burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Peter Ottinger

MUDr. Peter Ottinger (* 23. október 1952, Trnava† 12. október 2019) bol slovenský lekár a politik, člen SDKÚ-DS. Pôsobil ako ortopéd a dlhoročný riaditeľ Nemocnice Alexandra Wintera v Piešťanoch. V rokoch 20022006 zastával post štátneho tajomníka na Ministerstve zdravotníctva Slovenskej republiky.
Život.
Mladosť a štúdium.
Peter Ottinger pochádzal z lekárskej rodiny. Narodil sa v roku 1952 v Trnave. Na základnú školu chodil v rokoch 19591968 v Leopoldove, následne absolvoval medzi rokmi 19681971 stredoškolskú dochádzku na SVŠ v Hlohovci. V rokoch 19711977 absolvoval Lekársku fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Prevažnú väčšinu osobného pracovného života prežil v Piešťanoch.
Lekárska kariéra.
Po absolvovaní štúdia medicíny nastúpil v roku 1977 do Nemocnice s poliklinikou v Piešťanoch na ortopedické oddelenie. Tu pôsobil až do roku 1995 (v rokoch 19911994 ako zástupca primára). 15. júla 1994 bol vymenovaný za riaditeľa nemocnice. V dôsledku vtedajších politických zmien však vo funkcii pôsobil len do 29. decembra 1994. Následne medzi rokmi 19951998 pôsobil v Nemocnici s poliklinikou Hlohovec. O štyri roky neskôr, 19. novembra 1998, bol na základe rozhodnutia ministra zdravotníctva SR opätovne vymenovaný do funkcie riaditeľa NsP. Tu pôsobil až 19. apríla 2010, s prerušením počas mandátu štátneho tajomníka. Počas svojho funkčného pôsobenia sa Ottinger významnou mierou pričinil o to, že Nemocnica Alexandra Wintera sa k 1. januáru 2003 transformovala na neziskovú organizáciu. Aj po roku 2010 ďalej pracoval ako lekár-ortopéd až do svojej smrti. Ottinger tiež podporoval piešťanský šport ako dlhoročný športový lekár hokejového klubu ŠHK 37 Piešťany.
V rokoch 199698 bol Ottinger predsedom kontrolného výboru Slovenskej lekárskej komory a 1. marca 2001 bol zvolený za prezidenta Asociácie nemocníc Slovenska.
Politická kariéra.
V októbri 2002 sa stal štátnym tajomníkom Ministerstve zdravotníctva Slovenskej republiky za stranu SDKÚ. Po ukončení funkčného obdobia sa do Piešťan vrátil na riaditeľskú pozíciu.
Komunálna a regionálna politika.
Ottinger bol tri volebné obdobia členom mestského zastupiteľstva mesta Piešťany. Taktiež bol v rokoch 20052017 tri volebné obdobia poslancom krajského zastupiteľstva Trnavského samosprávneho kraja za SDKÚ, resp. koalíciu KDH a SDKÚ-DS. V oboch zastupiteľstvách zastával funkciu predsedu komisie pre zdravotníctvo.
Smrť.
Zomrel nečakane vo veku nedožitých 67 rokov. Zádušná omša a pohreb sa bude konať v Piešťanoch 18. októbra 2019.
David Strelec

David Strelec (* 4. apríl 2001, Nové Zámky) je profesionálny slovenský futbalista hrajúci za slovenský klub Slovan Bratislava. Hráva na pozícii útočníka.
Klubová kariéra.
Strelec debutoval za prvý tím Slovana 5. augusta 2018 v zápase s Michalovcami. Prestížnym futbalovým magazínom L'Equipe bol v roku 2021 zaradený medzi TOP 50 talentov do 20 rokov na svete. Slovensko reprezentoval v juniorských kategóriách a je aj súčasťou reprezentačného družstva mužov. V lete 2021 prestúpil do teamu účastníka talianskej Serie A Spezia Calcio.
Alarich

Alarich môže byť:
Pod Cigánem

Pod Cigánem je prírodná pamiatka ev. č. 768, ktorá zahŕňa lúku vo svahu susediacu čiastočne s lesom, čiastočne s okolitými lúkami. Je pomerne vlhká, miestami až zamokrená a silne zamachovaná. Nachádza sa na severnom svahu kóty Cigán () V nadmorskej výške 512 až 562 m, asi 1,5 km juhovýchodne od obce Nedašov na Valašskokloboucku. Katastrálne územie Nedašov, CHKO Biele Karpaty, okres Zlín.
Ochrana.
PP bola vyhlásená s cieľom zachovať lúku s výskytom vstavačovca Fuchs-Soovho "(Dactylorhiza fuchsii subsp. Sooana)" a ďalších ohrozených druhov rastlín.
Flóra.
Na území PP prevládajú rastliny typické pre mezofytné a vlhké lúky ako napr. margaréta biela ("Leucanthemum vulgare"), iskerník prudký ("Ranunculus acris"), kraslica prostredná ("Briza media"), štiav lúčny ("Acetosa pratensis") a mnohé ďalšie.
Z rastlín z čeľade vstavačovitých tu rastie predovšetkým vstavačovec Fuchsov Soóov ("Dactylorhiza fuchsii subsp. Sooana"), ďalej vstavač mužský ("Orchis mascula"), vstavačovec bazový ("Dactylorhiza sambucina"), päťprstnica obyčajná ("Gymnadenia conopsea"), pavstavač hlavatý ("Traunsteinera globosa"), bradáčik vajcovitolistý ("Listera ovata"), vemenník dvojlistý ("Platanthera bifolia") a vstavačovec májový ("Dactylorhiza majalis").
Delta (album)

Delta je štvrtý štúdiový album britskej hudobnej skupiny Mumford &amp; Sons, ktorý vyšiel 16. novembra 2018 vo vydavateľstve Gentlemen of the Road a Island Records. Bol nahraný v londýnskom štúdiu Church Studios s producentom Paulom Epworthom. Dosiahol prvé miesto v americkom rebríčku albumov Billboard 200 a druhé miesto v britskom rebríčku UK Albums Chart. 
Skupina album podporila s hlavným singlom „Guiding Light“, ktorý bol odpremiérovaný 20. septembra 2018 v rádiu BBC Radio 1. Taktiež kapela podporila vydanie albumu rovnomenným 60-dňovým svetovým turné, ktoré začalo v novembri 2018.
Hudba a témy.
Oproti predošlému albumu "Wilder Mind" je tento intímnejší a viac sa ponáša na prvé dva albumy skupiny. Nevracia sa však plne k folkovým nástrojom a inkorporuje viacero hudobných štýlov ako rap, džez či electronica. Hráč na klávesy Ben Lovett priznal, že album je aj o „štyroch D“: o smrti, rozvode, drogách a depresii (v origináli „death, divorce, drugs and depression“).
Strana budúcnosti Sýrie

Strana budúcnosti Sýrie (, prepis "hizb súrijá al-mustakbal", skratka HSA, po anglicky "Syria's Future Party", "Future Syria Party") je sýrska politická strana, pôsobiaca od roku 2018 v Autonómnej samospráve Severnej a Východnej Sýrie (ASSVS). Ideologicky je strana sekulárna, je postavená na rovnosti Kurdov, Arabov a kresťanov, ktorí na severe krajiny žijú, žiada väčšiu spoluprácu medzi etnikami a decentralizáciu moci pri zachovaní celistvosti Sýrie. Spolu-predsedníčka strany, Hevrin Chalafová, bola brutálne zavraždená protureckými islamistickými silami počas tureckej invázie (Operácia Prameň mieru) do ASSVS 12. septembra 2019. Strana sa podieľa na vládnutí v sýrskych regiónoch, ktoré sú pod správou ASSVS.
Pri vzniku strany jej kritici tvrdili, že vznikla z dopytu USA ako protiturecká sila či ako protiváha Ľudových obranných jednotiek (YPG), čo však lídri HSA odmietli a deklarovali, že strana vznikla z popudu sýrskeho ľudu po zmene. Strana sa vybrala ako sídlo Rakku z dôvodu, aby očistila mesto od negatívnej nálepky hlavného mesta Islamského štátu a urobila z neho „maják demokracie“.
Politický program.
Strana sa profiluje ako nie prokurdská, ale prosýrska. Je oponentom režimu Baššára al-Asada a Turecka a chce zachovať jednotu Sýrie. V rámci nej chce pristúpiť k decentralizácii a rovnosti všetkých občanov Sýrie nezávisle od toho, či sú moslimovia alebo kresťania či Arabi, Kurdi, Asýrčania alebo Turci.
Tri strategické ciele programu HSA, tak ako ich predstavil predseda al-Kaftan v júni 2018, sú:
Theofylaktos Simokattes

Theofylaktos Simokattes, niekedy prepisované aj skrátene ako Theofylakt, či ako Simokattés (gr. Θεοφύλακτος Σιμοκάτ(τ)ης, lat. "Theophylactus Simocatta"; * 580, Alexandria, byzantský Egypt† asi 630) bol byzantský historik a básnik. V mladosti vyštudoval právo v Konštantínopole, kde sa dostal do povedomia patriarchu Sergia, vďaka ktorému získal viacero vyšších úradov. Jeho dielo do latinčiny na začiatku 16. storočia preložil Mikuláš Kopernik. Simokattes bývava označovaný aj ako posledný historik píšuci v antickom historiografickom duchu.
Dielo.
V ôsmich knihách dielo opisuje vládu cisára Maurikia (582602). Spis nadväzuje na prácu Menandra Protektora a pravdepodobne vznikali niekedy v rokoch 628638. Dielo je i napriek drobným nepresnostiam považované za spoľahlivé, narozdiel od klasických antických diel je už písané v kresťanskom duchu, obsahuje však aj rôzne mytologické narážky. V diele sú využité viaceré ranejšie diela (napr. Ján z Epifanie) i primárne dobové pramene. Okrem východorímskych (byzantských) dejín dielo popisuje aj geografické a etnografické znaky vtedajších známych krajín, mimo iné o Egypte, Avaroch, či Číne.
V češtine vyšlo ako "Na sklonku věků".
V češtine vyšlo v rámci zbierky "Listy hetér".
Budačina

Budačina je prírodná pamiatka, ktorá sa nachádza v Kudlovickej doline na katastrálnom území obce Halenkovice v najzápadnejšom výbežku okresu Zlín, asi 300 m po značenej turistickej ceste od cesty vedúcej z obce Kudlovice do obce Kostelany v pohorí Chřiby. Chránené územie je v správe Krajského úradu Zlínskeho kraja. Prírodná pamiatka je súčasťou európsky významnej lokality Chřiby.
Predmet ochrany.
Prírodná pamiatka bola vyhlásená na ochranu geologickej a historickej lokality, tvorenej skupinou štyroch väčších pieskovcových skál pleistocénneho obdobia. Súčasťou chráneného územia je aj 5 metrov dlhá puklinová jaskyňa a opustený pieskovcový lom na úpätí. Skaly sa nachádzajú v nadmorskej výške 315 až 375 metrov na chrbte, stúpajúcom v závere Kudlovické doliny ku kóte Krásna hora () 
Jednotlivé skaly sú prirodzeným skalným odkryvom, tvoreným značne naklonenými (s náklonom medzi 70 ° až 80 °) pieskovcovo - zlepencovými skalnými lavicami o hrúbke až 4 m. Najväčším skalným útvarom je zhruba 12 metrov vysoká Veľká skala, ktorá je v dolnej časti dlhá približne 15 metrov. Na severnej strane Veľkej skaly sa veternou eróziou vytvorili voštiny.
V tiesňave na Veľkej skale je umiestnená pamätná bronzová doska od kroměřížského sochára Sylvestra Harnu na uctenie pamiatky Antonína Rozsypala, ktorý bol umučený v roku 1942 v Mauthausene. Na území prírodnej pamiatky sa nachádza studnička "Šerifka", nazvaná podľa niekdajšieho šerifa tunajšej trampskej osady Jozefa Sklenaříka z Halenkovíc.
Povesti.
Podľa miestnych povestí sa traduje, že jaskyne v skalách Budačiny slúžili ako úkryt pre lúpežníkov Ondráša a Juráša, ktorí odtiaľ vyrážali prepadať kupcov, prechádzajúcich po neďalekom chodníku.
Hasičská stanica Požiarnická v Košiciach

Hasičská stanica Požiarnická v Košiciach je hasičská stanica typu V spadajúca pod Okresné riaditeľstvo Hasičského a záchranného zboru Košice I, ktorá sa nachádza na Požiarnickej ulici 4 v Košiciach – mestskej časti Staré Mesto v okrese Košice I v Košickom kraji.
Patrí k najväčším hasičským staniciam na Slovensku, na zmene v nej slúži až 34 hasičov. Do jej zásahového obvodu spadajú okresy Košice I, II, III a IV a 21 obcí z okresu Košice-okolie (Baška, Bukovec, Cestice, Komárovce, Kostoľany nad Hornádom, Malá Ida, Obišovce, Družstevná pri Hornáde, Hodkovce, Hýľov, Košická Belá, Kysak, Nižný Klátov, Malá Lodina, Opátka, Sokoľ, Šemša, Trebejov, Veľká Ida, Veľká Lodina a Vyšný Klátov). Od otvorenia stanice 21. júla 1928 do 1. apríla 2002 stanica slúžila Mestskému požiarnemu zboru Košice, ktorý sa v uvedený deň stal súčasťou Hasičského a záchranného zboru podliehajúceho pod Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky.
Dejiny.
Prvá hasičská stanica v Košiciach sídlila vo "Vancsayovom dome" na Kováčskej ulici 9, ktorý magistrát mesta určil ako kasáreň pre hasičský spolok založený 19. októbra 1872. Spolok mal štyroch platených hasičov a celkový počet členov 159 (z toho 75 striekačov, 55 lezcov, 28 dozorcov a jedného trubača). V roku 1875 mal už sedem platených hasičov a v roku 1924 počet profesionálnych košických hasičov stúpol na 26. S rozrastaním spolku a pribúdaním novej, podstatne rozmernejšej techniky dom na Kováčskej už priestorovo nestačil, preto mestské zastupiteľstvo schválilo vybudovanie novej hasičskej stanice na Požiarnickej ulici. Hasiči budovu prebrali 21. júla 1928. Budova prešla komplexnou rekonštrukciou v rokoch 20052007.
John Dyer Baizley

John Dyer Baizley (* 10. október 1977, Pittsburg, Pensylvánia, USA) je americký hudobník a maliar z Philadelphie, ktorý je najznámejší ako spevák a rytmický gitarista progresívno-metalovej skupiny Baroness zo Savannah v štáte Georgia. Bol chválený kritikou za svoje artworky, z ktorých niektoré boli začlenené do albumových obrázkov alebo tričiek pre umelcov, ako napríklad Kvelertak, Kylesa, Pig Destroyer, Darkest Hour, Daughters, Skeletonwitch, Torche, Cursed, Black Tusk, Vitamin X, Flight of the Conchords, The Red Chord, Gillian Welch, Metallica a jeho vlastnej hudobnej skupiny, Baroness.
Masový vrah

Masový vrah je osoba, ktorá spáchala viacnásobnú, masovú, mnohopočetnú vraždu alebo vraždy. Masový vrah je staršie ale stále spisovné a používané slovo (pozri napríklad Zoznam ľudí odsúdených na doživotný trest odňatia slobody), ktorého umeleckým synonymom je katan (viacnásobný vrah).
Na rozdiel od sériového vraha (osoba, ktorá zavraždila tri a viac osôb s určitými prestávkami medzi jednotlivými vraždami), hromadná vražda je akt vraždy viacerých ľudí, zvyčajne súčasne alebo počas relatívne krátkeho časového obdobia a v malej geografickej vzdialenosti. Americká FBI považuje za masovú vraždu, vraždu štyroch alebo viacerých ľudí počas obdobia, v ktorom medzi vraždami nenastala „pauza na ochladenie“ (ang. „cooling-off period“). K hromadnej vražde zvyčajne dochádza na jednom mieste, kde jeden alebo viac ľudí zabije niekoľko ďalších.
Masový a sériový vrah nie sú v slovenskom Trestnom zákone (300/2005 Z.z.) definovaní,&lt;ref name="300/2005zz"&gt;&lt;/ref&gt; avšak trestné právo zvyšuje tresty pre páchateľov, ktorí už boli za taký čin odsúdený a tých v nebezpečnom zoskupení, čo je buď zločinecká (skupina organizovaných zločincov, ktorí páchajú trestné činy spolu s inými členmi) alebo teroristická skupina.
Masové vraždy sa často dejú v priebehu vojen. Na rozdiel od smrti v boji sú takéto vraždy páchané v rozpore s vojnovým právom a sú teda vojnový zločin (napríklad Katynský masaker, masaker v Kremničke, masaker v Sklenom, Chatyňský masaker, masaker v Dachau, masaker v Mỹ Lai, pozri aj Vojnové zločiny na území Slovenska počas druhej svetovej vojny.)
Najmasovejšia vražda v novodobej histórii Slovenska (v čase mieru) sa udiala v bare Fontána v Dunajskej Strede 25. marca 1999 po 19.15 h, keď traja maskovaní muži (falošní policajti) v priebehu niekoľkých minút postrieľali 10 mužov.
V Prahe Olga Hepnarová 10. júla 1973 úmyselne vrazila požičaným nákladným autom do davu ľudí. Na električkovej zastávke tak usmrtila 8 osôb. Bola poslednou popravenou ženou v Česko-Slovensku.
Podľa doktora Andreja Drbohlava, dnes sériových vrahov v Česku a na Slovensku vystrieda fenomén masových vrahov. "„Fenomén masových vrážd je niečo, a nechcem byť zlým prorokom, čo Európa ešte len čaká. Bol by som rád, aby nás minuli, avšak obávam sa, že ich tu zaznamenáme.“"
Château de Bilstein

Château de Bilstein je zrúcanina hradu v obci Riquewihr v departmente Haut-Rhin vo Francúzsku.
Výstavba hradu spadá do 12. storočia, rozšírený bol v 14. storočí. Hrad bol zničený v roku 1636 a od 6. decembra 1898 ho Ministerstvo kultúry Francúzskej republiky eviduje ako historickú pamiatku.
Berne

Berne môže byť:
Meleagros (Macedónia)

Meleagros (starogr. Μελέαγρος – Meleagros, ; * 4. storočie pred Kr., Pella† 279 pred Kr.) bol macedónsky kráľ, brat Ptolemaia Kerauna a syn Ptolemaia I. a jeho manželky Eurydiky. Vládol len dva mesiace v roku 279 pred Kr. než ho macedónske vojsko donútilo vzdať sa trónu.
Ondřej Brzobohatý

Ondřej Brzobohatý (iné mená: Ondřej Brzobohatý Gregor, Ondřej Gregor Brzobohatý; * 2. február 1983, Praha) je český herec, hudobný skladateľ a hudobník, ktorý sa stal známy moderovaním prvého ročníka súťaže "Česko hľadá SuperStar".
Rodinný život.
Je synom populárneho českého herca Radoslava Brzobohatého a herečky slovenského pôvodu Hany Gregorovej. V máji 2016 si zmenil priezvisko „Brzobohatý“ na „Brzobohatý Gregor“ (dôvodom, podľa jeho vlastného vyjadrenia, bolo to, že pracovne pôsobil ako skladateľ hudby v zahraničí).
V roku 2008 sa po trojročnom vzťahu oženil s produkčnou Johanou Indrákovou, roku 2013 sa s ňou však rozviedol. Neskôr nadviazal vzťah s modelkou Taťánou Kuchařovou, Miss World 2006, spolu boli prvýkrát videní na verejnosti v júni 2013. Dňa 30. júna 2016 s ňou v kostole na pražskom Strahove uzavrel sobáš.
Profesijná kariéra.
Na základnej umeleckej škole sa učil hre na husle, neskôr absolvoval Konzervatórium Jaroslava Ježka v odbore skladba, klavír a dirigovanie.
Hral v hudobnej skupine "Bůhví", autorsky sa podieľal napr. na albumoch Sámera Issu. V Horáčkovom lyrikáli "Kudykam" mal na starosť hudobné aranže a dramaturgiu piesní. Hral právnika Marka Stránského v seriáli "Ulica" a učiteľa Adama Kábrta v seriáli "Gympl s (r)učením omezeným". Moderoval tiež Slávika 2012. V súčasnej dobe sa venuje príprave svojho sólového albumu. Môžeme ho vidieť v Divadle Radka Brzobohatého v hrách "Vyhazovači" a "Tančírna". K obom hrám mal tiež na starosti hudbu a výber piesní.
Iva Pazderková

MgA. Iva Pazderková (* 16. marec 1980, Uherské Hradiště) je česká herečka, speváčka, moderátorka a stand-up komička.
Život.
Vyštudovala osemročné gymnázium v Brne a roku 2003 absolvovala JAMU.
Preslávila sa predovšetkým účinkovaním v stand-up komédii "Na stojáka" televíznej stanice HBO v roku 2004 a do všeobecného povedomia sa dostala prostredníctvom televíznej reklamy na jogurt. Divákov baví predovšetkým predstieraním hlúposti a vtipnými „hláškami“, artikuláciou a svojim neformálnym vystupovaním. Potom, čo v jednom zo svojich predstavení povedala, že si založila stranu SBKB (Strana blonďatých, krásnych a bohatých), jej fanúšikovia túto fiktívnu stranu skúšajú naozaj založiť – už má skoro 800 podpisov (z 1 000 nutných pre registráciu).
Do leta 2010 vysielala každé všedné ráno spoločne s Dušanom Krejdlom na rádiu Kiss. Spolu s Ester Kočičkovou moderovala nominačný večer na Českého leva 2008.
V súčasnej dobe pôsobí v Divadle Na Fidlovačce.
Dňa 4. júla 2018 vystúpila v pražských Letňanoch ako hosť Pražského výberu, ktorý bol vybraný ako predkapela na koncerte The Rolling Stones.
Krvavá grófka

Krvavá grófka môže byť:
Krvavá pani (rozlišovacia stránka)

Krvavá pani môže byť:
Richard Krajčo

Richard Krajčo (* 1. jún 1977, Ostrava) je český divadelný a filmový herec, spevák, pesničkár a frontman skupiny Kryštof.
Životopis.
Pôvodne sa vyučil za elektrikára. Po maturite študoval na Vysokej škole banskej v Ostrave, štúdium ale po niekoľkých semestroch ukončil a začal sa venovať hudobnej kariére, najskôr ako DJ v kluboch. V Havířove v roku 1993 založil hudobnú skupinu Kryštof. V roku 1996 bol prijatý na Janáčkovo konzervatórium v Ostrave na hudobno-dramatický odbor.
V rokoch 1998 až 2009 moderoval v Českej televízii spoločne s Alešom Juchelkom hudobnú hitparádu "Medúza". V roku 1999 získal prvý angažmán v Divadle Petra Bezruča v Ostrave – úlohu Hamleta. O rok neskôr získal Cenu Alfréda Radoka v kategórii Talent roka. Od roku 2003 bol členom Činohry Národného divadla v Prahe, kde však v roku 2013 skončil, na protest proti spôsobu odvolania riaditeľa prvej scény Jana Buriana ministrom kultúry Jiřím Balvínom.
Dňa 6. augusta 2005 sa oženil so speváčkou Ivou Frühlingovou. Začiatkom roku 2006 sa ich manželstvo rozpadlo. 22. novembra 2008 sa oženil druhýkrát s modelkou Martinou Poulíčkovou, bývalou manželkou športového moderátora TV Nova. Na jar 2009 sa im narodilo prvé dieťa – syn Richard. V novembri 2011 sa im narodila dcéra Berenika. V septembri 2013 Krajčo potvrdil, že sa s manželkou rozvádzajú. Od roku 2013 je jeho partnerkou režisérka a scenáristka Karin Babinská, v roku 2017 sa s ňou oženil.
Báthoryčka

Báthoryčka môže byť:
Alžbeta Báthoryčka

Alžbeta Báthoryčka alebo Bátoryčka môže byť:
Bátoryčka môže byť aj film z roku 2009, pozri
Bátori

Bátori (starším pravopisom alebo po maďarsky: "Báthory", "Báthori", "Bátory") môže byť:
Bátory môže byť aj:
Briavsky potok

Briavsky potok (nesprávne Briavský potok) je potok v severnej časti okresu Čadca na Kysuciach. Je to pravostranný prítok Kysuce s dĺžkou a je tokom IV. rádu.
Prameň.
Pramení v Javorníkoch na severných svahoch vrchu Briava (), v nadmorskej výške približne , na hranici katastrálnych území Rakovej a Čadce.
Opis toku.
Potok tečie na sever zalesneným územím k rakovskej osade "Škrabákovci", kde priberá aj svoj jediný prítok (krátky bezmenný potok z pravej strany), pokračuje už územím Čadce, kde vstupuje do Turzovskej vrchoviny (podcelku Hornokysucké podolie), stále tečie na sever údolím na okraji osady "Kýčerka" a neskôr sídliska Kýčerka k ceste II/487 a trati Čadca – Makov a po krátkom úseku cez lúky ústi do Kysuce.
Pôvod názvu.
Toponymum "Briavsky potok" má pôvod v geografickom názve vrchu "Briava" (), na severozápadnom úbočí ktorého v nadmorskej výške pramení. Z toponyma "Briava" systémovým utvorením prídavného mena formantom "-ský" (pre slová, ktorých posledná slabika slovného základu je dlhá, sa uplatňuje rytmickým zákonom skrátená podoba formantu "-sky") a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) "Briavsky potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii, podobne ako Báb (obec v okrese Nitra) → Bábsky potok (prítok Jarčia), Bacúch (obec v okrese Brezno) → Bacúšsky potok (prítok Hrona), Badín (obec v okrese Banská Bystrica) → Badínsky potok (prítok Hrona), Bazín (, vrch v Slovenskom krase) → Bazínsky potok (prítok Turne), Bederník (les v obci Osuské) → Bedernícky potok (prítok Myjavy), Budín (, vrch v Oravskej Magure) → Budínsky potok (prítok Bielej Oravy)). V pomenovacom procese vodného toku "Briavsky potok" bol motivačným prvkom "menší vodný tok prameniaci na svahu geografického objektu - vrchu s názvom Briava a pretekajúci úbočím tohto vrchu". Hydronymum "Briavsky potok" bolo názvoslovnou autoritou štandardizované v roku 2007.
Pôvod toponyma "Briava" (vrch, ) nie je jasný. Najstaršia písomná zmienka o meste Čadca je v listine z roka 1598.
Ióannes Skylitzes

Ióannes Skylitzes (iné mená: Ján Skylitzes, Ioannes Skylitzes, ; * okolo 1040 † 1101) bol vysoký byzantský vojenský hodnostár ("kuropalates" a "droungarios tés viglés") a historik gréckeho pôvodu. Jeho najvýznamnejším dielom je "Synopsis historión – Prehľadné dejiny". O jeho živote sa veľa nevie, niekedy býva stotožňovaný s Ióannom Trakesiom.
Dielo.
Skylitzes v Synopsii naviazal na kroniku Theofana Homologéta, pričom zachytil byzantské dejiny v období medzi rokmi 811 až 1057 (od nástupu Michala I. Rangabe do vlády Michala VI. Stratika. Jeho práca je tematicky radená podľa vlády jednotlivých cisárov (žánrovo tzv. cisárska kronika).
Autor diel v mnohom vychádza zo skorších diel – napr. Georgia Synkella, Theofana Homologéta, Michaela Psella, Genésia, Leva Diakona, a iných, ktoré však podrobuje kritike. V duchu byzantskej historiografie sa snažil dosiahnuť pokiaľ možno čo najobjektívnejší a najúplnejší pohľad na udalosti, avšak dielo sa nevyhlo aj nepresnostiam. Jeho dielo sa zachovalo vo viacerých opisoch (najvýznamnejším je zrejme tzv. Madridský rukopis, vytvorený v 12. storočí na Sicílii, ktorý je známy pre svojich 574 ilustrácií z byzantských dejín a preto, že ide o jedinú zachovanú iluminovanú kroniku v gréčtine.
Z kroniky neskôr čerpal (alebo ju skôr opísal) vo svojom diele rovnomennom "Synopsis historión" aj mních Geórgios Kedrénos. Existujú tiež verzie Skylitzovej kroniky – tzv. "Skylitzes continuatus", ktoré historický popis posúvajú až po rok 1079, nie je však jednoznačne dokázané ani vyvrátené, kto je autorom daného dodatku.
Bolus

Bolus, červený bolus alebo arménsky bolus (lat. "bolus" – hlinka, grec. "bolos" – hruda) je minerálny pigment s veľkou jemnosťou. Je to prírodná hlinka, ktorá sa skladá z hliny, prímes kremeňa a oxidu železa. Používa sa najčastejšie ako maliarsky podkladový náter na ktorý sa kladú plátky zlata. Ako "bolusový podklad" je všeobecne označovaný akýkoľvek červený podklad obrazov.
Vznik.
Bolus vznikol vyzrážaním pár a preto je jeho zrnitosť celkom nulová, na rozdiel od zemitých odtieňov, ako je oker alebo umbra. Farba škály siaha od bielej až cez žltú a hnedo-červenú až po tmavohnedú. Chemické zloženie a tým aj farba a správanie sa pri vypálení sa mení. Záleží na obsahu oxidu kremičitého, hlinitého a oxidov železa a mangánu, na možných alkalických zeminách. Žlté druhy sa vypaľujú červeno, rovnako ako tie hnedé, ak nebol prítomný oxid mangánu. Ak je mangán prítomný farba zostavá hnedá. Zo zemitých odtieňov sú vhodné pre použitie ako bolus zeminy, čo najjemnejšie a čo s najmenším obsahom kremeňa. Zeminy bez obsahu oxidu železa sú biele a označujú sa ako kaolín.
Vlastnosti.
V surovom stave aj po vypálení má červenú alebo bielu farbu alebo ostatne zemité farby. Je mäkký a plastický. Na rozdiel od iných ílových minerálov má dobré sorpčné vlastnosti. Biely bolus t.j kaolín je najčistejší druh hlinky kryštalickej štruktúry a veľmi mäkkej textúry. Červený bolus t.j arménsky bolus, červený oker, "terra rossa", je zemitá odroda krveľu (hematit) s prímesou hlinky a vápenca. Je bohatý na oxidy železa. Na rozdiel od okru má veľmi mäkkú textúru a hebkosť.
Využitie.
V staroveku bol využívaný k výrobe keramiky (s bolusom označovaná ako Böttgerova kamenina). V rímskej antike sa jemná bolusová hlinka používala na výrobu nádob ("terra sigillata"). Tzv. arménsky bolus je považovaný za najkvalitnejšiu hlinku používanú v knižnej maľbe. Po zmiešaní s organickým pojivom – bielkom alebo glejom – bol používaný pod označením "poliment" ako podklad na pozlacovanie na doskových obrazoch a sochách od obdobia gotiky. V dobe baroka a rokoka sa z neho pripravovali bolusové podklady, ktoré podporovali plné rozvinutie iluzívneho šerosvitu. Od 17. storočia bolus slúžil tiež k podmaľbe obrazov, najmä v nizozemskom maliarstve. Nevýhodou bolo, že zároveň spôsobovalo stmavenie obrazov. Najbežnejším je červený bolus (rudka, poliment, červený oker, terra rossa), bohatý na oxidy železa. Sfarbenie od svetlo žltej cez okrovú až ku tmavohnedej je určené relatívnym podielom železa alebo mangánu. Biely bolus (bolus alba, porcelánová hlinka, kaolín) je používaný v keramike alebo sa z nej pripravuje glejová farba (šeps) k podmaľbe obrazov a polychrómovaných sôch. Používa sa pri výrobe ultramarínu, špeciálnych druhov papiera a pastelov. Odtieň určuje obsah horčíka. Novodobo sa z hliniek vyrábajú špecifické svojou farbou, napr. niektoré druhy fajok, špičky na fajky, sošky a povrch keramických predmetov.
Výskyt.
Ložiska bolusu sa nachádzajú v Nemecku, Taliansku, Arménsku a na ostrovoch Lemnu (Terra Lemia) a Samos (Terra Samia). Jeho ložiská sú tiež v Nórsku a v Česku.
Beňovský potok (povodie Maliny)

Beňovský potok je prirodzený vodný tok na Záhorí, v okrese Malacky, na území VVP Záhorie, v katastrálnom území Turecký vrch a v katastri obce Pernek. Je to tok VI. rádu, horsko-nížinného charakteru, s dĺžkou 5,579 km a s rozlohou povodia 5,639 km². Pramení v nadmorskej výške a ústi do Perneckého potoka, vo výške ako jeho významný ľavostranný prítok.
Prameň.
Pramení v dorastenom listnatom lese, v lokalite Diely (), na západnom svahu vrchu Gašparová (), južne od obce Pernek, v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, v časti Kuchynská hornatina, v nadmorskej výške 
Opis toku.
Potok po prameni tečie dorasteným listnatým lesom, severozápadným smerom, mierne sa vlní a neskôr ho križuje vedenie vysokého elektrického napätia. Opúšťa územie VVP Záhorie, ale stále tečie po jeho hranici. Pokračuje ďalej na severozápad, výraznejšie sa vlní, až mierne meandruje, tečie stále v listnatom lese a tvorí badateľnú vlnu prehnutú na severovýchod. Podteká cestu II/501 a stáča sa mierne na sever, neskôr pokračuje opäť severozápadným smerom. Pokračuje poľnohospodárskou krajinou, prijíma jediný prítok, sprava bezmenný potok a vzápätí ho premosťuje železničný most trate Zohor - Plavecký Mikuláš. Ešte krátko tečie na severozápad a po chvíli sa definitívne stáča v pravom uhle na severovýchod. Po ľavej strane míňa Pernecké rybníky, preteká trávnatým porastom a hneď nato sa zľava, v oblasti Orešie vlieva do Perneckého potoka, v nadmorskej výške
John Calabrese

John Louis Christopher „JC“ Calabrese (* 1974, Toronto, Ontário, Kanada), predtým známy aj pod pseudonymom Scaltro, je kanadsko-taliansky basgitarista. Je známy ako člen kanadského hard rockového tria Danko Jones a medzikontinentálnej skupiny Iron Magazine.
Životopis.
Vyrastal v Scalzati v talianskom regióne Kalábria a jeho rodina z otcovej strany pochádza z Trenty. Základnú a časť strednej školy navštevoval v Taliansku, ale po rozvode rodičov sa dostal do problémov a bol poslaný späť do Kanady. Predtým, ako sa stal členom skupiny Danko Jones, pôsobil v indie rockovej skupine Kat Rocket. 
V roku 1996 spolu s Dankom Jonesom a Gran Sfigatom zakladal skupinu Danko Jones.
Má dvojité občianstvo a žije v Toronte.
Alexios I. (konštantínopolský patriarcha)

Alexios I. Studites (, ; * ?† 20. február 1043, Konštantínopol) bol opát (igumen) Studijského kláštora a konštatinopolský patriarcha v rokoch 1025 až 1043.
Studites bol horlivým prívržencom Macedónskej dynastie, zároveň však bol aj ochrancom nezávislosti cirkvi a čistoty cirkevnej náuky. Významnou bola jeho úprava kánonického manželského práva (napr. úprava prekážky pokrvného príbuzenstva pri manželstve). V roku 1034 založil v okolí Konštantínopola Monastier Usnutia Panny Márie, pre ktorý spísal typikon, ktorý sa neskôr používal aj v slovanských krajinách.
Život.
Alexios, pôvodne igumen Studijského kláštora, sa konštantínopolským patriarchom stal niekedy v polovici decembra 1025, keď ho do úradu bez kánonických formalít na smrteľnej posteli ustanovil cisár Bazil II. Tento kánonickoprávny nedostatok sa neskôr proti nemu snažili neúspešne využiť viacerí cisári. V júli 1026 podporil Alexios nového cisára Konštantína VIII. a ustanovil cirkevnú novelu, ktorá automaticky prekliala akýchkoľvek vzbúrencov proti legitímnym cisárom.
V roku 1027 odsúdil charistikion (zverenie kláštorných pozemkov do správy určitej osobe, či inštitútu) a v januári 1028 sa Alexios pokúsil zvýšiť nezávislosť cirkvi a jej predstaviteľov tým, že ustanovil nespôsobilosť civilných súdov súdiť klerikov a mníchov.
Alexios sa preukázal aj ako značný ochranca ortodoxnej kresťanskej náuky. Po tom, čo boli k ríši za vlády Bazila II. pripojené početné východné oblasti, stali sa obyvateľmi Byzantskej ríše aj zväčša neortodoxní Arméni a Sýrčania, ktorých byzantská vláda považovala za heretikov. Spory nastali krátko po smrti cisára Bazila II. a už v roku 1029 bol proti jakobitom v Konštantínopole vedený cirkevný súd. Jakobitský patriarcha Ján VIII. bar Abdun bol exkomunikovaný a vyhnaný zo svojho sídla. O rok neskôr sa v Konštantínopole uskutočnila synoda zaoberajúca sa perzekúciou východných heretikov. Prenasledovanie pokračovalo aj za vlády Michala IV., keď nakoniec jakobitský patriarcha presídlil do arabských krajín.
Vernosť Macedónskej dynastii Alexios preukázal po tom, čo i napriek nesúhlasu oddal cisárovnú Zóé s Michalom IV. a to i napriek kánonickým obtiažam (šlo o druhé manželstvo cisárovnej Zóé). Počas vlády Michala IV. však Alexios takmer pre ambície cisárovho brata Ióanna Orfanotrofa stratil svoj úrad. Úrad si však udržal a ustál aj opakovanú snahu o zosadenie zo strany nového cisára Michala V. Námietky proti jeho nekánonickému nástupu na patriarchálny stolec totiž argumentačne podkopávali aj legitimitu samotných cisárov, ktorých patriarcha korunoval a mnohých metropolitov v ríši, ktorých dosadil. V roku 1042 Alexios stál v centre ľudového povstania, ktoré zbavilo trónu neobľúbeného Michala V. a dosadilo na byzantský trón cisárovné sestry Zóé a Theodoru. Druhýkrát Alexios v cirkevných manželských prekážkach cisárovnej Zóé ustúpil pri jej v poradí už treťom manželstve s Konštantínom IX. Monomachom. V minulosti naopak východná cirkev tretie manželstvo zakázala (Lev VI.). Alexios zomrel 20. februára 1043 v Konštantínopole. Údajne po sebe zanechal značné bohatstvo v zlate, ktoré si privlastnil Konštantín Monomachos.
Ludvík Svoboda (1929)

Ludvík Svoboda (* 26. júl 1929) bol česko-slovenský (národnosťou český) komunistický politik, profesiou nástrojár, ktorý pôsobil ako poslanec Národného zhromaždenia (NZ; 19601968) a poslanec Snemovne ľudu Federálneho zhromaždenia (SĽ FZ; 19691971). Spočiatku vystupoval ako bezpartajný politik, následne ako člen Komunistickej strany Československa (KSČ).
Do NZ bol menovaný ako zástupca za Stredočeský kraj. Bol členom priemyselného výboru a ako člen dočasného výboru pre prerokovanie návrhu ústavy Československej socialistickej republiky (ČSSR) sa podieľal na príprave tzv. socialistickej ústavy (1960). V roku 1964 do NZ zasadol už ako člen KSČ a pôsobil ako člen parlamentného výboru pre potravinársky a spotrebný priemysel, miestne hospodárstvo a služby, obchod a spoje až do konca svojho funkčného obdobia v roku 1968.
Po federalizácii ČSSR (pozri ústavný zákon o československej federácii) bol od 1. januára 1969 do 25. novembra 1971 poslancom Českej národnej rady a SĽ FZ za volebný obvod Benešov, no v júli 1971 sa vzdal poslaneckého mandátu.
Pavol Nereča

Plk. Ing. Pavol Nereča (* 21. február 1971, Nové Zámky) je slovenský hasič a riadiaci pracovník v oblasti požiarnej ochrany, ktorý od 27. augusta 2019 pôsobí vo funkcii prezidenta Hasičského a záchranného zboru (HaZZ).
Život.
V rokoch 19851989 absolvoval štúdium na Vojenskej strednej odbornej škole oznamovacej techniky v Novom Meste nad Váhom. Po vyštudovaní pracoval ako požiarnik (19901991) a následne ako starší požiarnik (19921996) na Okresnej správe zboru požiarnej ochrany v Nitre. V nadchádzajúcich dvoch rokoch pôsobil ako operačný dôstojník odboru požiarnej ochrany Krajského úradu v Nitre a v rokoch 19982001 zastával funkciu náčelníka oddelenia operatívno-technického príslušného odboru. Zároveň v rokoch 19962001 vyštudoval odbor riadenie v poľnohospodárstve so študijnou špecializáciou na krízový manažment na Slovenskej poľnohospodárskej univerzite v Nitre. V rokoch 20012010 bol vedúcim oddelenia operatívno-technického Krajského riaditeľstva (KR) HaZZ v Nitre a jeho právnych predchodcov. 1. októbra 2010 bol vymenovaný do funkcie riaditeľa KR HaZZ v Nitre. 27. augusta 2019 ho ministerka vnútra Denisa Saková vymenovala do funkcie prezidenta HaZZ, čím nahradil gen. Alexandra Nejedlého, ktorý bol prezidentom od 1. mája 2012 do odchodu z funkcie na vlastnú žiadosť 26. augusta 2019.
Kronštadt Orion

Orion je ruské bezpilotné lietadlo, ktoré je určené na prieskum, hliadkovanie a vzdušné vyhodnotenie výsledkov útoku.
Vznik a vývoj.
Počiatky systému Orion siahajú do októbra 2011, kedy ruské ministerstvo obrany podpísalo zmluvu s firmou Tranzas (dnes Kronštadt). Predmetom zmluvy bola realizácia vývojových prác v rámci projektu Inochodec, ktorého cieľom bolo vytvoriť prieskumný bezposádkový vzdušný systém s hmotnosťou asi 1 tony. Hlavným konštruktérom Orionu je Nikolaj Dolženkov, ktorý v rokoch 1980 až 2009 pracoval v OKB Jakovleva. Tu sa podieľal na vývoji cvičného lietadla Jak-130.
Letové skúšky prvého prototypu Orion sa začali na jar roku 2016. Dňa 16.11.2019 sa počas skúšobného letu prototyp s palubným číslom 05 zrútil v blízkosti bytového domu v dedine Listvjanka (riazaňský región). Predpokladaným dôvodom havárie bolo zlyhanie techniky. Problémy s dronom údajne začali ešte pred pristátím na letisku Protasovo a vedľajším faktorom mohol byť bočný vietor. Nemenovaný zdroj uviedol, že podobný incident sa predtým vyskytol v neďalekej dedine Salkovo. Vtedy sa Orion údajne zrútil do záhrady.
Od apríla 2020 prebiehajú štátne skúšky bezposádkového systému Orion, ktoré by mali byť ukončené do konca tohto roku. Následne sa môže sa spustiť sériová výroba. Podľa neoverených informácií sa náklady na vývoj systému zatiaľ vyšplhali na 5 miliárd rubľov.
Konštrukcia.
Systém Orion pozostáva z 3 – 6 bezposádkových lietadiel, systému automatického vzletu a pristátia, pozemnej riadiacej stanice a letiskového technického vybavenia. Dodávka prvého systému armáde je naplánovaná na rok 2019.
Trup Orionu je celý vyhotovený z kompozitných materiálov na báze uhlíka. Rozmermi sa lietadlo najviac približuje americkému dronu MQ-1 Predator. Dĺžka ruského stroja je , výška a rozpätie krídel .
Prototyp poháňa rakúsky motor Rotax 914 s výkonom 115 koní. Sériovo vyrábané lietadlá by mali byť vybavené motorom APD-100/120 od ruskej firmy Agat.
Maximálna vzletová hmotnosť dronu je , pričom maximálne užitočné zaťaženie predstavuje . Orion letí rýchlosťou až /h a jeho dostup je približne . Pri štandardnom užitočnom zaťažení () dokáže hliadkovať až 24 hodín. Pracovníci pozemnej riadiacej stanice môžu ovládať lietadlo prostredníctvom rádiostanice na vzdialenosť .
Lietadlo je vybavené prieskumným a zameriavacím systémom MOES s hmotnosťou . Systém pozostáva z dvoch infračervených kamier, jednej TV kamery a laserového diaľkomera/značkovača.
Používatelia.
 Rusko
Hasičská stanica v Košiciach

Hasičská stanica v Košiciach môže byť:
Izrael (rozlišovacia stránka)

Izrael () môže byť:
Israel

Israel môže byť:
Židovský cintorín v Znojme

Židovský cintorín v Znojme sa nachádza na severe mesta, 2 km od centra a asi 200 m vpravo od križovatky Přímětickej a Únanovskej ulice, po ľavej strane Únanovskej ulice. Jeho areál má rozlohu 6067 m2.
Cintorín, v poradí už druhý, bol založený roku 1868 a v roku 1869 sem boli prenesené ostatky nájdené na mieste stredovekého židovského cintorína. Túto skutočnosť pripomína veľký obelisk uprostred areálu. Stredoveký cintorín sa nachádzal južne od Námestia Svobody. Po vypovedaní Židov zanikol, ale v rokoch 1804 a 1929 sa po ňom našli náhrobky zo 14. storočia. Okrem obelisku sa na novom cintoríne zachovalo viac než 100 náhrobných kameňov, pričom najmladšie z nich pochádzajú z doby pred a tesne po 2. svetovej vojne, kedy sa na mieste konali posledné pohreby. Obradná sieň cintorína bola zbúraná nacistami.
Židia žili v Znojme už pred rokom 1330, v roku 1454 však boli odtiaľ vyhnaní. V rokoch |18481858 bolo židovské osídlenie obnovené. Znojemská židovská komunita prestala existovať v roku 1938.
Železničná stanica Plešivec

Železničná stanica Plešivec je železničná stanica v Plešivci. Nachádza sa na neelektrifikovanej hlavnej trati Zvolen – Košice z ktorej odbočujú trate Plešivec – Muráň a Plešivec – Slavošovce.
Doprava.
Stanica obsahuje 10 dopravných, 3 manipulačné, 4 odstavné a 1 ostatnú koľaj. Na stanici nie je osobná pokladňa ZSSK. Na stanici sa nachádza výkonné pracovisko sekcie riadenia dopravy Oblastného riaditeľstva Košice Železníc Slovenskej republiky.
Železničná stanica Starý Smokovec

Železničná stanica Starý Smokovec je železničná stanica vo Vysokých Tatrách, v mestskej časti Starý Smokovec. Nachádza sa na trati Poprad-Tatry – Starý Smokovec – Štrbské Pleso z ktorej odbočuje trať Starý Smokovec – Tatranská Lomnica. Rozchod koľají v stanici je 1 000 mm. Stanica je elektrifikovaná jednosmernou sústavou 1,5 kV
Doprava.
Stanica obsahuje 4 dopravné koľaje. Na stanici je osobná pokladňa ZSSK vybavená systémom KVC. Na stanici sa nachádza výkonné pracovisko sekcie riadenia dopravy Oblastného riaditeľstva Košice Železníc Slovenskej republiky.
Loutérion

Loutérion alebo lutérion () je typ starogréckej nádoby.
Loutérion, zväčša väčšia plytká okrúhla nádoba na vodu (zriedka aj štvorcová) s dvomi vertikálnymi alebo horizontálnymi uchami (niekedy aj bez úch, s výtokovým otvorom a na podstavci), slúžil na ohrev vody do kúpeľa, na bežné umývanie ale i na rituálne účely (pri pohrebných obradoch, napr. na umývanie tela zosnulého). Mohol byť vyrobený s hliny, kameňa či kovu.
Francúzski archeológovia Jean-Louis Durand a François Lissarrague si na atických čiernofigúrových a červenofigúrových keramických vázach všimli celý rad významov loutérionu, predovšetkým vo svete rituálu. Poukazujú na to, že na niekoľkých vázach je loutérion zobrazený v spojitosti s hermovkou, na iných sú zobrazení muži stojaci okolo loutérionu, zjavne prevádzajúci nejaký rituál.
Kaprál

Kaprál (z  &lt; "capo" „hlava; kto stojí na čele, vodca [vojenskej jednotky]“ + začiatočné "kapr-" asi z ) je poddôstojnícka vojenská hodnosť, ktorá sa vyskytovala v armádach niektorých štátov (pôvodne Taliansko, neskôr Francúzsko a Rímsko-nemecká ríša) od 17. storočia, pričom hierarchicky bola na úrovni desiatnika. V súčasnosti ide o hodnosť v Estónskych obranných silách (OR-2, t. j. ekvivalent slobodníka v Ozbrojených silách Slovenskej republiky), lotyšských Národných ozbrojených silách () a Ozbrojených silách Poľskej republiky (obe OR-3, tzn. ekvivalent slovenského desiatnika).
Zároveň ide o zastarané označenie hodnosti desiatnika.
Kaprál (rozlišovacia stránka)

Kaprál môže byť:
Národné ozbrojené sily

Národné ozbrojené sily môžu byť:
Fakulta masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave

Fakulta masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda (skr. FMK UCM) je jednou z piatich fakúlt Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave. Vznikla 1. augusta 1997. Poskytuje vzdelanie na všetkých troch stupňoch vysokoškolského štúdia (bakalárske, magisterské, doktorandské).
Vedenie fakulty tvorí dekanka doc. PhDr. Ľudmila Čábyová, PhD. a prodekani Mgr. Peter Murár, PhD. (rozvoj a komunikácia s verejnosťou), Mgr. Dáša Franič, PhD. (kvalita a doktorandské štúdium), Mgr. Juliána Mináriková, PhD. (študentské otázky), prof. PhDr. Slavomír Gálik, PhD. (veda a výskum).
FMK UCM využíva priestory v rôznych častiach Trnavy - hlavnú budovu UCM na Námestí J. Herdu, Základnú školu v Jame na sídlisku Družba a budovu na Skladovej ulici.
Študijné programy.
Všetky študijné programy sú akreditované v zmysle Zákona č. 131/2002 Zb. o vysokých školách.
Vlastné médiá.
FMK UCM je známa aj tým, že poskytuje svojim študentom prax počas štúdia vo vlastných podmienkach. Na to využíva svoje médiá a tzv. kabinety.
Amschel Moses Rothschild

Amschel Moses Rothschild (* c. 1710† 6. október 1755) bol nemecký zmenárnik a obchodník s hodvábnymi látkami židovského pôvodu žijúci na "Judengasse", ktoré bolo Židovským getom vo vtedajšom slobodnom meste Frankfurt v Nemecku. Jeho syn Mayer Amschel Rothschild sa stal zakladateľom dynastie Rothschildovcov.
Narodil sa c. v roku 1710, jeho otcom bol Moses Kalman Rothschild (žijúci do 19. októbra 1735). Frankfurtské geto bolo založené v roku 1462 z intervencie cisára Frederika III; prví známi členovia rodiny žili na "Judengasse" číslo 69 v dome ktorý sa volá zum Rot(h)en Schild (po nemecky znamená "Roten Schild" „červený štít“ ale meno Rothschild znamená v jazyku jidiš „červený kabát“, vyskytuje sa na erbe). Isaak Elchanan Bacharach (žijúci do roku 1585) postavil túto budovu okolo roku 1567 a začal používať meno „Rothschild“, ktoré si jeho potomstvo ponechalo i keď sa presťahovali na číslo 188 do zadnej budovy nazývanej zur Pfanne (po nemecky „Pfanne“ znamená "Panvica") v roku 1664.
Amschel Moses Rothschild mal malý obchod, podľa daňového registra mal jeho majetok v roku 1749 hodnotu 1,375 guldenov. Oženil sa so Schönche Lechnich (žijúcou do 29. júna 1756). Mali spolu 8 detí. Synovia navštevovali Frankfurtský cheder, štvrtý syn Mayer Amschel Rothschild (17441812) išiel študovať na ješivu vo Fürthe ale skorá smrť rodičov ho donútila štúdium prerušiť. Mayer Amschel Rothschild sa stal zakladateľom medzinárodnej dynastie bankérov.
Amschel Moses Rothschild zomrel na epidémiu kiahní v gete vo Frankfurte v roku 1755. Bol pochovaný na cintoríne Frankfurt Battonstraße.
Husárik

Husárik môže byť:
Vlečný vozeň m

Vlečný vozeň typu m je typom dvojnápravového obojsmerného vlečného vozňa, ktorý bol vyrábaný vo vagónke Studénka pre Spoločné viedenské mestské pouličné dráhy ("Gemeinde Wien – Städtische Straßenbahnen") začiatkom 20. rokov 20. storočia.
Dejiny.
Po prvej svetovej vojne začali dopravné podniky v novovzniknutom Česko-Slovensku opravovať, modernizovať a rozširovať svoj vozňový park. Začiatkom 20. rokov 20. storočia sa električky predĺžili, čo viedlo k zvýšeniu ich kapacity. Vlečné vozne typu m boli objednané pôvodne pre viedenskú električkovú dopravu, kvôli početným zmenám po roku 1918 tieto vozne v roku 1920 výhodne zakúpila brnianska spoločnosť SBEPD.
Konštrukcia.
Išlo o vlečné vozne uzavretej konštrukcie, ktorých karoséria mala drevenú kostru, zvonku oplechovanú, usadenú na kovovom ráme z oceľových profilov. Strecha bola tvorená drevenými palubovkami. Vnútorné obloženie bolo drevené, salónne osvetlenie bolo žiarovkové, napájané z motorového vozňa. V interiéri sa nachádzali priečne latkové sedadlá v usporiadaní 2+1. Strecha bola hladká, vetranie zaisťovali malé výklopné vetracie okienka, umiestnené nad veľkými spúšťacími oknami, ktoré boli uchytené v drevených rámoch na oboch bočniciach. Vozne mali k dispozícii ručnú brzdu alebo elektromagnetickú solenoidovú brzdu. Pojazd tvoril dvojnápravový nitovaný podvozok.
Dodávky.
V roku 1920 bolo vyrobených celkom 10 vozňov tohto typu.
Prevádzka.
Tieto vlečné vozne boli zaradené do prevádzky 30. októbra 1920. Po ich sprevádzkovaní boli vyradné staré vlečné vozne typu q2. V prevádzke obsluhovali najmä linku č. 1, často spriahnuté s električkami CMg série 56 – 58 alebo s motorovými vozňami Graz série 59 – 73. V roku 1945 požiar vozovne Pisárky zničil vlečné vozne ev. č. 206, 208 a 210. V 50. rokoch prešli zvyšné vlečné vozy rekonštrukciou. Upravené vozne slúžili až do polovice 60. rokov 20. storočia, prevažne na linke č. 10. Po roku 1964 sa prestali plne využívať v prevádzke z dôvodu dodávok nových električiek typu Tatra T3 a následne boli v roku 1966 vyradené, pričom sa voz ev. č. 202 a budúci múzejný vozeň č. 205 odpredali a slúžili ako čakáreň, či sklad v JRD v prípade vozňa č. 205. Odtiaľ ho získalo Technické múzeum v Brne, ktoré ho zrenovovalo v roku 1973.
Laonikos Chalkokondyles

Laonikos Chalkokondyles alebo Chalkokondylés, občas skracované aj ako Kondyles (gr.: Λαόνικος Χαλκοκονδύλης, lat. "Laonicus Chalcondyles"; * asi 1423, Atény† 1490) bol grécky historik. Známy je najmä vďaka jeho dielu (10 historickým knihám) známym ako "Výklad dejín", ktoré popisujú posledných 150 rokov existencie Byzantskej ríše a rozmachu osmanského štátu v jej susedstve.
Život.
Chalkokondyles sa narodil do bohatej meštianskej rodiny v Aténach, ktoré v tomto období ovládal florentský rod Acciaiolovcov. V roku 1447 spolu s otcom opustili rodné mesto a odišli na palaiologovské panstvo v Mystre, kde vstúpil do učenia Pletóna. Z Peloponézu odišiel po dobytí Morejského despotátu Turkami v roku 1460. Usadil sa pravdepodobne na benátskej Kréte, alebo niekde v Egejskom mori. Niektorí historici pre Laonikovu znalosť Benátskej republiky uvažovali taktiež o tom, že Laonikos odišiel podobne ako jeho bratranec Demeter Chalkokondyles do Talianska.
Dielo.
V češtine vyšlo vo vydavateľstve Odeon ako "Poslední zápas Byzance".
Spis sa skladá z 10 kníh, ktoré popisujú historickú etapu byzantských a osmanských dejín. Udalosti popisuje z viacerých uhlov pohľadu, pretože mal prístup ako k byzantským, tak aj osmanským prameňom. Vzorom v písaní mu bol Hérodotos a Thoukydides. V diele Chalkokondyles popisuje narozdiel od iných gréckych (dovtedy čisto byzantských) historikov len dejiny Konštantínopola a jeho vládcov, ale i udalosti v iných európskych a ázijských krajinách, obsahuje zmienky o Francúzoch, Angličanoch, Nemcoch, Rusoch, ale i o husitoch (všetky značne skreslene) a bežne a pomerne spoľahlivo spomína aj udalosti z uhorských dejín (napr. Huňadyovcov), či dejín južných Slovanov.
Nedostatkami jeho diela je absencia chronologických údajov a viera v zázraky a znamenia. Pomerne ľahostajný je k náboženským témam a dejinám, nezaujíma sa príliš o otázky cirkevnej únie, vzťahy kresťanstva a islamu. Čechov a husitov zase napríklad popisuje ako nekresťanov - pohanov.
Zvláštnosťou Chalkokondylovho diela bolo takisto to, že o Byzantskej ríši a Byzantíncoch nehovorí ako jeho predchodcovia ako o Rimanoch ale len ako o Grékoch (Helénoch).