Charles Louis L’Héritier de Brutelle

Charles Louis L’Héritier de Brutelle (* 15. jún 1746, Paríž, Francúzsko† 18. august 1800, Paríž) bol francúzsky botanik a štátny úradník z 18. storočia. Narodil sa v bohatej parížskej rodine z vyššej triedy, spojenie s francúzskym kráľovským dvorom mu vo veku dvadsaťšesť rokov zabezpečilo pozíciu superintendenta parížskych vôd a lesov. V tejto funkcii vykonal L’Héritier rôzne štúdie pôvodných stromov a kríkov, pričom sa začal zaujímať aj o exotickú flóru. Charles Louis L’Héritier de Brutelle má v Medzinárodnom registri mien rastlín skratku L'Hér. Používa sa aj skratka L'Herit.
Skorý život.
Okrem toho, čo je uvedené vyššie, sa o jeho ranom živote pred prvým zamestnaním vie len málo. Zdá sa, že po nástupe na superintendenciu bol samouk v botanike.
V roku 1775 bol L’Héritier vymenovaný za sudcu na "Cour des Aides" v Paríži. Bol to súd, ktorý sa zaoberal daňovými deliktmi, no za jeho prezidenta Malesherbesa sa stal snáď jedinou francúzskou vládnou inštitúciou, ktorá chránila bežných občanov pred skorumpovaným štátom. Sám Malesherbes bol zanieteným botanikom, no v tom istom roku (1775) bol nútený odísť z úradu, pretože zverejnil schému reformy daňového systému.
V roku 1775 sa L’Héritier oženil s Thérèse-Valère Doré. Za 19 rokov, kým Thérèse-Valère nezomrela, mali päť detí.
Vďaka svojmu súkromnému bohatstvu a verejným príjmom mohol L’Héritier vykonávať svoje botanické záujmy ako bohatý amatér. Bol prísnym nasledovníkom Linného systému klasifikácie rastlín. Najvplyvnejší francúzski botanici tej doby – Jussieu, Adanson a ďalší – obhajovali prirodzenejší systém klasifikácie, teda krásu. L’Héritier sa s nimi čoskoro nezhodol, hoci bol priateľom s inými učencami ako Georges Cuvier, Pierre Marie Auguste Broussonet a André Thouin. Prostredníctvom týchto kontaktov si dopisoval s ďalšími botanikmi ako Joseph Banks a James Edward Smith.
Okolo roku 1783 dostal nápad publikovať články o nových rastlinných druhoch.
Prvý zväzok "Stirpes Novae" (Nové rastliny) vyšiel v marci 1785, druhý v januári 1786, tretí v marci 1786. Ďalšie zväzky sa objavili v roku 1788 a neskôr. Tieto boli publikované na jeho vlastné náklady, rovnako ako takmer všetky jeho botanické práce, a obsahovali celostranovú ilustráciu znázorňujúcu každý nový druh. Od druhého zväzku kreslil ilustrácie Pierre-Joseph Redouté, ktorý neskôr pripísal L’Héritierovi zásluhy za naštartovanie jeho kariéry a slávy.
Francúzska revolúcia.
Ako sudca uznávaného súdu a sám zastávajúci liberálne politické myšlienky nebol L’Héritier spočiatku ohrozený, keď sa v roku 1789 začala Francúzska revolúcia. Bol jedným z mála bývalých sudcov, ktorých vymenovali za sudcu revolučného tribunálu. V októbri 1789 bol dokonca vymenovaný za veliteľa národnej gardy svojho okresu. Jeho jednotky na základe jeho rozkazu zabránili masakru kráľovskej osobnej stráže, keď parížsky dav odviedol kráľa z Versailles do Paríža.
V roku 1790 bol zvolený do Académie des sciences ako pridružený člen napriek tomu, že de Jussieu, Adanson a Lamarck hlasovali proti nemu. Počas tejto fázy revolúcie pokračoval vo vydávaní botanických článkov.
Koncom roku 1792 sa však začal jakobínsky teror a hovorí sa, že L’Héritier bol istý čas uväznený a hrozila mu poprava, no niektorí z jeho botanických priateľov ho prepustili; neexistuje žiadne nezávislé potvrdenie. Jeho bývalého patróna Malesherbesa popravili gilotínou.
Približne v čase, keď sa v roku 1794 skončil jakobínsky teror, zomrela L’Héritierova manželka Thérèse-Valère. Najstarší syn Jacques odišiel z domu a zdá sa, že sa stal odcudzeným; najstaršia dcéra odišla žiť do inej rodiny, zatiaľ čo L’Héritier a jeho služobníctvo sa starali o najmladších troch (najmladšia Rose mala v tom čase len dva roky, ale dožila sa 99 rokov). L’Héritier sa znova neoženil.
Po revolúcii.
L’Héritier bol zničený revolúciou a musel prijať slabo platenú prácu na ministerstve spravodlivosti, hoci bol tiež členom komisie pre poľnohospodárstvo a umenie a podieľal sa na publikovaní niekoľkých poľnohospodárskych správ.
V roku 1795 sa Akadémia vied znovuzrodila ako Národný inštitút vied a umení a L’Héritier bol zvolený za riadneho člena, ktorý mal slušný plat. Stále mal svoju knižnicu a herbár, ktoré dal bezplatne využívať mladým botanikom, akými boli napríklad de Candolle.
Večer 16. augusta 1800, keď išiel domov po neskorej práci v Ústave, ho na ulici napadol a zavraždil neznámy útočník. Jedna fáma hovorila, že vrahom bol jeho najstarší syn. Jeho telo teraz leží na cintoríne Père Lachaise.
Zanechal herbár s približne 8 000 druhmi a veľkú botanickú knižnicu, ktorá je údajne druhá po knižnici Sira Josepha Banksa. Herbár bol pridaný do francúzskych národných zbierok, zatiaľ čo knižnica bola rozptýlená.