burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Juraj Vyskočil

Juraj Vyskočil (* 18. november 1881, Viedeň† 6. jún 1951, Trnava) bol slovenský podnikateľ, živnostník, dlhoročný starosta Trnavy a politik živnostenskej strany v období medzivojnového Česko-Slovenska. 
Jeho rodina mala moravské korene. Býval v Trnave a venoval sa podnikaniu. Bol majiteľom pivovaru, sódovkárne, ako aj iných podnikov. Vo svojom meste požíval autoritu a dňa 24. novembra 1922 bol zvolený do novovytvorenej funkcie starostu Trnavy. Vo funkcii bol potvrdený aj po prvých obecných voľbách v roku 1923. 
O pozíciu starostu sa uchádzal aj po obecných voľbách v roku 1927, avšak aj po opakovaní voľby získal ako jeho protikandidát Ján Gajdoš zhodný počet hlasov. Preto sa v zmysle vtedajšej legislatívy situácia riešila lósom, ktorý padol na Jána Gajdoša. 
Po ďalších obecných voľbách v roku 1931 opäť zasadol do kresla starostu, v ktorom ho potvrdilo aj obecné zastupiteľstvo zvolené po voľbách v roku 1938. Vážnosť jeho autority zdôrazňuje aj skutočnosť, že v roku 1938 bol zvolený jednohlasne (napriek politickej pestrosti trnavského mestského zastupiteľstva). Vo funkcii starostu pôsobil do 19. októbra 1938. Po zrušení samosprávy bol na čelo Trnavy dosadený vládny komisár, ktorým sa stal dovtedajší vicestarosta František Orlický. 
Juraj Vyskočil krátko pôsobil aj vo vysokej politike. V parlamentných voľbách v roku 1935 kandidoval za živnostenskú stranu do hornej komory Národného zhromaždenia. Senátorom sa však stal až dodatočne, po smrti Bohuša Kianičku v roku 1938. Senátorský mandát začal uplatňovať až 17. novembra 1938, teda v kritickom období medzinárodnej i vnútropolitickej krízy, kedy parlament začal ustupovať do úzadia a na prelome rokov 1938/1939 prestal vyvíjať akúkoľvek činnosť. Ešte v decembri 1938 však stihol tak, ako väčšina centralistických senátorov na Slovensku, vstúpiť do senátorského klubu HSĽS. 
Aktivizoval sa aj vo viacerých stavovských a spoločenských inštitúciách. Bol funkcionárom odborného spoločenstva sódových vôd, Slovenského zemského zväzu obcí a miest alebo Športového klubu Trnava.
Najvyššie body geomorfologických celkov v Česku

Toto je zoznam geomorfologických celkov v Česku podľa najvyššieho vrchu. Obsahuje najvyššie položené miesta všetkých celkov, ktoré sa úplne alebo čiastočne rozkladajú na území Česka. Pri celkoch, zasahujúcich na územie susedných štátov, je vždy uvedený najvyšší bod českej časti. Vzhľadom k tomu, že u niektorých celkov nie sú doteraz ustálené hranice, uvádzajú niekedy rôzne zdroje pre jeden celok odlišné najvyššie body.
Anna Symington Maar

MSc. Anna Symington-Maar (* 1987, Bratislava) je slovenská pedagogička, aktivistka, spoluzakladateľka projektu "Teach for Slovakia" a riaditeľka občianskeho združenia "Rozmanita". V súčasnosti je aj spolupredsedníčkou neziskovej organizácie Dúhové rodiny.
Životopis.
Študovala vo Francúzsku, Belgicku, v Singapure získala francúzsku maturitu. Vyštudovala filozofiu a fyziku na King’s College v Londýne a napokon získala magisterský titul (Master’s) z medzinárodného vzdelávania na Oxforde.
Počas svojho štúdia na King’s College založila King's College London Language Society, spoločnosť, ktorá sa zameriavala na výučbu jazykov pre študentov, ktorí mali záujem učiť sa svetové jazyky zadarmo. Spoločnosť sa neskôr rozšírila na všetky univerzity v Londýne.
Počas svojej kariéry učila deti zo znevýhodnených rodín v Nepále, Kolumbii, Thajsku či v chudobnej časti Londýna. Skúsenosti z medzinárodného vzdelávania uplatnila v rámci programu "Teach for Slovakia", ktorý spoluzakladala, a zároveň pôsobila ako programová riaditeľka. Na Slovensko priniesla projekt "Rozmanita", ktorý vytvoril prvú inkluzívnu škôlku v Bratislave.
S manželkou v súčasnosti žijú na Slovensku, vychovávajú tri deti.
Levočská brána (Spišská Nová Ves)

Levočská brána je brána z druhej polovice 18. storočia, ktorá sa nachádza na prízemí ľavej strany prvého traktu Provinčného domu. Ide o jednouchú bránu a menší priechod pre peších, ktorý spája Letnú a Levočskú ulicu. Uprostred oblúka brány sa nachádza kamenný erb Provincie XVI spišských miest, ktorý provincii udelila cisárovná Mária Terézia v roku 1774. Na erbe je medzi dvoma gryfmi znázornený delený štít. Jeho vrchná časť je vyplnená troma skalnatými vrchmi, ktoré majú predstavovať Tatry. Nad vrchmi je zobrazené slnko a šesťcípa hviezda. V spodnej časti sú dve brvná, ktoré symbolizujú rieky Poprad a Hornád. Uprostred je malý štít s vyrytými iniciálami: I. II. M. T., ktoré patrili cisárovnej Márii Terézii a jej synovi Jozefovi II.
Pôvodná Levočská brána sa však nachádzala na Levočskej ulici neďaleko kaplnky a špitála (neskôr Malý kostol), ktorých výstavbu mal údajne financovať majster Konrád Gaal. Okolo roku 1831 bola zbúraná pre jej havarijný stav. Pri prestavbe Provinčného domu (pôvodná radnica) medzi rokmi 17751776 pod vedením miestneho staviteľa Františka Bartela bolo prízemie doplnené o bránu pre vozy a priechod pre peších. Po zbúraní pôvodnej brány sa brána a priechod Provinčného domu začala označovať ako Levočská brána.
Aspen Institute

Aspen Institute je medzinárodná nezisková organizácia, ktorú v roku 1950 založil chicagský podnikateľ Walter Paepcke ako Aspen Institute of Humanistic Studies (Aspenský inštitút humanitných štúdií). Tento think tank sa zameriava na podporu hodnotovo orientovaného vedenia ľudí a otvoreného dialógu o súčasných globálnych problémoch. Spolu s medzinárodnými partnermi organizujú pravidelné semináre a konferencie.
Inštitút sídli vo Washingtone, DC a má školiace centrá v Aspene v Colorade a neďaleko Chesapeakskej zátoky na rieke Wye v Marylande. Jeho prezidentom a výkonným riaditeľom je Walter Isaacson, v minulosti okrem iného šéfredaktor časopisu "Time" a riaditeľ CNN. Členmi správnej rady inštitútu boli napr. Madeleine Albrightová, Condoleezza Riceová, Javier Solana alebo bývalá jordánska kráľovná Núr al-Hussain. Aspen Institute je z veľkej časti financovaný americkými nadáciami, ako Carnegie Corporation, The Rockefeller Brothers Fund a Fordova nadácia, z poplatkov za semináre a jednotlivých členstiev. Správna rada každého inštitútu sa skladá z vedúcich osobností politiky, štátnej správy, podnikateľského a akademického prostredia, ktorí chcú prispieť k rozvoju otvorenej spoločnosti a demonštrovať účasťou jej hodnoty. Partnerské inštitúty pôsobia v Berlíne, Ríme, Madride, Paríži, Kyjeve, Mexico City, Tokiu, Dillí, Bukurešti, Aucklande a od júla 2012 aj v Prahe.
Aspen Institute Central Europe.
Cieľom stredoeurópskej pobočky Aspen Institute (založená v roku 2012 ako Aspen Institute Prague o.p.s., od januára 2016 pod názvom Aspen Institute Central Europe o.p.s.) je rozvíjať medziodborovú spoluprácu, podporovať stredoeurópskych lídrov z rôznych sektorov a prispievať k analýze a riešeniu naliehavých otázok sociálneho a myšlienkového vývoja na expertnom a nestraníckom základe, a to ako v rámci Česka, tak širšieho stredoeurópskeho, európskeho a euro-atlantického prostredia v spolupráci s ostatnými Aspenskými inštitútmi. Je vydavateľom štvrťročníka Aspen Review. Výkonným riaditeľom je Milan Vašuna. Predsedom správnej rady je Ivan Hodáč, niekdajší tajomník Asociácie európskych výrobcov automobilov (ACEA). Otvorenie pobočky finančne podporil finančník Zdeněk Bakala, medzi ktorého ďalšie neziskové aktivity patrí Bakala Foundation alebo podpora Knižnice Václava Havla. Za otvorenie inštitúcie formátu Aspen Institute loboval dlhodobo minister zahraničia Karel Schwarzenberg so slovami, že spoločnosť potrebuje diskusiu s „širším nadhľadom ako od Bielych Karpát po Šumavu“.
Lupáčik

Lupáčik alebo makovka (nesprávne "lúpačka") je sladké pečivo z mastného cesta v tvare polmesiaca, často ozdobené makovými semienkami.
Aj Čching

Aj Čching (, ) bol čínsky básnik, považovaný za jedného z najväčších čínskych lyrikov 20. storočia.
Mená.
Aj Čching bol umelecký pseudonym, jeho vlastné meno bolo Ťiang Čeng-chan (, ), používal tiež pseudonym Ťiang Chaj-čcheng (, ).
Život.
Od roku 1929 študoval vo Francúzsku maliarstvo. V roku 1932 sa vrátil do Šanghaja kde začal písať poéziu (vplyv naň mala avantgarda, napríklad Majakovskij); pre účasť v ľavicovom odboji proti japonskej invázii bol až do roku 1935 väznený Kuomintangom. Nasledujúceho roku vydal svoj debut "Ta-jen-che" (meno jeho pestúnky), v roku 1939 jedno zo svojich majstrovských diel, "Sever" (Pej-fang). Potom nasledovalo jeho najplodnejšie obdobie, kedy do roku 1942 putoval po krajine a spoznával čínsky vidiek. Básne z tejto doby sú chmúrne obrazy plné stiesnenej atmosféry zúfalstva i nádeje. Počas čínsko-japonskej vojny cestoval do Jen-anu, v ktorom bolo po ukončení Dlhého pochodu sídlo komunistickej strany. Určitú dobu bol v úzkom kontaktu s Mao Ce-tungom, s ktorým diskutoval literárnu politiku.
Do päťdesiatych rokov sa zúčastnil komunistických aktivít. V tejto dobe začal byť tiež prekladaný. Okrem poézie písal aj teoretickej knihy o literatúre. V roku 1958 bol počas Kampane proti pravičiarom obvinený z "pravičiarstva", pretože sa zastal básničky Ting Ling, a bol poslaný s celou rodinou na vidiek do Sin-ťiangu. Počas Kultúrnej revolúcie bol väznený v rôznych pracovných táboroch, kde mu bolo zakázané publikovať, kvôli čomu sa niekoľko krát pokúsil o samovraždu. Znovu publikovať smel až od roku 1978. O dva roky neskôr podnikol svoju druhú cestu do Francúzska, kde ho v roku 1985 François Mitterrand vymenoval za rytiera Rádu umenia a literatúry. Jeho synom je čínsky výtvarník a politický aktivista Aj Wej-wej, spoluautor návrhu Olympijského štadióna v Pekingu.
Dielo.
Eseje.
V českom preklade boli vydané diela "Mám rád tuto zemi, Trakař, Podzim" (Nový Orient 8, 1953), a "Jsou rybníky v zimě…" (Sto moderních básníků, Praha Československý spisovatel, 1967)
Zemolez obyčajný

Zemolez obyčajný () je opadavý ker s bielymi kvetmi a červenými bobuľami z rodu zemolez ("Lonicera") z čeľade zemolezovité ("Caprifoliaceae"). Prirodzeným areálom jeho rozšírenia je Európa až centrálna Sibír. Je to druh vhodný pre živé ploty a krajinárske úpravy.
Opis.
Zemolez obyčajný je ker vysoký 1,5 až 3 m. Jeho mladé konáriky sú sivé a pritlačene chlpaté, na starších sa kôra odlupuje v nepravidelných šupinkách.
Protistojné listy sú široko vajcovito elipsovité až okrúhlo vajcovité, na báze zaokrúhlené, celistvookrajové a končisté, dlhé 3 až 7 cm a široké 2 až 5 cm. Po obidvoch stranách sú pritlačene chlpaté. Listové stopky sú dlhé 5 až 10 mm.
Súkvetie je redukovaná dvojkvetá vidlica, ktorá vyrastá v pazuchách listov na stopkách dlhých do 2 cm. Kvety sú symetrické (zygomorfné) s dvoma pyskmi. Koruna je biela, neskôr žltkastá, dlhá 8 až 12 mm, zvonka páperistá. Kališné zuby sú opadavé.
Plody sú guľaté, červené, ríbezľovo sklovito lesklé a tvoria súplodie dvojitá bobuľa (na báze sú nepatrne zrastené). Bobule sú jedovaté, pretože obsahujú xylosteín. Otravy sú najčastejšie zaznamenané u malých detí a prejavujú sa sčervenaním tváre, zvracaním, hnačkami, bolesťami brucha, nepravidelným pulzom a hlbokým dychom. Prvá pomoc spočíva v potrebe vyvolať zvracanie a v následnom privolaní lekárskej pomoci.
Etymológia.
Rodové meno "Lonicera" je prijaté na počesť nemeckého lekára a botanika Adama Lonicera (1528-1586) a druhové meno "xylosteum" sa odvodzuje z gréckych slov pre vyjadrenie vlastnosti tvrdého dreva; xylon - drevo, osteon - kosť.
Rozšírenie.
Prirodzeným areálom rozšírenia zemoleza obyčajného je Európa až centrálna Sibír a severovýchodné Turecko (chýba v Írsku a Portugalsku). Rastie predovšetkým v miernych biómoch.
Introdukovaný bol do Veľkej Británie a Severnej Ameriky. V USA sa vyskytuje na atlantickom pobreží v štátoch od Maine po Virgíniu, na severe od Pensylvánie po Minnesotu, na juhu od Kentucky po Missouri a na tichomorskom pobreží v štátoch Washington a Oregon. V Kanade je prítomný v provinciách New Brunswick, Ontário a Quebec.
Ekológia.
Zemolez obyčajný rastie roztrúsene až hojne v listnatých dubových hájoch, v lesostepných dubových sucholesoch s dubom plstnatým, ale aj medzi krami na medziach a pasienkoch od nížin až do subalpínskeho stupňa. Obľubuje výhrevné, vlhké, v lete vysychavé, výživné, zásadité až neutrálne, často vápenaté, humózne, kamenité a hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne v máji a júni.
Murianik (vrch v Čergove)

Murianik () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Ruská Voľa nad Popradom, približne východne od Starej Ľubovne. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Stará Ľubovňa a Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Čirč a Lukov. Najbližšími sídlami sú severne situované Obručné, severovýchodne sa nachádza obec Lenartov, východne Malcov a Lukov, juhovýchodne Livovská Huta, juhozápadne Šarišské Jastrabie a západne Ruská Voľa nad Popradom a Čirč.
Opis.
Murianik leží v severnej časti hlavného hrebeňa, ktorý vedie od Malého Minčola () k obci Obručné, kde nadväzuje na hrebeň Ľubovnianskej vrchoviny. Severne sa nachádza Kamenný hrb () a Ostrý vrch (), západne Foderiková (), Dlhá () a Lazovský vrch (), južne Minčol () a Malý Minčol a východne Krivá () a Jaseňov (). Hrebeňom vedie európske rozvodie Visly a Dunaja; západne sa zvažujúce svahy odvodňuje Chotárny potok, južné Soliská do rieky Poprad, voda zo severných odteká Podrožným a Špankovským potokom do Tople. V blízkosti vrcholu vedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Ľubovniansku vrchovinu, Busov, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Pieniny a prihraničné vrchy južného Poľska.
Timothy Snyder

Timothy Snyder (* 18. august 1969, Ohio, USA) je americký historik, spisovateľ a akademik, ktorý sa špecializuje na históriu Strednej a Východnej Európy. Je profesorom histórie na Yale University a členom Institut für die Wissenschaften vom Menschen vo Viedni.
Je odborníkom na holokaust, členom výboru Committee on Conscience United States Holocaust Memorial Museum. Patrí medzi členov think tanku Council on Foreign Relations. Snyder hovorí piatimi európskymi jazykmi a číta desať, čo mu umožňuje jednoduchšie využitie primárnych a archívnych zdrojov v Nemecku a strednej Európe pri výskume. Sám zdôrazňuje, že pri štúdiu histórie, je veľmi dôležité poznať ďalšie jazyky a povedal tiež že: „Ak neviete po rusky, v skutočnosti neviete, o čo prichádzate.“
Napísal deväť kníh a spoluredigoval dve, diela "Krvavé územie" a "O tyranii", ktoré vyšli aj v slovenčine, patria medzi bestsellery New York Times.
Bibliografia.
V slovenskom jazyku boli vydané tieto knihy:
Zdroj.
Kamenný potok (prítok Jakubianky)

Kamenný potok je potok v regióne Spiš, na území obce Jakubany v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy a ústi do Jakubianky v povodí Popradu. Má dĺžku a je tokom V. rádu. 
Prameň.
Pramení na severovýchodnom svahu Derežovej, vo výške okolo , v juhozápadnej časti územia obce Jakubany, v lesnom extraviláne.
Opis toku.
Tečie od prameňa lesným extravilánom severozápadoseverným smerom, mení smer na severovýchodný, v priberá ľavostranný bezmenný prítok z južného úbočia lesa "Poľanová", mení smer na východný, v ústi v lesnom extraviláne do vodného toku Jakubianka ako jej ľavostranný prítok.
Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy a v ich podcelku Levočská vysočina. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1976. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2007

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2008 boli 31. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Turnaj Top divízie sa hral od 26. decembra 2006 do 5. januára 2007 v More a Leksande vo Švédsku. Majstrom sveta sa stal tretíkrát za sebou tím Kanady.
Konečné poradie.
Zostava majstrov sveta.
Devan Dubnyk, Justin Pogge, Marc Staal, Ryan Parent, Luc Bourdon, Steve Downie, Andrew Cogliano, Kris Russell, Kris Letang, Blake Comeau, Dustin Boyd, Kyle Chipchura, David Bolland, Guillaum Latendresse, Michael Blunden, Daniel Bertram, Ryan Omarra, Cam Barker, Tommy Pyatt, Jonathan Toews, Sasha Pokulok, Benoit Pouliot
Trenér: Craig Hartsburg
Nižšie divízie.
I. divízia.
Skupina A.
Turnaj skupiny A v rámci I. divízie MS 2007 sa hral v Odense v Dánsku od 11. do 17. decembra 2006.
Skupina B.
Turnaj skupiny B v rámci I. divízie MS 2007 sa hral v Torre Pellice v Taliansku od 11. do 17. decembra 2006.
II. divízia.
Skupina A.
Turnaj skupiny A v rámci II. divízie MS 2007 sa hral v Miercurea Ciucu v Rumunsku od 11. do 17. decembra 2006.
Skupina B.
Turnaj skupiny B v rámci II. divízie MS 2007 sa hral v Elektrėnai v Litve od 10. do 16. decembra 2006.
III. divízia.
Turnaj III. divízie MS 2007 sa hral v Ankare v Turecku od 8. do 14. januára 2007.
Ting Ling

Ting Ling (, ), rodným menom Ťiang Ping-č’ (, ) bola jednou z najslávnejších čínskych spisovateliek 20. storočia. Spočiatku písala poviedky o mladých čínskych ženách, ktoré sa vymykali tradičnému štýlu života. Po roku 1930 sa stala významnou predstaviteľkou ľavicovo orientovanej literatúry.
Život.
Chodila do školy, založenú jej matkou po smrti manžela. Jej nezávislosť a netradičný pohľad na svet veľmi ovplyvnil aj dcéru Ping-č’, ktorá nakoniec v roku 1922 odišla za literárnym životom a štúdiom do Šanghaja, Nankingu a Pekingu. V tejto dobe sa bližšie zaujímala o anarchizmus.
V Pekingu sa neskôr zamilovala do ľavicového básnika Chu Jie-pchina. Spoločne sa presťahovali do Západných hôr, ktoré sa nachádzajú kúsok od mesta.
Tvorba.
Spočiatku písala čiastočne autobiografické príbehy o mladej hrdinke, ktorá bola odvážna, nezávislá a vášnivá ohľadom všetkého, čo robí, zároveň však hľadala zmysel života. Príbehy boli veľmi obľúbené, avšak kariéra jej manžela stagnovala. Preto sa v roku 1928 odsťahovali do Šanghaja, aby začali vydávať časopis, ktorý mal byť primárne využitý na publikovanie diela Chu Jie-pchin. Tento zámer však skrachoval, preto Chu obrátil svoju pozornosť k politike. Ting Ling sa stále venovala svojmu písaniu, vydala tri zbierky poviedok a jednu novelu. Jej manžel sa medzitým stal členom Komunistickej strany Číny . Neskôr bol roku 1931 úradmi kuomintangského režimu zatknutý a popravený. V tejto dobe sa námety diel Ting Ling posunuli viac k problémom robotníkov a pracujúcej triedy. Stala sa hlavnou predstaviteľkou ľavicovo orientovaných spisovateľov a v roku 1932 vstúpila do komunistickej strany.
Jej prechod k ľavicovo orientovanej literatúre a námetom nakoniec viedol k plodnému obdobiu. Jej dielo "Šuej" (1931; "Záplavy") bolo označené za ukážkový príklad socialistického realizmu v Číne. Avšak rovnako ako jej manžel bola aj ona (roku 1933) zatknutá kuomintangskými úradmi. Vo väzení zostala do roku 1936, kedy prezlečená za vojaka utiekla.
Nutné je však povedať, že aj keď inklinovala ku komunistickej ideológii, nebola k nej nekritická. Niektoré jej poviedky boli cenzurované, pretože sa vyjadrovala až veľmi kriticky. ("Caj i-jüan čung" – "V nemocnici"; "Jie" – "Noc").
Jej román "Tchaj-jang čao caj Sang-kan-che šang" (1948, "Slnko nad riekou Sang-kan") získal veľkú obľubu, roku 1951 zaň dostala Stalinovu cenu 2. stupňa. Aj napriek tomuto úspechu bola často obviňovaná z prehnanej kritiky režimu, predovšetkým v oblasti ženských práv. Nakoniec bola v roku 1957 zo strany vylúčená. Počas Čínskej kultúrnej revolúcie bola zatknutá a na 5 rokov uväznená. Štyri roky po prepustení, roku 1979, jej bolo dovolené sa do strany vrátiť.
Jej posledné práce boli zbierky esejí, poviedok, ale aj romány. Do češtiny boli preložené jej knihy "Deník slečny Suo-fej a jiné prózy" a "Na řece Sang-kan".
Malý Minčol (vrch v Čergove)

Malý Minčol () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Livovská Huta, približne západne od Bardejova. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Stará Ľubovňa a Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Šarišské Jastrabie, Livovská Huta a Lukov. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Livovská Huta, severovýchodne leží Lukov a Malcov, severne Lenartov, Obručné a Ruská Voľa nad Popradom a západným smerom Čirč, Šarišské Jastrabie a Kyjov.
Opis.
Malý Minčol leží v severnej časti hlavného hrebeňa, ktorý vedie od Minčola () severným smerom na Murianik (). Východne sa nachádza Pálenica (), Stašková () a Jasenov (), južne Dvoriská (), Forgáčka (), Stredný vrch () a Minčol, západne Minčolík (), Hriňova hora () a Lazovský vrch () a severne Dlhá (), Murianik, Krivá () a Jaseňov (). Hrebeňom vedie európske rozvodie Visly a Dunaja; západné a juhozápadné svahy odvodňuje potok Soliská do rieky Poprad, severné Večný potok a juhovýchodné Krížovský a Banský potok do Tople. Na vrchole je križovatka značených turistických chodníkov. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Ľubovniansku vrchovinu, Pieniny a prihraničné vrchy južného Poľska.
Milan Fijala

Milan Fijala, tiež Milan Fiala (* 16. február 1877, Dunajská Streda† 16. január 1964, Bratislava) bol slovenský odborár a komunistický politik nemeckého pôvodu v období medzivojnového Česko-Slovenska. 
Povolaním bol kovorobotník. Už v roku 1894 bol organizovaný v odborovom hnutí pracovníkov kovopriemyslu v Bratislave. &lt;br&gt;
V obecných voľbách v roku 1923 bol za Komunistickú stranu Česko-Slovenska (KSČ) zvolený za poslanca bratislavského mestského zastupiteľstva. Po parlamentných voľbách v roku 1925 získal senátorský mandát v Národnom zhromaždení. V senáte zasadal v kultúrnom a technicko-dopravnom výbore. V parlamente vystupoval po nemecky. V obecných voľbách v roku 1938 kandidoval do bratislavského mestského zastupiteľstva za nemeckú sociálnodemokratickú stranu (nemecky: Deutsche sozialdemokratische Arbeiterpartei in der Tschechoslowakischen Republik) (DSAP). 
V roku 1948 bol ešte vo svojich 71 rokoch zamestnaný v podniku "Dunostrov" v Dunajskej Strede a stále bol činný v odborovom hnutí.
Babenbergovci

Babenbergovci () bol nemecko-rakúsky šľachtický rod pôvodom z historického územia povodia Mohanu a stredného Rýna (Bamberg), v rokoch 976 až 1246 prvá rakúska panovnícka dynastia.
História.
V roku 976 udelil Otto II. grófovi Leopoldovi I. (976–994) v léno východnú bavorskú marku a v roku 996 je po prvý krát doložený názov "Ostarrîchi "(teda Východná ríša, Východná marka, prenesene Rakúsko v územnom zmysle ).
Počiatkom druhej polovice 11. storočia začali babenberskí markgrófovia vyvíjať vlastnú politiku, ktorá mala za ciel oslabiť moc nemeckých cisárov na území, ktoré spravovali Babenbergovci. To viedlo k tomu, že Leopold II. Babenberský v boji o investitúru podporoval pápeža, čo bolo v rozpore so záujmami vtedajšieho nemeckého cisára Henricha IV., ktorý problematickú Východnú marku daroval svojmu spojencovi, českému kniežaťu Vratislavovi II.. Vratislav II. sa snažil toto územie vojensky ovládnuť ale aj cez počiatočné úspechy (víťazstvo v bitke pri Mailbergu 1082) sa mu to nepodarilo. 
Pre vznik Rakúska bola kľúčová vláda Leopolda III. (rakúsky markgróf od 1096 do 1136), ktorý si sobášom s dcérou Henricha IV., ktorá bola zároveň vdovou po Fridrichovi Švábskom, zaistil príbuzenstvo s oboma nemeckými cisárskymi rodmi. Svojou ďalšou politikou sa Leopold pokúšal upevniť pozíciu svojho markgrófstva. V roku 1125 sa na základe príbuzenských vzťahov neúspešne pokúsil kandidovať za rímskonemeckého cisára. Leopold III. bol v roku 1163 vyhlásený za patróna Rakúska a v roku 1485 kanonizovaný.
Henrich II. v roku 1143 obdržal do svojho léna Bavorsko, toho sa však bol nútený vzdať už v roku 1156. Vzdanie Bavorska sa v prospech rodu Welfov (Henrich Lev) prinieslo Babenbergom tzv. privilegium minus, ktorým obdržali od cisára Fridricha I. Barbarossu dosť rozsiahle práva okrem iného aj nástupníctvo v ženskej línii a povýšenie rakúskeho markgrófstva na rakúske vojvodstvo.
V roku 1192 ovládol Leopold V. Babenberg Štajersko a posledný Babenberg Fridrich II. Bojovný chcel povýšiť Rakúsko na kráľovstvo, ale padol v roku 1246 v bitke na Litave, čím vymreli Babenbergovci po meči.
Po smrti posledného mužského člena rodu Fridricha II. sa začali zdĺhavé spory okolitých vládcov krajín o Rakúsko. Na štvrť storočie (1251–1276) sa v krajine presadil neskorší český kráľ Přemysl Otakar II..
Ľudovít Francisci

ThDr. Ľudovít Francisci (; * 25. september 1862, Sokolníky † 6. apríl 1933, Nitra) bol maďarský katolícky kňaz, teológ, pedagóg a verejný činiteľ v období medzivojnového Česko-Slovenska. 
Stredoškolské štúdiá absolvoval v Nitre. V roku 1884 bol študentom na kňazskom inštitúte Augustinum vo Viedni. V roku 1887 bol vysvätený za doktora náboženských štúdií a v tom istom roku bol vymenovaný za kaplána na fare v Nitre-Kalvárii. V roku 1889 bol učiteľom teológie, v roku 1911 kanonikom a v roku 1912 rektorom veľkého seminára v Nitre.
Jeho politická kariéra má korene v starej maďarskej ľudovej strane. Bol redaktorom jej oficiálnych novín Nyitramegyei Szemle. Tomuto smeru slúžil aj ako člen Krajinskej kresťansko-socialistickej strany po vzniku Česko-Slovenska. V strane predstavoval konzervatívne cirkevné krídlo.
V parlamentných voľbách v roku 1925 bol v XI. volebnom kraji (južné Slovensko) zvolený za senátora Národného zhromaždenia. V senáte bol členom klubu nemeckých kresťanských sociálov (nemecky: Deutsche Christlichsoziale Volkspartei) (DCHS). V septembri 1929 sa vzdal mandátu pre konflikt s predsedom strany Gézom Szüllőom. Neskôr sa postavil aj proti Szüllőovi, vo svojich novinách Nyitramegyei Szemle ostro napadol prístup strany k Maďarskej národnej strane. V roku 1932 bol zvolený za čestného predsedu strany. Keď novú kandidatúru neprijal, ponúkol celú sumu svojho štvorročného senátorského platu, (200 000 vtedajších korún), maďarskému kňazskému vzdelávaciemu ústavu. 
Bol aj známy pre svoju dobročinnosť. Nezanechal po sebe žiadne bohatstvo, keďže ho počas života rozdával. Rok pred svojou smrťou daroval svojej rodnej obci 100 000 korún a 50 000 korún rodisku svojej matky M. Hyndice s tým, že úroky budú rozdelené medzi chudobných v obci. Vo svojom závete, ktorého prípravou bol poverený neskorší biskup Andrej Škrábik, zariadil, aby celá suma z predaja jeho hnuteľných vecí bola odovzdaná chudobným v Nitre.
Galéria veľkých bitiek

Galéria veľých bitiek (francúzsky Galerie des Batailles) je galéria nachádzajúca sa na prvom poschodí areálu "Aile du Midi" Zámku vo Versailles.
Pripája sa k rýnskym apartmánom. Je 120 m dlhá a 13 m široká. Je epigónom galérie Louvre a jej účelom je oslava francúzskej vojenskej histórie od Bitky pri Tolbiacu (údavný rok 496) až po Bitku pri Wagrame (5. – 6. júla 1809).
História.
Galéria je súčasťou múzea "Musée de l'Histoire de France" v Zámku vo Versailles, ktorú dal postaviť Ľudovít Filip Orleánsky. Nahradila byty, ktoré boli v 17. a 18. storočí obývané: 
Architekti galérie boli Pierre-François-Léonard Fontaine a Frédéric Nepveu.
Vytvorili slávnostnú širokú rímsu podopierajúcu kazetový strop s korintskými stĺpmi po celej dĺžke galérie. V 13 bronzových tabuľkách na stene sú vyryté mená princov, admirálov, strážnikov, maršalov a bojovníkov zabitých alebo zranených počas bojov za krajinu. Nechýbajú ani busty umiestnené pri stĺpoch a medzi maľbami.
Hlavným obsahom miestností sú ale obrovské maľby zobrazujúce veľké vojenské bitky francúzskej histórie. Niektoré už existovali, ale väčšina bola špeciálne objednaná pre Galériu. Množstvo z nich má pochybnú kvalitu, ale je tu vystavených aj niekoľko majstrovských diel, ako napríklad "Bitka pri Taillebourgu" od Eugèna Delacroixa.
Zoznam búst a obrazov.
Pôdorys galérie:
Čísla zodpovedajú pôdorysu.
Poškodenie.
V roku 1978 bola galéria veľmi poškodená umiestnením bomby nacionalistami Bretónskej revolučnej armády. Pôvodne ju chceli umiestniť v Zrkadlovej sieni, ale keď sa im to nepodarilo, prešli do Galérie veľkých bitiek - zamerali sa na Napoleona ako symbol francúzskeho kolonializmu.
Hypotyroidizmus

__VYNÚTIŤOBSAH__
Anaxagoras z Aiginy

Anaxagoras () bol grécky sochár z prvej polovice 5. stor. pred Kr.
Anaxagoras, sochár (bronziar) z Aiginy, podľa Pausania zhotovil bronzovú sochu Dia v Olympii (desať lakťov vysokú ) na objednávku gréckych mestských štátov, ktoré zvíťazili nad Peržanmi v bitke pri Platajách (479 pred Kr.): „"Keď prejdeme okolo vchodu do rokovacej sály, uvidíme sochu stojaceho Dia bez nápisu a potom, keď sa otočíte na sever, uvidíme inú sochu Dia. Tento je otočený smerom k vychádzajúcemu slnku a venovali ho tí Gréci, ktorí bojovali proti Peržanom pod vedením Mardonia. Na pravej strane podstavca sú napísané mestá, ktoré sa zúčastnili na boji...“" Po vymenovaní rôznych miest Pausanias ďalej zaznamenal: „"Sochu umiestnenú Grékmi v Olympii zhotovil aiginský Anaxagoras. Ale tí, ktorí píšu históriu o Platajách, na neho zabúdajú.“"
Základy mramorového podstavca (cca 3 m × 1,90 m) sa zachovali juhovýchodne od Diovho chrámu (medzi chrámom a Bouleutérionom, 5 m severne od starovekej steny Altidy). Rovnako ako mnohé iné kolosálne votívne sochy Dia v Olympii, ani táto socha sa nezachovala, ale podlhovastý tvar základne naznačuje, že to mohol byť typ tzv. 
„kráčajúceho Dia“, možno vrhajúceho blesky, teda podobného ako je Zeus Keraunios (Ζεύς Κεραυνός – „Zeus Hromovládny“ ).
Ďalšie dielo od Anaxagora je známe z epigramu zachovaného v zbierke gréckych epigramov zv. "Anthologia Palatina". Bola to votívna socha, ktorú venoval bohom Praxagoras, syn Lykaia. Diogenes Laertios uvádza Anaxagora ako umelca, ktorého spomína Antigonos vo svojich spisoch o dejinách umenia, preto musel nepochybne patriť medzi významnejšie osobnosti sochárskeho umenia.
Kamenný potok (prítok Belej)

Kamenný potok je potok v Košickom regióne, na území obce Košická Belá v okrese Košice-okolie v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Volovské vrchy a ústi do Belej v povodí Hornádu. Má dĺžku a je tokom VI.rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v v centrálnej až juhozápadnej časti územia obce Košická Belá juhozápadne od intravilánu obce v lesnom extraviláne. Južná zdrojnica pretekajúca cez les "Ráztoky" pramení v Juhozápadná, dlhšia zdrojnica, pramení v v severozápadnom úbočí lesa "Plichtov diel".
Opis toku.
Tečie od sútoku zdrojníc lesným extravilánom, vyteká z lesného extravilánu do poľnohospodárskeho extravilánu, pravým brehom obmýva hospodársky dvor Košická Belá, v podteká cestu, mení smer na severný, vteká do intravilánu obce Košická Belá, na severovýchodnom okraji intravilánu v ústi do Belej ako jej pravostranný prítok.
Nachádza sa v okrese Košice-okolie v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Volovské vrchy a v jeho podcelku Kojšovská hoľa. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Najvyššie body geomorfologických celkov na Slovensku

Toto je zoznam geomorfologických celkov na Slovensku podľa najvyššieho vrchu. Pri celkoch, ktoré presahujú hranice a zasahujú do susedných krajín, uvádza sa najvyšší bod slovenskej časti. Vzhľadom na nejednoznačnosť hraníc, zoznam vychádza z geomorfologického členenia Slovenska podľa Dušana Kočického a Borisa Ivaniča, ktorí aktualizovali práce geografov E. Mazúra a M. Lukniša (1978, 1980 a 1986). Z tohto dôvodu sa môžu najvyššie body území, uverejnené v iných podkladoch v niektorých prípadoch líšiť.
Filet mignon

Filet mignon [vyslov: file miňon] (z francúzštiny doslova: „jemný“, „krehký“ alebo „jemný filet“) je kus mäsa odobratého z menšieho konca sviečkovice alebo hlavného stehenného svalu kravy. Vo francúzštine sa pod týmto pojmom skôr myslia kusy bravčovej panenky než hovädzie mäso.
Sviečkovica sa tiahne po oboch stranách chrbtice a zvyčajne sa krája ako dva dlhé kusy mäsa v tvare hada. Niekedy sa sviečkovica predáva vcelku. Filet mignon je zvyčajne okrúhly rez odobratý z tenšieho konca kusu sviečkovice. Zväčša ide o najjemnejší a najchudší kus. Filet mignon má často jemnejšiu chuť ako iné kusy mäsa, a preto sa často podáva aj s omáčkou alebo sa obaľuje slaninou.
Vzhľadom na malé množstvo filet mignon, ktoré sa dá z každého zvieraťa porciovať, sa vo všeobecnosti považuje za jeden z najdrahších kusov hovädzieho mäsa.
Aristón zo Sparty

Aristón () bol grécky sochár zo 6. stor. pred Kr.
Aristón, sochár (bronziar) zo Sparty, so svojím bratom Telestom, vyrobili kolosálnu bronzovú sochu Dia umiestnenú v Olympii. Pausanias o tom uvádza: „"Neďaleko votívneho daru Hyblejských bol zhotovený kovový podstavec a na ňom je Zeus; jeho výšku odhadujem asi na osemnásť stôp (5,328m). Ktorí ľudia venovali sochu bohu, a čie je to dielo, hlásajú napísané verše:
Bratia Aristón a Telestas boli činní zrejme v prvej polovici 6. stor. pred Kr. Je možné, že sa bratia vo svojej dielni podieľali nielen na výrobe bronzových sôch v životnej veľkosti, ale aj na skromnejšej výrobe bronzových nádob. Meno Telestas (Telesstas) sa nachádza na hornom okraji bronzovej hydrie objavenej v Lebadeii (Boiótia), dnes umiestnenej v Rímsko-germánskom ústrednom múzeu v nemeckom Mainzi. Z hydrie sa zachoval len horný rám spolu s rúčkami. V prospech tejto identifikácie treba uviesť výnimočne vysokú kvalitu ženského protomé na spodnom uchytení rúčky. 
Okrem miestnych remeselníkov pôsobili v Lakónii aj umelci z iných regiónov. Až do šiesteho storočia pred Kr. mala Sparta styky s Krétou, ako aj s inými umeleckými centrami v Kykladách a hlavne s východogréckym (hovoriacom v iónskom dialekte) ostrovom Samos. Bronzové výrobky z dielní tohto ostrova majú podobnosti s mnohými lakónskymi dielami.
Minčolík (vrch v Čergove)

Minčolík () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Kyjov, približne východne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obce Šarišské Jastrabie a Kyjov. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaný Kyjov, západne sa nachádza Šarišské Jastrabie, severozápadne Čirč a východným smerom Livovská Huta.
Opis.
Minčolík leží v rázsoche, vybiehajúcej severozápadným smerom z Minčola () v hlavnom hrebeni pohoria. Severným smerom sa nachádza Lazovský vrch (), Dlhá () a Murianik (), východným leží Malý Minčol (), Stredný vrch () a Minčol, južným Liberbarek () a Holešov () a západne Ľubý vrch (), Hriňova hora () a Obrančák (). Oblasť patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo severovýchodných svahov odvádza potok Soliská, západné odvodňuje potok Vesné a južné Hradlová. Vrcholom prechádza značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Branisko, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Ľubovniansku vrchovinu, Pieniny a prihraničné vrchy južného Poľska.
Anton Cepka

Anton Cepka (* 17. január 1936 Hlohovec – † 26. december 2022, Svätý Jur) patril k zakladateľským osobnostiam moderného šperku a bol najvýznamnejším profesionálne školeným šperkárom 20. storočia na Slovensku. V roku 1990 sa stal prvým predsedom "Združenia šperkárov Aura" a založil Ateliér šperku na VŠVU v Bratislave.
Životopis.
Anton Cepka sa narodil 17. januára 1936 v Šulekove (dnes súčasť Hlohovca). Pod vedením Antona Drexlera a Ludwika Korkoša absolvoval v rokoch 1952–1957 odbor rezbárstva na Strednej škole umeleckého priemyslu v Bratislave. V štúdiu pokračoval na Vysokej škole umeleckopriemyselnej v Prahe v špeciálnom ateliéri na spracovanie kovov pod vedením Jána Nušla a Aleny Novákovej a tú absolvoval roku 1963. Jeho kolekcia strieborných šperkov, ktorú odovzdal ako diplomovú prácu, získala roku 1964 Zlatú medailu a Bavorskú štátnu cenu na Medzinárodnom veľtrhu umeleckého remesla v Mníchove. Ocenenie mu otvorilo cestu do sveta a v nasledujúcich rokoch sa stal najčastejšie uvádzaným československým šperkárom v zahraničí. 
Jeho prínos pre svetové šperkárstvo bol uznaný spoločnosťou zlatníkov v Hanau udelením ceny Čestný prsteň roku 1990.
V roku 1990 založil Ateliér šperku (neskôr ateliér S+M+L_XL Kov a šperk) na Vysokej škole výtvarných umení (VŠVU) v Bratislave, ktorý viedol do roku 1995 (od roku 1993 ako docent ). Roku 1999 dostal Čestnú medailu a roku 2001 mu bol udelený titul Doktor honoris causa.
V roku 2015 mal ako vôbec prvý zástupca východnej Európy autorskú výstavu šperkov v Pinakotek der Moderne v Mníchove. Slovenská národná galéria mu usporiadala autorskú výstavu k 60. narodeninám roku 1996 ak 80. narodeninám v roku 2016.
Anton Cepka celú časť svojho produktívneho života žil a tvoril vo Svätom Jure kde 30. decembra 2022 zomrel.
Dielo.
Cepkove prvé šperky ovplyvnené štrukturalizmom boli tvarovo bohaté a zložité štruktúry vytvorené letovaním. Roku 1970 sa stal členom Klubu konkrétistov a priklonil sa ku konštrukciám z elementárnych geometrických prvkov. Prelínaním niekoľkých geometrických plánov, farebným akcentom alebo zasadením prvku z plastu, skla alebo kameňa dosiahol plastický účinok. Jeho šperky zo strieborného plechu sú tvarované priebojníkmi a ihlami alebo vyrezávané lupienkovou pílkou do formy jemných sietí. Najčastejšie tvoria brošne a prívesky zo striebra, farebných polodrahokamov, optického a akrylátového skla.
Neskôr sa okrem šperku venoval aj kinetickým objektom a monumentálnej plastike. Jeho prvou exteriérovou realizáciou bol kinetický objekt pre košické sídlisko z roku 1966. Cepka videl v konštruktivizme zmysel pre precíznosť, jasnú formu a matematicky prepočítané proporcie. Jeho šperky aj rozmerné plastiky sú odrazom civilizačných prejavov a pripomínajú umelo skonštruované vtáky, hmyz alebo lietadlá a kozmické lode. V kinetických objektoch sú strohé konštrukcie oživené systémom ráheň a vahadiel, ktorý im dodáva ľahkosť, hravosť a vtip.
Cepka realizoval od roku 1966 celkom 13 abstraktných sôch a kinetických objektov v rade slovenských miest a jeho reliéfne plastiky zdobili okolo 20 svadobných siení. Z pôvodných diel sa po roku 1989 zachoval iba zlomok.
Kamenný potok (prítok Zubáka)

Kamenný potok je potok v regióne Horné Považie, na území obcí Lednica a Horná Breznica v okrese Púchov v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty a ústi do Zubáka v povodí Váhu. Má dĺžku a je tokom V. rádu. 
Vznik.
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v v severovýchodnej časti územia obce Lednica v zmiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne v pasienku "Krásna". Zdrojnica pritekajúca zo severu pramení v Zdrojnica pritekajúca zo západu pramení v lese aj pasienku "Za Kamennou horou" v 
Opis toku.
Tečie od sútoku zdrojníc zmiešaným lesným extravilánom a poľnohospodárskym extravilánom juhovýchodným smerom, obmýva severovýchodné svahy vrchu "Kamenná hora", po krátkom cca 500 m úseku v opúšťa územie obce Lednica a vteká na územie Hornej Breznice v okrese Púchov, pravým brehom obmýva les "Hajnušová" a poniže pasienok "Dedová", ľavým brehom obmýva les "Drapy", vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, preteká cez pole "Zádedová", na hornom (severnom) okraji intravilánu obce Horná Breznica v ústi do vodného toku Zubák ako jeho pravostranný prítok.
Nachádza sa v okrese Púchov v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty a na rozhraní ich podcelkov Vršatské bradlá a Kobylináč. Nemá prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj toponymá z priestoru potoka: vrch "Kamenná hora", les aj pasienok "Za Kamennou horou". Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
František Hergott

František Hergott (* 20. máj 1947 Svätý Jur) je slovenský hudobník, textár, hudobný redaktor, dramaturg, známy predovšetkým ako skladateľ skupiny Senzus, ktorú viedol jeho brat Dušan Hergott.
Ako moderátor Slovenského rozhlasu moderoval dlhé roky Dychparádu (ako strýco Fero).
Počas svojej dlhoročnej muzikantskej kariéry absolvoval mnohé zahraničné angažmány, hral v Televíznom orchestri Česko-slovenskej televízie aj v Big Bande Rádia Bratislava, kde pôsobil aj ako aranžér, hudobný režisér a dirigent. Spolupracoval s celým radom známych osobností – Edita Gruberová, Gabriela Hermélyová, Jana Kocianová, Gabriela Šusteková, Július Ebers, Marcela Laiferová, Mária Rottrová, Maja Velšicová, Peter Breiner, Ali Brezovský, Karel Černoch, Ladislav Chudík, František Dibarbora, Karol Duchoň, Martin Ďurdina, Jiří Hrzán, Gabriel Jonáš, Viktor Kubal, Július Pántik, Dežo Ursíny, Zdeno Sychra. Napísal a nahral pesničky aj pre Magdu Pavelekovú, Michala Dočolomanského, Ivana Krajíčka, Petra Lipu, Milana Mlsnu (strýco Marcin), Jozefa Benedika, Petra Vašeka a tiež aj pre brata Dušana a skupinu Senzus.
V súčasnosti pôsobí v kapele "Hergottovci", kde hrá so svojim synom a tiež v Ragtime jazz band.
Predkom Františka Hergotta bol vlastenec, zberateľ, účastník dobrovoľníckych výprav a podporovateľ Štúrovcov, Ján Branislav Hergott.
Lesley Manville

Lesley Manvillová CBE (; * 12. marec 1956, Brighton, East Sussex, Anglicko) je anglická herečka, ktorá bola nominovaná na Academy Awards za herecký výkon vo filme "Niť z prízrakov" (2017).
Detstvo a mladosť.
Manvillová sa narodila bývalej baletnej tanečnici a taxikárovi. Je najmladšia z troch dcér. Ako pätnásťročná, získala miesto na Italia Conti Academy of Theatre Arts.
Kariéra.
Manvillová si vybudovala kariéru ako výrazná divadelná herečka a od roku 1978 sa objavovala vo viacerých hrách Royal Shakespeare Company a v Royal Court Theatre. Hrala aj v divadelnej inscenácii "Top Girls" v Off-Broadway v roku 1983. 
Manvillová, hrala v mnohých filmoch Mikea Leigha. Menšie roly, hrala aj vo filmoch "Rómeo a Júlia" (2013) a "Vládkyňa zla" (2014). V roku 2017 hrala po boku Daniela Day-Lewisa vo filme "Niť z prízrakov". Za svoju rolu bola nominovaná na Oscara a BAFTA za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe. V roku 2020 si zahrala zápornú postavu v neo-westernovom thrilleri "Nechajte ho ísť" po boku Diane Lane a Kevina Costnera.
Manvillová bola vymenovaná za veliteľa Rádu Britského impéria (CBE) v novoročnom vyznamenaní v roku 2021 za zásluhy o drámu a charitu.
V roku 2022 získala hlavnú rolu, vo filme "Pani Harrisová ide do Paríža". Za svoj herecký výkon v tomto filme získala nomináciu na Zlatý glóbus za najlepšiu herečku vo filme – komédii alebo muzikáli.
Súkromný život.
Prvým priateľom Manvillovej, bol herec Peter Duncan, s ktorým sa zoznámila na základnej škole, keď navštevovala Italia Conti.
Jej prvým manželom bol herec Gary Oldman. Pár sa rozišiel v roku 1989, tri mesiace po tom, čo sa im narodil syn Alfie (nar. 1988). Jej druhé manželstvo bolo s hercom Joeom Dixonom, v rokoch ú2000 až 2004. V roku 2020 predniesla monológ pre Equity Benevolent Fund na podporu kolegov hercov počas pandémie COVID-19.
Rebeca (telenovela)

Rebeca ( "Rebeca") je americko-venezuelská telenovela z produkcie spoločností Venevisión a Fonovideo v roku 2003. Hlavné úlohy stvárnili herci Mariana Seoane a Ricardo Álamo. Na Slovensku túto telenovelu vysielala TV Markíza prvýkrát od 14. februára 2005 do 30. mája 2005 a druhýkrát od 2. júna 2008 do 17. septembra 2008.
Telestas zo Sparty

Telestas () bol grécky sochár zo 6. stor. pred Kr.
Telestas, sochár (bronziar) zo Sparty, so svojím bratom Aristónom, zhotovili kolosálnu bronzovú sochu Dia umiestnenú v Olympii. Pausanias o tom uvádza: „"Neďaleko votívneho daru Hyblejských bol zhotovený kovový podstavec a na ňom je Zeus; jeho výšku odhadujem asi na osemnásť stôp (5,328m). Ktorí ľudia venovali sochu bohu, a čie je to dielo, hlásajú napísané verše:
Bratia Telestas a Aristón boli činní zrejme v prvej polovici 6. storočia.Je možné, že sa Telestas so svojim bratom podieľali nielen na výrobe bronzových sôch v životnej veľkosti, ale aj na skromnejšej výrobe bronzových nádob. Meno Telestas (Telesstas) sa totiž nachádza na hornej strane okraja fragmentárnej bronzovej hydrie (zachovala sa z nej horná časť s rúčkami), objavenej v lokalite starovekého boiótskeho mesta Lebadeia (datovanej do rokov 600 až 575 pred Kr.). Nedá sa to nepochybne dokázať, že Telestas spomínaný Pausaniom je totožný s výrobcom hydrie, ale miera pravdepodobnosti je tu vysoká. V prospech tejto identifikácie treba uviesť výnimočne vysokú kvalitu ženského protomé (v podobe ženskej hlavy) na spodnej časti zvislej rúčky. 
Okrem miestnych remeselníkov pôsobili v Lakónii aj umelci z iných regiónov. Až do šiesteho storočia pred Kr. Sparta mala styky s Krétou, ako aj s inými umeleckými centrami, ako sú Kyklady a hlavne s východogréckym (hovoriacom v iónskom dialekte) ostrovom Samos. Bronzové výrobky z dielní tohto ostrova majú podobnosti s mnohými lakónskymi dielami
Yago

Yago ( "Yago, pasión morena") je argentínska telenovela z produkcie televízie Telefe v rokoch 2001 – 2002. Hlavné úlohy stvárnili herci Facundo Arana a Gianella Neyra. Na Slovensku túto telenovelu vysielala TV Markíza prvýkrát od 22. októbra 2002 do 19. februára 2003 a druhýkrát od 24. mája 2005 do 6. marca 2006.
Vladimír Šimko

Genpor. Vladimír Šimko (* 11. február 1962)) je slovenský generál vo výslužbe, v minulosti náčelník Vojenskej kancelárie prezidenta Slovenskej republiky.
Životopis.
V rokoch 1981 až 1985 absolvoval Vysokú leteckú školu v Košiciach. Vojenskú kariéru začal ako pilot bojového lietadla, neskôr reprezentoval Slovensko v najvyššom spojeneckom veliteľstve NATO v Bruseli.
Do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál ho vymenoval prezident Andrej Kiska 19. apríla 2016. Na generálporučíka povýšený 19. októbra 2021
Ako náčelník Vojenskej kancelárie prezidenta pôsobil 8 rokov. Jeho nástupcom bol menovaný brig. gen. Ladislav Dovhun. Šimko v Ozbrojených silách pôsobil 43 rokov, svoje vojenské pôsobenie ukončil v roku 2022.