burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Majstrovstvá Slovenska jednotlivcov mužov v petangu

Majstrovstvá Slovenskej republiky jednotlivcov mužov v petangu sú organizované od roku 2015. Víťazi MSR získavajú prednostné právo na reprezentáciu Slovenska na ME a MS v petangu v danom roku. MSR sa môže zúčastniť ktorýkoľvek licencovaný hráč Slovenskej federácie pétanque, ktorý spĺňa všetky dané podmienky. Každý hráč môže pri hre používať iba gule licencované FIPJP.
Základné pravidlá.
Medzi najdôležitejšie pravidlá, ktoré odlišujú MSR od bežných turnajov organizovaných pod záštitou SFP sú:
Majstrovstvá Slovenska jednotlivcov žien v petangu

Majstrovstvá Slovenskej republiky jednotlivkýň žien v petangu sú organizované od roku 2015. Víťazi MSR získavajú prednostné právo na reprezentáciu Slovenska na ME a MS v petangu v danom roku. MSR sa môže zúčastniť ktorákoľvek licencovaná hráčka Slovenskej federácie pétanque, ktorá spĺňa všetky dané podmienky. Každá hráčka môže pri hre používať iba gule licencované FIPJP.
Základné pravidlá.
Medzi najdôležitejšie pravidlá, ktoré odlišujú MSR od bežných turnajov organizovaných pod záštitou SFP sú:
Müstair

Müstair (nem. zastarano "Münster") je bývalá samostatná dedina v okrese Engiadina Bassa/Val Müstair švajčiarskeho kantónu Graubünden. Nachádza sa v rovnomennom údolí, asi 45 kilometrov severovýchodne od obce St. Moritz v nadmorskej výške 1 273 metrov. Má približne 750 obyvateľov.
K 1. januáru 2009 sa na základe výsledku referenda Müstair zlúčil s dalšími okolitými obcami (napr. Santa Maria Val Müstair, Tschierv, Valchava) do novej obce Val Müstair.
Dejiny.
História dediny siaha až do raného stredoveku. Prvá zmienka, "monasterium Tuberis", pochádza z 9. storočia. V roku 1367 sa dedina pripojila ku Gotteshausbundu. V roku 1499 bol Müstair spustošený rakúskymi vojakmi. Po predaji biskupom z Churu patril Müstair v rokoch 1728 – 1762 Rakúskemu arcivojvodstvu. Medzi rokmi 1854 – 2008 bol Müstair samostatnou dedinou.
Až do roku 1943, keď bolo v kantóne Graubünden v súvislosti s uznaním rétorománčiny ako národného jazyka premenovaných niekoľko dedín, znel oficiálny názov "Münster (GR)".
Východne od obce sa nachádza zrúcanina hradu Balcun At.
Zaujímavosti.
V katastri dediny na nachádza vrchol Piz Chavalatsch, ktorý je najvýchodnejším bodom Švajčiarska.
Müstair je známy najmä svojím Benediktínskym kláštorom svätého Jána, založeným už v 8. storočí a od roku 1983 zapísaným do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Železničná stanica Beluša

Železničná zastávka Beluša leží na dvojkoľajnej elektrifikovanej trati ŽSR č. 120 Bratislava – Žilina. Zastávka sa nachádza v obci Beluša v okrese Púchov. Staničná budova sa nachádza na ľavej strane v smere do Bratislavy. Železnica tu bola postavená v rokoch 18781883, v roku 1883 bola vybudovaná aj stanica a byty pre železničiarov.
Clevelandské metro

Clevelandské metro (RTA Rapid Transit, všeobecne známe ako The Rapid) je systém metra a električiek, ktorý vlastní a prevádzkuje Greater Cleveland Regional Transit Authority (GCRTA).
Sieť slúži Clevelandu a okolitým oblastiam v Cuyahoga county. Systém v súčasnosti pozostáva zo štyroch celkových obslužných liniek: jednej trate metra a troch električkových liniek.
Linky.
Štyri linky sa spájajú v Tower City Center v centre Clevelandu, na úrovni nástupišťa bývalého Cleveland Union Terminal.
Tri linky zdieľajú svoje koľaje na staniciach Tri-C-Campus District a East 55th. Toto zdieľanie jednej trasy ľahkými a ťažkými železničnými vlakmi je dosť nezvyčajné. Zdieľané stanice majú spojené nástupištia v dvoch výškach, aby ich vedeli obslúžiť dva druhy vlakov. Oba typy vlakov používajú rovnaké zariadenie na údržbu, pretože oba používajú rovnaký rozchod koľaje a rovnaký zdroj energie (trolejové vedenie).
Červená linka.
Červená linka, metro, premáva v oboch smeroch na plne mimoúrovňových prednostiach postavených v rokoch 1955 až 1968. Obsluhuje juhozápadné predmestia Clevelandu s jej juhozápadným koncom na medzinárodnom letisku Cleveland Hopkins. Smerom na severovýchod obsluhuje červená linka stanicu University Circle a potom smeruje na severovýchodný koniec na stanici Louis Stokes vo Windermere vo východnom Clevelande.
Modrá, zelená a nábrežná linka.
Modré a zelené električkové trate (taktiež známe ako RTA Shaker Rapid) boli postavené v rokoch 1913 až 1936 ako mimoúrovňové trate bližšie k centru a ako povrchové trate pozdĺž ulíc na predmestí Shaker Heights.
Tieto dve linky sa rozchádzajú na Shaker Square, historickej komunite so zmiešaným využitím v samotnom Clevelande, západne od hranice Shaker Heights. Modrá linka sa stáča na juhovýchod pozdĺž bulváru Van Aken, kadiaľ pokračuje až po svoj koniec v blízkosti križovatky Warrensville Center Road a Chagrin Boulevard (US Route 422 a State Route 8). Zelená linka pokračuje priamo na východ pozdĺž Shaker Boulevard (State Route 87), až kým nedosiahne svoju konečnú na križovatke s Green Road.
Nábrežná linka (Waterfront Line), otvorená v roku 1996, predĺžuje modrú a zelenú linku od Tower City na sever cez The Flats. Potom prechádza na severovýchod pozdĺž pobrežia Erijského jazera, obsluhuje miestnu stanicu Amtrak a končí na pozemku Lakefront Municipal. Linka električky Waterfront poskytuje prístup z Tower City Center do The Flays, štadióna Cleveland Browns, vedeckého centra Great Lakes, Rock and Roll Hall of Fame a letiska Burke Lakefront.
Stanice.
Systém RTA Rapid Transit pozostáva celkovo zo 47 staníc. Stanice sa nachádzajú úplne alebo čiastočne v rámci mestských hraníc Clevelandu, Shaker Heights, East Cleveland, a Brook Park.
†* – konečné a prestupné stanice; † – konečné stanice; * – prestupné stanice; sivá – zrušené stanice
Veronika laločnatá

Veronika laločnatá () je jednoročná bylina z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Jej prirodzeným areálom je Európa.
Opis.
Veronika laločnatá je jednoročná bylina, dlhá 5 až 40 cm. Byľ je vystúpavá, na báze rozkonárená, oblá a dlho chlpatá. Je podobná veronike brečtanolistej, s ktorou sa môže mylne zamieňať.
Listy sú široko vajcovité, v strednej časti byle stopkaté, najčastejšie päť laločné (zriedka sedem laločné). Stredný lalok je dlhší ako širší, je tupý až zaokrúhlený, často nezreteľné prevyšuje bočné laloky. Listové čepele sú svetlozelené, matné, tenké, mäkké a na oboch stranách roztrúsene chlpaté.
Jednotlivé dlhostopkaté kvety vyrastajú v pazuchách listeňov. Štvorpočetná koruna s priemerom 4 až 6 mm je bledofialová, tmavofialovo žilkovaná. Obsahuje dve tyčinky, so svetlofialovými peľnicami a jednu čnelku, dlhú do 0,7 mm. Štyri kališné diely sú srdcovité, väčšinou len na báze riedko chlpaté a na okraji brvité. Kvetné stopky sú približne také dlhé ako listene a štyri až sedemkrát dlhšie ako kalich. Sú odstávajúco chlpaté, zriedkavo holé.
Tobolky obsahujú zvyčajne štyri, takmer guľovité semená, ktoré sú červenohnedé, slabo rebrovité a trocha lesklé.
Rozšírenie.
Veronika laločnatá sa prirodzene vyskytuje v Európe od Francúzska po Poľsko, ďalej v severnej časti Balkánskeho polostrova a vo Fínsku. Zavlečená je vo Veľkej Británii a v Spojených Štátoch (Alabama, Kentucky, Maryland, Missouri, Ohio, Utah, Virgínia). Jej rozšírenie na Slovensku nie je dokonale zmapované.
Ekológia.
Veronika laločnatá sa najčastejšie vyskytuje na mierne zatienených stanovištiach od pahorkatín po podhorský stupeň. Rastie v
lužných a vlhkých listnatých lesoch, v krovinách, záhradách, na poliach a na ruderálnych miestach. Obľubuje čerstvé, vlhké a výživné pôdy. Kvitne od marca do mája, je to samoopelivý druh a jej semená roznášajú mravce.
Priehyba (vrch v Busove)

Priehyba () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Frička, približne severozápadne od Bardejova. Niektoré mapy uvádzajú vrchol na nižšej, juhovýchodne situovanej kóte 
Poloha.
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Cigeľka a Petrová. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situovaná Frička, južne leží Petrová, východne Cigeľka a Wysowa-Zdrój a severozápadne osada Izby.
Opis.
Priehyba leží na severozápadnom okraji pohoria, v rázsoche vedúcej juhovýchodne z Lackovej () na Sivú skalu (). Západným smerom sa nachádza Dzielec () a Polianka (), južným Kocúrinec (), Javor (), Dúbrava (), Sivá skala (), Lazy (), Pivnica () a Busov (), východným Pálenica (), Hrb (), Staviská (), Javor () a Cígeľka () a severným Ostry wierch () a sedlom oddelená Lacková (). Oblasť patrí do povodia Tople, kde vodu z juhozápadných svahov odvádza rieka Kamenec a jej prítoky; z východných svahov Priehybský potok a z juhozápadných potok Bystrička. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z blízkych obcí Cigeľka alebo Frička.
Hradištsko-opatovické letopisy

Hradištsko-opatovické letopisy () sú anály udalostí za roky 9841145, ktoré vznikli v benediktínskom kláštore v Hradišti pri Olomouci koncom prvej polovice 12. storočia. Po odchode benediktínov z hradištského kláštora, ktorý prevzali premonštráti, ich pokračovaním boli "Annales Opatovicenses" z rokov 11461163 od opatovického benediktínskeho mnícha.
Hradištské anály vychádzajú z diela nemeckého kronikára Ekkeharta, z Kosmovej kroniky a z diel Kosmových pokračovateľov. Hlavnou líniou análov sú udalosti spojené s oboma kláštormi, písané často subjektívnou formou s prídychom moravského vlastenectva. Ako prvé v českom dejepisectve prinášajú správu o pôsobení Cyrila a Metoda. Zachovaný je len nedokonalý opis z 12. storočia v Dvornej knižnici vo Viedni.
Vydania latinského originálu.
Anály vyšli v diele B. Pitera "Thesaurus" v Brne 1762, v rámci "Monumenta historica Boemiae III" G. Dobnera v roku 1774, v "Monumenta Germaniae historica ... Scriptores XVII" A. Wattenbacha (s. 643653) a vo "Fontes Rerum Bohemicarum II" (1875, s. 386400).
Veľká Morava a Uhorsko.
Anály obsahujú viacero záznamov týkajúcich sa Veľkej Moravy a Uhorska:
Teplička (prítok Čierneho Váhu)

Teplička je potok v geomorfologickom celku Nízke Tatry a v ich geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry v regióne Liptov v Prešovskom kraji v okrese Poprad. Je ľavostranným prítokom Čierneho Váhu v povodí Váhu. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v centrálnej časti územia obce Liptovská Teplička v v lesnom extraviláne na úpätí juhozápadného svahu vrchu Grúň s a severne od lesa Uhliarová v okrese Poprad v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severným smerom cez lesný extravilán v obci Liptovská Teplička, ľavým brehom obmýva úpätie lúky Pracháreň, tečie cez zmiešaný lesný a poľnohospodársky extravilán, pravým brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Grúň s Mení smer na východ, ľavým brehom obmýva les Kykula, v vteká do intravilánu Liptovskej Tepličky, v priberá ľavostranný bezmenný prítok pritekajúci z lesa Pod Zálomom, v podteká cestu zo Šuňavy do Liptovskej Tepličky, na severnom okraji intravilánu priamo na obecnej hranici s Vikartovcami v ústi do Čierneho Váhu ako jeho ľavostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Liptovská Teplička v okrese Poprad v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica" vo význame "prameň, potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vodou s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí", ktoré bolo rozšírené formantom zdrobneniny do podoby "teplička". Porovnaj aj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplička, Teplý potok, Tepličný potok. Slovo "teplička" bolo bez ďalšej úpravy prenesené na pomenovanie sídla, neskôr obce, ktoré bolo v roku 1927 rozšírené do podoby "Liptovská Teplička". Slovo "teplička" bolo ponechané na individualizáciu vodného toku v podobe jednočlenného hydronyma ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Teplička bolo štandardizované v roku 1988. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplička nie je jedinečným názvom (január 2024).
Majstrovstvá Slovenska v petangu v kategórii presná streľba

Majstrovstvá Slovenskej republiky v petangu v kategórii presná streľba ("Tir de precision") sú organizované od roku 2004. MSR sa môže zúčastniť ktorýkoľvek licencovaný hráč Slovenskej federácie pétanque, ktorý spĺňa všetky dané podmienky. Každý hráč môže pri hre používať iba gule licencované FIPJP.
Základné pravidlá.
Medzi najdôležitejšie pravidlá, ktoré odlišujú MSR od bežných turnajov organizovaných pod záštitou SFP sú:
História.
Od roku 2023 sa majstrovstvá Slovenska v petangu v kategórii presná streľba rozdelili na zvlášť mužov a zvlášť ženy.
Passages d'outremer

Passages d'outremer je kronika križiackych výprav, ktorú v strednej francúzštine napísal Sébastien Mamerot v rokoch 14731474. Voľne čerpá z legendárneho materiálu a pokrýva vojny medzi katolíkmi a moslimami od čias Karola Veľkého až do roku 1462.476-478
Mamerot bol kaplánom Louisa de Laval-Châtillon, guvernéra Janova, ktorý dal vytvoriť "Passages".19 Je rozdelená do 88 kapitol a pokrýva 272 folií v rukopise. Jej úplný názov je Passages fais oultre mer par les François contre les Turcqs et autres Sarrazins et Mores oultre marins („Cesty uskutočnené v zámorí Frankami proti Turkom a iným zámorským Saracénom a Maurom“).476-478
"Passages d'outremer" je zachovaná v troch rukopisoch z 15. storočia, všetky dnes v Bibliothèque nationale de France (BnF), čísla fr. 5594, fr. 2626 a fr. 4769. Čiastočné vydanie vytlačil v Paríži Michel Le Noir v roku 1518 pod názvom "Les passaiges d'Oultremer faitz par les Françoys".476-478 Rukopis BnF fr. 5594 je majstrovské dielo iluminácie rukopisu od Jeana Colombeho, ktoré obsahuje 66 celostranových iluminácii. Dokončená bola po roku 1488, pretože obsahuje kópiu listu osmanského sultána Bajazida II. francúzskemu kráľovi Karolovi VIII. z tohto roku.12
Štefan Lekapenos

Štefan Lekapenos (grécky: Στέφανος Λεκαπηνός, Stéphanos Lekapenós; † 18. apríl 963) bol druhý syn byzantského cisára Romana I. Lekapena (vládol 920944) a spoluvládca v rokoch 924945. Spolu so svojím mladším bratom Konštantínom zosadil v decembri 944 z trónu svojho otca Romana I., ale o niekoľko týždňov neskôr ho zvrhol a poslal do vyhnanstva legitímny cisár Konštantín VII. (vládol 913959). Štefan dožil svoj život vo vyhnanstve na ostrove Lesbos, kde zomrel na Veľkú noc roku 963.
Životopis.
Rodina.
Štefan bol druhým synom Romana I. a jeho manželky Teodory. Jeho staršími súrodencami boli Krištof (spoluvládca od roku 921 do svojej smrti v roku 931) a jeho sestry Helena, ktorá sa vydala za Konštantína VII. Porfyrogenneta (r. 913959), a Agáta, ktorá sa vydala za Romana Argyrosa. Jeho mladšími bratmi boli Konštantín (spolucisár v rokoch 924945) a Teofylakt (konštantínopolský patriarcha v rokoch 933956). Pravdepodobne mal aj najmenej dve nemenované mladšie sestry, ktoré sú známe len vďaka ich sobášom s "magistrami" Romanosom Moselem a Romanosom Saronitom.
Kyselina cysteínsulfínová

Kyselina cysteínsulfínová je organická zlúčenina, ktorá vzniká v metabolizme cysteínu. Je to vzácny príklad aminokyseliny so sulfínovou funkčnou skupinou. Konjugovanou zásadou kyseliny cysteínsulfínovej je cysteínsulfinát.
Vlastnosti.
Kyselina cysteínsulfínová je biela kryštalická látka rozpustná vo vode. Podobne ako mnohé prírodné aminokyseliny, kyselina cysteínsulfínová je chirálna a v prírode sa vyskytuje len v podobe -enantioméru. 
Pri neutrálnom pH existuje v podobe amfiónu. pKa sulfínovej kyseliny je približne 2. 
Nepatrí medzi kódované aminokyseliny, ale v bielkovinách môže vznikať post-translačnými modifikáciami. 
Metabolizmus.
Biosyntéza.
Cysteínsulfinát vzniká oxidáciou z cysteínu pomocou molekulárneho kyslíka pôsobením cysteíndioxygenázy:
Ďalšie premeny.
Cysteínsulfinát sa následne transaminuje za vzniku β-sulfinylpyruvátu pôsobením aminotransferázy. Aminoskupina sa prenáša na 2-oxoglutarát za vzniku glutamátu:
β-sulfinylpyruvátu sa potom spontánne rozkladá na pyruvát a hydrogensiričitan. Hydrogénsiričitan sa oxiduje na hydrogensíran, ktorý sa účastní syntézy APS a PAPS.
Alternatívnou cestou je premena pôsobením sulfinoalaníndekarboxylázy, ktorá cysteínsulfinát dekarboxyluje za vzniku hypotaurínu:
Z hypotaurínu následne oxidáciou vzniká taurín.
Význam.
Cysteínsulfinát má regulačný potenciál a je spájaný s niektorými chorobami spojenými s tvorbou reaktívnych foriem kyslíka (ROS), vrátane rakoviny.
Cysteínsulfinát sa nachádza v aktívnom mieste niektorých nitrilhydratáz.
Peptidy, ktoré obsahujú cysteínsulfinát, sú substrátmi pre reduktázy kyseliny cysteínsulfínovej.
Malý Kľak

Malý Kľak () je vrch v južnej časti Malej Fatry, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží nad obcou Fačkov, približne južne od Rajca.
Poloha.
Nachádza sa na južnom okraji Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Lúčanská Fatra a jej časti Kľak. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a na katastrálnom území obce Fačkov. Najbližším sídlom je severozápadne situovaný Fačkov, severne sa nachádza Rajecká Lesná, východne Vrícko, južne Kľačno a juhozápadne Čičmany.
Opis.
Malý Kľak leží v rázsoche, vybiehajúcej z Kľaku () západným smerom na Košiarku (). Severne sa nachádza Grúň (), Kýčera (), Srniak () a Bukovina (), západne Šibeničná (), Košiarka (), Sádocký vrch (), Úplaz () a Čelo (), južne Homôľka (), Reváň () a Bukovec () a východne sedlom oddelený Kľak (), Partizán () a Ostrá skala (). Južne sa zvažujúce svahy odvodňuje potok Ráztoka, severné Suchý potok, oba smerujúce do Rajčanky v povodí Váhu.
Výhľady.
Vrchol pokrýva malá horská lúka, obkolesená lesným porastom, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak vidieť okolité vrcholy Malej Fatry a susedné Strážovské vrchy.
Východné Anglicko (kráľovstvo)

Východné Anglicko (, tj. Kráľovstvo Východných Anglov, ) bolo jedným z rane stredovekých siedmich anglosaských kráľovstiev. Bolo pomenované po vlasti Anglov v oblasti severného Nemecka a zahŕňalo Norfolk a Suffolk. Po svadbe východoanglického princa Etheldreda sa stal súčasťou kráľovstva aj Isle of Ely. Po tomto kráľovstve je pomenovaný región Východné Anglicko.
Kráľovstvo bolo založené asi v roku 520 spojením južnej a severnej časti oblasti obývanej Anglami v predchádzajúcom storočí. Na krátku dobu, po víťazstve v roku 616 nad Northumbriou, sa stalo Východné Anglicko najmocnejším kráľovstvom Anglicka a jeho kráľ sa stal zvrchovaným pánom Anglosasov. V nasledujúcich štyridsiatich rokoch bola dvakrát porazená Merciou a to viedlo k jej oslabeniu až do roku 794, keď dal panovník Mercie Offa zabiť ich kráľa Ethelberhta a ovládol Východné Anglicko sám.
Nezávislosť kráľovstva bola obnovená úspešnou vzburou proti Mercii v rokoch 825 až 827. V novembri 870 Dáni zabili kráľa Edmunda a ovládli kráľovstvo. Sasi obnovili vládu nad Východným Anglickom v roku 920, ale znovu ju stratili v rokoch 1015 až 1017, keď bola dobytá Knutom Veľkým.
Levon Aronjan

Levon Grigori Aronjan (; * 6. október 1982, Jerevan) je arménsko-americký šachový veľmajster. Šachový talent získal titul veľmajstra v roku 2000, keď mal 17 rokov. Je bývalým majstrom sveta v rapid šachu a bleskovom šachu a v marci 2014 obsadil 2. miesto vo svetovom šachovom rebríčku FIDE s ratingom 2830, čím sa stal štvrtým najvyššie hodnoteným hráčom v histórii.
Aronjan vyhral Svetový pohár FIDE v rokoch 2005 a 2017. Priviedol arménsky národný tím k zlatým medailám na šachových olympiádach v rokoch 2006 (Turín), 2008 (Drážďany) a 2012 (Istanbul) a na Majstrovstvách sveta v šachu družstiev v Ning-po 2011. Vyhral FIDE Grand Prix 20082010, čím sa kvalifikoval na Turnaj kandidátov na Majstrovstvá sveta v šachu 2012. Bol tiež majstrom sveta v Chess960 v rokoch 2006 a 2007, v rapid šachu v roku 2009 a v bleskovom šachu v roku 2010.
Veijo Meri

Veijo Väinö Valvo Meri (* 31. december 1928, Viipuri, Fínsko (dnes Vyborg, Rusko)† 21. jún 2015, Helsinki, Fínsko) bol fínsky spisovateľ, esejista, autor divadelných a rozhlasových hier. Okrem toho sa venoval aj písaniu poézie a odbornej literatúre. Bol držiteľom Literárnej ceny Severskej rady za rok 1973 a čestného doktorátu Helsinskej univerzity.
Životopis.
Narodil sa v rodine vojenského dôstojníka Väina Meriho a Anny Sallinen ako prvorodený syn vo Viipuri (dnešný Vyborg, Rusko). Život rodiny bol silne ovplyvnený dôstojníckou funkciou otca počas Zimnej vojny. Meri vo svojom diele často tématizuje toto obdobie, rovnako ako aj rodinnú históriu. Život mladého Meriho bol poznačený vzdelávaním na rôznych miestach ako aj neustálou neprítomnosťou otca, ktorý bojoval na vojnovom fronte.
V roku 1946 sa rodina presťahovala do Hämeenlinny, kde Meri pokračoval v štúdiu na strednej škole. Po absolvovaní strednej školy s výborným prospechom nastúpil v roku 1948 do vojenskej služby. O rok neskôr išiel študovať históriu na Helsinskú univerzitu, popritom pracoval na daňovom úrade v Häämenlinne. V roku 1956 sa definitívne presťahoval do Helsínk. Pracoval tiež ako dramaturg a redaktor v rozhlase. V roku 1959 sa oženil za Eevu Kylänpää. Do zväzku sa narodili tri deti. Toto manželstvo poskytlo Merimu duševné i finančné zabezpečenie, aby sa mohol naplno venovať kariére spisovateľa. V roku 1965 navštívil Ameriku.
Zomrel po krátkej chorobe 21. júna 2015 v Helsinkách. Dodnes patrí medzi najuznávanejších fínskych spisovateľov a mnohé súčasné fínske diela našli svoju inšpiráciu práve v diele Veija Meriho.
Literárna tvorba.
Meri debutoval v roku 1954 zbierkou poviedok "Aby sa zem nezazelenala" (fín. "Ettei maa viheriöisi"). Napriek tomu, že jeho debut nebol úplne vojenský, Meri sa vo svojich dielach často venuje vojenskej tématike, absurdnosti vojny, strate čistého uvažovania. Diela zobrazujú väčšinu hrdinov v krajných situáciach, jeho štýl je však ironizujúci a absurdné, často tragické témy, dokáže vylíčiť humorne. Využíva tiež čierny humor. K jeho najoceňovanejšiemu dielu patrí groteskný román "Manilský povraz" (fín. "Manilaköysi") z roku 1957, ktorý poukazuje na absurdnosť vojny na príbehu vojaka, ktorý sa snaží prepašovať povraz tak, že si ho omotá okolo tela.
Meriho tvorba sa dá rozdeliť na pätnásť cyklov, počas ktorých sa vždy venoval iným žánrom. V 70. rokoch sa venoval poviedkam, plynulo prešiel k divadelným, rozhlasovým a televíznym hrám. Písal eseje a netradičné biografie, napríklad o autorovi prvého fínskeho románu Aleksisovi Kivim či o veľkom fínskom vojenskom hrdinovi maršálovi C.G.E. Mannerheimovi. V 90. rokoch sa začal venovať aj poézii.
V rokoch 1958 až 1976 získal sedemkrát štátnu cenu za literatúru, v roku 1973 bola jeho tvorba ocenená Cenou Severskej rady. Meriho diela boli preložené do viac ako 20 jazykov. V slovenčine vyšiel v roku 1980 jeho román "Žena v zrkadle" (fín. "Petliin piiretiy neinen", 1963), ktorý vykresľuje spoločenský život v Helsinkách a približuje svet umeleckých kruhov, pričom sa vracia aj k vojne, ktorá je v dobe príbehu už nenávratnou minulosťou.
Lacková (vrch v Busove)

Lacková (; ) je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Frička, približne severozápadne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria Busov, na slovensko-poľskej hranici. Vrch leží na rozhraní Prešovskéhoo kraja a Malopoľského vojvodstva, okresu Bardejov a Powiatu gorlického a zasahuje na katastrálne územia obcí Cigeľka, Petrová a Uście Gorlickie. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situovaná Frička, južne leží Petrová, juhovýchodne Cigeľka, východne Wysowa-Zdrój a severozápadne osada Izby.
Opis.
Lacková leží na severozápadnom okraji pohoria, v hraničnom hrebeni nad sedlom Beskyd. Východne sa nachádza Ostry wierch (), Javorina (), Karkuláž (), Cígeľka (), Javor (), Staviská (), Hrb () a Pálenica (), južne Busov (), Sivá skala (), Priehyba (), Javor () a Kocúrinec (), západne Wysokie Bereście (), Polianka (), Dzielec () a Trochanka () a severne Wierch (), Stožek () a Biala skala (). Juhozápadné svahy odvodňuje potok Bystrička, juhovýchodné Priehybský potok, oba smerujúce do riečky Kamenec v povodí Tople, voda zo severnej časti hrebeňa odteká riečkou Biala do Dunajca. Vrcholom vedie značená turistická Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ľubovniansku vrchovinu, Tatry, Levočské vrchy, Čergov, Slanské vrchy, Ondavskú vrchovinu a okolité vrchy v Poľsku.
Majstrovstvá Slovenska veteránov v petangu

Majstrovstvá Slovenskej republiky veteránov v petangu (nad 55 rokov) sú organizované od roku 2017. Víťazi MSR získavajú prednostné právo na reprezentáciu Slovenska na ME v pétanque v danom roku. MSR sa môže zúčastniť ktorýkoľvek licencovaný hráč Slovenskej federácie pétanque, ktorý spĺňa všetky dané podmienky - hlavne dosiahnutie veku 55 rokov v danom roku. Na MSR sa súťaží v 34 (jeden náhradník) členných tímoch. Každý hráč môže pri hre používať iba gule licencované FIPJP.
Základné pravidlá.
Medzi najdôležitejšie pravidlá, ktoré odlišujú MSR od bežných turnajov organizovaných pod záštitou SFP sú:
História.
Od roku 2017 sa MSR organizujú podľa nových pravidiel.
Majstrovstvá Slovenska dvojíc v petangu

Majstrovstvá Slovenskej republiky dvojíc sú organizované od roku 2008. Od roku 2008 sa stihli odohrať MSR dvojíc mix, MSR dvojíc mužov, MSR dvojíc žien a aj MSR dvojíc bez rozdielu pohlavia. Podľa aktuálnych pravidiel víťazi MSR dvojíc mix získavajú prednostné právo na reprezentáciu Slovenska na ME a MS v petangu v nasledujúcom roku. Kedysi z niektorých kategórii víťaz nepostupoval na žiadne majstrovstvá sveta ani Európy nakoľko ME a MS dvojíc sa hrávajú od roku 2015. MSR sa môže zúčastniť ktorýkoľvek licencovaný hráč Slovenskej federácie pétanque, ktorý spĺňa všetky dané podmienky. Každý hráč môže pri hre používať iba gule licencované FIPJP.
Základné pravidlá.
Medzi najdôležitejšie pravidlá, ktoré odlišujú MSR od bežných turnajov organizovaných pod záštitou SFP sú:
Jannik Sinner

Jannik Sinner (* 16. august 2001, San Candido, Taliansko) je súčasný taliansky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 14 turnajov ATP v dvojhre a jeden turnaj vo štvorhre. 28. januára 2024 triumfoval v mužskej dvojhre na Australian Open a získal prvý grandslamový titul v kariére. Vo finále zvíťazil nad Rusom Daniilom Medvedevom. 10. júna 2024 sa dostal na 1. miesto medzinárodného rebríčka ATP vo dvojhre.
Životopis.
Jannik Sinner sa narodil 16. augusta 2001 v meste San Candido v Južnom Tirolsku na severe Talianska pri hranici s Rakúskom. Vyrastal v meste Sesto v Dolomitoch, východných Alpách, kde jeho rodičia pracovali ako kuchár a čašníčka v lyžiarskej chate. Má brata Marca. Ako trojročný začal lyžovať a hrať tenis. V siedmych rokoch Sinner prestal s tenisom a futbalom, aby sa sústredil na lyžovanie. V juniorskej vekovej kategórii patril k najlepším talianskym lyžiarom. Ako sedemročný sa stal majstrom Talianska v obrovskom slalome a v jedenástich rokoch sa stal vicemajstrom. V trinástich rokoch sa však definitívne rozhodol pre tenis, lebo chcel o víťazstvo súťažiť v individuálnom športe len proti jednému priamemu súperovi a mať väčšiu kontrolu nad výsledkom. V Alpách sa mohol Sinner venovať tenisu len dvakrát do týždňa a nehovoril taliansky. S podporou rodičov sa tak sám odsťahoval do mesta Bordighera v Ligúrii na pobreží Ligúrskeho mora a začal trénovať pod vedením kouča Riccarda Piattiho.
Teplička (prítok Váhu, Žilina)

Teplička je potok v geomorfologickom celku Žilinská kotlina a v jej geomorfologickom podcelku Žilinská pahorkatina v regióne Horné Považie v Žilinskom kraji v okrese Žilina. Je pravostranným prítokom Váhu. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v centrálnej časti územia obce Teplička nad Váhom v v intraviláne na západnom okraji poľa Medzicestie v okrese Žilina v Žilinskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severným smerom cez intravilán v obci Teplička nad Váhom, mení smer na severozápad a pokračuje celý svoj tok po priamych kanalizovaných úsekoch v intraviláne, mení smer na juhozápad, pri ulici Za kanálom mení smer na severozápad a pokračuje v susedstve s touto ulicou. V podteká Železničnú ulicu a pokračuje v smere severozápad, mení smer na západ a pokračuje dlhým priamym úsekom, v podteká ulicu Na Španicu. V podteká cestu, na okraji katastrálneho územia obce Teplička nad Váhom v ústi do mŕtveho ramena Váhu ako jeho pravostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Teplička nad Váhom v okrese Žilina v Žilinskom kraji. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica" vo význame "prameň, potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vodou s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí", ktoré bolo rozšírené formantom zdrobneniny do podoby "teplička". Porovnaj aj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplička, Teplý potok, Tepličný potok. Slovo "teplička" bolo bez ďalšej úpravy prenesené na pomenovanie sídla, neskôr obce, ktoré bolo v roku 1927 rozšírené do podoby "Teplička nad Váhom". Slovo "teplička" bolo ponechané na individualizáciu vodného toku v podobe jednočlenného hydronyma ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Teplička bolo štandardizované v roku 1976. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplička nie je jedinečným názvom (január 2024).
Sulfínová kyselina

Sulfínové kyseliny sú organosírne zlúčeniny, ktoré obsahujú funkčnú skupinu RSO(OH). Predstavujú medzikrok v oxidačných stupňoch organických zlúčenín síry, ktoré existujú od tiolov (-2) cez sulfénové kyseliny (+2) až po sulfónové kyseliny (+6). Konjugované zásady sulfínových kyselín sa označujú ako sulfináty.
Nesubstituovaná kyselina sulfínová, kde R = H, je menej stabilným izomérom kyseliny sulfoxylovej. Obe tieto kyseliny sú nestabilné.
Štruktúra a vlastnosti.
Sulfínové kyseliny sú asi tisíckrát kyslejšie než odpovedajúce karboxylové kyseliny. Kým p"K"a jednoduchých karboxylových kyselín vo vode je okolo 4, p"K"a odpovedajúcich sulfínových kyselín je 1 až 2.
Sulfínová funkčná skupina má tvar pyramídy, čo znamená, že je táto skupina chirálna.
Sulfínové kyseliny sú relatívne málo stabilné, často sa izolujú v podobe stabilnejších solí (sulfinátov) s kovmi.
Reakcie.
Sulfínové kyseliny sa zvyčajne pripravujú "in situ" (počas reakcie) okyslením sulfinátov. Tieto soli možno bežne pripraviť redukciou sulfonylchloridov. Alternatívnym spôsobom prípravy je reakcia Grignardových činidiel s oxidom siričitým. Sulfináty s prechodnými kovmi vznikajú zavedením oxidu siričitého do alkylkovových zlúčenín, pričom táto reakcia môže prebiehať cez komplex kov-oxid siričitý. 
Sulfínové kyselina bežne podliehajú disproporcionácii. Podobne často dochádza k desulfinácii (štiepeniu oxidu siričitého). 
Význam.
Medzi príklady jednoduchých dobre prešstudovaných sulfínových kyselín patrí kyselina fenylsulfínová. Komerčne dôležitou sulfínovou kyselinou je dioxid tiomočoviny, ktorý vzniká oxidáciou tiomočoviny pomocou peroxidu vodika:
Používa sa napríklad ako činidlo na redukciu disulfidov a hydrogenáciu aldehydov alebo ako bieliace činidlo v papierovom priemysle.
Medzi ďalšie komerčne dôležité sulfánové kyseliny patrá kyselina hydroxymetylsulfánová, ktorá sa bežne používa ako sodná soľ (HOCH2SO2Na). Jej anión sa označuje ako rongalit a používa sa ako redukčné činidlo.
Biologický význam.
Enzým cysteíndioxygenáza premieňa cysteín na cysteínsulfinát. Následnou dekarboxyláciou vzniká hypotaurín, ktorého oxidáciou vzniká taurín.
Nick Perbix

Nicklaus Perbix (* 15. jún 1998, Elk River, Minnesota, USA) je americký hokejový obranca, ktorý nastupuje za Tampu Bay Lightning v NHL. Na Zimných olympijských hrách 2022 reprezentoval Spojené štáty.
Hráčska kariéra.
Do NHL bol draftovaný na konci sezóny 2016/17 v šiestom kole. Tou dobou pôsobil štvrtú sezónu v hokejovom mužstve strednej školy vo svojom rodnom meste. Vďaka skvelému prejavu na ľade ho nominovali na ocenenie pre najlepšieho stredoškolského hokejistu v štáte Minnesota.
Rovnako dominantné výkony podával aj v univerzitnej lige. St. Cloudovej univerzite, ktorú reprezentoval, výraznou mierou pomohol k historicky prvému postupu na celoštátne majstrovstvá vo vyše deväťdesiatročnej histórii jej hokejového klubu. Na vysokej škole strávil štyri sezóny medzi rokmi 20182022, v priebehu tej poslednej ho nominovali do tímu USA na olympijské hry. Pod piatimi kruhmi odohral štyri zápasy, v ktorých si pripísal jednu asistenciu. Mesiac po olympiáde podpísal vstupný kontrakt s Tampou Bay Lightning, ktorá ho draftovala.
Svoju prvú profesionálnu sezónu odohral v ročníku 2022/23. V predsezónnych zápasoch si vybojoval miesto v prvom tíme a odvtedy je stálym členom v obranných radoch Tampy. V januári 2023 sa dohodol so svojím súčasným klubom na predĺžení spolupráce na ďalšie dve sezóny.
Hypotaurín

Hypotaurín je sulfínová kyselina, ktorá vzniká ako medziprodukt pri syntéze taurínu. Podobne ako taurín je to endogénny neurotransmiter, ktorý pôsobí na glycínové receptory. Je to osmolyt, ktorý má antioxidačné vlastnosti.
Metabolizmus.
Hypotaurín vzniká z cysteínu (a homocysteínu). U cicavcov dochádza k syntéze hypotaurínu v pankrease. V prípade syntézy cez cysteínsulfinát sa najprv cysteín oxiduje na sulfínovú kyselinu pôsobením cysteíndioxygenázy. Cysteínsulfinát sa potom dekarboxyluje pôsobením sulfinoalaníndekarboxylázy, čím vzniká hypotaurín:
Alternatívnou cestou je potom dekarboxylácia cysteínu za vzniku cysteamínu. U cicavcov táto reakcia nie je bežná a cysteamín zvyčajne vzniká rozkladom koenzýmu A, ktorého je súčasťou. Cysteamín sa následne oxiduje pôsobením cysteamíndioxygenázy:
Hypotaurín sa nakoniec oxiduje pôsobením hypotauríndehydrogenázy, čo vedie k vzniku taurínu:
Kultúra jamových hrobov

Kultúra jamových hrobov alebo skupina jamových hrobov môže byť:
Staviská

Staviská () je názov vrchu v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Vyšný Tvarožec, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti pohoria Busov, na slovensko-poľskej hranici. Vrch leží na rozhraní Prešovského kraja a Malopoľského vojvodstva, okresu Bardejov a Powiatu gorlického a zasahuje na katastrálne územia obcí Stebník, Vyšný Tvarožec a Uście Gorlickie. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaný Vyšný Tvarožec, východne sa nachádza Stebnícka Huta, juhovýchodne Stebník, západne Cigeľka a severozápadne Wysowa-Zdrój.
Opis.
Staviská ležia na severnom okraji pohoria, v hraničnom hrebeni, kde sa pripája od juhu vedúca rázsocha zo Stebníckej Magury (). Západne sa nachádza Ostry wierch (), Lacková (), Priehyba (), Sivá skala (), Cígeľka (), Javor (), sedlom Vyšný Tvarožec oddelený Hrb (), Pálenica (), Busov () a Pivnica (), južne Stavenec (), Kamenica (), Mníchov (), Ostriež () a Stebnícka Magura (), východne Pohorelka (), Suchý vrch (), Lieštiny () a Smilniansky vrch () a severne Karkuláž (), Javorina (), Jaworzynka (), Góra Wysota () a Gródek (). Západné a južné svahy odvodňuje potok Sveržovka, juhovýchodné a východné Lieštinský potok, oba smerujúce do Tople, voda zo severných svahov odteká riečkou Ropa do Wisloky a Visly. Vrcholom vedie značená turistická Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Čergov, Ondavskú vrchovinu a okolité vrchy v Poľsku.
Anja Snellman

Anja Snellman, vlastným menom Anja Kauranen (* 23. máj 1954, Helsinki, Fínsko) je fínska spisovateľka, poetka, novinárka, moderátorka a terapeutka. Je jednou z popredných súčasných severských autoriek, jej diela boli preložené do viac ako 20 jazykov. Jej debutový román Bola tu Soňa O. (fín. "Sonja O. kävi täällä") z roku 1981 patrí dodnes k najpredávanejším knižným debutom fínskej literárnej histórie.
Životopis.
Narodila sa v Helsinkách, kde vyrastala vo štvrti Kallio. Od mladého veku sa venovala baletu, krasokorčulovaniu, šprintu a moderným tancom. Od svojich sedemnástich praktizuje jogu a je vegetariánkou. Na Helsinskej univerzite vyštudovala psychológiu a svetovú literatúru. V roku 2017 získala magisterský titul a momentálne študuje na doktorandskom štúdiu. V roku 2015 dokončila štvorročný program psychoterapie na "Helsinskom inštitúte krátkej terapie", pričom absolvovala dvojročný program so špecializáciou na sexuálnu terapiu. Okrem toho študovala scenáristiku v americkom Los Angeles.
Z prvého manželstva so Saska Saarikoskim má dve dcéry Almu a Elsu. Je druhykrát vydatá za skladateľa a gitaristu Jukka Orma. Väčšinu roka žije vo svojom druhom domove na gréckej Kréte.
Literárna tvorba.
V roku 1980 napísala Snellman spolu s ďalším spisovateľom Esom Saarinenom článok, v ktorom ostro kritizovali vtedajšie fínske romány. Nasledujúci rok vydala svoju debutovú knihu Bola tu Soňa O. (fín. "Sonja O. kävi täällä"), ktorá sa rovno stala jej literárnym prelomom. Dielo má povesť kultovej knihy, dodnes patrí k najčítanejším románom a je zároveň najpredávanejší debut vo Fínsku. 
Kľúčové témy jej diel sú ženská sexualita, vzťahy medzi matkou a dcérou, láska a smrť, identita prisťahovalcov druhej generácie, marginalizované skupiny, ktoré sa uchyľujú k extrémnym riešeniam či ďalšie ťažšie témy, ku ktorým sa Snellman stavá s vycibreným umeleckým jazykom a svojským humorom. V dielach tiež kombinuje dokumentaristický štýl s fikciou.
Jej diela boli preložené do viac ako dvadsiatich jazykov. V slovenskom preklade vyšiel v roku 2007 román "Svetadiely lásky" (fín. "Rakkauden maanosat", 2005). Je držiteľkou ocenenia Pro Finlandia Medal za rok 2007.
Teplica (prítok Havraníka)

Teplica je potok v geomorfologickom celku Horehronské podolie a v jeho geomorfologickom podcelku Heľpianske podolie v regióne Horehronie v Banskobystrickom kraji v okrese Brezno. Je pravostranným prítokom Havraníka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v centrálnej časti územia obce Šumiac v v intraviláne pri severozápadnom okraji ihriska v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom v intraviláne obce Šumiac v časti obce Šumiac, tento smer si zachováva až do svojho ústia, v sa začína úsek potoka so zakrytým tokom, ľavým brehom obmýva obecné ihrisko, tečie rovnobežne s neďalekou ulicou Jána Švermu, v vyteká z intravilánu, vteká do poľnohospodárskeho extravilánu a zároveň sa končí úsek so zakrytým tokom,
v ústi do Havraníka ako jeho pravostranný prítok. Havraník je prítokom Hrona. Pramení, preteká a ústi na území obce Šumiac v časti obce Šumiac v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica" vo význame "prameň, potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vodou s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplička, Teplý potok, Tepličný potok. Slovo "teplica" bolo bez ďalšej úpravy ponechané na individualizáciu vodného toku v podobe jednočlenného hydronyma ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Teplica bolo štandardizované v roku 1987. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplica nie je jedinečným názvom (január 2024).
Laacher See

Laacher See (slov. Laachske jazero) je sopečné jazero, vodou zaplavená kaldera vo východnej časti kvartérneho vulkanického poľa v oblasti Východného Eifelu, ktoré sa nachádza pri obci Glees v nemeckej spolkovej krajine Porýnie-Falcko.
Jazero vzniklo pri plínijskej erupcii približne 10 900 pred Kr. Podľa odhadov bolo do vzduchu vymrštených okolo 6,3 km³ materiálu, čo umožňuje zaradiť explóziu podľa indexu vulkanickej explozivity (VEI) k hodnote 6, čo je vysoko výbušná erupcia. Silou približne medzi erupciou sopky Saint Helens (1980) a Pinatubo v roku 1991. Sopka produkovala fonolitovú magmu. Sopečná aktivita vo forme mofiet na juhovýchodnom brehu jazera môže byť znakom spiaceho vulkanizmu.
Sopečná aktivita celého Eifelského vulkanického poľa súvisí s vývojom európskeho kenozoického riftového systému.
Muškát (rod)

Muškát () je na druhy bohatý rod z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Zahŕňa okolo 286 druhov a najviac rozšírený je v Afrike, Austrálii a na Novom Zélande.
Opis.
Druhy rodu muškát sú jednoročné, dvojročné až trváce byliny alebo polokry s článkovanými stonkami, ktoré pokrývajú žliazkaté trichómy s éterickými olejmi. Listy sú najčastejšie s dlaňovitou žilnatinou. Päťpočetné kvety sú pravidelné alebo súmerné s rozlíšenými kvetnými obalmi, usporiadané v paokolikoch. Často sú niektoré tyčinky zakrpatené. Semenník je vrchný, päťpuzdrový s piatimi bliznami. Viaceré druhy rodu muškát sú priame, plazivé aj šplhajúce sa byliny, ktoré sa dobre rozmnožujú vegetatívne.
Rozšírenie.
Druhy rodu muškát sú prirodzene rozšírené od Turecka, cez Arabský polostrov, Sudán, Etiópiu až po Juhoafrickú republiku, ďalej na Madagaskare, v Austrálii, na Novom Zélande, Tasmánii a v Thajsku.
Zavlečené sú vo Veľkej Británii, Belgicku, Španielsku, Maroku, Uzbekistane, Indii, Vietname, Kórei a na západnej pologuli v Kalifornii, Mexiku, Portoriku, na Kube, v Kostarike a Ekvádore.
V Európe sa pestujú asi od roku 1690 a najväčšiu popularitu dosiahli začiatkom 19. storočia ako okenné, izbové a balkónové rastliny. Na Slovensku sa najčastejšie pestuje muškát krúžkovaný ("Pelargonium zonale"), muškát veľkokvetý ("Pelargonium grandiflorum") a muškát omamný ("Pelargonium graveolens").
Zoznam druhov.
Podľa súčasného stavu poznania patrí do rodu muškát 286 akceptovaných druhov:
Essex (kráľovstvo)

Essex (, tj. kráľovstvo Východných Sasov, ) bolo jedným zo siedmich anglosaských kráľovstiev, vzniklo okolo roku 500 a zahŕňalo oblasť grófstiev Essex, Hertfordshire a Middlesex.
Geografia.
Kráľovstvo bylo ohraničené na severe riekou Stour a Východným Anglickom, na juhu riekou Temžou a Kentom, na východe Severným morom a na západe Merciou. 
Oblasť kráľovstva obsahovala aj dve pôvodné rímske správne centrá – Colchester a Londýn.
História.
Najstaršia zmienka o tomto kráľovstve pochádza z Bedeho Historia ecclesiastica gentis Anglorum, ktorý zmieňuje v roku 604 príchod biskupa Mellita do Londýna.
Po krátke obdobie v 8. storočí bol súčasťou kráľovstva aj Kent, ale od 8. storočia bola väčšina kráľovstva, vrátane Londýna pod správou Mercie. Po porážke kráľa Merice Beornwulfa okolo roku 825, Essex ovládol král Wessexu Egbert. V roku 870 bolo územie podstúpené, na základe zmluvy z Wedmore, kráľovstvo Východného Anglicka. Súčasné grófstvo Essex kopíruje severné a južné hranice pôvodného kráľovstva, ale obsahuje iba oblasť na východ od rieky Lee.
Zoznam anglosaských kráľov Essexu.
Mena a dáta o väčšine vládcov kráľovstva Essex, podobne ako pri ostatných anglosaských kráľovstvách, je potreba brať do úvahy ako približné. Dynastie odvodzovali svoj pôvod od boha Seaxneata.
Sigered bol posledným kráľom Essexu a predal moc Egbertovi z Wessexu.
Pakostovité

Pakostovité () je čeľaď jednoročných až trvácich bylín alebo polokrov z radu pakostotvaré ("Geraniales"). Rozšírené sú kozmopolitne, najviac v pásmach s miernou a subtropickou klímou.
Opis.
Pakostovité sú jednoročné, dvojročné až trváce byliny alebo polokry s článkovanými stonkami, ktoré pokrývajú žliazkaté trichómy s éterickými olejmi. Listy sú striedavé alebo protistojné, jednoduché, dlaňovito delené alebo zložené, pílkovité až celistvookrajové, zvyčajne s prílistkami. 
Päťpočetné kvety sú pravidelné alebo súmerné, s rozlíšenými kvetnými obalmi, zvyčajne obojpohlavné, usporiadané v paokolikoch. Semenník je vrchný, päťpuzdrový s piatimi bliznami, tyčiniek je 10 až 15. Kališných lístkov je päť, sú voľné alebo na báze zrastené. Naši zástupcovia majú rozpadavé zobákovité plody, ktoré sa po dozretí pružne rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Zobáčiky plôdikov sú v čase zrelosti oblúkovito ohnuté alebo skrutkovito stočené.
Zoznam rodov.
Podľa súčasného stavu poznania patrí do čeľade pakostovité osem rodov, s 813 druhmi.
Rody na Slovensku.
Z najpočetnejšieho rodu pakost (Geranium) sú u nás rozšírenými druhmi: pakost lúčny ("Geranium pratense"), pakost smradľavý ("Geranium robertianum"), pakost nízky ("Geranium pusillum"), pakost mäkký ("Geranium molle"), pakost hnedočervený ("Geranium phaeum"), pakost krvavý ("Geranium sanguineum") a pakost lesný ("Geranium sylvaticum").
Rod bocianik ("Erodium"), je zastúpený druhom bocianik rozpukovitý ("Erodium cicutarium"), ktorý je archeofyt pôvodom z východného Stredomoria.
Veľmi často pestovaný je rod muškát ("Pelargonium"). Na Slovensku sa pestujú najčastejšie africké druhy muškát krúžkovaný ("Pelargonium zonale"), muškát veľkokvetý ("Pelargonium grandiflorum") a muškát omamný ("Pelargonium graveolens").
Hrb (vrch v Busove)

Hrb () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Cigeľka, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti pohoria Busov, v blízkosti slovensko-poľskej hranice. Vrch leží v Prešovskom kraji v okrese Bardejov a zasahuje na katastrálne územia obcí Cigeľka a Vyšný Tvarožec, veľmi okrajovo aj Uście Gorlickie v Poľsku. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Cigeľka a juhovýchodne ležiaci Vyšný Tvarožec, východne sa nachádza Stebnícka Huta, juhozápadne Gaboltov a Petrová a severne Wysowa-Zdrój.
Opis.
Hrb leží na severnom okraji pohoria, nepatrne na juhozápad vysunutý z hraničného hrebeňa. Preto aj hranica s Poľskom vedie východným úbočím a prevažná časť masívu leží na Slovensku. Západne sa nachádza Lacková (), Priehyba (), Sivá skala (), Polianka () a Javor (), južne Pálenica (), Busov (), Pivnica (), Stavenec (), Kamenica (), Mníchov (), Ostriež () a Stebnícka Magura (), východne Pohorelka (), Šikovka (), Suchý vrch (), Staviská (), Lieštiny (), Smilniansky vrch (), Karkuláž () a Javorina () a severne Jaworzynka (), Góra Wysota (), Gródek (), Javor (), Cígeľka () a Ostry wierch (). Severné a západné svahy odvodňuje Cigeľský potok do Kamenca v povodí Tople, rovnakým smerom odteká voda z juhovýchodného úbočia potokom Sveržovka, no severovýchodné svahy odvodňujú prítoky riečky Ropa v povodí Visly. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no traverzom prechádza Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Čergov, Slanské vrchy a okolité vrchy v Poľsku.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup vedie lesom z blízkych obcí alebo odbočením s traverzom vedúcej Východokarpatskej magistrály.
Teplický potok

Teplický potok je potok v geomorfologickom celku Hornádska kotlina a v jej geomorfologickom podcelku Hornádske podolie v regióne Spiš v Košickom kraji v okrese Spišská Nová Ves. Je pravostranným prítokom Hornádu. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa sútokom zdrojníc v centrálnej časti územia obce Teplička v v poľnohospodárskom extraviláne južne od intravilánu obce pri pasienku a poli Vlčie hŕbky v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Východná zdrojnica pramení v , v suchšom období trpí nedostatkom vody. Západná zdrojnica pramení v .
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie severovýchodným smerom cez poľnohospodársky extraviláne obce Teplička, v priberá ľavostranný bezmenný prítok pritekajúci z intravilánu obce Teplička a mení smer na východ, pravým brehom obmýva pasienok a pole Korytno. V opúšťa územie Tepličky a vteká na územie obce Markušovce, v tvorí ráztoku, na južnom ramene tvorí bezmennú prietočnú vodnú nádrž, v sa obe ramená spájajú, v tvorí ďalšie dve bezmenné prietočné vodné nádrže. V na okraji intravilánu Markušoviec priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci z poľa Pod Hôrkami, podteká lokálnu železnicu Markušovce – Rudňany, ďalej ulicu Pod Stožkami a v železničnú trať Žilina – Košice. V ústi do Hornádu ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká na území obce Teplička a ďalej tečie a ústi na území obce Markušovce v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica" vo význame "prameň, potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vodou s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplička, Teplý potok, Tepličný potok. Rozšírením slova "teplica" o formant prídavného mena "-ský, -cký" bolo utvorené prídavné meno "teplický", z ktorého po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Teplický potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Slovo "teplica" po rozšírení o formant zdrobneniny "-čka" do podoby "teplička" pomenúva obec Teplička, v ktorej potok pramení a cez ktorú tečie. Hydronymum Teplický potok bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplický potok je jedinečným názvom (január 2024).