František Aurel Pulský

František Aurel Pulský (, * 17. september 1814, Prešov – † 9. september 1897, Budapešť) bol uhorský archeológ, zberateľ umenia, poslanec uhorského snemu, predseda Uhorskej akadémie vied, riaditeľ Národného múzea.
Životopis.
Pochádzal z rodiny Pulských, ktorá patrila medzi strednú šľachtu s prídomkom "Pulszky de Lubócz et Cselfalva". Jeho otec, Karol Emanuel Pulský, bol tabelárnym sudcom Šarišskej župy a v roku 1800 od Františka II. získal prídomok „lubóczi“ (slov. Ľubovec), ktorý používal spolu s prídomkom „cselfalvi“ (slov. Čelovce). Jeho matkou bola Apolónia Fejérváryová.
František Pulský začal študovať v Miškovci, potom v Prešove a vysokoškolský titul získal na Právnickej fakulte Univerzity v Pešti. Ešte v Prešove nadviazal celoživotné priateľstvo s Jozefom Eötvösom, neskorším ministrom náboženstva a verejného školstva. V mladosti ho výrazne ovplyvnil matkin brat, Gabriel Fejérváry, s ktorým niekoľkokrát cestoval po Európe. Po strýkovi zdedil vzácnu zbierku umeleckých artefaktov a starožitností, ktorú však rozpredal na aukciách v Paríži a Liverpoole.
Po návrate z ciest po Európe sa stal prísažným na rokovaní uhorského snemu v Bratislave, kde sa spoznal a spriatelil s hlavnými predstaviteľmi reformnej politiky. V roku 1834 po zložení notárskych skúšok sa stal podnotárom Šarišskej župy a v roku 1837 bol zvolený za župného vyslanca na sneme.
V roku 1844 sa oženil s dcérou viedenského bankára Teréziou Walterovou, s ktorou mal 4 deti: synov Augusta a Karola (ktorí sa stali poslancami uhorského snemu), dcéru Polixéniu a najmladšieho syna Garibaldiho.
Počas uhorskej revolúcie sa aktívne zapojil do činnosti vládnych orgánov. V marci a apríli 1848 bol členom dočasného výboru pre ochranu poriadku, neskôr sa stal štátnym tajomníkom ministerstva financií. Krátky čas, v septembri a októbri 1848, bol poverený riadením ministerstva pri osobe panovníka. Začiatkom roku 1849 ho Ľudovít Košut vyslal do Londýna, aby zabezpečil podporu zahraničia pre uhorskú samostatnosť. Po úteku Košuta z Uhorska ho Pulský sprevádzal po cestách v Európe aj USA. V 60. rokoch sa ich vzájomný vzťah zhoršil, keďže Pulský podporoval procesy zbližovania Rakúska a Uhorska.
Vo voľbách do uhorského snemu v roku 1861 bol zvolený za poslanca v Šarišskej župe, no v tom čase sa ešte nemohol vrátiť do Uhorska. Návrat mu bol umožnený v roku 1866 pod podmienkou, že nebude vyvíjať aktivity proti vyjednávaniam za rakúsko-uhorské vyrovnanie. Ako člen Deákovej strany zastupoval na sneme mestá Szentes a Szécsény.
Aktívne sa podieľal na štátnych nákupoch domácich aj zahraničných zbierok výtvarného umenia, z ktorých neskôr vznikli Umeleckopriemyselné múzeum a Národná galéria (ktorej riaditeľom sa stal Pulského syn Karol).
Samotný František Pulský, ktorého v tom čase nazývali aj kultúrnym pápežom dualizmu, bol od roku 1869 25 rokov riaditeľom Národného múzea. Od roku 1872 stal národným generálnym inšpektorom múzeí a knižníc v Uhorsku. Okrem toho bol predsedom Archeologickej spoločnosti, Národnej spoločnosti pre výtvarné umenie a členom mnohých spolkov a združení. Od roku 1895 do svojej smrti bol predsedom Uhorskej akadémie vied.
Slobodomurárske aktivity.
Prvé poznatky o slobodomurárstve získal pravdepodobne od svojho strýka Gabriela Fejérváryho. Počas emigrácie v talianskom Turíne sa stal členom lóže „"Dante Alighieri"“.
V roku 1868 sa stal veľmajstrom anglicky orientovanej lóže „"Einigkeit in Vaterland"“ (Jednota v domovine), neskôr bol zvolený za čestného doživotného veľmajstra lóže „"Szent István"“ (Svätý Štefan). V roku 1870 sa stal prvým veľmajstrom „"Magyarországi Jánosrendi Nagy-páholy"“ (Uhorskej veľkej lóže jánskeho rítu) a následne v roku 1886 prvým veľmajstrom „"Magyarországi Symbolikus Nagypáholy"“ (Symbolickej veľkej lóže Uhorska), ktorá vznikla zlúčením dvoch veľkých lóží – Jánskeho rítu a Veľkého orientu Uhorska.
Ďalšie informácie.
Bol autorom mnohých publikácii o histórii Uhorska, ako aj cestopisných zápiskov, jednej divadelnej hry a románu o uhorských jakobínoch.
Bola po ňom pomenovaná ulica v Košiciach (Pulszky utca, dnes Železničná) a v niekoľkých maďarských mestách sú ulice pomenované po ňom aj dnes.
Združenie maďarských múzeí sa nazýva Pulského spoločnosť a každý rok odovzdáva Cenu Františka Pulského ako ocenenie celoživotného úsilia osobnosti v múzejníctve a reštaurátorstve.
V roku 2014 v talianskej Florencii odhalili pamätnú tabuľu Františkovi Pulskému ako pripomienku jeho pôsobenia v tomto meste.