burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Monika Pavelčíková

Mgr. Monika Pavelčíková (rod. Monika Križalkovičová; * 18. február 1955, Torysa) je slovenská etnologička, muzeologička. Od roku 1978 pracovala v Ľubovnianskom múzeu v Starej Ľubovni a v rokoch 19952011 bola riaditeľkou tejto inštitúcie. V rokoch 19952008 riadila aj múzeum v Červenom Kláštore a od roku 1995 do roku 2005 Galériu umenia v Starej Ľubovni.
Životopis.
V období, keď prebiehali prípravné práce na sprístupnenie ľubovnianskeho skanzenu, M. Pavelčíková študovala etnológiu na Katedre etnografie a folkloristiky Filozofickej fakulty Univerzity Jána Evangelistu Purkyně v Brne. Štúdium etnológie ukončila v roku 1985 v Brne. Od počiatkov pôsobenia v Ľubovnianskom múzeu sa venovala akvizičnej činnosti a terénnemu výskumu, odbornému spracovaniu zbierkových predmetov, prednáškovej, expozičnej, prezentačno-publikačnej aj projektovej činnosti. Je autorkou výstav a expozícií s etnografickým zameraním, v skanzene pod hradom sa venovala expozícií bývania. Ako odborná pracovníčka múzea sa sústredila na reinštaláciu expozície ľudového staviteľstva, na prípravu prenesenia ďalších objektov do areálu ľubovnianskeho skanzenu, autorsky sa podieľala na viacerých výstavách aj knižných publikáciách. Pod jej vedením získalo múzeum dobré výsledky a pozitívny ohlas vo verejnosti.
Od roku 1995 bola M. Pavelčíková riaditeľkou Ľubovnianskeho múzea v Starej Ľubovni. Okrem hradu, skanzenu a galérie v rokoch 20002008 do pôsobnosti múzea spadal aj Červený Kláštor. Jednou z úloh, ktoré musela riešiť, bola sanácia zlého technického stavu objektov.
Snaha o priebežné dopĺňanie exponátov bola impulzom pre rozvíjanie ďalšej spolupráce Ľubovnianskeho múzea so zahraničnými partnermi. V tejto súvislosti možno spomenúť nadviazanie kontaktov s rehoľou kamaldulov v poľskom Krakove, s kartuziánskym kláštorom v slovinskej Pleterji či s francúzskymi cisterciánmi z kláštora v Escalade. Navyše, múzeum zintenzívnilo cezhraničnú spoluprácu s poľskými kultúrnymi inštitúciami, a to vďaka projektu PHARE CBC Múzeá bez hraníc. Prostredníctvom osobných návštev sa kultivovali vzťahy s francúzskymi aj maďarskými kláštormi, hľadali sa kontakty na pôvodných žijúcich vlastníkov ľubovnianskeho panstva, ktorí Ľubovniansky hrad opustili až v polovici 20. storočia. Monika Pavelčíková je spoluautorkou publikácie Šľachtické rody na hrade Ľubovňa (2011), v ktorej zúročila svoje poznatky o živote a osudoch vlastníkov 
hradu, vrátane Jána Zamoyského a jeho manželky, španielskej infantky Isabely de Borbón.
Philip Reeve

Philip Reeve (* 28. február 1966, Brighton, Spojené kráľovstvo) je britský spisovateľ.
Diela.
V roku 2001 publikoval knihu "Smrteľné stroje", ktorá je prvou časťou rovnomennej fantasy série . Nasledovali knihy "Zlato predátora", "Pekelné vynálezy"", Zaslepené vojská" "a Stratené mesto". Posledné dve knihy však boli pôvodne vydané ako jedna, "A Darkling Plain". Za túto knižnú sériu obdržal niekoľko významných ocenení.
Vysocký kanál

Vysocký kanál, do roku 1978 Vysočiansky kanál je umelý odvodňovací kanál na Záhorí, v okrese Malacky, v katastrálnom území obce Vysoká pri Morave a mesta Stupava. Ide o celoročný vodný tok V. rádu, čisto nížinného charakteru o dĺžke 7,545 km, s rozlohou povodia 10,428 km² a s plochou odtokových oblastí 7,343 km². Vzniká vo výške a ústi do Zohorského kanála v nadmorskej výške 
Vznik.
Vzniká výtokom zo sedimentačnej nádrže na potoku Rudavka, pod súvrším "Lábske vŕšky" (), v Záhorskej nížine, podcelku Borská nížina, v časti Záhorské pláňavy, v nadmorskej výške 
Opis toku.
Po vzniku kanál chvíľu tečie v dorastenom listnatom lese, juhovýchodojužným smerom, mierne sa stáča na viac-menej južný smer a križuje sa s elektrickým vedením vysokého napätia. Preteká trávnatou medzou v poľnohospodársky využívanej krajine a onedlho podteká miestnu účelovú komunikáciu. Prudko sa stočí na východojuhovýchod, potom opäť na juh, priberá krátky umelý ľavostranný prítok a podteká železničnú trať Zohor - Záhorská Ves. Vstupuje do intravilánu obce Vysoká pri Morave, je premostený mostom obecnej cesty a nevýrazne sa stáča na juhovýchodojuh. Po tretí krát podteká obecnú účelovú komunikáciu, nebadateľne sa stočí na juh a prijíma sprava melioračný kanál. Po tomto sútoku kanál opúšťa zastavané územie spomínanej obce, stáča sa na východojuhovýchod míňa pravobrežné poľnohospodárske budovy a neskôr mení smer na juhovýchodný. Podteká Bazovú ulicu, stále tečie v trávnatom poraste, ústi doňho zľava ďalší kanál a tok sa potom v pravom uhle oblúkom stáča na juhozápad. Križuje 22 kV elektrické drôty a vzápätí je premostený mostom cesty III. triedy 2039. Po pravom brehu míňa areál firmy na spracovanie štrkopiesku, zvonu podteká tentokrát poľnú cestu a veľkým oblúkom sa stáča na juhovýchod. Tečie v tesnej blízkosti hrádze Moravy, mení smer na južný a zakrátko opäť na juhovýchodný. Križuje sa s ďalšou cestou, pokračuje východojuhovýchodným smerom v trávnatej medzi, v poľnohospodársky obrábanej krajine, zase podteká poľnú cestu a definitívne sa stočí na východ. Tečie chvíľu listnatým lesom, vteká do bezmenného jazera a po výtoku tok pokračuje močaristou oblasťou. Naposledy je premostený mostom účelovej komunikácie a posledný krát sa križuje s vysokonapäťovým elektrickým vedením. Následne sa pravostranne vlieva do Zohorského kanála, ako jeho najväčší prítok, v nadmorskej výške
Antilátka

Antilátka môže byť:
Sovince

Sovince je prírodná pamiatka ev. č. 1748 na severnom okraji obce Nenkovice v okrese Hodonín. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR. S účinnosťou od 26. januára 2017 bola rezervácia znovu vyhlásená Nariadením Juhomoravského kraja č. 1 z toho istého dňa a bol znížený stupeň ochrany z prírodnej rezervácie na prírodnú pamiatku.
Ochrana.
Predmet ochrany.
Predmetom ochrany sú teplomilné stepné spoločenstvá na plytkých až stredne hlbokých vápnitých pôdach s výskytom početných teplomilných rastlín a živočíchov.
Cieľ ochrany.
Zachovanie charakteru krajiny, v ktorej prevažujú otvorené stanovištia s roztrúsenými stromami, predovšetkým dubmi a čerešňami, a udržanie biodiverzity.
Rocková skupina

Rocková skupina alebo roková skupina je zoskupenie hudobníkov hrajúcich rockovú hudbu. Štandardnú zostavu rockovej skupiny tvoria štyria hráči, ktorí hrajú na sólovú gitaru, rytmickú gitaru, basgitaru a bicie. Jeden alebo dvaja členovia skupiny môžu aj spievať. Takúto zostavu využívala napríklad skupina The Beatles.
Joe Mantegna

Joseph Anthony „Joe“ Mantegna (* 13. november 1947, Chicago, Illinois, USA) je americký filmový, divadelný, televízny herec, dabér, producent, textár a režisér. 
Daboval hlas postavy Fat Tonyho v seriáli "Simpsonovci". Zahral si postavu Davida Rossiho v seriáli "Myšlienky vraha", Iana "The Sharka" vo filme "Rockeri" a nadaboval aj Grema v disney-pixarovskom animovanom filme "Autá 2". Je držiteľom ceny Tony Award.
Životopis.
Narodil sa v Chicagu v štáte Illinois. Vyštudoval Goodman School of Drama v Chicagu. Od roku 1975 je ženatý s Arlene Vrhelovou a majú dve deti.
Okazionalizmus

Okazionalizmus môže byť:
Mašina

Mašina môže byť:
Pajer (priezvisko)

Pajer je slovenské priezvisko nemeckého pôvodu s najčastejším miestom výskytu v Spišskom regióne. Na Slovensku má najčastejší výskyt v Spišskej Belej, Svätom Jure, Čebovciach a v Klokočine.
Pinax

Pinax ("pinax" – „doska“) je starogrécky výraz pre maľovanú dosku a pre okrúhly tanier.
Pinax (mn. č. "pinakes"), doska (tabuľka, obraz) zväčša obdĺžnikového tvaru, často s dvomi otvormi na zavesenie, zdobený maľbou alebo reliéfom, slúžil hlavne ako votívny dar v hrobkách alebo vo svätyniach. Pinakes boli zhotovené zvyčajne z dreva, hliny alebo bronzu (menej z mramoru) a ich výzdoba zobrazovala hlavne mytologické, obetné alebo funerálne scény (niekedy i s nápismi).
Drevené pinakes sa pre obmedzenú trvanlivosť dreva (drevo je citlivé na grécke podnebie) zachovali len veľmi vzácne. Jedinečným príkladom archaických malieb na drevo sú pinakes objavené v roku 1934 v jaskyni "Saftulis" neďaleko mesta Sikyón. Do tejto jaskyne ich v 6. stor. pred Kr. zavesili návštevníci ako dary nymfám. Jeden dobre zachovaný pinax zobrazuje rodinu, ktorá sa chystá obetovať ovcu pri oltári, ďalší predstavuje trojicu žien, pravdepodobne nýmf. V jaskyni (v tzv. "Jaskyni nýmf") sa našli i terakoty zobrazujúce bábiky, hračky a tehotné ženy. Tieto terakotové sošky neboli štandardnými obetnými darmi, ale do jaskyne nýmf boli zrejme umiestnené v súlade so všeobecným presvedčením starovekých Grékov, že nymfy pomáhajú pri pôrodoch (Euripides, "Élektra" 626).
Pinax alebo "pinakion" bol v starovekom Grécku aj názov taniera, ktorý sa používal na stravovanie a servírovanie. Napr. v Homérovom epose Odysea (1, 141; 16, 49) sa na pinakes podáva mäso a iné jedlá.
Pod názvom "Pinakes" je známy i Kallimachov katalóg kníh (papyrusových zvitkov) Alexandrijskej knižnice. Kalimachos ho zrejme nazval podľa tabuliek (pinax) pripevnených na stojanoch s knihami, na ktorých bol napísaný zoznam kníh v jednotlivých stojanoch.
Pajer

Pajer môže byť:
Pražská pamiatková rezervácia

Pražská pamiatková rezervácia (skr. PPR) je najväčšou pamiatkovou rezerváciou v Česku a jedna z najväčších rezervácií na svete. Bola vyhlásená nariadením vlády Českej socialistickej republiky č. 66/1971 Zb. Počnúc rokom 1992 je zapísaná pod názvom Praha – historické jadro mesta v Zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO, ku ktorej je však navyše pripojený aj Zámok Průhonice s priľahlým parkom.
Územný rozsah.
Rezervácia zaberá rozlohu o výmere , čo je 1,74 % z celého územia Prahy. Zahŕňa historické jadro mesta, konkrétne najmä tieto mestské časti:
V menšej miere zasahuje aj do týchto štvrtí:
Územný rozsah PPR je veľmi podobný rozsahu Prahy pred pripojením Holešovíc v roku 1884. Približne z rozlohy rezervácie pripadá na rieku Vltavu. Ochranné pásmo PPR zaberá plochu .
Na území rezervácie je 1 322 pamiatkovo chránených domov, značný počet objektov drobnej architektúry, technické pamiatky a historické záhrady i parky. Z celkového počtu je 60 % objektov starších než 100 rokov, 22% pochádza z obdobia medzi rokmi 1900 až 1945 a 8% bolo postavených po roku 1945.
Pamiatky.
"Nasledujúci zoznam uvádza len najdôležitejšie pamiatky. Hrubo sú vyznačené objekty, ktoré sú zároveň národné kultúrne pamiatky."
Medieval

Medieval môže byť:
P-v diagram

p-v diagram (iné názvy: diagram tlak – špecifický objem, diagram tlak – merný objem, tlakový diagram) je stavový diagram, v ktorom sa zobrazuje závislosť tlaku plynu na jeho špecifickom objeme. Na vodorovnú os sa vynáša špecifický objem (m3.kg−1) na zvislú os tlak (Pa). Používa sa na vizualizáciu termodynamických dejov a tepelných obehov v uzavrených aj otvorených systémoch.
Porovnanie p-v a p-V diagramu.
Diagram tlak – objem (p-V) je voľbou svojich súradníc viazaný na veľkosť stroja. Diagramy strojov pracujúcich inak za rovnakých podmienok s rovnakými termodynamickými procesmi sa nedajú priamo porovnať, ak majú tieto stroje rôzne pracovné objemy. Tento nedostatok sa pri používaní diagramov tlak – špecifický objem (p-v) nevyskytuje, voľba špecifického objemu ako nezávislej premennej umožňuje porovnanie rôzne veľkých strojov.
Inak sú p-v a p-V diagramy podobné a umožňujú rovnaké interpretácie (s prihliadnutím k rozdielu absolútneho/špecifického objemu):
Álen

Álen (iné názvy: aalen, aalenien) je spodný stupeň (vek) strednej jury (predchádza ho toark, nasleduje bajok).""
Spodná hranica toark-álen bola stanovená v roku 2001 na základe profilu Fuentelsaz v Kastílskej časti Iberských vrchov v Španielsku.
Stanovil ho švajčiarsky geológ a paleontológ Karl David Wilhelm Mayer-Eymar v roku 1864 a pomenoval ho podľa mesta Aalen vo Württembersku. Medzi významné skameneliny álenu patria amonity "Ludwigia murchisonae", "Leioceras opalinum" a "Graphoceras concavum".
Aalen (rozlišovacia stránka)

Aalen môže byť:
Miss Grand International

Miss Grand International je každoročná medzinárodná súťaž krásy, a zároveň aj titul pre víťazku tejto súťaže. Miss Grand International založil v roku 2013 thajský podnikateľ Nawat Itsaragrisil. Napriek svojej neustálej rivalite so súťažou Miss World a Miss Universe, Miss Grand International zostáva neporovnateľne prestížnejšou v mnohých častiach sveta, obzvlášť v Latinskej Amerike a Ázii. Miss Grand International sa stala jednou z najväčších súťaží krásy a je jednou zo súťaži krásy „Grand Slam“ spolu s Miss Universe, Miss World, Miss International a Miss Supranational.
Prvýkrát sa Miss Grand International konala v Nonthaburi v Thajsku v roku 2013. Víťazkou sa stala Janelee Marcus Chaparro Colón z Portorika. Finále Miss Grand International sa konali v Thajsku až do roku 2015, kedy sa súťaž presunula do Las Vegas v Spojených štátoch. Odvtedy sa prehliadka krásy koná každý rok v inom meste sveta, s výnimkou Caracasu, ktoré boli hostiteľmi súťaže dvakrát.
Víťazka Miss Grand International získava ročnú zmluvu s Miss Grand International Organization, cestuje po svete a najmä šíri myšlienku a verejné povedomie boja proti vojny a násilie, ktorý sa v posledných rokoch stal hlavnou agendou organizácie Miss Grand International. Víťazka taktiež získava na rok svojej vlády luxusný apartmán v "Mövenpick Residences Ekkamai" v Bangkoku.
Úradujúcou Miss Grand International 2019 je Valentina Figuera Molares z Venezuely.
Súťaž dnes.
Miss Grand International Organization sídli v Bangkoku a zastrešuje súťaž od roku 2013. Súčasným prezidentom je Nawat Itsaragrisil. Organizácia predáva vysielacie práva súťaže aj do iných krajín sveta, a zároveň organizuje aj súťaže Miss Grand Thailand. Víťazka Miss Grand Thailand reprezentuje Thajsko na Miss Grand International.
Po získaní licencie od Miss Grand International Organization si môže každá krajina zvoliť svoju národnú víťazku, ktorá bude reprezentovať daný štát na medzinárodnom finále. Zvyčajne sa voľba tejto víťazky odohráva jedným z dvoch základných spôsobov: buď formou oblastného finále, z ktorého víťazky postupujú do národného alebo sa voľba realizuje prostredníctvom kastingov.
Denisa Ferenčíková

Denisa Ferenčíková (* 26. august 1991, Tvrdošín) je slovenská florbalistka, reprezentantka Slovenska.
Kariéra.
Florbalu sa venuje od detstva, od roku 2009 pôsobí v slovenskej reprezentácii. Kariéru začala v klube FBK Tvrdošín, neskôr (v r. 2010) odišla do českej ligy, kde pôsobí v klube SC Vítkovice. V roku 2018 pôsobila jednu sezónu vo fínskom klube Classic Tampere, odkiaľ sa vrátila späť do Vítkovíc. Hrá na pozícii útočníčky a na konte má viac ako 100 reprezentačných štartov. Patrí medzi najproduktívnejšie hráčky tak ligy, ako aj reprezentácie.
Paulína Hudáková

Paulína Hudáková (* 23. február 1998, Švedlár) je slovenská florbalistka, reprezentantka Slovenska.
Kariéra.
Športovú kariéru začala v klube FBK Kométa Spišská Nová Ves, od roku 2017 pôsobí v klube FBC Ostrava. V slovenskej reprezentácii pôsobí od roku 2014 a dlhodobo patrí k najproduktívnejším hráčkam. Hrá na pozícii útočníčky.
Murcia (mesto)

Murcia je hlavné mesto autonómneho spoločenstva Murcijského regiónu. Leží na rieke Segura v juhovýchodnom Španielsku. Podľa sčítania z roku 2012 tu žilo 441 354 obyvateľov, čo ju robí siedmym najväčším mestom v celom Španielsku.
Dejiny.
Mesto založili v prvej polovici 9. storočia Mauri. Čoskoro sa stalo významným obchodným centrom. V roku 1172 mesto dobyli severoafrickí Almohadovia. V roku 1243 získal mesto v rámci reconquisty Ferdinand III. Kastílsky. Následne prišiel do mesta rad kresťanských obyvateľov, čo vyvolalo roku 1264, u predtým väčšinových moslimov, povstanie. To v roku 1266 porazil Jakub I. Aragónsky. Nasledoval príliv ďalších obyvateľov z Aragónska a Katalánska. Napriek snahe Jakuba II. v roku 1296 získať mesto pre Aragónsku korunu sa stala Murcia v roku 1304 súčasťou Kastílskej koruny. Po dobytí posledného moslimského kráľovstva v Granade roku 1492 (s ktorým Murcia na západe susedila) sa otvorila cesta k väčšej prosperite a rozvoji mesta.
V 18. storočí prešla Murcia významnou prestavbou a veľká časť historických stavieb v meste pochádza práve z tohto obdobia. Od roku 1833 bola hlavným mestom rovnomenného regiónu. Aj v súčasnej dobe je hlavným obchodným centrom regiónu. Hlavné príjmy obyvateľov tvoria predovšetkým okolité poľnohospodárstvo, menej turistov nahrádza veľký počet študentov dvoch miestnych univerzít.
Pamiatky a významné stavby.
Historická časť mesta leží severne od rieky Segura. Historické stavby sú prevažne barokové a renesančné. Najvýznamnejšou stavbou je baroková katedrála "Catedral de Murcia" z prvej polovice 18. storočia na "Plaza del Cardenal Bellugo", neďaleko od rieky. Katedrála sa začala stavať už v 14. storočí. Má bohato zdobenú fasádu.
Južne od katedrály na nábreží stojí neoklasicistická budova radnice "Ayuntamiento de Murcia" z rokov 1846 – 1848. Vedľa radnice je biskupský palác (Palazio Episcopal) z rokov 1748 – 1768. Starý most "Puente Viejo" spája severnú a južnú časť mesta.
Jednou z hlavných ulíc v centre Murcie je úzka "Calle Traperia" na konci ktorej sa nachádza menšie námestie "Plaza de Santo Domingo" s barokovým kostolom "Santo Domingo" z prvej polovice 18. storočia. Vedľa stojí budova divadla "Teatro Romea" z konca 19. storočia. K ďalším ceneným stavbám náleží budova kasína z konca 19. storočia, kláštor "Santa Clara", barokovo-rokokový kostol "San Nicolás" (polovica 18. storočia), "San Bartolomé" alebo barokový kostol "San Andrés".
Demonym

Demonym je slovo, ktoré pomenúva obyvateľov alebo domorodcov konkrétneho miesta, napríklad mesta, štátu, kontinentu alebo inej zemepisnej oblasti. Zvyčajne sa odvodzuje od názvu miesta.
Napríklad demonymy pre obyvateľov Slovenska sú "Slovák" a "Slovenka". Demonym pre obyvateľa Prahy je "Pražan", "Američan" označuje obyvateľa Spojených štátov amerických.
Z demonymu nie je vždy možné rozpoznať, či sa ním myslí geografické miesto pôvodu, etnický pôvod, miesto bydliska alebo občianstvo. Mnoho demonymov sa prekrýva s etnonymom, najmä u etnických skupín s najväčším zastúpením v regióne. "Slovák" tak môže byť pomenovanie pre obyvateľa Slovenska, ale aj pre príslušníka slovenského národa.
Pri viacslovných pomenovaniach miest vznikne demonym spojením týchto slov, napríklad "Slovenskonovomešťan" je obyvateľom Slovenského Nového Mesta, "Čiernohorec" je človek žijúci v Čiernej Hore.
V slovenčine sa pomenovania obyvateľov aj národov, rovnako ako u miest a krajín, píšu s veľkým začiatočným písmenom.
Jozef Bokor

Jozef Bokor (* 22. február 1897, Trakovice† 1. apríl 1968, Nitra) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, provinciál, zaslúžil sa o otvorenie 7. saleziánskych diel, trpiteľ za vieru – disident.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnaziálne štúdiá absolvoval v Cavaglià a v Penange Monferrato (Taliansko). Saleziánsky noviciát si vykonal vo Veržej v Slovinsku (1914 – 1915). Teológiu študoval na saleziánskom Medzinárodný teologickom študentáte vo Foglizze Canavese (Taliansko). Za kňaza bol vysvätený 20. júla 1924 v Turíne (Taliansko). Pôsobil v Šaštíne, Vrábľoch, Svätom Benediku a Bratislave. V roku 1939 sa stal prvým slovenským saleziánskym provinciálom. Túto funkciu plnil až do svojej smrti (1939 – 1968).
Po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 bol internovaný (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K). Keďže ho zaradili do zoznamu „reakčných a neprevychovateľných“ rehoľníkov previezli ho priamo do internačného kláštora Želive v Čechách, ktorý mal prísnejší režim (19501956). V internačných kláštoroch boli všeobecne veľmi tvrdé životné podmienky.
Pre svoj aktívny náboženský postoj (a to aj napriek krutých životných podmienok a permanentným výsluchom ŠtB), sa rozhodla ŠtB po 6 rokoch internácie ho v roku 1956 zatknúť. Odsúdený bol za trestný čin združovania proti republike na trest odňatia slobody na 4. roky. Väzenie si odsedel v Hradci Králové, Valdiciach, Leopoldove, Ilave, Jičíne a v Prahe na Pankráci (19561960).
Po prepustený z väzenia s podlomeným zdravím žil striedavo v Trakoviciach a v Bratislave. Súhlas na duchovnú službu od štátu nikdy nedostal.
Ako provinciál sa zaslúžil o otvorenie 7. saleziánskych diel: Michalovce (1941), Trnava – Kopánka (1941), Topoľčany (1942), Nitra (1942), Komárno (1945), Svätý kríž nad Hronom (1946) a Hody pri Galante (1947).
Príčina smrti

Príčina smrti vo všeobecnosti predstavuje "„všetky choroby, chorobné stavy, úrazy alebo iné procesy, ktoré buď viedli k smrti alebo k nej prispeli, a okolnosti nehody alebo násilia, ktoré takéto úrazy privodili“".
Miesto činu

Miesto činu je v užšom zmysle miesto, kde bol spáchaný čin. V širšom zmysle sa týmto výrazom rozumie aj okolie tohto miesta, kde sa nachádzajú stopy páchateľa alebo osôb zúčastnených na čine.
Olga Tokarczuková

Olga Nawoja Tokarczuková (bez prechýlenia: Tokarczuk; IPA: ) (* 29. január 1962, Sulechów, Poľsko) je poľská spisovateľka, esejistka, poetka a scenáristka, nositeľka Nobelovej ceny za literatúru za rok 2018.
Nositeľka Medzinárodnej Man Bookerovej ceny 2018 za knihu "Bieguni" (en: "Flights"), ako aj dvojnásobná nositeľka poľskej ceny za literatúru Nike za knihy "Bieguni" (2008) a "Księgi Jakubowe" (2015).
Život.
Dcéra učiteľov, Wandy a Józefa Tokarczukovcov. Narodila sa v poľskom Sulechówe a vyrastala v Klenici, odkiaľ sa s rodičmi presťahovala do Kietrzu. Tam ukončila "Gymnázium Cypriana Kamila Norwida". V rokoch 19801985 absolvovala "Fakultu psychológie Varšavskej univerzity". Počas štúdií sa ako dobrovoľníčka zaoberala pomocou osobám s psychickými ťažkosťami. Zaujali ju práce Carla Junga, čo ovplyvnilo jej tvorbu. Po štúdiách pracovala ako psychoterapeutka v poradni psychického zdravia vo Wałbrzychu.
Z prvého manželstva s vydavateľom Romanom Fingasom má syna, Zbigniewa. V súčasnosti je vydatá za Grzegorza Zygadła. Býva vo Vroclave a Krajanówe. Je spolumajiteľkou umeleckej kaviarne „Dobra Nowina“ otvorenej 13. júla 2020 v Nowej Rude.
Matej Josko

Matej Josko (* 19. júl 1907, Liptovský Svätý Mikuláš† 11. jún 1969, Washington, D.C.) bol demokratický politik, právnik, novinár, vydavateľ, odbojár a exulant, stúpenec československej štátnosti a bratislavský redaktor "Lidových novin".
Od roku 1935 bol člen Československej strany národnosocialistickej a jej funkcionárom na Slovensku. Počas Slovenského štátu sprostredkúval spojenie domácich občianskych odbojových skupín so západným zahraničným československým odbojom a s predstaviteľmi domáceho komunistického odboja. Bol signatárom tzv. Vianočnej dohody, vyrokovanej, uzavretej a signovanej v jeho byte. V tom čase i po vojne bol politicky v línii svojho švagra, agrárnika J. Ursínyho. Bol členom ilegálnej a povstaleckej Slovenskej národnej rady, po druhej svetovej vojne bol členom Dočasného Národného zhromaždenia. Bol jedným zo signatárov tzv. Aprílovej dohody v roku 1946.
Kádrová politika

Kádrová politika alebo kádrová práca bol nástroj budovania a udržiavania základného, spoľahlivého a pevného jadra, teda kádra, oddaných stúpencov, tvorcov a vykonávateľov politickej línie komunistickej strany.
Kádrová politika sa týkala vnútorného života komunistických strán od ich vzniku a bola jednou zo základných súčastí „leninského štýlu práce“ pri výstavbe komunistickej strany, obsiahnutá i v katalógu 21 podmienok Komunistickej internacionály pre uznanie politickej strany ako strany komunistickej. V období komunistickej totality po Februári 1948 bola kádrová politika personálnou politikou svojho druhu slúžiaca na optimalizáciu politického systému/kartelu Národného frontu s tzv. vedúcou úlohou komunistickej strany.
Kádrová politika bol súbor špecifických nástrojov, metód a opatrení na nepretržitú a úplnú kontrolu spoločnosti komunistickou stranou prostredníctvom výberu a rozmiestňovania osôb do funkčných i pracovných pozícií na základe ich „triedneho pôvodu“, politickej spoľahlivosti, stupňa oddanosti, politicko-odbornej kvalifikácie a iných podobných kritérií. Súčasťou kádrovej politiky bolo aj premiestňovanie a odstraňovanie osôb z ich dovtedajšieho funkčného postavenia po strate alebo znížení ich „kádrových predpokladov“. Kádrová politika sa uskutočňovala tzv. kádrovou prácou, ktorá zahŕňala „výber kádrov“ primárne na základe „triedneho prístupu“, tvorbu hierarchizovanej „kádrovej nomenklatúry“, výchovu, t.j. politickú a ideologickú prípravu „kádrových rezerv“, a vlastnú prácu s „kádrami“, čiže periodické alebo nárazové „kádrové previerky“ a vyhodnocovanie politických postojov i štátno-bezpečnostnej spoľahlivosti „kádra“ a jeho rodinného a spoločenského okolia, rozmiestňovanie „kádrov“ a dokumentovanie, t.j. tvorbu kádrových materiálov o objektoch kádrovej pozornosti. Orgány kádrovej práce pôsobili na každom pracovisku, podliehali vedeniu a dohľadu KSČ/KSS a viedli dokumentáciu o všetkých pracovníkoch, kádrové materiály a evidenciu tzv. nomenklatúrnych kádrov (armády, bezpečnosti, justície, akadémií vied, vysokých škôl, podnikov a úradov a pod.) viedli osobitné kádrové odbory na ÚV KSČ a ÚV KSS. V Československu dosiahla kádrová politika najvyššiu dokonalosť a účinnosť v období tzv. normalizácie po potlačení tzv. demokratizačného procesu v roku 1968. Od polovice 80. rokov 20. storočia jej účinnosť upadala. V priebehu demokratickej revolúcie v roku 1989 boli kádrové útvary podnikov rozpustené a „kádrové materiály“ boli odovzdané jednotlivým osobám, ktorých sa týkali.
Luhačovické porady

Luhačovické porady boli v rokoch 19081913 intelektuálno-kultúrnou platformou česko-slovenskej hospodárskej, kultúrnej a politickej spolupráce.
Luhačovické porady predstavujú rokovania „predprevratových“ predstaviteľov slovenského národného života s českými a moravskými slovakofilmi z kultúrnych a hospodárskych kruhov o ideových i praktických „otázkach spoločného záujmu“. Organizoval ich pravidelne každoročne v auguste Pavel Blaho z podnetu predsedu českého národno-obranného spolku Českoslovanská jednota Josefa Rotnágla v moravskom kúpeľnom mestečku Luhačovice. Porady boli spočiatku dôverné od roku 1911 aj verejné. Zo slovenskej strany boli medzi účastníkmi najmä stúpenci idey česko-slovenskej vzájomnosti, príslušníci hlasistickej a prúdistickej generácie (okolo časopisu Hlas a Prúdy). Zúčastňoval sa Pavel Blaho, Milan Hodža, Dušan Jurkovič, Vavro Šrobár, Anton Štefánek, ale aj predstavitelia martinského politického centra – Pavol Mudroň, Matúš Dula. Z českej strany boli porady bez politicky reprezentatívneho zastúpenia. Zúčastňovali sa ich umelci, vydavatelia, etnografi, jazykovedci, podnikatelia, finančníci a pod. Porady pripravili personálnu a ideovú pôdu pre intenzívnejšiu česko-slovenskú spoluprácu v procese dezintegrácie Rakúsko-Uhorska a pri príprave projektu česko-slovenského štátu počas prvej svetovej vojny.
Nivky za Větřákem

Nivky za Větřákem je prírodná pamiatka ev. č. 1741, ktorá sa nachádza v okrese Hodonín v juhozápadnom smere od obce Mutěnice v neďalekom lese pod vrchom "Větrák". Prístup sem je veľmi jednoduchý po ceste z Mutěníc. Správa AOPK Brno.
Ochrana.
Predmet ochrany.
Predmetom ochrany je lesolúčne spoločenstvo so vzácnou kvetenou.
Cieľ ochrany.
Z rastlín sa tu vyskytuje napr. zvonček bolonský "(Campanula bononiensis)", silenka lepkavá "(Silene viscosa)", vstavač vojenský "(Orchis militaris)", lipkavec severný "(Galium boreale)", jagavka konáristá "(Anthericum ramosum)", hlaváčik jarný "(Adonis vernalis)", prvosienka jarná "(Primula veris)" a ľalia zlatohlavá "(Lilium martagon)".
Živočíšne druhy tu zastupuje hlavne: strakoš obyčajný "(Lanius collurio)", kukučka obyčajná "(Cuculus canorus)", strnádka obyčajná "(Emberiza citrinella)" a jašterica krátkohlavá "(Lacerka agilis)".
Petr Fiala

Prof. PhDr. Petr Fiala, Ph.D., LL.M. (* 1. september 1964, Brno, Česko-Slovensko) je český politológ, univerzitný profesor a politik, súčasný predseda vlády Českej republiky a predseda Občianskej demokratickej strany. V minulosti pôsobil ako podpredseda Poslaneckej snemovne Parlamentu Českej republiky, rektor Masarykovej univerzity v Brne. Medzi 2. májom 2012 až 10. júlom 2013 zastával funkciu minister školstva, telovýchovy a mládeže Českej republiky vo vláde Petra Nečasa.
Mandát poslanca dolnej komory českého parlamentu zastáva nepretržite od októbra 2013, keď ako nezávislý kandidát kandidoval v predčasných voľbách ako nestraník z prvého miesta kandidátky ODS v Juhomoravskom kraji. Členom Občianskej demokratickej strany sa potom stal 7. novembra 2013. Na 24. kongrese ODS, ktorý 18. až 19. januára 2014 reflektoval volebnú porážku strany sa pokúsil obsadiť predsednícke kreslo, čo sa mu aj podarilo, a tak je od 18. januára 2014 štvrtým predsedom ODS.
V roku 2002 bol ako prvý akademik vymenovaný za profesora odboru politológia v Česku.
Osobný život.
Pochádza z moravskej meštianskej rodiny. Jeho starý otec, František Fiala, bol právnik, ktorý za Prvej česko-slovenskej republiky pracoval vo vrchnej rade politických hajtmanstiev v Ostrave, Hodoníne a Olomouci, alebo neskôr ako štátny rada v Brne. Stará matka z otcovej strany, Františka Fialová, bola Židovka, celá rodina teda počas druhej svetovej vojny skončila v koncentračnom tábore. Fialov otec s bratom sa ako židovskí miešanci dostali do koncentračného tábora až v roku 1944.
Otec Petra Fialu po vojne vstúpil do Komunistickej strany Československa, z ktorej po udalostiach v roku 1956 v Maďarsku vystúpil. Potom musel pracovať v robotníckych profesiách a celý kádrový profil rodiny bol týmto poznačený. Fialova matka Zdenka pracovala ako úradníčka, neskôr kvôli rakovine zostala na invalidnom dôchodku.
František Sersen

František Sersen (* 16. november 1894, Špačince† 7. november 1982, Pezinok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, spoluzakladateľ Slovenského gymnázia v Taliansku, vysokoškolský pedagóg.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnaziálne štúdiá absolvoval v Taliansku v obciach Cavaglià a Penango Monferrato. Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1913 – 1914 v Ivrei (Taliansko). Teológiu študoval v Ríme (Taliansko). Za kňaza bol vysvätený 18. decembra 1926 v Ríme. Dosiahol doktorát z teológie na Pápežskej Gregorovej univerzite. Pôsobil v Genzane (Taliansko), Vrábľoch, Svätom Benediku, Bratislave, Šaštíne, Trnave a Svätom Kríži nad Hronom, kde saleziáni v roku 1946 založili v Biskupskom kaštieli Vysokú školu bohosloveckú. Vyučoval tam morálnu teológiu (19461950).
Po násilnom zrušení Saleziánskej spoločnosti z noci z 13. na 14. apríla 1950 bol internovaný (krycia operácia pre násilnú likvidáciu mužských rehoľných rádov komunistickým režimom niesla názov Akcia K). Po prepustení z internácie žil v Charitnom domove v Pezinku, kde i zomrel.
V roku 1921 sa stal spolu zo saleziánom Viliamom Vagačom spoluzakladateľom súkromného Slovenského gymnázia v severnom Taliansku, ktoré sídlilo v obci Perosa Argentina. 
Počas pôsobenia v Šaštíne (1934 – 1936) sa zaslúžil o reštaurovanie niekdajšieho farského kostola na námestí, ktorý bol v minulosti premenený na sýpku. Kostol dodnes slúži k náboženskému účelu. Podieľal sa i na obnove šaštínskej baziliky.
Rob Halford

Robert John Arthur „Rob“ Halford (* 25. august, 1951, Birmingham, Anglicko) je spevák metalovej skupiny Judas Priest.
Pretože sa významne zaslúžil o rockovú a metalovú hudbu a je braný za najlepšieho metalového speváka, býva nazývaný „Metal God“ ("Metalový Boh").
Život a kariéra.
Narodil sa v časti Walsall anglického mesta Birmingham. Neskôr sa pripojil ku skupine Judas Priest a účinkoval v skupinách Hiroshima, Abraxas, Thark, Lord Lucifer a Athens Wood.
V roku 1993 opustil Judas Priest a vydal sa realizovať svoje hudobné sny na sólovej dráhe. Najprv založil skupinu Fight, s ktorou vydal v roku 1994 prostredníctvom Sony Music album "War of Words" obsahujúci 12 skladieb. Ďalší album pod hlavičkou skupiny Fight s názvom "A Small Deadly Space" už ani zďaleka nedosahoval kvalít jeho predchádzajúcej tvorby a premietlo sa to aj do jeho predajnosti. Za zmienku stojí, že na projekte Fight s Halfordom spolupracoval aj ďalší člen skupiny Judas Priest, Scott Travis.
V roku 1998 sa, okrem verejného vyhlásenia svojej homosexuality, aj nadobro zriekol svojej metalovej minulosti a experimentoval na albume "Voyeurs" pod hlavičkou nového projektu 2wo. V tejto dobe, okrem tvorby pre neho netypickej hudby, došlo aj ku zmene jeho imidžu. Čoskoro však zistil, že tadiaľto cesta nevedie a založil novú skupinu, opäť svojim smerovaním odlišnú od predchádzajúcej. Rozhodol sa pomenovať ju jednoducho „Halford“ a vrátiť sa s ňou ku koreňom.
So skupinou Halford v roku 2000 nahral heavy metalový album "Resurrection", ktorý obsahuje aj skladbu „The One You Love To Hate“, v ktorej spieva duet s kolegom z heavy metalovej branže, Brucom Dickinsonom. Album sa stal senzáciou a v porovnaní s vtedy aktuálnym albumom Robovej ex-kapely Judas Priest, "Jugulator", s prehľadom vyhral.
Nasledujúci rok skupina Halford vydala koncertný dvojalbum "Live Insurrection". Netrpezlivo očakávaným albumom sa stal "Crucible" (2002), ktorý je verný metalovým koreňom, nebojí sa však experimentu a často hraničí s progresívnym metalom. Album sa tak stal metalovým albumom roka a Rob Halford sa tak vrátil na špičku metalového žánru. V roku 2003 sa vrátil späť do Judas Priest.
Halford žije v meste Phoenix v štáte Arizona.
Vzhľad a kúsky.
Halford mal zo začiatku, ako väčšina metalových spevákov, dlhé vlasy. Neskôr mu však začali vypadávať, a tak si ich ostrihal na krátko; v 90. rokoch si hlavu vyholil úplne. Bol to práve on, kto zaviedol pre metal typickú módu: kožené oblečenie, bundu „krivák“, cvočky, pyramídy atď. Jeho obľúbeným kúskom je príjazd na pódium s motorkou Harley-Davidson.
Airbus A320neo

Airbus A320neo ("neo" znamená "new engine option") je séria dvojmotorových prúdových úzkotrupých dopravných lietadiel na krátke a stredné trate, ktorú vyrába európska (francúzsko-nemecko-britská) spoločnosť Airbus. Séria A320neo vznikla podstatnou modernizáciou predchádzajúcej série Airbus A320 a zahŕňa modely A319neo, A320neo a A321neo. Okrem modernejších a úspornejších motorov ponúka lepšie aerodynamické vlastnosti, širšiu kabínu s lepšou zvukovou izoláciou a väčším počtom miest a nižšie prevádzkové náklady. Modernizované lietadlo vyprodukuje ročne o 5 tisíc ton COx menej, pričom produkcia NOx je o 10 až 20% nižšia.
Vývoj série A320neo sa začal v decembri 2010. Prototyp lietadla A320neo po prvýkrát vzlietol 25. septembra 2014. Dňa 25. januára 2016 bolo prvé lietadlo odovzdané zákazníkovi, ktorým sa stala Lufthansa. Na konci novembra 2019 mala spoločnosť Airbus na túto sériu 7 200 objednávok, pričom najviac na model A320neo v počte 3 963 kusov od vyše 70 leteckých spoločností. Hlavným konkurentom série A320neo je lietadlo Boeing 737 MAX.
Polovica dverí lietadiel A320neo sa vyrába v pražskom závode spoločnosti LATECOERE (predtým Letov).
Verzie.
Airbus sa rozhodol vyrábať tri verzie A320neo – s Airbusom A318neo sa zatiaľ nepočíta. Dĺžka, šírka ani výška a ďalšie parametre sa oproti pôvodným typom prvej série Airbusov A320 nemení. Rozpätie krídel je dlhšie o takmer 2 metre na každej strane a motory sú väčšie.
A319neo.
Verzia s kratším trupom. Prvý let sa uskutočnil 31. marca 2017. Prvý zákazník tohto typu budú americké Frontier Airlines.
A320neo.
Štandardný variant, z ktorého vychádzajú ostatné. Prvý let sa uskutočnil 25. septembra 2014. Prvým zákazníkom sa stal nemecký národný letecký dopravca Lufthansa, ktorá si objednala 115 kusov tohto typu.
A321neo.
Predĺžená verzia so spevnenou oblasťou podvozku, krídlom a ďalšími opatreniami kvôli väčšej hmotnosti. Prvý let sa uskutočnil 9. februára 2016. Spoločnosť Virgin America je prvým zákazníkom lietadiel A321neo.
Fokker D.VII

Fokker D.VII bolo nemecké stíhacie lietadlo, používané najmä počas prvej svetovej vojny. Bol to dvojplošník, ktorý navrhol Reinhold Platz a bolo vyrábané v továrni Fokker-Flugzeugwerke. Išlo o tak nebezpečný stroj, že ako jediný typ bol spomínaný v podmienkach kapitulácie, na základe ktorých bolo Nemecko povinné odovzdať všetky tieto lietadlá spojencom.
Vznik a vývoj.
Od roku 1916 pracoval Reinhold Platz, hlavný konštruktér firmy Fokker, na konštrukčných návrhoch viacerých lietadiel. Koncom roku 1917 predstavil prototyp V11 poháňaný 160-koňovým motorom Mercedes D.III. Práve v tomto období stratili nemeckí piloti, bojujúci v 1. svetovej vojne, dominanciu vo vzduchu. Preto Nemecko začiatkom roku 1918 vyhlásilo súťaž o nové stíhacie lietadlo. Na letových skúškach a výbere víťazného stroja sa prvýkrát v histórii podieľali nemeckí bojoví piloti. Jedným z nich bol aj Manfred von Richthofen, ktorý bol známy skôr ako Červený barón.
Spoločnosť Fokker prišla do súťaže s prototypom V11, ktorý odskúšal aj sám Richthofen. Červený barón však s lietadlom nebol príliš spokojný a podrobil ho kritike. Platza to vôbec neodradilo a Richthofenove pripomienky zapracoval do pozmeneného prototypu. Pre dosiahnutie lepšej ovládateľnosti lietadla bol predĺžený jeho trup ako aj koreň pri zvislej chvostovej plutve. Následne Červený barón znovu otestoval lietadlo V11 a zapracované zmeny schválil, čím sa stal Fokker víťazom súťaže. Firma získala zmluvu na výrobu 400 lietadiel, ktoré dostali označenie D.VII. 
Dopyt po novej stíhačke bol však príliš veľký a bol nad rámec výrobných kapacít Fokkeru. Preto sa do produkcie zapojila aj konkurenčná firma Albatros, ktorá vyrábala tieto stroje na licenciu. Paradoxom bolo, že Albatros sa stal hlavným dodávateľom D.VII a lietadlá z jeho výrobnej linky sa vyznačovali vyššou kvalitou.
Prvé stroje sa dostali k bojovým jednotkám koncom apríla 1918. V júli už bolo v prevádzke 407 lietadiel a do novembra stúpol ich počet až na 775 kusov. Piloti mali z D.VII dobrú viditeľnosť a lietadlo sa vyznačovalo aj solídnymi letovými parametrami. Nemeckí letci o Fokkeri D.VII hovorili, že z priemerného pilota môže urobiť dobrého a dobrý pilot sa v ňom môže stať legendou. Keď sa Fokker D.VII objavil na západnom fronte, spojeneckí piloti najprv novú stíhačku podceňovali, kvôli jej hranatému trupu. Rýchlo však prehodnotili svoj názor. D.VII sa vyznačovala jedinečnou schopnosťou „zavesiť sa na svoju vrtuľu“, zatiaľ čo pilot mohol strieľať na nechránenú spodnú stranu nepriateľských lietadiel. To z nej urobilo veľmi obávaného protivníka.
Do konca vojny bolo vyrobených približne 1000 lietadiel D.VII. Pre ich vysokú kvalitu však výroba pokračovala aj po skončení 1. svetovej vojny a to v holandskej pobočke Fokkeru. Celkovo sa vyrobilo asi 3300 kusov tohto legendárneho stroja.
Martin Hronský

Martin Hronský (* 22. jún 1972, Hradec Králové) je slovenský herec.
Absolvoval VŠMU v Bratislave odbor divadelné herectvo v ročníku, ktorý viedol Martin Huba. Po skončení školy účinkoval 9 rokov v Divadle Slovenského národného povstania v Martine (dnes Slovenské komorné divadlo). V roku 1998/1999 študoval herectvo v HB Studio v New Yorku. Od roku 2004 účinkuje ako hosť v divadle Aréna, v činohre SND, divadle GUnaGU. Okrem divadla sa venuje dabingu.
Rallye Dakar 2020

Rallye Dakar 2020 bol 42. ročník prestížneho podujatia, ktoré sa konalo premiérovo v Saudskej Arábii.
Vytrvalostné preteky začali 5. januára v Džidde a po 12. etapách a cca 7800 kilometroch sa 17. januára skončili v meste Al-Kiddija. Trať viedla len územím Saudskej Arábie, pričom prvé etapy boli viac horské s kamenistým povrchom a postupne prevládla krajina púšte Rub al Chálí. Na štart sa už tradične postavili jazdci motocyklov, štvorkoliek, automobilov, špeciálov a kamiónov. Slovensko zastupovali Štefan Svitko a Ivan Jakeš na motocykloch a Marek Sýkora v posádke Fordu F150 EVO Miroslava Zapletala z Česka ako navigátor.
Dĺžka trate.
Pre účastníkov bolo pripravených dvanásť etáp, s celkovou dĺžkou 7 859 kilometrov. Rýchlostné skúšky z toho tvorili 5 119 km a tie najdlhšie presiahli . Po smrteľnej nehode motocyklistu Paula Gonçalvesa v 7. etape bola nasledujúca zrušená pre kategóriu motocyklistov a štvorkolky.
Slovenskí účastníci.
Slovensko v tomto ročníku reprezentovali Štefan Svitko ml. (KTM 450 Rally Replica, tím KTM Slovakia) a Ivan Jakeš (KTM 450 Rally Replica, tím Jakes Dakar team) v kategórii motocyklov. V pozícii navigátora súťažil Marek Sýkora v posádke Fordu F150 EVO Miroslava Zapletala z Česka. 
Po poruche prevodovky v 4. etape predčasne odstúpil Ivan Jakeš, ktorý v tom čase figuroval na priebežnej 39. pozícii. Štefan Svitko obsadil konečnú 11. pozíciu, posádka Mareka Sýkoru skončila 16.
Nehoda

Nehoda môže byť:
Dopravná nehoda

Dopravná nehoda je nepredvídaná kolízia jedného alebo viacerých dopravných prostriedkov, pri ktorej dôjde k škode na majetku alebo zraneniu osôb. Zvyčajne sa pod týmto termínom chápe nehoda v cestnej premávke, patria sem však aj nehody na železnici alebo v leteckej doprave.
Nehoda v cestnej premávke.
Definícia v zmysle platnej legislatívy (Zákon č. 8/2009 Z. z.) znie nasledovne: „"dopravná nehoda je udalosť v cestnej premávke, ktorá sa stane v priamej súvislosti s premávkou vozidla a pri ktorej":
Za dopravnú nehodu je považovaná aj škodová udalosť, ak nie je splnená niektorá z povinností účastníka škodovej udalosti, je vodič zúčastneného vozidla pod vplyvom alkoholu alebo inej návykovej látky, alebo sa odmietol podrobiť vyšetreniu na zistenie ich požitia, alebo sa účastníci škodovej udalosti nedohodli na jej zavinení.
Zdravotnícka pomôcka

Zdravotnícka pomôcka je v zmysle zákona "„nástroj, prístroj, zariadenie, počítačový program, materiál alebo iný výrobok používaný samostatne alebo v kombinácii určený výrobcom na použitie pre človeka na diagnostické, preventívne, monitorovacie účely alebo liečebné účely, na zmiernenie ochorenia alebo na kompenzáciu zranenia, zdravotného postihnutia, na skúmanie, nahradenie alebo zmenu anatomickej časti tela alebo fyziologického procesu, na reguláciu počatia, ktorého hlavný účinok v ľudskom tele alebo na povrchu ľudského tela sa nezískal farmakologickými prostriedkami, imunologickými prostriedkami ani metabolizmom, ale ktorého činnosť možno podporovať týmito prostriedkami“".
Za zdravotnícku pomôcku sa považuje aj príslušenstvo zdravotníckej pomôcky, ktoré je špecificky určené výrobcom na použitie spolu so zdravotníckou pomôckou.
Druhy zdravotníckych pomôcok.
Zákon rozlišuje niekoľko druhov zdravotníckych pomôcok:
Nehoda, porucha a zlyhanie zdravotníckej pomôcky.
"Nehoda, porucha a zlyhanie zdravotníckej pomôcky" (skr. NPZ ZP) je situácia, ktorá je v zmysle zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 362/2011 Z. z. o liekoch a zdravotníckych pomôckach a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov definovaná ako "„každá porucha fungovania alebo zmena charakteristických vlastností alebo účinnosti výkonu zdravotníckej pomôcky, alebo každý nedostatok v označení alebo v návode na použitie, ktorý:"
Pokiaľ takáto situácia nastane, zdravotnícki pracovníci, poskytovatelia zdravotnej starostlivosti, zdravotné poisťovne, výrobcovia a ich splnomocnenci sú povinní ju bezodkladne oznámiť štátnemu ústavu pre kontrolu liečiv.
Janka Procházková-Wielander

Janka Procházková-Wielander (* 1. september 1960, Prievidza† 16. november 2015, Trnava) bola slovenská speváčka.
Životopis.
Absolvovala Strednú elektrotechnickú školu v Handlovej kde už počas štúdia úspešne vystupovala s akustickou gitarou na rôznych školských akciách. Po maturite účinkovala ako speváčka v skupine Rozlet. Prvý výraznejší úspech v speváckej kariére dosiahla v roku 1979 keď vyhrala prvé miesto v amatérskej speváckej súťaži "Krištáľová váza" v Zemianskych Kostoľanoch. Vďaka úspechu na ďalšej celoslovenskej speváckej súťaži "Bystrické zvony" v Banskej Bystrici (1980 - 1981) dostala možnosť vystupovať v sprievodnej skupine Scarabeus speváka Karola Konárika. Spolu absolvovali turné vystúpení po Škandinávii. Následne sa venovala rodine a deťom a to až do roku 1992, kedy sa začala intenzívnejšie venovať speváckej kariére. Spievala v kapele "Dolanská šestka" v Doľanoch, v roku 1994 jej Ivan Krajíček ponúkol účinkovať v pesničkovej súťaži REPETE kde spievala piesne z repertoáru Tatiany Hubinskej a Evy Kostolányiovej („Ako malý psík“, „Ťuk-ťuk“, „Poď, poď, poď, prosím“, „Mestom zvoní smiech“). Neskôr, spolu s Ľubošom Bilským vyrazila na turné po Česku, Nemecku a Rakúsku.
Juraj Hladký

Prof. PhDr. Juraj Hladký, PhD. (* 7. august 1975, Piešťany) je slovenský jazykovedec, vysokoškolský pedagóg, slovakista, slavista, vedúci Katedry slovenského jazyka a literatúry na Pedagogickej fakulte Trnavskej univerzity, predseda Slovenskej onomastickej komisie pri Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra SAV, delegovaný člen v Komisii pre slovanskú onomastiku pri Medzinárodnom komitéte slavistov v Lodži, člen viacerých medzinárodných a domácich odborných kolégií a redakčných rád vedeckých časopisov.
Životopis.
Zaoberá sa najmä výskumom vlastných mien, sociálnych nárečí (osobitne väzenského slangu a argotu) a jazykovej kultúry. Zúčastňuje sa na projekte Hydronymia Europaea, ktorého cieľom je zdokumentovať a analyzovať názvy európskych riek a vodných objektov od najstarších čias po súčasnosť. V rámci neho je autorom alebo spoluautorom monografií o hydronymii z povodí Nitry, Dudváhu, Malého Dunaja a zo Žitného ostrova.
Publikačne sa venuje aj trnavskému regiónu, osobitne leopoldovskej pevnosti a väznici.
Vans

Vans je americká firma vyrábajúca obuv a oblečenie založená Paulom Van Dorenom v roku 1966, ktorá sídli v Kalifornii. Historicky prvá pobočka firmy Vans sa nachádza na adrese 704 East Broadway v meste Anaheim. Topánky Vans nosia predovšetkým mladí a tínedžeri.
História.
Značka Vans bola založená v roku 1966 Paul Van Dorenom. Van Doren sa narodil v roku 1930 v Bostone. Jeho matka pracovala v Randyho obuvníckej firme, kde potom, čo odišiel zo školy, pracoval aj on sám. Po nejakej dobe sa stal výkonným riaditeľom tejto firmy. Paul Van Doren však celý svoj život túžil si založiť svoju vlastnú firmu, čo tiež dokázal so svojimi priateľmi a svojim bratom Jimom Van Dorenom.
Firmu založili v Cypress v Kalifornii, neskôr otvorili maloobchodnú predajňu na adrese 704 East Broadway. Obľuba značky Vans pomaly, ale isto stúpala – vrchol prišiel v roku 1982, kedy sa vo filme "Fast Times at Ridgemont High" objavil hlavný hrdina, Sean Penn, v modeli Vans Slip-On. Vďaka tomu sa začali topánky Vans predávať po celých Spojených štátoch, a neskôr aj po celom svete.
V roku 2000 sa Vans umiestnila na prvom mieste v zozname najlepších malých spoločností v Amerike časopisu "Forbes".
Nad Vápenkou

Nad Vápenkou je prírodná pamiatka ev. č. 2139 južne od obce Velká nad Veličkou v okrese Hodonín. Oblasť spravuje Krajský úrad Juhomoravského kraja.
Ochrana.
Dôvodom ochrany je zachovanie xerotermných spoločenstiev, chránených a ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
Flóra.
Na stepných stráňach sa vyskytuje najbohatšia populácia ponikleca veľkokvetého "(Pulsatilla grandis)" v Bielych Karpatoch. Zo osobitne chránených druhov rastlín sa tu vyskytuje: vstavač vojenský "(Orchis militaris)", neotinea počerná "(Orchis ustulata)", vstavač bledý "(Orchis pallens)", päťprstnica obyčajná "(Gymnadenia conopsea)" a päťprstnica hustokvetá "(Gymnadenia densiflora)", ľan žltý "(Linum flavum)", kozinec dánsky "(Astragalus danicus)" a ďalšie. 
Fauna.
Na vegetáciu je viazaný svojím výskytom aj rad teplomilných druhov hmyzu. čmeľ záhradný "(Bombus hortorum)", čmeľ skalný "(Bombus lapidarius)", mravce "(Formica pratensis)". Žije tu tiež jašterica krátkohlavá "(Lacerta agilis)" a z vtákov, hniezdia tu pŕhľaviar čiernohlavý "(Saxicola rubicola)", strakoš obyčajný "(Lanius collurio)" a strnádka lúčna "(Emberiza calandra)".
Bachledova dolina

Bachledova dolina je dolina na pomedzí Spišskej Magury, Belianskych Tatier a Podtatranskej brázdy. Patrí do katastra obce Ždiar a mesta Vysoké Tatry.
Turizmus.
Dolina je známou rekreačnou oblasťou letnej i zimnej turistiky. Stredisko Ski Bachledova ponúka možnosti ubytovania i rekondície, no tiež možnosti sánkovania, korčuľovania, lyžiarskej školy, detského ihriska či prechádzku náučným chodníkom. V severnej časti sa nachádzajú lyžiarske vleky a lanovky, na hrebeni prepojené so strediskom v Jezersku. Lyžiarsky vlek slúži v letnom období ako výťah bobovej dráhy. Na hrebeni stojí rozhľadňa i atraktívny a bezbariérový chodník korunami stromov.
Prístup.
Dolina i rekreačná oblasť je prístupná cestou, odbočujúcou z I/66 (Spišská Belá – Ždiar – Tatranská Javorina). Popri ceste a neskôr popri vleku vedie žltá značka z rázcestia "Ždiar, Bachledova dolina" na "Malú poľanu" ku chodníku v korunách stromov. Hrebeňom vedie z Magurského sedla na Magurku modro značený chodník.
Kosmo (seriál)

Kosmo je český sitkom o českom kozmickom lete na Mesiac z príspevkov Európskej únie, ktoré však boli vytunelované. Kvôli hroziacej pokute z EÚ sa aj napriek tomu musí let realizovať. Premiéra bola na jeseň 2016 v Českej televízii.
Seriál bol nominovaný na Českého leva v kategórii "Najlepší dramatický seriál".