Pukanec

Pukanec je bývalé slobodné kráľovské banské mesto, dnes obec na Slovensku v okrese Levice.
Polohopis.
Pukanec leží v Honte na južných svahoch Štiavnických vrchov, ktoré vznikli v sopečnou činnosťou v neogéne. Rudné žily v okolí s obsahom drahých kovov (striebro a zlato) boli od staroveku impulzom k banskej činnosti a následne založeniu mesta. Pukanec má popri geologických pokladoch aj nádhernú krajinársku panorámu a priaznivú klímu s teplými letami a relatívne miernymi zimami. Od stredoveku sú tu priaznivé podmienky pre vinohradníctvo, ovocinárstvo a záhradníctvo. V Pukanci končí Panónska nížina s teplou klímou, ktorá na jeho hornom konci prechádza do karpatskej krajiny.
Dejiny.
Pred udelením mestských práv.
Najstaršiu zmienku o Pukanci (Villa Baka) nájdeme v zakladajúcej listine opátstva v Hronskom Beňadiku z roku 1075. Villa Baka sa nachádzala v katastroch Devičian a Pukanca. Po objavení strieborných žíl a začiatkoch banskej činnosti sa postupne v 13. storočí rozdelila na Tóth Baka a Nemeth Baka. Názov Nemeth Baka je dokladom nemeckého pôvodu nových osadníkov, ktorí prišli do Uhorska po tatárskom vpáde. Z nej sa vyvinulo mesto Pvkancz, Puckano, Bocano, Buganz, Bacabanya, Pukanec. Tak sa postupne vyvíjal názov mesta s nie celkom jasným etymologickým pôvodom. Prvá hodnoverná zmienka o nemeckých ťažiaroch pochádza z roku 1270, kedy si štyria štiavnickí mešťania Wernel, Wyllam, Thamar a Albert prenajali od kráľa Bela IV. za 250 hrivien striebra obce Pukanec, Bohunice a Dekýš. Priama zmienka o baniach na striebro v Pukanci (fodina argenti Bacabana) je v listine z roku 1321. 
Na existenciu sakrálnej stavby v Pukanci už v období pred udelením mestských práv poukazuje náhrobný kameň s menom pochovaného Alberta z roku 1320, ktorý sa našiel pri prestavbe farského kostola sv. Mikuláša biskupa v roku 1940.
Zlatý strieborný vek.
K udeleniu základných mestských výsad mestu Pukanec došlo pravdepodobne už v období 1311 až 1321, podľa najstaršej zachovanej listiny v pukanskom archíve však 4. júla 1321 kráľ Karol Róbert opätovne daroval mesto šľachticom Ondrejovi a Julovi, synom Haslowa z Topoľčianok. Mesto kráľ šľachte odňal niekedy v období 1325 až 1329 a vtedy sa Pukanec definitívne stal slobodným kráľovským mestom. V tridsiatych rokoch 14. storočia bola v Pukanci, podobne ako v iných banských mestách, podľa nariadenia kráľa zriadená banská komora. Doložení komorskí grófi v Pukanci sú Kadold (1345) a Michal (okolo 1433). 
Na ekonomickú silu pukanských mešťanov v 14. storočí poukazuje fakt, že Pukanský richtár a Kadold vlastnili banské mlyny aj v Kremnici (1331). Banskí podnikatelia z Pukanca si tiež prenajímali miesta na banské mlyny od hronskobeňadického opátstva. V prvej písomnej zmienke o Novej Bani z roku 1337 sú spomenutí pukanskí mešťania Mikuláš, Ladislav a Peter. Podľa dohody z roku 1345 mali ťažiari z Pukanca prednostné právo na prenájom miest na postavenie banských mlynov na potoku vo vznikajúcej Novej Bani.
V roku 1442 bol v spore o nasledovníctvo trónu v Uhorsku Pukanec vypálený vojskami jágerského biskupa Šimon Rozgoňa a Petra Čecha z Levíc pričom boli pravdepodobne zničené pôvodné mestské privilégiá. Na ich obsah je možné usudzovať len z neskorších potvrdení z rokov 1513 a 1547.
V spolku stredoslovenských banských miest.
7.4.1388 je Pukanec zastúpený na prvom spoločnom zasadaní šiestich banských miest v Banskej Štiavnici (Banská Štiavnica, Kremnica, Banská Bystrica, Pukanec, Nová Baňa a Ľubietová) Ekonomickú silu Pukanca v tomto období naznačuje podiel na spoločných výdavkoch banských miest. Podľa Štefánika (2010) sa v období 1505 – 1519 pohyboval okolo 6%. Napríklad príspevok na udržiavanie zvolenského hradu bol v roku 1505 rozdelený nasledovne: Kremnica 699, Štiavnica 550, Banská Bystrica 500, Pukanec 75, Nová Baňa 40, Banská Belá 40 a Ľubietová 36. 
Špitálsky kostol.
Okolo roku 1433 sa v závete novobanského mešťana spomína špitál sv. Alžbety v Pukanci. Kostol zakreslený na dvoch nákresoch Pukanca od Natale Angieliniho z rokov 1572 – 74 mimo palisádového opevnenia mesta je preto zrejme špitálsky kostol sv. Alžbety. Túto domnienku potvrdzuje aj fakt, že nákresy tento kostol situujú do oblasti, kde až do päťdesiatych rokov dvadsiateho storočia vyvieral minerálny prameň nazývaný „Špitáľka“.
V banských mestách vznikali od 15. storočia podporné spolky, bratské pokladnice, ktoré vyplácali nemocenské a rôzne podpory. Vzhľadom k náročnej práci a častým úrazom si mestá budovali aj banícke nemocnice, „špitály“. V Pukanci pracovali niekoľko storočí stovky ľudí v ťažkých banských podmienkach pri spracovávaní rudy, takže potrebovali aj lekársku starostlivosť a „špitál“ s príslušným špitálskym kostolom.
Na hranici Osmanskej ríše.
Za prvé priblíženie Turkov k Pukancu možno považovať 16. august 1544, keď Turci napadli a vypálili Levice. 28.4.1564 posiela Pukanec správu Kremnici o incidentoch v posledných ôsmich dňoch, keď sa Turci priblížili k mestu – objavili sa v poli a nad mestom a vyvolali potýčku so strážou pri mestskej bráne . V roku 1569 dožilo drevené oplotenie Pukanca a cisár Maximilián prikázal oplotenie opraviť a zároveň poslal do Pukanca posádku 50 tich vojakov pod vedením Chorváta Juraja Barbariča, ktorý bol veliteľom pukanskej posádky do júna 1576. Vzhľadom na rastúce nebezpečenstvo rozhodol Uhorský snem 13.4.1578 o opevnení Pukanca kamenným opevnením. Toto opevnenie sa stavalo v rokoch 1579 až 1595, nebolo však nikdy dokončené.
Turci v ranných hodinách 1.10.1640 Pukanec napadli a s výnimkou niekoľkých domov a mestského hradu, vypálil. Udalosť beletristicky opísal Pavol Križko v Slovenských pohľadoch z roku 1895 pod názvom Hrozná noc Pukanská. V tom čase bol veliteľom pukanskej posádky Gašpar Bartakovič. Po páde Nových Zámkov v roku 1663 vypálili Turci 14.5.1664 Pukanec po druhý krát. 
V júli 1703 prišlo do Pukanca Rákoczyho vojsko, a koncom roku 1709 sa tu vyskytol mor. 
Mesto baníctva, remesiel a ovocinárstva.
Po úpadku baníctva v sedemnástom storočí rastie význam remesiel, z roku 1636 pochádzajú artikuly debnárského cechu, z roku 1640 artikuly veľkého cechu zlatníkov, kováčov, zámočníkov, mäsiarov, čižmárov a kolárov. Začiatok dôležitého hrnčiarskeho cechu sa datuje do roku 1663, kedy si tento cech požičal artikuly od novobanských hrnčiarov. V rámci investícií do baníctva Hlavným komorgrófskym úradom v Banskej Štiavnici bol v rokoch 1768 – 1770 postavený Tajch Štampoch. Táto umelá vodná nádrž existuje dodnes. Baníctvo aj napriek tejto investícii postupne stráca na význame. V priebehu 19. storočia sa v Pukanci postupne zatvárajú posledné bane.
Aj slávny polyhistor Matej Bel vo svojich Notitia Hungariae novae IV vydaných v roku 1742 konštatuje, že po úpadku baní banské kráľovské mesto a remeselnícke centrum Pukanec stratilo svoj niekdajší význam a lesk.
Strata štatútu mesta.
Úpadok baníctva, mimoriadne výdavky i legislatívne zmeny spôsobili, že v roku 1876 prestáva byť Pukanec slobodným kráľovským mestom a od roku 1891 sa stáva obcou. V tomto roku bola zatvorená aj Biela baňa, posledná baňa v Pukanci. V roku 1899 bola zbúraná dolná mestská brána.
V roku 1950 bol v Pukanci zriadený komunálny podnik Drevoremeslá obce Pukanec, dnes Hammerbacher a.s., ktorý je dodnes najväčším zamestnávateľom v Pukanci.
Od roku 1993 obec začiatkom letných prázdnin organizuje Pukanské remeselnícke trhy. V roku 2005 bol otvorený náučný chodník Po stopách starého rudného baníctva v Pukanci.
V klasifikácii vinohradníckych oblastí Slovenska zastrešuje Pukanský vinohradnícky rajón okolité obce Bátovce, Bohunice, Brhlovce až po Demandice a Santovku.
Kultúra a zaujímavosti.
Urbanistický vývoj.
Na pôdoryse Pukanca je doteraz čitateľný urbanistický koncept založeného mesta na mieste banskej osady. Nemeckí kolonizátori priniesli nielen nové banské metódy, techniku, správu mesta a remeslá, ale aj nové, vtedy už u nich známe, princípy stavby miest. Mesto malo uzatvorený tvar s jasne situovaným kostolom ako mestským hradom, dvomi hlavnými osami, štyrmi bránami a radnicou. Bolo osadené v logickej polohe na terénnom ostrohu medzi dolinou Grunt a Chorvát dolinou odkiaľ mali baníci najbližšie do baní . Kontinuitu zástavby námestia je možné doložiť najstaršími pôdorysmi mesta z rokov 1572 – 73 od N. Angieliniho. Domy baníkov boli roztrúsené po svahoch ťažobných dolín v Grunte a na Ľajtni. Boli to jednoduché stavby s dvomi priestormi nazývané krámce. V Liešnej doline stáli takéto banské domy priamo pri baniach. Na hornom konci mesta pri hornej bráne stála klopačka, ktorá zvolávala baníkov do práce. Na námestí bývali do roku 1519 iba nemeckí podnikatelia. Mesto obtekali potoky z dvoch strán a malo na námestí prameň.
Z pôvodnej zástavby námestia ešte z čias nemeckých Waldbürgerov sa nezachovalo nič. Turecké nájazdy prežil nedobytý kostol sv. Mikuláša a kamenné časti mestských hradieb. Všetky významné občianske objekty, väčšinou už nezachované, pochádzali z 18. a hlavne 19. storočia. Pri dolnej bráne stála tzv. „ strážnica“. Na mieste zájazdného hostinca postavili sídlo lesného riaditeľstva tzv. Fešterát, dnešné zdravotné stredisko. Klasicistická budova lekárne zo začiatku 19. storočia bola zbúraná v roku 1934 pred stavbou nového evanjelického kostola. V dezolátnom stave je Čižmársky dom, ktorý dlhé desaťročia suploval kultúrny dom, divadlo a kino. Necitlivou prestavbou bol zničený meštiansky barokový Schwarzovský dom z roku 1782, s ktorým sa spájali dejiny pukanského panslavizmu. Po požiari v osemdesiatych rokoch bola asanovaná bývalá evanjelická škola.
Moruše čierne – Viničné jahody.
Raritou európskeho významu je výskyt tzv. viničnej jahody - Moruše čiernej (Morus nigra), zriedkavého druhu ovocného stromu, ktorej rastie v katastri Pukanca 470 exemplárov, čo predstavuje najväčšiu zdokumentovanú koncentráciu tohto výnimočného stromu v Strednej a Západnej Európe. Vek viacerých stromov je odhadovaný na 300 - 400 rokov. Rozmnožovanie týchto stromov je relatívne náročné, je záhadou kto sa zaslúžil o hromadnú výsadbu pred storočiami práve v Pukanci a v jeho okolí. Existujú tri hypotézy o tom ako sa moruše dostali do pukanského okolia. Prvá hypotéza predpokladá, že ich priniesli Turci a ich sprievodné oddiely. Druhá, že to boli Rimania, ktorí poznali morušové víno a liečivé účinky kôry a šťavy už od Grékov a Hypokrata. Tretia, že to boli mnísi, ktorí poznali liečebné vlastnosti moruší a preto ich pestovali v kláštoroch a okolí. 
Z celkového odhadovaného výskytu 1500 stromov na Slovensku rastie až okolo 900 stromov moruše čiernej na južných svahoch Štiavnických hôr v obciach v okolí Pukanca.
Obyvateľstvo.
Najstarší údaj o počte obyvateľov Pukanca je zoznam daňovníkov z roku 1542. Tento zoznam uvádza v Pukanci 177 daňovníkov a 80 od nich závislých osôb (rodinní príslušníci, sluhovia, nájomníci). Na základe tohto súpisu sa odhaduje počet obyvateľov mesta na 1180 osôb. Na základe rovnakého zdroja sa odhaduje počet obyvateľov Novej Bane na 805, Ľubietovej na 663 a Banskej Belej na 522.
Tabuľka zobrazuje počet obyvateľov a konfesionálne zloženie Pukanca od roku 1828 do súčasnosti. Až do roku 1953 bola administratívnou súčasťou Pukanca aj obec Uhliská, pre porovnateľnosť je jej populácia pripočítaná k obyvateľstvu v Pukanci aj po jej osamostatnení.
V zložení obyvateľov prevládali Slováci už od stredoveku. V zozname daňovníkov z roku 1542 prevládajú slovenské mená. Podľa sčítania z roku 1842 z 2350 obyvateľov mesta (bez obce Uhliská) bolo 1850 Slovákov, 50 obyvateľov sa hlásilo k Maďarom (tzv. "Ungarisierend", nikto neuviedol maďarčinu ako materinskú reč) a 450 obyvateľov boli Nemci. Údaj o 450 nemeckých obyvateľoch Pukanca v roku 1842 je prekvapujúci vzhľadom na fakt, že v sčítaní 1880 bolo v Pukanci len 15 osôb s nemeckou národnosťou / materinským jazykom. 
Na rozdiel od súčasnosti, v 19. storočí tvorili väčšinu obyvateľov Pukanca evanjelici a.v.. Evanjelická väčšina bola výraznejšia bez započítania obce Uhliská. V roku 1828 bolo medzi 2296 obyvateľmi 1457 evanjelikov a v roku 1869 bolo medzi 2578 obyvateľmi mesta 1700 evanjelikov.
Pozn. V roku 1991 vrátane obce Bohunice.