Viktória Lujza Pruská

Viktória Lujza Pruská (, * 13. september 1892 – † 11. december 1980) bola jedinou dcérou a najmladším dieťaťom nemeckého cisára Viliama II. a jeho manželky Augusty Viktórie Šlezvicko-holštajnskej. Prostredníctvom svojho otca bola Viktória Lujza pravnučkou britskej kráľovnej Viktórie. 
Svadba Viktórie Lujzy s princom Ernestom Augustom Brunšvickým v roku 1913 bola najväčším stretnutím vládnucich panovníkov v Nemecku od zjednotenia Nemecka v roku 1871 a jedna z posledných veľkých spoločenských udalostí európskych kráľovských rodín pred prvou svetovou vojnou, ktorá sa začala o štrnásť mesiacov neskôr. Po svadbe sa Viktória Lujza stala brunšvickou vojvodkyňou. 
Rané detstvo a vzdelanie.
Princezná Viktória Lujza sa narodila 13. septembra 1892 v Marmorpalais v Postupime ako siedme dieťa a jediná dcéra nemeckého cisára Viliama II. a cisárovnej Augusty Viktórie. Cisárovná si krátko po pôrode napísala do denníka: „Po šiestich synoch nám Boh dal naše siedme dieťa, malú, ale veľmi silnú dcérku.“ Princezná bola pokrstená v Mramorovej galérii Neues Palais v Postupime 22. októbra, v deň narodenín cisárovnej. Meno Viktória dostala po svojej prastarej matke z otcovej strany, kráľovnej Viktórii a Lujza po praprastarej matke z otcovej strany, Lujze Meklenbursko-Strelickej. Jej rodina ju prezývala „Sissy“. 
Historik Justin C. Vovk napísal, že Viktória Lujza bola inteligentná ako jej stará matka z otcovej strany, cisárovná Viktória, vznešená a dôstojná ako jej matka, ale panovačná a svojvoľná ako jej otec. Bavilo ju byť stredobodom pozornosti a bola otcovou obľúbenkyňou. Podľa jej najstaršieho brata, Viliama, korunného princa bola Viktória Lujza „jediná z nás, ktorej sa v detstve podarilo získať útulné miesto v srdci nášho otca.“ V roku 1902 si jej anglická guvernantka Anne Tophamová pri prvom stretnutí všimla, že deväťročná Viktória Lujza bola priateľská, energická a neustále sa hádala so svojím starším bratom Joachimom. Anne neskôr poznamenala, že cisár „je dominantnou silou života svojej dcéry.“ 
Rodina bývala na hrade Homburg a Viktória Lujza a Joachim často navštevovali svojich bratrancov - deti svojich tiet Margaréty a Žofie. Navštevovali ich na hrade Kronberg. V roku 1905 princezná začala študovať hudbu u koncertnej klaviristky Sandry Drouckerovej. V máji 1911, Viktória cestovala do Anglicka na palube cisárskej jachty Hohenzollern so svojimi rodičmi, kde navštívili Viliamovho bratranca, britského kráľa Juraja V. pri príležitosti odhalenia sochy kráľovnej Viktórie pred Buckinghamským palácom v Londýne. Sviatosť birmovania princeznej sa uskutočnila 18. októbra 1909 v Friedenskirche v Postupime. 
Manželstvo.
V roku 1912 Ernest August, dedič titulu vojvoda z Cumberlandu a Teviotdale prišiel na berlínsky dvor poďakovať cisárovi Viliamovi za to, že sa korunný princ Viliam a princ Eitel Fridrich zúčastnili na pohrebe jeho brata, princa Juraja Viliama. V tom čase žili Hannoveri v rakúskom exile v Gmundene. Počas pobytu v Berlíne sa Ernest August stretol s Viktóriou Lujzou a navzájom sa do seba zaľúbili. Akékoľvek diskusie o tomto možnom manželstve sa predlžovali o mesiace kvôli politickým obavám. Ernest August bol tiež dedičom Hannoverského kráľovstva, ktoré Prusko anektovalo po rakúsko-pruskej vojne v roku 1866. Pruský korunný princ bol so sobášom nespokojný a prial si, aby sa Ernest August vzdal všetkých nástupníckych práv na Hannoversko. V kompromise sa dohodlo, že výmenou sa stane nástupcom Brunšvického vojvodstva, ktorého zákonným dedičom bol jeho otec. 
Ernest August a Viktória Lujza sa zasnúbili 11. februára 1913 v Karlsruhe. Ich extravagantná svadba sa uskutočnila 24. mája 1913 v Berlíne. V tlači to bolo označované ako koniec roztržky medzi rodom Hannover a rodom Hohenzollernov, ktorá existovala od anexie v roku 1866. The Times opísali zväzok podobný Rómeovi a Júlii so šťastným koncom. Napriek tomu si tlač myslela, že zväzok bola láska, ale zostáva nejasné, či išlo o lásku alebo politiku. Historička Eva Giloi sa domnieva, že manželstvo bolo cieľom Pruska ukončiť roztržku, hoci Viktória Lujza to jednom zo svojich listov opísala ako „manželstvo lásky.“ 
Cisár Viliam na svadbu pozval takmer celú rozvetvenú rodinu. Omilostil a prepustil aj dvoch britských špiónov, kapitánov Bernarda Stewarta a Bernarda Fredericka Trencha, ako darček pre Spojené kráľovstvo. Svadba sa stala najväčším stretnutím vládnucich panovníkov v Nemecku od zjednotenia Nemecka v roku 1871 a jedna z posledných spoločenských udalostí európskych kráľovských rodín pred prvou svetovou vojnou, ktorá vypukla o štrnásť mesiacov neskôr. Medzi účastníkmi svadby boli aj Viliamovi bratranci Juraj V. a ruský cár Mikuláš II., ktorí boli prostredníctvom svojich matiek tiež bratrancami Ernesta Augusta. Na svadobnej hostine bolo 1200 hostí. Cisárovná Augusta Viktória veľmi ťažko znášala odlúčenie od svojej jedinej dcéry a veľmi plakala. 
Brunšvická vojvodkyňa.
Nový vojvoda a vojvodkyňa sa presťahovali do Brunšvického paláca v Braunschweigu. 18. marca 1914, Viktória Lujza porodila svoje prvé dieťa Ernesta Augusta (19141987). Mali ďalšie štyri deti: Juraja Viliama (19152006), Frederiku (19171981), Kristiána Oskara (19191981) a Welfa Henricha (19231997). Prostredníctvom Frederiky bola Viktória Lujza prastarou matkou španielskeho kráľa Filipa VI.
8. novembra 1918 bol jej manžel nútený vzdať sa trónu spolu s ostatnými nemeckými kráľmi, veľkovojvodmi, vojvodcami a princami a Brunšvické vojvodstvo bolo následne zrušené. Nasledujúci rok bol zbavený svojich britských šľachtických titulov podľa zákona o zabavení titulov v dôsledku jeho služby v nemeckej armáde. Keď teda v roku 1923 zomrel jeho otec, Ernest August nezískal otcov britský titul vojvodu z Cumberlandu. 
Medzivojnové roky.
Ďalších tridsať rokov zostal Ernest August hlavou Hannoverskej dynastie a žil na dôchodku na svojich rôznych panstvách so svojou rodinou, najmä na zámku Blankenburg v Nemecku a zámku Gmunden v Rakúsku. Vlastnil aj zámok Marienburg pri Hannoveri, ale manželia tam však do roku 1945 žili len zriedka. 
Niektorí bratia Viktórie Lujzy boli členmi nacistickej strany, vrátane bývalého korunného princa a Augusta Viliama. Zatiaľ čo Ernest August nikdy oficiálne nevstúpil do strany, ale zase daroval finančné prostriedky a mal blízko k niektorým vodcom. 
Ako bývalý britský princ Ernest August, ako aj Viktória Lujza túžili po zblížení medzi Spojeným kráľovstvom a Nemeckom. Adolf Hitler, ktorý zdanlivo túžil nadviazať spojenectvo so Spojeným kráľovstvom, v polovici 30. rokov 20. storočia využil ich sentiment a požiadal manželov, aby zorganizovali sobáš medzi ich dcérou Frederikou s Eduardom, princom z Walesu. Ernest August a Viktória Lujza to odmietli pretože sa domnievali, že vekový rozdiel je príliš veľký, princezná Frederika mala v tej dobe okolo 18 rokov a Eduard bol o 22 rokov starší. Po jeho krátkej vláde v roku 1936 navštívil Eduard, vojvoda z Windsoru a jeho manželka Wallis Ernesta Augusta a Viktóriu Lujzu v Gmundene v Rakúsku. Namiesto toho sa princezná Frederika v roku 1938 vydala za svojho bratranca z druhého kolena, budúceho gréckeho kráľa Pavla. 
Druhá svetová vojna.
V máji 1941 jej otec ochorel na upchatie čriev a Viktória Lujza ho navštívila v Doorne v Holandsku, rovnako ako jej bratia. Viliam sa natoľko zotavil, že sa rozhodli odísť, ale Viliamov stav sa zhoršil a Viktória Lujza sa ešte včas stihla vrátiť. 4. júna 1941, Viliam zomrel na pľúcnu embóliu. V čase, keď vojna v Európe v apríli skončila, žila Viktória Lujza spolu so svojím manželom na zámku Blankenburg. Pár dní predtým, ako bol Blankenburg koncom roku 1945 britskými a americkými silami odovzdaný Červenej armáde, aby sa stal súčasťou východného Nemecka, sa rodina mohla presťahovať na zámok Marienburg, ktorý sa v tom čase nachádzal v britskej okupačnej zóne, so všetkým nábytkom, prepravovaným nákladnými autami britskej armády na príkaz Juraja VI.
Neskorší život a smrť.
Po vojne trávila Viktória Lujza veľa času účasťou na verejných podujatiach v Dolnom Sasku, podporovaním projektov obnovy palácov, večierkov vo vysokej spoločnosti, poľovníctva a predvádzania koní. Čas venovala aj filantropii, napríklad s podporou dovolenkového domu pre deti s nízkymi príjmami. Jej manžel zomrel 30. januára 1953 na zámku Marienburg. Keď jej najstarší syn v roku 1954 urobil z Marienburgu múzeum a presťahoval sa do neďalekého zámku Calenberg a to Viktórii Lujze vadilo a dostala sa s ním do konfliktu, hoci jej ponúkol mnoho domov, aby sa do nich presťahovala. Vládla medzi nimi aj rivalita o obľúbenosť. Namiesto toho sa presťahovala späť do Braunschweigu do domu, ktorý jej ponúkol bohatý priemyselník a okruh jej fanúšikov nazývaný „Braunschweiger Freundeskreis“. 
V roku 1965 vydala svoju autobiografiu "Život ako dcéra cisára" a potom niekoľko ďalších kníh, vrátane biografií svojej matky a švagrinej Cecílie, poslednej nemeckej korunnej princeznej. Verilo sa, že jej vydavateľ Leonhard Schlüter slúžil ako jej ghostwriter. 
Viktória Lujza zomrela 11. decembra 1980 v Hannoveri. Je pochovaná vedľa svojho manžela pred Kráľovským mauzóleom v Herrenhausenských záhradách v Hannoveri. 
Dedičstvo.
David Jones vo svojej básni "In Parenthesis" zaznamenáva úryvok piesne zo západného frontu: „Chcem milú dcéru veľkého Willieho.“
Po princeznej bolo pomenovaných niekoľko plavidiel: