burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Grösslingová ulica (Bratislava)

Grösslingová ulica (kedysi "Grössling-Gasse" alebo "Grössling-utca") je ulica v Starom Meste, Bratislave. Ulica nie je pomenovaná podľa osoby a správne sa volá "Grösslingová" a nie "Grösslingova", ako sa často mylne označuje.
Dejiny.
Najstarší doložený názov znie Ressling (1765) a Grösslingweg (1771). Pochádza z pomenovania priľahlého záhonu Grössling rozprestierajúceho sa na dnešnom Hviezdoslavovom námestí až po Prievoz, ktorý bol pomenovaný podľa dunajskej ryby hrúz škvrnitý (po nemecky nárečovo "Kressling"). Tento druh ryby žil v ramene Dunaja, ktoré sa v minulosti nachádzalo v miestach, kde je dnes táto ulica. V blízkosti sú aj bývalé kúpele Grössling postavené v roku 1895, ktoré sú však na rohu Vajanského nábrežia a Kúpeľnej ulice.
Na území dnešnej ulice sa pôvodne nachádzali nivy, záhrady a parky záhonu Grössling, ktoré boli v 18. storočí zastavané. Pôvodne k ulici patrila aj dnešná Medená ulica. Od roku 1955 do roku 1990 sa Grössligová ulica volala "Ulica Červenej armády". V roku 1968 po okupácii vojskami Varšavskej zmluvy, boli snahy premenovať ulicu na Dubčekovu ulicu.
Liga pasáž (prepojenie Grösslingovej a Dunajskej) je súčasťou Domu Slovenskej ligy. Štyri poschodia domu na Grösslingovej patrili Slovenskej lige (v Amerike), čo pripomína plaketa pri vstupe do pasáže z Grössligovej.
V minulosti na Grösslingovej ulici ("Ulici Červenej armády") sídlili:
V dnešnej dobe na Grösslingovej ulici sídlia niektoré významné inštitúcie ako napríklad:
Bratislava – mestská časť Staré Mesto

Bratislava – mestská časť Staré Mesto (iné názvy: Bratislava-Staré Mesto, Mestská časť Staré Mesto, Staré Mesto; ) je mestská časť Bratislavy, v ktorej sa nachádza historické centrum mesta, nábrežie Dunaja a hradný vrch. Centrum mesta je mestskou pamiatkovou rezerváciou.
Je to turistami najnavštevovanejšia časť Bratislavy. Okrem historických pamiatok tu nájdeme mnoho barov, reštauračných zariadení, galérií, veľvyslanectiev, konzulátov a štátnych úradov a inštitúcií.
Rozdelenie.
Jadro Starého Mesta tvorí historické centrum Bratislavy nachádzajúce sa medzi bývalými mestskými hradbami. Staré Mesto môžeme rozdeliť do štyroch oblastí, na "západnú časť", "severnú časť", "východnú časť" a na "Bratislavské nábrežie".
"Západná časť Starého Mesta" sa líši od jeho ostatných častí. Rozkladá sa na vŕškoch malokarpatského predhoria, zastavaných najmä vilovou zástavbou. Bratislavské vŕšky od juhu ohraničuje strmý svah zvažujúci sa k Dunaju. Podobne výrazná je aj ich západná hranica, ktorou je Mlynská dolina. Severné ohraničenie Bratislavských vŕškov tvorí dopravná komunikácia využívajúca Lamačskú bránu, zníženinu južnej časti Malých Karpát. Na východe táto bratislavská vilová oblasť pozvoľne klesá k Palisádam a historickému centru Bratislavy. Na plochom vrchu na jej juhovýchodnom okraji sa nachádza Bratislavský hrad. Na východných a južných svahoch hradného kopca sa rozprestiera Podhradie.
Historické pamiatky.
Medzi historické pamiatky patria nasledovné paláce:
Ďalšie významné pamiatky v tejto oblasti:
Mimo historického centra, na hradnom vrchu, sa vyníma Bratislavský hrad a pamätník Slavín.
Národnostné zloženie.
1991:
2001:
2011:
Šport.
Pôsobí tu futbalový oddiel klubu TJ Sokol Bratislava. Synchronizované plávanie, Iuventa Bratislava.
Vlajka Fínska

Vlajka Fínska nazývaná tiež "Siniristilippu" ("Vlajka s modrým krížom") je založená na dizajne škandinávskeho kríža a má podobu bieleho obdĺžnikového listu s modrým krížom. Vzhľadom vychádza z dánskej vlajky a zavedená bola 29. mája 1918.
Symbolika farieb.
Podľa slov básnika Zakariasa Topelia biela farba symbolizuje fínsku zimu a nekonečné zasnežené pláne, modrý kríž pripomína spolupatričnosť krajiny s ostatnými severskými štátmi, ktoré tiež majú kríže na svojich vlajkách, a jeho farba je farbou tisícich jazier, riek a oblohy Fínska.
Štátna vlajka má navyše v strede kríža umiestnený štátny znak. Námorná vlajka má vzhľad odvodený od štátnej vlajky, obdĺžníkový list je však zakončený tromi plameňmi. Námorná vlajka má pomer strán 11:19 a štátna 11:18.
Pre modrú farbu je predpísaný odtieň Pantone 294C, čo približne odpovedá CMYK 100,56,0,18.5 či RGB #003882.
História vlajky.
Fínska vlajka bola zavedená až po osamostatnení sa od Ruska 29. mája 1918, no jej vznik do roku 1861. Modro-biela kombinácia farieb sa vo Fínsku uplatňovala dlhé storočia na rôznych vojenských, provinčných, či mestských vlajkách. Stará fínska vlajka niesla, zhodne zo znakom, žltého leva na červenom poli. Bežne používaná národná vlajka je bez znaku, na štátnej vlajke je v strede modrého kríža umiestnený v štvorcovom poli ešte fínsky znak. Ten nadväzuje na historický erb fínskeho veľkovojvodstva, známy už roku 1557. Na červenom štíte je žltý lev v skoku s korunou, držiaci v pravej tlape, biely meč. Lev stojí na zakrivenej šabli, ktorá ako orientálna sečná zbraň predstavovala nebezpečenstvo hroziace krajine od Tatárov, Švédov a iných nepriateľov. Deväť bielych ruží symbolizuje deväť historických gubernií Fínska. Svetlo modrá farba bola v roku 1978 nahradená sýto modrou a štít znaku bol vtedy zmenený na štvorcové žlto lemované pole.
Galéria.
&lt;/div align="center"&gt;
Fridrich II. (Svätá rímska ríša)

Fridrich II., zvaný Roger, (* 26. december 1194, Jesi, Taliansko – † 13. december 1250, Torremaggiore) z rodu Hohenstaufovcov bol sicílsky kráľ od roku 1198, od roku 1212 nemecký kráľ a od roku 1220 cisár Svätej rímskej ríše.
Roku 1212 vydal Zlatú bulu sicílsku, bol účastníkom šiestej križiackej výpravy (korunovaný za jeruzalemského kráľa). Od Al-Kamila získal v roku 1229 Jeruzalemské kráľovstvo, ktoré prenechal svojmu synovi, Konrádovi IV.
Bol vysoko vzdelaný a ovládal niekoľko jazykov okrem nemčiny aj latinčinu, taliančinu, francúzštinu a gréčtinu.
V rokoch 1220–1234 bol jeho spolukráľom Henrich VII. a v rokoch 1237–1250 Konrád IV. V rokoch 1246-1247 bol jeho protikráľom Henrich Raspe a v rokoch 1247–1250 Viliam Holandský.
SMK

SMK môže byť:
100 slovenských korún

100 slovenských korún (sto slovenských korún, slovenská stokorunová bankovka, slovenská stokorunáčka alebo hovorovo slovenská stokoruna) je bankovka, ktorá platila na Slovensku od roku 1993 do 16. januára roku 2009.
Lícna strana.
Na lícnej strane bankovky je zobrazená Madona podľa plastiky z oltára Narodenia v kostole svätého Jakuba v Levoči. Autorom gotickej plastiky je významný stredoveký sochár a rezbár Majster Pavol z Levoče.
Rubová strana.
Na rubovej strane bankovky je miesto pôsobenia Majstra Pavla - Levoča s dvoma dominantami, kostolom svätého Jakuba a historickou radnicou. Týmto motívom sa prelína vyobrazenie svorníka zo sakristie starého minoritského kostola v Levoči.
200 slovenských korún

200 Sk je bankovka, ktorá platila na Slovensku od roku 1995 do 16. januára roku 2009.
Lícna strana.
Na lícnej strane bankovky je vytlačený portrét Antona Bernoláka (1762-1813), kňaza, jazykovedca, jedného z predstaviteľov slovenského národného obrodenia, stúpenca osvietenských ideálov. Do dejín slovenského národa sa zapísal ako prvý kodifikátor slovenského spisovného jazyka - tzv. bernolákovčiny.
Rubová strana.
Na rubovej strane bankovky je vyobrazená historická veduta Trnavy z 18. storočia. V popredí dominuje súčasný pohľad na symbol mesta - renesančnú Mestskú vežu.
500 slovenských korún

500 Sk je bankovka, ktorá platí na Slovensku od roku 1993 do 16. januára roku 2009.
Lícna strana.
Námetom lícnej strany bankovky je jedna z najvýznamnejších osobností slovenského národa 19. storočia - Ľudovít Štúr, hlavný tvorca koncepcie slovenskej národnej samobytnosti, kodifikátor spisovnej slovenčiny.
Rubová strana.
Rubovú stranu tvorí kompozícia Bratislavského hradu s barokovým chrámom svätého Mikuláša a časťou veže gotického kostola Klarisiek. Uprostred kompozície je najstaršie pôdorysné vyobrazenie Bratislavy z 15. storočia z drevorytu CHRONICA PICTA - Bratislavský hrad, tri kostoly v opevnení a štylizované zobrazenie Dunaja.
1000 slovenských korún

1 000 Sk je bankovka, ktorá platila na Slovensku od roku 1993 do 16. januára roku 2009.
Lícna strana.
Na lícnej strane bankovky je portrét Andreja Hlinku (* 1864 – † 1938), významnej osobnosti moderných slovenských dejín, ktorý výrazne ovplyvnil národnouvedomovací proces a spoločensko-politický pohyb na Slovensku.
Rubová strana.
Na rubovej strane bankovky sú vyobrazené prvky, ktoré súvisia s miestami jeho pôsobenia. Ústredným motívom je Madona Ochrankyňa zo stredovekej nástennej maľby rímskokatolíckeho kostola v Liptovských Sliačoch pri Ružomberku. Ľavú časť bankovky vypĺňa obraz rímskokatolíckeho kostola sv. Ondreja v Ružomberku a v ľavej časti plášťa Madony je zakomponovaný motív Hlinkovho mauzólea.
5000 slovenských korún

5 000 Sk je bankovka, ktorá platila na Slovensku od roku 1993 do 16. januára roku 2009.
Bankovka s nominálnou hodnotou 5 000 Sk bola najvyššou korunovou bankovkou používanou na Slovensku.
Lícna strana.
Na lícnej strane bankovky je portrét Milana Rastislava Štefánika (* 1880 – † 1919), významného diplomata, politika, vojaka a astronóma, doplnený po ľavej strane výtvarnými prvkami znázorňujúcimi Slnko a polmesiac charakterizujúce časť jeho života, ktorú venoval výskumom a pozorovaniam v oblasti astronómie.
Rubová strana.
Na rubovej strane bankovky je zobrazená mohyla M. R. Štefánika na Bradle. Cez tlačový obrazec sa prelína časť súhvezdia Veľkej medvedice a v pravej hornej a dolnej časti obrazca sú vyobrazené kvety ponikleca veľkokvetého.
Pečeň

Pečeň (iné názvy: hepar, hovorovo pečienka ; gr. "hepar"; lat. "iecur", "jecur") je exokrinná žľaza u stavovcov, vrátane človeka. Hrá dôležitú úlohu pri metabolizme, a preto sa zaraďuje do tráviaceho systému. Slúži na detoxikáciu organizmu, ako zásobáreň glykogénu, tvorbu plazmových bielkovín a tvorbu žlče.
Anatómia.
Pečeň u ľudí je exokrinná žľaza (žľaza s vonkajším vylučovaním). Váži priemerne 1,5 kilogramu, preto je najväčším orgánom brušnej dutiny. Nachádza sa v pravej hornej časti brucha, pod pravou klenbou bránice. Čiastočne presahuje až pod ľavú bránicovú klenbu.
Farba pečene je hnedočervená, konzistencia je mäkká a poddajná. Žľaza je krehká, preto pri úrazoch často vzniká prasklina (lek. ruptúra) s masívnym život ohrozujúcim krvácaním.
Tvar pečene je veľmi špecifický, dá sa prirovnať pri pohľade spredu k pravouhlému trojuholníku. Prepona smeruje doľava dolu, kratšia odvesna sa nachádza vpravo a dlhšia odvesna sa nachádza hore (z pohľadu na ľudské telo). Povrch pečene sa delí na časť priľahlú k bránici (lat. "pars diaphragmatica") a časť priľahlú k ostatným orgánom brušnej dutiny (lat. "pars visceralis"). Na prednej strane sú tieto dve plochy rozdelené ostrou spodnou hranou (lat. "margo inferior").
Peritoneálny obal pečene (lat. "tunica serosa") ju pokrýva takmer celú, vbieha do rýh a záhybov a na povrchu prechádza do väzivových závesov pečene: "ligamentum teres hepatis", "ligamentum falciforme hepatis" a "ligamentum coronarium". Pod týmto obalom sa nachádza vrstva riedkeho väziva (lat. "tunica subserosa") a pod ňou samotný väzivový obal pečene (lat. "tunica fibrosa"). Ten je obzvlášť pevný na holej ploche (lat. "area nuda"), ktorá nie je pokrytá "tunica serosa".
Pečeň je tvorená štyrmi lalokmi. Pravý (lat. "lobus dexter") je najväčší, ľavý (lat. "lobus sinister") o niečo menší. Ďalšie dva najmenšie sú chvostový lalok (lat. "lobus caudatus") a pravouhlý lalok (lat. "lobus quadratus"). Z funkčného hľadiska, kvôli chirurgickým zákrokom na pečeni, je praktické delenie na 8 segmentov, podľa zásobenia cievami a odtoku žlče žlčovými cestami.
Uppsala

Uppsala je mesto v juhovýchodnom Švédsku, hlavné mesto kraja a historickej provincie rovnakého mena. Nachádza sa približne severne od Štokholmu. V roku 1477 tu bola založená Uppsalská univerzita. Mestom preteká malá rieka Fyrisån, ktorá sa vlieva do jazera Mälaren.
Má rozlohu a žije tu 128 409 obyvateľov.
Zürich

Zürich je najväčšie mesto vo Švajčiarsku a hlavné mesto rovnomenného kantónu. 
Mesto je situované v rozmanitej krajine pri severnom konci Zürišského jazera. Má 366 tisíc obyvateľov (2004). Staré mesto leží na obidvoch stranách rieky Limmat, ktorá pramení v jazere. Zürich sa rozkladá nad úrovňou hladiny mora na ploche . 
Je jedným zo 171 politických komún tvoriacich kantón. Metropola je spravovaná Mestským výborom (výkonný orgán, 9 členov) a Mestskou radou (zákonodarný orgán, 125 členov). Oba orgány sú volené občanmi každé 4 roky.
Vyššie a nižšie školy, vzdelanie a výskum sú na vysokej úrovni. Sídli tu taktiež ETH (Eidgenössische Technische Hochschule), dnes renomovaná polytechnika.
Dve švajčiarske veľkobanky (UBS a Credit Suise) majú svoje hlavné sídla asi v strede slávnej ulice "Bahnhofstrasse" na námestí "Paradeplatz".
Aglomerácia má spolu s mestom 1,2 miliónov obyvateľov. S mestami Zürich a Winterthur je prepojená sieťou rýchlodráh, S-Bahn a ciest, ktoré sú napojené na sieť železníc, diaľnic a medzinárodné letisko Kloten. 
Bežná teplota v januári sa v meste pohybuje medzi −10 °C a +5 °C a 16 °C až 30 °C v júli.
Zürišské jazero

Zürišské jazero (po nemecky: "Zürichsee") je alpské ľadovcové jazero vo Švajčiarsku v alpskom predhorí s nadmorskou výškou 406 metrov, rozlohou a hĺbkou až 143 metrov.
Zürišské jazero leží juhovýchodne od Zürichu v kantónoch Zürich, St. Gallen a Schwyz. Hlavným prítokom jazera je rieka Linth. Priteká z kantónu Glarus, tečie umelo vytvorenou obchádzkou cez Walensee popri Schmerikone až do jazera. Z Zürišského jazera tečie do mesta Zürichu rieka Limmat. Voda v jazere je taká čistá, že dosahuje kvalitu pitnej vody. 
Zürišské jazero ma tvar banánu. Od Zürichu po Rapperswil je dlhé, spolu s Obersee (vrchné menšie pripojené jazero) dlhé a vo svojom najširšom mieste medzi Stafa a Richterswilom široké. Jeho najhlbšie mesto leží v hĺbke medzi Herrlibergom a Oberrieden. Celková dĺžka pobrežia je . 
Niečo povyše Pfaffikonu sa nachádzajú dva ostrovčeky, obývaný Ufenau a neobývaný zákonom chránený Lutzelau. Pri Rapperswile je jazero zúžené, pretože tu doň zasahuje polostrov Hurden. Takmer odrezaná vrchná časť jazera za Rapperswilom sa nazýva Obersee, ktoré sme už spomenuli vyššie. Pri Tuggene na Lidtskej rovine sa nachádzal ešte do čias stredoveku dnes už vyschnutý a zastavaný kus jazera, Tuggenersee. Zürišské jazero vzniklo po prvej dobe ľadovej, keď rieka Lindt bola počas nánosu ľadovcov zahataná.
Oddávna viedol z Rapperswilu na druhú stranu do Pfaffikonu SZ mostík. Je súčasťou švajčiarskej púte Jakobsweg. V 2001 bol nanovo postavený a odvtedy je veľmi obľúbenou cestou pre pútnikov.
Popri Seedamm, kde je veľké nákupné centrum, hotel Plaza a akvapark Alpamare s termálnou vodou, výhľadom na jazero a mnohými atrakciami, vedie železnica aj vozovka do Pfaffikonu SZ po západnom brehu. Opačným smerom vedie diaľnica Horgen-Meilen AG.
V januári 1854 boli pri Obermailen nájdené prvé pozostatky pilotových stavieb (stavieb na kolíkoch nad hladinou jazera). V tých časoch bola hladina ešte veľmi nízko, čo umožnilo práce na dne jazera, dnes už oveľa viac zaplaveného. Aj na iných miestach našli podvodní archeológovia zaujímavé objekty, napr. ďalšie pilotové stavby tvoriace až dediny, na konci jazera pri Zürichu románsku kaplnku ako aj pozostatky historického mostíka pri Seedamm a drobné mince, ktoré putovníci po mostíku stratili.
Počas tuhej zimy 1962/1963 jazero naposledy zamrzlo. Od tých čias je však táto oblasť taká teplá, že tu jej obyvatelia pestujú figovníky a palmy.
Stalaktit

Stalaktit je visiaci kvapeľ, "strechulec", "visiak". V prevažnej väčšine prípadov vznikajú krasovými javmi. Tvorí ich hlavne hornina tvorená z kalcitu, tzv sinter. Spojením stalaktitu so stalagmitom vzniká stalagnát.
Stalagmit

Stalagmit je stojaci kvapeľ, "stojak", rastúci z jaskynného dna. Bývajú širšie a kratšie ako stalaktity. Najvyšší stalagmit na Slovensku sa nachádza v Krásnohorskej jaskyni (Krásnohorská Dlhá Lúka), je to 34 metrov vysoký "Kvapeľ rožňavských jaskyniarov".
Stalagnát

Stalagnát je stĺpový kvapeľ spájajúci strop a dno jaskyne. Vzniká spojením stalaktitu a stalagmitu.
Jaromír Nohavica

Jaromír Nohavica (* 7. jún 1953, Ostrava) je český folkový spevák, textár, hudobný skladateľ, gitarista a hráč na heligónku.
Životopis.
Jaromír Nohavica pochádza z Ostravy. Prvú pieseň napísal už v ôsmich rokoch. Na gitaru hrá od svojich trinástich rokov, pričom pôvodne jeho otec chcel, aby hral na husle, k tým ale nepriľnul. Začal študovať na Vysokej škole banskej, ale štúdium prerušil, diaľkovo študoval na Strednej knihovníckej škole v Brne (19781981). Vystriedal niekoľko zamestnaní než sa stal textárom na voľnej nohe. Skladal texty pre ostravských spevákov a kapely. V tejto oblasti sa preslávil textom „Lásko, voníš deštěm“ (v origináli „She's Gone“ od skupiny Black Sabbath) pre Mariu Rottrovú, ale písal tiež napr. pre Věru Špinarovú. V súčasnosti žije v Českom Tešíne, je ženatý a má dve deti. Jeho literárnym obľúbencom je Bohumil Hrabal. V roku 2006 Nohavica priznal v rozhovore s českým týždenníkom Respekt, že bol koncom osemdesiatych rokov tri roky spolupracovníkom ŠtB.
Tvorba.
V hudobnej oblasti sa preslávil textom „Lásko, voníš deštěm“ (v origináli „She's Gone“ od skupiny Black Sabbath) pre Mariu Rottrovú. Ako pesničkár – sólový spevák si získaval svoje publikum hlavne koncertmi v kluboch. Jeho prvé skladby sa šírili medzi jeho obdivovateľmi pomocou amatérskych nahrávok jeho koncertov na magnetofónových páskach. Napriek tomu, že mu v tom období nevyšla žiadna platňa a pre vtedajší česko-slovenský rozhlas a televíziu bol takmer tabu, získaval si stále väčšiu a väčšiu popularitu. Jeho radenie medzi elitných českých folkových pesničkárov sa začalo počas festivalu Folkový kolotoč v Porube v marci 1982, kde okrem iného zaspieval svoj preklad textu piesne od ruského pesničkára Bulata Okudžavu „Stretnutie s Puškinom“ a vlastnú, dnes sa už dá povedať, že zľudovenú pieseň „Když mě brali za vojáka“. Spolupracoval s menej významnými regionálnymi kapelami, ale tiež napr. so skupinou Čechomor. Nohavica spieva vlastné pesničky, ale tiež preklady piesní ruských autorov Vysockého, Okudžavy alebo Semyona Slepakova. Okrem pesničkárskej tvorby prekladá Mozartove opery do češtiny.
Prvá LP platňa "Darmoděj" mu vyšla pomerne neskoro, až v roku 1988. S elektrifikovanou sprievodnou kapelou spieval prvýkrát na koncertnej platni "Jaromír Nohavica a Kapela: Koncert" (1998). Postupne sa stal jedným z najpopulárnejších českých spevákov a v roku 2004 získal aj niekoľko ocenení. Časopis "Rock &amp; pop" vyhodnotil Nohavicove "Divné století" ako najlepší český hudobný album od roku 1989.
Akadémia populárnej hudby zaradila pri vyhlasovaní výsledkov ceny "Anděl 2003" Nohavicu do Siene slávy a bol nominovaný v dvoch ďalších kategóriách.
V roku 2006 získal za český preklad opery Cosi fan tutte Cenu Sazky a Divadelních novin. V roku 2007 preložil operu Don Giovanni. Vo februári 2008 bol vydaný album Ikarus, ktorý bol nahraný na ôsmich koncertoch v Ostrave v januári 2008.
Posledný album Poruba nahral v roku 2017 so sprievodnou skupinou:
Zoznam lunárnych astronautov

Dvadsaťštyri astronautov bolo na alebo v blízkosti Mesiaca. Dvanásť z nich pristálo a chodilo po jeho povrchu.
Všetci to boli muži zo Spojených štátov amerických (Eugene Cernan pôvodom zo Slovenska), ktorí leteli na Mesiac v rámci programu Apollo americkej vesmírnej agentúry NASA v čase od decembra 1968 do decembra 1972.
Okrem týchto 24 ľudí žiadny iný človek neopustil obežnú dráhu Zeme (do vzdialenosti väčšej ako niekoľko stoviek kilometrov); vzdialili sa od Zeme na väčšiu vzdialenosť, ako ktokoľvek iný.
Ľudia, ktorí vkročili na povrch Mesiaca.
Do roku 2024 iba títo dvanásti ľudia vkročili na povrch Mesiaca, každý iba v jednej misii. Žiaden človek nevkročil na Mesiac od roku 1972.
Ľudia, ktorí sa priblížili k Mesiacu bez pristátia.
Na všetkých vymenovaných misiách sa zúčastnili traja astronauti. Jeden ostal na orbite Mesiaca, pokiaľ druhí dvaja pristáli na povrchu. Ďalšie misie Apollo 8, Apollo 10 a Apollo 13 mali trojčlennú posádku a dostali sa do blízkosti Mesiaca (vstúpili na orbitu Mesiaca – prvé dve misie, kým Apollo 13 len preletelo okolo). Takže ďalších dvanásť ľudí sa dostalo do blízkosti Mesiaca:
Lovell, Young a Cernan boli jediní traja astronauti, ktorí boli na dvoch mesačných misiách. Z týchto troch iba Lovell nevkročil na mesačný povrch. Lovell a Haise sa mali dostať na povrch, ale porucha Apolla 13 im to znemožnila.
Cementit

Cementit je karbid železa Fe3C.
Je extrémne tvrdý a oteruvzdorný (asi 10× tvrdší ako oceľ) ale aj veľmi krehký. Samotný sa dá obrábať len brúsením. Cementit, ako súčasť ocele a liatin zvyšuje pevnosť základnej hmoty, tvrdosť a odolnosť voči opotrebeniu, zhoršuje však obrobiteľnosť ocele resp. liatiny.
Cementit je najtvrdšia zložka v tavenine - surovom železe. Kryštály cementitu majú svetlú farbu. Vyskytuje sa v oceli s obsahom uhlíka väčším ako 0,8% (v nástrojových oceliach). 
Cementit je v tavenine ocele metastabilný. Pri veľmi pomalom ochladzovaní nevzniká cementit ale grafit (take pomalé ochladenie nie je v metalurgickej praxi praktický možné). Pri dlhodobej výdrži za zvýšených teplôt dochádza ku grafitizácii cementitu t. j. mení sa na grafit a ferit. Na to či vznikne cementit alebo grafit ma vplyv hlavne celkový obsah uhlíka v roztavenom železe. Množstvo a rýchlosť vzniku cementitu v tavenine ovplyvňuje aj prítomnosť legovacích prvkov napr. mangánu, chrómu (chrómovy cementit).
V železných zliatinách rozlišujeme:
Slovenská demokratická koalícia

Slovenská demokratická koalícia, skratka SDK, bola politická strana, ktorá pôsobila na Slovensku v rokoch 1998 až 2002.
História.
Koalícia SDK.
Slovenskú demokratickú koalíciu vytvorilo 3. júla 1997 päť opozičných politických strán, vtedy ešte ako volebnú koalíciu. Tvorili ju Demokratická únia (DÚ), Kresťanskodemokratické hnutie (KDH), Demokratická strana (DS), Sociálnodemokratická strana Slovenska (SDSS) a Strana zelených na Slovensku (SZS). Toto silné zoskupenie malo šancu vyhrať parlamentné voľby v roku 1998. Lídrami SDK boli spoločne všetci predsedovia jej členských strán a hovorcom sa stal Mikuláš Dzurinda z KDH. Vládna koalícia pod vedením HZDS reagovala na vznik SDK tým, že prijala v parlamente v roku 1997 reštriktívny zákon, ktorý fakticky znemožňoval koalíciám kandidovať vo voľbách.
Strana SDK.
Ako reakcia na prijatie „protikoaličného“ zákona sa SDK formálne pretransformovala z koalície na politickú stranu s exkluzívnym členstvom - členmi sa stalo 150 kandidátov do volieb. Tí zároveň museli vystúpiť zo svojich materských politických strán. Materské politické strany tak formálne prišli o svoje politické špičky, hoci v tom čase sa hovorilo iba o dočasnom kroku. Tri z nich prišli takýmto spôsobom dokonca o svojich predsedov: z DÚ vystúpil jej predseda Eduard Kukan, z DS jej predseda Ján Langoš a zo SDSS jej predseda Jaroslav Volf. Predseda KDH Ján Čarnogurský a predsedníčka SZS Zdenka Tóthová vo svojich stranách zostali a preto ani nekandidovali vo voľbách. Na ustanovujúcom kongrese SDK 4. júla 1998 v Trnave sa stal jej predsedom Mikuláš Dzurinda.
SDK vo vláde.
Parlamentné voľby 25. a 26. septembra 1998 síce tesne vyhralo HZDS so ziskom 27 % hlasov, na vytvorenie vlády to však nestačilo. Vládnu koalíciu vytvorila SDK, ktorá získala 26,33% hlasov, Strana demokratickej ľavice (SDĽ) - 14,66 %, SMK - 9,12 % a Strana občianskeho porozumenia (SOP) - 8 %. Novo vytvorená vláda získala označenie „vláda zmeny“, ktoré vzniklo najmä z predvolebných reklám "SDK - skutočná šanca na zmenu". Predsedom vlády sa stal Mikuláš Dzurinda. SDK zastupovali vo vláde okrem neho ešte:
SDK formálne zanikla v auguste 2002, tesne pred parlamentnými voľbami.
Politici Slovenskej demokratickej koalície.
Články o politikoch Slovenskej demokratickej koalície sú uvedené v kategórii .
Byzancia

Byzancia môže byť:
Mesiac v umení a literatúre

Mesiac je zdrojom mnohých prác v umení a literatúre a inšpiráciou pre nespočetné množstvo iných. Je motívom vizuálneho umenia, filmov, poézie, prózy a hudby.
Divadelné hry.
90-minútový monológ Laurie Anderson "The End of the Moon", vytvorený na základe jej dvojročného pôsobenia v NASA ako ?artist-in-residence?, mal premiéru v Harvey Theater v marci 2005.
Hudba.
Klasická.
Beethovenova "Sonáta mesačného svitu" (1801) je pravdepodobne najznámejšia klasická skladba s mesačnou témou aj keď Debussyho "Au Clair de Lune" sa približuje k jej sláve. Debussy zložil tiež "The Terrace for Moonlight". Antonín Dvořák začlenil pieseň "Měsíčku na nebi hlubokém" do svojej opery "Rusalka" (1900). Medzi menej známe práce patria "To the Moonlight" od Edwarda MacDowella, "Boro Budur in Moonlight" od Leopolda Godowského, "Aries Moon" (1938) od Dennisa Ruffa a "Aria of the Moon" od Petra Cvikla.
Alberta

Alberta je jedna z desiatich kanadských provincií. V roku 2005 oslavovala sté výročie vytvorenia samostatnej provincie.
Hlavné mesto Alberty je Edmonton. Najväčším mestom je Calgary, ktoré je priemyselným centrom Alberty. Je umiestnené v južnej časti provincie. Ďalšími významnými mestami sú Brooks, Banff, Canmore, Fort McMurray, Grande Prairie, Lethbridge, Lloydminster, Medicine Hat a Red Deer. 
V roku 2004 žilo v Alberte 3 183 312 obyvateľov. Až 81 % populácie žije v mestách.
Alberta je pomenovaná podľa princeznej Louise Caroline Alberta (18481939), štvrtej dcéry kráľovnej Viktórie. Princezná bola tiež manželkou Sira Johna Campbella, ktorý bol generálnym guvernérom Kanady v rokoch 18781883. Jazero Lake Louise bolo tiež pomenované na počesť princeznej Louise.
Turistika.
Alberta je vyhľadávanou turistickou destináciou už od začiatku 20. storočia. Hlavnými atrakciami sú lokality vhodné pre lyžovanie a pešiu turistiku. Podľa odhadov navštívi ročne obidve hlavné centra provincie, teda Edmonton a Calgary, zhruba 4 milióny ľudí. Vyhľadávané sú takisto Skalnaté vrchy a národné parky Jasper a Banff, ktoré ročne navštívi zhruba 3 milióny ľudí.
Demografia.
Etnické zloženie.
Za materinský jazyk považuje angličtinu až 81,84 % obyvateľov provincie. Na druhom mieste je čínsky jazyk, ktorým hovorí 2,69 % obyvateľov. Tesne za ním nasleduje nemecký jazyk (2,68 %). Počet obyvateľov, ktorý sa hlási k nemeckým koreňom je však oveľa väčší. Až 20,9 % obyvateľov sa hlási nemeckému etnickému pôvodu. Francúzsky jazyk je materinským jazykom 2,02 % obyvateľov provincie. K ukrajinskému jazyku sa hlási 1,17 % obyvateľov. Ukrajinský pôvod však udáva až 10,2 % obyvateľov provincie. Menšie skupinky sa hlásia aj k talianskemu jazyku (0,48 %), poľskému jazyku (0,71 %), arabskému jazyku (0,52 %), holandskému jazyku (0,67 %), vietnamskému (0,57 %), ale aj k slovenskému jazyku (0,06 %). 
Náboženstvo.
Protestanti predstavujú 38,95 % obyvateľov provincie. Z nich najpočetnejší sú príslušníci Zjednotenej cirkvi Kanady (13,47 %), za nimi nasledujú anglikáni (5,86 %), luteráni (4,85 %), baptisti (2,50 %), mormóni (1,72 %), pentekostalisti (1,45 %), Svedkovia Jehovovi (0,64 %) a iní.
K rímskym katolíkom sa hlási 26,69 % obyvateľov provincie (hlavne írskeho, francúzskeho, talianskeho a poľského pôvodu). K ukrajinským katolíkom sa hlási 0,98 % obyvateľov.
K rôznym pravoslávnym cirkvám patrí 1,56 % obyvateľov, hlavne gréckeho, rumunského, srbského, ruského či ukrajinského pôvodu.
V poslednom čase stúpli počty vyznávačov islamu (1,67 %), budhizmu (1,14 %), sikhizmu (0,8 %) a hinduizmu (0,54 %).
Bez vyznania je 23,08 % obyvateľov Alberty.
Domenico Scarlatti

Giuseppe Domenico Scarlatti (* 26. október 1685, Neapol, Taliansko – † 23. júl 1757, Madrid, Španielsko) bol taliansky barokový hudobný skladateľ. Bol synom Alessandra Scarlattiho (1660-1725), význačného autora opier. 
Väčšinu svojho života strávil v službách portugalskej a španielskej kráľovskej rodiny. Chronologicky je klasifikovaný ako barokový skladateľ, ale jeho hudba vplývala na vývoj klasického štýlu. Takmer všetky z jeho 555 sonát napísal pre čembalo, s výnimkou niekoľkých diel pre komorný súbor, alebo organ.
Ľuboš Lackovič

Ing. Ľuboš Lackovič (* 17. september 1957, Trenčín) bol primátor Považskej Bystrice vo rokoch 19942006 a podpredsedom ĽS-HZDS pre územnú správu od 14. júna 2003 do 4. júna 2005.
Životopis.
Ľuboš Lackovič v roku 1981 absolvoval Stavebnú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. V rokoch 19931994 bol prednostom Obvodného úradu v Považskej Bystrici. V roku 1994 bol zvolený za primátora mesta Považská Bystrica. Bol predsedom Asociácie primátorov a starostov.
Ľubomír Lackovič zastával v roku 2002 post poslanca NR SR za HZDS.
Do funkcie podpredsedu ĽS-HZDS pre územnú správu bol zvolený 14. júna 2003. Snem ĽS-HZDS, konaný dňa 4. júna 2005 v Prešove, schválil zníženie počtu podpredsedov strany zo šesť na dvoch. Ľuboša Lackoviča na funkciu podpredsedu Vladimír Mečiar nenavrhol.
Po neúspechu v komunálnych voľbách v roku 2006 od mesta dostal odmeny vo výške „50 percent súčtu platov za prvý až tretí štvrťrok a vo výške 40 percent súčtu platov za posledný štvrťrok tohto roku“ (čiže okolo pol milióna korún) pričom jeho plat bol vtedy 88 tisíc korún mesačne.
Program Venera

Program Venera (po rusky "Венера" – Venuša) bola séria sovietskych medziplanetárnych sond k Venuši. Po prekonaní počiatočných chýb bol program relatívne úspešný. Podobne ako iné sovietske planetárne sondy boli Venery niekedy vypúšťané v pároch s odstupom necelého týždňa.
Opis konštrukcie.
Venery-3 až 8 boli rovnakej konštrukcie. Vážili približne tonu, do vesmíru boli vynesené raketou typu Sojuz, skladali sa z obslužného modulu a guľového atmosférického puzdra. Sondy boli optimalizované pre atmosférické merania a neboli vybavené žiadnym špeciálnym zariadením pre pristátie, aj keď sa dúfalo, že by mohli stále funkčné dosiahnuť povrch (posledným dvom sa to podarilo). Obslužný modul vstupoval do atmosféry zároveň s atmosférickým puzdrom a zhorel. Puzdra vysielali dáta priamo na Zem.
Odlišný vzhľad mali Venery-9 až 14. Vážili približne 5 ton a boli vynášané silnými raketami Proton. Obsahovali prenosový a spojovací modul, ktorý mal motory schopné zabrzdiť a prejsť na obežnú dráhu okolo Venuše (Venera-9 a 10, 15 a 16) a ktorý potom slúžil ako prevádzač a zosilňovač signálu aparatúry z planéty smerom k Zemi. Puzdro určené na vstup do atmosféry bolo na vrchole celej sondy v sférickom tepelnom štíte. Sondy boli optimalizované na operácie na povrchu, ich nezvyčajnému vzhľadu dominovala komora tvaru gule, ktorá mala chrániť elektroniku pred atmosférickým tlakom a teplotou tak dlho, ako to len bolo možné. Naspodku bol otrasy absorbujúci „deformačný prstenec“ určený na pristátie. Nad protitlakovou guľou bola valcová anténa a rozsiahla štruktúra parabolického tvaru, podobajúca sa anténe, v skutočnosti však brzda na zostup cez atmosféru. Ich konštrukcia dovoľovala prácu na povrchu minimálne po dobu 30 minút. Vybavenie sa v rôznych misiách líšilo, vždy ale obsahovalo kamery, analyzátory atmosféry a prístroje pre analýzu povrchových hornín.
Pristávacie moduly Venery-9 a 10 mali každý po dvoch kamerách. Fungovala iba jedna, pretože pri oboch moduloch sa nepodarilo otvoriť kryty šošoviek na druhej kamere. Konštrukcia Venery-11 a 12 bola zmenená, ale to problém ešte zhoršilo a v týchto misiách zlyhali všetky kamery. Iba pristávacím modulom Venery-13 a 14 fungovali obidve kamery.
Venery-15 a 16 boli podobné, iba neobsahovali pristávacie ani atmosférické moduly, ktoré nahradilo radarové zariadenie mapujúce povrch.
Sondy Vega, ktoré v roku 1985 odštartovali k Venuši a Halleyovej kométe, tiež používali základný dizajn Vener vrátane pristávacích modulov, mali však tiež atmosférické balóny, ktoré prenášali dáta počas dvoch dní.
Zoznam sond.
s uvedením základného cieľa, dátumov a výsledku misie
Venera-5

Venera-5 () bola sonda zo sovietskeho programu Venera na výskum Venuše.
Asi hodinu a pol po štarte, o 07:51 UTC, sa Venera 5 odpútala od štartovacej plošiny Ťaželyj Sputnik (69-001C) a smerovala k Venuši, aby získala atmosférické dáta. Sonda bola veľmi podobná Venere 4, mala však mohutnejšiu konštrukciu. Keď dosiahla atmosféru Venuše, vypustila puzdro vážiace , ktoré obsahovalo vedecké prístroje. Počas zostupu na povrch Venuše bol otvorený padák, ktorý znížil rýchlosť klesania. 16. mája 1969 počas vznášania na padáku 53 minút prenášala dáta o atmosfére Venuše. Sonda niesla aj medailón so znakom ZSSR a basreliéf s V.I. Leninom.
Venera-4

Venera-4 (po rusky: Венера-4) bola sonda sovietskeho programu Venera na výskum Venuše.
Veneru-4 (67-058A) spolu s ďalšími nevyhnutnými zariadeniami vyniesla na obežnú dráhu okolo Zeme raketa typu Molnija-M. Hneď na to bola navedená pomocou plošiny Ťažolyj Sputnik (67-058B) na medziplanetárnu dráhu k Venuši, ktorej atmosféru mala preskúmať. 18. októbra 1967 vstúpila sonda do Venušinej atmosféry a uvoľnila pristávacie puzdro s dvoma teplomermi, barometrom, rádiovýškomerom, meračom hustoty atmosféry, 11 analyzátormi plynov a dvoma rádiovými vysielačmi operujúcimi v decimetrovom pásme. Hlavná časť sondy, ktorá okrem korekčného motoru a slnečných batérií obsahovala magnetometer, detektory kozmického žiarenia, indikátor kyslíka a vodíka a iónové pasce, zhorela v atmosfére, ale predtým poskytla cenné informácie o pomeroch v okolí Venuše. Pristávací modul po vstupe do atmosféry zabrzdil svoj let s preťažením asi 300 G, rozvinul systém padákov (brzdiaci z rýchlosti zhruba 300 m/s na rýchlosť 10 m/s) a po dobu 94 minút vysielal signály o uskutočnených meraniach priamo na Zem, dokiaľ sa neodmlčal vo výške 24,96 km. Približné miesto pristátia je niekde na súradniciach 19° S, 38° V.
Venera-4 bola prvá úspešná sonda, ktorá uskutočnila vnútrovesmírnu analýzu prostredia inej planéty. Uskutočnila prvú chemickú analýzu atmosféry Venuše, ktorej hlavným prvkom je oxid uhličitý s malým percentom dusíka. Zistila tiež, že atmosféra Venuše je oveľa hustejšia, ako sa pôvodne predpokladalo.
Venera-3

Venera-3 (po rusky: Венера-3) bola sonda sovietskeho programu Venera na výskum Venuše.
Cieľom tejto misie bol vstup do atmosféry Venuše. Sonda obsahovala rádiokomunikačný systém, vedecké zariadenia, zdroje elektrickej energie a medaily so znakom ZSSR. Venera 3 zasiahla planétu 1. marca 1966 s odchýlkou od plánu iba 450 km. Pri záverečnom približovaní k planéte bol zaznamenaný vzostup teploty a následne sa s ňou nepodarilo nadviazať rádiové spojenie. Stala sa prvou sondou, ktorá pristála na povrchu inej planéty, aj keď sa jej o tom nepodarilo priniesť informácie.
Tetrov hoľniak

Tetrov hoľniak (iné názvy: tetrov hôľny, tetrov obyčajný, tetrov lýrochvostý, tetrov hôľniak, tetrov holniak; lat. "Lyrurus tetrix", synonymum "Tetrao tetrix") je vták z čeľade bažantovité ("Phasianidae"). Obýva lesy a lesostepy Palearktídy. 
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov tetrov hoľniak patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, populácia klesá kvôli odlesňovaniu vyšších polôh a vysádzaniu monokultúrnych porastov. Miestami sú pod tlakom prílišného lovu. Stavy v Európe stúpajú.
Rozšírenie.
Má veľmi široký areál rozšírenia. Je rozšírený takmer po celej Európe, lokálne vyhynutý v Chorvátsku, Maďarsku, Turecku (pravdepodobne aj v Čiernej Hore a Srbsku). Introdukovaný bol do Kanady a USA.
Jeho populácia je na zostupe z dôvodu straty prirodzeného prostredia a lovu.
Opis.
Je to plachý kurovitý vták. Hniezdi na zemi. V čase párenia, na jar, samce tokajú. Ukazujú tak svoju dominanciu a lákajú samice.
Výskyt a stav na Slovensku.
Na Slovensku bolo dokázané alebo pravdepodobné hniezdenie v 15,10 % mapovacích kvadrátoch v pohoriach na severe a severovýchode krajiny. Z nich 54% obýva nadmorské výšky od 800 - 900 do , 27% od 1300 - 1400 do Došlo k výškovému posunu výskytu o 200 - 300 m. Lokality v nadmorskej výške medzi 1700 - neosídluje natrvalo. Pri Oravskej priehrade a Liptovskej Mare dosahoval jeho výskyt najnižšie hodnoty nadmorských výšok - Od roku 2000 tieto nízko položené miesta výskytu a ďalších minimálne 61 lokalít zaniklo. Odhad počtu jedincov je 445 - 851, žijúcich výhradne už len nad hornou hranicou lesa. 
Ekosozologický status v roku 1995 "V" - zraniteľný. V roku 1998 "VU:A1cd,B2acd" - zraniteľný. V roku 2001 "VU" - zraniteľný. V roku 2014 "EN* C2a(i)" - silne ohrozený.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 3220 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Jariabok hôrny

Jariabok hôrny (iné názvy: kuropta hôrna, jariabok lesný; lat. "Tetrastes bonasia") je vták z čeľade bažantovité ("Phasianidae"). Obýva palearktídu. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov jariabok hôrny patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, v Európe sú stavy stabilné. Populácia klesá z dôvodu ničenia biotopov, v niektorých oblastiach Číny a Mongolska vymizol z dôvodu straty lesných porastov.
Opis.
Jariabok hôrny meria 35 –  a váži 320 – 475 g.
Hlas.
Hlas tokajúcich samčekov sa skladá z vysokých pískavých tónov ako "cissi-ceri-ci, ci cui", pripomína spev králika zlatohlavého alebo kôrovníka dlhoprstého
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 3 000 – 5 000, zimujúcich jedincov 6 500 – 13 000. Veľkosť populácie vykazovalo "mierny nárast" o 20 do 50%. Jariabok hôrny sa vyskytoval celoročne v mnohých pohoriach Slovenska od 300 – . Ako hniezdič bol zistený v 53,1 % mapovaných kvadrátoch Slovenska. Ekosozologický status v roku 1995 "R" – vzácny. V roku 1998 "LR:nt" – menej ohrozený druh ("nt" – takmer ohrozený taxón). V roku 2001 žiadny. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" – vyhovujúci ochranársky status.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 2 0004 000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli "klesajúce". Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná". V roku 2014 "LC" - menej dotknutý. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 9 000 15 000 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov (20072018) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802018) boli "stabilné".
Rozmnožovacia sústava

Rozmnožovacia sústava alebo pohlavná sústava () je súbor orgánov slúžiacich k rozmnožovaniu – plodeniu nových generácií (lek. reprodukcia).
Rozmnožovacia sústava u človeka.
Je rozdielna u ženského a u mužského pohlavia.
Tvoria ju párové pohlavné žľazy (lek. gonády), v ktorých vznikajú pohlavné bunky (biol. gaméty) a tvoria sa tu pohlavné hormóny. K rozmnožovacej sústave patria aj odvodné pohlavné cesty (u muža semenovody; u ženy vajíčkovody, maternica a pošva) a vonkajšie pohlavné orgány (vonkajší genitál). Topograficky je pohlavná sústava delená na vonkajšie a vnútorné (uložené v panve) pohlavné orgány.
Ženské pohlavné orgány.
Vnútorný genitál.
Ženské gonády – vaječníky () sú uložené pri bočnej stene malej panvy. Na pravej strane má vaječník blízky vzťah k červovitému prívesku slepého čreva. Začiatky vajíčkovodov () obopínajú vaječníky. Vajíčkovody sú dlhé približne a vyúsťujú do rohov maternice (). Sliznica maternice (lat. "endometrium") prekonáva cyklické zmeny (pozri menštruačný cyklus). Maternica má tvar hrušky, svojou užšou časťou vyúsťuje do pošvy (). Hranicu medzi vonkajšími a vnútornými pohlavnými orgánmi tvorí panenská blana ().
Prepelica poľná

Prepelica poľná alebo prepelica obyčajná (lat. "Coturnix coturnix") je druh vtáka z čeľade bažantovité ("Phasianidae"). Hniezdi mimo severu v celej Európe, vo veľkej časti Afriky a v západnej Ázii.
 Vyskytuje sa na väčšine územia Slovenska od nížin až nad hornú hranicu lesa (, Malá Fatra). Jej hniezdny biotop tvoria najmä obilninové a ďateľinové polia, lúky a pasienky. Je to sťahovavý druh a z časti zimuje v Afrike od rovníka na sever a z časti v okolí Stredozemného mora a v Južnej Európe. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov prepelica poľná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, v Európe má kolísavý trend. Ohrozuje ju odchyt do sietí počas migrácie a zmena poľnohospodárskych postupov, najmä zvýšením množstva používaných pesticídov.
Opis.
Prepelica poľná meria 16 –  s rozpätím krídel 32 –  s váhou 52 – 125 g.
Hlas.
Prítomnosť prepelice poľnej najskôr prezradí silný hlas samčeka "poc-po-dok poc-po-dok" či "poďte-žať poďťe-žať poďte-žať" alebo "piť-palať". Svoju sériu začína drsnejším "va-va", "va-va" a opakuje 4 – 8-krát. Ozýva sa celé obdobie hniezdenia až do augusta. Tento hlas môžeme počuť cez deň i v noci. Najčastejšie ráno a hlavne večer. Hlas samičky znie ako "prübrü-prübrü" alebo "brüt-büt".
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 2 000 – 6 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytovala boli "stabilné", maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 "R" – vzácny. V roku 1998 "LR" – menej ohrozený druh : "nt" – takmer ohrozený taxón. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC3" – druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "V" – zraniteľný druh.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 2 0006 000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli "klesajúce". Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná". V roku 2014 LC - menej dotknutý. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 2 000 5 000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20082018) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802018) boli "klesajúce". Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná".
Potrava.
Po prílete na hniezdisko prevažuje živočíšna potrava, neskôr rastlinná.
Ochrana.
Je zákonom chránená (§ 33 ods. 3 zákona o Ochrane prírody a krajiny 543/2002 Z. z.), spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Bažant obyčajný

Bažant obyčajný (iné názvy: bažant poľovný, bažant kolchický; lat. "Phasianus colchicus") je vták z čeľade bažantovité ("Phasianidae"). Pôvodný areál rozšírenia siahal od Volgy naprieč Áziou až po Tichý oceán. Bol introdukovaný v Severnej Amerike, Japonsku, na Havajských ostrovoch a Novom Zélande.
Opis.
Bažant je asi 80 – dlhý aj so dlhým chvostom a váži priemerne 1,2 – . Rozpätie krídel bažanta je 75 – . Bažantica je menšia, ľahšia a má menšie rozpätie krídel.
Hlas.
Kohút sa ozýva dvojitým kokŕhaním a k tomu zatrepe krídlami. Sliepka vydáva tenké pískavé zvuky. Keď prudko vzlietne, krídla hlasno trepocú a ozve sa tvrdým kovovým "ek".
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 20 000 - 40 000, zimujúcich jedincov 30 000 - 60 000. Na Slovensku bolo dokázané alebo pravdepodobné hniezdenie v 77,80 % a zimovanie v 69,50 % mapovacích kvadrátoch. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú "stabilné", maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 "LC" - menej dotknutý. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status.
Biotop.
Kurovitý vták bažant má v našich lesoch a na poliach výborné podmienky. Ideálnymi miestami sú lužné lesy, najmä pozdĺž väčších riek. 
Rozmnožovanie.
Do hniezda znáša bažantica 8 – 18 vajec. Niekedy znesie do jedného hniezda vajíčka viac bažantíc. Na vajíčkach sedí v apríli a v máji približne 23 – 26 dní. 4 týždne po vyliahnutí už bažantíčatá bezpečne lietajú a samy si hľadajú potravu, sú nekŕmivé. Nepriateľmi bažanta sú okrem túlavých psov a mačiek iné šelmy a dravce.
Potrava.
Bažant vyniká žravosťou, je zberateľom hmyzu, najviac škodlivého, ale chytá i mladé hraboše a myši, zbiera slimáky, živí sa lesnými plodmi, žerie aj obilie a občas aj hrozno.
Holub plúžik

Holub plúžik (iné, staršie názvy: plúžik, holub divý; lat. "Columba oenas") je druh z čeľade holubovité. Hniezdi na väčšine územia Európy, na Slovensku v starých listnatých a zmiešaných lesoch v bútľavých stromoch. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov holub plúžik patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, stavy v Európe v rokoch 19802013 mierna vzrástli.
Opis.
Holub plúžik meria 32 – , rozpätie krídel 63- a dosahuje maximálnu hmotnosť 250 – 300 g. Hlavu a temeno má modrastosivé, chrbát hnedosivý, krídla na lopatkách modrastosivé, na krídlach len náznak tmavých pásov, ručné letky čiernohnedé, od šiestej má časť letky sivú. Boky krku sú lesklé zelené, hrvoľ ma vínovočervený nádych. Obe pohlavia majú rovnaké zafarbenie. Mláďatám chýbajú zelené lesklé škvrny na boku krku. Dospelé vtáky majú veľké a stredné krovky na krídlach so striebristým nádychom, mláďatá majú krídla sivé.
Hlas.
Samec sa ozýva dvojslabičným "ó-uo, ó-uo, ó-uo..." (viď externé odkazy).
Výskyt a stav na Slovensku.
Holub plúžik hniezdi rovnomerne po celom strednom a východnom Slovensku. Najvyššie položené hniezdiská boli zistené v . Vzácne hniezdi aj na nížinách. Je sťahovavý, zo zimovísk sa vracia skoro, už v druhej polovici februára. Na nížinách nepravidelne prezimuje.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 3 500 – 5 500, zimujúcich jedincov 0 – 200. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje vykazujú "mierny pokles" od 20 - 50%. Ekosozologický status v roku 1995 "R" - vzácny. V roku 1998 "LR:lc", "LR" - menej ohrozený druh, "lc" - najmenej ohrozený taxón. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 – druhy, ktorých globálne
populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Biotop.
Holub plúžik hniezdi v bútľavých stromoch v starých listnatých a zmiešaných lesoch. Za potravou vylieta z lesov na polia.
Hniezdenie.
Na hniezdenie potrebuje bútľavý strom, veľmi často hniezdi v dutinách po tesárovi čiernom. Dokáže prijať aj búdku. Obaja rodičia prinesú do dutiny suché steblá tráv, listy a slamky. Páreniu predchádza zobáčikovanie, hrkútanie, kŕmenie a preberanie si pierok na hlave. Po párení samec za pleskotu krídel vzlietne, urobí polkruh s nadvihnutými krídlami a vracia sa nazad. Na dvoch bielych vajciach sedáva hlavne samica a okolo obeda ju samec vystrieda. Mláďatá sa vyliahnu po 17tich dňoch. Výchova mláďat na hniezde trvá mesiac a kŕmia obaja rodičia.
Potrava.
Holub plúžik sa živí semenami rastlín a burín. Zbiera si aj obilie, hrach, šošovicu, semená konope, slnečnicové semienka. Konzumuje aj zelené časti alebo púčiky.
Ochrana.
Je zákonom chránený (§ 33 ods. 3 zákona o Ochrane prírody a krajiny 543/2002 Z. z.), spoločenská hodnota je 1380 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).