burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Maximilián Jalovecký

Maximilián Jalovecký (* 2. október 1817, Bobrovec – † 11. február 1889, Veľké Leváre) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a autor učebníc.
Životopis.
Narodil sa v Bobrovci Jozefovi Jaloveckému a Terézii rod.Hinošovej. Po gymnaziálnych a univerzitných štúdiách bol vysvätený za kňaza.
Kaplánom bol v Dolnej Krupej a v Majcichove. V rôznych funkciách pôsobil vo Veľkých Levároch, kde od r. 1856 bol farárom, neskôr dekanom malackého dištriktu a čestným kanonikom ostrihomským. S funkciou dekana dištriktu súvisela aj funkcia dozorcu cirkevných škôl, čiže bol v stálom styku so školami a učiteľmi. V tých časoch okrem šlabikára a čítanky neboli na školách nijaké učebnice. Dr. Andrej Radlinský začal v Budíne v r. 1852 vydávať "Prostonárodnú Bibliotéku". Jalovecký je autorom jej prvého zväzku, ktorý obsahoval štyri prírodovedné predmety: hviezdoveda, zemepis, prírodopis a silozpyt. Žiaci národných škôl dostali tak veľmi cenný zdroj informácií z prírodovedných predmetov. Knižku zaraďovali tiež do obecných knižníc, a tak ju so záujmom čítala dospievajúca mládež aj dospelí. O jej obľube svedčí skutočnosť, že za desať rokov vyšla v štyroch vydaniach, čo bol v našich pomeroch nezvyčajný jav. Jaloveckého Silozpyt alebo fisika z 1. zväzku "Prostonárodnej Bibliotéky" je prvým pojednaním z odboru fyziky v druhej polovici 19.storočia v slovenskom jazyku. Napísať v tom čase (roku 1852) Silozpyt-fiziku vyžadovalo odvahu. Bola to vlastne priekopnícka práca, lebo nebolo sa o čo oprieť a bolo nevyhnutné vytvoriť slovenskú fyzikálnu terminológiu. Jaloveckého Silozpyt alebo fizika ako súčasť 1. zväzku "Prostonárodnej Bibliotéky" splnil nielen svoju pôvodnú úlohu ako obľúbený zdroj poučenia v „čítacích“ spolkoch, ale dôstojne zastával aj poslanie jedinej učebnice tohto druhu. Muselo uplynúť ešte 19 rokov, kým sa konečne objavila skutočná učebnica fyziky pre slovenské národné školy. 
Zomrel 11. februára 1889 vo Veľkých Levároch.
Andrej Jaslinský

Andrej Jaslinský (* 1. september 1715, Svinica (okr. Košice) – † 1. január 1784, Rožňava) bol slovenský jezuitský rímskokatolícky kňaz, fyzik a filozof.
Narodil sa 1. septembra 1715 v Svinici (okres Košice). Na univerzite v Košiciach, na Trnavskej univerzite a vo Viedni študoval teológiu, filozofiu a fyziku. Začínal ako kazateľ vo Varaždíne. Neskôr sa stal profesorom filozofie a prefektom seminára vo viedenskom Pázmáneu. Pôsobil tiež ako profesor fyziky a filozofie na trnavskej univerzite. Roku 1771 sa stal posledným rektorom univerzity pred jej presťahovaním z Trnavy do Budína. Na konci života sa stal kanonikom v Rožňave (od roku 1773).
Andrej Jaslinský patrí medzi profesorov Trnavskej univerzity, ktorí po reforme vysokoškolského štúdia, nariadenej výnosom Márie Terézie z roku 1753, začali prednášať namiesto Aristotelovej Newtonovu fyziku. Vo svojej vysokoškolskej učebnici "Institutiones physicae" (1756), ktorá mala tradičné dve časti "Physica generalis" a "Physica particularis", odsudzuje scholastiku ako nevedeckú, odmieta peripatetickú Aristotelovu fyziku a Ptolemaiov systém. Propaguje princípy newtonovskej fyziky, hoci sa v jeho diele prelínajú s myšlienkami Reného Descarta. Vyzdvihuje Kopernikov systém, aj keď ho pokladá iba za hypotézu. Jaslinský bol zástancom atomizmu francúzskeho filozofa Gassendiho, ale namiesto termínu atóm používal pomenovanie korpuskula. Podľa neho sú atómy veľmi malé, jednoduché a nedeliteľné telieska, ktoré nemožno zničiť a z ktorých sa skladajú väčšie telesá. Uznával poznateľnosť sveta a za zdroj poznania pokladal zmyslovú skúsenosť. Ako jezuita sa usiloval dať nové vedecké poznatky do súladu s autoritou cirkvi a svätých otcov. Atómy sú podľa neho nezničiteľné preto, lebo sú výsledkom stvorenia a zničiť ich môže len ich tvorca Boh tak, že ich premení na nič. Rovnako zákony pohybu a prírodné zákony sú normy, ktoré dal stvoriteľ svetu, aby sa podľa nich riadil.
Štefan Anián Jedlík

Štefan Anián Jedlík (; * 11. január 1800, Zemné – † 13. december 1895, Győr) bol uhorský fyzik, elektrotechnik a vynálezca.
Pôvod.
Podľa J. Tibenského: "hoci vyrastal v maďarskom prostredí a maďarsky aj cítil, po svojich predkoch bol nesporne slovenského pôvodu, narodil sa na území dnešného Slovenska, v Zemnom (okres Nové Zámky) a navyše začas účinkoval v Bratislave".
Život.
Štefan Anián Jedlík absolvoval gymnaziálne štúdiá v Trnave (18101813) a v Bratislave (18141817) a po vstupe do benediktínskeho rádu (1817) pokračoval v štúdiách na rádovom lýceu v Győri (18171820) a v Pannonhalme (18201822, 18231825), kde študoval teológiu. Medzitým v roku 1822 získal doktorát filozofie na peštianskej univerzite a v školskom roku 1822/23 vyučoval na benediktínskom gymnáziu v Győri. V roku 1825 ho vysvätili za kňaza, celý svoj aktívny život však pôsobil ako profesor fyziky: v rokoch 18251831 na rádovom lýceu v Győri, 18311840 na kráľovskej akadémii v Bratislave a napokon v rokoch 18401878 na peštianskej univerzite.
Po svojom odchode na dôchodok žil v rádovom dome benediktínov v Győri. V rokoch 1848/49 bol dekanom filozofickej fakulty a roku 1863/64 aj rektorom univerzity. Od roku 1858 bol riadnym, od 1873 čestným členom Uhorskej akadémie vied.
Štefan Anián Jedlík zomrel 13. decembra 1895 v Győri.
Dielo.
Štefan Anián Jedlík bol vynikajúcim, vedecky aktívnym experimentálnym fyzikom a konštruktérom prístrojov, ktorý svojimi výsledkami sa najmä v oblasti skúmania elektromagnetických javov zaradil medzi najvýznamnejších vedcov 19. storočia. O svojich experimentoch len pramálo publikoval a väčšinu svojich prístrojov skonštruoval len ako demonštračné pomôcky, čím jeho objavy zostali väčšinou nepovšimnuté.
Dokázateľne už v rokoch 1827 – 1829, ako prvý na svete skonštruoval model elektromotora, v ktorom pevnú aj otáčajúcu sa časť tvorili elektromagnety. Jeho „elektromagnetický rotor“ bol priekopnícky aj použitím ortuťového komutátora. V roku 1842 použil podobný motorček na pohon vozíka pohybujúceho sa na koľajniciach. V roku 1861, teda aspoň päť rokov pred Wernerom Siemensom popísal a použil princíp samobudenia na dyname vlastnej konštrukcie.
Úspešne sa zaoberal aj konštruovaním galvanických článkov a akumulátorov, pri ktorých aplikoval niekoľko pôvodných konštrukčných prvkov, napr. sieťovú elektródu. Jeho batérie leydenských fliaš (neskôr rúrkových kondenzátorov vlastnej konštrukcie) boli prístrojmi na výrobu elektrických iskier extrémne veľkých dĺžok. Použil v nich zapojenie (1863), ktorého princíp multiplikácie sa dodnes využíva v technike vysokých napätí.
Unikátne parametre mali aj jeho prístroje na rezanie optických mriežok. Š. A. Jedlík skonštruoval ešte celý rad elektrotechnických a iných fyzikálnych prístrojov a demonštračných pomôcok. Medzi jeho skoré vynálezy patrilo aj zariadenie na výrobu sódovej vody, ktoré sa stalo základom prvého takto zameraného podniku v Uhorsku v roku 1841 a bolo tak jediným Jedlíkovým vynálezom, ktorý ešte počas jeho života našiel priemyselné uplatnenie.
Karol Jenny

Karol Jenny (* 11. január 1819, Viedeň, Rakúsko – † 9. október 1893, Viedeň) bol rakúsko-slovenský strojný inžinier.
Životopis.
Narodil sa vo Viedni. Bol absolventom, krátko aj asistentom viedenskej techniky, potom v rokoch 1850 – 1866 ako profesor stál na čele katedry matematiky, fyziky a mechaniky na banskoštiavnickej akadémii. Po odchode zo Štiavnice pôsobil na technike vo Viedni ako profesor technickej mechaniky a strojníctva, bol medzinárodne uznávaným odborníkom svojho odboru, začas aj dekanom a rektorom. Jeho účinkovanie v Banskej Štiavnici je tiež spojené predovšetkým so skvalitnením výuky strojníctva, ale pravdepodobne bol aj iniciátorom zavedenia mimoriadnych prednášok o aplikáciách diferenciálneho a integrálneho počtu v strojníctve a prednáškového kurzu o pevnosti a pružnosti.
Zomrel 9. októbra 1893 vo Viedni.
Ernest Jucovič

Prof. RNDr. Ernest Jucovič, DrSc. (* 6. august 1926, Liptovský Hrádok – † 21. október 1998, Banská Bystrica) bol slovenský matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa 6. augusta 1926 v Liptovskom Hrádku. Vysokoškolské štúdium na Pedagogickej fakulte Karlovej univerzite v Prahe absolvoval v roku 1950. V školskom roku 1950/51 pôsobil na strednej škole v Prahe. V rokoch 19511953 bol odborným redaktorom Štátneho nakladateľstva v Prahe, 19531965 na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave, 19561966 na Pedagogickej fakulte UPJŠ v Prešove. V roku 1965 bol vedúcim pracovnej komisie pre modernizáciu vyučovania matematiky v prešovskej pobočke JČSMF a viedol dlhodobý seminár "O diskrétnej geometrii". Od roku 1966 pôsobil na Prírodovedeckej fakulte UPJŠ v Košiciach. V roku 1977 bol menovaný profesorom. V Košiciach viedol Košický kombinatorický seminár. V rokoch 19601970 zastával funkciu predsedu Pobočky JSMF v Prešove.
Ťažisko jeho práce bolo vo vyučovaní geometrických disciplín a vo výskume kombinatorickej geometrie (metrické a kombinatoristické vlastnosti mnohostenov). Študoval vzťahy medzi konvexnými mnohostenmi a s nimi súvisiacimi guľovými plochami. Ďalej sa zaoberal vyšetrovaním maximálnych počtov vrcholov istých tried mnohostenov, ktoré môžu ležať na opísanej guľovej ploche. Z tejto problematiky vydal monografiu "Konvexné mnohosteny" (Bratislava, 1981). Vo svojej vedeckej práci získal viacero fundamentálnych výsledkov, vypracoval nové konštrukčné postupy. Napísal vyše 60 vedeckých článkov z geometrie a teórie grafov, zbierku príkladov, 3 stredoškolské učebnice a články metodického charakteru. Bol jednou z vedúcich osobností slovenskej školy teórie grafov.
Zomrel 21. októbra 1998 v Banskej Bystrici.
Zdeněk Juránek

Doc. Zdeněk Juránek, CSc. (* 20. marec 1940, Brťoví – † 23. október 1992, Košice) bol český fyzik a pedagóg, ktorý pôsobil na Prírodovedeckej fakulte UPJŠ v Košiciach
Narodil sa v Brťoví na Morave. Po maturite na SVŠ v Bystřici nad Pernštejnom v r. 1957 začal študovať na Elektrotechnickej fakulte v Poděbradoch. Tam sa mu zapáčilo štúdium fyziky, a preto v nasledujúcom roku začal študovať na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave a toto štúdium ukončil v r. 1963.
1. septembra 1963 nastúpil ako jeden z prvých pracovníkov na Katedru fyziky novovzniknutej Prírodovedeckej fakulty UPJŠ v Košiciach a na tejto katedre pracoval ako učiteľ až do svojej náhlej smrti. Jeho počiatočná práca bola spočiatku zameraná na budovanie učební pre výuku fyziky. V odbornej oblasti sa venoval najmä problematike premagnetizačných procesov feromagnetík. Z tejto oblasti získal v r. 1983 vedeckú hodnosť kandidáta matematicko-fyzikálnych vied, keď úspešne obhájil dizertačnú prácu Magnetické vlastnosti intermetalických zliatin na báze Sm2Co17 . V r. 1988 bol menovaný docentom. Od r. 1990 až do svojej smrti bol prodekanom PF UPJŠ pre vedecko-výskumnú činnosť.
V svojej pedagogickej činnosti sa docent Juránek orientoval najmä na výuku poslucháčov jednoodborového štúdia fyziky. 
Zomrel 23. októbra 1992 v Košiciach.
František Jurga

prof. RNDr. František Jurga (* 12. apríl 1909, Čadca – † 18. november 1963, Košice) bol slovenský matematik.
Začiatky.
Maturoval s vyznamenaním na gymnáziu v Žiline a študoval potom matematiku a deskriptívnu geometriu na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Prvé pôsobisko prof. Jurgu ako stredoškolského profesora bolo gymnázium a neskôr reálka v Košiciach. Po obsadení Košíc v roku 1938 odišiel do Bratislavy ako gymnaziálny profesor. Ešte v čase pôsobenia na strednej škole dostal ponuku prednášať na Slovenskú vysokú školu technickú v Bratislave ako honorovaný docent pre aplikovanú matematiku. V roku 1943 bol promovaný na doktora prírodných vied (RNDr.) na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. 
Kariéra.
V Košiciach vznikla v roku 1947 Vysoká škola poľnohospodárskeho a lesníckeho inžinierstva, na ktorej prof. Jurga viedol Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie až do roku 1952. Neskôr sa stal riadnym profesorom a viedol ako dekan Lesnícku a drevársku fakultu spomenutej vysokej školy. V tej istej dobe pracoval ako externý dekan Pedagogickej fakulty v Košiciach. V roku 1952 bola v Košiciach zriadená Vysoká škola technická s fakultami strojníckou, hutníckou a baníckou. Prof. Jurga sa stal prvým dekanom Strojníckej fakulty a zakladateľom a vedúcim Katedry matematiky a deskriptívnej geometrie. Koncom päťdesiatych rokov pôsobil ako prorektor VŠT pre mimoriadne formy štúdia. 
Prof. Jurga sa zaslúžil o odborné organizovanie matematikov a fyzikov. Počas mnohých rokov zastával funkciu predsedu miestnej a neskoršie krajskej pobočky Jednoty českoslovensých matematikov a fyzikov v Košiciach. V roku 1962 získal za túto prácu titul Zaslúžilého člena. Začiatkom päťdesiatych rokov 20. storočia zastával funkciu predsedu oblastného výboru MO v Košiciach. 
Prínos.
I pri veľkom rozsahu organizačnej a pedagogickej práce bol prof. Jurga i aktívnym vedeckým pracovníkom. Významná je jeho práca "Nomografia a iné grafické metódy". Vydalo ju Slovenské vydavateľstvo technickej literatúry v Bratislave v dvoch vydaniach (1958 a 1963). Okrem toho zverejnil v odborných časopisoch a zborníkoch 15 vedeckých pojednaní. Prof. Jurga sa vo svojich vedeckých prácach zaoberal problémami nomogramov s priesvitkami, nomogramami s kruhovými indexmi, zobrazovaním funkcií komplexnej premennej, nomogramami na riešenie algebraických rovníc a diferenciálnych rovníc. Súčasťou vedeckovýskumnej práce prof. Jurgu bolo i vedenie ašpirantov.
Dionýz Michal Katona

Dionýz Michal Katona (* 24. september 1782, Jurová – † 9. jún 1874, Nové Mesto pod Šiatrom (Sátoraljaújhely)) bol slovenský rímskokatolícky rehoľný kňaz a pedagóg. Autor prác o šľachtení rastlín a matematike (kvadratúre kruhu, resp. trisekcii uhla).
Narodil sa 24. septembra 1782 v Jurovej (okres Dunajská Streda). V roku 1802 vstúpil do rehole Piaristov a prijal rehoľné meno Dionýz. Na peštianskej univerzite získal v roku 1808 doktorát z filozofie. V roku 1809 prijal kňazskú vysviacku. Bol učiteľom a neskôr aj riaditeľom na viacerých piaristických školách v Uhorsku, o. i. aj v Leviciach. 
Intenzívne sa venoval šľachteniu rastlín a udomácneniu cudzokrajných rastlín, najmä amerického indiga. Zaoberal sa aj problémom trisekcie uhla a kvadratúry kruhu, čím sa zaradil medzi typických amatérskych riešiteľov týchto úloh v 19. storočí. Okrem celého radu prác o šľachtení rastlín publikoval dva spisy aj z tejto oblasti (1843, 1872). Viaceré jeho podobne zamerané diela zostali v rukopise. 
Zomrel 9. júna 1874 v Novom Meste pod Šiatrom (v dnešnom Maďarsku).
Josef Kaucký

Prof. Dr. Josef Kaucký (* 22. máj 1895, Praha – † 1. jún 1982, Brno) bol český matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Prahe. V r. 19061913 študoval na reálke v Kladne. Štúdium matematiky a fyziky absolvoval v roku 1919 na KU v Prahe. V r. 19251926 postgraduálne študoval u prof. Nörlunda na univerzite v Kodani. 
V rokoch 19181921 pôsobil ako profesor na reálnom gymnáziu v Chotěboři. V r. 19211937 pôsobil na Prírodovedeckej fakulte v Brne ako asistent Ústavu teoretickej fyziky. V r. 19381946 na SVŠT v Bratislave, v r. 19461951 na VUT v Brne ako vedúci 1. ústavu matematiky, v r. 19511958 na Katedre matematiky Vojenskej akadémie A. Zápotockého, a v r. 19611971 pracoval v Matematickom ústave SAV v Bratislave. V r. 1937 bol menovaný vysokoškolským profesorom. Prof. Kaucký sa zaoberal matematickou analýzou, projektívnou diferenciálnou geometriou, teóriou pravdepodobnosti, matematickou štatistikou a kombinatorikou. Pracoval aj na integrálnych rovniciach. Metódy matematickej štatistiky aplikoval na hospodársku prax (kontrola výroby, teória záruky a rizika). Práce z diferenciálneho počtu a rovníc boli aplikované najmä v stavebnom inžinierstve. Je autorom publikácií Úvod do počtu pravděpodobnosti a teorie statistiky (Praha, 1934), Elementární metody rěšení obyčejných diferenciálních rovníc (Praha, 1953), Kombinatorické identity (Bratislava, 1975). Ďalej bol autorom viacerých pôvodných článkov a populárnovedeckých prác. V r. 1970 bol vyznamenaný plaketou Dionýza Štúra SAV za zásluhy v prírodných vedách. 
Zomrel 1. júna 1982 v Brne.
Vincent Kavečanský

Doc. Ing. Vincent Kavečanský, CSc. (* 14. marec 1924, Hrašovík – † 9. január 1983, Košice) bol slovenský fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Hrašovníku, okres Košice. Po absolvovaní Vyššej priemyselnej školy strojníckej v Košiciach (1943) študoval strojné inžinierstvo na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave a na Českom vysokom učení technickom v Prahe, kde skončil štúdium v r. 1950.
Po skončení štúdií pracoval ako konštruktér a od r. 1952 pôsobil ako asistent na Katedre fyziky VŠT v Košiciach. Od 1. septembra 1963 pracoval ako inžiniersky pracovník Katedry experimentálnej fyziky Prírodovedeckej fakulty UPJŠ. Kandidátsku prácu na tému Štúdium magnetizačných procesov na povrchu Fe-Si vzoriek obhájil v r. 1967. Od 1. januára 1968 pracoval na základe výsledku konkurzu ako vedecký pracovník a od 1. septembra 1969 ako docent.
Významne sa zaslúžil o budovanie experimentálnej základne pre fyzikálny výskum v Košiciach. Osobitne cenné sú výsledky jeho práce pri štúdiu magnetických látok, najmä Fe-Si materiálov, a to mono- i polykryštalických. Rozvinul metódy zviditeľňovania doménovej štruktúry a to koloidnou metódou aj metódou efektu Kerra. Osobitne sa venoval aplikáciám poznatkov základného výskumu do technickej praxe organizovaním spolupráce s Výskumným ústavom hutníctva železa v Dobrej v Česku i s Výskumným ústavom kovov v Prešove. Po celú dobu svojho pôsobenia na vysokej škole bol zapojený aj do pedagogickej práce. Pravidelne prednášal špeciálne disciplíny pre budúcich fyzikov, viedol diplomové práce a podieľal sa na písaní skrípt. V rokoch 19701979 bol predsedom krajského výboru FO. Aktívne sa podieľal na organizovaní Československých konferencií o magnetizme.
Zomrel 9. januára 1983 v Košiciach.
Chochlačka bielooká

Chochlačka bielooká alebo chochlačka belooká (lat. "Aythya nyroca") je druh z čeľade kačicovité. Obýva delty veľkých riek, mokrade lesostepí až polopúští centrálnej palearktickej oblasti. Aj na Slovensku hniezdi v záplavových oblastiach riek na nížinách, hniezdenie bolo dokázané v 2,30 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov chochlačka bielooká patrí medzi takmer ohrozené druhy, trend celkovej populácie je predbežne opatrne stanovený pre obdobie troch generácií ako mierne klesajúci, európska populácia mala v minulosti miestami klesajúci trend, celkovo je neznámy. Nie je jasná situácia ani v Ázijskej oblasti jej rozšírenia.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 5 – 20, zimujúcich jedincov 5 – 15. Veľkosť populácie má "mierny pokles" od 20 – 50%. Veľkosť územia na ktorom sa vyskytuje je "stabilná", maximálna zmena do 20 %. Ekosozologický status v roku 1995 "E" – ohrozený druh. V roku 1998 "EN:B1,3c", "EN" – ohrozený. V roku 2001 "EN" - ohrozený. V roku 2014 "EN* D" - silne ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC1" – druhy vyskytujúce sa v Európe, vyžadujúce celosvetovú ochranu ako globálne ohrozené. Stupeň ohrozenia "V" – zraniteľný druh.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 5990 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Bratislava – mestská časť Záhorská Bystrica

Bratislava – mestská časť Záhorská Bystrica (iné názvy: Bratislava-Záhorská Bystrica, Mestská časť Záhorská Bystrica, Záhorská Bystrica; ) je mestská časť mesta Bratislava. 
Je to malá mestská časť, ktorá je charakteristická zachovalými sedliackymi domami, ako aj časťou s novými vilami. Sídli tu Televízia Markíza. 
Z historických pamiatok sú významnejšie baroková fara, rímskokatolícky kostol svätých Petra a Pavla apoštolov z roku 1834 a kaplnky svätého Jána Nepomuckého z roku 1896, Panny Márie Lurdskej z roku 1913, svätého Kozmu a Damiána z roku 1839 a kaplnka svätého Vendelína.
Blízkosť Malých Karpát ponúka možnosť turistiky a športu.
Národnostné zloženie.
1991:
2001:
2011:
Bratislava – mestská časť Devín

Bratislava – mestská časť Devín (iné názvy: Bratislava-Devín, Mestská časť Devín, Devín; , ) je jedna z najmenších mestských častí Bratislavy. Rozprestiera sa na sútoku riek Morava a Dunaj. Najvýznamnejšou historickou pamiatkou v obci je zrúcanina hradu Devín. Je to jedna z najnavštevovanejších pamiatok v Bratislave. V obci je aj gotický rímskokatolícky Kostol sv. Kríža - Panny Márie z druhej polovice 13. storočia či Pomník padlým hrdinom I. a II. svetovej vojny. Väčšina obyvateľov Devína dochádza za prácou.
Devín obsluhujú dve linky: jedna denná a jedna nočná .
Dejiny.
Pôvodne tu mali sídlisko Kelti, koncom 1. stor. pred Kr. sa tu usadzovali aj rímski obchodníci. V 1. stor. tu Rimania postavili strážnu stanicu, ktorá sa skladala z rôznych stavieb, ktoré sa časom menili. Sídlila tu posádka légie z Carnunta. Koncom 4. stor. bola posádka opustená, neskôr sa tu usadili Slovania, ktorí na hradnom kopci postavili viac murovaných stavieb, pričom sekundárne využívali rímske stavebné materiály. Meno Devín môže byť buď slovanského, alebo keltského pôvodu. 
Oblasť Devína postihli v roku 2002 záplavy, tzv. storočná voda. Ľudí museli evakuovať, mnoho domov bolo zatopených.
Bratislava – mestská časť Podunajské Biskupice

Bratislava – mestská časť Podunajské Biskupice (iné názvy: Bratislava-Podunajské Biskupice, Mestská časť Podunajské Biskupice, Podunajské Biskupice; (; )) sú mestská časť Bratislavy v okrese Bratislava II. Nachádzajú sa vo východnej časti mesta, južne od mestských častí Vrakuňa a Ružinov a má rozlohu (čo ich robí najväčšou mestskou časťou Bratislavy). Nachádza sa tu Ústav TBC a respiračných chorôb.
Nachádza sa tu múzeum obchodu v starej vidieckej kúrií. V časti Lieskovec sa nachádza malý letohrádok Jozefa Batthyányiho. Jeho výzdoba je avšak zničená.
Pamiatky a kostoly.
V Podunajských Biskupiciach údajne sídlili aj Rimania, bol tu nájdený rímsky mílnik cisára Alexandra Severa z roku 230 a latinský nápis na skale, ktorá pôvodne stála v blízkosti farského kostola s pečiatkou rímskeho tábora. Cez Podunajské Biskupice viedla tzv. Jantárová cesta, ktorá viedla z Ríma na pobrežie Baltského mora.
V Podunajských Biskupiciach je rímskokatolícky Kostol svätého Mikuláša z roku 1221. V mestskej časti sa tiež nachádza kúria Juraja Alberta z 18. storočia a morový stĺp Panny Márie a Svätej Trojice z roku 1730.
Nachádza sa tu kláštor Milosrdných sestier Svätého kríža. V kláštornom kostole sv. Kríža sa uchovávajú relikvie bl. Zdenky Schelingovej, ktorá bola do roku 2003 pochovaná na miestnom cintoríne
Nachádza sa tu múzeum obchodu v starej vidieckej kúrií.
Názov Podunajských Biskupíc.
Maďarský názov je "Pozsonypüspöki" a nemecký "Bischdorf". Úradný slovenský názov od roku 1920 bol "Biskupice", od roku 1927 "Biskupice pri Dunaji" a od roku 1944 "Podunajské Biskupice".
Názov Biskupice poukazuje na to, že obec bola vo vlastníctve biskupa. Nejasnosť do pomenovania vnáša fakt, že Podunajské Biskupice boli majetkom Ostrihomského arcibiskupstva. Niektorí autori na základe tohoto pomenovania vyvodzujú existenciu avarského biskupstva v oblasti dnešných Biskupíc.
Začlenenie.
V roku 1944 bola k Podunajským Biskupiciam pričlenená obec Komárov. 1. januára 1972 sa Podunajské Biskupice stali súčasťou Bratislavy.
Ladislav Smoljak

Ladislav Smoljak (* 9. december 1931, Praha – † 6. jún 2010, Kladno) bol filmový aj divadelný režisér, scenárista a herec. Úzko spolupracoval so Zdeňkom Svěrákom, s ktorým písal hry pre Divadlo Járy Cimrmana o českom fiktívnom géniovi Járovi Cimrmanovi. Pod jeho menom napísali niekoľko divadelných hier a celovečerný „biografický“ film.
Stella Zázvorková

Stella Zázvorková (* 14. apríl 1922, Praha – † 18. máj 2005, Praha) bola populárna česká herečka. Bola vydatá za Miloša Kopeckého.
Životopis.
Stella Zázvorková sa narodila v umeleckej rodine. Jej otec, architekt Jan Zázvorka, bol autorom pamätníku na Vítkove. Jej starší brat Jan bol filmovým a televíznym scénografom.
Zázvorková bola v rokoch 1946-1947 krátko ženou iného slávneho českého herca – Miloša Kopeckého. Manželstvo vydržalo asi jeden rok, ich dcéra ako 18-ročná tragicky zomrela. Stella Zázvorková sa už potom nikdy nevydala.
Roku 1977 podpísala Antichartu.
Divadlo.
Absolvovala divadelnú školu E. F. Buriana. Potom hrala v Pražskom detskom divadle M. Mellanové a v 40. rokoch sa objavovala na pódiu divadla Větrník. V rokoch 1945-1948 hrala v Divadle satiry, neskôr bola členkou Realistického divadla či Divadla E. F. Buriana. Jan Werich ju prijal v roku 1955 do Divadla ABC. Roku 1962 sa stáva členkou Mestských divadiel pražských, kde pôsobila do roku 1990.
UDF

UDF môže byť skratka:
Josef Somr

Josef Somr (* 15. apríl 1934, Vracov – † 16. október 2022) bol český herec.
V roku 1956 absolvoval JAMU v Brne. Pôsobil v divadlách v Českom Těšíne, v Brne (Divadlo bratří Mrštíků) a v Pardubiciach. V rokoch 19651978 bol členom Činoherního klubu v Prahe, v rokoch 19782002 Národního divadla v Prahe. Z divadelných úloh: Osip (N. V. Gogoľ Revizor), Gajev (A. P. Čechov Višňový sad), James Tyrone (E. G. O’Neill Cesta dlouhého dne do noci), Bušek (L. Stroupežnický Naši furianti), Oldřich Pludek (V. Havel Zahradní slavnost), Mamajev (A. N. Ostrovskij Deník ničemy), Kunz (A. a V. Mrštíkovci Rok na vsi). Roly vo filmoch a v televízii (seriály "Byl jednou jeden dům, Nemocnice na kraji města").
Jiří Sovák

Jiří Sovák, vlastným menom Jiří Schmitzer (* 27. december 1920, Praha – † 6. september 2000, Praha) bol český herec. Otec herca a speváka Jiřího Schmitzera.
Riadenie

Riadenie môže byť:
Marián Andel

PhDr. Marián Andel (* 10. september 1950, Modra) je slovenský politik.
Biografia.
Absolvoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobil ako pedagóg na Slovenskej odborovej škole v Sládkovičove. Na prelome rokov 1989 a 1990 patril k zakladajúcim členom Slovenskej národnej strany. 19. mája 1990 sa zúčastnil na ustanovujúcom sneme SNS. Andel v 90-tych rokoch pôsobil v strane vo funkcii podpredsedu, ako aj vo funkcii „čestného predsedu“.
V prvých slobodných voľbách v roku 1990 bol zvolený za poslanca Slovenskej národnej rady za SNS v stredoslovenskom volebnom kraji. Na ustanovujúcej schôdzi parlamentu bol zvolený za člena Predsedníctva SNR (predsedníctvo malo 21 členov). V tomto volebnom období (1990 – 1992) pôsobil aj ako člen Ústavnoprávneho výboru SNR.
V parlamentných voľbách v roku 1992 viedol kandidátku SNS v západoslovenskom volebnom kraji a opäť bol zvolený za poslanca SNR. Na ustanovujúcej schôdzi SNR bol zvolený za predsedu Výboru SNR pre vzdelanie, vedu, kultúru a šport a za člena Predsedníctva SNR. Ako poslanec podporil svojím hlasom Deklaráciu SNR o zvrchovanosti SR, ako aj Ústavu SR.
Po vládnej a parlamentnej kríze sa na jeseň 1993 uskutočnila rekonštrukcia vlády a na základe koaličnej dohody SNS nominovala do vlády 3 členov. Marián Andel sa stal podpredsedom vlády SR pre školstvo, kultúru, vedu a telovýchovu. Po odvolaní vlády sa v marci 1994 vrátil do parlamentu a pôsobil vo výbore pre vzdelanie, vedu, kultúru a šport.
V predčasných parlamentných voľbách v roku 1994 je opäť zvolený za poslanca NR SR (v západoslovenskom volebnom kraji). Na ustanovujúcej schôdzi 3. novembra 1994 je zvolený za predsedu Výboru NR SR pre vzdelanie, vedu, kultúru a šport (vo funkcii predsedu výboru ho v januári 1995 vystriedal Kamil Haťapka). 14. decembra 1994 je zvolený za podpredsedu NR SR. V roku 1998 bol laureátom štátneho vyznamenania Rad Andreja Hlinku I. triedy za mimoriadne zásluhy o vznik samostatnej Slovenskej republiky.
V parlamentných voľbách v roku 1998 je po štvrtý raz zvolený za poslanca NR SR za SNS. 29. októbra 1998 na ustanovujúcej schôdzi je opäť zvolený za podpredsedu NR SR (tento raz už za opozíciu). V roku 2000 bol zo SNS vylúčený a do konca volebného obdobia v roku 2002 pôsobil v parlamente ako nezávislý.
Po odchode z parlamentu pôsobil ako vysokoškolský pedagóg. Pôsobil aj ako poslanec mestského zastupiteľstva v Modre. V predčasných parlamentných voľbách v roku 2006 kandidoval do NR SR za SLNKO. Vo voľbách do Európskeho parlamentu v roku 2014 a vo voľbách do NR SR v roku 2016 kandidoval opäť za SNS.
V júni 2023 vstúpil do strany REPUBLIKA.
Osobný život.
Manželka Mariána Andela, Oľga Andelová, bola v rokoch 1990 – 1992 poslankyňou Snemovne ľudu Federálneho zhromaždenia ČSFR.
Ľubomír Andrassy

PhDr. Ing. Ľubomír Andrassy (* 25. február 1973, Levoča) je slovenský politik a podnikateľ, pôsobí ako predseda Najvyššieho kontrolného úradu SR.
Osobný život.
Ľubomír Andrassy má z prvého manželstva dve deti: Theodore Alexander (*2010), Edward Thomas (*2013). 
Manželka: PhDr. Miriam Andrassy.
Ušný implantát

Ušný implantát (iné názvy: implantované naslúchadlo, implantovaný načúvací prístroj, implantovaný sluchový prístroj) je implantovaný prístroj na zlepšenie resp. vôbec privodenie sluchu.
Typy:
Imrich Andrejčák

Generál Ing. Imrich Andrejčák (* 12. júl 1941, Haniska pri Košiciach – † 5. september 2018, Trenčín) bol slovenský generál ČSĽA, minister obrany ČSFR, a od marca 1993 do marca 1994 minister obrany SR.
Životopis.
Narodil sa 12. júla 1941 v obci Haniska pri Košiciach. V rokoch 19551958 absolvoval vojenskú školu Jana Žižku z Trocnova v Bratislave. Následne pokračoval v štúdiu vojenských vied na Vojenskom učilišti vo Vyškove na Morave, ktoré ukončil roku 1961.
Profesionálnym vojakom sa stal v hodnosti poručík v roku 1961. Do roku 1968 vykonával základné veliteľské funkcie: veliteľ čaty, veliteľ roty. V roku 1971 ukončil štúdium na Vojenskej akadémii v Brne. Následne velil 14. prieskumnému práporu v Prešove, neskôr 55. motostreleckému pluku v Trebišove. Bol menovaný do funkcie zástupcu veliteľa 14. tankovej divízie v Prešove.
V rokoch 1976 až 1978 absolvoval doplňujúce štúdium na Vojenskej akadémii Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR v Moskve. Po skončení štúdia velil 14. tankovej divízii v Prešove, bol náčelníkom štábu 1. armády, neskôr veliteľom 1. armády v Příbrame. Pokračoval vo vojenskej kariére ako náčelník štábu Východného vojenského okruhu v Trenčíne, kde bol roku 1982 menovaný do prvej generálskej hodnosti. 11. septembra 1989 sa stal veliteľom Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Od roku 1990 pracoval vo funkcii námestníka ministra obrany ČSFR. V roku 1992 sa stal ministrom obrany ČSFR, ako nezávislý kandidát, nominovaný HZDS. Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky sa stal poradcom predsedu vlády Slovenskej republiky.
16. marca 1993 bol vymenovaný za ministra obrany Slovenskej republiky. Funkciu vykonával do 14. marca 1994. Po odchode do dôchodku pôsobil ako poslanec v Národnej rade Slovenskej republiky za HZDS. Ovládal ruský jazyk. Bol ženatý a mal dve deti.
Zomrel 5. septembra 2018.
Ocenenia.
V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.
Mária Angelovičová

Prof. Ing. Mária Angelovičová, CSc. (* 9. január 1953) je slovenská poľnohospodárka, profesorka a poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 1998-2002 zvolená za Stranu demokratickej ľavice.
Tisa

Tisa (, ) je druhá najvodnatejšia rieka Slovenska, najdlhší a ľavostranný prítok Dunaja. Dĺžka jej toku na území Slovenska je iba 5,6 km, pričom tvorí hranicu medzi Slovenskom a Maďarskom. Je po nej pomenovaná planétka (13121) Tisza.
Tok rieky.
Pramení vo Východných Karpatoch na Ukrajine (veľvysočiny Gorgany a Čierna Hora (Černogora) ), a to Čierna Tisa na severozápadnom úbočí masívu Bliznice a Biela Tisa na južnom úbočí masívu Hoverla. Potom tečie v pohraničnom území Ukrajiny a Rumunska, potom cez Maďarsko, na krátkom úseku tvorí slovensko-maďarskú hranicu, ďalej tečie cez Maďarsko a vo Vojvodine (v Srbsku) pri Novom Sade ústi do Dunaja.
Rieka je splavná od Dombrádu pri slovenských hraniciach (pred Dombrádom je totiž pontónový most s nízkou podjazdnou výškou a samotná rieka už začína byť dosť plytká). Pre väčšie lode sa v praxi využíva tok od Tokaja, kde sa ako pravostranný prítok vlieva do Tisy rieka Bodrog. V severovýchodnom Maďarsku pri meste Kisköre je obrovská priehrada a retenčná nádrž na energetické účely a zavlažovanie (v súčasnosti aj obľúbené výletné a rekreačné miesto). Tzv. Východný prieplavový kanál Tisu spája s Berettyóm, pravostranným prítokom Kriša.
Pravé prítoky.
Terešva, Trebeľa, Rika, Boržava, Bodrog, Slaná s Hornádom, Eger, Zagyva
Ľavé prítoky.
Viseul, Iza, Samoš, Kriš (=Körös, Cris), Mureš, Begej
Mestá pri Tise.
Maďarsko (aj obce).
Srbsko
Balaton

Balaton môže byť:
Dračí hrádok

Dračí hrádok (normovaný názov; (iné názvy: Dračí hrad, Hadí zámok, Hadí hrad) je zrúcanina hrádku na výraznom ostrohu vrchu Úboč nad údolím Stupavského (Borinského) potoka, v nadmorskej výške , 2 km východne od obce Borinka v najjužnejšej časti pohoria Malé Karpaty.
História.
Hrádok bol s najväčšou pravdepodobnosťou postavený na základe kráľovskej iniciatívy v 13. storočí, keď sa majiteľmi dovtedajšieho kráľovského hradu na Pajštúne stali grófi zo Svätého Jura a Pezinka. Kráľovský pôvod tiež naznačuje podobnosť veže na Dračom hrádku s vežami na iných kráľovských hradoch (Plavecký hrad 10,2x10,2 m, Beckovský hrad 9,5x9,5 m). Michal Slivka a Miroslav Plaček stotožňujú Dračí hrádok s objektom Drach-kugel-schols z Meyerovej rytiny z roku 1563, na ktorej je zachytená korunovácia cisára Maximiliána II. v Bratislave. Rytina sa nachádza v Mestskej galérii v Bratislave. Tento predpoklad však odmieta Andrej Fiala (1972) a tiež Zdeněk Farkaš (1993).
Zaujímavá je tiež podoba názvu objektu: Dračí hrádok s názvom tzv. Dračieho rádu, ktorý založil v roku 1408 kráľ Žigmund Luxemburský a sústredil v ňom najmocnejšie a najvplyvnejšie osobnosti vtedajšieho Uhorska (Ctibor zo Ctiboríc, Peter Čech z Levíc, Mikuláš Garaj z Devína). Od 1409 bol jeho členom dokonca rakúsky vojvoda a 24 štajerskych rytierov.
Hrádok zanikol požiarom v prvej polovici 15. storočia. Pravdepodobne bol zničený počas husitských vpádov na územie dnešného západného Slovenska.
Popis.
Samotný areál hrádku sa skladá z dvoch častí: pretiahnutej vyvýšeniny širokej 15 metrov a dlhej 115 metrov, oddelenej od okolitého terénu nízkym valom a druhej vyvýšeniny (južne od prvej) širokej 20 metrov a dlhej 112 metrov, oddelenej od prvej priekopou. Centrálna hranolová veža s vonkajšími rozmermi 10x10 metrov bola postavená za 17 metrov širokou a 6 metrov hlbokou, do skaly vytesanou priekopou. Jej vzdialenosť od priekopy je asi 17 metrov. Na vonkajšej časti priekopy sa zachovali skromné zvyšky murovaného osadenia vstupného mosta.
Súčasný stav.
Viditeľná je len časť zachovaného múru osadenia vstupného mosta. Ostatné časti základov, ktoré sú spomínané v texte v súčasnosti nevidno.
Archeologické výskumy.
Prvý archeologický výskum na lokalite zrealizoval v rokoch 19411942 prof. Vojtech Ondrouch, ktorý na základe istých nálezov predpokladal, že stredovekému opevneniu predchádzala rímska strážna veža Orlie hniezdo. V lete 1993 sa uskutočnil v troch turnusoch archeologický výskum pod vedením Zdeňka Farkaša. Výskum odhalil zvyšky kamennej budovy za vežou, ktorá mala rozmery 10,9x9,1 metrov a múry hrubé 90 cm. Pravdepodobne ide o tú istú budovu, ktorú lokalizoval už V. Ondrouch.
Letisko Mníchov

Letisko Mníchov (), oficiálne Letisko Franza Josefa Straußa Mníchov, (IATA: MUC, ICAO: EDDM) bolo dané do prevádzky 17. mája 1992, staré letisko Letisko Mníchov-Riem bolo primalé a nezodpovedalo požiadavkám doby. Letisko Mníchov je letecká križovatka pre nemeckú Lufthansu a tým aj pre Star Alliance, v dôsledku čoho má veľký medzinárodný význam.
Významná politická postava Bavorska a povojnového Nemecka Franz Josef Strauß dala letisku svoje meno, ktoré sa však v praxi málo používa.
Po Letisku vo Frankfurte (Letisko Rýn-Mohan) je to druhé najväčšie letisko Nemecka, podľa počtu cestujúcich ôsme v Európe a 33. na svete.
Mníchovské metro

Mníchovské metro (po nemecky: "Münchner U-Bahn") je systém metra pozastávajúci zo 100 staníc a 103,1 km nachádzajúci sa v hlavnom meste spolkovej krajiny Bavorsko Mníchov, v Nemecku. Z celkového počtu staníc sa 3 nachádzajú za hranicou Mníchova, na severnom predmestí mesta v mestečku Garching bei München.
Prvý úsek bol otvorený 19. októbra 1971. V súčasnosti má 6 hlavných liniek a 2 posilové. Väčšina staníc je v podzemí, výnimku tvorí 6 staníc: päť na linke U6 a jedna na linke U5.
Prevádzku metra zabezpečuje spoločnosť MVG ("Münchner Verkehrsgesellschaft" - "Mníchovská dopravná spoločnosť"). V systéme premávajú súpravy troch typov, všetky zostrojila spoločnosť Siemens. V prevádzke sú aj vozidlá premávajúce už od začiatku prevádzky metra, vyradených bolo len niekoľko kusov, ťažko poškodených pri haváriách a požiari.
Sieť metra.
Okrem 6 hlavných liniek fungujú v systéme mníchovského metra aj 2 posilové:
Prestupné stanice.
V systéme je 6 prestupných staníc (nerátajúc spoločné stanice vždy pre dvojicu liniek). Tri z nich sú v samotnom centre mesta, ktoré vytvárajú prestupný trojuholník (ako je to napr. v Prahe):
Zvýšné 3 sú mimo historického centra:
Stanice "Scheidplatz" a "Innsbrucker Ring" majú veľmi dômyselný spôsob prestupovania, ktorý uľahčuje cestovanie: nastupištia sú dve, vždy spoločne pre dve odlišné linky oproti sebe, ale pre vlaky v rovnakom smere. Napr. v stanici "Innsbrucker Ring" stoja vlaky odchádzajúce na východ na rovnakom nástupišti oproti sebe, čo umožňuje cestujúcim pohodlný prestup z vlaku do vlaku. Systém je nastavený tak, že väčšinou sú vlaky v stanici v rovnakom čase alebo sa čakajú.
Prestup na S-Bahn.
Kľúčovú úlohu v celom systéme hromadnej dopravy okrem metra zohrávajú aj prímestské vlaky, tzv. S-Bahn . Na mnohých miestach v meste sa metro stretáva s S-Bahnom:
Dostupnosť metrom.
Väčšina turisticky atraktívnych alebo dôležitých miest Mníchova je pohodlne dostupná metrom.
Budúcnosť.
V tomto období (2014) sa sieť metra nerozširuje. Najnovším úsekom, ktorý bol otvorený v roku 2010 bol úsek na linke U3 na jej severnom konci: z pôvodnej konečnej stanice "Olympia-Einkaufszentrum" sa linka predĺžila až po stanicu S-Bahnu "Moosach" (celkovo 2 nové stanice).
Vedú sa diskusie o rozšírení 3 liniek:
Starnberské jazero

Starnberské jazero [vyslov:šta…] (po nemecky: "Starnberger See") je jazero ležiace juhozápadne od Mníchova v Bavorsku v južnom Nemecku.
Pre svoju veľkú hĺbku patrí k najvodnatejším v Nemecku, ak neberieme do úvahy Bodamské jazero. Pri západnom brehu, južne od Possenhofenu leží malý Ružový ostrov (po nemecky: Roseninsel). 
Pôvodne sa volalo po nemecky "Würmsee" podľa rieky Würm, ktorá je jediným odtokom jazera. Jazero vzniklo pôsobením ľadovca, ktorý vytvoril aj Würmskú dolinu (po nemecky: "Würmtal"). Starnberské jazero sa preslávilo tragickou smrťou kráľa Ľudovíta II. v roku 1886 v Bergu. Túto udalosť dnes pripomína votívna kaplnka a drevený kríž v jazere.
Franz Josef Strauß

Franz Josef Strauß (* 6. september 1915, Mníchov, Nemecko – † 3. október 1988, Regensburg) bol nemecký politik (CSU) a dlhodobý ministerský predseda spolkovej krajiny Bavorsko. Tlač ho nazývala „"Silný muž Európy"“.
Funkcie:
Ammersee

 &lt;ns&gt;0&lt;/ns&gt;
 &lt;revision&gt;
 &lt;parentid&gt;7119820&lt;/parentid&gt;
 &lt;timestamp&gt;2022-10-20T18:51:14Z&lt;/timestamp&gt;
 &lt;contributor&gt;
 &lt;username&gt;Carsten Steger&lt;/username&gt;
 &lt;/contributor&gt;
 &lt;comment&gt;Image of the Ammersee replaced by an aerial image.&lt;/comment&gt;
 &lt;origin&gt;7474291&lt;/origin&gt;
 &lt;model&gt;wikitext&lt;/model&gt;
 &lt;format&gt;text/x-wiki&lt;/format&gt;
Ammersee () je jazero ležiace juhozápadne od Mníchova v Bavorsku v južnom Nemecku.
Ammersee je po Chiemskom jazere a Starnberskom jazere tretie väčšie bavorské jazero. Má rozlohu 47 štvorcových kilometrov a maximálnu hĺbku asi 80 metrov. 
Jazero vzniklo pôsobením ľadovca, jeho vek sa odhaduje na 20 000 rokov, pôvodne bolo päťkrát väčšie.
Banka (okres Piešťany)

Banka je obec na Slovensku, ktorá sa nachádza na ľavom brehu Váhu na úpätí Považského Inovca v tesnej blízkosti Piešťan v nadmorskej výške 177 m n. m. Obec sa prvý raz spomína pod názvom "Banya" (1292). V rokoch 1973 až 1995 bola obec Banka zlúčená s Piešťanmi.
Dejiny.
Osídlená už v paleolite (nálezy v priestoroch bývalej tehelne), je tu aj hromadný nález z mladšej doby bronzovej a sídliská z doby rímskej a veľkomoravskej. Do katastra obce býva lokalizovaný hrad Bana, prvá písomná zmienka o hrade "Bana" pochádza z roku 1241. Spomína sa roku 1452 ako súčasť Tematínskeho panstva. Bola súčasťou kráľovských majetkov, neskôr patrila viacerým zemianskym rodinám. Na konci 16. storočia sa stala časťou Hlohoveckého panstva. Roku 1599 ju spustošili Turci. Obyvatelia sa živili poľnohospodárstvom, pálením vápna a kriedy. Banka bola najskôr samostatnou obcou, s Piešťanmi bola zlúčená 1. januára 1973. Referendum o odčlenení obce od Piešťan sa uskutočnilo v máji 1994 a obec sa znova stala samostatnou od 1. júla 1995.
Kultúra a zaujímavosti.
Zaujímavosti.
Blízko obce, pár minút peši cez Červenú vežu, sa nachádza bývalé vyhliadkové miesto, "Bakchus Vila". Hovorí sa, že práve tu zložil Beethoven svoju Sonátu mesačného svitu. Z vily je nádherný výhľad na Piešťany aj na vodnú nádrž Sĺňava. Ďalšie známe lokality v obci sú Havran - turistické trasy (nachádza sa na ceste z Banky do Radošiny), Obrázková hora - chatárska oblasť, na jej konci smerom na Havran pramení potok s pitnou vodou a sú tu postavené prístrešky aj miesta na opekanie. Cez les, aleje i kopce vedie Bananský náučný chodník.
Turistika.
Vďaka blízkosti piešťanských kúpeľov sa tu nachádza pomerne veľké množstvo ubytovacích kapacít (približne 1/7 z celkového počtu). Do obce patrí lesopark "Červená veža" či kúpalisko "Sĺňava". V blízkosti sa nachádza lyžiarsky svah "Ahoj" s pekným výhľadom na obec a Piešťany, ktorý je v lete využívaný kolobežkármi, cyklokrosármi a lyžiarmi na tráve. Hovorí sa, že obec Banka je kolískou lyžovania na tráve na Slovensku.
Banka

Banka označuje:
Bašovce

Bašovce sú obec na Slovensku v okrese Piešťany.
Polohopis.
Obec sa nachádza vo výbežku Podunajskej roviny na nive Váhu a Dudváhu, vo výške V rokoch 1976 až 1993 neboli samostatnou obcou. V rokoch 1976 – 1980 tvorili spolu s Veľkým Orvišťom obec "Orvište", ktorá bola v roku 1980 pripojená k Ostrovu. Z neho sa Veľké Orvište odčlenilo v roku 1991 a Bašovce o dva roky neskôr. Obec s približne 350 obyvateľmi je obklopená poľami, pri miestnom rybníku je rybárska bašta.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pod menom "Bessan" je z roku 1113. Súčasný názov obce sa používa od roku 1773. Obyvatelia sa v minulosti zaoberali poľnohospodárstvom. Osídlenie nastalo v neolite – sídlisko volútovej kultúry, sídlisko z doby predveľkomoravskej a veľkomoravskej. V katastri obce bolo objavené neolitické sídlo z rokov 4600 – 3800 p. n. l. a slovanské sídlo z 9. storočia. 
Počas tureckých nájazdov sa vraj chodievali obyvatelia obce schovávať do neďalekých močarísk, ktoré sa nachádzali za dnešným bývalým obecným družstvom aby unikli Turkom. Turci sa však narozdiel od miestnych nevyznali v močariskách a Turci v nich zahynuli. 
Obec patrila zoborskému kláštoru, v roku 1392 panstvu Čachtice. V roku 1414 ju Stibor daroval augustiniánom v Novom Meste nad Váhom. Prvý písomný komentár medziľudských vzťahov v obci sa nachádza v richtárskej knihe z Bašoviec z rokov 1651 – 1847.
Bašovce, podobne ako ďaľšie obce a mestá pri neregulovanom Váhu, ničili povodne. V roku 1813 voda zaplavila takme celú považskú dolinu. Ľudia sa zachránili iba útekom. Pre časté a ničivé požiare bol v obci v roku 1906 založený požiarny zbor, ktorý začínal s malou ručnou striekačkou.
V strede obce bol v roku 1912 postavený dom Alžbety Schneiderovej, na tú dobu veľký a drahý. Za Slovenského Štátu odvliekli majiteľku do koncentračného tábora. Po oslobodení sídlil v budove Miestny národný výbor aj škola.
V roku 1930 bola zo zbierky občanov postavená škola. Zásluhu na jej vybudovaní mal architekt Vladimír Breštenský z Piešťan. Obec Bašovce bola oslobodeńá v podvečer 4. apríla 1945.
Názov.
Pôvod názvu obce.
Názov obce Bašovce sa podľa ľudovej povesti pripisuje istému chýrnemu bačovi, ktorý prišiel údajne z tematínskeho panstva so stádom oviec. Na lúkach, lesoch a pasienkoch vôkol potoka Dubové si dobre bačoval so svojimi ovcami. Kraj sa mu páčil, a tak založil osadu Bačovce, ktorá bola neskôr premenovaná na Bašovce.
Symboly obce.
Symboly obce sú:
Borovce

Borovce sú obec na Slovensku v okrese Piešťany.
Polohopis.
Obec sa nachádza v severnej časti Trnavskej pahorkatiny v nadmorskej výške , približne 7 km od Piešťan. Ležia na pravobrežnej terase Dudváhu. V obci žije 1 039 obyvateľov (stav k 18.1.2019).
Dejiny.
Archeologické nálezy dokazujú osídlenie volútovej, želiezovskej a lengyelskej kultúry, staršej a mladšej doby bronzovej. Rímsko-barbarské sídlisko je z 2. až 3. storočia. Slovanské pohrebisko zo 7.8. storočia. 
Prvá písomná zmienka je z roku 1262, kde je obec doložená ako "Borey". Pôvodní obyvatelia sa živili poľnohospodárstvom. Na začiatku 18. storočia je v obci doložený mlyn.
Bodamské jazero

Bodamské jazero (, , ) je jazero ležiace na juhu Nemecka na západe Rakúska a na severovýchode Švajčiarska. Na vodnej ploche jazera nie sú žiadne oficiálne štátne hranice. Keď Švajčiarsko v roku 1648 vystúpilo zo Svätej rímskej ríše nemeckého národa, nebolo nič dohodnuté. Cez jazero tečie Rýn a je to tretie najväčšie jazero v strednej Európe po Blatenskom a Ženevskom jazere.
Geografia.
Členenie.
Bodamské jazero sa skladá z:
Ostrovy.
V Bodamskom jazere sú tri väčšie ostrovy:
Dáta.
Na najhlbšom mieste má jazero hĺbku . Má rozlohu , dĺžku , je široké a dĺžka pobrežia je . Dôležité prístavy na pobreží sú mestá Lindau, Friedrichshafen, Kostnica () a Bregenz. Ďalšie mestá na jazere sú Rorschach, Arbon, Romanshorn, Kreuzlingen, Überlingen, Meersburg, Steckborn, Stein am Rhein a Radolfzell.
Chtelnica

Chtelnica je obec na Slovensku, ktorá sa nachádza v severnej časti Trnavskej pahorkatiny na úpätí Malých Karpát v nadmorskej výške , v údolí Chtelnického potoka. 
Názov.
Vývin názvu obce
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z rokov 12081209 v donačnej listine kráľa Ondreja II. V roku 1258 sa Chtelnica okrajovo spomína v darovacej listine kráľa Bela IV. komesovi Zochudovi a jeho bratom. Fara sa v obci spomína v rokoch 1332 – 1337. Prvá písomná zmienka o kostole sv. Jána Krstiteľa je z roku 1423.
Chtelnické privilégiá.
Chtelnica musela získať prvé výsady mestečka už pred rokom 1394 (r. 1394 je spomínaná ako opidum Vitencye). Ďalšie výsady Chtelnica dostala od Stibora zo Stiboríc ml. v roku 1423. Tieto privilégiá zrejme zahŕňali mýtne právo a právo na výročný jarmok. Keď zomrel Stibor ml., Dobrovodské panstvo aj s Chtelnicou kráľ Žigmund venoval Michalovi Országhovi z Gútu. Gróf Országh získal od kráľa výsady, ktoré oslobodzovali Chtelnicu (Tynicze), Vrbové a Čachtice od platenia mýta a tridsiatku. Orságovci vlastnili panstvo až do roku 1567. Kráľ Matej II. potvrdil staré chtelnické výsady a rozšíril trhové právo z 3 na 4 výročné jarmoky. V 17. storočí získala Chtelnica aj hrdelné právo (právo meča). Cisár Karol VI. v roku 1712 udelil Chtelnici ďalšie výsady. Mestečko Chtelnica mohlo konať až šesť výročných jarmokov.
Prašník

Prašník je kopaničiarska obec na Slovensku s pravekým hradiskom z bronzovej doby. 
Dejiny.
Obec vznikla v roku 1958 odčlenením sa od Vrbového.
Dobrá Voda

Dobrá Voda môže byť:
na Slovensku:
v Česku:
Hubina

Hubina je obec na Slovensku v okrese Piešťany.
Polohopis.
Obec sa nachádza asi severovýchodne od mesta Piešťany. Leží v doline Považského Inovca, ktorou tečie Hubinský potok, ľavostranný prítok Váhu. Nad obcou sa týči vrch Skalka, z ktorého je za dobrých podmienok možné vidieť aj komíny jadrovej elektrárne Jaslovské Bohunice. Taktiež sa v obci nachádza aj kameňolom, ktorý funguje dodnes. V dedine sa natáčala reality show Farma 15
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Hubine pochádza z roku 1353, kde sa spomína v podobe "Hwbyna". 
Kultúra a zaujímavosti.
Prírodné pamiatky.
V katastrálnom území obce sa nachádzajú prírodné pamiatky Visiace skaly, Veľká a Malá dolnosokolská jaskyňa. V katastri obce leží rekreačná oblasť "Výtoky".
Kočín-Lančár

Kočín-Lančár je obec na Slovensku asi 12 km západne od mesta Piešťany. Zlúčenie obcí "Kočín" a "Lančár" sa udialo po referende v roku 1991. 
Názov.
Vývin názvu obce
Krakovany (okres Piešťany)

Krakovany (maď. "Krakovány") sú obec na Slovensku v okrese Piešťany (Trnavský kraj). 
Polohopis.
Obec sa nachádza asi 5 km západne od mesta Piešťany. 
Dejiny.
Dnešná obec Krakovany na Slovensku sa skladá z dvoch bývalých samostatných obcí, Krakovian a Stráží, ktoré boli zlúčené v roku 1943. Obidve obce boli prvýkrát spomenuté v Zoborskej listine z roku 1113, Krakovany pod názvom "Craco" a Stráže pod názvom "Spectaculi". Krakovany majú 1 450 obyvateľov.
Nižná (okres Piešťany)

Nižná je obec na Slovensku v okrese Piešťany.
Polohopis.
Obec sa nachádza asi 13 km juhozápadne od mesta Piešťany. Chotárom preteká potok Výtek, prítok Dudváhu. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1532 pod názvom "Nysnia".