Forchheimský mier

Forchheimský mier alebo mier vo Forchheime bola mierová zmluva medzi Východofranskou a Veľkomoravskou ríšou, ktorú (po vzájomných vojnách v rokoch 871873) v roku 874 uzavrel Svätopluk I. (v zastúpení Jána z Benátok) a Ľudovít II. Nemec vo Forchheime.
Primárne pramene.
Najstarší prameň, ktorý informuje o mieri sú Fuldské anály, konkrétne záznam k roku 874:
Ďalší prameň je Herimannus Augiensis a jeho dielo "Chronicon de sex aetatibus mundi" z 11. storočia (záznam k roku 874):
Výrazne neskoršia (1517) je správa Johannesa Aventina v jeho diele "Annales ducum Boiariae".
Význam.
Mierová zmluva znamenala úplnú nezávislosť Veľkej Moravy, spomínaný poplatok bol pravdepodobne „jednorazový výkup mierového spolužitia“. Mier pre obe strany pravdepodobne nemal väčšiu záväznosť, šlo o to „… aby obaja [Svätopluk I. a Ľudovít II.] mohli vo svojich štátoch nerušene vládnuť“, Svätopluk I. mal uvoľnené možnosti pre upevnenie vlastnej moci a pravdepodobne i pre zdokonalenie organizácie a výzbroje vojsk. Prešiel do diplomatickej ofenzívy voči Frankom a začal uskutočnovať vlastné výboje. Silné postavenie Svätopluka I. naznačuje fakt, že vyjednával prostredníctvom vyslanca. Prísaha bola iba sľub zanechania nepriateľstva a platenie poplatku bola bola odplata (náhrada) za zachovanie mieru druhej strany, čo bolo priamo jeho podmienkou; zabezpečovala mier platiacej strane. Spomínaný poplatok niektorí historici považujú za jednorazový, iní za každoročný. Podobné platby sa vyskytovali v ranostredovekej Európe aj v iných štátoch (Byzancia, Východofranská ríša, Západofranská ríša). Mier platil do roku 882.
Hodnotenia historikov.
František Dvorník: „… Svätopluk uznal formálnu zvrchovanosť ríše a Ľudovít Nemec mu ponechal vládu nad Moravou.“
Matúš Kučera: „… týmto mierom Svätopluk zabezpečil pre svoju vyčerpanú krajinu svet bez vojen. Dosiahol to najcennejšie čo sa dalo. Nastúpila doba, keď Veľká Morava osem až desať rokov nebojovala s nemeckými vojskami. Tým si panovník uvoľnil ruky, aby mohol vnútorne prestavať a upevniť vlastný štát.“
Richard Marsina: „Je nesprávne chápať Forchheimský mier ako Svätoplukovu kapituláciu. Správu o jeho uzavretí zachoval iba východofranský analista, ktorý však formuláciu upravil tak, aby z nej vyplývali iba výhody, ktoré dosiahla jeho strana. Treba ale uznať, že v podstate nezamlčal to, že Svätopluk neprijal vo Forchheime záväzky pasívne, ale že ich bol ochotný prijať len v prípade splnenia svojich požiadaviek. Čiže nielen dal, ale aj dostával. Preto je správnejšie charakterizovať Forchheimský mier ako uznanie zvrchovanosti Východofranskej ríše, ak sa nebude usilovať otvorene zasahovať do vnútorných pomerov na Veľkej Morave. Uzavretie tohto mieru Svätoplukovi vlastne umožnilo expanziu do oblastí, ktoré Východofranská ríša nepokladala za bezprostrednú sféru svojho záujmu. Z tohto hľadiska možno Forchheimský mier hodnotiť ako premyslený štátnický, významný a úspešný štátnický čin. Umožnil nielen spomínanú expanziu, ale poskytol aj potrebný čas na vnútornú konsolidáciu a upevnenie Veľkej Moravy.“
Peter Ratkoš: „O úplnej nezávislosti Veľkej Moravy po vyhnaní bavorských votrelcov roku 871 nemožno pochybovať napriek tomu, že fuldský letopisec v zázname k roku 874 zámerne skreslene informuje o priebehu rokovania Svätoplukovho posla kňaza Jána z Benátok s kráľom Ľudovítom Nemcom. Rokovania vo dvorci vo Forchheime o uzavretí trvalého mieru komentoval tak, akoby sa Svätopluk opätovne podrobil Ľudovítovi Nemcovi. Letopisec spomína povinnosť platiť ‚cenzus‘, avšak bez konkrétneho popisu. Z nasledujúcich udalostí však vyplýva, že nešlo o trvalý vazalský tribút, ale pravdepodobnejšie o jednorazové vykúpenie mierového spolužitia“.