burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Velatická kultúra

Velatická kultúra alebo presnejšie staršia/velatická fáza okruhu stredodunajských popolnicových polí bola kultúra/fáza asi 1250 až 1000 pred Kr. (teda v mladej bronzovej dobe) na južnej Morave, juhozápadnom Slovensku, v Dolnom Rakúsku, Burgenlande a severozápadnom Maďarsku.
Vyvinula sa priamo zo stredodunajskej mohylovej kultúry.
Delí sa na:
Slovensko.
Na Slovensku sa vyskytovala cca 1250 – 1000 pred Kr. západne od Váhu.
Významné hradiská velatickej kultúry sú Kostolec v obci Ducové, Pohanská nad Plaveckým Podhradím a Devín, významné popolnicové pohrebiská Chotín, Devínska Nová Ves, Zohor a významná je mohyla v Očkove. Kultúra sa podobala čakanskej kultúre. Ako ona ovládala hraničné územia lužickej kultúry. Je charakterizovaná okrem iného len ojedinele sa objavujúcimi mohylami (zato s bohatými milodarmi) a kolovými najviac dvojpriestorovými stavbami. Rozsiahla kniežacia mohyla v Očkove je vonkajším znakom nápadnej spoločenskej diferenciácie v tom čase.
Okolo roku 1200 pred Kr. sa počet obyvateľstva na Slovensku znížil, čo veľmi pravdepodobne súvisí s účasťou velatickej a susednej čakanskej kultúry na tzv. sťahovaniach národov bronzovej doby. S prvým sťahovaním, súvisiacim s útokmi tzv. morských národov vo Východnom Stredomorí (zničenie Kréty, mykénskej civilizácie, boje s Egyptom), ktoré sa skončili začiatkom 12. storočia pred Kr., a asi aj príchodom Dórov do Grécka, zrejme súvisí aj (na západnom Slovensku) zmena usporiadania spoločnosti, ktorú odteraz vedú vojenskí vodcovia, z ktorých sa konštituovali kniežatá a veľmoži.
Po prelome Reineckeho stupňov Ha A1 a Ha A2 (teda okolo roku 1100 pred Kr.) sa územie kultúry vyľudňuje a ochudobňuje, z čoho sa usudzuje, že sa príslušníci tejto kultúry (azda etnicky identickí s Praitalikmi) zúčastnili druhej vlny veľkého sťahovania národov bronzovej doby. Nasledujúce obdobie velatickej kultúry je základom podolskej kultúry.
Čakanská kultúra

Čakanská kultúra alebo čačianska kultúra bola kultúra cca 1250 – 1000 pred Kr. (teda v mladej bronzovej dobe) na juhozápadnom Slovensku (východne od Váhu), v severozápadnom Maďarsku (okolo Balatonu a Neziderského jazera) a v Burgenlande v Rakúsku. Je pomenovaná podľa mohyly v Čake. Vyvinula sa z karpatskej mohylovej kultúry. Je reprezentovaná veľkými náčelníckymi (kniežacími) mohylami (Čaka, Lužany, Kolta, Dedinka, Hövej), dobre vypálenou keramikou, plochými taniermi, vyššou diferenciáciou spoločnosti.
Čakanská kultúra na Slovensku.
Táto kultúra ovládala okrajové územia susedných kultúr (lužickej, velatickej a pilinskej). Vo vzťahu k pilinskej kultúre sa dokonca predpokladá akýsi „ochranný“ pomer, za ktorý pilinská kultúra platila svojimi bronzovými výrobkami. Od tejto kultúry pochádzajú najstaršie stredoeurópske bronzové panciere. Náleziská mohylníkov sú napr. Čaka, Kolta, Veľké Ripňany, Dedinka. V Dedinke sa v jednom vedľajšom hrobe mohyly našiel hrob ženy – kňažky slnečného kultu, ktorý súdiac podľa výbavy patrí medzi najvýznamnejšie nálezy žien 13. storočia pred Kr. na svete.
Po prelome Reineckeho stupňov Br D a Ha A1 (teda okolo roku 1200 pred Kr.) badať vyľudňovanie a ochudobnňovanie oblastí tejto kultúry, z čoho sa usudzuje, že sa zúčastnila prvej vlny veľkého sťahovania národov bronzovej doby. S týmto prvým sťahovaním, súvisiacim s útokmi tzv. morských národov vo Východnom Stredomorí (zničenie Kréty, mykénskej civilizácie, boje s Egyptom), ktoré sa skončili začiatkom 12. storočia pred Kr., a asi aj príchodom Dórov do Grécka, zrejme súvisí aj (na západnom Slovensku) zmena usporiadania spoločnosti, ktorú odteraz vedú vojenskí vodcovia, z ktorých sa konštituovali kniežatá a veľmoži.
Pilinská kultúra

Pilinská kultúra bola kultúra v 15. až 12. storočí pred Kr. (teda v strednej a mladej bronzovej dobe) na juhu stredného Slovenska a v ostatnom východnom Slovensku a v severnom Maďarsku. Patrí do okruhu (kultúrneho komplexu) juhovýchodných popolnicových polí.
Je pomenovaná podľa náleziska Piliny v Maďarsku.
Vyvinula sa na domácom podklade pod vplyvom otomanskej kultúry. Vyvinula sa z nej kyjatická kultúra.
Sídla boli otvorené osady na terasách riek. V neskoršom období sa stavali hradiská (pozri nižšie) a osídľovali sa aj jaskyne. Pochovávanie bolo len žiarové, hroby urnové, jamové, mohylové aj skrinkové.
Slovensko.
Na Slovensku sa vyskytovala v 4 geograficky takmer oddelených oblastiach, ktoré mali spoločné o. i. to, že sa nachádzali v pahorkatinatom reliéfe. Jadro pilinskej kultúry bolo v Slovenskom rudohorí (Lučenská a Rimavská kotlina), kde sa ťažila meď aj zlato, z ktorých sa vyrábali rôzne kovové výrobky tak typické pre túto kultúru. Druhou oblasťou bola Košická kotlina vrátane okolia Prešova, treťou Spiš, štvrtou severozápadná Východoslovenská nížina.
Hroby sú žiarové (Košice-Barca, Tornaľa, Radzovce), občas prikryté mohylkou. Keramika je pestrá, časté sú aj kovové depoty (Žehra-Dreveník), dokumentujúce vyspelé bronziarstvo tejto kultúry a obsahujúce šalgotariánske kruhy, diadémy, veľké terčovité ihlice typu Gemer, sekerky, kosáky, dýky a dvojramenné mlaty. Priemerný vek ľudí pochovaných v hroboch tejto kultúry bol v dôsledku vysokej dojčenskej a detskej úmrtnosti 22 – 25 rokov.
Ku koncu tejto kultúry (už v mladej bronzovej dobe) už pozorujeme stavbu opevnených sídlisk (odvtedy typických pre kultúry popolnicových polí), odvtedy označovaných ako hradiská (v užšom zmysle, v širšom zmysle sa ako hradiská označujú aj staršie opevnené sídla).
Kultúra Suciu de Sus

Kultúra Suciu de Sus alebo skupina Suciu de Sus (v Maďarsku nazývaná felsöszöcsská kultúra/skupina) bola kultúra v strednej bronzovej dobe v severovýchodnom Maďarsku, Podkarpatskej Rusi, severozápadnom Sedmohradsku a na východnom Slovensku (Východoslovenská nížina). Je súčasť okruhu (kultúrneho komplexu) juhovýchodných popolnicových polí.
Pomenovaná je podľa náleziska Suciu de Sus v Sedmohradsku.
Vyvinula sa sčasti z otomanskej kultúry.
Stavala tellovité osady na brehoch riek a na vyvýšeninách s nadzemnými príbytkami. Pochovávala v mohylách a v žiarových popolnicových a jamových hroboch. Sú pre ňu typické žiaroviská v tesnej blízkosti žiarových hrobov a keramika s kurvolineárnymi výzdobnými motívmi vyplnenými bielou inkrustáciou.
Slovensko.
Náleziská sú najmä žiarové pohrebiská Bracovce, Budkovce, Zemplínske Kopčany, Veľké Raškovce, Viničky. Vo Veľkých Raškovciach sa v hrobe z 15. stor. pred Kr. našla amfora, na ktorej je zobrazený epický príbeh, ktorý sa prekvapivo zhoduje s Homérovým opisom pohrebu Patrokla. Je to najstarší príklad napodobenia starogréckeho prvku v kultúrach súvekej strednej Európy.
Karpatská mohylová kultúra

Karpatská mohylová kultúra bola kultúra strednej bronzovej doby na západnom Slovensku východne od Váhu (Nové Zámky, Salka), v Burgenlande a v časti západného Maďarska. Patrí medzi mohylové kultúry.
Charakteristika.
Vznikla z maďarovskej kultúry (pod vplyvmi z východu a juhovýchodu) a naopak tvorila podklad pre predčakanskú a čakanskú kultúru. Bola v intenzívnom kontakte so stredodunajskou mohylovou kultúrou (a obidve spolu boli v kontakte s civilizáciami Východného Stredomoria) a bola ovplyvnená pilinskou kultúrou a kultúrou Suciu de Sus (napr. bronzové výrobky sú ako pri stredodunajskej mohylovej kultúre, ale má aj tvary pilinskej kultúry).
Predchádza jej tzv. predmohylový horizont, ktorý na Slovensku zastupuje birituálne pochovávanie a nálezy keramiky v jamách zmiešaného kultúrneho obsahu. Významné je pohrebisko Nové Zámky. Vrchol kultúra dosiahla v tzv. salčianskom stupni (Salka). Ku koncu sa začínajú používať britvy.
Stredodunajská mohylová kultúra

Stredodunajská mohylová kultúra bola kultúra v strednej bronzovej dobe s jadrom na južnej Morave a v Dolnom Rakúsku, ale aj v stredných a severozápadných Čechách, na západnom Slovensku (západne od Váhu a na Záhorí), v severozápadnom Maďarsku a Chorvátsku.
Vymedzil ju roku 1921 O. Menghin a pomenoval ju „danubsko-sudetská kultúra“. Súčasné pomenovanie dostala v roku 1937.
Rozlišujú sa tri vývojové stupne:
Hroby sú prevažne birituálne, úprava hrobu bola rôzna (s mohylou, bez mohyly, s kamenným plášťom atď.). Na sídliská vyberali prírodou chránené miesta na vyvýšeninách, iba niekedy ich opevňovali (Unín).
Slovensko.
Opevnené sídla (hradiská) sa na Slovensku nebudovali. Keramika má dvojkónický tvar s vyťahovaným ústím a výzdobou podkovovitými ryhami. Používanie kameňa na výrobu nástrojov definitívne ustupuje, používa sa takmer výlučne bronz, vznikajú typické bodné zbrane (mečíky, meče) a rozšírili sa hroty šípov, hroty kopijí, dýk a podobne. Pohrebiská boli birituálne (Smolenice, Buková, Bratislava-Devín, Dunajská Lužná). Keramický depot sa zachoval v Zohore.
Kultúra patrila medzi podložie neskoršej velatickej kultúry.
Severopanónska kultúra

Severopanónska kultúra alebo severopanónska kultúra s inkrustovanou keramikou alebo vesprémska kultúra bola kultúra z druhej polovice staršej bronzovej doby (v slovenskom chápaní; v maďarskom chápaní v strednej bronzovej dobe), teda veľmi zhruba buď okolo 1600 pred Kr. (novšie datovanie) alebo okolo 1500 pred Kr. (konvenčné datovanie) v západnom Maďarsku a na juhozápadnom Slovensku. Je to jedna z vetiev inkrustovanej keramiky.
Rozlišujú sa dve geografické skupiny:
...a dve časové fázy:
Jej "náprotivkom" v južnej Panónii je juhopanónska kultúra (szekszárdska kultúra), spolu s ktorou sa v minulosti sa označovali ako panónska inkrustovaná keramika.
Sídliská sú málo známe. Pohrebiská sú žiarové, hroby jamové a urnové. Z keramiky vynikajú veľké amfory s vajcovitým a dvojkónickým telom, krčahy s lievikovitým zaobleným hrdlom, misy, závesné nádoby a pokrývky. Výzdoba, zvýraznená bielou inkrustáciou, je pomerne jednoduchá. Kovová industria je chudobná (ihlice, ozdôbky, dýka).
Slovensko.
Prenikla na Slovensko z juhu. Poznávame ju najmä zo žiarových pohrebísk na severnom brehu Dunaja a pri dolnom Ipli. Náleziská: Malé Kosihy, Iža, Patince, Chľaba. Mladšia fáza tejto kultúry už tvorí domáci podklad karpatskej mohylovej kultúry.
Bombardier

Bombardier (čítaj [/bɔ̃baʁdje/]) je kanadská spoločnosť, ktorú založil Joseph-Armand Bombardier pod názvom "L'Auto-Neige Bombardier Limitée" v roku 1942, v Quebecu. Je to veľký výrobca lietadiel, železničných súprav, rekreačného vybavenia a poskytovateľ finančných služieb. Hlavné sídlo má v meste Montreal, Quebec, Kanada. Bombardier je členom skupiny Fortune Global 500 koncernových spoločností.
Sheck Exley

Sheck Exley (* 1. apríl 1949 – † 6. apríl 1994, El Zacatón, Mexiko) bol americký jaskynný potápač. Je považovaný za priekopníka jaskynného potápania, autor niekoľkých príručiek bezpečného potápania v jaskyniach a zakladateľa bezpečnostných pravidiel ako pre jaskynné potápanie, tak pre potápanie na otvorenom mori.
Exley sa začal potápať už v šestnástich rokoch, v roku 1965. V tom istom roku uskutočnil svoj prvý jaskynný ponor a odvtedy doslova ostal "závislý" od jaskynného potápania až do svojej smrti o 29 rokov neskôr.
Smrteľná nehoda.
Exley, 45 ročný učiteľ matematiky pochádzajúci z Live Oak, Florida, zomrel 6. apríla 1994 pri pokuse zostúpiť do hĺbky viac ako 1,000 stôp (304.8 metrov) v cenote Zacaton, Mexiko. 
Jeho telo sa vyplavilo na hladinu vďaka tomu, že pri nehode omotal svoje ruky okolo zostupného lana. Predpokladá sa, že tak urobil preto, aby vyriešil problém, ktorý pri jeho zostupe nastal. Počítač, ktorý mal upevnený na zápästí ukazoval maximálnu hĺbku 879 stôp (267.9 m).
Quill

 
Quill je neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na karibskom ostrove Svätý Eustach, ktorý spadá pod suverenitu Holandského kráľovstva. Sopka sa nachádza 2,5 km juhozápadne od staršieho vulkanického centra Northern Centers, ktoré leží na severnom konci ostrova. Jednotlivé centrá, pôvodne existujúce ako samostatné ostrovčeky, sú spojené vrstvami pyroklastík, eruptovaných počas vývoja masívu Quill.
Vulkanická činnosť začala pred 200 000 rokmi, Quill sa vytvoril erupciami ryolitových láv pred 32 000 - 22 000 rokmi. Najmladšie produkty vulkanizmu sa nachádzajú na západnom okraji krátera - pyroklastické prúdy staré približne 1 600 rokov.
Mikrosatelit

Mikrosatelit (angl. "Simple Sequence Repeats" – "SSR") je krátky úsek deoxyribonukleovej kyseliny zložený z viacerých po sebe sa opakujúcich repetícii, skladajúcich sa z 2–6 bázových párov.
Mikrosatelity sa nachádzajú vo všetkých eukaryotických organizmoch, identifikované boli aj v prokaryotoch) a niektorých vírusoch. Vďaka svojej polymorfnej povahe (zvyšovanie alebo znižovanie počtu repetícií) sa využívajú v molekulárnej biológii ako genetické markery.
O funkcii mikrosatelitov sa vie málo a prevažne závisí od umiestnenia v genóme organizmu. Mikrosatelity spôsobujú niektoré neurodegeneratívne ochorenia ako je napríklad Huntingtonova choroba, pri ktorej je v dôsledku mutácie na 4. chromozóme človeka zvýšený počet CAG repetícií mikrosatelitu z normálneho počtu 11–34 na 46–62 opakovaní.
Mikrosatelity môžu regulovať aj expresiu génov: V prokaryotoch môžu vypnúť alebo zapnúť expresiu génov a v eukaryotoch je táto regulácia citlivejšia - môžu zosilniť, alebo zoslabiť expresiu génov.
Liamuiga

Liamuiga je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v západnej časti ostrova Svätý Krištof. S výškou 1 156 m je to najvyšší vrch ostrova, ako aj celej krajiny. Predchádzajúci názov bol Misery Peak, po získaní nezávislosti ostrova bol premenovaný podľa indiánskeho názvu ostrova. Názov znamená v preklade "úrodná zem".
Na vrchole sa nachádza 1 km široký kráter, do roku 1959 zaliaty vodou. Vulkán je najmladší z troch vulkanických centier ostrova. Sopka nie je úplne vyhasnutá, na vrchole sú stále aktívne fumaroly a v rokoch 1998 - 2000 ostrov postihli mierne zemetrasenia, čo môže byť dôkaz o náraste sopečnej aktivity vulkánu.
Ťažisko (fyzika)

Ťažisko alebo hmotný stred je pôsobisko tiažovej sily pôsobiacej na teleso. Distribúcie hmotnosti v priestore je pre túto distribúciu unikátny bod, v ktorom je vážený priemer relatívnych pozícií distribuovanej hmotnosti rovný nule, alebo bod, do ktorého ak umiestnime pôsobisko sily, sa bude pohybovať len translačným pohybom po vektorovej priamke tejto sily. V zjednodušenej predstave je to bod, ktorý sa pohybuje, ako keby v ňom bola sústredená celá hmotnosť sústavy a pôsobili v ňom všetky sily pôsobiace na sústavu. V homogénnom gravitačnom alebo zotrvačnom poli môžeme všetky gravitačné a zotrvačné sily pôsobiace na dokonale tuhé teleso nahradiť jedinou silou pôsobiacou v ťažisku.
Definícia.
Ťažisko formula_1 sústavy hmotných bodov je rovnaké ako vážený priemer ich polôh formula_2, kde váhou jednotlivých zložiek sú ich hmotnosti.
Kde formula_4 je celková hmotnosť sústavy.
Vlastnosti.
Poloha ťažiska závisí od rozloženia látky v telese. Ak teleso podoprieme na hrote ihly, musí byť ťažisko nad hrotom (alebo pod hrotom), inak teleso spadne. 
Najjednoduchší spôsob zistenia ťažiska je narysovanie uhlopriečok pri homogénnych pravidelných rovinných útvaroch. Univerzálny spôsob je útvar zavesiť na bezmomentový záves, napríklad na niť. Potom sa útvar sa natočí tak, že ťažisko sa bude nachádzať na polpriamke pod závesom, smerom dole (v smere gravitačného zrýchlenia). Ak zavesíme teleso na dve rôzne miesta mimo ťažiska, tieto polpriamky sa pretnú v ťažisku.
Pre plošné homogénne útvary (napr. polkruh) tvoriace rotáciou okolo priamky známe rotačné telesá (napr. guľu), vieme vypočítať polohu ťažiska využitím Guldinových viet.
Ťažisko zjednotenia niekoľkých sústav.
Ak máme "n" sústav hmotných bodov s celkovými hmotnosťami formula_5 a s ťažiskami formula_6, výsledné ťažisko zjednotenia týchto sústav má rovnakú polohu, ako poloha ťažiska sústavy "n" hmotných bodov nachádzajúcich sa v ťažiskách jednotlivých sústav majúcich hmotnosti zodpovedajúce celkovým hmotnostiam sústav. Táto dôležitá vlastnosť ťažiska plynie z vlastností váženého aritmetického priemeru a pomáha nám určiť polohy ťažísk zložitejších telies.
Pohyb ťažiska.
Poloha ťažiska spĺňa rovnicu:
Derivovaním oboch strán rovnice podľa času dostávame:
S využitím odvodených rovníc je možné odvodiť, že ťažisko sústavy sa pohybuje, ako keby v ňom bola sústredená celá hmotnosť sústavy a pôsobili v ňom všetky sily pôsobiace na sústavu. Odvodenie nájdete v článku o sile.
Kde formula_10 sú rýchlosti a zrýchlenia jednotlivých bodov a formula_11 je rýchlosť a zrýchlenie ťažiska.
Pôsobisko gravitačnej a zotrvačnej sily v homogénnom poli.
Na všetky body telesa pôsobia gravitačná aj zotrvačná sila v rovnakom smere a ich veľkosť je úmerná hmotnosti daného bodu. Ide teda o skladanie rovnobežných síl a pôsobisko výslednice dostaneme v bode: 
Kde formula_13. Keďže sú však sily pôsobiace na jednotlivé elementy tuhého telesa úmerné ich hmotnostiam, prejde rovnica do tvaru:
Čo je rovnica ťažiska. V homogénnom poli môžeme gravitačné a zotrvačné sily pôsobiace na jednotlivé elementy tuhého telesa nahradiť jednou silou, ktorej veľkosť bude úmerná celkovej hmotnosti telesa a pôsobisko bude mať v ťažisku.
Nevis Peak

Nevis Peak je neaktívny stratovulkán a zároveň aj najvyšší bod (985 m) ostrova Nevis, ležiaceho v Karibiku, ktorý je súčasťou štátu Svätý Krištof a Nevis. Sopka pokrýva prakticky celý ostrov, na vrchole sa nachádzajú dva krátery. Počas poslednej ľadovej doby bol ostrov spojený (hladina mora bola omnoho nižšie) pevninským mostom s ostrovmi Svätý Krištof, Saba a Svätý Eustach.
Svahy vulkánu sú pokryté uloženinami pyroklastických prúdov a sú tam umiestnené aj štyri lávové dómy - "Madden's Mount" a "Buttles Mountain" na severovýchodnom, "Mount Lily" na severozápadnom a "Saddle" na južnom svahu. Vek poslednej erupcie nie je známy, no na ostrove sa nachádzajú aktívne fumaroly (viaceré vznikli v roku 1953).
Pan Ki-mun

Pan Ki-mun (; * 13. jún 1944, Umsong, provincia Čhungčhongbuk-do, Kórea) je juhokórejský diplomat a politik, ktorý od 1. januára 2007 nahradil Kofi Annana v úrade Generálneho tajomníka OSN.
Pan je bývalým ministrom zahraničných vecí Kórejskej republiky (od januára 2004 do novembra 2006). 13. októbra 2006 bol Valným zhromaždením OSN zvolený za 8. generálneho tajomníka OSN. Prísahu zložil 14. decembra 2006.
Rodina.
Pan Ki-mun je ženatý s Ju Sun-tchäk, s ktorou majú syna a dve dcéry.
Vzdelanie.
Pan Ki-mun študoval na Soulskej univerzite (서울대학교 / Soul tähakkjo), na ktorej v roku 1970 získal titul bakalár medzinárodných vzťahov. Neskôr študoval na Harvardovej univerzite, na ktorej v roku 1985 získal titul magister v odbore verejná správa.
Počas štúdia na strednej škole v 60. rokoch vyhral súťaž v anglickom jazyku, ktorú organizoval americký Červený kríž. Nato sa stretol s prezidentom USA Johnom F. Kennedym. Hovorí plynulo po anglicky a trocha ovláda aj francúzštinu (v niektorých prameňoch sa uvádza aj nemčina a japončina).
Kariéra.
V máji 1970 bol prijatý na ministerstvo zahraničných vecí Kórejskej republiky a postupoval v spoločenskom rebríčku počas tzv. obdobia Jušin.
Jeho prvá zahraničná misia bola na kórejskom veľvyslanectve v Naí Dillí. Potom pracoval na ministerstve zahraničných vecí na oddelení pre záležitosti Spojených národov. V čase atentátu na vtedajšieho prezidenta Pak Čong-hi a sa stal prvým tajomníkom stálej pozorovateľskej misie Kórejskej republiky pri OSN v New Yorku (Kórejská republika sa spolu s KĽDR stala plnoprávnym členom OSN iba 17. septembra 1991). Dvakrát bol premiestnený na veľvyslanectvo Kórejskej republiky vo Washingtone. V 1995 roku bol menovaný na pozíciu námestníka ministra zahraničia pre plánovanie a medzinárodné organizácie. Potom v roku 1996 bol menovaný za poradcu prezidenta pre národnú bezpečnosť a dosiahol až pozíciu zástupcu ministra v roku 2000. Jeho posledné pôsobisko predtým, ako sa stal generálnym tajomníkom OSN, bolo na pozícii poradcu súčasného juhokórejského prezidenta No Mu-hjona pre zahraničnú politiku. 
V čase keď pôsobil ako veľvyslanec v Rakúsku bol zvolený za predsedu prípravnej komisie na úplný zákaz jadrových skúšok v Severnej Kórei (rok 1999). Počas juhokórejského predsedníctva na 56. zasadaní Valného zhromaždenia OSN v roku 2001 pracoval ako šéf kancelárie predsedu Valného zhromaždenia.
Pan Ki-mun sa aktívne zapájal do problémov týkajúcich sa vnútro-kórejských vzťahov. V roku 1992 pracoval ako zástupca predsedu spoločnej komisie severu a juhu pre jadrovú kontrolu, po tom čo obe Kórey prijali spoločné vyhlásenie o denuklearizácii Kórejského polostrova. V septembri 2005 hral hlavnú úlohu v diplomatickom úsilí prijať spoločné vyhlásenie na vyriešenie severokórejského jadrového programu na 4. zasadaní 6-stranných rozhovorov v Pekingu.
Ocenenia.
V roku 2015 získal čestný doktorát Univerzity Komenského.
Parenica

Parenica je tradičný slovenský polomäkký, nezrejúci, stredne tučný, parený ovčí syr s veľmi jemnou chuťou. Charakteristická je i svojím tvarom stočenej stuhy, typické slimákovito vinuté rolky obvykle vážia okolo 100 gramov. Má podobne ako oštiepok smotanovo až syrovo žltú farbu, povrch je po údení zlatožltý až žltohnedý. Slovenská parenica je chránené obchodné meno pod chráneným zemepisným označením EÚ.
Výroba pareníc.
Parenica je jemný ovčí syr, vyrobený z kysnutého ovčieho hrudkového syra.
Postup pri výrobe pareníc:
Zloženie pareníc.
Parenica obsahuje asi 53 % sušiny, 20 – 25 % tuku v sušine, 22 – 25 % bielkovín a asi 4,5 % popolovín.
Chyby pri výrobe pareníc.
Najväčšou chybou tohto druhu syra je jeho krátka trvanlivosť (parenice kysnú a plesnivejú). Táto chyba je zväčša spôsobená nesprávnym údením, obzvlášť dlhším údením v teplom dyme. Správny spôsob výroby pareníc spočíva v rýchlejšom vysušení na povrchu a následnom silnejšom priúdení syra v prúdiacom chladnom dyme.
Antoninus Pius

Antoninus Pius, celým menom Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninus (* 19. september 86, Lanuvium – † 7. marec 161, Lorium) bol v rokoch 138 – 161 rímsky cisár z Nervovsko-antoninovskej dynastie. 
Antoninus Pius sa narodil pri Lanuviu neďaleko Ríma v zámožnej rodine pochádzajúcej z južnej Galie. Rodina sa angažovala v politike už jeho starý otec bol dvakrát konzulom a jeho otec raz. Aj on sa v roku 120 za vlády Hadriána stal konzulom a neskôr jedným z najvyšších sudcov. Pri zastávaní týchto funkcií si získal veľmi dobré meno. Súčasníci ho opísali ako múdreho a čestného človeka. Tieto jeho vlastnosti neušli ani pozornosti cisára Hadriána, ktorý ho menoval za člena cisárskej rady a v roku 138 (24.1.138) pri príležitosti svojich 62. narodenín ho dokonca adoptoval za svojho syna a nástupcu. Antoninus Pius sa už toho roku po smrti Hadriána stal cisárom. Vládol 23 rokov a jeho vládnutie sa hodnotí ako jedno z najlepších v rímskych dejinách, hoci neviedol vojny, v ktorých by sa preslávil veľkými víťazstvami, nezaviedol množstvo reforiem, ale dožičil ríši život v mieri a v prosperite. Svoju ľudskosť prejavil zavedením zákonov, ktoré mali chrániť otrokov pred krutým zaobchádzaním, ako aj tým, že neprenasledoval kresťanov. Z čias jeho vlády vieme len o niekoľkých lokálnych nepokojoch. K najväčšiemu došlo v Británii, kde ríša prišla o južné Škótsko. Nový obranný val, ktorý nesie jeho meno, mal zabrániť ďalším územným stratám. V Egypte v roku 153 povstanie na čas ohrozilo dodávky obilia do Ríma. Hrozbu pred útokom arménskeho kráľa Vologaesa odvrátil diplomaticky, keď mu v liste pohrozil zásahom légií v prípade, že budú pokračovať vo vojenských prípravách. 
V osobnom živote nebol šťastný. Manželka Faustina zomrela v treťom roku jeho vlády. Mal s ňou štyri deti (dvoch synov a dve dcéry), ktoré takisto zomreli ešte pred jeho nastúpením na cisársky trón, okrem mladšej dcéry Faustiny. 
Antoninus Pius zomrel 7. 3. 161. Koniec jeho panovania je medzníkom v rímskych dejinách, keď mier ukončili vojny, ktoré musel viesť jeho adoptívny syn a nástupca Marcus Aurelius.
Ťažisko

Ťažisko môže byť:
Dr. No

Dr. No môže byť:
Goldfinger

Goldfinger môže byť:
Amaya

Amaya je webový klient pre platformy Linux, Windows a Mac OS X, ktorý pracuje ako prehliadač a súčasne ako autorský nástroj. Program bol navrhnutý organizáciami W3C a INRIA s primárnym cieľom demonštrovať nové webové technológie a pomôcť používateľom vytvárať platné webové stránky. 
S programom Amaya môžete vytvárať webové stránky obsahujúce formuláre, tabuľky a mnoho ďalších prvkov jazyka XHTML. Môžete vytvárať a upravovať matematické výrazy priamo na webovej stránke pomocou jazyka MathML. Môžete tiež meniť vzhľad stránky pomocou jazyka kaskádových štýlov (CSS) a vkladať vektorovú grafiku vo formáte SVG.
American Ephemeris and Nautical Almanac

American Ephemeris and Nautical Almanac je astronomická ročenka, ktorú vydáva United States National Almanac Office vo Washingtone, výskumné centrum oblasti nebeskej mechaniky a teoretickej astronómie. Vychádza od roku 1849. Roku 1960 splynula s anglickou astronomickou ročenkou "Astronomical Ephemeris" (Royal Greenwich Observatory).
Daniel škvrnitý

Daniel škvrnitý ("Dama dama") je cicavec z čeľade jeleňovité, patrí medzi prežúvavé párnokopytníky. Obýva západnú palearktickú oblasť. Je pôvodom z teplejšej stredomorskej oblasti, z Turecka a možno i z Macedónska. V minulých storočiach bol introdukovaný do južnej Afriky, Austrálie, Nového Zélandu, Severnej i Južnej Ameriky. U nás žije v pahorkatinách a jeho výskyt bol doložený na 25,1 % územia.
Opis.
Hlavným znakom tohoto druhu sú parohy, pri koreni sú oblé, dvojvetvové a hore sa rozširujú do predĺženej lopatky s výbežkami na okraji. Daniel škvrnitý je omnoho menší od svojho ušľachtilého príbuzného - jeleňa. Celková jeho dĺžka vrátane 19 centimetrov dlhého chvosta je 1,7 metra a je 90 centimetrov vysoký, staré samce bývajú 1,8 metra dlhé, na meter vysoké, vzadu ešte o 5 - 6 centimetrov vyššie. Od jeleňa sa daniel líši kratšími a slabšími nohami, farbou, pomerne silným trupom, kratším krkom a dlhším chvostom. Z našich domácich druhov zveri sa žiaden nehonosí takými častými rozdielmi v sfarbení ako daniel, a to ako aj v rôznych ročných obdobiach, tak i podľa veku. V lete je daniel zvrchu na stehnách a na konci chvosta hnedočervený, zospodu a na vnútornej strane nôh biely, okolo papule a očí má čierne krúžky. Chrbtové chlpy má pri koreni do biela, uprostred červenohnedé a na konci čierne. V zime je povrch hlavy, krku a uší hnedosivý, chrbát a boky do čierna, spodok tela popolavý, niekedy do červenkasta. Často sa daniele vyskytujú úplne biele, ktoré nemenia farbu po celý rok a ktoré v zime mávajú len o niečo dlhšiu srsť. Niektoré daniele bývajú v mladosti žltkasté; čierne sa vyskytujú zriedka. 
Spôsobom života a pohybmi sa daniel škvrnitý jeleňovi veľmi podobá. Obidve tieto zvieratá majú rovnako vyvinuté zmysly a takisto ich duševné schopnosti sú si rovnaké. Daniele nie sú také plaché a opatrné ako jelene. Rýchlosťou, svižnosťou a obratnosťou daniel sotva zaostáva za jeleňom, obidva druhy sa však líšia spôsobom behu, lebo daniel dvíha v cvale vyššie nohy. Jeho chôdza je veľmi úhľadná, ľahko cvála a dokáže preskočiť aj 2 metre vysokú stenu. Podľa potreby i dobre pláva. Keď odpočíva, je na zložených nohách, ale nikdy si neľahne na bok. Keď si chce kľaknúť, padá najprv na predné nohy, ak vstáva, vždy sa zdvihne zadnými nohami. Daniel aj jeleň sa pasú rovnako, daniele však častejšie olupujú zo stromov kôru, a preto sú škodlivejšie. Je nápadné, že naše daniele žerú niekedy aj jedovaté rastliny, po ich strávení hynú. Daniele sa trvale držia svojho stanoviska. Žijú vo väčších alebo menších stádach. Je však veľmi vhodným zvieraťom pre chov v obore. Rozhodne nie sú príjemnými spoločníkmi v zajatí práve tak ako ostatné jelene. Koža danielov sa viac cení než jelenia, lebo je vláčna.
Ames Research Center

Ames Research Center (ARC) je vedecké výskumné stredisko amerického národného ústavu pre letectvo a vesmír NASA. Nachádza sa v Moffett Fielde (Kalifornia), USA. Stredisko Ames Research Center (ARC) bolo založené 20. decembra 1939, ako druhé laboratórium federálneho úradu pre letectvo National Advisory Committee for Aeronautics (NACA). Federálny úrad pre letectvo NACA prešiel v roku 1958 do správy novovytvoreného úradu NASA. Stredisko je pomenované podľa Josepha Amesa, zakladujúceho člena a dlhoročného predsedu federálneho úradu pre letectvo NACA.
Externé odkazy.
NASA: Ames Research Center
Topás

Topás je minerál kryštalizujúci v rombickej sústave, chemicky kremičitan hlinitý s prímesou fluóru - Al2[SiO4|(F,OH)2].
Je to polodrahokam najčastejšie zlatožltej farby, ale taktiež môže byť ružový, zelený, modrý alebo bezfarebný.
Pomenovaný bol podľa ostrova Topasos v Červenom mori, podľa iných zdrojov jeho názov pochádza zo starého indického jazyka, v ktorom slovo "tapas" znamená oheň.
Pôvod.
Magmatický a postmagmatický minerál so zvýšeným obsahom Al a F. Vyskytuje sa ako horninotvorný minerál v autometamorfovaných cínonosných žulách a na kremenných žilách v ich okolí, v žulových pegmatitoch, menej často aj inde. Jeho veľké prizmatické kryštály môžu dosahovať hmotnosť až okolo 100 kg. Je odolný proti zvetrávaniu.
Load (album)

Load je šiesty album americkej thrash metalovej skupiny Metallica, vydaný v roku 1996. Dodnes sa ho v USA predalo vyše 5 miliónov kusov a celosvetový predaj prekročil 12 miliónovú métu.
Ananka

Ananka môže byť:
Ampér na meter

Ampér na meter (A. m-1) je hlavná jednotka intenzity magnetického poľa. 1 A. m-1 je intenzita magnetického poľa vnútri veľmi dlhého solenoidu, v ktorom súčin prúdu a dĺžkovej hustoty závitov je 1 A. m-1.
Capri Observatory

Capri Observatory sú slnečné pozorovacie stanice v obci Anacapri na talianskom ostrove Capri (+14°1,8'; +40°33,5'; 137 m), založené v roku 1965. 
Dve stanice patria ústavu "Kiepenheuer Institut für Sonnenphysik" v nemeckom meste Freiburg im Breisgau, tretie švédskemu observatóriu "Stockholm Observatory". Zamerané sú na výskum slnečnej chromosféry a koróny. Prístroje: 35 cm coudé refraktor, 2 koronografy.
Anaxagoras (kráter)

Anaxagoras je pomerne mladý impaktný kráter na privrátenej strane Mesiaca. Je pomenovaný po gréckom filozofovi Anaxagorasovi.
William Anders

William Alison „Bill“ Anders (* 17. október 1933, Britský Hongkong – † 7. jún 2024, San Juan County, Washington, USA) bol americký astronaut, účastník prvého letu okolo Mesiaca v roku 1968 na kozmickej lodi Apollo 8 a autor ikonickej fotografie "Earthrise" („Východ Zeme“).
Zahynul vo veku 90 rokov pri leteckej nehode počas pilotovania historického lietadla Beechcraft T-34 Mentor nad ostrovmi San Juan v Pugetovom zálive v štáte Washington.
Život.
Škola a výcvik.
Anders študoval na námornej akadémii USA (U.S. Naval Academy), v roku 1962 získal titul inžiniera v odbore atómová fyzika na technologickom inštitúte amerického letectva (Air Force Institute of Technology). Medzi kozmonautov prišiel v tretej skupine iba o pár mesiacov neskôr v roku 1963 s bohatou praxou pilota. Bol zaradený do záložnej posádky Gemini 11.
Let do vesmíru.
Apollo 8 bola prvá pilotovaná loď k Mesiacu. Letel v trojici ako najmladší člen posádky spolu s Bormanom a Lovellom. Bol veliteľom lunárneho modulu, ktorý však vôbec nemali. Okolo Mesiaca obleteli 10 krát a po šiestich dňoch sa v poriadku vrátili na Zem, pristáli na hladine Tichého oceánu.
Po lete.
Zostal ešte krátko vo výcviku a bol zaradený do záložnej posádky Apolla 11. V septembri roku 1969 sa plukovník Anders rozhodol z letectva USA odísť. V rokoch 19691973 pracoval vo Washingtone v Národnej rade pre letectvo a kozmické lety (National Aeronautics and Space Council). V rokoch 19731976 bol riaditeľom Komisie pre atómovú energiu. V roku 1976 bol vymenovaný za veľvyslanca USA v Nórsku. Od októbra 1977 bol generálnym manažérom oddelenia atómovej energie v spoločnosti General Electric. (General Dynamics Corp., Nuclear Energy Products Div.). V roku 1989 bol zamestnaný v Textron, Inc. a v roku 2003 sa vrátil do NASA v Houstone už ako generál v zálohe. Bol ženatý a mal šesť detí.
Mozzarella

Mozzarella je mäkký syr z talianskej Kampánie.
Mozzarella má tvar oválnej loptičky a uskladňuje sa v miskách alebo pevne uzavretých vreckách obsahujúcich srvátku. Mozzarela má snehobielu farbu a veľmi tenkú lesklú kôru. Štruktúra mladého syra je pomerne pružná a poddajná a dá sa celkom ľahko krájať. Ako syr zreje, stáva sa mäkším a zintenzívňuje sa jeho chuť.
Mozzarella je syr vyrobený z takzvanej "točenej syreniny". Aby sa mlieko zrazilo, pridáva sa doň iniciačná kultúra a syridlo. Syrenina sa pokrája na veľmi malé kúsky a nechá sa usadiť. Potom sa vytiahne zo srvátky a miesi sa v horúcej vode, až kým sa z nej nevytvorí hladká a lesklá masa. Z nej sa odkrajujú malé kúsky, formujú sa do loptičiek, namáčajú do slaného roztoku a balia.
Použitie.
Mozzarella sa najčastejšie pridáva na pizzu, cestoviny, mäso, do šalátov. Najznámejším predjedlom je šalát Caprese. Tento typicky letný šalát je jedným z najľahších šalátov, aké môže talianska kuchyňa ponúknuť.
Live After Death

Live After Death je prvý živý album britskej heavy metalovej skupiny Iron Maiden, ktorý bol nahratý počas "World Slavery Tour 1984-1985". Autorom obalu singla „Run To The Hills (live)“ a obalu albumu je výtvarník Derek Riggs. Mnohí ľudia tento album považujú za jeden z najlepších živákov v metalovej histórii. Originálna edícia z roku 1985 obsahovala len 1 CD, v roku 1998 v re-edícii tohto koncertu sa pridalo 2 CD ako bonusový disk.
Single.
vydané: 2. december 1985
vydané: 23. september 1985
Šma Jisrael

Šma Jisrael (aškenázska výslovnosť "Šma Jisroejl") alebo skrátene Šma (hebr. שמע ישראל; "Počuj Izrael") sú prvé slová a zároveň pomenovanie jednej z najdôležitejších modlitieb judaizmu. Text pozostáva z veršov Tóry: Deuteronómium 6:4-9, 11:13-21 a Numeri 15:37-41. Jeho obsahom je pripomenutie si povinnosti lásky k jedinému Bohu, ktorého má žid milovať "celým svojím srdcom, dušou a silou".
Šma Jisrael je stredobodom židovskej rannej a večernej bohoslužby a výstižne vyjadruje monoteistické základy judaizmu. Recitovať Šma dvakrát denne je pre veriaceho žida micva – náboženský príkaz.
Preklady.
Toto sú slovenské preklady prvej časti modlitby Šma Jisrael:
„Počuj, Izrael! Hospodin, náš Boh, je jediný Hospodin. Milovať budeš Hospodina, svojho Boha, celým srdcom, celou dušou a celou silou. Slová, ktoré ti dnes prikazujem, budú v tvojom srdci. Budeš ich vštepovať svojim synom a budeš hovoriť o nich, či budeš sedieť vo svojom dome, či budeš kráčať cestou, či budeš líhať alebo vstávať. Priviažeš si ich ako znamenie na ruku, budeš ich mať ako pásku na čele medzi očami a napíšeš ich na veraje svojho domu a na svoje brány.“" (evanjelický preklad)"
„Počuj, Izrael, Pán je náš Boh, Pán jediný! A ty budeš milovať Pána, svojho Boha, celým svojím srdcom, celou svojou dušou a celou svojou silou. A tieto slová, ktoré ti ja dnes prikazujem, nech sú v tvojom srdci, poúčaj o nich svojich synov a sám uvažuj o nich, či budeš sedieť vo svojom dome, či budeš na ceste, či budeš ležať alebo stáť. Priviaž si ich ako znamenie na ruku, nech sú ako znaky medzi tvojimi očami, a napíš si ich na veraje svojho domu a na dvere.“ "(katolícky preklad, Spolok sv. Vojtecha)"
"Slyš Izrael, Hospodin je náš Boh, Hospodin je Jediný. Buď požehnané Meno majestátu Tvojej vlády na veky vekov. Miluj Hospodina, svojho Boha, celým svojim srdcom, celou svojou dušou a všetkými svojimi silami. Tieto slová, ktoré ti dnes prikazujem maj na srdci a vštepuj ich svojim synom, hovor o nich v sede vo svojom dome, kráčajúc po ceste, keď si líhaš a keď vstávaš. Priviaž si ich na znamenie na svoju pažu, na čelo medzi svojimi očami a napíš ich na veraje svojho domu a svojich brán." (Judaizmus)
ReLoad

ReLoad je siedmy album americkej thrash metalovej skupiny Metallica, vydaný v roku 1997. Dodnes sa ho v USA predalo vyše 4,8 milióna kusov a celosvetový predaj prekročil 10 miliónovú métu.
Rebríčkové umiestnenia.
Album
Single
Ocenenia.
Ocenenie Grammy
Soufrière (Svätý Vincent a Grenadíny)

Soufrière je aktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v severnej časti ostrova ostrov Svätý Vincent v Karibiku. Vrchol sopky je tvorený 1,6 km širokým kráterom, ktorého severovýchodná stena je porušená následkom erupcie v roku 1812. V kráteri sa nachádza vulkanické jazierko a v jeho strede menší vulkanický dóm, pochádzajúci z erupcie v roku 1979.
Je to najmladšie vulkanické centrum ostrova (staršie sopečné útvary sú "Morne Garu", "Grand Bonhomme" a celá juhovýchodná časť ostrova). Historicky doložené erupcie Soufrière sú z rokov 1718, 1784, 1812, 1814, 1902, 1971 a 1979. Výbuchy v rokoch 1812, 1902 a 1979 boli veľmi veľké (objem vyvrhnutých produktov bol rádovo desiatky miliónov m3) a vyžiadali si aj obete na životoch (erupcia v roku 1902 usmrtila asi 1 600 obetí).
Freatická explózia, ktorá začala 6. mája 1902 sa odohrala len dva dni pred katastrofou na ostrove Martinik, keď správy o výbuchu Soufrière zapríčinili, že obyvatelia mesta Saint-Pierre nedbali na varovné signály sopky Pelée, neopustili mesto a na nasledujúci deň ich usmrtili početné pyroklastické prúdy, rútiace sa dole svahmi vulkánu.
Mam

Mam môže byť:
Otomanská kultúra

Otomanská kultúra alebo otomansko-fűzesabonský komplex (v Maďarsku chápaná ako dve sukcesívne kultúry otomanská kultúra a fűzesabonská kultúra) bola kultúra v starej bronzovej dobe (niekedy pred 1450 pred Kr. (asi 16. storočie pred Kr. – 1450 pred Kr.) podľa konvenčného datovania resp. pred 1600 pred Kr. podľa novšieho datovania) v severozápadnom Rumunsku (pôvodné územie), východnom Maďarsku, juhozápadnej Podkarpatskej Rusi a na Slovensku vo Východoslovenskej nížine, v Košickej kotline a na Spiši (infiltrovaná bola aj na juhozápadné Slovensko).
Delenie.
Delí sa na tri fázy:
Charakteristika.
Pochovávalo sa v prvej fáze žehom, v druhej fáze kostrovo v skrčenej podobe, v tretej fáze birituálne. Stavali sa nížinné neopevnené a veľké opevnené osady tellového charakteru stavané najmä na ostrožných návršiach s náznakmi urbanizácie zástavby (Košice-Barca), ďalej doklady obchodu s jantárom, rozvoj stavebnej techniky s kamennou architektúrou opevnení, vysoká úroveň kovovýroby a spracovania bronzu, štylizované zvieracie plastiky, bochníkovité a antropomorfné idoly, mykénsky motív špirály a koncentrických krúžkov na kostených bočniciach úzd, keramike a šperkoch a vrcholne pestrá a kvalitná keramika (asi remeselne vyrábaná; zastúpené sú aj cedidlá, prenosné piecky pyrauny a kultové nádobky). Obyvateľstvo sa zaoberalo obrábaním pôdy, chovom domácej zveriny, ale i poľovníctvom. Kultúra sa v mnohom podobala maďarovskej kultúre.
Otomanská kultúra na Slovensku.
U nás sú tri fázy zastúpené takto:
Osada Košice-Barca je významná riešením zástavby s domami zoskupenými do štyroch radov, ktoré pretínali čiastočne vydláždené ulice, ktoré pripomína neskoršie mestá a nemá v súvekej strednej Európe obdobu. V Gánovciach sa zas v záverečnej fáze otomanskej kultúry v kultovej studni našla železná ("sic!") časť dýky alebo kosáka. Zrejme sa sem dostala obchodom z Chetitskej ríše.
Maďarovská kultúra

Maďarovská kultúra bola kultúra starej bronzovej doby (podľa konvenčného datovania pred 1450 pred Kr., podľa novšieho datovania pred 1600 pred Kr.) na juhozápadnom Slovensku. V mladších obdobiach prenikala až do západného Maďarska a bývalej veľkej Juhoslávie, do Poľska a do Burgenlandu. Kultúra je súčasťou kultúrneho komplexu Maďarovce - Větěřov - Böheimkirchen. Pomenovaná je podľa náleziska Maďarovce (dnes Santovka). Vznikla pod vplyvom únětickej kultúry a pod vplyvmi z juhu. Obdobie neskorej fázy maďarovskej kultúry malo zas veľký podiel na genéze karpatskej mohylovej kultúry.
Charakteristika.
Boli pre ňu typické veľké opevnené osady tellového charakteru stavané na ostrožných návršiach, dunách chránených riečnym meandrom či na temenách kopcov (Ivanovce, Šurany-Nitriansky Hrádok, Veselé, Hoste, Vráble, Bratislava-Devín, Nitra-hrad) s až trojpriestorovými domami (Šurany-Nitriansky Hrádok), ďalej doklady obchodu s jantárom, rozvoj stavebnej techniky s kamennou architektúrou opevnení, vysoká úroveň kovovýroby a spracovania bronzu, štylizované zvieracie plastiky, bochníkovité a antropomorfné idoly, mykénsky motív špirály a koncentrických krúžkov na kostených bočniciach úzd, keramike a šperkoch. Obyvateľstvo sa zaoberalo obrábaním pôdy, chovom domácej zveriny, ale i poľovníctvom. Pochovávanie bolo spočiatku len kostrové, neskôr birituálne.
V záverečnej fáze kultúry badať vplyvy z východného Stredomoria (z mykénskej a minojskej kultúry).
Delenie.
Delí sa na 3 územné skupiny: 
...a 3 vývojové fázy:
Náleziská.
Najznámejšie náleziská maďarovskej kultúry sú Nitriansky Hrádok, Vráble, Veselé, Čata, Šarovce, Branč. V oblasti maďarovskej kultúry ojedinele badať na západnom Slovensku, napr. v Budmericiach, vplyv věteřovskej kultúry z Moravy.
Hatvanská kultúra

Hatvanská kultúra bola kultúra v starej bronzovej dobe (presnejšie asi po roku 1600 pred Kr. podľa konvenčného datovania a asi po 1850 pred Kr. podľa novšieho datovania) v severovýchodnom Maďarsku a na juhu západného s stredného Slovenska od dolného Ponitria až po Košickú kotlinu.
Pomenovaná je podľa vyvýšeného tellového sídliska pri Hatvane pri Budapešti.
Vznikla z nyírségskej skupiny pod južnými a východnými vplyvmi.
Od tejto kultúry pochádzajú prvé opevnené sídliská starobronzovej doby (Malé Kosihy a Včelince) a sídliská tejto kultúry boli len opevnené. Pochovávanie je žiarové, popol sa voľne rozhadzuje alebo ojedinele dáva do urien.
Delí sa na dve fázy:
V severovýchodnom Zadunajsku vznikla paralelne k mladej fáze hatvanskej kultúry (a pod jej a vplyvom kisapostáckej kultúry/skupiny) tzv. tokodská skupina. Toto označenie niektoré zdroje používajú aj pre mladú fázu hatvanskej kultúry na Slovensku.
Wieselburská kultúra

Wieselburská kultúra (zastarano mošonská kultúra; v Maďarsku nazývaná typ Gáta) bola kultúra na malom území Burgenlandu a priľahlom Dolnom Rakúsku (Hainburg-Teichtal, Gattendorf (), Hofmannshöhle pri Bad Fischau), v priľahlom Zadunajsku a priľahlom Slovensku (Bratislava-Rusovce, Bratislava-Podunajské Biskupice, Branč; sekundárne aj Blatné, Chorvátsky Grob, Senec a Veľký Grob) v starej bronzovej dobe (asi po 1600 pred Kr. podľa konvenčného datovania a po 1850 pred Kr. podľa novšieho datovania).
Pomenovaná je podľa náleziska Moson ().
Časté sú menšie ploché kostrové pohrebiská. Pohrebisko wieselburskej kultúry v Rusovciach prinieslo okrem keramických nálezov i bronzový, zlatý a strieborný šperk, morské mušle a jantár. Keramika ja najčastejšie dvojuchá nádoba v podobe presýpacích hodín s plastickou výzdobou.
Niektoré nálezy sa označujú ako wieselbursko-únětická kultúra (napr. Veľký Grob).
Kultúra Chłopice-Veselé

Kultúra/skupina Chłopice-Veselé alebo chłopicko-veselská skupina/kultúra bola skupina/kultúra na začiatku bronzovej doby (podľa rôznych zdrojov 2 3002 200 alebo 2 0001 900 alebo 1 8501 750 pred Kr.) v Malopoľsku, Hornom Sliezsku, na Morave a na juhozápadnom Slovensku. Patrí do epišnúrového komplexu.
Je príbuzná s typom Počapy na hornom Dnestri.
Z Poľska sú známe sídla (Chłopice, Iwanowice) aj pohrebiská, zo Slovenska a Moravy len pohrebiská (Veselé, Ivanka pri Dunaji, Brezová pod Bradlom, Uherské Hradiště-Sady, Sudoměřice, Hulín).
Pálffy

Pálffy môže byť:
Skupina Nyírség-Zatín

Skupina Nyírség-Zatín bola kultúrna skupina mladého eneolitu a začiatku starej bronzovej doby (teda asi okolo 2000 pred Kr. podľa konvenčného datovania alebo asi okolo 2 300 pred Kr. podľa novšieho datovania) na východnom Slovensku (Košická kotlina, Východoslovenská nížina, ojedinele na Spiši a severovýchodnom Slovensku). Patrí do tzv. mladoeneolitického kultúrneho komplexu. V podstate zodpovedá nyírségskej kultúre v severovýchodnom Maďarsku.
Patrí do epišnúrového komplexu.
Paralelne s touto skupinou existovala na východnom Slovensku skupina východoslovenských mohýl.
Hlavné náleziská: Pavlovce nad Uhom, Zatín, Oborín, Ižkovce. Hlavný keramický tvar: džbán a misa.
Skupina východoslovenských mohýl

Skupina východoslovenských mohýl (alebo všeobecne mohyly východoslovenského typu) bola kultúrna skupina v mladom eneolite a na začiatku starej doby bronzovej (teda podľa konvenčného datovania okolo 2 000 pred Kr., podľa novšieho datovania okolo 2 300 pred Kr.) vo vrchovinách východného Slovenska. Patrí do epišnúrového komplexu. Pomenoval ju slovenský archeológ Vojtech Budinský-Krička.
Bol to roľnícko-pastiersky ľud, príslušníci východnej vetvy kultúry so šnúrovou keramikou. Prišli zo severu (od Dnestra a Sanu) a usadili sa na málo úrodných pôdach. Ich sídla sa nenašli, archeológovia však objavili početné mohylové hroby v Ondavskej (Giraltovce, Kožany, Kurima, Brestov, Hankovce) a v Šarišskej vrchovine (Veľký Šariš-Kanaš). Obyvatelia tejto kultúry však osídlili aj južné oblasti Poľska, západné oblasti Ukrajiny (v okolí mesta Sambor) a taktiež oblasti v Sedmohradsku. Niektorí bádatelia ich považujú za prvých Indoeurópanov.
Ich jediným archeologickým prejavom sú mohylové pohrebiská. Na jednom pohrebisku je spravidla 10-15 mohýl, na celom východnom Slovensku sa odhaduje asi 2 000 mohýl z tohto obdobia, ktoré vytvárajú pohrebiská dlhé aj niekoľko kilometrov. Najväčšia koncentrácia je v okrese Svidník. Mohyly mali priemer 5-22 metrov a boli vysoké 50-80 centimetrov. Zhotovovali sa z hliny, výnimku tvorí kamenná mohyla v Šapinci. Pochovávanie bolo birituálne, t.j. kostrové aj žiarové (tento zvyk prebrali pravdepodobne od obyvateľov skupiny Nyírség-Zatín). V kostrových hroboch ležia mŕtvi na boku v skrčenej polohe, zriedkavejšie v polohe naznak. V niektorých hroboch sa však nenašli žiadne stopy po pochovávaní, môže teda ísť o symbolické hroby. Vybavenie hrobov a milodary sú veľmi skromné (ide väčšinou o keramiku a kamenné nástroje), čo poukazuje na relatívne sociálne nediferencovanú spoločnosť.
Medzi archeologické nálezy patria hlavne keramické črepy, celé nádoby sú vzácne. Keramika je zdobená predovšetkým odtlačkami šnúry, menej časté sú jamky, vpichy alebo výčnelky. Keramika je iba nahrubo opracovaná, no menšie nádoby majú dôslednejšiu povrchovú úpravu. Okrem keramiky sa našli aj zlomky kamenných nástrojov (mlat, sekerka, nôž) vyrobené z jaspisu, pazúrika, bridlice, kremenca a menej často z obsidiánu.
Nitrianska kultúra

Nitrianska kultúra alebo nitrianska skupina bola kultúra/skupina v starej bronzovej dobe (konkrétne cca 1900 – cca 1600 pred Kr. podľa konvenčného datovania, ale 2200 – 1900 pred Kr. podľa novšieho datovania) pôvodne v Ponitrí, neskôr tiež v okolí Trnavy, na Záhorí a na východnej Morave.
Charakteristika.
Vyvinula sa z kultúry Chlopice-Veselé, asi pod vplyvom skupiny Kosihy-Čaka, kultúry zvoncovitých pohárov a pod vplyvmi z Podkarpatskej Rusi. Zanikla postupne pod vplyvom rozšírenia únětickej kultúry.
Typické sú pre ňu rozsiahle pohrebiská, a to kostrové. Dodnes poznáme vyše 60 pohrebísk (Abrahám, Branč, Tvrdošovce, Výčapy-Opatovce, Holešov, Hulín, Ludanice). Na Slovensku sú známe iba tri sídliskové objekty nitrianskej kultúry. Typický je výskyt medené industrie tvaru vŕbového listu: náramky, náušnice, záušnice, prstene, nože.
Periodizácia.
Periodizácia Nitrianskej kultúry sa stále vyvýja.
Anton Točík, ktorý rozpoznal osobitnú kultúrnu skupinu zo staršej doby bronzovej a nazval ju Nitrianska skupina, rozlišoval jej 2 fázy/stupne:
Jozef Bátora popri spracovaní a vyhodnotení pohrebiska z Jelšoviec rozčlenil nitransku kultúru na tri vývojové fázy:
Najnovšie Jaroslav Peška a Miroslav Králík navrhli detailnejšiu päťstupňovú periodizáciu:
Opéra National de Paris

Opéra National de Paris je najznámejšie operné divadlo vo Francúzsku. Sídli v Paríži, v dvoch budovách: historickej Opera Garnier a modernej "Opera Bastille".
Ďalšie opery v Paríži sú Théâtre du Châtelet, Opéra-Comique a Théâtre des Champs-Élysées.
Externé odkazy.
Koštianska kultúra

Koštianska kultúra alebo koštianska skupina bola kultúra/skupina v starej bronzovej dobe (konkrétne cca 1850 – cca 1 500 pred Kr. podľa konvenčného datovania, ale podľa novšieho datovania zrejme o stáročia skôr) na východnom Slovensku (Východoslovenská nížina, Košická kotlina a Spiš). Patrí do epišnúrového komplexu. Pomenovaná je podľa Koštian, dnes miestnej časti Valalík pri Košiciach.
Sú pre ňu typické rozsiahle kostrové pohrebiská (Perín, Košice, Čaňa, Valaliky-Všechsvätých, Dúbravka, Lastovce, Žehra – Dreveník, Spišské Tomášovce). Pochovávanie je kostrové. Nachádzame tu aj sibinské náušnice a najstaršie bronzové sekerky v strednej Európe. Keramika je spočiatku šnúrová.
Vyvinula sa zo skupiny Nyírség-Zatín.
Rozlišujú sa dve fázy:
Bošácka skupina

Bošácka skupina bola kultúrna skupina v mladom eneolite na západnom Slovensku a východnej Morave (hlavne horná Nitra, Požitavie a svahy Bielych Karpát), ojedinele v južnom Poľsku.
Vyvinula sa z badenskej kultúry.
Je charakteristická novými vzormi na keramike (otlačok šnúry, kolkovanie, slamovanie, voštinovanie) a sídlami na strategických polohách (Ivanovce, Bánov), ktoré sú niekedy aj opevnené priekopami (Podolie).