Justine Trietová

Justine Trietová (* 17. júl 1978, Fécamp, Seine-Maritime), je francúzska filmová režisérka, scenáristka a herečka.
Debutovala dokumentárnymi filmami a krátkym filmom "Vilaine Fille, mauvais garçon", ktorý získal cenu na filmovom festivale Berlinale v roku 2012. O dva roky neskôr jej prvý celovečerný film "La Bataille de Solférino" (Bitka pri Solferine), uvedený na filmovom festivale v Cannes v roku 2014, zaznamenal veľký úspech u kritikov, etabloval ju vo francúzskom audiovizuálnom prostredí a priniesol jej nomináciu na Cézara za najlepší prvý film. Pokračovala komédiou "Victoria", ktorá jej opäť vyniesla ďalšie dve nominácie na Cézara, ako aj film "Sibyla" v roku 2019.
O štyri roky neskôr dosiahla celosvetový úspech so svojím filmom "Anatómia pádu", ktorý získal Zlatú palmu na filmovom festivale v Cannes v roku 2023, čím sa stala len treťou ženou v histórii festivalu, ktorá toto ocenenie získala. Jej film získal aj šesť Cézarov, dva Zlaté glóbusy, cenu Lumière, tri Európske filmové ceny a päť nominácií na Oscara.
Životopis.
Detstvo a vzdelanie.
Narodila sa v meste Fécamp, v provincií Seine-Maritime a vyrastala v Paríži. Jej otec nebol často prítomný, matka pracovala a vychovávala tri deti, z ktorých ostatné dve neboli jej vlastné.
Je absolventkou vysokej školy "Beaux-Arts" v Paríži (slovensky: "vysoká škola krásnych umení"), kde absolvovala skúšky na maliarku. Po dvoch rokoch štúdia sa začala venovať videu a strihu. K filmu sa dostala až neskôr, keď sa považovala za príliš starú na to, aby sa pridala do "La Fémis (Európská nadácia pre odbory obrazu a zvuku)".
Vplyvy.
Tvrdí, že ju ovplyvnili John Cassavetes a jeho film "Opening Night", ale aj James L. Brooks drámou "Tendres Passions", ktorá získala päť Oscarov vrátane Oscara za najlepší film so Shirley MacLaine a Jackom Nicholsonom.
Takmer pätnásť rokov po svojom debute na slávnostnom odovzdávaní Zlatej palmy v roku 2023 vyhlásila, že vtedy bolo "ešte stále možné robiť chyby a začať odznova".
Kariéra.
20072012: prvé kroky v tvorbe dokumentárnych filmov.
Po štúdiách režírovala sériu dokumentárnych filmov vrátane:
20122016: uznanie zo strany kritikov i verejnosti.
Na Berlínskom medzinárodný filmovom festivale v roku 2012 vyhrala Európsku filmovú cenu akadémie EFA za najlepší európsky film, krátkometrážnym filmom "Vilaine Fille, mauvais garçon", ktorý rozpráva príbeh maliara na mizine a herečky, ktorí sa stretávajú a spolupracujú dovtedy, kedy sú konfrontovaní so zmenou okolností. Tento krátky film získal v tom istom roku aj hlavnú cenu na Filmovom festivale v Angers a na Filmový festivale Entrevues Belfort.
Jej prvý celovečerný film "La Bataille de Solférino" získal uznanie kritiky, ale komerčný úspech nie. Príbeh sa odohráva 6. mája 2012, v deň druhého kola francúzskych prezidentských volieb. Hlavná hrdinka, novinárka, ktorú hrá Laëtitia Dosch, pracuje pre 24-hodinový spravodajský kanál I-Télé a informuje o situácii na ulici Solférino, pred sídlom "Socialistickej strany", ktorá voľby priamočiaro vyhrala. Film bol nakrútený prevažne na mieste a "ukazuje, aké represívne a dokonca násilné môže byť takéto zhromaždenie, najmä keď sa jednotlivec stráca v davovej psychóze uprostred osobných konfliktov". Tržby v kinách boli skromné, film si pozrelo len 30 951 divákov.
Trietová patrí ku generácii mladých francúzskych filmových tvorcov, na ktorú upozornil filmový kritik Stéphane Delorme v časopise "Cahiers du cinéma" v apríli 2013. Rezisérka bola predstavená širokej verejnosti na Filmovom festivale v Cannes 2013.
"Viktória" je jej prvým úspechom u divákov, v priebehu roka 2016 ju videlo 700 000 divákov. Hlavnou postavou je mladá právnička, ktorá musí obhajovať priateľa podozrivého z dobodania svojej priateľky na smrť a potom si v dôsledku prepracovanosti najíma bývalého drogového dílera z ulice ako au-pair, aby sa staral o jej dve malé dcéry. Pritom zisťuje, že jej bývalý manžel zverejnil na internete príbeh inšpirovaný ich minulosťou, v ktorom ju obviňuje z rôznych vecí. Film bol v roku 2017 päťkrát nominovaný na Césara, vrátane Césara za najlepší film.
20192023: rast v očiach kritiky.
Na Filmovom festivale v Cannes 2019 bol jej film "Sibyl" nominovaný na ocenenie. Scenár filmu napísala Trietová spolu so svojím partnerom Arthurom Hararim. Nemecká herečka Sandra Hüller hrá úlohu Mikaely "Mika" Sandersovej, filmovej režisérky.
Film rozpráva príbeh psychoterapeutky, ktorá sa vracia k svojej prvej vášni, písaniu, s až príliš lákavým zdrojom inšpirácie, ktorou je jej nová pacientka, problémová herečka.
Film bol "zjavením na filmovom festivale v Cannes" a bol pochválený za to, že "konečne ukazuje ženy v celej ich zložitosti" prostredníctvom "portrétu zložitej a mnohorozmernej ženy", ktorá si je "istá sama sebou a zároveň si nie je istá vôbec".
Potvrdzuje to jednu z charakteristických tém režisérky: "Hrdinky Justine Trietovej akoby vždy nosili svet na dosah ruky".
Je to prvý film Justine Trietovej nakrútený v prírodnej krajine, na sopečnom talianskom ostrove Stromboli. Je poklonou filmu "Stromboli" Roberta Rosselliniho z roku 1950, ktorý sa považuje za klasiku talianskeho neorealizmu.
2023: medzinárodný úspech s "Anatómiou pádu".
Justine Triet sa v roku 2023 stala treťou ženou a druhou Francúzkou v histórii Filmového festivalu v Cannes, ktorá získala Zlatú palmu, po Novozélanďanke Jane Campionovej a Francúzke Julii Ducournauovej.
"Anatómia pádu" je "chirurgickou pitvou párového vzťahu". Rozpráva príbeh súdneho procesu so spisovateľkou obvinenou zo zabitia manžela, ktorý vypadol z podkrovného okna chaty vo francúzskych alpách v Savojsku.
Scenár napísala opäť spolu s Arthurom Hararim, v hlavnej úlohe obvinenej sa predstavila nemecká herečka Sandra Hüller, ako aj Swann Arlaud, Antoine Reinartz a Samuel Theis.
Keďže pravidlá festivalu bránia porote udeliť viac ako jednu cenu tej istej produkcii, Sandra Hüller nezískala cenu za najlepší ženský herecký výkon.
Justine Trietová pri preberaní ceny venovala Zlatú palmu "mladým režisérom" a vyzvala ich, aby "si našli priestor v tomto svete".
V januári 2024 získal Trietová za film Anatómia pádu na udeľovaní Zlatých glóbusov v Spojených štátoch cenu za najlepší scenár a najlepšiu drámu. Jej film bol zároveň najväčším francúzskym úspechom roku 2023, ako aj desiatym celovečerným filmom v histórii francúzskej kinematografie, ktorý sa uchádzal o najvyššiu trofej v Hollywoode, Oscara, po filmoch "Veľká ilúzia" Jeana Renoira, Costa-Gavrasovom "Z", "Tess-"e Romana Polanského, "Atlantic City" Louisa Malleho, "Pianistu" Romana Polanského, "Umelcovi" Michela Hazanaviciusa, "Amour" Michaela Hanekeho, "Otec" Floriana Zellera a "Coda" Sian Hederovej.
Za film obdržala v roku 2024 na 96. ročníku udeľovania Oscarov aj Cenu Akadémie za najlepší pôvodný scenár.
Kontroverzia pri udeľovaní Zlatej palmy.
Keď Justine Trietová ďakovala za Zlatú palmu, venovala ju mladým režisérom a pridala niekoľko viet, v ktorých obhajovala mechanizmus navrhnutý v roku 1946 a posilnený v 80. rokoch na podporu kinematografickej tvorby.
Vyhlásením podporila sociálne hnutie proti dôchodkovej reforme vo Francúzsku v roku 2023, kde rozhodne ukázala svoj názor na problematiku, pretože ju považovala za "šokujúcim spôsobom popieranú a potláčanú".
Francúzska ministerka kultúry vyjadrila svoje ohromenie, pretože podľa nej sa film mohol natočiť len vďaka verejným financiám. Na druhý deň ráno ministerka opäť odsúdila "nevďačný a nespravodlivý" prejav, ktorý označila za "krajne ľavicové ideologické pozadie".
Účet Justine Trietovej na Instagrame dostal "desiatky nenávistných komentárov" obsahujúcich niekedy až zúrivé osobné útoky, ktoré odsúdili viacerí filmoví kritici, ktorí sa jej zastali alebo pripomenuli zásadu rešpektu.