Teodor IV.

Teodor IV. Balsamón (iné mená pozri nižšie; * medzi 11301140, Konštantínopol† okolo/po 1195, Konštantínopol) bol byzantský cirkevný právnik a teológ, antiochiský patriarcha v rokoch 11851195 (?) a igumen dvoch kláštorov. Bol autorom niekoľkých prác, z nich zrejme najvýznamnejším bol komentár (exégésis/scholia) k Nomokánonu 14 titulov. 
Bol najvýznamnejším byzantským komentátorom 12. storočia. Jeho náprotivkom na kresťanskom Západe býva označovaný kánonista Gracián, ktorý pôsobil o generáciu skôr. Samotný Balsamón býva niekedy pre jeho rozsiahlu tvorbu a bystrý právny a teologický názor označovaný za akéhosi pravoslávneho Tomáša Akvinského.
Životopis.
Balsamón sa narodil v prvej polovici 12. storočia v Konštantínopole. Po štúdiách nastúpil na cirkevnú dráhu, pričom pôsobil na viacerých pozíciách pri patriarchálnom úrade (nomofylax, chartofylax). Približne od roku 1185 pôsobil vo funkcii pravoslávneho patriarchu v Antiochii. Balsamón bol tiež igumenom dvoch konštantínopolských monastierov (Blachernského a Monastiera tón Zipón). Táto skutočnosť bola možná preto, že pre existenciu križiackych štátov sídlil v exile v Konštantínopole, a teda nikdy v skutočnosti funkciu patriarchu v praxi nevykonával. Izák II. uvažoval o jeho dosadení na konštantínopolský patriarchálny stolec, nakoniec však vybral jeruzalemského patriarchu Dosithea. Posledné roky svojho života strávil v Monastieri tón Zipón, ktorého poloha nie je známa (nachádzal sa zrejme na predmestí Konštantínopola). Presne známy nie je ani rok jeho úmrtia, stalo sa tak však okolo/po roku 1195, pričom je možné, že v roku 1197 ešte žil.
Dielo a myšlienky.
V 70. rokoch 12. storočia na popud Manuela I. a patriarchu Michala III. Anchilaa započal práce na svojom komentári k Nomokánonu pripisovanému patriarchovi Fótiovi. Jeho cieľom bolo zosúladiť staršie i novšie ustanovenia svetského a cirkevného práva. Stalo sa tak po tom, čo metropolita v byzantskej Amasei nechcel obsadiť biskupský stolec v meste Amisos. Konštantínopolský patriarcha podľa justiniánskych ustanovení stolec obsadil vlastným biskupom, čo viedlo k roztržke. Metropolita sa odvolal k cisárovi, ktorý patriarchovo rozhodnutie prehlásil za neplatné, pretože nebolo zahrnuté v Bazilikách.
Balsamón cirkevnoprávne normy vysvetlil a k mnohým obsolétnym či kontradiktórnym kánonom zaujal kritické stanovisko. Čiastočne vychádzal z Ióanna Zónara, hoci si od neho udržiaval odstup. Narozdiel od iných byzantských kánonistov však Balsamónovo dielo obsahovalo veľké množstvo starších cirkevných právnych textov, ktoré sa vďaka nemu zachovali do dnešných čias. Bol podporovateľom cisárskej svetskej moci, čím sa zásadne líšil od vtedajších cirkevných právnikov akými boli Zónaras i západný Gracián. Bránil aj postavenie konštantínopolského patriarchátu a bol kritický voči Rímu. 
Dielo sa skladalo z viacerých častí a je možné, že Balsamón dielo dopĺňal až do svojej smrti. V komentári využíval Justiniánove novely, vrátane skrátenej formy, ktorá sa nachádzala v dokumente "Collectio tripartita", ako je zrejmé z dvojitej referenčnej metódy. Prinajmenšom počas služby ako chartofylax mal k dispozícii aj celý text Bazilík. Jeho citáty z nich sú zvyčajne doplnené odkazom podľa knihy, titulu a kapitoly, a v zásade sú správne. Okrem toho využil množstvo cisárskych post-justiniánskych noviel a patriarchálnych aktov. Posledná novela svetského práva, ktorú do diela zahrnul bola novela Izáka II. vydaná po apríli 1193; posledným spomenutým patriarchálnym aktom bol akt Nikétu II. zo 17. novembra 1186.
Napísal aj viaceré iné pojednania. Okrem iného v nich podporoval v pravoslávnej cirkvi problematické tretie postupné manželstvo či postavenie úradu chartofylaxa proti úradu prótekdika. Publikované boli dva jeho listy: jeden o pôste, druhý o prijímaní novicov do kláštorov. Patril k ochrancom inštitútu charistikia. Niektoré jeho rozhodnutia o určitých právnych otázkach, ako napr. napríklad o spovedi, sú v zaujímavom a ostrom kontraste s postojom Simeona Nového Teológa. Niekoľko rukopisov mu pripisuje aj schóliu k starozákonným prorokom.
V roku 1195 podal alexandrijskému patriarchovi Marekovi III. odpovede na okolo 60 kánonických otázok, ktoré adresoval stálej synode v Konštantínopole. Nedávne štúdie dokázali, že druhá revízia na tieto odpovede bola pravdepodobne vytvorená metropolitom Jánom z Chalkedónu. 
Metóda, ktorú Balsamón použil pri výklade kánonov je primárne exegetická. Využíval parafrázu textu, interpretoval zložité pojmy a poukázal na dôvod, ktorý viedol k prijatiu a tiež k historickému rámcu. Porovnával kánony s podobnými normami a poukazoval na konflikty s neskoršími kánonickými alebo civilnými ustanoveniamiobvykle na základe praxe, ktorá sa v jeho dobe uplatňovala.
Jeho vplyv možno pozorovať v gréckej i slovanskej kanonickej literatúre. Do slovanského prostredia Balsamón vstúpil vďaka prekladom i vďaka dielam, ktoré ním boli ovplyvnené (najmä od Mateja Blastera). Vplyv jeho prác spočíval v jeho všeobecnom uznaní ako experta na svetské i cirkevné právo svojej doby. Kritika voči nemu vychádzala najmä zo skutočnosti, že riešenia, ktoré poskytol na niektoré otázky boli diktované z dôvodu účelnosti. V 15. storočí bol kritizovaný napr. Neilom Kabasilasom.