burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Mimi wo sumaseba

Mimi wo sumaseba (japonským písmom: 耳をすませば; doslovný preklad: "Ak nastražíte uši") je romantický animovaný film pre mládež z roku 1995, režírovaný Yošifumi Kondom a napísaný Hajao Mijazakim. Film je voľne založený na rovnomennej mange od Aoi Hiiragiho z roku 1989. Vo filme hrajú Yoko Honna, Issei Takahaši, Takahaši Tačibana, Šigeru Muroj, Šigeru Tsujuguči a Keidžu Kobajaši. Bol to prvý celovečerný film štúdia Ghibli, ktorý nebol režírovaný Hajao Mijazakim ani Isao Takahatom.
Mimo wo Šepot srdca je jediný film, ktorý Kondo režíroval pred jeho smrťou v roku 1998. Štúdio Gibli dúfalo, že sa Kondo stane následovníkom Mijazakiho a Takahatu. Bol to jediný celovečerný film, ktorý nebol režírovaný Mijazakim alebo Takahatom po dobu 7 rokov, až do roku 2002, keď Štúdio Ghibli vydalo film Mačka sa vracia. Film sa zameriava na jednu z veďľajších postáv Šepotu srdca, Baróna.
Produkcia.
Počas produkcie filmu, pozadia vo fantazijnej časti boli nakreslené Naohisa Inoueom a drevorezba uväzneného huslistu bola vytvorená synom Mijazaku, Kaisuke Mijazakim, profesionálnym rezbárom. 
Prijatie.
V roku 1995 bol film Mimi wo sumaseba najzárobkovejší japonský film na domácom trhu. Film zarobil približne 3,15 miliárd jenov (cca 29 miliónov eur). Od filmových kritikov má film veľmi pozitívne ohlasy. Na Rotten Tomatoes má hodnotenie 94 %. Time Out London zahrnul Mimi wo sumaseba medzi 50 najlepších animovaných filmov.
Dej.
Šizuku Tsukišima je 14-ročná študentka na juniorskej strednej škole, kam chodí aj jej najlepšia kamarátka, Juko Harada. So svojimi rodičmi a staršou sestrou žijú v Tokiu. Šizuku je knihomoľ a jedného dňa si všimne, že všetky knihy z knižnice, ktoré číta boli predtým požičané Seidži Amasawom. Počas nasledujúcich dní niekoľkokrát stretne študenta ich školy, ktorý sa neskôr predstaví ako Sejdži, no ktorého od začiatku nemá rada. Keď nájde Šizuku vo vlaku mačku, nasleduje ju a objaví starožitníctvo, ktoré patrí Širovi Nišimu. s mačacou soškou prezývanou “Barón”.
Neskôr v starožitníctve Šizuku zaspieva spolu so Sejdžim a Nišim “Take me home country roads”. Skamarátia sa potom ako Šizuku zistí že Sejdži je vnuk Nišiho. Sejdži chce nasledovať svoj sen o tom, že bude profesionálny rezbár huslí a preto odchádza do Kremony v Taliansku. Predtým ako odíde na dvojmesačný študijný program ale povie Šizuku ako veľmi obdivuje jej talent. Šizuku si nepripadá dosť dobrá a preto aby sa dokázala, rozhodne sa preukázať svoj talent napísaním knihy. Spýta sa Nišiho či môže použiť Baróna ako postavu v jej knihe a on jej to dovolí pod podmienkou že bude prvý, kto ju prečíta. Šizuku sa stráca v písaní a háda sa so setrou a rodičmi kvôli jej upadajúcim známkam. Potom ako dokončí príbeh ho dá prečítať Nišimu, ktorý ju povzbudí aby písala ďalej. 
Šizuku sa rozhodne že chce pokračovať v štúdiu na strednej škole. Ďalší deň ráno stretne Sejdžiho na bicykli, ktorý sa vrátil o deň skôr z Korony. Spolu dôjdu na miestnu výhliadku kde pozorujú východ slnka. Sejdži jej vyzná lásku a navrhne svadbu niekedy v budúcnosti, čo Šizuku nadšene prijme.
Rudanický potok

Rudanický potok je potok V. rádu na Záhorí, v okrese Malacky, v chotári obce Jablonové a na území VVP Záhorie (k.ú. Bažantica). Ide o prevažne nížinný charakter toku, o dĺžke 5,701 km a s plochou povodia 3,016 km². Pramení vo výške a do Močiarky sa vlieva v nadmorskej výške 
Prameň.
Pramení v mladine listnatého lesa, v lokalite "Na vŕškoch" (), na severnom svahu vrchu "Na vŕškoch" (), v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, v časti Stupavské predhorie, vo výške 
Opis toku.
Najskôr potok tvorí esovitý meander počnúc smerom na západ, potom na sever a napokon na severozápad, pričom tečie na rozhraní zmiešaného a listnatého lesa. Pokračuje listnatým lesom, a následne vstupuje do zastavaného územia obce Jablonové. Tvorí vlnu vydutú na západ, pokračuje stále severozápadným smerom a preteká miestnou osadou Sarva. Priberá pravostranný kanál a následne sa stáča na západ a chvíľu tečie v umelom betónovom koryte. Podteká cestu II/E501 pokračuje na severozápad, neskôr na západ, a napokon opäť na severozápad. Tečie odlesnenou poľnohospodárskou krajinou, v trávnatom, prirodzenejšom koryte, a následne podteká železničnú trať Zohor - Plavecký Mikuláš. Pokračuje ďalej na severozápad, vteká do lesa, kde napája bezmenný rybník a mierne sa vlní. Tvorí výraznú vlnu smerujúcu na západ a pokračuje severným smerom, kde následne, v nadmorskej výške ústi zľava do Močiarky.
Farmárska revue

Farmárska revue je televízny magazín zameraný na poľnohospodásku prvovýrobu, záhradkárstvo, ovocinárstvo a drobnochov, ktorý pripravuje štúdio Rozhlasu a televízie Slovenska (RTVS) v Banskej Bystrici. Relácia sa vysiela od roku 2007 na televíznom kanáli Dvojka. Uvádza ju Ján Škorňa a medzi pravidelných hostí patrí napr. pomológ Ivan Hričovský.
Relácia si postupne vybudovala stabilnú divácku základňu (napr. 10. novembra 2019 ju sledovalo 163 000 divákov) a patrí k tým najsledovanejším vo videoarchíve na webe RTVS.
Tvorcovia relácie vytvorili spoločenskú náučno-zábavnú stolovú hry "Farmárska revue", ktorá okrem samotnej hry obsahuje aj pexeso potravín s chráneným označením pôvodu, kvarteto slovenských národných plemien a kniha s radami pre záhradkárov a ovocinárov.
Karol Nižňanský

 Karol Nižňanský (* 4. november 1919, Vrbové† 25. jún 1984, New Rochelle, USA) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Saleziánsky noviciát si vykonal vo Svätom Benediku. 31. júla 1937 zložil prvé rehoľné sľuby. Teológiu študoval vo Svätom Benediku a v Svätom Kríži nad Hronom (19431947). Za kňaza bol vysvätený 29. júna 1947. V roku 1948 odišiel do Indie. Pôsobil v mestách Šillong, Bandel Church a v Kalkate. Vďaka finančnej pomoci amerických Slovákov postavil a opravil viacero kostolov, škôl, saleziánskych budov a vypomáhal v sirotincoch.
Pre zdravotné ťažkosti bol prinútený liečiť sa v USA, odkiaľ mu už nedovolili vrátiť sa do Indie. Veľmi aktívne udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami a organizáciami v USA.
HiiT

HiiT je slovenský hudobný producent, pôvodne (v rokoch 20152018) známy pod menom Steareo. Zameriava sa prevažne na elektronickú hudbu, predovšetkým v štýle trance a EDM. V roku 2019 však vydal aj gitarový album Desire, o ktorom tvrdí, že bol vyprodukovaný bez použitia klávesových hudobných nástrojov.
Skutočné meno hudobníka je Jozef Šebo, žije a pôsobí na Slovensku.
Poprvýkrát bola hudba tohoto autora verejne publikovaná v počítačovaj hre Kilosoft Pacho 98.
Jeho prvou skladbou hranou v rádiach bol titul Space Trip v roku 2015 (Rádio FM). Ďalšie jeho diela sa objavili v amatérskej filmovej tvorbe rôznych autorov a hrajú sa v internetových rádiách.
Peliké

Peliké ("peliké") je typ starogréckej amfory.
Peliké (mn. č. "pelikai") je druh amfory s vydutým telom a širokým otvorom. Jeho použitie je neisté, ale mohlo sa v ňom skladovať víno, olej alebo voda. Nie je známe ako sa v staroveku nazýval tento typ amfory. Termín peliké sa staršími autormi používal pre niekoľko typov váz, ako napr. pre kylix, oinochoé alebo lekanis. Dnešný názov pre tento typ nádoby začali používať archeológovia v 19. storočí (jeho použitie nie je odôvodnené písomnými zdrojmi).
Peliké sa objavilo po rozšírení červenofigúrovej keramiky (v 2. polovici 6. stor. pred Kr.), ale niekoľko sa ich našlo zdobených i čiernofigúrovou technikou. Vyrábali ho až do 4. stor. pred Kr. 
Ich výška sa pohybuje od 20 cm do maximálne 50 cm, zvyčajne však v rozmedzí od 30 do 40 cm.
Kanši

Kanši je japonský termín pre čínsku poéziu ako aj pre poéziu napísanú v čínštine japonskými básnikmi. Slovo doslova znamená „čínska poézia“. Táto napodobnenina klasickej čínštiny písanej japonskými autormi však mala svoje zvláštnosti, pretože bola prispôsobená po gramatickej stránke potrebám japončiny.
Forma.
Kanši má historicky niekoľko foriem, najznámejšie využívali 5 alebo 7 slabík v 4 alebo 8 mórách.
Dejiny.
Najstaršia známa zbierka kanši je "Kaifúsó", zostavená v roku 751. Ide o najstaršiu japonskú zbierku poézie napísanú po čínsky. Samotné zbierka obsahuje 120 básní pričom niektoré z nich pochádzajú z prvej polovice 7. stor. z obdobia úmrtia princa Šótokua.
Geri Gábor

Geri Gábor (* 1. január 1954, Kalocsa, Maďarsko), známy aj ako Geri-Betli Gábor, je maďarský hudobník a spevák. Je známy pôsobením v skupinách Delfin Rt., Betli Duó a Geri Gabi És Népi Zenekara.
Na Slovensku sa vďaka prvej časti druhej série paródiálneho seriálu "Dano Drevo", "Dano Drevo a turnaj Mekyho Žbirku", preslávila jeho skladba „Alma a fa alatt“, ktorá bola použitá ako dielo fiktívneho DJ Lászla s názvom „Európa Ketto“.
Veľvyslanec Izraelského štátu v Slovenskej republike

Veľvyslanec Izraelského štátu alebo veľvyslanec Izraela je osoba, ktorá vedie zastupiteľský úrad, resp. diplomatickú misiu Izraelského štátu. Mimoriadnych a splnomocnených veľvyslancov navrhuje izraelský minister zahraničných vecí, schvaľuje ich izraelská vláda a následne ich menuje prezident Izraela. Veľvyslanci Izraela pôsobia v zahraničí na misii zvyčajne štyri roky, výnimočne len tri roky, maximálne až päť rokov.
Prvým izraelským veľvyslancom na Slovensku bol Zeev Boker, ktorý pri príležitosti ukončenia svojej diplomatickej misie na Slovensku dostal Zlatú plaketu Ministra zahraničných vecí SR za prínos k rozvoju slovensko-izraelských vzťahov.
Najdlhšie na Slovensku pôsobiacim izraelským veľvyslancom bol Alexander Ben-Zvi, 5 rokov a tri mesiace.
19. januára 2022 poverovacie listiny prezidentke Zuzane Čaputovej odovzdal veľvyslanec Eitan Levon.
Diplomatické zastúpenie na Slovensku.
Od vyhlásenia samostatnosti Slovenska 1. januára 1993 do júla 2006 nemal Izrael svoje stále diplomatické zastúpenie na Slovensku, diplomatický styk a konzulárne služby pre Slovensko zabezpečovalo veľvyslanectvo Izraela vo Viedni.
Sídlo veľvyslanectva.
Od novembra 2006 pôsobilo Veľvyslanectvo Izraelského štátu v dočasných priestoroch v bratislavskom hoteli Bôrik. Od marca 2008 Veľvyslanectvo Izraelského štátu sídli na stálej adrese Slávičie údolie 106, Bratislava – mestská časť Staré Mesto.
Honorárny konzulát.
V marci 2015 bol v Košiciach otvorený izraelský honorárny konzulát na Slovensku s územnou pôsobnosťou pre oblasti Košického a Prešovského kraja. Sídlo konzulátu je na Garbiarskej ulici 5. Honorárnym konzulom je od jeho otvorenia košický právnik JUDr. Peter Frajt.
San Giorgio Piacentino

San Giorgio Piacentino je obec v provincii Piacenza v talianskom regióne Emilia-Romagna, ktorá sa nachádza asi 140 km severozápadne od Bologne a 11 km južne od Piacenza . 
K 31. 12. 2018 tu žilo 5 609 obyvateľov
San Giorgio Piacentino hraničí s obcami: Carpaneto Piacentino, Gropparello, Podenzano, Ponte dell'Olio, Pontenure, Vigolzone.
Jozef Forner

Jozef Forner (* 7. november 1905, Hrnčiarovce nad Parnou† 19. október 1983, Tokio, Japonsko) bol slovenský salezián koadjútor (brat), pedagóg, kníhtlačiar, spoluzakladateľ Grafického inštitútu, misionár.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina. Strednú grafickú školu študoval v San Benigno Canavese (Taliansko). Noviciát si urobil v Radne v Slovinsku (19281929). Prvý rok saleziánskej pedagogickej praxe si vykonal v Radne, ďalšie dva roky vo Svätom Benediku. Dvojročnú grafickú nadstavbu (19311933) si urobil v Ľubľane (Slovinsko). 
V roku 1936 odišiel na misie do Japonska. Celé svoje misijné obdobie pôsobil v Tokiu. Najprv v Tokiu-Suginami na saleziánskej remeselníckej škole (19361964). Tam spolu s istým maďarským saleziánom Jozefom (József) Nagyom (1908 – 1990) v rámci remeselníckej školy založili grafický odbor, ktorý sa o krátku dobu úplne oddelil a stal sa samostatnou grafickou školou. Táto grafická škola sa pod ich vedením postupom času zmenila na Grafický inštitút, ktorý existuje dodnes. Po ťažkom pracovnom úraze v r. 1964 musel zanechať Graﬁcký inštitút a odišiel pracovať do saleziánskeho vydavateľstva Don Bosco Sha v Tokiu–Yotsuya (19641983). Počas druhej svetovej vojny bol určitý čas i väznený. Misionárom v Japonsku bol 47 rokov. Pochovaný je v Tokiu.
Vianočný deň (hudobný album)

Vianočný deň je desiaty štúdiový a v poradí druhý Vianočný album od slovenskej hard rockovej skupiny Tublatanka. Album nadväzuje na predošlú vianočnú tvorbu skupiny z roku 1993, kedy nahrali album "Poďme bratia do Betlehema". V albume sú použité pôvodné ľudové koledy, ktorých hudbu upravil v rockovom štýle Maťo Ďurinda. Jediná pôvodná skladba je len titulná pieseň „Vianočný deň“. Album vydalo hudobné vydavateľstvo Monitor v roku 2006.
Zoznam skladieb.
Všetky koledy hudobne upravil Martin Ďurinda, texty sú ľudové, okrem 1 - Maťo Ďurinda.
Manažment portfólia

Manažment portfólia (iné názvy: manažérstvo portfólia, portfóliový manažment, riadenie portfólia, správa portfólia, nevhodne "portfólio manažment", nespisovné pravopisné varianty: "management portfólia", "portfóliový management" : angl. "portfolio management") môže byť:
Manažment portfólia alebo portfóliový manažment môže byť aj súhrn portfóliových manažérov, pozri pod manažment portfólia (cenné papiere)
Riadenie portfólia môže byť aj vlastné riadenia portfólia, teda ekvivalent anglického výrazu "portfolio control" (podľa jednej z možných definícií zahŕňa výber portfólia, vykazovanie o portfóliu a prípadne rozhodovanie o portfóliu), pozri riadenie portfólia (portfolio control)
Správa portfólia môže byť aj ekvivalent anglického výrazu "portfolio administration", pozri správa portfólia (portfolio administration)
Monika Potokárová

Monika Potokárová (* 30. jún 1992, Prešov – † 25. november 2019, Bratislava) bola slovenská herečka, členka súboru SND.
Životopis.
Monika Potokárová sa narodila 30. júna 1992 v Prešove. Vyštudovala herectvo na Konzervatóriu v Bratislave, následne navštevovala ročník pantomímy na pražskej Hudobnej a tanečnej fakulte Akadémie múzických umení (HAMU). Absolvovala odbor herectvo na Vysokej škole múzických umení v Bratislave.
Počas svojej krátkej, ale bohatej kariéry na divadelných doskách stvárnila tri desiatky divadelných postáv. Debutovala v roku 2012 v nevšednom divadelnom spracovaní balád P. O. Hviezdoslava "Ó sláva hviezd ó sláva" v divadle Colorato. V hre, ktorá mala 40 repríz, stvárnila postavy Anče a susedy. V roku 2013 ako študentka debutovala v Činohre SND v predstavení "Večer rockovej poézie". Stálou členkou súboru Činohry SND sa stala v októbri 2016, kde sa ihneď stala jednou z najobsadzovanejších herečiek. V čase úmrtia stvárňovala v SND postavy v 12 divadelných inscenáciách, vrátane hier "Kabaret normalizácia alebo Modlitba za Martu," "Mercedes Benz", "Rivers of Babylon, Hedda Gablerová," "Rodáci", "Cudzô", "Ruské denníky", "Vedľajšie účinky", "Fyzici", "Zo života ľudstva" či "Zmierenie alebo Dobrodružstvo pri obžinkoch". Popri stálom angažmáne v Činohre SND účinkovala aj v ďalších divadlách: v divadle Andreja Bagara, v Divadle Ludus, v Mestskom divadle P.O.Hviezdoslava, v Štúdiu 12, v Divadle Aréna a v ďalších. V roku 2017 tiež účinkovala na Letných Shakespearovských slávnostiach v hre "Komédia omylov". Poslednú divadelnú premiéru absolvovala v Divadle Aréna 25. októbra 2019 v komornej komickej dráme Eugena Ionesca "Lekcia", kde hrala spolu so svojím manželom Robertom Rothom.
Popri divadelnej činnosti si Potokárová zahrala vo filmoch "Divoká karta", "Únos" a "Špina" a objavila sa i v niekoľkých televíznych seriáloch: "Panelák", "Mesto tieňov", "Rodinné prípady", "Dr. Ema" a "Atletiko Cvernofka". Taktiež bola dabingovou herečkou, nahovorila a naspievala napríklad hlavnú hrdinku v animovanom filme "Vaiana" (Moana).
25. novembra 2019 vo veku 27 rokov spáchala samovraždu.
Osobný život.
V apríli 2019 sa vydala za slovenského herca Roberta Rotha.
Úmrtie.
Potokárovú našli 25. novembra 2019 v doobedňajších hodinách bez známok života v byte na Kolárskej ulici v Bratislave. Privolaný lekár už len konštatoval úmrtie. Príčinu smrti naisto určí až súdny znalec, podľa medializovaných informácií má ísť o samovraždu.
Deloha

Deloha môže byť nesprávne (bohemizmus) alebo zastarano:
Oinochoé

Oinochoé ("oinochoé" – „nalievač vína“) je typ starogréckej keramickej nádoby.
Oinochoé (mn. č. "oinochoai"), keramický alebo kovový džbán rôznych tvarov, často s ústím v tvare trojlístka a s jedným vertikálnym uchom, slúžilo na naberanie a nalievanie vína (víno sa naberalo najmä z kratéra a nalievalo do čaší). Stávali sa aj súčasťou hrobovej výbavy. Zmenšené verzie oinochoai zdobené detskými scénami sa dávali do hrobov detí ako milodary (napr. v atickom meste Chalandri sa v hrobe dvoch detí našla chytra a malé oinochoé).
Približne od roku 900 pred Kr., keď sa objavuje čistý geometrický štýl, ktorý sa delí na skorý (900 – 850 pred Kr.), stredný (850 – 760 pred Kr.) a neskorý geometrický štýl (760 – 700 pred Kr.), už oinochoé patrilo medzi hlavné grécke keramické tvary nádob (ako aj amfora, kratér a čaša). Tieto nádoby na víno preto, čo sa týka tvarov a výzdoby, prešli dlhodobým vývojom.
Britský archeológ John Beazley identifikoval až desať typov atických oinochoai ("krčahov", ku ktorým patrí aj chous a olpé).
Figurálne oinochoé.
Silvester Taliga

Silvester Taliga (* 30. december 1901, Suchá nad Parnou† 21. december 1969, Rím, Taliansko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, knihovedec, vysokoškolský pedagóg, riaditeľ Pápežskej saleziánskej univerzitnej knižnice v Ríme a salezián.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Saleziánsky noviciát si vykonal v Genzane v Taliansku (19221923). Teologické štúdiá absolvoval na benediktínskej Teologickej fakulte Univerzity sv. Anzelma v Ríme. Za kňaza bol vysvätený 19. septembra 1931 v Ríme. Následne študoval na Scuola vaticana di archivistica (19351937) kde v roku 1937 dostal diplom z knihovedy a archivistiky.
Pôsobil v mestách Rím, Turín, Svätý Benedik a Svätý Kríž nad Hronom, kde saleziáni v roku 1946 založili v Biskupskom kaštieli Vysokú školu bohosloveckú (19461949). Knižničný fond, ktorý sa nachádzal v tomto starobylom Biskupskom kaštieli systematicky usporiadal práve don Taliga. Časť tohto knižničného fondu príchodom socializmu bola nenávratne zničená.
Od roku 1949 sa stáva riaditeľom knižnice na Vysokej teologickej saleziánskej škole ("Ateneo pontiﬁcio salesiano") v Turíne (19491964) a v roku 1964 riaditeľom Pápežskej saleziánskej univerzitnej knižnice v Ríme ("Università Pontificia Salesiana"). Túto funkciu plnil až do svojej smrti.
Počas pobytu v Turíne pastoračne pôsobil v turínskej polepšovni "La Generala" a počas pobytu v Ríme, v chlapčenskom ústave "Casa Giocosa", v ktorom boli ubytovaní mladíci prevažne s ľahkou a strednou mentálnou retardáciou.
Šláger

Šláger (tiež hit alebo trhák) je označením pre nejakú entitu, ktorá je momentálne veľmi módna alebo populárna a na trhu aj veľmi žiadaná. V minulosti bola týmto slovom označovaná len populárna pieseň.
Obvykle sa tento pojem používa predovšetkým v oblasti médií (televízie, rozhlas, film a pod.). Dnes je slovo "šláger" považované za faktické synonymum pro novší pojem "hit".
Za šláger sa označuje aj štýl populárnej hudby vyznačujúci sa jednoduchou kompozíciou, ktorá si kladie za cieľ rýchle získanie obľuby pri čo najširších vrstvách publika, vhodnosť ako doprovod k tancu a nekladie veľké nároky na úroveň ideového obsahu poprípade formy jeho podania, ani na dlhú životnosť v popredí záujmu verejnosti.
Použitie.
Spravidla sa jedná o pieseň alebo film, ale v prenesenom slova zmysle sa môže jednať o čokoľvek iné, napríklad o knihu (resp. "bestseller") alebo o detskú hračku či spoločenskú hru. Napríklad šlágrom posledných rokov sa stala číselná hra sudoku, v minulosti to boli napríklad populárne céčka alebo Rubikova kocka.
V ligovom športe sa "šlágrom" nazýva papierovo najatraktivnejšie stretnutie kola, napríklad: „Šlágrom kola bude derby Sparta vs. Slavia.“
Vojenská jednotka

Vojenská jednotka je základný vojenský taktický prvok. Vnútorné organizačné členenie vojenských jednotiek ozbrojený síl SR určuje, na návrh náčelníka Generálneho štábu ozbrojených síl, minister obrany Slovenskej republiky. Podrobnosti sú uvedené vo vojenských služobných predpisoch. 
Organizácia vojenských síl.
Vojenské jednotky sú členené v logickej hierarchii, viaceré z nich sú používané aj v ozbrojených silách SR:
Ústav molekulárnej biomedicíny

Ústav molekulárnej biomedicíny je vedecko-výskumný ústav Lekárskej fakulty UK v Bratislave. Ústav sa venuje najmä výskumu účinku testosterónu na mozog, pre ktorého účely sleduje ľudí, ale aj experimentálne zvieratá vo vzťahu k fyziologickému vývoju kognitívnych schopností, endokrinných cyklov, ale aj k intelektovému nadaniu, resp. k patogenéze autizmu.
Ústav vznikol v roku 2009. Odvtedy v ňom bolo publikovaných mnoho odborných publikácií. Jeho pracovníci okrem vedeckej práce učia na Lekárskej i Prírodovedeckej fakulte UK, venujú sa však najmä školeniu doktorandov. S ústavom spolupracujú viaceré zahraničné pracoviská vrátane RWTH Aachen, Karolinskej a Harvardu.
Zväzok (vojenstvo)

Vojenský zväzok je základný vojenský operačný prvok. Vnútorné organizačné členenie vojenských zväzkov ozbrojených síl SR určuje, na návrh náčelníka Generálneho štábu ozbrojených síl, minister obrany Slovenskej republiky. Podrobnosti sú uvedené vo vojenských služobných predpisoch. 
Názvy vojenských zväzkov.
V ozbrojených silách SR sú do bojových operačných zostáv začlenené napr. tieto vojenské zväzky:
Atari VCS (2020)

Atari VCS (kódové označenie Ataribox) je herná konzola od spoločnosti Atari, SA.
Systém bol prvýkrát predstavený v júni 2017 a predobjednávky sa začali 30. mája 2018. Fyzický dizajn pripomína Atari 2600, no konzola má byť určená na hranie moderných hier streamovanie zábavy cez linuxový operačný systém, ktorý má umožniť používateľom sťahovať a inštalovať aj ostatné kompatibilné hry.
Dostupná je pre bežných používateľov od roku 2021.
Zväzok

Zväzok (do roku 1953: "sväzok") môže byť:
Zoznam predstaviteľov mesta Piešťany

Zoznam predstaviteľov mesta Piešťany obsahuje výpis najvyšších predstaviteľov mesta, t. j. v rámci jednotlivých historických období:
Obec Piešťany má status mesta udelený od 21. októbra 1945. Od decembra 1990 stoja na jeho čele primátori.
Primátori.
V súlade so zákonom SNR č. 369/1990 Zb. o obecnom zriadení je od roku 1990 najvyšším predstaviteľom, výkonným a štatutárnym orgánom mesta primátor. Je volený priamou voľbou občanov mesta na štvorročné obdobie, pričom jeho funkčné obdobie sa skončí zložením sľubu novozvoleného primátora.
Wild Cat (Danko Jones)

Wild Cat je ôsmy štúdiový album kanadskej hard rockovej skupiny Danko Jones. Album vyšiel 3. marca 2017 prostredníctvom AFM Records.
Dňa 14. decembra 2016 sa ukázalo, že názov 8. albumu skupiny Danko Jones bude "Wild Cat" a že výjde 3. marca 2017. Skupina tiež oznámila 17-dňové európske turné, ktoré bude sprevádzať vydanie albumu.
V roku 2017 sa uskutočnili ďalšie štyri turné: jarné turné po Kanade, obvyklé letné festivalové turné, kanadské jesenné turné a severské zimné turné. Dňa 1. februára 2018 oznámili, že budú spolu so skupinou CKY podporovať skupinu Skindred na jej aprílovom turné po Spojenom kráľovstve. V máji oznámili ďalšie európske turné naplánované na prelom novembra a decembra.
Album "Wild Cat" prijala väčšina kritikov súčasnej hudby. Na webovej stránke s agregáciou recenzií Metacritic, získal album priemerné skóre 74 zo 100 bodov, čo naznačuje „všeobecne priaznivé recenzie na základe štyroch kritikov“.
Vojenské zariadenie

Vojenské zariadenie je organizačný celok, ktorý plní úlohy najmä v dobe mieru. Vnútorné členenie vojenských zariadení ozbrojený síl SR určuje, na návrh náčelníka Generálneho štábu ozbrojených síl, minister obrany Slovenskej republiky. Podrobnosti sú uvedené vo vojenských služobných predpisoch.
Oblasti pôsobenia vojenských zariadení.
V podriadenosti ministerstva obrany sú vybrané oblasti, v ktorých pôsobia vojenské zariadenia, napr.:
Demonštrácie v Hongkongu

Demonštrácie v Hongkongu alebo protesty v Hongkongu môžu byť:
Andrej Pauliny

Andrej Pauliny (* 21. marec 1925, Rajec† 2. máj 2005, Šaštín-Stráže) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, grafik, redaktor, riaditeľ súkromného saleziánskeho Slovenského gymnázia v Ríme, spisovateľ, exilový pracovník.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval v Šaštíne a v Trnave. Saleziánsky noviciát si vykonal vo Svätom Benediku (19421943). Teológiu začal študoval vo Svätom Kríži nad Hronom, ale ju nedokončil, pretože bol internovaný po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K). Dňa 22. októbra 1950 sa mu podarilo ujsť zo Slovenska a usadil sa v Taliansku.
Teologické štúdia dokončil v Turíne. Za kňaza bol vysvätený 1. júla 1953. Po kňazskej vysviacke bol poverený redigovaním kresťanského mesačníka "Meridiano 12" (19541957) a následne bol vymenovaný za vedúceho audiovizuálneho centra "Filmine Don Bosco", ktoré bolo súčasťou Saleziánskeho vydavateľstva "Libreria Dottrina Cristiana" (LDC) v Turíne. 
V roku 1970 sa stal riaditeľom súkromného saleziánskeho Slovenského gymnázia, ktoré sa nachádzalo v budove Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda v Ríme (19701976). Od roku 1976 do 1992 bol šéfredaktorom časopisu "Slovenské hlasy z Ríma". Od roku 1992 žil na Slovensku v Šaštíne.
Grafická činnosť.
Počas svojho účinkovania v Slovenskom ústave sv. Cyrila a Metoda v Ríme vytvoril vyše 350 knižných obálok a množstvo ilustrácií. Ako výtvarník zrealizoval takmer 400 krátkych katechetických kreslených filmov.
Trojka (RTVS)

Trojka (:3) bol tretí okruh (program) Rozhlasu a televízie Slovenska.
História.
Napriek pôvodným plánom obnoviť športový kanál, bol tretí okruh zameraný na vysielanie vlastnej tvorby, prevažne z archívu. Vysielať začala 22. decembra 2019 o 6. hodine ráno. Kanál bol v DVB-T v SD a v DVB-T2 v HD aj v SD kvalite. Cez satelit v SD kvalite a cez káblovú sieť podľa možnosti daného operátora.
Od 28. februára do 9. júna 2022 sa vysielacia štruktúra v súvislosti s vyhlásením mimoriadnej situácie dočasne zmenila na nepretržité spravodajsko-publicistické vysielanie pod názvom :24.
Od 10. júna 2022 do 30. novembra 2022 bol tento kanál ponechaný ako tretí samostatný kanál RTVS.
Dostupnosť programu.
V DVB-T je v 3.MUX v SD kvalite
V DVB-T2 (v 1.MUX - prechodný multiplex) kanál je v HD aj SD kvalite 
Cez satelit je v SD kvalite. 
Cez operátorov:
Chous

Chous ("chous" – od slovesa "cheo" „nalievať“) je typ starogréckej keramickej nádoby.
Chous (mn. č. "choes"), keramický baňatý džbán s nížšie nasadeným plochým uchom a otvorom v tvare trojlístka, bol nádobou na víno. Znalcami je považovaná za špeciálnu formu oinochoé (napr. britský archeológ John Beazley ho uvádza ako oinochoé typ 3). Na rozdiel od štandardného oinochoé má cibuľovitejší tvar tela a otvor v tvare trojlístka o niečo väčší.
Vyrábať sa začal v druhej polovici 6. stor. pred Kr. ale obľúbený sa stal po polovici 5. stor. pred Kr. Zdobený bol hlavne červenofigúrovou technikou. Ich výška je približne 20 cm.
V starovekých Aténach sa v mesiaci Anthestérión slávil (11. až 13. dňa) k pocte boha Dionýza sviatok Anthestéria (bol rozšírený aj medzi Iónmi). Druhého dňa tohto sviatku, ktorý sa nazýval "Choes" („"Džbány na víno""), sa hodne pilo z choes (konali sa aj súťaže v pití mladého vina na verejnosti i v súkromí, vzdávali tak hold jeho tvorcovi) a v sprievode sa viezol Dionýzos (asi jeho socha či herec v maske) na voze v tvare lode na kolesách. Na tejto slávnosti sa mohli zúčastniť aj trojročné deti. Z dôvodu vysokej dojčenskej úmrtnosti sa verilo, že deti po treťom roku už prekonali najväčšie nebezpečenstvo a privítali ich vo svete starších ľudí. Je tiež možné, že tieto deti (iba chlapci) tam dostali do daru menšie choes (našli sa v detských hroboch, sú menšie približne o polovicu).
Chous bol aj objemovou mierou (cca 3,28 litra). "6 kyathoi = kotylé, 12 kotylai = chous a 12 choes = metretes" (čo bol objem cca panathenajskej amfory)
Tiráž

Tiráž (z franc. "tirage" = náklad) je súpis informácií obsahujúci technické a vydavateľské informácie o knihe. Tiráž je spravidla umiestnená na poslednej strane knihy. Nesprávne býva tiež umiestnená na začiatku knihy namiesto impresa. V niektorých štátoch musia vydavatelia vo svojich publikáciách povinne uvádzať určité údaje, ako napríklad autorov, názov diela, vydavateľstva, tlačiarne atď. Tieto údaje umiestňujú spravidla do tiráže. Na Slovensku nejestvuje právna norma, ktorá by určovala obsah tiráže.
Podľa knihy "Polygrafické názvosloví" je tiráž: „vecne usporiadané povinné údaje nakladateľa, vydavateľa a tlačiarne, obyčajne predpísané príslušnou právnou normou, uvedené na konci knihy, v hlavičke alebo na poslednej stránke novín (v časopisoch býva umiestnená rôzne).“
ORBIS IN

ORBIS IN je slovenské vydavateľstvo so sídlom v Bratislave, bolo založené v roku 2002.
Vydáva časopisy, od roku 2017 aj knihy. Prvý časopis "MAMA a ja", určený rodičom a budúcim rodičom, vyšiel už v roku 2002. Časopis, podobne ako webová stránka sú vydávané v spolupráci s odborníkmi z oblasti gynekológie a pôrodníctva, pediatrie, psychológie. Z odborníkov, ktorí intenzívne spolupracovali alebo spolupracujú pri tvorbe časopisu a webu možno spomenúť Prof. MUDr. Karola Holomáňa, Prof. MUDr. Svatozára Dluholuckého, detského psychológa prof. Ivana Štúra, Prof. MUDr. PhDr. Petra G. Fedor Freybergha, DrSc MUDr. Jozefa Záhumenského, MUDr. Katarínu Vicianovú, MUDr. Petra Brenišina, MUDr. Martu Špánikovú.
Roku 2005 pribudol detský časopis "ADAMKO", pre chlapcov a dievčatá na prelome školskej dochádzky, čiže starších škôlkarov a mladších školákov. V roku 2013 prišlo vydavateľstvo ORBIS IN s inovatývnym titulom o zdravom životnom štýle, časopisom "FIT štýl". V roku 2016 prevzalo vydavateľstvo do svojho portfólia aj vydávanie dvoch najstarších slovenských detských časopisov – "Včielku" a "Zorničku".
Okrem toho od roku 2017 vydáva vydavateľstvo ORBIS IN aj knihy. V tom istom roku vyšla kniha "Psychológia pre milujúcich rodičov". V roku 2019 bola uvedená aj na český trh. Neskôr vyšli knihy z vlastnej autorskej dielne vydavateľstva – "60 dní k novej postave" a "Dojčenské recepty". Zatiaľ poslednou je kniha "Cirkus Romana", ktorú pre detského čitateľa pripravila Monika Haasová, známa slovenská herečka.
V roku 2019 vydavateľstvo ORBIS IN spoluorganizovalo prvý ročník behu "FIT štýl ZOOrun", v spolupráci so Zoologickou záhradou v Bratislave, z ktorého tržby za vstupné išli na plánovaný nový výbeh pre medveďa.
Od roku 2015 do 2018 malo vydavateľstvo News Media Holding 51%-ný podiel vo vydavateľstve ORBIS IN. Od 04.12.2018 nemá vo vydavateľstve News and Media Holding a.s. žiaden podiel. 
Časopisy.
Populárno-náučné časopisy:
Detské časopisy:
Karambir Singh

Admirál Karambir Singh (* 3. november 1959 Džalandhar, Panjdžáb, India) je indický admirál a od mája 2019 24. náčelník Námorného štábu Indického námorníctva ("Chief of the Naval Staff"). Jeho predchodcom bol admirál Sunil Lanba, ktorý 31. mája 2019 odišiel do dôchodku. Ako najdlhšie slúžiaci námorný letec indických ozbrojených síl býva označovaný ako "Grey Eagle" (slov. sivý orol). Počas kariéry trvajúcej takmer 39 rokom v službe získal medaily Param Vishist Seva Medal a Ati Vishist Seva Medal.
Životopis.
Raný život.
Narodil sa v rodine dôstojníka Indických vzdušných síl v meste Džalandhar v Pandžábe. Vyštudoval anglikánsku internátnu školu Barnes School v Deolali, následne v rámci absolvoval v poradí 56. výcvikový kurz indickej armádnej akadémie National Defence Academy, a študoval aj na vojenských inštitúciach Defence Services Staff College v indickom Wellingtone a College of Naval Warfare v Bombaji. 
Vojenská kariéra.
V júli 1980 ako dôstojník vstúpil do indického námorníctva a v roku 1982 sa stal pilotom helikoptér. Široké skúsenosti získal najmä s vrtuľníkmi typu HAL Chetak, Kamov Ka-25 a Kamov Ka-28.
Ako námorný dôstojník slúžil v indickom Západnom námornom veliteľstve ("Western Naval Command") a v indickom Východnom námornom veliteľstve ("Eastern Naval Command"). Velil lodi pobrežnej stráže ICGS "Chand Bibi", korvete INS "Vijaydurg" a torpédoborcom s riadenými strelami INS "Rana" a INS "Delhi". Na brehu slúžil v Námornom štábe vo funkcii veliteľa Štábu námorného letectva ("Joint Director Naval Air Staff") a leteckého kapitána a veliaceho dôstojníka Námornej leteckej základne v Bombaji ("Captain Air and Officer-in-Charge of the Naval Air Station at Mumbai"). Bol tiež členom Komisie pre hodnotenie a kategorizáciu leteckých prístrojov AIRCATS ("Aircrew Instrument Rating and Categorisation Board").
Pri povýšení do generálskej hodnosti bol vymenovaný do funkcie viceadmirála (vlajkového dôstojníka a vrchného veliteľa) štábu Východného námorného veliteľstva Indie ("Flag Officer Commanding-in-Chief of India's Eastern Naval Command"). Ďalšími funkciami na generálskej úrovni boli funkcia náčelníka štábu unifikovaného veliteľstva Andamán a Nikobarských ostrovov a funkcia viceadmirála (vlajkového dôstojníka) základne "Maharashtra and Gujarat Naval Area" (FOMAG). Ako generálny riaditeľ projektu "Seabird" viedol výstavbu novej námornej základne pri Karváre. Následne v pokračoval najprv ako druhý a neskôr ako prvý zástupca náčelníka indického Námorného štábu.
31. októbra 2017 prebral po viceadmirálovi Harishovi Bishtovi velenie Východného námorného veliteľstva, 23. marca 2019 bol indickou vládou menovaný do funkcie náčelníka Námorného štábu indického námorníctva. Singh je prvým helikoptérovým pilotom v tejto funkcii.
Viliam Vagač

Viliam Vagač (* 18. august 1889, Stará Turá† 2. júl 1970, Pezinok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, spoluzakladateľ a riaditeľ súkromného Slovenského gymnázia v Taliansku, misionár, trpiteľ za vieru - disident.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Saleziánsky noviciát si vykonal v Lombriascu v Taliansku (1909 – 1910). Teológiu študoval v Osvienčime, kde bol i 17. júna 1919 vysvätený za kňaza. V roku 1921 sa stal spolu zo saleziánom Františkom Sersenom spoluzakladateľom a následne i riaditeľom Slovenského gymnázia v severnom Taliansku, ktoré sídlilo v obci Perosa Argentina (1921 – 1924). V roku 1924 odišiel na Slovensko. Pôsobil v Šaštíne a vo Svätom Benediku.
V roku 1932 odišiel na misie do Brazílie. Posobil vo federálnom štáte Mato Grosso. V roku 1947 sa vrátil na Slovensko. Pôsobil v Hodoch (dnes mestská časť Galanty) a v Bratislave.
V roku 1952 bol pre svoj aktívny náboženský postoj uväznený a obvinený z toho, že ilegálne ukrýval ﬁnančné prostriedky a cennosti pred zoštátnením a že tieto prostriedky následne použil na nepriateľskú činnosť a na ﬁnancovanie ilegálnych útekov saleziánskych klerikov do zahraničia, ktoré organizoval salezián Titus Zeman, dnes už blahoslavený.
Odsúdili ho na 18 rokov väznenia. V roku 1960 bol podmienečne prepustený. Od roku 1962 sa stal duchovným správcom rehoľných sestier Svätého kríža, ktoré pracovali v ústave s mentálne postihnutými deťmi v Osadnom (1962 – 1966).
Splatoon

Splatoon je akčná third-person shooter videohra z roku 2015, vyrobená spoločnosťou Nintendo pre ich konzolu Wii U. Hra sa zameriava na súboje antropomorfických kalmarov zvaných "Inklings", ktoré po sebe strieľajú farebný atrament zo zbraní vyzerajúcich ako vodné pištole, štetce, alebo dáždniky.
Tejto hry sa predalo vyše 4,9 miliónov kusov, čo ju robí jednou z najpredávanejších hier celej platformy. Hra je kompatibilná s Amiibo figúrkami, ktoré odomykajú nové úrovne, minihry a vybavenie pre postavy hráča.
V roku 2017 vyšlo pokračovanie s názvom Splatoon 2, ktoré bolo vydané pre konzolu Nintendo Switch.
Gameplay.
Hlavnými postavami hry sú "Inklings", mladé kalmary žijúce pre módu, hudbu, a atramentové prestrelky. Dokážu meniť svoju formu z humanoidnej na cephalopodnú, v ktorej síce nemôžu používať svoje zbrane, ale môžu rýchlo plávať v atramente svojho tímu. Bežné zápasy vyhráva ten tím, ktorý svojou farbou pokryl väčšiu plochu hernej arény.
Vývoj.
Vývoj hry začal technickou demo verziou vyrobenou Šintarom Satom, vedúcim celého projektu. V tejto demo verzii boli namiesto postáv použité jednoduché bloky, žartovne opísané ako kocky tofu, a potom tím skúšal viacero rôznych dizajnov postáv, kým sa nakoniec nerozhodli pre kalmary.
Hellfest (francúzsky festival)

Hellfest, nazývaný aj Hellfest Summer Open Air, je francúzsky rockový hudobný festival konajúci sa každoročne v meste Clisson v departmente Loire-Atlantique. Podujatie sa koná v polovici júna vo Val de Moine, športovom komplexe nachádzajúcom sa v Clissone, ktorý sa nachádza asi 35 km juhovýchodne od mesta Nantes a asi 400 km juhozápadne od hlavného mesta Paríža. Festival bol vždy ohlásený ako „festival extrémnej hudby“, vo svojom programe ponúka vystúpenia viacerých umelcov z hudobných žánrov metal, punk a hard rock. Medzi najslávnejších interpretov, ktorí na festivale pôsobili už roky, patria okrem iného aj Motörhead, Slayer, Dream Theater, Mötley Crüe, Iron Maiden, Guns N’ Roses, Def Leppard, Black Label Society, Behemoth, Marilyn Manson, Manowar, Alice Cooper, Judas Priest, Ozzy Osbourne, Kiss, Down, Korn, Alice in Chains, Gojira, Scorpions a Megadeth.
Názov festivalu bol prevzatý z rovnomenného amerického festivalu prezentujúceho hudbu punkovú a hardcorovú.
História.
Hellfest je nástupcom festivalu Fury Fest, ktorý sa konal v 2002 a 2003 v Clissone a Nantes a 2004 a 2005 v Le Mans. V júni 2009 spoločnosť Coca-Cola odstúpila od sponzorovania festivalu. Festival sa koná každoročne v Clissone v južnej časti departmentu Loire-Atlantique. Podujatie sa koná v polovici júna v športovom areáli Val de Moine v meste Clisson. V roku 2012 sa festival mal presunúť, pretože sa plánovalo vybudovanie školy. Nakoniec bola podpísaná dohoda, podľa ktorej bol festival vzdialený 400 metrov.
V roku 2008 festival zaznamenal rekordnú účasť 45 000 ľudí. Len za tri roky od svojho založenia sa Hellfest stal najväčším a najvýznamnejším medzinárodným festivalom vo Val de Loire, kde bolo zaznamenaných viac ako 50 národností. O rok neskôr sa účasť na festivale zväčšila na viac ako 60 000 ľudí. Počas ročníku v roku 2010 organizátori uviedli, že všetky vstupenky na druhý deň festivalu sa predali, na ktorých sa zúčastnilo viac ako 72 000 ľudí. V roku 2011 sa vyskytli problémy s umiestnením viac ako 80 000 ľudí. V roku 2012 bola zaznamenaná prítomnosť viac ako 115 000 ľudí.
Kontroverzie.
V marci 2010, dva dni pred miestnymi voľbami, premiér François Fillon a vodca MPF Philippe de Villiers ponúkli podporu Christophe Béchuovi, kandidátovi UMP v regionálnych voľbách v regióne Pays de la Loire. Philippe de Villiers pred 1 500 ľuďmi vyhlásil svoju podporu pre Béchu, zatiaľ čo odsúdil festival a vyhlásil, že „hodnoty vyhlásené regionálnou radou sa nezhodujú s financovaním festivalu satanizmu“. Bývalý vodca ministrov a strany Parti chrétien-démocrate Christine Boutin napísal list pivovaru Kronenbourg, v ktorom ho požiadal, aby prestal sponzorovať festival.
Dňa 9. júna 2010 organizácia AFC ("Associations Familiales Catholiques") žalovala festival Hellfest a žiadala okrem iného zákaz vstupu pre maloletých a zoznam skladieb, ktoré sa majú predložiť v nasledujúcom vydaní (jún 2010). Dňa 14. júna sudca zamietol túto žiadosť.
Hellfest

Hellfest môže byť:
Kimigajo

"Kimigajo" (, v preklade "Vláda jeho cisárskej výsosti") je národná hymna Japonska. Jej slová sú najstaršie spomedzi hymien všetkých krajín sveta. S dĺžkou 11 dôb a 32 znakov je "“Kimigajo”" aj jedna z najkratších. Slová hymny sú z "waka" básne napísanej neznámym autorom v ére Heian (roky 794-1185) a dnešný hudobný podklad bol vybraný v roku 1880, čím nahradil nepopulárnu melódiu, ktorú k nej zložil John William Fenton v roku 1869. Napriek tomu, že sa názov Kimigajo zvyčajne prekladá ako “Vláda jeho cisárskej výsosti”, žiadny oficiálny preklad názvu alebo slov nebol ustanovený zákonom.
História.
Slová sa prvýkrát objavili v zbierke poézie “Kokin Wakašú”, ako báseň bez autora. V roku 1869 si John William Fenton, veliteľ vojenskej hudby z Írska, počas návštevy všimol, že Japonsko nemá žiadnu národnú hymnu a navrhol neskoršiemu ministrovi vojny Iwaovi Ójamamu, že by si mali nejakú ustanoviť. Ójama súhlasil a vybral “Kimigajo” ako hymnu. Fenton bol požiadaný, aby zložil melódiu, no japonská vláda ju zavrhla, pretože “nebola dostatočne dôstojná”. V roku 1880 bola osvojená nová melódia vytvorená Jošiisom Okuom a Akimorim Hajašim. Nemecký hudobník Franz Eckert použil túto melódiu spolu so západným štýlom harmónie, čím vytvoril verziu, ktorá sa používa dodnes.
V rokoch 1888 až 1945 slúžila Kimigajo ako národná hymna Japonského cisárstva. Po zmene režimu po konci druhej svetovej vojny sa štát zmenil na parlamentnú demokraciu, no cisár Hirohito nebol zbavený trónu a Kimigajo, hoc nie oficiálne podľa zákona, bola stále považovaná za národnú hymnu. V roku 1999 ju Zákon pre národnú vlajku a hymnu ustanovil ako národnú a cisársku hymnu.
Dnešný názor.
Podľa prieskumu TV Asahi z roku 1999 väčšina Japoncov považovala “Kimigajo” za dôležitú, aj keď kontroverznú pieseň, dokonca pred platnosťou Zákonom pre národnú vlajku a hymnu z roku 1999. Na druhú stranu, prieskum z rovnakého roku vykonaný denníkom Mainiči Šimbun ukázal, že väčšina účastníkov výskumu protestovala proti legislatíve, ktorá z “Kimigajo” urobila národnú hymnu, alebo sa cítili, že vláda mohla k takémuto zákonu pristúpiť neskôr. Mnoho z japonských študentov, ktorí musia spievať hymnu počas vstupných a maturitných ceremóniách hovoria, že nerozumejú starému a zastaranému jazyku a nie sú učení o jej histórii. Kontroverzia obklopujúca používanie hymny pre školské akcie naďalej pretrváva.
Kontroverzia.
Kontroverzie hymny vyplývajú z faktu, že ju časť obyvateľov, spoločne s vlajkou, pokladajú za symboly japonského militarizmu zosobneného v druhej svetovej vojne. Prípady bojkotu sa vyskytujú často v školstve. Od zavedenia hymny do platnosti v roku 1999 a špeciálne od roku 2003, kedy jej používanie na školách bolo zavedené ako povinné sú učitelia povinní stáť pri vlajke a spievať hymnu. Nerešpektovanie týchto symbolov vedie ku finančným pokutám či až ku preloženiu z práce.
Text hymny.
V prípade slovenskej verzie ide o neoficiálny preklad.
Hraničiar

Hraničiar môže byť:
Wii U

Wii U je ôsma stolná herná konzola japonskej spoločnosti Nintendo. Na trh bola uvedená v roku 2012. Od konkurenčných konzol ju odlišoval jej ovládač Wii U GamePad, ktorý disponoval dotykovým displejom a slúžil buď ako sekundárna obrazovka hier (po vzore prenosnej konzoly Nintendo DS), alebo sa na ňu dal cez bezdrôtové pripojenie prenášať hlavný obraz hier, a tak mohla simulovať prenosnú konzolu (hoci s limitovaným dosahom).
Kvôli viacerým faktorom, ako napríklad slabá marketingová kampaň a ponuka hier, nebola konzola na trhu úspešná: predalo sa jej iba 13,56 milióna kusov, čo ju robí doteraz najmenej predávanou konzolou v histórii Nintenda.
Hardvér.
Konzola Wii U bola spätne kompatibilná s hrami i ovládačmi predchádzajúcej konzoly Nintenda, Wii.
Ovládač Wii U GamePad.
Ku každej Wii U konzole bol pribalený aj nový GamePad ovládač s 6,2-palcovou dotykovou obrazovkou. V ovládači bol aj zabudovaný akcelerometer a gyroskop, takže hry sa dali ovládať aj pohybom, čo využívalo najmä na mierenie v akčných hrách.
Tento ovládač má v sebe zabudovanú aj NFC čítačku, čím bola kompatibilný s Amiibo figúrkami a kartami, ktoré po ich naskenovaní odomykali rôzny obsah v hrách.
Verzie konzoly.
Po uvedení na trh sa konzola predávala v dvoch variantoch: v bielej "Basic" verzii, ktorá mala zabudovaný disk s 8GB kapacitou, a v čiernej "Deluxe" verzii s 32 GB kapacitou.
Počas celého životného cyklu konzoly neboli vyrobené žiadne vylepšené verzie, no s vydaním HD remake verzie hry vyšla aj Wii U konzola s tématickým GamePad ovládačom.
Henrieta Moravčíková

Prof. Dr. Ing. arch. Henrieta Moravčíková (* 2. november 1963, Bratislava) je slovenská teoretička architektúry. V roku 1987 absolvovala Fakultu architektúry Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. V roku 2006 bola habilitovaná na docentku a v roku 2014 na profesorku.
Štúdium a prax.
Začala sa venovať teórii, výskumu a publikačnej činnosti najmä modernej a o súčasnej architektúre. V 90. rokoch 20. storočia sa venovala publikačnej činnosti a reflexii súčasných architektov (Branislav Somora, architekti Bogár – Králik – Urban, Ľubomír Závodný).
Od roku 2014 je profesorkou na Fakulte architektúry Slovenskej technickej univerzity. Venuje sa teórii, histórii a kritike architektúry 20. a 21. storočia. Je editorkou a členkou redakčnej rady vedeckého časopisu Architektúra &amp; Urbanizmus. V rokoch 1997 až 2009 bola šéfredaktorkou mesačníka Arch o architektúre a inej kultúre. Od roku 2000 pôsobí ako predsedkyňa slovenskej pracovnej skupiny DOCOMOMO – medzinárodnej organizácie na výskum a ochranu modernej architektúry.
Publikovala niekoľko monografií, desiatky štúdií a kritík o architektúre 20. a 21. storočia. Pripravila viacero domácich i zahraničných architektonických výstav. Je spoluautorkou (s Matúšom Dullom) rozsiahlej knižnej publikácie Architektúra Slovenska v 20. storočí (Slovart 2002) a zostavovateľkou prvej súhrnnej monografie o slovenskej architektúre Architektúra na Slovensku: stručné dejiny (Slovart 2005).
Spolupracovala s Matúšom Dullom na dokumentárnom filme Ladislava Kaboša o modernej architektúre na Slovensku, ktorý vyrobila Slovenská televízia v roku 2008. Je dvojnásobnou nositeľkou Ceny literárneho fondu a dvojnásobnou laureátkou Ceny Martina Kusého za teoretické dielo v oblasti architektúry. V roku 2014 vydala svoj obsiahly výskum o dovtedy neznámom architektovi v knižnej podobe pod názvom Friedrich Weinwurm – Architekt/Architect (vyd. Slovart). Kde interpretuje dielo architekta a osvetľuje dosiaľ neznáme skutočnosti súvisiace s jeho prácou. Nechýba ani porovnanie Weinwurmovho diela s dobovými architektonickými prejavmi miestnej a medzinárodnej scény a jeho začlenenie v kontexte domácej aj širšej európskej architektonickej situácie. Na základe svojho publikovaného výskumu pripravila v roku 2018 (spolu s D. Haberlandom) samostatnú výstavu Friedrich Weinwurm: Nová cesta v priestoroch Slovenskej národnej galérie v Bratislave. Výstava pripomenula dielo a architektúru Friedricha Weinwurma (18851942), najvýznamnejšieho predstaviteľa architektonickej avantgardy na Slovensku.
Je manželkou architekta Ing. arch. Petra Moravčíka (PMArchitekti).
Ivan Masár

Ing. arch. Ivan Masár je slovenský architekt.
Študoval Fakultu architektúry Slovenskej vysokej školy technickej (dnes Slovenskej technickej univerzity) (1975 – 1981). V rokoch 1981 – 1990 pôsobil ako architekt Stavoprojektu Bratislava, Ateliér pre rekonštrukciu pamiatkových objektov a miest. V roku 1990 založil spolu s Ing. arch. Petrom Boudom architektonický ateliér Bouda Masár architekti, kde pôsobí dodnes. K ich najznámejším architektonickým realizáciám patrí: Rekonštrukcia Erdődyho paláca / 1999 (cena za architektúru CE.ZA.AR), Bratislavský hrad – obnova hradného paláca / 2012, Polyfunkčný objekt Westend Bratislava / 2014, Obchodná a priemyselná komora Gorkého 4 v Bratislave / 2018 a iné.
Architektonické realizácie.
Medzi najvýznamnejšie realizácie Petra Boudu patria:
Surinamské národné futsalové družstvo mužov

Surinamské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Surinam v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou "Surinaamse Voetbal Bond" (SVB), resp. pod sekciou "Surinaamse Zaalvoetbabond" (SZVB). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2000, na kontinentálnych majstrovstvách. V októbri 2016 mu patrilo vo svetovom rebríčku 115. miesto. 
Vrcholné podujatia.
Na majstrovstvá sveta FIFA sa surinamskému družstvu nepodarilo ani raz kvalifikovať. Pokúsilo sa o to trikrát, naposledy v roku 2008.
Družstvo sa kvalifikovalo dvakrát na majstrovstvá CONCACAF, naposledy v roku 2008. Na oboch turnajoch nepostúpilo zo svojej základnej skupiny a obsadilo 5., resp. 7. miesto.
Surinamské družstvo sa zúčastnilo prvých dvoch turnajov majstrovstiev Karibiku. V roku 2004 aj 2008 obsadilo zhodne bronzovú priečku, keď v stretnutiach o 3. miesto zvíťazilo nad , resp. .