Bruno zo Schauenburgu

Bruno zo Schauenburgu [slovenská výslovnosť: bruno zo šauenburgu] (, ; * 1204/1205?, Schaumburg† 17. február 1281, Olomouc?) bol sedemnásty olomoucký biskup v rokoch 12451281. Patril k najvýznamnejším šľachticom v Českom kráľovstve a svojou činnosťou sa významne podieľal na rozvoji a nemeckej kolonizácii Moravy. Bol pravou rukou českého kráľa Přemysla Otakara II., pre ktorého plnil diplomatické úlohy. Od roku 1260 pôsobil ako zemský hajtman v Štajersku a po smrti Přemysla Otakara II. plnil úlohu správcu niektorých území na Morave.
Životopis.
Bruno zo Schauenburgu sa narodil v severnom Nemecku, ako v poradí druhý alebo tretí syn schauenbursko-holštajnského grófa Adolfa III. z rodu Schauenburgovcov (11641225) a Adelheidy z Querfurtu (11651224). Jeho bratom bol gróf Adolf IV. (12271261).
Po štúdiách sa stal vďaka rodovej protekcii v roku 1229 kanonikom v Magdeburgu. Brunova cirkevná cesta bola premysleným ťahom rodovej politiky, ktorá sa spájala s rozličnými postmi v severnom Nemecku. Zamýšľaný úrad arcibiskupa však nezískal. 
Na jar roku 1238 Bruno kandidoval za magdeburského prepošta, no úrad nezískal, pretože kapitula zvolila Albrechta z Gleichenu. Albrecht však krátko na to 11. marca 1238, umrel a podľa kroniky Petra Erfurtského a "Annales Stadenses" sa tak stalo na následky postrelenia šípom po tom, čo sa snažil utiecť z mesta obťažovaný Brunovým služobníkom. Z listu miestneho arcibiskupa Wilbranda ďalej vyplýva, že Bruno bol exkomunikovaný a v Magdeburgu sa až do roku 1245 neukázal. V tomto období Bruno vykonal cesty do Ríma, kde z neho bola sňatá exkomunikácia, a kde sa spoznal s pápežom. Jeho prítomnosť bola zaznamenaná aj v Paríži, kde študovali Brunovi synovci. Jeho novým pôsobiskom sa stalo rodové Holštajnsko, kde pôsobil ako prepošt na kapitulách so schauenburským patronátnym právom v Lübecku a Hamburgu. V roku 1239, po návrate z Livónskej križiackej výpravy, vstúpil Brunov brat Adolf IV. po abdikácii do kláštora a Bruno sa stal poradcom jeho nástupcov, svojich synovcov Jána I. (12291263) a Gerharda I. (12321290), pričom mal veľký vplyv na tvorbu rodovej politiky.
V roku 1245 bol Bruno počas príprav prvého koncilu v Lyone menovaný pápežovým kaplánom a v septembri toho istého roku ho pápež Inocent IV. menoval za olomouckého biskupa. Zároveň Brunovi povolil využívať biskupské právomoci i pred tým, než dôjde k jeho vysväteniu. Dôvodom tohto závratného zvratu v Brunovej kariére bola jeho účasť na príprave presadenia sa rímskeho protikráľa, durínskeho landgrófa Henricha Raspeho, ktorého kandidatúru podporovala rímska kúria. 
S Brunovou investitúrou spočiatku nesúhlasil český kráľ Václav I., ktorý podporoval ním dosadeného biskupa Konráda z Friedbergu. Aby pápež dosiahol Brunovo uznanie, rozposlal listy Václavovým významným spojencom, vrátane Václavovej sestry Anežky. Úradu sa tak Bruno zhostil až niekedy na prelome rokov 1246/1247 a svoju pozíciu posilnil až po tom, čo sa jeho protivník Konrád z Friedbergu pridal na stranu Václavovho vzbúreného syna Přemysla Otakara.
Bruno sa v spore medzi Přemyslovcami postavil na Václavovu stranu a podieľal sa na tiež na urovnaní sporu. Přemyslovi Otakarovi II. bola zverená do správy Morava, kde sa medzi ním a Brunom vytvorilo priateľstvo. V období po povstaní Bruno od kráľa Václava získal niekoľko významných privilégií. Ako vzdelaný klerik plnil pre českých kráľov diplomatické a správne úlohy. V roku 1254 zjednával mier s uhorským kráľom Belom IV. a neskôr sa priamo zúčastnil bitky pri Kressenbrunne. Po bitke zjednával sobáš medzi Přemyslom Otakarom II. a Kunhutou Uhorskou. Po smrti štajerského hajtmana Voka z Rožmberka, zastával v rokoch 1262 až1270 funkciu štajerského hajtmana a spolu s ďalšími Otakarovými lénnikmi stabilizoval pomery v krajine. Podieľal sa aj na vytvorení súpisu štajerských statkov "Rationarium Styriae". Zaoberal sa tiež plánmi na christianizáciu pruských a litovských pohanských kmeňov a dvakrát (1254/1255 a 1267/1268), sa spolu s Přemyslom Otakarom II. dokonca zúčastnil výpravy do Pobaltia. V Prusku Bruno založil mesto Braunsberg (dnes poľské Braniewo). Neskôr Bruno plnil diplomatické úlohy pre Přemysla II. u pápeža Gregora X. a cisára Rudolfa Habsburského. Jeho plánom bolo povýšenie Olomouca na arcibiskupstvo, ktorému by podliehalo aj pražské biskupstvo a ktoré by malo dohľad nad christianizáciou východných území, čo sa mu však dosiahnuť nepodarilo. V roku 1274 sa zúčastnil Druhého lyonského koncilu, kde stál za jednou z troch relácií zaoberajúcich sa stavom cirkvi. Po smrti Přemysla Otakara II. sa podriadil Rudolfovi Habsburskému a zúčastnil sa rokovaní o správe krajiny a poručníctve maloletého Václava II. Cisár, ktorému dočasne pripadla Morava, Bruna poveril správou Olomoucka a Přerovska.
Bruno a Morava.
Bruno sa ukázal byť výraznou a ambicióznou osobou moravských dejín. Na Morave vládol ako feudálny pán, ktorý položil základy lénneho zriadenia Olomouckého biskupstva. Jeho vazalmi sa stali napr. rýnski kolonizátori Hugeswagenovci či Fulštejnovci. Významná bola jeho kolonizačná a stavebná činnosť. Počas Brunovho episkopátu vzniklo na území biskupstva obrovské množstvo hradov, kláštorov a kostolov. Podľa svojho pôvodného rodového sídla nechal pomenovať hrad Šaumburk. Veľkú výpovednú hodnotu o Brunovej zakladateľskej činnosti má jeho závet, ktorý je prvou písomnou zmienkou pre 35 moravských sídiel vrátane Moravskej Ostravy, Rožnova a Místku. Bruno vo svojej diecéze zakladal dekanáty a uskutočnil niekoľko miestnych biskupských synôd (prvá v Kroměříži v roku 1253). V tomto období vznikol v Olomouckom biskupstve aj úrad biskupského sudcu - oficiála. Z pôvodne malého, častokrát založeného biskupského majetku vytvoril bohaté cirkevné panstvo. Do majetku biskupstva za Brunovho pôsobenia patrilo celkovo 199 sídelných lokalít, z toho 13 miest. Značný bol pritom podiel panstiev s výsostným vlastníckym podielom biskupstva.
Na Morave sa Bruno snažil rozšíriť kult svätého Mórica, ktorý bol rozšírený v Magdeburgu, kde Bruno strávil veľkú časť svojej mladosti. V roku 1255 nechal prestavať Kostol svätého Mórica v Olomouci v ďalší kostol zasvätený tomuto svätcovi nechal vybudovať v Kroměříži. Spolu s chrámom v meste vznikla aj kapitula s prepoštstvom. V roku 1266 nechal po požiari zrekonštruovať aj dovtedy románsku Katedrálu svätého Václava.