakoniec mimo matrix mitochondrie. Takto sa ustavuje rozdiel koncentrácie protónov na stranách membrány, čo potom využíva druhá časť reťazca.
Oxidatívna fosforylácia.
Druhou časťou dýchacieho reťazca je oxidatívna fosforylácia, ktorá využíva enzým ATP syntázu a koncentračný gradient protónov vytvorený pomocou elektrónového transportného reťazca. ATP syntáza prepúšťa protóny z jednej strany membrány na druhú a využíva tento proces na syntézu ATP. ATP sa potom v bunke využíva ako zdroj energie pre mnohé reakcie.
Smrekový potok (prítok Laborca)

Smrekový potok je potok v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji v okrese Medzilaborce na území obce Čertižné. Je ľavostranným prítokom Laborca, ktorý ústi do Latorice. Nachádza sa v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa sútokom zdrojníc v nadmorskej výške v severozápadnej časti územia obce Čertižné na juhozápadnom úbočí vrchu "Fujov" s v lesnom extraviláne v okrese Medzilaborce v Prešovskom kraji. Západná zdrojnica pramení v . Východná (dlhšia) zdrojnica pramení v 
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie južným smerom cez lesný extravilán, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Ščob, pravým brehom obmýva úpätie lesa Smrekov. Vyteká z lesa do poľnohospodárskeho extravilánu, v podteká cestu z Čertižného k štátnej slovensko – poľskej hranici, v ústi do Laborca ako jeho ľavostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Čertižné. Nemá prítoky.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve lesa Smrekov, úpätím ktorého potok preteká. Názov lesa Smrekov má pôvod v apelatíve "smrek obyčajný" (latinsky "Picea abies" alebo "Picea excelsa"), ktorého prvý člen bol rozšírený formantom "-ov" do tvaru menného adjektíva ako Chmeľov, Borov, Javorov vo význame "porast, les s väčšinovým zastúpením dreviny tohto ihličnatého druhu". Po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Smrekový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum "Smrekový potok (prítok Laborca)" bolo štandardizované v roku 1990. V dnešnej slovenskej hydronymii hydronymum Smrekový potok nie je jedinečným názvom (november 2023).
Kelly Reillyová

Kelly Reillyová (; * 18. júl 1977, Londýn, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka, známa z televíznych seriálov "True Detective" (2015), "Britannia" (20182021) a "Yellowstone" (20182023).
Detstvo a mladosť.
Reillyová sa narodila a vyrastala v Chessingtone, ako dcéra matky recepčnej v nemocnici a Jacka Reillyho, policajta. Navštevovala Tolworth Girls' School v Tolworthe, kde študovala drámu. Jej starí rodičia sú Íri.
Kariéra.
Reillyová napísala producentom televízneho seriálu "Prime Suspect", v ktorom účinkovala Helen Mirren v hlavnej úlohe a požiadal ich o jednu z úloh. O šesť mesiacov neskôr sa zúčastnila konkurzu na rolu v "Prime Suspect 4: Inner Circle", ktorý bol odvysielaný v roku 1995.
V roku 2001 sa objavila v komédii "Erasmus alebo Priatelia po španielsky" a objavila sa aj v druhej časti, s názvom "Erasmus 2Priatelia sú späť". Za svoj herecký výkon vo filme "Erasmus 2Priatelia sú späť", bola nominovaná na francúzske filmové ocenenie César Awards.
Pripojila sa k hereckému obsadeniu ako Keira Knightley, Rosamund Pike, Carey Mulligan a Donald Sutherland do filmovej adaptácie "Pýcha a predsudok", z roku 2005. V roku 2008 si zahrala spoločne s Michaelom Fassebenderom v dráme "Jazero smrti". O rok neskôr, účinkovala vo filme "Sherlock Holmes", pričom si svoju postavu zopakovala aj v druhej časti, "Sherlock Holmes: Hra tieňov", z roku 2011.
V roku 2015 sa pripojila k druhej sérii televízneho seriálu "True Detective". Od roku 2018 účinkuje v televíznom seriály "Yellowstone". V roku 2023 si zahrala vo filme "Prízrak v Benátkách".
Reillyová účinkuje aj v divadlách. 
Súkromný život.
V roku 2012 sa vydala za finančníka Kylea Baughera.
Cochrane

Cochrane môže byť:
Pavol Kráľ

Pavol Kráľ (* 7. september 1953, Žilina) je slovenský výtvarný umelec.
Životopis.
Akademický maliar Pavol Kráľ po maturite v roku 1973 na Gymnáziu v Žiline študoval v rokoch 1973 1979 na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave, Oddelenie voľnej grafiky a knižnej ilustrácie u prof. Oresta Dubaya. V slobodnom povolaní. V rokoch 19841994 pôsobil ako externý pedagóg výtvarnej výchovy na ĽŠU Bratislava. Po roku 1990 absolvoval študijné cesty na ostrovy Lofoty a Vesterály, oblasti za polárnym kruhom v Nórsku a Švédsku, Fínsko, Estónsko, Lotyšsko, Litva, Švajčiarsko, Taliansko, Francúzsko, Španielsko. Zúčastnil sa na desiatkach plenérov, workshopov a sympózií na Slovensku i v zahraničí.
Jeho diela sú v zbierkach Slovenskej národnej galérie Bratislava, Považskej galérie Žilina, Stredoslovenskej galérie Banská Bystrica, Galérie umeleckých sympózií Banská Štiavnica, Galérie Serafin Viedeň, Kancelárie prezidenta Českej republiky, Nadácie Pohraničie, SejnyPoľsko, Slovenskej sporiteľne. Žije a pracuje v Bratislave.
Tvorba a výstavy.
Venuje sa najmä maľbe, ale v jeho tvorbe je zastúpená aj kresba, grafika, grafický design, kamenná mozaika, realizácie v architektúre či performance. Okolo 30 autorských výstav, okolo 150 kolektívnych výstav (Slovensko, Rakúsko, Česko, Poľsko, Tunis, Čile, Mexiko, Slovinsko, Čína, Belgicko, Bulharsko, Andorra, Portugalsko, Rumunsko, Francúzsko). Účasť na sympóziach a workshopoch (Slovensko, Poľsko, Rakúsko, Tunis, Slovinsko, Andorra). Prierezová výstava k 70-ročnému jubileu narodenia Pavla Kráľa sa v roku 2023 uskutočnila v priestoroch Danubiany.
Dielo.
Patrí medzi popredných organizátorov a propagátorov slovenského výtvarného umenia doma aj v zahraničí.
V Umeleckej besede slovenskej, ako predseda Slovenskej výtvarnej únie otváral vernisáže už stovkám svojich kolegov a kolegýň. Je viceprezidentom celosvetovej organizácie výtvarných umelcov IAA/AIAP. V rokoch 20112015 pôsobil ako prezident Medzinárodnej asociácie umelcov Európy a Severnej AmerikyIAA Europe, 20152020 bol viceprezidentom a členom Rady riaditeľov Európskej koalície pre kultúrnu diverzitu (ECCD), v roku 2015 bol v Parížiako vôbec prvý zástupca Slovenskazvolený za člena Medzivládneho výboru UNESCO pre kultúrnu diverzitu. Je členom Vedeckej a umeleckej rady VŠMU, Rady pre kultúru, vedu a vzdelávanie Konferencie biskupov Slovenska, roky pôsobil ako člen Rady vlády pre kultúru a iných poradných orgánov. Ako rešpektovaný zástupca umelcov dlhodobo iniciuje zmeny v legislatíve pre oblasť kultúry, pripravuje analýzy a návrhy, usiluje o ich presadenie.
Morfogeografia

Morfogeografia (morfo- » prvá časť zložených slov s významom tvar, tvarovosť, vzťah ku tvarugeografia -ie ž. ‹g› náuka o rozložení a vzájomných vzťahoch prírodných a spoločenských javov skúmaných podľa oblastí zemského povrchu, zemepis) je veda, ktorá študuje geomorfologické procesy (vznik, vývoj i charakter), formy georeliéfu a vzťahy k ostatným zložkám krajiny. Vyčlenila sa z negeografickej vednej disciplíny geomorfológie. Jej objektom skúmania je reliéf. Skúma morfologické štruktúry krajiny; podmienky, pri kotrých reliéf vzniká; ako vplývajú iné zložky zeme na reliéf a iné.
Dom popa Jovča

Dom popa Jovča (), alebo Dom kronikára popa Jovča () je dom zo začiatku 19. storočia, ktorý sa nachádza v meste Triavna v Gabrovskej oblasti v severnom Bulharsku.
Budova má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
Lokalita.
Dom popa Jovča sa nachádza v historickej časti mesta Triavna na ulici „Angel Kănčev“ (, doslova "ulica Angela Kănčeva") č. 12.
Dejiny.
Dom bol postavený pre potreby významného triavnenského učiteľa, remeselníka, obchodníka a kronikára, popa Jovča. Výstavba prebiehala na začiatku 19. storočia a dom bol dokončený v roku 1816, čo je zrejmé zo záznamu o dokončení domu, ktorý si pop Jovčo zapísal 17. marca toho roku. 
V roku 1967 dom získal štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu. V roku 1976 bola na fasáde domu inštalovaná pamätná kamenná doska s basreliéfovým vyobrazením popa Jovča. V tom istom roku bola v dome otvorená umelecká expozícia, ktorá pozostávala z obrazov, ktoré pre ňu daroval umelec Ivan Christov. V roku 1982 do expozície pribudli aj plastiky, ktoré do nej podaroval sochár Borislav Risunov. V roku 1984 prebehli na budove reštauračné práce. 
V roku 1993 bol dom v rámci reštitúcie vrátený dedičom pôvodného majiteľa, popa Jovča.
V súčasnosti sa v dome nachádzajú priestory umeleckej galérie (v priestoroch niekdajšieho obchodu, tzv. ďukianu na prízemí budovy).
Charakteristika.
Budova je dvojposchodová. Skladá sa z hospodárskeho prízemia a obytného nadzemného poschodia. V rohu prízemnej časti budovy sa nachádzal ďukian (druh obchodu so skladom v bulharských obrodeneckých domoch). Časti obytného nadzemného poschodia sa arkierovito rozširujú nad prízemím poschodím. 
Na fasáde domu sa nachádza pamätná doska s basreliéfovým vyobrazením popa Jovča, ktorú zhotovil sochár Borislav Risunov. Je jediným reliéfom zobrazujúcim tohto kronikára na území Bulharska.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Rok vyhlásenia: 1967
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota budovy
Oficiálny názov na zozname kultúrnych pamiatok: "Kăšta na pop Jovčo s dvata dvora i stopanskata sgrada" (, doslovne Dom popa Jovča s dvomi dvormi a hospodárskou budovou)
Fontána pri hodinovej veži (Triavna)

Fontána pri hodinovej veži (), alebo Fontána u hodinovej veže () je kašna z polovice 19. storočia, ktorá sa nachádza v meste Triavna v Gabrovskej oblasti v severnom Bulharsku.
Stavba má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
Lokalita.
Fontána pri hodinovej veži sa nachádza v historickej časti mesta Triavna na historickom námestí „Ďado Nikola“ (, doslova "ulica deda Nikolu"). Nachádza sa pri severozápadnom rohu trevnenskej hodinovej veže. V spojitosti s ostatnými stavbami námestia tvorí jedinečný pamiatkovo chránený obrodenecký architektonický ansábel.
Dejiny.
Fontánu nechala postaviť trevnenská radnica v roku 1851, čo vyplýva z nápisu, ktorý sa zachoval na fontáne. Postavili ju pravdepodobne kamenárski majstri, ktorí v tom čase prechádzali mestom. 
V rokoch 1937 – 1943 bola fontána niekoľkokrát premiestňovaná. V roku 1967 stavba získala štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu. V roku 1968 prebehli na fontáne reštauračné práce. 
Charakteristika.
Fontáne je postavená z miestneho kameňa vo forme pravouhlej prizmy. Dosahuje výšky približne 2,5 metra. Spočiatku stála ako samostatná stavba, neskôr bola premiestnená k fasáde trevnenskej hodinovej veže. 
Na prednej fasáde sa vo vrchnej časti nachádza ozdobný reliéf zobrazujúci rozetu. Pod reliéfom sa nachádza pamätný nápis:
„"V leto 1851 oktomvri ot selskata obština se podnoviavat. Teka i vsički žadni napojavat. Pătnici, pijnete i spomenete.“" (doslovne: „"V lete v októbri 1851 ju obec obnovila. Tečie a dáva vodu všetkým smädným. Pútnici, pite a spomínajte.“")
Na konci 19. storočia bol na prednú fasádu fontány na miesto nad pôvodným rozetovým reliéfom pridaný ďalší ozdobný reliéf, ktorý zobrazuje dvojhlavého orla. Z obidvoch strán reliéfu sa nachádza nápis: 
"M-C MAJ 1891 g." (, doslovne: "MESIAC MÁJ roku 1891.").
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Rok vyhlásenia: 1967
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota stavby
Oficiálny názov na zozname kultúrnych pamiatok: "Češma pri časovnikovata kula" (, doslovne: Fontána pri hodinovej veži)
Poľana (vrch v Jablunkovskom medzihorí; 808 m)

Poľana () je vrch v Jablunkovskom medzihorí, krajinnom celku Západných Beskýd. Leží nad obcou Skalité, približne severovýchodne od Čadce. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Jablunkovského medzihoria. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Čadca a na katastrálnom území obce Skalité. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situované Skalité, západne sa nachádza Jaworzynka, severne Koniaków a východne Zwardoń. 
Opis.
Poľana leží vo východnej polovici vrchoviny, v hrebeni vedúcom z Kykuly () juhozápadným smerom na Grúň (). Južne sa nachádza Priehybok (), Bugaj (), Skalanka (), Veľká Rača (), Kykula (), Oselné () a Firkova Kýčera (), západne Liesková (), Tri kopce (), Grúň (), Pahorok () a Slivkuľa (), severne Siwoniowski Wierch (), Ochodzita () a Trojaki () a východne Kykula (), Rachowiec (), Pydychów Groń () a Serafínov grúň (). Južné svahy hrebeňa odvodňuje Čierňanka, severné jej prítok Rieka, patriace do povodia Kysuce. Vrcholom vedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva horská lúka, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach je vidieť okolité vrcholy Jablunkovského medzihoria, no tiež Moravsko-sliezske, Kysucké, Oravské a Sliezske Beskydy.
Nemzeti Bajnokság I/A (ženský basketbal)

Nemzeti Bajnokság I/A, v súčasnosti zo sponzorských dôvodov uvádzaná ako TIPPMIX NŐI NB I. A, je najvyššia profesionálna maďarská súťaž v ženskom basketbale. Víťazný tím vyraďovacej časti získava titul Majstrov Maďarska za danú sezónu. 
Dejiny.
Basketbalová súťaž bola založená v roku 1933, kedy sa prvým víťazom stal klub TFSE. Po roku 1933 sa ďalšia sezóna hrala až v roku 1939, odvtedy sa však koná každoročne, aj počas druhej svetovej vojny. Najúspešnejším klubom v histórii súťaže je budapeštiansky klub, BSE Budapešť, ktorý zvíťazil 21-krát, nasledovaný klubmi MTK Budapešť a Sopron Basket so 16 titulmi. Ligu hrá v sezóne 2023/24 10 tímov.
Billie Whitelawová

Billie Honor Whitelaw CBE (* 6. jún 1932, Coventry, Warwickshire, Anglicko, Spojené kráľovstvo† 21. december 2014, Londýn, Anglicko, Spojené kráľovstvo) bola anglická herečka, ktorá 25 rokov úzko spolupracovala s írskym dramatikom Samuelom Beckettom a bola považovaná za jednu z popredných interpretiek jeho diel. Známa bola aj stvárnením démonickej pestúnky pani Baylockovej v horore "Prichádza Satan!" (1976). 
Detstvo a mladosť.
Whitelawová sa narodila v roku 1932 v Coventry, v grófstve Warwickshire. Mala jednu staršiu sestru Constance. Jej otec zomrel na rakovinu pľúc, keď mala Whitelawová 9 rokov. 
Kariéra.
Film a televízia.
Whitelawová debutovala vo filme "The Sleeping Tiger" v roku 1954. Neskôr mala úlohy vo filmoch "Carve Her Name with Pride" (1958) a "Hell Is a City" (1960). Hrala s Albertom Finneym vo filme "Charlie Bubbles" z roku 1967. Jej herecký výkon, jej vyniesol nomináciu na cenu BAFTA, ktorú aj získala. Svoju druhú cenu BAFTA vyhrala za jej herecký film vo filme "Twisted Nerve", kde stvárnila matku Hayley Mills. 
V roku 1972 si zahrala aj vo filme Alfreda Hitchcocka s názvom "Frenzy". Whitelawová si získala medzinárodné uznanie za svoju rolu pani Baylockovej, vo filme "Prichádza Satan!" z roku 1976. Jej výkon bol považovaný za jeden z najpamätnejších z filmu a vyhrala britskú filmovú cenu Evening Standard za najlepšiu herečku. 
V roku 1970 bola členkou poroty na 20. berlínskom medzinárodnom filmovom festivale. 
Whitelawová sa tiež často objavovala v televízii a jej herecký výkon v televízii bol viac krát pozitívne prijatý. 
Divadlo.
V roku 1963 sa Whitelawová stretla s írskym dramatikom Samuelom Beckettom. Ona a Beckett si užili intenzívny profesionálny vzťah až do jeho smrti v roku 1989. Špeciálne pre ňu napísal mnoho svojich experimentálnejších hier, pričom o Whitelawovej hovoril ako o „dokonalej herečke“. Whitelawová bola Beckettovou múzou.
Spolupracovali na Beckettových hrách ako "Play", "Eh Joe", "Happy Days", "Not I", "Footfalls" a "Rockaby". Za jej herecký výkon v "Rockaby", bola Whitelawová bola nominovaná na Drama Desk Award.
V rokoch 1964 až 1966 bola členkou Britského národného divadla. V roku 1965 prevzala po Maggie Smithovej rolu Desdemony v divadelnej hre "Othello".
Súkromný život.
Whitelawová bola vydatá za herca Petra Vaughana v rokoch 1952 až 1966. Neskôr sa vydala druhý krát, za Roberta Mullera, s ktorým mala syna. S Mullerom bola až do jeho smrti v roku 1998. Napísala autobiografiu s názvom Billie Whitelaw... Who He? ktorá bola vydaná v roku 1996. 
Whitelawová bola vymenovaná za veliteľa Rádu Britského impéria kráľovnou Alžbetou II. v roku 1991.
Úmrtie.
Whitelawová posledné štyri roky života strávila v Denville Hall, v domove dôchodcov pre profesionálnych hercov. Zomrela tam po zápale pľúc, 21. decembra 2014 vo veku 82 rokov.
Dom Kăňa Kamburova

Dom Kăňa Kamburova (), alebo Dom u hodín () je dom zo začiatku 19. storočia, ktorý sa nachádza v meste Triavna v Gabrovskej oblasti v severnom Bulharsku.
Budova má pridelený štatút kultúrnej pamiatky súborového významu.
Lokalita.
Dom Kăňa Kamburova sa nachádza v historickej časti mesta Triavna na ulici „Angel Kănčev“ (, doslovne: "ulica Angela Kănčeva") č. 1. Je súčasťou súboru budov historického námestia „Ďado Nikola“ (, doslova "námestie deda Nikolu") a leží v bezprostrednej blízkosti trevnenskej hodinovej veže.
Dejiny.
Autor budovy ani presný čas, kedy výstavba prebiehala nie sú známe, dom bol však postavený koncom 19., alebo začiatkom 20. storočia. 
V roku 1967 získal štatút kultúrnej pamiatky súborového významu. V roku 1970 prebehli na budove reštauračné práce. 
Charakteristika.
Časť jednej z fasád domu je pristavená priamo k fasáde budovy trevnenskej hodinovej veže. V prízemnej časti budovy sa nachádzal ďukian (druh obchodu so skladom v bulharských obrodeneckých domoch). V časti domu obrátenej smerom k rieke sa nachádza terasa. 
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka súborového významu (súčasť historického námestia a pamiatkovo chráneného architektonického ansáblu Centralnijat ploštad.
Rok vyhlásenia: 1967
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota budovy
Oficiálny názov na zozname kultúrnych pamiatok: "Kăšta na Kăňu Kamburov" (, doslovne Dom Kăňa Kamburova)
Bitka pri rieke Slaná (1132)

Bitka pri rieke Slaná bolo vojenské stretnutie, ktoré sa odohralo 22. júna 1132. Išlo o rozhodujúci boj o moc v Uhorsku medzi dvoma kniežatami z rodu Arpádovcov, neuznaným synom kráľa Kolomana Borisom a jeho bratrancom Belom II. Slepým, synom Kolomanovho brata kniežaťa Almoša.
Predohra.
Boris sa narodil okolo roku 1113 ako dieťa uhorskej kráľovnej Eufémie. Jeho matka prišla do Uhorska ako druhá manželka kráľa Kolomana I., no panovník neskôr obvinil Eufémiu z cudzoložstva a vyhnal ju, a tak sa princ narodil až v Kyjeve, na dvore svojho starého otca, veľkovojvodu Vladimíra Monomacha. Koloman nikdy neuznal Borisa za svoje dieťa, ale chlapcovi sa dostalo vzdelania hodného kráľovskej rodiny. Po Kolomanovi panoval v rokoch 11161131 jeho syn kráľ Štefan II, ktorý v marci 1131 umrel. Po Štefanovej smrti sa stal kráľom slepý syn kniežaťa Almoša Belo II. Následne pod nátlakom Belovej manželky, kráľovnej Heleny, bolo na sneme v Arade povraždených 68 šľachticov - z pomsty za to, že na príkaz kráľa Kolomana oslepili Bela II. ešte ako chlapca v roku 1113 spolu s jeho otcom, vojvodom Álmošom.
Šľachtici nespokojní s Belom pozvali Borisa, aby si uplatnil nárok na uhorskú korunu ako syn Kolomana. Tento nárok – v súlade so svojimi politickými záujmami – uznali za legitímny aj vládcovia Poľska Boleslav Krivoústy a Kyjevskej Rusi Vladimíra Monomach. 
Bela naopak podporili rakúsky markgróf Leopold III., jeho syn Albert (Belov švagor) a české knieža Soběslav, ktorý bol ženatý s Belovou sestrou Adelaidou.
Bitka.
Boris vpadol do Uhorska a v bitke pri rieke Slaná sa jeho poľsko-ruské sily postavili Belovej armáde podporovanej rakúskymi a českými posilami, no utrpeli porážku. 
Dohra.
Soběslav, v snahe uľahčiť Belovi, vpadol do Boleslavovho Sliezska. 
Uhorskočeskopoľské boje trvali až do mieru sprostredkovaného 26. mája 1135 cisárom Lotharom II. Boris sa napriek tomu pokúšal naďalej získať uhorskú korunu. Roku 1146 prekročil uhorské hranice od západu a dobyl Bratislavský hrad, no obyvateľstvo ho nepodporilo, Boris ustúpil a posádka Bratislavského hradu sa vzdala uhorskému kráľovi Gejzovi II.
Euhemeros

Euhemeros, latinsky Euhemerus (asi 340 p.n.l Messina – asi 260 p.n.l) bol staroveký grécky spisovateľ, ktorý žil na dvore kráľa Kassandra Macedónskeho. Býva považovaný za stúpenca kyrénskej školy. Vo svojom diele, ktoré sa zachovalo len v zlomkoch, podávala racionálny výklad gréckych mýtov. Tento postup sa po ňom nazýva euhemerizmus.
Euhemeros žil v dobe helenizmu, kde bol Alexander Veľký zaradený medzi jeho bohov a chcel ukázať, že hranice medzi svetom bohov a svetom ľudí nie je tak ostrá, ako sa domnievali iný. Podľa cirkevného historika Eusebia z Kaisareie bolo jeho (dávno stratené) dielo „Posvätné príbehy“ (Hiera anagrafé) podistým utopický román, ktorý popisoval čisto racionálnu spoločnosť na vymyslenom ostrove Panchaei. Autor sa tam mal dostať cestou okolo Arábie. Obyvatelia tohto ostrova vraj vykladali známe mýty ako historické udalosti a vysvetľujú, čo sa vtedy vlastne stalo. Takže grécky bohovia boli podľa nich pôvodní králi, Zeus bol veľký dobyvateľ a panoval na Kréte, kde sa vraj ešte ukazuje jeho hrob.