burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Pakost holubí

Pakost holubí () je jednoročná bylina s kolovitým koreňom z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po severný Irán.
Opis.
Pakost holubí je jednoročná bylina s kolovitým koreňom, vysoká 20 až 40 cm. Byle sú vystúpavé alebo priame, často v dolnej časti chudobne rozkonárené, krátko naspäť pritlačene chlpaté. Podobá sa na pakost strihaný, s ktorým sa môže zamieňať.
Stonkové listy sú protistojné, prízemné a dolné sú dlhostopkaté, s priemerom do 5 cm. Horné listy sú krátkostopkaté až sediace. Čepeľ je takmer až po bázu päťdielna až sedemdielna, na horných listoch trojdielna, na oboch stranách pritlačene chlpatá. Diely sú v obryse kosoštvorcové, jeden až dvakrát perovito strihané. Prílistky sú vajcovito kopijovité, na oboch stranách husto chlpaté.
Drobné kvety s priemerom do 10 mm vyrastajú v dvojkvetých vidliciach, ktoré sú naspäť odstávajúco chlpaté, bez žliazok, v čase kvitnutia i plodu vzpriamené. Červenofialová päťpočetná koruna je pravidelná. Kvetné lupienky sú voľné, obrátene vajcovité, na báze zúžené do krátkeho nechtíka, nad bázou brvité, na vrchole plytko vykrojené a trocha dlhšie ako kališné lístky. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať, na báze sú rozšírené a veľmi riedko chlpaté. Päťpočetný kalich má lístky voľné, vajcovité až podlhovasté, trojžilové, s blanitým okrajom, na žilnatine pritlačene chlpaté, dlhé 9 až 13 mm, s koncovou osťou do 2 mm.
Zobákovité plody sú holé alebo roztratene chlpaté, nevráskavé, dlhé do 25 mm. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Semená sú jemne jamkovité.
Rozšírenie.
Prirodzené rozšírenie pakosta holubieho zahŕňa celú Európu od Portugalska až po západné oblasti európskeho Ruska. Na juhu sa prirodzene vyskytuje v Afrike od Maroka, cez Alžírsko, Etiópiu po Líbyu a ďalej až po severný Irán. Zavlečený je v Severnej Amerike v Spojených Štátoch a kanadskom Quebecu a v Južnej Amerike v Čile.
Na Slovensku je hojnejší v panónskej oblasti, Slovenskom krase, na Podunajskej a Východoslovenskej nížine. Inde je roztratený.
Ekológia.
Pakost holubí rastie ako burina na poliach, úhoroch, v záhradách a na suchých pasienkoch. Obľubuje výhrevné, vysychavé, zásadité, výživné, často vápenaté, piesočnaté alebo hlinité pôdy. Kvitne od mája do júla.
Fintický potok

Fintický potok je potok v geomorfologickom celku Spišsko-šarišské medzihorie a na pomedzí jeho dvoch geomorfologických podcelkov Šarišské podolie a Stráže v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je pravostranným prítokom vodného toku Sekčov. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa v sútokom zdrojníc v severnom okraji intravilánu obce Fintice na západnom úpätí poľa Išpánova dolina v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Severná zdrojnica pramení v Západná zdrojnica pramení v 
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie južným smerom okrajom intravilánu alebo priamo cez intravilán, ľavým brehom obmýva úpätie poľa Išpánova dolina, pravým brehom obmýva cintorín, v pravom uhle mení smer na západ a po krátkom úseku tečie opäť na juh, ľavým brehom obmýva pole a lúku Mlyn, preteká cez športový areál, vyteká na malý úsek do extravilánu, v ústi do Sekčova ako jeho pravostranný prítok. Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení, preteká a ústi na území obce Fintice v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve obce Fintice, na území ktorej potok pramení, preteká a ústi. Z toponyma "Fintice" rozšírením o formant prídavného mena a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Fintický potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Fintický potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Fintický potok je jedinečným názvom (február 2024).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – I. divízia

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – I. divízia boli dva hokejové turnaje druhej najvyššej kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. V I. divízii hralo 12 mužstiev vo dvoch výkonnostných skupinách.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2024 sa hral v Bolzane v Taliansku od 28. apríla do 4. mája 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Stredoeurópsky letný čas – UTC+2)."
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2024 sa hral vo Vilniuse v Litve od 27. apríla do 3. mája 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Východoeurópsky letný čas – UTC+3)."
František Bielik

Doc. PhDr. František Bielik, CSc. (* 3. október 1928, Immendorf, Rakúsko) je slovenský historik a vysokoškolský pedagóg. Patrí medzi najpoprednejších odborníkov na problematiku vysťahovalectva v 19. a 20. storočí a na dejiny Slovákov v zahraničí.
Život.
Narodil sa v Rakúsku, kde jeho rodičia pracovali v poľnohospodárstve. Absolvoval gymnázium v Novom Meste nad Váhom a v Trnave, kde maturoval. V roku 1949 začal študovať odbor dejiny a slovenský jazyk na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity (dnes Univerzita Komenského) v Bratislave. Po dokončení štúdia v roku 1953 nastúpil do Štátneho slovenského ústredného archívu ako vedúci oddelenia novších dejín. V roku 1975 nastúpil do Ústavu pre zahraničných Slovákov pri Matici slovenskej, ktorý pomáhal zakladať. V roku 1994 bol ako rešpektovaný odborník menovaný vládou SR do funkcie splnomocnenca vlády pre zahraničných Slovákov. Ako pedagóg pôsobil na Trnavskej univerzite, kde prednášal moderné slovenské dejiny a viedol Katedru politológie. Na tejto univerzite sa zároveň habilitoval z odboru slovenských dejín ako docent. Bielik bol spolueditorom zborníka "Slováci v zahraničí" a desiatok odborných prác z oblasti histórie Slovákov vo svete.
Pakost krvavý

Pakost krvavý () je trváca teplomilná bylina z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po Kaukaz.
Opis.
Pakost krvavý je trváca teplomilná bylina s hrubým a plazivým podzemkom. Byle sú vystúpavé až priame, od bázy rozkonárené, dlho odstávajúco chlpaté, dlhé 20 až 40 cm.
Protistojné listy sú stopkaté, dolné so stopkami dlhými 4 až 10 cm, horné so stopkami 1 až 3 cm. Prízemné listy čoskoro odumierajú. Čepeľ je okrúhla, s priemerom 3 až 6 cm, hlboko dlaňovito strihaná na päť až sedem dielov, na oboch stranách chlpatá, na okraji brvitá. Jednotlivé segmenty sú najčastejšie trojdielne, vzácne dvojdielne alebo nedelené, v obryse sú kopijovité.
Päťpočetné karmínovočervené kvety, s priemerom koruny 30 až 40 mm, sú obyčajne jednotlivé a vyrastajú v pazuchách listov. Dlhé a štetinaté kvetné stopky sú priame, pri dozrievaní sklonené. Kvetné púčiky sú väčšinou previsnuté. Kvetné lupienky sú voľné, obrátene vajcovité, na báze zúžené do krátkeho nechtíka, nad nechtíkom husto chlpaté, na vrchole slabo vykrojené, dlhé do 20 mm. Sú dvakrát dlhšie ako kalich. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Nitky desiatich tyčiniek sú trocha kratšie ako kališné lístky. Päťpočetný kalich má lístky voľné, podlhovasto elipsovité, dlhé 8 až 13 mm, najčastejšie sú tri až sedem žilové a odstávajúco chlpaté.
Zobákovité plody sú hladké, dlhé 30 až 40 mm, zobák plodu je štetinatý. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Guľovité semená sú s jemnou jamkovou štruktúrou.
Rozšírenie.
Prirodzený areál pakosta krvavého sa rozprestiera od Európy po Kaukaz. Na Slovensku je v celej panónskej oblasti hojný. Pomerne častý je v obvode predkarpatskej flóry, zriedkavý až vzácny v obvode centrálnych Karpát. Najvyšší výskyt bol zaznamenaný vo výške 1 650 m n. m., v oblasti Sivý vrch, v Západných Tatrách. Hojný je aj na viacerých miestach v Slovenskom raji.
Ekológia.
Pakost krvavý obsadzuje stanovištia na vápencovom, dolomitovom, andezitovom podklade, na nížinách aj na spraši, od nížin do podhorského stupňa. Rastie vo svetlých listnatých lesoch a na krovinatých stráňach. Uprednostňuje výhrevné, vysychavé, zásadité, často vápenaté, voľné, humózne, kamenité i hlinité pôdy. Kvitne od mája do septembra.
Czeremcha

Czeremcha () je vrch v Ondavskej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Vyšný Mirošov, približne severozápadne od Svidníka. 
Poloha.
Nachádza sa v hrebeni na severnom okraji vrchoviny. Vedie ním hranica medzi Slovenskom a Poľskom, no tiež Prešovským krajom a Podkarpatským vojvodstvom a okresom Svidník a Jaslo. Južná časť zasahuje na katastrálne územie obce Vyšný Mirošov, severná patrí obci Oźenna v Gmine Krempna. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Nižná Polianka a Hutka, južne ležiaci Vyšný Mirošov a juhovýchodne Roztoky, severne na poľskom území osada Oźenna.
Opis.
Czeremcha leží v hraničnom hrebeni, na severovýchode Ondavskej vrchoviny, medzi Polianskym a Kuchtovským sedlom. Západným smerom sa nachádza Debi wierch (), Vysoký vrch (), Smilniansky vrch (), Stebnícka Magura () a Jedlina (), južným Kaštielik (), Jackova hora (), Makovica (), Čierna hora () a Rohuľa (), východným Kýčerka (), Obšar (), Filipovský vrch () a Nad Tysowym () a severným Jaworzyna (), Dylik () a Dab (). Voda z južných svahov hrebeňa odteká Beskydským a Roztockým potokom do Ondavy, zo severných potokom Ryjak do Wisloky v povodí Visly. Vrcholom a hrebeňom prechádza Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Ondavskej vrchoviny, ojedinele tiež Busov, Slanské a Vihorlatské vrchy, vzácne i Tatry.
Martin Pospíšil

Martin Pospíšil môže byť:
Fričkovský potok

Fričkovský potok je potok na pomedzí geomorfologického celku Čergov pramennou časťou svojho toku a geomorfologického celku Ondavská vrchovina dolnou časťou svojho toku v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je pravostranným prítokom vodného toku Sekčov. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v západnom okraji územia obce Fričkovce v lesnom extraviláne juhovýchodne od vrchu Čergov na južnom úpätí lesa Čierne blato v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie východným smerom cez lesný extravilán neskôr zmiešaný s poľnohospodárskym extravilánom, ľavým brehom obmýva les Čierne blato, pravým brehom obmýva úpätie lesa Pod dierami, v priberá ľavostranný bezmenný prítok v suchšom období bez vody. Ľavým brehom obmýva úpätie lesa Javorina, v priberá pravostranný bezmenný prítok, pravým brehom obmýva les Zápač, ľavým brehom les Sluň, ľavým brehom les aj pole Mlynská hora, pravým brehom pasienok Vlčí dol. V vteká do intravilánu Fričkoviec, preteká cez intravilán na dolnom konci ktorého vteká na územie obce Osikov, tečie v pôvodnom smere na východ cez poľnohospodársky extravilán, v podteká cestu z Osikova do obce Bartošovce. Ľavým brehom obmýva pole Pod rúbaňou, v priberá pravostranný prítok Osikovský potok, v vteká na územie obce Vaniškovce, v podteká železničnú trať Prešov – Bardejov a ústi do Sekčova ako jeho pravostranný prítok. Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení a preteká na území obce Fričkovce, pokračuje cez územie obce Osikov a ústi na území obce Vaniškovce v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Má jeden dôležitejší prítok: Osikovský potok. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve obce Fričkovce, na území ktorej potok pramení a preteká. Osadný názov Fričkovce má pôvod v osobnom mene Frič/Fritsch ako obec vybudovaná usadlíkmi so šoltýsom Fričom podľa zákupného práva. Z toponyma "Fričkovce" rozšírením o formant prídavného mena a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Fričkovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Fričkovský potok bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Fričkovský potok je jedinečným názvom (február 2024). 
Referencie.
Avdijivka

Avdijivka (ukr. Авдіївка) je mesto v Doneckej oblasti na východe Ukrajiny, ležiace 15 kilometrov severne od oblastného mesta Doneck. Pred ruským vpádom na Ukrajinu mala približne 31 tisíc obyvateľov; začiatkom roka 2024 v meste ostávalo už len približne tisíc ľudí. Od začiatku invázie oň prebiehali ťažké boje medzi ruskou a ukrajinskou armádou, ktoré vo februári 2024 vyústili v obsadenie mesta Rusmi. Kvôli neustálemu ostreľovaniu a bojom je však takmer úplne zničené.
Obec vznikla v roku 1778 a jej obyvatelia sa zaoberali prevažne poľnohospodárstvom. Plodné černozeme v okolí priťahovali stále nových osadníkov. Názov dostala po svojom zakladateľovi, ktorý sa údajne volal "Avdij."
Najväčším impulzom pre rozvoj osady sa stalo privedenie železnice na konci 19. storočia. Po tom, ako z ruskej občianskej vojny vyšli víťazne boľševici a Avdijivka bola začlenená do Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky v rámci ZSSR, sa v roku 1923 prvýkrát stala strediskom rajónu a v roku 1956 nakoniec získala štatút mesta. V roku 2014 ju nakrátko obsadili proruskí separatisti, no ukrajinskej armáde sa ju podarilo dobyť späť. Do ruskej invázie na Ukrajinu ležala priamo na zamrznutej frontovej línii, pričom dochádzalo k sporadickému obnoveniu bojov či ostreľovania. Ukrajina sa v tomto období snažila mesto čo najlepšie opevniť, aby ho v prípade obnovenia bojov dokázala čo najdlhšie udržať. 
Naplno sa boje znova rozhoreli vo februári 2022ruská armáda sa odvtedy dlho neúspešne snažila mesto dostať pod svoju kontrolu. V októbri 2023 rozbehla mohutnú operáciu na obsadenie mesta, čo sa jej napokon o štyri mesiace neskôr podarilo. Spolu s bitkou o Bachmut išlo o jedno z najbrutálnejších stretnutí rusko-ukrajinskej vojny, ktoré si podľa odhadov vyžiadalo stratu 47-tisíc ruských a 8-tisíc ukrajinských vojakov.
Hospodárstvo mesta bolo postavené najmä na miestnej koksovej fabrike, ktorá bola najväčšia svojho druhu v Európe.
Karol Volucki

Karol Volucki alebo Karol Wolucki, SJ (, ; * okolo roku 1750† 1783) bol poľský ex-jezuita a maliar ukrajinského pôvodu pôsobiaci na severovýchode dnešného Slovenska, najmä na Šariši.
Život.
Bližšie informácie o dátume alebo mieste jeho narodenia a úmrtia nie sú známe. Pravdepodobne podchádzal z rodu Voluckých, vetva rodu Rawicz. Po odchode z Poľska sa usadil v Toryskách, kde tvoril pre okolitú šľachtickú klientelu. Neskôr sa vrátil naspäť do Poľska.
Dielo.
V sakrálnej tvorbe roku 1777 realizoval súbor klenbových a nástenných malieb v interiéri Chrámu Povýšenia svätého Kríža v Nižnom Tvarožci. Ústredným motívom je Nájdenie svätého Kríža spolu s iluzívnymi kartušami, osteniami a kvetinovými festónmi v rokokovom tvarosloví. V presbytériu je maľba Piety a na jeho klenbe maľba svätej Trojice. Nad chórusom je motív Panny Márie Ochrankyne s kartušou, vročením a štyrmi biblickými výjavmi. V Bardejove  roku 1775 namaľoval výzdobu priečelia meštianskeho domu s tradičným námetom Panny Márie so svätou Trojicou.
V profánnej tvorbe využíval hravú aj satiricky zacielenú polohu rokoka, ktoré prenikalo do interiérov príslušníkov nižšej šľachty. V roku 1770 realizoval najrozsiahlejšiu maliarsku výzdobu v neskorobarokovom letohrádku (bývalý letný kaštieľ Szirmayovcov, zbúraný roku 1905) v Šarišských Michaľanoch. Predstavu o vymaľbe dokladá podrobný opis a fotografie maďarského historika umenia Kornela Divalda. Maliarska výzdoba sa vyznačovala bohatosťou mytologických námetov a rokokovo charakteristických žánrových scén s moralizujúcim až rozmarným poňatím, ktorým mu predlohou boli francúzske rytinové ilustrácie. Zachovala sa iba kaplnka s motívmi Nanebovzatia Panny Márie a freskou Sen Ľudovíta Veľkého. Ďalší prácami z jeho tvorby sú olejomaľby členov rodiny Dežőfiovcov (cca. 1782; dnes Východoslovenskom múzeu, Košice),maľba Amora (1781, sign.: „"Pinxit Carolus Wolucko in Olijso"“ [Olesie?]; od roku 1894 v Historickom múzeu mesta Ľvov, Ľvov), portrét (1781; Nedecký hrad) a oltárny obraz svätej Kataríny medzi učencami (1779; Kostol svätej Kataríny Alexandrijskej, Šarišské Dravce).
Tomáš Hellebrandt

Tomáš Hellebrandt, MSc. (* 7. apríl 1982, Žilina) je slovenský ekonóm a politik. Za Progresívne Slovensko bol členom Národnej rady SR.
Životopis.
Narodil sa 7. apríla 1982 v Žiline. Od roku 1993 žil mimo Slovenska. Vyštudoval ekonómiu na Oxfordskej univerzite a London School of Economics. Pracoval ako analytik v britskej centrálnej banke a v americkom think-tanku (Peterson Institute for International Economics vo Washingtone). Po návrate na Slovensko pôsobil na ministerstve financií. Odtiaľ odišiel na protest proti spolupráci ministra Igora Matoviča „s fašistami“.
Vtedy išlo o takzvaný „rodinný balíček“. Na ministerstve pôsobil na Útvare hodnoty za peniaze.
Politické pôsobenie.
Do Progresívneho Slovenska vstúpil v novembri 2022. V parlamentných voľbách v septembri 2023 kandidoval na 25. mieste kandidátky strany Progresívne Slovensko. Venuje sa trhu práce a sociálnym politikám. Ziskom 13 194 hlasov bol zvolený za poslanca z 25. miesta.
K 6. februáru 2024 sa vzdal poslaneckého mandátu. Stalo sa tak po tom, ako vo Fakultnej nemocnici s poliklinikou v Žiline neupovedomil lekárov o svojej diagnóze, v reakcii na čo na neho nemocnica podala trestné oznámenie pre podozrenie zo spáchania trestného skutku ohrozovania vírusom ľudskej imunodeficiencie (HIV). Vo vyhlásení na svojom facebookovom profile okrem iného uviedol: "„S mojím ochorením žijem už vyše 15 rokov. Zodpovedne beriem lieky a pravidelne chodím v zahraničí na kontroly a liečbu. Vďaka tomu nie som infekčný a nepredstavujem žiadne ohrozenie pre lekársky personál ani iných ľudí, s ktorými som v styku. Keďže nepredstavujem ohrozenie pre verejné zdravie, netušil som, že moju diagnózu musím niekde aktívne hlásiť. Akokoľvek, neznalosť práva neospravedlňuje a je iba mojou chybou, že som sa neoboznámil so slovenskými pravidlami pred tým, ako som sa sem vrátil.“" O incidente a o podaní trestného oznámenia nemocnicou ako prvý verejne informoval premiér Robert Fico na svojich sociálnych sieťach. Ani Hellebrandt, ani Progresívne Slovensko o trestnom oznámení do Ficovho oznámenia nevedeli. Fakultná nemocnica s poliklinikou Žilina sa k prípadu odmietla vyjadriť. Trestné oznámenie malo prísť práve od nej 30. januára 2024. Hellebrandt uviedol: "„Je zarážajúce, že takouto informáciou, ak je pravdivá, disponuje premiér Robert Fico, a rád by som sa ho spýtal, z akého zdroja a z akého titulu ju má k dispozícii. Je zrejmé, že moje pochybenie bude Robert Fico zneužívať na boj proti demokratickej opozícii a na odpútanie pozornosti od svojich vlastných prešľapov a veľkej skupiny trestne stíhaných politikov z radov koalície, ktorí sa naďalej držia svojich stoličiek.“" Predseda Progresívneho Slovenska Michal Šimečka poznamenal, že ide o možné zneužitie právomoci verejného činiteľa zo strany premiéra Fica.
Jeho náhradníkom sa stal Richard Dubovický.
Osobný život.
Hellebrandt je (podľa svojho profilu) „hrdým príslušníkom dúhovej komunity“.
Brockville

Brockville je mesto v kanadskej provincii Ontário. V roku 2021 malo 21 116 obyvateľov. Leží na Rieke svätého Vavrinca, na brehu oproti je Morristown v štáte New York. Mesto je letoviskom a bránou do oblasti Thousand Islands (Tisíc ostrovov).
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1784, jeho zakladateľmi boli lojalisti William Buell a Daniel a Charles Jones. V minulosti boli mesto dôležitým prekladiskom, aj dnes je železničnou križovatkou Canadian National Railway. Pôvodne sa volalo aj Elizabethtown. Zaznamenané boli aj názvy Williamstown a Charlestown. V roku 1812 bol po Britsko-americkej vojne premenovaný. Predlohou názvu bol Isaac Brock, britský generál.
Od roku 1832 má štatút „village“, od 1859 je „town“ a od roku 1962 „city“.
Demografia.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 21 116 obyvateľov, v roku 2016 to bolo 21 569. V roku 2021 cca 35 udalo ako etnický pôvod slovenský, cca 25 osôb český a nikto česko-slovenský. Ako rodný jazyk 19 655 uviedlo angličtinu, 590 francúzštinu, 160 oba, 1240 ľudí neoficiálne jazyky z toho nikto jazyky pôvodných obyvateľov.
Doprava.
V rokoch 1854 až 1860 bol v meste vybudovaný prvý železničný tunel v Kanade.
Ekonomika.
V meste sa rozvinul ľahší priemysel, elektrotechnický, farmaceutický a chemický.
Kultúra a turizmus.
V meste sa nachádza Brockville Arts Centre a Brockville Museum. Od roku 1821 tu vychádza denník "Recorder and Times", čo je najdlhšie medzi novinami v Ontáriu. Súdna budova Brockville Courthouse z rokov 18421844 je jedna z najstarších verejných budov v Ontáriu.
Grúň (vrch v Ondavskej vrchovine)

Grúň () je vrch v Ondavskej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Rovné, približne západne od Svidníka. Vrchol traverzuje Cesta hrdinov SNP.
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, okrese Svidník a zasahuje na katastrálne územie obce Nižný Orlík a Rovné a mesta Svidník. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná Jurkova Voľa, východne ležiaci Svidník, juhovýchodne Hrabovčík, južne obec Rovné a západne Cernina.
Opis.
Grúň leží v rozsiahlom hrebeni, lemujúcom západný breh Ondavy, medzi Ostrým vrchom () a Čiernou horou (). Severným smerom sa nachádza Czeremcha (), Kalinec (), Rohuľa () a Polianka (), východným Timofejka (), Pacutová (), Kolesovka () a Kozia brada (), južným Baňa (), Ostrý vrch (), Rajsova hora (), Veľký Prieloh () a Bukovec () a západným Hampľová (), Čierna hora (), Široká hora (), Makovica () a Javorník (). Juhozápadné svahy odvodňuje Radomka do Tople, voda zo severovýchodných častí odteká kratšími prítokmi do Ondavy. Popod vrchol prechádza turistická magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Ondavskej vrchoviny, ojedinele tiež Busov, Slanské a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no traverzom prechádza významná turistická magistrála.
Pakost okrúhlolistý

Pakost okrúhlolistý () je jednoročná bylina z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po po Himaláje a severnú Afriku.
Opis.
Pakost okrúhlolistý je jednoročná bylina, vysoká 10 až 40 cm. Byle sú početné, poliehavé až vzpriamené, mäkko chlpaté, v hornej časti aj žliazkaté.
Prízemné listy sú v ružici, dlhostopkaté a skoro odumierajú, byľové sú protistojné, krátkostopkaté. Čepele sú okrúhle až okrúhlo obličkovité, dolné s priemerom 3 až 7 cm, do jednej tretiny dlaňovito päť až sedemdielne, široko obrátene vajcovité. Horné listy sú menšie a hlbšie delené. Listové stopky sú žliazkato chlpaté.
Súkvetie tvoria dvojkveté vidlice, ktoré sú kratšie ako podporný list. Stopky vidlíc sú rovnako dlhé ako kvetné stopky, ktoré sú vzpriamené len v čase kvitnutia. Červená až červenoružová päťpočetná koruna s priemerom 5 až 6 mm je pravidelná. Kvetné lupienky sú voľné, podlhovasto obrátene vajcovité alebo srdcovité, na báze zúžené do krátkeho nechtíka, na vrchole plytko vykrojené, sú 1,5 krát dlhšie ako kalich. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať, často sú niektoré zakrpatené, na báze sú kopijovito rozšírené a brvité. Päťpočetný kalich má lístky voľné, podlhovasto elipsovité, trojžilové, ostité, na okraji a žilách odstávajúco chlpaté, dlhé 5 až 6 mm.
Zobákovité plody sú žliazkato odstávajúco chlpaté, nevráskavé, dlhé do 15 mm. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Elipsovité semená sú lesklé a bodkované.
Rozšírenie.
Pakost okrúhlolistý je pôvodný v Európe od Portugalska po Švédsko, pobaltské štáty, Bielorusko a Ukrajinu. Prirodzene sa vyskytuje aj v severnej Afrike od Maroka cez Alžírsko, Líbyu, Egypt až po Irán, Kazachstan, Afganistan, Pakistan, čínsky Sin-ťiang a Indiu. 
Zavlečený je v Spojených Štátoch, Južnej Amerike (Argentína, Uruguaj), v Juhoafrickej republike, Tasmánii a v ruskom Prímorí.
Na Slovensku sa v južnej časti vyskytuje od Devínskej Kobyly po Východoslovenskú nížinu. Vzácnejší je Slovenskom rudohorí, na Muránskej planine, Liptovskej kotline a Východných Beskydách.
Ekológia.
Pakost okrúhlolistý obsadzuje stanovištia na vápencových a andezitových podkladoch od nížin po pahorkatiny. Rastie na výslnných pustých miestach, na medziach, vzácne na poliach a úhoroch. Obľubuje vysychavé, výhrevné, výživné, humózne, kamenité i hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od mája do októbra. Na Slovensku je považovaný za zraniteľný druh.
Kapušiansky potok

Kapušiansky potok je potok v geomorfologickom celku Beskydské predhorie a v geomorfologickom podcelku Záhradnianska brázda v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Ladianka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v severovýchodnom kúte územia obce Podhradík v lesnom extraviláne na severozápadnom úpätí vrchu a lesa Dubová hora v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Masív Dubovej hory so leží väčšinou na území susednej obce Okružná.
Opis toku.
Od prameňa tečie severozápadozápadným smerom na pomedzí lesného extravilánu a poľnohospodárskeho extravilánu obce Podhradík, v priberá pravostranný bezmenný prítok, priteká na obecnú hranicu medzi Podhradíkom a obcou Vyšná Šebastová, tečie po obecnej hranici. V priberá ľavostranný bezmenný prítok, vteká na územie Vyšnej Šebastovej, pokračuje severozápadným smerom cez extravilán, ľavým brehom obmýva pole Gbelovky, pravým brehom les Maglovec, preteká cez dolný koniec intravilánu časti obce Severná vo Vyšnej Šebastovej, veľkým oblúkom mení smer na sever, pravým brehom obteká pole a pasienok Stredný breh, ľavým brehom pole Lúčne zeme a pole Nad Kapanošom, v poli Kapušianske hony vteká na územie obce Kapušany. Tečie cez intravilán a na jeho severnom okraji ústi do Ladianky ako jej ľavostranný prítok. Ladianka ďalej ústi do Sekčova. Pramení a preteká na území obce Podhradík, pokračuje cez územie obce Vyšná Šebastová a ústi na území obce Kapušany v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve obce Kapušany, cez územie ktorej potok preteká a ústi. Osadný názov Kapušany má pôvod v názve osadníkov bývajúcich neďaleko pohraničnej strážnej brány. Z toponyma "Kapušany" rozšírením o formant prídavného mena a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Kapušiansky potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Kapušiansky potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Kapušiansky potok je jedinečným názvom (február 2024).
Fantóm z Morrisville

Fantóm Morrisvillu je česká filmová komédia režiséra Bořivoja Zemana. Film bol uvedený do kín v roku 1966.
Dej.
Film je paródiou na západné mystické trilery a horory, najmä na film Jama a kyvadlo z roku 1961. Hudobník zo symfonického orchestra počas koncertu číta anglický thrillerový román, pričom hrá svoje časti z opery Carmen Georgesa Bizeta. Kniha naňho urobí taký silný dojem, že si sám seba predstaví ako hlavného hrdinu románu, sira Hannibala Morrisa, majiteľa obrovského gotického hradu. Potom prídu záhadné vraždy a zmiznutia, intrigy, únosy a láska.
Sloviaci

Sloviaci alebo starším pravopisom aj Slovjaci (jednotné číslo: "Sloviak", "Slovjak") môže byť staršie v niektorých východoslovenských nárečiach (historicky prípadne aj v iných slovenských nárečiach), resp. aj v niektorých starších etnografických textoch:
Slovjaci alebo menej často Sloviaci boli u niektorých aktivistov na konci 19. a v prvej polovici 20. storočia Východoslováci chápaní ako samostatný národ, pozri Slovjaci
Dubove

Dubove, v minulosti Dubovo (, , , ) je sídlisko mestského typu ležiace v Ťačivskom rajóne v Zakarpatskej oblasti na Ukrajine, asi 33 kilometrov severovýchodne od mesta Ťačiv. V roku 2022 malo 9848 obyvateľov. Obcou, rozkladajúcou sa na úpätí Karpát, preteká rieka Terešva.
Dejiny.
Podkarpatská Rus v ktorej sa nachádza dnešné Dubove, bolo súčasťou Uhorského kráľovstva od 10. storočia. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1336. Dubove sa nachádzalo v Marmarošskej župe a získalo význam v roku 1755, keď sa stalo miestom okresného lesníctva, ktoré začalo verbovať lesných robotníkov a drevorubačov a ich rodiny z Čiech, ktorí sa v oblasti začali usadzovať. Po rozpade Rakúsko-Uhorska roku 1918 až do roku 1938 bolo pod názvom Dubovo súčasťou Československa. V roku 1922 tu bol obecný notariát, žandárska stanica a poštový úrad. V roku 1930 tu žilo 4 416 obyvateľov; z toho 36 Čechov a Slovákov, 3 468 Rusínov, 139 Nemcov, 56 Maďarov, 706 Židov a 11 cudzincov.
Počas druhej svetovej vojny bolo Dubove okupované Maďarskom. V roku 1930 boli takmer 16 % zo 4 416 obyvateľov obce Židia. Ale do konca druhej svetovej vojny boli prakticky všetci Židia vyhladení. Červená armáda obsadila Dubove v roku 1945 a v nasledujúcom roku bola obec oficiálne začlenená do Sovietskeho zväzu. V roku 1969 sa Dubove stalo domovom významného sovietskeho závodu, Zakarpatského podniku na výrobu helikoptér, čo spôsobilo prílev nových osadníkov a nakoniec zvýšilo počet obyvateľov obce na viac ako 10 000. Najväčší zamestnávateľ v tejto oblasti, továreň bola zodpovedná za financovanie niekoľkých projektov v obci, vrátane štadióna a technickej školy. Po páde Sovietskeho zväzu v roku 1991 však továreň prepustila zhruba 5000 pracovníkov a Dubove zažili ťažké časy. Hoci továreň dodnes vyrába helikoptéry, väčšina jej zdrojov sa venuje výrobe sedadiel do komerčných lietadiel, satelitných antén a detských sánok.
Zákony o únii z roku 1800

Acts of Union 1800 (v Británii Union with Ireland Act 1800, v Írsku Act of Union (Ireland) 1800) boli zákony schválené súbežne britským a írskym parlamentom, ktorými sa Kráľovstvo Veľkej Británie a Írske kráľovstvo spojili do jedného štátneho celku nazvaného Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Írska. Predtým bola Británia a Írsko spojené len personálnou úniou (od roku 1541). Zákony boli prijaté v roku 1800 a vstúpili do platnosti 1. januára 1801. Zosilnenie väzby medzi oboma krajinami si Briti vynútili po neúspešnom írskom povstaní z roku 1798, ktoré naviac podporili francúzske vojská. Členovia írskeho parlamentu, ktorí zákony o únii schválil, smeli byť len anglikáni, aj keď drvivá väčšina obyvateľov Írska boli katolíci. Napriek tomu pri prvom hlasovaní nebol zákon prijatý (109 proti, 104 pre) a muselo byť zopakované. V ňom bol prijatý pomerom 158 za, 115 proti. Vytvorenie únie viedlo aj k zmene vlajky krajiny, do ktorej bol vkomponovaný kríž svätého Patrika, ako symbol Írska. Túto vlajku (známy Union Jack) používa Spojené kráľovstvo doposiaľ, napriek tomu, že sa Írsko v roku 1922 odtrhlo; kríž svätého Patrika v ňom teraz reprezentuje Severné Írsko, jedinou enklávou na írskom ostrove, ktorá v únii zostala.
Dušan Keketi (manažér)

Ing. Dušan Keketi (* 29. august 1975, Trnava) je slovenský manažér, od januára 2024 minister cestovného ruchu a športu v štvrtej vláde Roberta Fica.
Životopis.
Narodil sa v Trnave v rodine futbalového brankára Spartaka Trnava Dušana Keketiho. Základnú školu absolvoval v rokoch 19811988 v Trnave a v Klagenfurte, v rokoch 19881993
absolvoval Gymnázium Jána Hollého v Trnave. V rokoch 19931998 absolvoval štúdium obchodu a marketingu so špecializáciou na zahraničný obchod na Obchodnej fakulte Ekonomickej univerzity v Bratislave.
V rokoch 19992015 pracoval ako manažér vo viacerých obchodných a finančných spoločnostiach (Škoda Auto Slovensko, CAC Leasing Slovakia, UniCredit Leasing CZ). V rokoch 20162018 bol predsedom Rady banky a generálny riaditeľ Eximbanky SR a v rokoch 20182020 externým poradcom prezidenta spoločnosti Samsung Electronics Slovakia pre vládne záležitosti. Od roku 2020 pôsobil ako predseda predstavenstva a výkonný riaditeľ Letiska Sliač. V roku 2020 sa stal členom a v roku 2021 predsedom predstavenstva Letiska M. R. Štefánika v Bratislave.
26. januára 2024 ho prezidentka SR Zuzana Čaputová vymenovala za ministra novozriadeného rezortu cestovného ruchu a športu SR, kam ho nominovala strana SNS. Niekoľko dní pôsobil ako minister bez kresla, nakoľko ministerstvo vzniklo až k 1. februáru 2024.
Smikros (maliar)

Smikros () bol grécky maliar červenofigúrových váz, činný na prelome 6. až 5. storočia pred Kr.
Smikros („Drobný“), aténsky maliar váz z konca 6. storočia pred Kr., patril podľa niektorých znalcov antického umenia, medzi generáciu umelcov tzv. „priekopníkov“, ktorí ako prví zdobili vázy červenofigúrovou technikou. Jeho signatúry "SMIKROS EGRAFSEN" (Smikros namaľoval) sa nachádzajú minimálne na troch vázach (dve z nich sú na stamnoi a jedna je na tzv. šnúrovej amfore). Je veľmi pravdepodobné, že sa môžu nachádzať až na piatich vázach. Toto meno je zrejme napr. ([--]κρος [επο]ιεσεν – [--]kros zhotovil, nie je známe iné meno hrnčiara končiace na "kros") aj podpisom hrnčiara na veľkej, dnes už fragmentárnej rituálnej nádoby fialé podpísanej maliarom Dourisom. Ak je to tak, Smikros sa tu ukazuje ako talentovanejší hrnčiar než maliar, lebo fragmenty fialé sú vyrobené skutočne veľmi jemnou technikou.
Vázovú maľbu signovanú maliarom Smikrom vždy označovali za štýlovo blízku maľbám Eufronia. Keďže sa podpisoval iným menom, táto štýlová podobnosť sa vysvetľovala „hypotézou“, že vázový maliar, ktorý si hovoril Smikros, bol imitátorom Eufronia. Tak to interpretoval a dal tomu dlhotrvajúcu pečať hodnovernosti britský archeológ John Beazley, keď Smikra v roku 1925 označil za „veľmi zlého imitátora Eufronia“. Dnes nie je otázkou, či sú vázy s podpisom Smikra štylisticky odlíšiteľné od tých, ktoré podpísal Eufronios, ale skôr je problém vysvetliť skutočnosť, že vázy zdanlivo rovnakého štýlu nesú podpisy dvoch rôznych umelcov (americký klasický archeológ John H. Oakley dokonca tvrdí, že Smikros nebol skutočným maliarom váz, ale fiktívnym, obrazovým výtvorom Eufronia). Problémová sa zdala aj existencia niekoľkých nápisov mena Smikros na vázach. Meno Smikros bolo v Aténach v šiestom a piatom storočí pred Kr. však natoľko bežné, že sa v týchto prípadoch nemuselo týkať Smikra, maliara váz.
Červenofigúrový stamnos, umiestnený v Kráľovskom múzeu umenia a histórie v Bruseli, podpísaný Smikrom zobrazuje ležiacu postavu označenú nápisom "Smikros" (často označovanú za jediný autoportrét antického maliara váz), uchvátenú hudbou hetéry hrajúcej na diaulos. Je to pozoruhodný príklad toho, ako sa novou červenofigúrovou technikou vázovej maľby zobrazovali aj výjavy z bežného života, v tomto prípade zo symposia, ktorého sa zúčastnili aténski muži (možno hrnčiari a ich patróni).
Alvis Stormer

Alvis Stormer je vojenské obrnené vozidlo vyrobené britskou spoločnosťou Alvis Vickers, v súčasnosti známej ako BAE Systems Land &amp; Armaments. Stormer vznikol vývojom rodiny pásových bojových vozidiel rozviedky, ako sú Scorpion, Scimitar, Spartan atď. V podstate ide o ich väčšiu a modernizovanú verziu s dodatočným kolesom na každej strane.
Vznik a vývoj.
V 70. rokoch 20. storočia vyvinulo britské ministerstvo obrany prototyp nového bojového vozidla, ktoré bolo zväčšenou verziou pásového obrneného transportéru FV103 Spartan. Nové vozidlo sa od svojho predchodcu odlišovalo tým, že malo na každej strane pridané jedno koleso. Vozidlo tiež získalo nový motor, prevodovku a odpruženie. To prakticky zdvojnásobilo nosnosť Spartanu a poskytlo oveľa všestrannejšiu platformu pre ďalší vývoj. Mal to byť univerzálny obrnený transportér alebo platforma bojových vozidiel. Prototypy vyzbrojené 7,62 mm guľometom nad veliteľským stanovišťom prešli mnohými testami a skúškami.
V 70. rokoch predalo ministerstvo obrany spoločnosti Alvis Vehicles konštrukčné práva na toto nové vozidlo. Firma Alvis Vehicles nazvala vozidlo Stormer a v roku 1981 oznámila, že ho bude ďalej vyvíjať. Čoskoro po tomto oznámení objednala Malajzia prvých 25 obrnených transportérov Stormer. Ako veliteľské vozidlo na podporu svojich tankov Chieftain ho zakúpil aj Omán. Stormer bol prvýkrát predstavený v roku 1987 ako FV4333.
Varianty.
Stormer HVM (High Velocity Missile) je upravený variant, ktorý objednala britská armáda. Slúži ako mobilný systém protivzdušnej obrany krátkeho dosahu vybavený raketami Starstreak High-Velocity Missile. Primárnou úlohou Stormer HVM je chrániť pozemné sily a kľúčové zariadenia pred nízko letiacimi lietadlami, vrtuľníkmi a UAV (bezpilotné vzdušné prostriedky). Celkovo bolo objednaných 151 raketových systémov protivzdušnej obrany Stormer HVM. Tento systém protivzdušnej obrany vstúpil do služby v roku 1997.
Stormer High Mobility Load Carrier (HMLC) je valníková verzia Stormeru vyvinutá na prepravu rôznych vojenských zásob na bojisko.
Shielder je valníkový variant vybavený americkým systémom kladenia mín M163 Volcano. V roku 1995 objednalo britské ministerstvo obrany celkom 29 Shielderov. Prvé vozidlá boli dodané britskej armáde v roku 1999.
Stormer 30 bol navrhnutý ako bojové vozidlo pechoty. Bol vybavený upravenou 30 mm vežou prieskumného obrneného vozidla Scimitar. Toto vozidlo nebolo nikdy sériovo vyrábané.
Dušan Keketi

Dušan Keketi môže byť:
Haľagoš

Haľagoš () je vrch v Ondavskej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Proč, približne severovýchodne od Prešova. 
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Proč. Najbližším sídlom je na juhovýchodnom úpätí situovaná obec Proč, južne sa nachádza Šarišská Trstená, Chmeľovec a Podhorany, západne Tulčík a Demjata, severne Lopúchov a severovýchodne Dukovce.
Opis.
Haľagoš leží v hrebeni, lemujúcom juhozápadný okraj Ondavskej vrchoviny. Severným smerom sa nachádza Brezie (), Rovienky (), Lazy () a Splaziny (), východným Červelík (), Chrasť (), Vichter (), Lysá hora () a Veľká hora (), južným Oblík (), Tri chotáre (), Krivý javor (), Dubová hora () a Kapušiansky hradný vrch () a západným Stráž (), Lysá Stráž (), Dubina (), Lysá () a Čergov (). Východné svahy odvodňuje Ladianka v povodí Sekčova, kde smeruje aj z južných častí odtekajúca Trstianka a zo západných Dlhý potok, voda zo severovýchodných svahov odteká potokom Topoľa do Tople. Na vrchol nevedie značený chodník. Na vrchole je telekomunikačný stožiar. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lúka, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak vidieť okolité vrcholy Ondavskej vrchoviny, no tiež Slanské a Vihorlatské vrchy, Busov, Čergov, Spišsko-šarišské medzihorie, Branisko, Čiernu horu a Volovské vrchy, nezriedka aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný poľnou cestou z neďalekej obce Proč.
Pakost močiarny

Pakost močiarny () je vlhkomilná trváca bylina z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po juhovýchodnú Sibír a Kaukaz.
Opis.
Pakost močiarny je vlhkomilná trváca bylina, vysoká 30 až 60 cm, s hrubým podzemkom a pomerne tenkými vystúpavými byľami, ktoré sú rozkonárené, odstávajúco chlpaté a nežliazkaté.
Stonkové listy sú protistojné, dolné dlhostopkaté (až 20 cm), listová stopka je odstávajúco chlpatá, horné sú krátkostopkaté. Čepeľ prízemných a spodných listov je hlboko dlaňovito päťdielna až sedemdielna, s priemerom 10 až 12 cm, horné sú trojdielne a menšie. Diely sú obrátene vajcovito klinovité, na vrchole laločnaté a hlboko zúbkaté. Vrchná strana je krátko štetinatá, spodná odstávajúco chlpatá. Končisté prílistky sú vajcovito kopijovité, červenohnedé a holé.
Kvety sú obojpohlavné, usporiadané v dvojkvetých pazušných vidliciach, na dlhých chlpatých stopkách, ktoré sú po odkvitnutí a dozretí plodu zohnuté. Fialova päťpočetná koruna je pravidelná. Kvetné lupienky sú voľné, obrátene vajcovité, vpredu zaokrúhlené alebo len veľmi plytko vykrojené, tmavofialovo žilkované, dlhé 12 až 18 mm. Na báze sú zúžené do krátkeho nechtíka a brvité. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať, na báze sú kopijovito rozšírené a brvité. Päťpočetný kalich má lístky voľné, podlhovasto elipsovité, päťžilové až sedemžilové, s blanitým okrajom, dlhé 10 až 13 mm. Na vrchole sú dlho končisté, s koncovou osťou do 2 mm.
Zobákovité plody sú odstávajúco chlpaté, nežliazkaté, dlhé 20 až 25 mm, zobák plodu je holý. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Elipsovité až podlhovasto vajcovité semená sú hladké.
Rozšírenie.
Prirodzený areál pakosta močiarneho sa rozprestiera od Európy po juhovýchodnú Sibír a cez Turecko po Kaukaz. Na Slovensku je na celom území dosť hojný. Najvyšší výskyt bol zaznamenaný v Bukovských vrchoch, v oblasti vrchu Ďurkovec (1 150 m n. m.) a vo Volovských vrchoch, na Pipitke (1 100 m n. m.).
Ekológia.
Pakost močiarny obsadzuje stanovišťa od nížin po pahorkatiny, iba vzácne zasahuje do horského stupňa. Rastie v pobrežných porastoch a na zamokrených stanovištiach lesov a lúk. Obľubuje vlhké až mokré, výživné, často vápenaté, humózne, hlinité i kamenité pôdy. Kvitne od júna do septembra.
Rock Legends

Rock Legends je kompilačný box set írskej rockovej skupiny Thin Lizzy. V roku 2020 ho vydalo vydavateľstvo Universal Music. Bol masterovaný Andym Pearcom a Mattom Worthamom a skompilovaný Scottom Gorhamom a Nickom Sharpom.
Bohumil Bača

Bohumil Bača (* 28. marec 1943, Plavecký Mikuláš) je slovenský výtvarník, akademický maliar a stredoškolský pedagóg.
Životopis.
Narodil sa ako šiesty z ôsmich detí do rodiny mlynára Vojtecha Baču pôvodom z moravskej obce Petrůvka pri Luhačoviciach a Emílie (rod. Grofovej) z Jablonice. Rodina sa skoro po jeho narodení odsťahovala do Kútov. Po maturite na odbore grafiky Školy umeleckého priemyslu v Bratislave dva roky pracoval ako reklamný grafik. V roku 1962 bol prijatý na Vysokú školu výtvarných umení, kde študoval v oddelení monumentálnej maľby u profesora Petera Matejku. Po absolvovaní v roku 1968 pôsobil dva roky ako pedagóg na Strednej umelecko-priemyselnej škole v Kremnici, od roku 1972 bol slobodného povolania.
V roku 1995 spoluzaložil v Bratislave súkromnú strednú školu umenia a dizajnu, ktorá dnes nesie jeho meno, a dlho pôsobil ako jej zriaďovateľ. V rokoch 1999 až 2006 bol predsedom Spolku výtvarníkov Slovenska.
S manželkou Zdenou (rod. Žvakovou; hydrogeologička) má dve deti – dcéru Bohunku, vyd. Koklesovú (* 1972; historička umenia, kurátorka a rektorka VŠVU) a syna Dalibora (* 1973; sochár a scénograf).
Dielo.
Jeho diela sú zastúpené vo zbierkach Slovenskej národnej galérie, Galérie mesta Bratislavy, galérií v Žiline, Nitre, Senici či Hodoníne.
Ortášsky potok

Ortášsky potok je potok v geomorfologickom celku Košická kotlina a v geomorfologickom podcelku Toryská pahorkatina v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Sekčov. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v juhovýchodnom kúte územia obce Ľubotice v poľnohospodárskom extraviláne na juhozápadnom okraji poľa Ortáše v okrese Prešov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severozápadným smerom v poľnohospodárskom extraviláne obce Ľubotice, pravým brehom obmýva pole Chraste, v vteká do intravilánu Ľubotíc, v priberá pravostranný bezmenný prítok. V intraviláne prudko mení smer na juhozápad, preteká cez zastavanú plochu Konopiská, ústi do Sekčova ako jeho ľavostranný prítok. Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení, preteká a ústi na území obce Ľubotice v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve poľa Ortáše, pri ktorom potok pramení. Toponymum Ortáše má pôvod v slove ortovať, ortovec s pôvodným významom klčovať, klčovaním rúbaniska a následným čistením klčoviska získavať úrodnú pôdu. Z toponymického slovného základu "ort-" rozšírením o formant "-áš" (vplyv maďarčiny) a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Ortášsky potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Ortášsky potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Ortášsky potok je jedinečným názvom (február 2024).
Kohútov (vrch v Ondavskej vrchovine)

Kohútov () je vrch v Ondavskej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Andrejová, približne severovýchodne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji a okrese Bardejov. Zasahuje na katastrálne územia obcí Šarišské Čierne a Andrejová. Najbližšími sídlami sú na západnom úpätí situovaná Andrejová a východne ležiace Šarišské Čierne, severozápadne sa nachádza Zborov, severne Smilno a severovýchodne Cigla.
Opis.
Kohútov leží v strede severnej časti Ondavskej vrchoviny, v hrebeni vedúcom z Kačalovej () na Zverník (). Západným smerom sa nachádza Hradské (), Koldorina (), Stebnícka Magura (), Jedlina () a Kamenná hora (), južným Šadrovka (), Gregorová (), Kačalová () a Spálený vrch (), východným Makovica (), Krásna hora (), Pohorelá (), Kýčera () a Kaštielik () a severným Zverník (), Czeremcha (), Vysoký vrch (), Smilniansky vrch (), Javorina () a Suchý vrch (). Západné svahy odvodňuje Andrejov potok, južné jeho prítok Spálený potok, smerujúce do Tople, voda z východných častí odteká Jarkom do Ondavy. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no juhozápadným úbočím vedie Cesta hrdinov SNP. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Ondavskej vrchoviny a susedného Busova, no tiež Čergov, Slanské vrchy a ojedinele aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup naň je možný z okolitých obcí. Juhozápadnou časťou však prechádza Cesta hrdinov SNP:
Pakost mäkký

Pakost mäkký () je jednoročná až dvojročná bylina z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po Irán a severnú Afriku.
Opis.
Pakost mäkký je jednoročná až dvojročná bylina, vysoká 10 až 40 cm. Byle sú poliehavé alebo vystúpavé, od bázy rozkonárené, husto páperisté, sivozelené, dlho odstávajúco chlpaté, hore roztratene žliazkaté.
Prízemné listy sú v ružici, s listovými stopkami dlhými 6 až 10 cm. Horné byľové listy sú striedavé, menšie a najvyššie sú sediace. Čepele sú okrúhlo obličkovité, mäkko chlpaté, do troch štvrtín dlaňovito päťdielne až sedemdielne. Diely sú obrátene vajcovito klinovité, vpredu končisto trojlaločné. Prílistky i listene sú malé, kopijovité.
Kvety sú usporiadané v dvojkvetých vidliciach, ktoré sú omnoho dlhšie ako podporné listy. Červenofialová päťpočetná koruna je pravidelná. Kvetné lupienky sú voľné, obrátene srdcovité, na báze zúžené do krátkeho chlpatého nechtíka, na vrchole hlboko vykrojené, dlhé do 6 mm. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať, plodné bývajú len vnútorné. Nitky sú na báze kopijovito rozšírené, holé alebo jemne brvité. Päťpočetný kalich má lístky voľné, vajcovité až elipsovité, trojžilové, na okraji sú blanité, dlhé 3 až 4 mm, krátko ostité. Kvetné stopky sú v čase kvitnutia a zrelosti vzpriamené.
Zobákovité plody sú holé, priečne vráskavé, dlhé 10 až 13 mm. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Semená sú hladké.
Rozšírenie.
Areál prirodzeného rozšírenia pakosta mäkkého sa rozprestiera od Európy až po európske Rusko a severný Kaukaz, v severnej Afrike od Maroka po Egypt a od Saudskej Arábie po Irán.
Zavlečený je v Severnej Amerike v Kanade, Spojených Štátoch a Mexiku, v Južnej Amerike (Argentína, Čile, Uruguaj), na Islande, v Austrálii, Tasmánii, na Novom Zélande a v Japonsku.
Na Slovensku je v teplejších oblastiach roztratený, inde zriedkavý. Jeho výskyt bol ojedinele zaznamenaný na Devínskej Kobyle, Záhorskej a Podunajskej nížine, v Bielych Karpatoch, Slovenskom krase, Strážovských vrchoch, Slovenskom rudohorí, na Muránskej planine a Vihorlate.
Ekológia.
Pakost mäkký obsadzuje stanovištia od nížin po pahorkatiny. Rastie v záhradách, na poliach, suchých trávnatých porastoch a v kroviskách. Obľubuje vysychavé, výživné, dusíkaté, slabo kyslé, hlinitopiesočnaté pôdy. Je veľmi premenlivý vo veľkosti, chlpatosti a farbe kvetov. Kvitne od mája do septembra. Na Slovensku sa považuje za takmer ohrozený.
Temné súhvezdie

Temné súhvezdie je obrazec, ktorý nie je tvorený z hviezd, ale z tmavých (temných) hmlovín, ktoré sa premietajú na svetlé pozadie Mliečnej cesty. Ide o historický pojem, nepatria do oficiálneho zoznamu 88 súhvezdí a neradia sa ani medzi asterizmy.
Temné súhvezdie si vytvárali niektoré juhoamerické a iné domorodé národy. Patrili medzi ne napríklad "Yutu" (dvakrát, z toho jedno bola hmlovina Uhoľné vrece), Líška, Had, Lama či Ropucha. Andské národy nazývali temné súhvezdia podľa zvierat, ktorých zjavenie sa a zmiznutie za nočnej oblohy zodpovedalo biologickým cyklom týchto zvierat.