Opičie kiahne

Opičie kiahne (latinský názov sa nepoužíva, , ) sú zoonitické vírusové ochorenie, ktoré napáda ľudí a niektoré druhy zvierat. Infekciu spôsobuje vírus opičích kiahní (MPXV) z čeľade "Poxviridae", do ktorej spadajú aj vírusy varicely a varioly.
Existujú dve skupiny opičích kiahní: západoafrická skupina a konžská skupina.
Priebeh a príznaky.
Príznaky a priebeh sú podobné, ale menej závažné ako pri pravých kiahnach. Inkubačná doba ochorenia sa zvyčajne pohybuje od 5 do 21 dní. Pre prodromálne štádium je charakteristická horúčka, zimnica, opuchnuté lymfatické uzliny, vyčerpanosť, bolesti svalov a chrbta, bolesť hlavy, respiračné príznaky (napr. bolesť hrdla, upchatie nosa alebo kašeľ).
Do 3 dní od prejavenia počiatočných príznakov sa začína objavovať prvá vyrážka. Pred objavením vyrážky miesto výskytu napuchne, stuhne a bolí. Spočiatku majú podobu červených fliačikov a postupne sa menia na pupence, potom pľuzgieriky, obsah ktorých sa zamúti, pľuzgierik puká a vytvorí sa chrastička. Zvyčajne sa výsyp najskôr zjaví na tvári a neskôr sa rýchlo objavuje v odstredivom rozložení na celom tele. Vyrážky sa často vytvárajú aj v ústnej dutine, čo prináša problémy s jedením a pitím. Narušenie kože je často sprevádzané sekundárnou bakteriálnou infekciou kože, ktorá bola pozorovaná u skoro každého piateho nezaočkovaného pacienta. Príznaky pretrvávajú 2 – 4 týždne a po odpadnutí poslednej chrasty je človek neinfekčný. Opičie kiahne majú nízku úmrtnosť 0 – 11 %.
Imunologické parametre infekcie.
Z imunologického hľadiska je vírus opičích kiahní (MPXV) infekcia spôsobená DNA vírusom patriacim do rodiny Orthopoxvirus. Prenos nastáva priamym kontaktom s infikovanými zvieratami alebo ľuďmi, pričom vírus sa viaže na sacharidy na povrchu buniek (glykosaminoglykány) a vstupuje do buniek cez endocytózu. Napriek tomu, že bol pôvodne identifikovaný v Dánsku v roku 1958, imunitná odpoveď na tento vírus zostáva stále nedostatočne charakterizovaná. Genomická analýza poukázala na podobnosti medzi MPXV a vírusom kiahní (Vaccinia), odhaľujúc 92% nukleotidovú a 88% proteínovú podobnosť sekvencií, najmä v imunologicky významných proteínoch, čo naznačuje prítomnosť mnohých spoločných imunitných epitópov, ktoré umožňujú čiastočné pochopenie a popísanie infekcie na víruse vakcínie.
Vírus infikuje epitelové bunky, fibroblasty a rôzne bunky imunitného systému, vrátane makrofágov, monocytov, dendritických buniek a B alebo T-buniek. Prirodzené bunky imunitného systému sa zúčastňujú prvej vlny reakcie na vírusové infekcie, pričom makrofágy a dendritické bunky sú osobitne dôležité, pretože uľahčujú šírenie vírusu migráciou do lymfatických uzlín, kde sa vírus replikuje. Nasleduje vírusová infekcia ľudských epidermálnych keratinocytov, ako je pozorované pri infekciách vírusom vakcínie, a indukcia silnej produkcie imunoregulačných cytokínov.
Prírodní zabíjači (NK bunky), ktorí patria medzi kľúčové zložky prirodzenej imunity, podstupujú významný až dramatický nárast počas infekcií kiahňovými vírusmi (rodiny poxviridae), hoci ich migračná a funkčná kapacita môže byť narušená. Okrem toho zohrávajú ochrannú úlohu pri kontrole virovej nálože, čo sa preukázalo v myších modeloch s indukciou IL-15. IL-15 zvýšilo počet IFNγ-sekretujúcich NK buniek a CD8+ T buniek, čo viedlo k ochrannej imunite u myší CAST/EiJ proti smrtiacej dávke infekcie MPXV. NK bunky sa tiež podieľajú na kontrole iných infekcií orthopoxvírusmi u myší, čo naznačuje zachovaný mechanizmus medzi druhmi. Napriek týmto poznatkom zostáva veľa neznámych ohľadom úloh rôznych prirodzených imunitných buniek počas infekcie človeka vírusom MPXV, čo poukazuje na potrebu ďalších výskumov.
Endocytovaný vírus spúšťa prirodzené imunitné odpovede prostredníctvom mechanizmov detekcie cytoplazmatickej DNA, vrátane cGAS-STING dráhy a Toll-like receptoru (TLR) 9. Rozpoznanie vírusu v cytoplazme vedie k aktivácii interferónových regulačných faktorov (IRF), ktoré regulujú transkripciu interferónov, a signálnych dráh nukleárneho faktora kappa B (NF-κB), ktoré produkujú ďalšie zápalové cytokíny. Produkcia dsRNA ako intermediátov vírusovej replikácie aktivuje proteínkinázu R (PKR), ktorá inhibuje proteínovú transláciu vírusových aj bunkových proteínov prostredníctvom fosforylácie eukaryotického iniciačného faktora 2α (eIF2α).
B bunky a protilátky zohrávajú kľúčovú úlohu v boji proti poxvírusom, pričom typ a rozsah odpovede ovplyvňujú závažnosť ochorenia a účinnosť očkovania. Pacienti s miernym vážnym až závažným ochorením často prejavujú zníženú odpoveď protilátky IgG proti orthopoxvírusom, čo naznačuje koreláciu medzi úrovňou protilátok a závažnosťou ochorenia. Odpoveď len prostredníctvom IgG môže naznačovať robustné pamäťové B bunky s medzidruhovou ochranou, zatiaľ čo odpoveď prostredníctvom IgM by mohla poukazovať na menej účinnú prvotnú imunitu. IgM/IgG odpoveď by teda mohla slúžiť ako biomarker závažnosti ochorenia a identifikovať kandidátov na ochranu očkovaním.
T-lymfocyty zohrávajú dôležitú úlohu pri boji proti infekciám poxvírusmi, najmä CD4+ T-lymfocyty, ktoré pomáhajú aktivovať a diferencovať pamäťové B-lymfocyty. Je dôležité poznamenať, že CD4+ T-lymfocyty špecifické pre vírus vakcínie sa ukázali byť pretrvávajúce v organizme a produkujú cytokíny po opakovanej stimulácii. Naopak, nedostatok CD4+ T-lymfocytov môže viesť k vážnej infekcii MPXV, najmä u jedincov s oslabeným imunitným systémom. CD8+ T-lymfocyty naopak priamo cielia na infikované bunky a poskytujú ochranu pred šírením vírusu elimináciou ich zdrojových buniek. Napriek potenciálu T-buniek, očkovanie proti pravým kiahňam nemusí poskytovať robustnú imunitu proti MPXV, ako dokazuje absencia odpovede T-buniek u niektorých očkovaných jedincov, ktorí boli následne infikovaní MPXV.
Vzhľadom k tomu, že zatiaľ nie je vyvinutá liečba ochorenia MPXV a matematický model predikuje vyššie riziko šírenia osobným kontaktom a takmer nulovú ochranu hromadnou imunitou (imunita získaná prekonaním infekcie), je odporúčaná predexpozičná profylaxia medzidruhovou vakcínou proti pravým kiahniam (v súčasnosti dostupnou ako vakcína proti MPXV pod názvom IMVANEX). Jej účinnosť pravdepodobne spočíva v porovnateľných humorálnych imunitných reakciách a rozpoznávaní rôznych, ale základných sád antigénov poxvírusov, ktoré boli spomenuté v prvom paragrafe imunitnej odpovede.
Toto tvrdenie môže byť ďalej podporené štúdiou publikovanou v roku 2023, ktorá kvantifikovala neutralizačné protilátky (NAbs) v sére u kontrolných jedincov infikovaných MPXV a jedincov očkovaných modifikovanou vakcíniou Ankara (MVA). 28 dní po infekcii s MPXV boli pozorované anti-MVA a -MPXV NAbs u 94% a 82% jedincov. Príjemcovia, ktorí dostali 2 dávky IMVANEX-u, vyvolali anti-MVA a -MPXV NAbs u 92% a 56% očkovaných jedincov. Jedinci narodení pred rokom 1980, očkovaní vakcínou proti kiahniam, mali vyššie úrovne neutralizačných protilátok proti MPXV než mladší jedinci narodení po tomto roku, pravdepodobne v dôsledku predchádzajúceho očkovania proti kiahniam, ktoré sa podávalo až do roku 1980, a reaktivácie pamäťových B-buniek a produkcie protilátok.
Prenos.
Vstupnou bránou infekcie do organizmu sú dýchacie cesty, sliznica alebo poranenie na koži. K prenosu na ľudí dochádza kontaktom s infikovaným zvieraťom, človekom alebo predmetmi kontaminovanými biologickým materiálom obsahujúcim vírus opičích kiahní. Z človeka na človeka sa vírus prenáša pri priamom kontakte s infekčnými léziami a telesnými tekutinami. Mnohé prípady v súčasnej epidémii boli zistené v dôsledku sexuálneho prenosu, najmä medzi mužmi, ktorí sa identifikujú ako homosexuáli a bisexuáli. K zoonotickému prenosu dochádza pri priamom kontakte so zvieraťom (uhryznutím, poškriabaním, kontaktom s telesnými tekutinami zvieraťa alebo pri príprave mäsa divokých zvierat). Napriek názvu opice nie sú hlavným prenášačom vírusu, ale sú to drobné hlodavce ako veverice a potkany.
Liečba.
Väčšina pacientov s infekciou sa zotaví aj bez lekárskej liečby a podporná starostlivosť je zvyčajne postačujúca. Pri komplikovanejśích prípadoch sú na liečbu k dispozícii antivirotiká (napr. tecovirimat, brincidofovir, cidofovir).
Epidemiológia.
Prvýkrát bol vírus detegovaný z opice v Dánskom laboratóriu v roku 1958, odkiaľ je odvodený aj názov ochorenia. Počiatočny prípad nákazy človeka bol diagnostikovaný u 9 deväťročného chlapca v roku 1970 v Konžskej demokratickej republike (pôvodne Zair), odkiaľ sa choroba šírila do ďalších Afrických štátov, hlavne do strednej a západnej časti kontinentu. V 70 tych rokoch bolo potvrdených 48 pacientov s vírusom v 6 krajinách a v priebehu ďalších desiatich rokov sa počet nakazených z 9 násobil. Opičie kiahne zostali pre verejné zdravie ignorovanou globálnou hrozbou a medzinárodná pozornosť im bola venovaná až v roku 2003, keď boli v Spojených štátoch potvrdené prvé mimoafrické ľudské prípady.
Epidémia v Spojených štátoch.
V máji, v roku 2003, sa nakazilo dievča v školskom veku opičími kiahňami po uhryznutí svišťom prériovým ("Cynomys ludovicianus"). Celkovo bolo zaznamenaných 76 prípadov. Patogén bol importovaný do Spojených štátov z Ghany, zásielkou 800 malých cicavcov z 9 rodov, vrátane 6 afrických rodov hlodavcov. Vírus patril do miernejšej západoafrickej skupiny a nedošlo k žiadnemu úmrtiu. Nákaza sa vyskytla v šiestich štátoch USA – Illinois, Indiana, Kansas, Missouri, Ohio a Wisconsin.
Šírenie v roku 2022.
V máji 2022 došlo k veľkému prepuknutiu opičích kiahní mimo endemických oblastí v Afrike. Prvý prípad bol zaznamenaný 6. mája v Spojenom kráľovstve, kde pacient nedávno vycestoval do Nigérie. Od tohto dátumu sa počet prípadov zvyšoval prevažne v Európe, ale aj v Severnej a Južnej Amerike, Ázii, Afrike a v Oceánii. K 21. augustu bolo potvrdených 41 579 prípadov, z čoho 10 bolo zaznamenaných na Slovensku.