Magdeburské právo

Magdeburské právo alebo magdeburské práva () označovalo typ mestského práva vychádzajúce z mestského práva Magdeburgu. Toto právo, pomenované po severonemeckom meste Magdeburg, bolo jedným z najdôležitejším súborov stredovekých zákonov v strednej Európe. Stalo sa základom pre nemecké mestské zákony vyvinuté počas mnohých storočí vo Svätej ríši rímskej. Magdeburské právo prijali a prispôsobili mnohí panovníci vrátane panovníkov Čiech, Uhorska, Poľska a Litvy, čo bol míľnik v urbanizácii regiónu, ktorý podnietil rozvoj tisícok dedín a miest. Magdeburské mestské právo vychádzalo zo Saského zrkadla. Prvá doložená písomná zmienka sa vzťahuje k listine magdeburského arcibiskupa Wichmanna zo Seeburgu z roku 1188.
Ustanovenia.
Ako člen Hanzy bol Magdeburg jedným z najdôležitejších obchodných miest, ktoré udržiavalo obchod s Nizozemskom, pobaltskými štátmi a vnútrozemím (napríklad Braunschweig). Rovnako ako väčšina stredovekých mestských zákonov, právo bolo primárne zamerané na reguláciu obchodu v prospech miestnych obchodníkov a remeselníkov, ktorí tvorili najdôležitejšiu časť obyvateľstva mnohých takýchto miest. Externí obchodníci prichádzajúci do mesta nesmeli obchodovať na vlastnú päsť, ale namiesto toho boli nútení predať tovar, ktorý priniesli do mesta, miestnym obchodníkom, ak si ich niekto želal kúpiť.
Židia a Nemci boli niekedy v týchto mestách konkurentmi. Židia žili na základe privilégií, ktoré starostlivo vyjednávali s kráľom alebo cisárom. Nepodliehali mestskej jurisdikcii. Tieto privilégiá zaručovali, že si môžu zachovať komunálnu autonómiu, žiť podľa svojich zákonov a priamo podliehať kráľovskej jurisdikcii vo veciach týkajúcich sa Židov a kresťanov. Jedným z ustanovení udelených Židom bolo, že Žid nemôže byť nútený byť Gewährsmannom/informátorom; to znamená, že mal právo utajiť, ako nadobudol predmety do svojho vlastníctva. Žid s týmto právom mohol dobrovoľne prezradiť, kto mu predmet daroval, predal alebo požičal, ale bolo nezákonné nútiť ho, aby to povedal. Ďalšími často spomínanými ustanoveniami bolo povolenie predávať mäso kresťanom alebo zamestnávať kresťanských služobníkov.
Implementácia v Európe.
Prvým mestom, ktorému bolo udelené magdeburské právo v Poľsku, bola Złotoryja v roku 1211. Čoskoro bolo právo udelené mnohým mestám vrátane Vroclavi, Opole, Inowrocławi, Sandomierzu, Gniezna, Poznane, Bochnie, Głogówa, Bytomu, Sieradzu, Krakova, Legnice, Opatówa, Konina, Piotrkówa, Racibórza v 13. storočí, zatiaľ čo Štetín a Stargard udelil právo v roku 1243 vojvoda Pomoranska. Magdeburské právo implementované v Poľsku, bolo odlišné od jeho pôvodnej nemeckej podoby. Bolo kombinované so súborom občianskych a trestných zákonov a upravené tak, aby zahŕňalo mestské plánovanie populárne v celej západnej Európe, ktoré bolo založené (viac-menej) na starorímskom modeli. Medzitým vidiecki obyvatelia často neznajúci skutočný nemecký text praktizovali staré bežné právo Poľska. Vznikli miestne varianty magdeburského práva, ako środske právo založené na právach, ktoré Środe Śląskej udelil Henrich Bradatý v roku 1235, kaliszké právo, variant środského práva, založené na právach, ktoré mestu Kalisz udelil pred rokom 1268 Boleslav Pobožný a poznaňské právo, variant magdeburského práva, založené na právach, ktoré Poznani udelil v roku 1253 Boleslav Pobožný.
Po vytvorení Poľsko-litovskej únie v roku 1385 sa magdeburské právo rozšírilo do Litvy, najprv bolo udelené väčším mestám Vilnius, Brest a Kaunas. V 15. a 16. storočí boli práva udelené mnohým ďalším mestám, vrátane mesta Trakai, Hrodna, Kyjev, Polotsk, Minsk, Novogrudok, Rečyca, Slonim, Barysav, Mahiľov, Mazyr, Mir, Pinsk, Alytus, Ňasviž, Šiauliai, Biržai, Lida, Kėdainiai a Vicebsk. Magdeburské právo v Litve bolo spočiatku modelované podľa poľských miest Krakov a Lublin a potom podľa Vilniusu.
Stovky miest v Poľsku a Litve, z ktorých niektoré sa teraz nachádzajú v Bielorusku, Lotyšsku a na Ukrajine, boli predtým riadené na základe privilégia miesta známeho ako „vyrovnanie s nemeckým právom“, s výnimkou miestnych variantov magdeburského práva, pričom niektoré z nich významné mestá sú: Lublin, Zielona Góra, Tarnov, Olkusz, Sanok, Bydgoszcz, Rzeszów, Ľvov, Będzin, Kielce, Krosno, Wieliczka, Čenstochová, Jarosław, Przemyśl, Chełm, Kazimierz Dolny, Lodž, Kamianec Podiľskyj, Luck, Žytomir, Rivne, Kovel, Siedlce, Leszno, Ternopiľ, Rydzyna, Augustów, Chmeľnyckyj, Zamość, Daugavpils, Brody, Orša, Bila Cerkva, Novhorod-Siverskyj, Černihiv, Nižyn, Kremenčuk, Vinnycia, Poltava, Ivano-Frankivsk, Jēkabpils, Suwałki, Białystok, Umaň, Palanga, Telšiai, Čerkasy a Marijampolė. Práva sa dostali do najvýchodnejších miest Poľsko-litovskej únie vrátane Roslavlu, Smolensku a Starodubu, ktoré sú súčasťou Ruska. Výhody magdeburského práva neboli len ekonomické, ale aj politické. Príslušníci šľachtických rodín sa zvyčajne bez problémov mohli pripojiť k mestskému patriciátu.
Vyskytli sa prípady zmeny typu mestských práv, ako napríklad v Gdansku z lübeckého práva na magdeburgské právo a na chełmnské právo, v Błonie z magdeburgského práva na chełmnské právo a v Bielsku Podlaski a Tykocine z chełmnského práva na magdeburské právo.
Väčšina miest ovládaných Rádom nemeckých rytierov a Mazovským kniežatstvom, ako aj niektoré mestá pod priamou poľskou a litovskou nadvládou, získali chełmnské právo, čo je miestny variant magdeburského práva, ktorý prevládal v oblasti zhruba zodpovedajúcej dnešnej severovýchodnej štvrti Poľska, vrátane súčasného hlavného mesta Poľska Varšavy. Okrem toho mnohým mestám v Pomoranskom vojvodstve v modernom severozápadnom Poľsku a ďalším pobaltským prístavným mestám bolo udelené lübecké právo, takže pôvodné magdeburské právo bolo na území dnešného severného Poľska pomerne zriedkavé.
V českých krajinách predstavovalo magdeburské právo (severonemecké) spolu s norimberským právom (juhonemeckým) dominantný typ mestského práva. Od 13. až do 17. storočia bol pre mestá magdeburského okruhu najvyššou autoritou práve magdeburský mestský súd – možnosť odvolávať sa do zahraničia budila nevôľu, napr. mestá pod českou korunou mali možnosť odvolania od 14. storočia zakázanú (najvyššími autoritami potom zostali Litoměřice pre české a Olomouc pre moravské mestá). Jednotnosť mestského práva v príslušnom obvode sa vzťahovala na kráľovské mestá rovnako ako na poddanské mestá bez rozdielu.
V stredovekom Uhorsku bol prvým mestom, ktoré získalo magdeburské právo, v roku 1237 Stoličný Belehrad, nasledovala Trnava (1238), Nitra (1248), Levoča (1271) a Žilina (1369). Mestá vrátane Bardejova, Budína, Bratislavy a Košíc prijali skôr juhonemecké norimberské mestské právo ako magdeburské. V roku 1832 rakúske úrady udelili mestu Černovice magdeburgské právo.