burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Palác Uhorskej kráľovskej komory

Palác Uhorskej kráľovskej komory je palác na Michalskej ulici č. 1 v mestskej časti Staré Mesto v Bratislave. Dnes v budove sídli Univerzitná knižnica. Patrí medzi národné kultúrne pamiatky.
Je to dielo architekta G. B. Martinelliho postavené v rokoch 17531756 v štýle klasicizujúceho baroka. Budova bola postavená pre Uhorskú kráľovskú komoru, vtedajšiu najvyššiu finančnú inštitúciu Uhorska, ktorá v rokoch 15311782 sídlila v Bratislave. V rokoch 18021848 v paláci sídlil uhorský snem. Konalo sa tu aj zasadanie, na ktorom boli prijaté marcové zákony. V rokoch 18601867 tu sídlil miestodržiteľský úrad (kráľovské miestodržiteľstvo). Po jeho zrušení bol palác až do polovice 50. rokov 20. storočia sídlom uhorských, neskôr česko-slovenských a slovenských justičných úradov. Pôsobilo tu aj viacero iných inštitúcií, napríklad katastrálny úrad a i. V rokoch 19531955 sa konala rekonštrukcia budovy, podľa plánov Alojza Daříčka st., a v roku 1953 sem bola presťahovaná Univerzitná knižnica.
Na budove sa nachádzajú dve pamätné tabule. Jedna označuje uloženie zbierky islamských rukopisov, ktoré su na zozname Svetového dedičstva UNESCO a druhá je venovaná Ľudovítovi Štúrovi.
Miestodržiteľský palác (Bratislava)

Miestodržiteľský palác je meštiansky dom v Bratislave na Hlavnom námestí 8 v Starom Meste. Bol postavený v 1. polovici 18. storočia v barokovom štýle. 
Dnes slúži ako účelové zariadenie, ktoré poskytuje ubytovacie, stravovacie a doplnkové služby pre potreby Úradu vlády SR a iné ústredné orgány štátnej správy.
Podľa správ z februára 2015 by sa do máloužívaného paláca mala nasťahovať Súdna rada.
Miestodržiteľský palác

Miestodržiteľský palác môže byť:
Univerzitná knižnica

Univerzitná knižnica môže byť:
Ideálna tekutina

Ideálna tekutina je taká tekutina, ktorá je homogénna, nestlačiteľná a nepôsobí v nej vnútorné trenie . Podmienka neprítomnosti vnútorného trenia znamená, že všetky šmykové napätia v tekutine sú nulové, a tenzor napätia sa dá vyjadriť v tvare:
kde formula_2. V každom bode ideálnej tekutiny (teda na všetkých rovinách preložených týmto bodom) je napätie čistým tlakom o veľkosti formula_3. Modul pružnosti v šmyku ideálnej tekutiny je nulový, tzn. formula_4. Neprítomnosť šmykového napätia znamená, že v ideálnej tekutine .
Ideálna tekutina sa nebráni zmene tvaru, tzn. je dokonale tekutá.
Zvláštnym prípadom ideálnej tekutiny je:
Oprávnenosť náhrady reálnej tekutiny ideálnou.
Pri technických výpočtoch a skúmaní dejov v odbore mechanika tekutín je pre zjednodušenie niekedy výhodné uvažovať namiesto reálnej tekutiny ideálnu. Táto náhrada sa môže vykonať za nasledovných podmienok :
Judita zo Schweinfurtu

Judita (Jitka) zo Schweinfurtu (* pred 1003 – † 2. august 1058) bola česká kňažná, manželka českého kniežaťa Břetislava I. 
Bola dcérou markgrófa bavorskej marky Henricha Babenberského zo Schweinfurtu († 1017) a jeho manželky Gerbery z Grabfeldu. Pochádzala z rodu, ktorý patril medzi najvýznamnejšie v ríši. Jej otec stál verne pri otomanskej dynastii, podporoval cisárov Otta II. a Otta III. 
Je nesporné, že Jitkina urodzenosť, spojená s mnohými vplyvnými príbuznými v ríši, z nej urobila neobyčajne vhodnú kandidátku na českú kňažnú. Břetislav uniesol Jitku z rodového kláštora, kde bola mladá šľachtičná vychovávaná. V roku 1041 využila svoj vplyv pri nemeckom dvore v Břetislavov prospech. 
Zomrela v exile v Uhorsku, kam bola zrejme vyhnaná svojím najstarším synom Spytihněvom po manželovej smrti. Jej telesné ostatky boli prenesené do Svätovítskeho chrámu na Pražskom hrade.
Rodinné pomery.
V manželstve s Břetislavom I. sa jej narodilo päť synov:
Rameno

Rameno môže byť:
Čipka

Čipka je ľahká dierovaná textília, často s pravidelne sa opakujúcim vzorom. Vyrába sa ručne alebo strojovo.
V minulosti tvorila čipka dôležitú súčasť sviatočného odevu. Dnes už tak rozsiahle uplatnenie nenachádza , stále je však obľúbená a používaná najmä v bytovom textile. V súčasnej dobe sa ručnej výrobe čipky venuje stále viac záujemcov a čipka tak opäť nachádza svoje miesto.
Typy čipky.
Podľa spôsobu výroby môžeme čipky rozdeliť nasledovne:
Etymológia.
Slovenské slovo „čipka“ má svoje východisko z praslovanského čip - oseknutý, orezaný, patrí do vrstvy slov, ktoré sú nazývané juhoslavizmami. Maďarčina si prisvojuje slovo csipke ako jeho pôvodné, odvodené zo maďarského významu plodu šípky či štipľavý csíp. Nemá však jednotný tvar pre nárečia a tiež nemá vytvorené toľko slov odvodených od tohoto slova: čipkár, čipkárka (čipkarica), čipkársky, čipkárstvo, vyrábať/predávať čipky - čipkárčiť(čipkati)
V angličtine „lace“ je stredno anglické slovo, vo francúzštine „las“, v hovorovej latinčine laceum, z latinského laqueum, podobného lacere - polapiť, nalákať.
Dejiny.
Pôvod čipky je predmetom diskusií historikov. V Taliansku tvrdia že v 1493 roku dopytovala čipky milánska šľachtická rodina Sforzovcov. Flámi tvrdia, že čipku má kňaz slúžiaci omšu na obraze z roku 1485 od Hansa Memlinga. Avšak nakoľko čipky vznikli z rôznych techník, nie je možné povedať, že majú pôvod na jednom mieste. Koncom 15. storočia nastal prudký vývoj čipiek. Obe, paličkované aj šité čipky dominovali v odevnej ako aj v interiérovej výzdobe. Na skrášlenie rukávov a golierov bola šitá čipka vyšívaná slučkami a oblúkmi (pikotkami). Čipky používalo katolícke duchovenstvo na obradných rúchach v počiatkoch cirkvi, rozšírenie čipiek však nastalo až s rozšírením v 16. storočí do severozápadnej časti európskeho kontinentu. V 19. storočí misionári rozšírili výrobu čipiek medzi pôvodné obyvateľstvo severoamerického kontinentu. Osobitnou históriou čipkárstva bolo vyvinutie strojnej výroby čipiek za použitia čipkárskeho stroja.
V dnešnej dobe kreatívne časopisy, cechy a nadácie ukazujú že staré techniky s novými nápadmi môžu tvoriť práce, ktoré možno nazvať umením.
Dekorácia

Dekorácia alebo dekorovanie môže byť:
Dekorácia môže byť aj:
Anódomechanické obrábanie

Anódomechanické obrábanie alebo anódovo-mechanické obrábanie je spôsob elektroerozívneho obrábania elektricky vodivého materiálu, pri ktorom k úberu materiálu dochádza elektroabrazívnym pôsobením elektrickej iskry (pôsobením pulzného elektrického výboja), ako pri elektroiskrovom obrábaní, pričom zároveň prebieha elektrolytické rozpúšťanie povrchu obrábaného materiálu. 
Metóda sa používa hlavne pre delenie (rezanie) veľmi tvrdých vodivých materiálov a ostrení nástrojov zo spekaných karbidov, pre leštenie a konečnú úpravu povrchu. Dosahovaná drsnosť povrchu je Ra = 2 mm. Materiálom nástroja elktródy je šedá liatina, alebo oceľ. Medzi nástroj a obrobok sa tryskou privádza prúd elektrolytu.
Zdroje.
"Ing. Jaroslav Řasa, CSc.,Ing. Zuzana Kerečaninová: Nekonvenční metody obrábění"
Elektrokontaktné obrábanie

Elektrokontaktné obrábanie je zvláštnym prípadom elektroerozívneho obrábania. Ku úberu materiálu dochádza pôsobením elektrického oblúka.
Technológia.
Pri tejto technológii dichádza k úberu materiálu elektrickými nestacionárnymi kontaktnymi oblúkovými výbojmi. Doba trvania výboja je cca 0,01 s. Elektródy (pracovný nástroj a obrobok) sú zapojené do obvodu so zdrojom striedavého napätia (transformátor s výkonom 10 – 250 kW, pri frekvencii 50 – 500 Hz). Pracovná elektróda vykonává otáčavý pohyb, čím sa dosiahne mechanické budenie kmitov a zabráni sa zvareniu elektród. Na nástrojovej elektróde sú vytvorené drážky, ktoré zlepšujú vyplachovanie obrábaného miesta. Obrábanie prebieha v ochrannej dielektrickej kvapaline.
Pri elektrokontaktnom obrábaní je výkon obrábania (množstvo odobraného materiálu za čas) radovo až .min−1, dochádza však pri ňom k tepelnému ovplyvneniu obrobeného povrchu do hĺbky 0,2 až . Obrábanie je charakteristické veľkou energetickou náročnosťou – rádovo v kW.h−1.kg−1, vznikom ultrafialového žiarenia a nízkou kvalitou obrobeného povrchu. Elektrokontaktné obrábanie je vhodné pre rezanie náliatkov, vtokov, opracovanie zvarov a pod.
Zdroje.
"Ing. Jaroslav Řasa, CSc.,Ing. Zuzana Kerečaninová: Nekonvenční metody obrábění"
Zdeněk Kalista

 
Zdeněk Kalista (pseudonym Z. V. Kalista) (* 22. júl 1900, Benátky nad Jizerou - † 17. jún 1982, Praha) bol český historik, básnik, literárny kritik, a prekladateľ.
Životopis.
V rokoch 1921 - 1923 bol miestopredsedom Literárnej skupiny, od roku 1928 členom výboru Kruhu českých spisovateľov. V rokoch 1924 - 1939 a 1945 - 1948 pôsobil na Karlovej univerzite v Prahe najprv ako asistent historického seminára, od roku 1932 ako docent. Stal sa jednou z obetí politických procesov a bol odsúdený na 15 rokov väzenia. V roku 1960 bol prepustený a odišiel do penzie. V roku 1966 bol rehabilitovaný. V tomto období písal lektorské posudky pre rôzne nakladateľstvá a venoval sa prekladateľskej práci.
Tvorba.
Publikoval v mnohých českých i zahraničných literárnych a historických periodikách ("Host, Cesta, Červen, Kmen, Orfeus, Apolon, "Český časopis historický", Památky archeologické, Filozofická revue, Lidová demokracie, Obroda, Arch, Literární listy," "Romboid", "Sešity"). Ako autor hesiel sa podieľal i na Masarykovom slovníku náučnom".
Svojim historickým dielom sa zaslúžil o znovuobnovený záujem o český barok: "Z legend českého baroka" (1934), "České baroko" (1941), "Tvář baroka" (1982).
Okrem autorských diel tiež prekladal, prevažne z francúzskej literatúry (Guillaume Apollinaire, Jules Romains)
Jeffrey Alan Hoffman

Jeffrey Alan Hoffman (* 2. november 1944, New York, USA) je bývalý americký kozmonaut z letov s raketoplánmi STS, je 162. kozmonautom Zeme. Používa prezývku Jaff.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole (High School, Scarsdale) v roku 1966 získal titul inžiniera (Amherst College) v odbore astronómia. V rovnakom odbore na univerzite v Harvarde (Harvard University) získal v roku 1971 doktorát. Potom začal študovať na Leicester University v Spojenom kráľovstve (19721975), po návrate sa v rokoch 19751978 stal členom astrofyzikálneho výberového tímu technologického inštitútu v Massachusetts. Oženil sa a má jedno dieťa. Do tímu kozmonautov NASA bol zaregistrovaný v roku 1978.
Lety do vesmíru.
Po prvýkrát letel v raketopláne na jar 1985 pri misii STS-51-D. Veliteľom bol Karol Bobko. V Discovery boli ďalej senátor Jake Garn, Donald Williams, Dr. Margaret Seddonová, Stanley Griggs a technik firmy McDonnell Douglas Charles Walker. Štartovali na Floride, mys Canaveral, pristáli na základni Edwards Air Force Base v Kalifornii. Na orbite vypustili družice "Anik C-1" a "Leasat 3". Druhá družica však po vypustení nezačala fungovať aj napriek pokusom kozmonautov ju opraviť. Každý taký nezdar ovplyvnil finančný výťažok letu.
Druhý let absolvoval v raketopláne Columbia. Na palube raketoplánu bola sedemčlenná posádka: Vance Brand, Guy Gardner, John Lounge, Jeffrey Hoffman, Robert Parker, Samuel Durrance a Ronald Parise. Počas osemdenného letu STS-35 uskutočnili množstvo cenných pozorovaní mnohých vesmírnych objektov.
Tretí let, sedemdenná misia STS-46 raketoplánu Atlantis, sedemčlenná posádka v zložení Loren Shriver, Andrew Allen, Jeffrey Hoffman, Marsha Ivinsová, Franklin Chang-Diaz, Claude Nicollier a Talian Franco Malerba. Počas letu na obežnú dráhu vypustili družicu Eureka a na vlečnom lane družicu TSS. Tu potom stiahli naspäť na palubu a pristáli na Floride.
Štvrtý, desaťdenný let absolvoval na modernom raketopláne Endeavour v roku 1993. Misia STS-61 mala jednu hlavnú úlohu, opraviť Hubblov vesmírny ďalekohľad (HST). Bezchybne to zabezpečila posádka v zložení plk. Richard Covey, kpt. Kenneth Bowersox, Dr. Franklin Musgrave, Dr. Kathryn Thorntonová, Claude Nicollier, Dr. Jeffrey Hoffman a Thomas Akers. Aj tentokrát bol štart na Floride a pristátie v Kalifornii.
Posledný let na Columbii STS-75 uskutočnil koncom roka 1996. Posádka bola v zložení Andrew Allen, Scott Horowitz, Franklin Chang-Diaz, taliansky astronaut Maurizio Cheli, Švajčiar Claude Nicollier, ďalej Jeffrey Hoffman a Talian Umberto Guidoni. Počas letu opakovali pokus vliecť družicu TSS na 20 km dlhom lane, to sa pretrhlo a družica bola stratená. Pristátie bolo opäť na Floride.
Počas svojich piatich letov strávil vo vesmíre 50 dní a absolvoval štyri výstupy EVA mimo raketoplán.
Polikarpov I-153

Polikarpov I-153 "Čajka" bol posledným stíhacím dvojplošníkom skonštruovaným v Sovietskom zväze. 
Vývoj.
Stroje I-15 boli stiahnuté z produkcie v roku 1935. Avšak v roku 1936 bolo niekoľko I-15s vyslaných na pomoc Republikánom počas španielskej občianskej vojny. Tu si I-15 viedli celkom dobre, sovietske vzdušné sily preto prehodnotili svoje pôvodné zámery postupne vyradiť všetky dvojplošné stíhačky a konštrukčnej kancelárii Polikarpov zadali požiadavku na vývoj nových dvojplošných stíhačiek, ktoré by boli pokročilejšou verziou I-15.
Prototyp I-153 vznikol v roku 1938 a oproti dvojplošníku I-15 znamenal zreteľný kvalitatívny posun. S pôvodným motorom M-25V stroj nedosahoval potrebnú stúpavosť a bol čoskoro nahradený výkonnejším deväťválcovým M-62 a napokon M-63 s výkonom 1100 k (820 kW). Podvozok sa sklápal mechanicky smerom dozadu. I-153 boli vyzbrojené štyrmi synchronizovanými guľometmi ŠKAS 7,62 mm, lietadlá mohli niesť pod krídlami náklad bômb s hmotnosťou až 200 kg, prípadne podvesiť šesť až osem neriadených rakiet typu RS-82. Sériová výroba sa spustila na začiatku roku 1939, od jarných mesiacov boli lietadlá zavádzané do výzbroje Červenej armády. Piloti si I-153 obľúbili a hovorili im „Čajky“ podľa lomeného horného krídla. Posledné verzie z roku 1940 mali označenie I-153BS a I-153P. Prvá z nich bola vyzbrojená dvoma pevnými guľometmi UBS kalibru 12,7 mm, druhá dvoma kanónmi ŠVAK kalibru 20 mm. 
Bojové použitie.
Lietadlá I-153 boli odosielané urýchlene na Ďaleký východ, kde sa odohrávali Japoncami vyprovokované pohraničné incidenty na hranici Mandžuska a Mongolska, ktoré v lete 1939 prerástli do ťažkých bojov (bitka o Chalchin Gol). Pre Japoncov bolo nasadenie týchto lietadiel prekvapením, pretože aj keď boli na prvý pohľad nerozoznateľné od I-15, dosahovali prekvapujúce výkony. I-153 zasiahli do vojny v zime 1939 vo Fínsko-sovietskej vojne. Stroje pomerne úspešne bojovali aj proti Nemcom počas bojov na východnom fronte. Na lietadlá Luftwaffe nestačili rýchlosťou, ale boli dobré v obratnosti, stúpavosti a jednoduchej pilotáži, čo im prinieslo menšie úspechy. I-153 slúžili v sovietskej protivzdušnej obrane až do roku 1944, vo fínskej armáde dokonca až do leta 1945. I-153 bola medzi pilotmi viac cenená ako jednoplošná I-16.
Celkovo bolo vyrobených 3 437 kusov I-153.
Radnica

Radnica je verejná budova, väčšinou na námestí v centre mesta, v ktorom sa nachádza sídlo správy obce. 
Radnice vznikali už v staroveku, v Európe nastal ich veľký rozmach po 12. storočí. Spočiatku mali súdnu a obchodnú funkciu (boli tu aj tržnice), neskôr mali stavby predovšetkým reprezentačnú funkciu. Mnohé dôležité vládne stavby a mnoho mestských radníc je známych vďaka ich výraznej architektúre.
Ibuki (1943)

Ibuki () bol ťažký krížnik triedy Ibuki japonského námorníctva, neskôr preklasifikovaný na ľahkú lietadlovú loď. Mal mať ešte jednu sesterskú loď, ktorá v súlade s doktrínou Japonska mala len projekčné číslo 301. Jednotka nebola nikdy dokončená.
V roku 1941 bolo rozhodnuté o stavbe ďalších ťažkých krížnikov vývojovo vychádzajúcich z triedy Tone s ôsmimi 200 mm hlavňami a krátkou leteckou palubou s katapultom pre hydroplány. 
Stavba.
Kýl lode Ibuki bol položený v námornej lodenici v Kure v priebehu roku 1941. Ale už pred spustením bolo v roku 1942 rozhodnuté o zmene pričom sa malo vychádzať z dizajnu triedy Mogami. Spustená na vodu bola 21. mája 1943.
Podobne ako trieda Mogami aj Ibuky mala mať desať 200 mm diel v dvojhlavňových vežiach, tri veže v prednej časti, dve v zadnej. Sekundárnu výzbroj o ôsmich 127mm delách po dvoch hlavniach na jednu vežu. Šestnásť 600 mm torpéd a dvoch katapultov pre lietadlá. Maximálna rýchlosť mala byť 33 uzlov. Výtlak bol 12 200 ton, aby spĺňal podmienky na dobrú stabilitu, pancierovanie, rýchlosť a dosah, čím nespĺňal požiadavky Washingtonskej Námornej Dohody.
Po bitke pri Midway (4. jún - 7. jún 1942), kde cisárske námorníctvo stratilo štyri veľké lietadlové lode Akagi, Kaga, Šókaku, Zuikaku), bolo rozhodnuté o prestavbe na lietadlovú loď.
Ibuki bola spustená v lodeniciach Kure 21. mája 1943. Stavba bola prerušená o mesiac na to, pretože hlavné pancierovanie bolo už nainštalované. A aj keď loď bola skoro kompletná ako ťažký krížnik, začala prestavba na lietadlovú loď. Z toho dôvodu bola presunutá v novembri 1943 do prístavu Sasebo, kde mala byť prestavaná na ľahkú lietadlovú loď.
Jednotka bola stavaná s plnou ľahkou leteckou palubou s malým ostrovom na pravej strane. Mala len ľahké pancierovanie a delostrelectvo pozostávalo z 4 x 76 mm diel a 48 x 25 mm kanónov. Mohla niesť (pri nasadení) 27 lietadiel, najmenej zo všetkých japonských ľahkých lietadlových lodí. Plaviť sa mohla maximálnou rýchlosťou 29 uzlov. Do výzbroje mal i byť zaradené aj 120 mm protiletecké rakety navádzané radarom. Pancierovanie bolo porovnateľné s triedou Mogami.
Keď sa Ibuki vzdala okupačným silám v septembri 1945 bola dohotovená z 80 %. Bola zošrotovaná v Sasebe v roku 1947.
Marvin Gaye

Marvin Gaye (celým menom Marvin Pentz Gaye, Jr.) (* 2. apríl 1939, Washington, D.C., USA – † 1. apríl 1984, Los Angeles, Kalifornia) bol americký spevák, hudobný skladateľ, multiinštrumentalista a hudobný producent, dvojnásobný držiteľ ceny Grammy. Do medzinárodného povedomia sa dostal v 60. rokoch.
V roku 1961 začal vo vydavateľstve Motown Records, neskôr sa stal jedným z najznámejších sólových hudobníkov toho času.
Medzi jeho najznámejšie skladby patria „I Heard It Through the Grapevine“, „Ain’t No Mountain High Enough“, „Let’s Get It On“, „Sexual Healing“ a „What’s Going On“.
Richard Bona

Richard Bona (* 28. október 1967) je jazzový hudobník a basgitarista.
Narodil sa v malej dedinke Minta na východe Kamerunu. Ako päťročný spieval v kostole s jeho matkou a sestrami. V roku 1995 odišiel do Francúzska kde hrával v jazzových kluboch a v roku 1995 na podnet Mika Sterna okúsil chuť New Yorku kde sa naplno začala jeho kariéra.
V decembri 2021 je Richard Bona ostro kritizovaný na sociálnych sieťach po zverejnení videa, kde vyzýva na otvorenie „ďalšieho vojnového frontu v Kamerune“ a „spálenie“ súkromného televízneho kanála, ktorý sa považuje za blízky moci Paula Biyu.
Gauteng

Gauteng je najmenšia provincia Južnej Afriky. Nachádza sa v srdci Highveldu a má rozlohu iba 1,4 % z celej krajiny. Napriek tomu je vysoko urbanizovaná, s celkovým počtom obyvateľov 8 837 178 (2001 South African National Census). 
Gauteng je rozdelený na tri metropolitné obce a tri okresné obce (ktoré sa ďalej ešte delia na 8 miestnych obcí). Obcie sú tieto:
Provincia Gauteng sa rýchlo rozrastá, najmä vďaka masovej urbanizácii. Na základe štatistík sa predpokladá nárast obyvateľstva na 14,6 milióna v roku 2015, čím sa tento región stane jedným z najväčších polycentrických miest na svete. Tento vývoj by mohlo však negatívne ovplyvniť rozšírenie AIDS. 
Jeden z ďalších problémov predstavuje doprava, kde táto oblasť zažíva podobné dopravné problémy ako Los Angeles či Bangkok. Vyriešiť by to mal rýchlovlak "The Gautrain Rapid Rail Link", poskytnutím efektívnej vysokorýchlostnej dopravy Pretóriou, Sandtonom, Johannesburgom and medzinárodným letiskom OR Tambo.
Genie (herný engine)

Genie Engine je herný engine vyvinutý firmou Ensemble Studios pre použitie v izometrických strategických hrách.
Contra Force

Contra Force je akčná arkádová videohra žánru run and gun vydaná v roku 1993 firmou Konami pre hernú konzolu NES. Na rozdiel od prvých dvoch dielov zo série Contra nebola táto hra priamim arkádovým portom, ale úplne novou hrou. V kontraste voči ostatným hrám zo série Contra sa Contra Force odohráva v úplne odlišných prostrediach. Hráč má pod kontrolou 4-členné proti-teroristické komando, známe ako Modrá jednotka "(Blue Group)". Hra teda nenadväzuje na pôvodnú dejovú líniu, ktorá bola zasadená do futuristického prostredia.
Gameplay.
Zbraňový systém boli oproti pôvodným hrám zo série Contra drasticky zmenený. Zbieranie indivuduálnych vylepšení padujúcich z poletajúcich boxov bolo nahradené zbieraným aktoviek s výbavou, vypadávajúcich zo zničených objektov prostredia. Ak hráč zahynul, nielenže prišiel o život ale aj aktuálne používanú unikátnu zbraň. Postup hrou je tak celkovo pomalší oproti pôvodným titulom Contra.
Hra obsahuje celkovo 5 levelov. Hráč v troch leveloch ovláda svoju postavu z pohladu z boku a v dvoch levelov z pohľadu zhora. Jednotlivé levely tiež obsahujú množstvo zničitelných objektov.
Postavy a zbrane.
Hra obsahuje štyri hrateľné postavy, medzi ktorými môže hrač počas hry voľne prepínať. Každá postava má vlastné a jedinečné schopnosti a disponuje vlastným arzenálom zbraní.
Všetky postavy disponujú pištolou ako štandardnou zbraňou od začiatku hry, pričom k lepším, unikátnym zbraniam sa dostávajú vylepšovaním v priebehu hry.
Golier

Golier je časť odevu, ktorá je prišitá alebo samostatne obopína krk. 
Súčasti odevu pripomínajúce golier existovali už v starovekom Egypte, kedy sa nosili samostatné ozdoby – šperky, ktoré slúžili ako goliere, no taktiež často pridržiavali odev. Golier podobný tomu, ako ho poznáme dnes, sa začal v Európe vyvíjať v 14. – 15. storočí, a s takmer každou novou módnou vlnou sa mení a vyvíja. Pôvodne slúžil na zahalenie dámskeho dekoltu, neskôr mal podobu pruhu vystuženej látky, ktorý bol pripojený kolmo k odevu na ramenách (stojačik), kruhovito sa ovíjal okolo krku, padal na ramená, zapínal sa vpredu alebo sa zväzoval s pomocou stuhy. V 16. storočí sa vďaka neustálemu vývoju zväčšil natoľko, že prepadával cez ramená a tvoril na prvý pohľad takmer samostatný odev. Napriek všetkým zmenám však zostáva súčasťou nášho odevu dodnes.
Downtown (Vancouver)

Downtown je vancouverská mestská časť. Nachádza sa v spodnej časti severného výbežku polostrova Burrard. Je to centrum obchodu, kultúry, finančných inštitúcií, samosprávy a zábavy vo Vancouveri a v celom regionálnom okrese Metro Vancouver a oblasti Lower Mainland.
V užšom zmysle (ľudovo) sa ako "Downtown" označuje len "stredná" časť administratívneho Downtownu - približne územie medzi Coal Harbour, West Endom a Chinatownom, okrem Yaletownu. 
Geografia.
Oblasť Downtownu je na severe ohraničená fjordom Burrard Inlet, Stanley Parkom a mestskou časťou West End na západe, zálivom False Creek na juhu a mestskou časťou Downtown Eastside na východe.
Okrem mrakodrapov v ktorých sídlia finančné a obchodné inštitúcie oblasť Downtownu zahŕňa aj Yaletown, bývalú priemyselnú oblasť, ktorá bola po skončení Expa v roku 1986 transformovaná do podoby dnešnej luxusnej obytnej štvrte a Coal Harbour. Madzi ďalšie oblasti, ktoré sa chápu ako súčasť Downtownu, patria Granville Mall a Granville Entertainment District, Downtown South, Gastown, Japantown a Chinatown.
Doprava.
Keďže Downtown je z troch strán obklopený vodou je k nemu prístup značne obmedzený. S okolím ho spájajú štyri veľké mosty: Lions Gate Bridge, spájajúci mestá v oblasti North Shore a diaľnicu Trans Canada Highway a mosty Burrard Bridge, Cambie Bridge a Granville Bridge, ktoré zaisťujú prístup k obchodným oblastiam a obytným štvrtiam na juh od zálivu False Creek.
Historická železničná stanica Waterfront Station je hlavným dopravným uzlom kombinovanej verejnej dopravy v centre Downtownu. Cez downtown prechádza väčšina autobusových liniek v smere zo severu na juh a linky z predmestí v North Shore, Burnaby, Tri-Cities, Richmondu, Delty a Surrey. Nachádzajú sa tu štyri stanice nadzemného metra SkyTrain, ktoré využívajú zdieľané trasy Expo Line a Millennium Line od stanice Waterfront Station cez starý Dunsmuir Tunnel. Kompa SeaBus zaisťuje prepravu pasažierov na pobrežie North Shore a železnica West Coast Express na východné predmestia. V Downtowne sú aj heliporty a terminály pre hydroplány, zaisťujúce prepravu pozdĺž fjordu Burrard Inlet.
17. augusta 2009 bola uvedená do prevádzky nová trasa nadzemného metra SkyTrain s označením Canada Line. Spojila Downtown s Richmondom a medzinárodnym letiskom Vancouver International Airport. V Downtowne má tri stanice, tiahnuce sa smerom na juh od železničnej stanice Waterfront Station.
Športoviská.
V centre Downtownu sú dva veľké štadióny. Hokejový klub NHL Vancouver Canucks hrá svoje domáce zápasy na štadióne GM Place, zatiaľ čo ragbyový klub BC Lions, pôsobiaci v CFL svoje zápasy na domácej pôde odohráva na susediacom štadióne nazvanom BC Place. Basketbalový klub Vancouver Grizzlies, hrajúci v NBA svoje zápasy hrával tiež na pôde štadióna BC Place, predtým než sa odsťahoval do Memphisu a zmenil svoj názov. V súčasnosti sa zvažuje návrh na výstavbu futbalového štadióna pre klub Vancouver Whitecaps, hrajúci v USL.
Mikojan-Gurevič MiG-1

Mikojan-Gurevič MiG-1 () je stíhacie lietadlo, vyvinuté v Sovietskom zväze leteckým konštruktérom Arťomom Mikojanom. Lietadlo patrilo do novej generácie moderných sovietskych dolnoplošníkov s kvapalinou chladeným motorom a zaťahovacím podvozkom. 
Vznik a vývoj.
Konštruktéri Mikojan a Gurevič, ktorých kariéra bola pôvodne spätá s Polikarpovom, pri konštrukcii nového stroja aplikovali mnoho zo skúseností, ktoré získali v tejto konštrukčnej kancelárii. Ako pohonnú jednotku zvolili motor AM-35A, ktorý sľuboval väčšie výkony s kompresorom vo vyšších letových hladinách. Lietadlo malo problémy s chladením a výzbrojou, nehodil sa pre boj v malých výškach. Bolo vyrobené iba v menšej sérii a následne nahradené vylepšeným MiG-3. 
Prototyp Mig-1 (l-200 pôvodne l-61) prvýkrát vzlietol v apríli 1940. Konštrukčná a prototypová fáza trvala len tri mesiace. Stroj dosiahol rýchlosť 600 km/h vo výške 7000 metrov a do výroby bol zaradený pod označením Mig-1.
Bojové použitie.
Po prepadnutí ZSSR nacistickým Nemeckom sa ukázalo, že sovietski letci nie sú celkom pripravení na obsluhu týchto nových strojov, ktorých ovládanie a chovanie sa celkom odlišovalo od lietadiel staršej generácie. Pre mnohých neskúsených pilotov bolo lietadlo rovnako nebezpečné, ako nepriateľ. Lietadiel typu MiG-1 bolo vyrobených približne 100 kusov, potom sa začal vyrábať vylepšený MiG-3.
Mig-1 mal zmiešanú konštrukciu vonkajšie časti kríadla, zadná časť trupu a chvostové plochy boli z dreva, kým predná a stredná časť trupu boli kovové.
Genie

Genie môže byť:
Parochňa

Parochňa (z latinského slova "pilus" = "vlas") je pokrývka hlavy, ktorá nahrádza alebo vylepšuje z estetických, zdravotných alebo módnych príčin vlastné vlasy. 
Parochne v staroveku.
Parochňe poznali naši predkovia už v staroveku. Vyrábali ich z chlp, vlákien rastlín alebo trávy. Do starovekého Ríma a starovekého Grécka ich priniesli Peržania. Pôvodne slúžila ako ozdoba hlavy u kráľov a bojovníkov, no v starovekom Ríme začali nosiť parochne aj ženy. 
Parochne v Európe.
V Európe sa začali parochne šíriť z Francúzska, kde sa začali nosiť približne za vlády Ľudovíta XI. (15. storočie), no skutočný rozmach parochní nastal až v 17. storočí s príchodom baroka. Mimo územia Francúzska sa parochne rozšírili až koncom 17. storočia. Spočiatku sa tvorcovia parochní snažili verne napodobniť skutočné vlasy, no neskôr od napodobňovania upustili. Miesto prirodzených vlasov tak vznikla móda veľkých, hustých kučeravých parochní, ktoré siahali pod ramená a často končili až na prsiach. Na ich výrobu sa používali konská alebo kozia srsť, hodváb, vlna, bavlna a tenký drôt, no drahé parochne sa vyrábali tiež zo skutočných ženských vlasov, ktoré pochádzali najmä z Holandska. Nosili sa napudrované a najmä u žien upravené do rozmanitých účesov (do podoby uzla, krátko zastrihnuté pod bradou, stiahnuté do copu alebo zviazané v sieťke na zadnej časti hlavy). Výrobcovia parochní sa združovali do cechov, z ktorých prvé vznikali v Paríži v druhej polovici 17. storočia. 
Úpadok parochní.
Koncom baroka sa módne trendy zmenili a obľuba parochní prudko poklesla. Zachovali sa však u niektorých profesií, keď ich naďalej nosili napr. lekári alebo sudcovia. V 19. storočí sa parochne takmer výhradne používali už len ako náhrada za chýbajúce vlasy alebo ako ochrana pred nachladnutím hlavy. V súčasnosti sa parochne používajú už takmer výhradne len v divadle, cirkusoch alebo sa navliekajú figurínam.
Orthodox

Orthodox je španielska doom metalová skupina. Založili ju v Seville spevák a gitarista Ricardo Jimenez Gómez, basgitarista Marco Serrato Gallardo a bubeník B. Diaz Vera. Prvý album "Gran Poder" vyšiel v roku 2006 a španielskom nezávislom vydavateľstve Alone Records. Album dostal vysoké hodnotenie vo viacerých periodikách, okrem iného aj bol označný za “Album of the Month” v Rock Hard (Francúzsko), Monolith Magazine (Grécko) (toto otvorilo cestu k vydaniu v USA prostredníctvom Southern Lord.). Ďalší album "Amanecer en Puerta Oscura" vyšiel v roku 2007 v vo vydavateľstvách Alone Records (Európa) a Southern Lord (USA).
Spolupracujú s Julianom Copeom na na zhudobnení jeho básne "Antequera". Taktiež spolupracujú s tanečníkom flamenca Israelom Galvánom na jeho novom projekte s názvom "Apocalipsis".
Hudobný štýl a vplyvy.
Allmusic píše: "Orthodox je španielske trio oddané temným praktikám prapodivne letargického, epického doom dronu, ktorý vytesali z žulového stavebného kameňa spolu s vedúcimi tohto štýlu ako Earth, Boris a Sunn O))) (ktorých trademark, mníšske plášte s kapucňami prevzali)." Druhý album je ovplyvnený avandgardným jazzom Johna Coltraneho. Skupina je ovplyvnená napr.kapelami ako Black Sabbath a Venom. Silné sú tiež vplyvy náboženstva. Texty sa dotýkajú tém ako hriech, utláčanie a španielskych náboženských zvykov.
Big Ape Productions

Big Ape Productions bola softvérová spoločnosť zaoberajúca sa vývojom počítačových hier a videohier.
Jakovlev Jak-7

Jakovlev Jak-7 bolo sovietske stíhacie lietadlo, ktoré vzniklo počas druhej svetovej vojny z prototypu I-26. Línia tohto stroja však bola rozdelená – v prvej línii vzniklo stíhacie lietadlo Jak-1 a následne Jak-3, druhá línia sa odvíjala od cvičnej verzie dvojmiestneho UTI-26, z ktorého vznikol Jak-7.
Vznik a vývoj.
I-26, prvý prototyp prvého stíhacieho lietadla A. S. Jakovleva, bol zalietaný v roku 1940. Po začatí sériovej výroby bolo označenie lietadla zmenené na Jak-1 a konštruktéri začali pripravovať cvičnú verziu UTI-26. Dvojmiestny prototyp však nemal príliš dobré vlastnosti, a tak musel prejsť rozsiahlou rekonštrukciou, počas ktorej bol vybavený novým krídlom a väčšími celokovovými chvostovými plochami. To však ovplyvnilo inštaláciu podvozku. Tak vzniklo nové lietadlo Jak-7, ktoré bolo od roku 1941 vyrábané v moskovskom závode č. 166 súčasne s „plnokrvnými“ Jakmi-1.
Sovietske stíhacie letectvo nebolo na začiatku vojny vybavené modernými stíhacími lietadlami. Preto bol privítaný návrh Konstantina Šinelšikova na opätovnú rekonštrukciu dvojmiestneho lietadla na jednomiestny stíhací Jak-7A. Po inštalácii dvoch guľometov ŠKAS kalibru a kanónu ŠVAK kalibru 20 mm, a po odstránení vybavenia zadného pilotného priestoru sa pôvodne cvičné lietadlo stalo plnohodnotnou stíhačkou. V Moskve bolo do konca roku 1941 vyrobených 166 lietadiel oboch verzií.
V septembri 1941 bolo rozhodnuté evakuovať hlavný závod, ktorý vyrábal lietadlá Jak-1 z Moskvy na Ural. V tom čase viazli dodávky stíhačiek Jak-1 z továrne na Sibíri, preto bolo rozhodnuté, že sa pre bojové účely využijú aj dvojmiestne cvičné stroje UTI-26, ktoré boli premenované na Jak-7V. Aj napriek tomu, že výroba bola evakuáciou ohrozených závodov spomalená, boli už začiatkom roku 1942 prvé frontové jednotky vyzbrojované lietadlami Jak-7B s guľometmi UBS kalibru . Tieto stroje boli vyrobené v nových závodoch č. 153 v Novosibirsku a č. 286 v Kamensku Uralskom.
V polovici roku 1942 sa vyrábali už aj nové Jaky-7D, ktoré mali už duralové nosníky, čo umožnilo zmenšiť rozpätie krídla a zväčšiť objem palivových nádrží. Stroj Jak-7DI, ktorý bol neskôr do výroby zavedený pod označením Jak-9, vznikol znížením zadnej časti trupu.
Celkovo bolo vyrobených 6 399 lietadiel Jak-7 všetkých verzií. Posledné stíhacie Jaky-7 boli vyrobené v roku 1943, posledné dvojmiestne cvičné stroje boli vyrobené ešte v roku 1944.
Nasadenie.
Ľahké a obratné Jaky boli medzi pilotmi obľúbené. Na Jaku-7 lietal aj dvojnásobný hrdina ZSSR Petr A. Pokryšev, ktorý pri 305 bojových letoch zostrelil v 60 súbojoch 22 nepriateľských lietadiel a podieľal sa na zničení ďalších siedmich.
Jon Andrew McBride

Jon Andrew McBride (* 14. august 1943, Charleston, Západná Virgínia, USA† 7. august 2024) bol americký kozmonaut z letu s raketoplánmi.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole absolvoval americkú námornú postgraduálnu školu (U.S. Naval Postgraduate School) a stal sa leteckým inžinierom. Nastúpil ako pilot vývojovej testovacej eskadry v Point Mugu v Kalifornii. Oženil sa a má tri deti. Do tímu kozmonautov bol prijatý 16. januára 1978 ako pilot raketoplánov.
Let do vesmíru.
Stal sa 149 kozmonautom Zeme, keď odštartoval v raketopláne Challenger so svojimi druhmi na osemdenný let okolo Zeme. Bolo to na jeseň roku 1984 a išlo o misiu STS-41-G. V posádke boli: Robert Crippen, pilot Jon McBride, Kathryn Sullivanová, Sally Kristen Ridová, Paul Scully-Power, Marc Garneau, David Leestma. Na orbite vypustili družicu ERBS, uskutočnili niekoľko pripravených experimentov a pristáli na Floride na myse Canaveral.
Po lete.
Z NASA odišiel v máji 1989, aj keď bol vymenovaný do posádky STS-35. Nevydržal však dlhé čakanie po katastrofe raketoplánu Challenger. Od decembra 1989 bol znovu zamestnaný v armáde U.S. Navy a v roku 1993 vo vedení spoločnosti Flying Eagle Corp., Lewisburg. V roku 2005 sa zúčastnil veľkého stretnutia desiatok kozmonautov v Salt Lake City v Utahu.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2012

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2012 boli najvyššia hokejová súťaž Medzinárodnej hokejovej federácie, ktoré sa konali vo Fínsku a Švédsku od 4. do 20. mája 2012. Pôvodne sa mal turnaj hrať len vo Fínsku, ale napokon sa obe krajiny dohodli na spolupráci, ktorú v máji 2009 odsúhlasila aj IIHF. Spolupráca spočívala v tom, že oba štáty usporiadali turnaj spoločne v rokoch 2012 a 2013. Malo to priniesť zvýšený divácky záujem.
Formát majstrovstiev.
Na týchto majstrovstvách sa po prvýkrát hralo podľa nového formátu, ktorý bol schválený na polročnom kongrese IIHF v slovinskom Portoroži 17. septembra 2010. Šestnásť účastníkov bolo rozdelených do dvoch základných osemčlenných skupín na rozdiel od doterajších štyroch štvorčlenných. V nich sa stretli každý s každým, čo znamenalo pre každý tím sedem zápasov. Prví štyria z oboch skupín postúpili do štvrťfinále, pre ostatné tímy sa MS končili s tým, že poslední z oboch skupín zostúpili do I. A divízie.
Nový formát zároveň odstránil doterajšiu skupinu o udržanie, v ktorej hrali poslední zo základných štvorčlenných skupín, ako aj osemfinálové skupiny, ktorých hlavnou nevýhodou bol fakt, že do posledného dňa pred ich prvými zápasmi neboli jasné termíny a miesta zápasov jednotlivých tímov, čo sťažovalo predaj vstupeniek na tieto zápasy.
Rozhodcovia.
IIHF vybrala 16 hlavných a 16 čiarových rozhodcov, ktorí dohliadali na Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2012. Medzi nimi boli aj dvaja Slováci.
Vysielacie práva IIHF.
Viac ako 100 krajín vysielalo zápasy, priame prenosy alebo záznamy majstrovstiev sveta 2012.
Zoznam operiet podľa abecedy

Zoznam názvov operiet podľa abecedy.
A.
"Hore"
B.
"Hore"
C.
"Hore"
Č.
"Hore"
D.
"Hore"
E.
"Hore"
F.
"Hore"
G.
"Hore"
H.
"Hore"
CH.
"Hore"
I.
"Hore"
J.
"Hore"
K.
"Hore"
L.
"Hore"
M.
"Hore"
N.
"Hore"
O.
"Hore"
P.
"Hore"
R.
"Hore"
S.
"Hore"
Š.
"Hore"
T.
"Hore"
U.
"Hore"
V.
"Hore"
W.
"Hore"
Z.
"Hore"
Ž.
"Hore"
Monolith Productions

Monolith Productions (alebo Monolith) je americká spoločnosť vyvíjajúca počítačové hry. Sídli v Kirklande v štáte Washington. Spoločnosť stala známou najmä vďaka vývoju vlastného herného enginu Lithtech, ktorý bol použitý vo väčšine titulov vyvinutých touto spoločnosťou.
V roku 2004 bol Monolith odkúpený spoločnosťou Time Warner.
Stredoeurópsky letný čas

Stredoeurópsky letný čas (SELČ; anglicky "Central European Summer Time", CEST) je označenie pre časové pásmo stredoeurópsky čas (SEČ) v období platnosti letného času.
SELČ na Slovensku a vo veľa ďalších krajinách Európske únie platí od 1:00 UTC (2:00 SEČ, resp. 3:00 SELČ) poslednej nedele v marci do 1:00 UTC (3:00 SELČ, resp. 2:00 SEČ) poslednej nedele októbra.
Paluba

Paluba je horizontálny vodotesný predel lode. Jej vodotesnosť však môže byť nesúvislá, resp. narušená rôznymi otvormi, potrubnými sústavami a pod. Paluba môže byť vnútorná alebo vonkajšia, pričom spravidla vonkajšia zabezpečuje vodotesnú integritu lodného trupu. Vnútorné paluby loď rozdeľujú horizontálne na menšie časti (môžeme si ich predstaviť ako poschodia budovy).
Paluby sa rozdeľujú podľa ich hlavného účelu na:
Budova Eskontnej banky

Budova Eskontnej banky (iné názvy: budova [alebo palác] Uhorskej [alebo Maďarskej] eskontnej [alebo eskomptnej] a zmenárenskej banky, budova [alebo palác] Eskontnej [alebo Eskomptnej] a hospodárskej banky, budova Tatra banky, budova Koospolu, budova Kooperatívy; neformálne: palác Roland) je secesný palác v najužšom centre Bratislavy v centrálnej časti Hlavného námestia v Starom Meste. Patrí medzi národné kultúrne pamiatky. 
V minulosti sa na jeho mieste nachádzal omnoho menší dom, ktorý patril rodine Auerovcov z 15. storočia a po roku 1526 tu istý čas bývala uhorská kráľovná Mária, pretože sa po neúspešnej bitke pri Moháči presťahovala do Bratislavy. V roku 1893 dom kúpila Magyar Leszámítoló és Pénzváltó Bank (doslova: Uhorská [alebo Maďarská] eskontná a zmenárenská banka), ktorá ho v roku 1906 zbúrala a na jeho mieste začala stavať secesný palác, ktorý bol dokončený v roku 1911 v secesnom štýle; následne tu táto banka mala pobočku. Od roku 1922 v budove mala pobočku Eskontná a hospodárska banka (=Eskomptná a hospodárska banka) a od roku 1940 tu mala pobočku Tatra banka. Po roku 1950, t. j. po znárodnení slovenských bánk, sa v bývalej bankovej hale nachádzal obchod s ľudovým a folklórnym tovarom a priestory bývalej bankovej haly boli viackrát využité na módnu prehliadku.
Po roku 1989 budova patrila spoločnosti Koospol. Po rekonštrukcii v roku 1999 sa v budove na prízemí nachádzala reštaurácia Roland Café, pričom celá budova patrí poisťovni Kooperatíva. 28. novembra 2018 bola kaviareň Roland a fasáda budovy po požiari na vianočných trhoch poškodená. Budova bola obnovená a otvorená v auguste 2021.
Kostol svätého Bartolomeja (Prievidza)

Farský kostol sv. Bartolomeja apoštola je gotický kostol v Prievidzi (Pribinovo námestie) z druhej polovice 14. storočia.
Farnosť v Prievidzi bola založená začiatkom 13. storočia. V roku 1321 hradná fara zanikla, a onedlho sa začalo so stavbou novej – mestskej fary a farského kostola. Počas rokov kostol prešiel rôznymi zmenami. Interiér sa nezachoval v pôvodnom stave, zachovali sa len niektoré gotické kostolné predmety , ktoré sa používajú dodnes. Interiér bol doplnený o organ. Veža kostola, postupne dostávala zvony, ktoré zvolávali ľud na bohoslužby a boli tiež signalizačným zariadením v prípade pohrôm. V roku 1523 bola vytvorená na severnej strane "freska Snímanie z kríža". Na južnej strane je "freska sv. Krištofa". 
Po rekonštrukcii strechy a iných opravách bol kostol sv. Bartolomeja v roku 1963 zapísaný do ústredného zoznamu pamiatok. V 19. a 20. storočí bol kostol niekoľkokrát reštaurovaný. V roku 1969 bol farský kostol vykradnutý.
Dežőfiho palác

Dežőfiho palác alebo (staršie) Dessewffyho palác je palác a národná kultúrna pamiatka Slovenskej republiky pod číslom 101-193/1 na Námestí Ľudovíta Štúra číslo 2 v mestskej časti Staré Mesto v Bratislave. V jeho susedstve sa nachádza Esterházyho palác. Dežőfiho palác bol postavený v druhej polovici 19. storočia v neorenesančnom štýle.
V rokoch 2007-2009 prebiehala jeho rekonštrukcia.
North Shore City

North Shore City (niekedy neformálne aj North Shore) je jedno zo štyroch miest na Novom Zélande, ktoré tvoria metropolitnú oblasť Auckland. Je to najhustejšie zaľudnené mesto v krajine, pretože na rozdiel od iných miest na Novom Zélande, väčšina mesta je tvorená urbanizovanými oblasťami alebo predmestiami.
V roku 2006 tu žilo 215 300 obyvateľov, čím je to štvrté najľudnatejšie novozélandské mesto. Je to štvrté najväčšie mesto v krajine aj čo sa týka rozlohy, pričom má rozlohu okolo 12 979 hektárov.
North Shore

North Shore môže byť:
Transamerica Pyramid

Transamerica Pyramid je najvyšší mrakodrap San Francisca. Je 260 metrov vysoký a má 48 poschodí s predajnými a kancelárskymi priestormi.
Stavebné práce podľa projektu Williama Pereiry začali v roku 1969 a budova bola dokončená v roku 1972. Náklady na výstavbu boli 32 miliónov dolárov. Pôvodne bol stavaný ako sídlo investičnej a poisťovacej spoločnosti "Transamerica Corporation".
V budove je 3 678 okien a 18 výťahov. Mrakodrap má tvar pretiahnutej štvorbokej pyramídy s dvoma „krídelkami“ na protiľahlých stranách. Krídla hrajú dôležitú úlohu pri ochrane budovy pred následkami zemetrasenia. Vo východnom krídle sú výťahové šachty, zatiaľ čo v západnom je schodisko. Na vrchole 64,6 metrov vysokej špičke opláštenej hliníkom boli inštalované kamery, nasmerované do všetkých svetových strán. Vo vstupnej hale môžu návštevníci sledovať zábery z týchto kamier. 
V rokoch 1972 až 1974 bol Transamerica Pyramid najvyšším mrakodrapom západne od rieky Mississippi, potom bol prekonaný budovou Aon Center v Los Angeles.
Tatra T3AS

Tatra T3AS je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou československej električky Tatra T3.
Dejiny.
V rokoch 2000 a 2001 prebehla jedna z mnohých modernizácií električky T3. Bratislavský vozeň ev.č. 7707 vyrobený v roku 1976 bol v šumperskej spoločnosti Pars nova zrekonštruovaný na typ T3AS. Pritom bol prečíslovaný na ev.č. 7303. V ďalších modernizáciách sa nepokračuje.
Modernizácia.
Prestavba vozidla je veľmi blízka bratislavským modernizovaným vozidlám Tatra T3S. Vozňová skriňa bola kompletne opravená, zrekonštruovaný bol aj interiér a stanovisko vodiča. Električka dostala nový polopantograf, boli dosadené nové čelá podľa návrhu Ing. arch. Patrika Kotasa. Najväčším rozdielom oproti T3S je asynchrónna elektrická výbava z Elektrotechnického výskumného a projektového ústavu (EVPÚ) Nová Dubnica (podobne ako Tatra T3Mod). Rozhodnutie o inštalácii tejto výbavy bolo pomerne kontroverzným krokom. Dlhodobé problémy s vybavením neumožňovali prevádzku s cestujúcimi. Do pravidelnej prevádzky bola električka zaradená po dlhých skúšobných jazdách na jeseň roku 2004, teda 3,5 roka po ukončení modernizácie. S vozidlom sú dlhodobé problémy a preto nepremáva v bežnej premávke, ale ako záložné vozidlo.
Prevádzka.
Modernizácia na typ T3AS prebiehala v rokoch 2000 a 2001.
Tatra T3Mod

Tatra T3Mod je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou československej električky Tatra T3.
Dejiny.
Dopravný podnik mesta Košice svoje električky nijako nemodernizovali okrem niekoľkých vozňov Tatra T3M, ktoré boli vyradené v 90. rokoch. Preto sa situácia ohľadom vozňového parku začala stávať závažnou. Ako prototyp celkovej modernizácie bol v roku 2000 vybraný vozeň T3SUCS evidenčné číslo 359. V ďalších prestavbách sa však nepokračovalo.
O rok neskôr bola takmer rovnaká modernizácia vykonaná aj na bratislavskej električke T3 ev.č. 7701, ktorá bola pri rekonštrukcii prečíslovaná na 7304. Obe modernizácie prebehli v Železničných opravovniach a strojárňach (ŽOS) Zvolen. Električky však boli rekonštruované nekvalitne, sprevádzkovanie bratislavského vozidla trvalo veľmi dlho a do premávky takmer nezasahuje. Košická električka je od roku 2005 odstavená vo vozovni DPMK, kvôli chybným brzdám a nedoladenej výzbroji.
Modernizácia.
Pri oboch električkách bola vykonaná generálna oprava vozňovej skrine, zmodernizovaný bol interiér a stanovisko vodiča. Boli nainštalované informačné panely pre cestujúcich, električky dostali polopantograf. Pri košickej električke boli vymenené aj pôvodné štvordielne dvere za nové dvojkrídlové výklopné. Pomerne veľké zmeny sa odohrali v elektrickej časti vozňov. Bola dosadená nová asynchrónna elektrická výbava z EVPÚ Nová Dubnica.
Prevádzka.
Modernizácie na typ T3Mod prebiehali v rokoch 2000 a 2001.
Slovensko:
Tatra T3M

Tatra T3M je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou Česko-Slovenskej električky typu Tatra T3.
Dejiny.
Už od polovice 60. rokov 20. storočia sa podnik ČKD Trakce zaoberal vývojom modernej polovodičovej výbavy, ktorá mala byť určená novým vozidlám, ako aj na modernizáciu starších električiek. Nová výkonová elektronika umožňuje plynulejšiu a hlavne hospodárnejšiu prevádzku električkových vozňov. Niektoré komponenty novej výbavy označené ako TV1 boli skúšané od roku 1969 na košickej električke T3 ev.č. 263. Prototyp vozňa T3t (až neskôr boli vozidlá s výbavou TV1 označované ako T3M) bol vyrobený v roku 1971. Prototypy sériovej rekonštrukcie boli modernizované v roku 1976.
Sériová výroba elektrickej tyristorovej výbavy TV1 bola spustená v roku 1977. Dopravné podniky si ju montovali do električiek samy, prípadne modernizáciu nechali na iné dopravné podniky. Posledné dodávky výbavy TV1 boli uskutočnené v roku 1981.
V polovici 90. rokov 20. storočia nastal v Prahe problém. Životnosť vozových skriní niektorých vozňov T3M bola pri konci, podvozky a výbava však boli v pomerne dobrom stave. Preto pražský dopravný podnik zakúpil 18 nových vozových skriní. Tie zodpovedali vozňom T3SUCS. Takto modernizované vozne, de facto nové električky, dostali označenie T3M.2-DVC.
Prototypy.
Prvý prototypom T3M bol vozeň ev.č. 6000. Vyrobený bol v roku 1971. V roku 1973 bol prečíslovaný na 8003 a začal v Prahe skúšobne jazdiť aj s cestujúcimi. V roku 1980 bol odstavený vo vozovni Hloubětín. Po požiari električky ev.č. 8071 v roku 1992 nahradil vozeň ev.č. 8003 túto električku v bežnej prevádzke a dostal jej evidenčné číslo. Vyradený bol v roku 2005.
Za prototypy sériovej modernizácie boli vybrané pražské električky Tatra T3 ev.č. 6795 a 6798 vyrobené v roku 1970. Po rekonštrukcii na typ T3M v roku 1976 boli prečíslované na ev.č. 8005 a 8006. Oba vozne sú dosiaľ v prevádzke (2006).
Modernizácia.
Jedinou zmenou oproti T3 bola nová tyristorová výbava TV1, ktorá umožňuje hospodárnejšiu prevádzku ako pôvodná odporová výbava TR37. Vzhľadovo boli zmeny dve, nová skriňa s brzdovými odpormi na zadnej časti strechy a nová skriňa s ovládačmi za stanoviskom vodiča.
Prevádzka.
Modernizácie na typ T3M prebiehali v rokoch 1976 až 1981.
Nové vozové skrine pre typ T3M.2-DVC boli vyrobené v roku 1996.
Tatra T3G

Tatra T3G je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou česko-slovenskej električky Tatra T3.
Dejiny.
Na úspešnú modernizáciu Tatra T3M z prelomu 70. a 80. rokov 20. storočia nadviazal v 90. rokoch typ T3G. Elektrickú výbavu TV8 s GTO tyristormi vyvíjala firma ČKD v spolupráci s pražským dopravným podnikom. Prvá výbava bola dokončená v roku 1991 a osadená do pražskej električky T3 ev.č. 6551. Neskôr bol vozeň prečíslovaný na 8201 a od roku 1994 jazdil v skúšobnej prevádzke s cestujúcimi. Odstavený bol v roku 1996, zošrotovaný v roku 2003.
Sériová výroba výbav TV8 prebiehala v rokoch 1992 až 1997. Najväčším odberateľom sa stal drážďanský dopravný podnik, kde sa výbava TV8 stala základom modernizácie električiek Tatra T4D. V polovici 90. rokov boli tieto výbavy dosadené do nových vozových skriní, ktoré boli dodané do Ostravy. Tieto de facto nové vozne neboli nijako zvlášť označené na rozdiel od pražských T3M a T3M.2-DVC.
Modernizácia.
Rozdiely v modernizáciách na typ T3G pri rôznych dopravných podnikoch sú značné, spoločným prvkom je výbava TV8. Niekde došlo iba k dosadeniu výbavy (Bratislava, Brno, Plzeň, Ostrava, pražský vozeň ev.č. 6551), niekde bola rekonštruovaná celá električka (Liberec, Ostrava, pražský vozeň ev.č. 8200), niekde bola postavená nová električka (Ostrava).
Prevádzka.
Modernizácie na typ T3G prebiehali v rokoch 1991 až 1998.
Nové vozové skrine boli vyrobené v rokoch 1996 a 1997.