Anton Mária Vácval

Anton Mária Vácval SDB (* 30. máj 1908, Ostratice – † 6. február 2000, Pezinok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, „Páterko“.
Životopis.
Narodil sa 30. mája 1908 vo Veľkých Ostraticiach, okr. Partizánske. Don Anton bol štvrtým z jedenástich detí Štefana Vácvala (1880 – 1965) a Eleonóry, rodenej Števicovej (1884 – 1963). V roku 1920 odišiel do saleziánskeho ústavu Božského Srdca v Ríme. Tam absolvoval gymnaziálne štúdiá. Od roku 1931 študoval teológiu v Ľubľane, kde ho 7. júla 1935 vysvätili za kňaza. Po vysviacke pôsobil v saleziánskych strediskách na Slovensku. Najprv v Šaštíne, roku 1939 v Hronskom Beňadiku, a od roku 1941 v Trnave-Kopánke. Od júna do septembra 1945 zastupoval v Myjave. Od roku 1945 pôsobil v Michalovciach. Tu ho zastihla predchodkyňa nechválene známej "Akcie K." V podvečer 16. mája 1949 ozbrojení žandári a príslušníci ŠtB obsadili Dom saleziánov. Asi tristo veriacich, ktorí sa tu zišli, márne protestovalo proti likvidácii Domu a proti vypudeniu desiatich saleziánov (piati boli kňazi, piati klerici a rehoľní bratia). Profesor Hlaváč uvádza, že „"piati saleziáni mali čo robiť, aby utíšili dav, aby nedošlo ku krviprelievaniu"“. Po odvlečení z mesta bezpečnostné zložky saleziánov za Kysakom síce prepustili, ale zakázali im vrátiť sa do Michaloviec. Roku 1949 sa stal správcom farnosti v Bratislave-Jarovciach, ako prvý slovenský správca farnosti, ktorá bola pričlenená k Trnavskej apoštolskej administratúre medzi rokmi 1948 - 1952 z maďarskej diecézy Győr. V roku 1952 nastúpil do Ardanoviec. V tomto roku (21. júna) komunistický režim odsúdil jeho bratanca, šenkvického farára Alfonza Paulena (1913 - 1954) do väzenia za velezradu, lebo pomáhal duchovným utiecť do Rakúska. Bratanca komunisti vo väzení utýrali a ten zomrel 41 ročný v Brne (začal proces jeho blahoslavenia). V roku 1958 bol don Anton preložený do Dedinky, v okrese Nové Zámky, kde v roku 1961 stratil štátny súhlas na pastoráciu a musel ísť do výroby. Od roku 1962 sa stal duchovným u sestier Premonštrátok v Ústave sociálnej starostlivosti v Lipovej pri Šuranoch. Roku 1988 odišiel na dôchodok do Šurian, kde vypomáhal v pastorácii. Neskôr sa presťahoval do Charitného domova v Pezinku, kde 6. februára 2000 aj zomrel. Pochovaný je v rodisku, v Ostraticiach.
Literárna tvorba.
V 80. rokoch publikoval desiatky článkov v Katolíckych novinách a v Duchovnom pastierovi. Zameral sa najmä na osobnosť dona Bosca a jeho dielo, na sv. Dominika Sávia a Žofiu Bosniakovú. Venoval sa dejinám Mariánskej Čeľade – pútnického miesta s pavlínskym kláštorom ("Mária család" pri Nových Zámkoch). Je autorom životopisu Žofie Bosniakovej, ktorý dokončil v roku 1968 a rozširoval sa ako samizdat; knižne vyšiel až v roku 1991 v Šuranoch. Ďalšie diela, zamerané na osobnosti svätých (sv. Tarzícius/Malý hrdina z katakomb; sv. Agneška/Verná snúbenica), tiež vydal a rozširoval v 70. a 80. rokoch ako samizdat. Ich mladí hrdinovia - obete prenasledovania pohanských Rimanov - mohli slúžiť aj ako vzor rezistencie mládeže proti bezbožnému komunistickému režimu. Jeho „Pieseň vekov“ je ojedinelé dielo zborovej recitácie, ktoré bolo sfilmované. Tiež písal aj divadelné hry a niekoľko dokumentačných prác.