Vanské jazero

Vanské jazero (iné názvy pozri nižšie) je najväčšie jazero v Turecku. Nachádza vo východnej Anatólii (Malej Ázii), neďaleko hraníc s Iránom. Leží v nadmorskej výške vyše približne 1 640 m n. m., vo východnej časti krajiny, v Arménskej vysočine pod vrchom Ararat.
Je tektonického pôvodu (sopečné jazero) a bezodtokové. Voda v ňom je slaná, dosahuje však nižšiu salinitu než iné turecké jazerá. Do jazera sa vlievajú viaceré rieky. Hladina jazera rôzne klesá a stúpa, v dôsledku čoho sa mení aj jeho rozloha: napr. 3 574 km² či 3 738 km². Priemerná hĺbka je vyše 140 m, no v najhlbších oblastiach dosahuje 451 m. 
Jazero vzniklo prehradením rieky lávovým prúdom. Nachádza sa v ňom viacero ostrovov. Ostrov Ahtamar bol od 10. do konca 19. storočia náboženským strediskom Arménskej cirkvi a územie jazera bolo historicky dlhodobo obývané Arménmi. Na brehu jazera leží rovnomenné turecké mesto.
Po jazere medzi pobrežnými mestami premáva pravidelná osobná lodná doprava; v Tuğ na juhozápadnom pobreží sa nachádza malá lodenica.
Jazero dalo názov plemenu mačiek, ktoré bolo vyšľachtené v oblasti okolo neho (turecká van).
Jazero.
Vanské jazero je najväčšie jazero v Turecku. Jazero má takmer trojuholníkový tvar a leží v uzavretej kotline. Nachádza sa v nadmorskej výške vyše 1 640 m n. m. vo východnej časti krajiny, v Arménskej vysočine pod vrchom Ararat. Je tektonického pôvodu a bezodlokové. Povodie jazera Van presahuje 15 000 km² a tvorí najväčšiu vnútrozemskú panvu Turecka okrem centrálnej anatólskej oblasti.
Jazero sa člení na dve časti. Severná časť je oveľa plytšia a od hlavnej časti ju delí úzky priechod. V južnej časti hĺbka bežne presahuje 100 metrov. Brehy jazera Van sú prevažne strmé a lemované útesmi. Južný breh je kľukatý a erodovaný. V jazere sa nachádza množstvo ostrovov. Najväčším je Gadiru, ktorý leží na severe. Vo východnej časti leží Carpanak, na juhu Ahtamar a Atrek.
Jazero vzniklo niekedy počas pleistocénu), keď sa prúd lávy zo sopky Nemrut rozšíril takmer 60 km cez juhozápadný koniec panvy a zablokoval odvodnenie oblasti do rieky Murat (prítok Eufratu).
Voda.
Do jazera sa vlievajú viaceré rieky: najmä Bendimahi a Zilan na severe, a riekami Karasu a Micinger z východu. Značnú časť vody mu prináša dážď a roztopená voda z hôr. Voda v ňom je slaná, dosahuje však nižšiu salinitu než iné turecké jazerá (13%/22%), čo vedie k hypotézam, že je spojené podzemnou cestou s riekou Tigris. Najhojnejšie soli v jazere sú uhličitan sodný a síran sodný. Brakické vody nie sú vhodné ani na pitie, ani na zavlažovanie.
Hladina jazera rôzne klesá a stúpa, v dôsledku čoho sa značne mení aj jeho rozloha: napr. 3 574 km² či 3 738 km². Priemerná hĺbka je vyše 140 m, no v najhlbších oblastiach dosahuje 451 m. V najširšom bode viac ako 119 km dĺžku. pH vody je 9,8.
Hladina je najnižšia počas zimných mesiacov a začína stúpať na jar, keď sa v okolitých horách topí sneh. Na najvyššiu úroveň sa hladina vyšplhá v júli. Počas zimy sa povrch rýchlo ochladí a severná časť jazera občas zamrzne. Zamrznutiu celého jazera bráni jeho vysoká slanosť.
Fauna a flóra.
Jediným známym druhom ryby v jazere je endemický druh "Chalcalburnus tarichi". Ryby migrujú medzi množstvom sladkovodných prítokov, ktoré zásobujú jazero.
História.
Na východnom brehu jazera ležalo urartské mesto Tušpa. 
Jazero spomínajú viacerí starovekí autori, hoci niekedy bolo zamieňané s inými (napr. Strabón 11,14,8). Podľa antických autorov bolo jazero natoľko slané, že v ňom žil len jeden druh ryby (belicky), pričom aj ten obýval iba územia pri prítokoch riek. 
V stredoveku patrilo územie v okolí jazera k centrám arménskeho kultúrneho života. Na ostrove Ahtamar (iné názvy: Agtamar, Achtamar, Agthamar, Aghthamar) dodnes ležia ruiny arménskej Katedrály Svätého Kríža. 
Pred zánikom Osmanskej ríše ležalo vo vanskom a bitlískom vilájate.