Camillo Sitte

Camillo Sitte (* 17. apríl 1843, Viedeň, Rakúsko – † 16. november 1903, Viedeň) bol rakúsky architekt, urbanista, vysokoškolský profesor a publicista. Pôsobil hlavne v Rakúsku, Česku a Poľsku. 
Životopis.
Narodil sa ako syn architekta Franza Sitteho (18081879) a matky Terézie, rod. Schaben, (18051863). Študoval architektúru a dejiny umenia vo Viedni, kde bol žiakom Heinricha von Ferstel, významného rakúskeho architekta. V roku 1876 sa mu narodil syn Siegfried, neskôr tiež známy architekt, a v roku 1879 syn Heinrich, neskôr archeológ. 
Štúdium.
Študijné cesty do Talianska, Grécka, Malej Ázie, Egypta, Francúzska a Nemecka.
Camillo Sitte takmer ihneď po absolvovaní štúdia nastúpil do ateliéru k svojmu otcovi Franzovi, ktorý sa zameriaval na sakrálnu architektúru. Aj pod jeho vplyvom postavil ešte vo svojom ranom období Kostol Mechitaristov vo Viedni (1874), kostol v Temešvári, adaptácia zámku a zámockého kostola v Sierndorfe (1896). Po štúdiách precestoval množstvo európskych miest, pričom sa snažil sformovať identifikačné aspekty, ktoré ich robia jedinečnými. 
Prax.
V roku 1870 bol Camillo Sitte odporučený svojim kunsthistorikom Rudolfom Eitelbergers na miesto učiteľa Umelecko-priemyselnej školy v Salzburgu, kde sa po niekoľkých rokoch stal riaditeľom. Kvôli svojim odlišným vedeckým prácam sa dostal do konfliktu s vedením školy a musel na čas svoju architektonickú činnosť pozastaviť. V roku 1883 ho znova povolali vyučovať na Umelecko-priemyselnú školu na Schellinggasse do Viedne. O niekoľko rokov neskôr si ho tu zvolili za riaditeľa. Túto funkciu vykonával až do svojej smrti na infarkt vo svojich 60 rokoch.
Počas svojho pôsobenia vo Viedni bol činný v oblasti architektúry, aj keď obmedzene. Popri svojich projektoch nájomných domov a iných občianskych budov, projektoval aj sakrálne stavby.
Popri práci ako vyhľadávaný porotca sa angažoval aj ako člen komisie v oblasti ochrany pamiatok. Pre tento účel zhromaždil množstvo dokumentácie rôznych historických pamiatok.
Neuveriteľný Sitteho záber zaujímal aj maliarstvo, archeológiu, anatómiu, ale hlavne hudbu. Obdivoval Richarda Wagnera, čo značne ovplyvnilo aj jeho estetické cítenie, dokonca bol jednou z vodcovských osobností kruhu okolo Richarda Wagnera.
Jeho angažovanosť v teórii stavby miest z neho urobila jednu z vedúcich osobností európskeho urbanizmu, ale i veľmi zaneprázdneného člena urbanistických komisií v celej Európe. Pozornosť u verejnosti vzbudil v roku 1889 prácou "Der Städtebau nach seinen künstlerischen Grundsätzen" ("City Planning According to Artistic Principles"), v ktorej vyjadril svoje predstavy o výstavbe a prestavbe mesta. Na rozdiel od vtedajších prác venovaných technike stavby mesta, sa výhradne sústredil na kompozičné a umelecké aspekty, pričom okrajové technicko-ekonomické úvahy mu spracoval jeho priateľ T. Goecke. Hlavnú pozornosť venoval Sitte usporiadaniu mestských priestorov, kde odmietol schematizmus 19. storočia, ktorý označil ako prekvapivo chudobný na výrazové prostriedky. Podľa Sittu má v regulácii mestského priestoru mestský priestor esteticko-didaktickú a sociálne integračnú úlohu, na rozdiel od svojho súčasníka Otta Wagnera však nevychádzal z klasicizujúceho modelu ale zdôrazňoval inšpiráciu malebným stredovekým urbanizmom. V typickom modernom meste sú cesty pre funkciu, nie pre estetiku. Jeho kniha vyšla v r.1902 a 1912 po francúzsky, 1926 v španielčine, 1925 v ruštine, 1945 v USA po anglicky a 1953 po taliansky. Sitte našiel mnoho nasledovníkov, medzi ktorých patrí napr. K. Henrici a W.Hegenmann, a tiež množstvo tých, ktorí bez pochopenia nasledovali v romantickom duchu iba jeho formálne postupy.
Zrealizované projekty.
Sám Sitte bol zahrnutý mnohými urbanistickými úlohami, ktoré riešil pre prudko sa rozrastajúce mestá v Čechách, na Morave, v Poľsku, ale i Slovinsku, pretože vedľa estetických aspektov mal zmysel aj pre konkrétne potreby realizácie výstavby. 
Bol autorom regulačných plánov v slovinskej Ľubľane, rakúskeho Marienthalu, Liberca, Teplíc, Dečína, Olomouca. V poslednom desaťročí života sa väčšinou venoval prácam pre Ostravsko, z väčšej časti bol zrealizovaný regulačný plán Ostravy-Prívozu (1893-5) a s časti zrealizovaný plán Moravskej Ostravy- 1897, nerealizované boli projekty pre poľskú Ostravu. Jeho tvorba vyvrcholila v pokuse o vystihnutie rastlého charakteru v mestskej zástavbe v regulačnom pláne Mariánskych hor (1903).