Mária I. (Anglicko)

Mária I. zvaná Katolícka alebo, najmä protestantmi, Krvavá (* 18. február 1516, Londýn, Anglicko – † 17. november 1558, Londýn) bola anglická kráľovná v rokoch 1553 až 1558. 
Bola jediným dieťaťom Henricha VIII. a jeho prvej manželky Kataríny Aragónskej, ktoré prežilo. Máriin nevlastný brat Eduard VI. - syn Henricha VIII. a jeho tretej manželky Jany Seymourovej sa stal po smrti Henricha VIII. v roku 1547 ako deväťročný kráľom. Keď kráľ Eduard VI. v roku 1553 smrteľne ochorel, pokúsil sa Máriu odstrániť z nástupníckej línie, pretože predpokladal, že zvráti všetky protestantské reformy, ktoré sa začali za vlády jeho a Henricha VIII. Po Eduardovej smrti v roku 1553 sa vedúci politici pokúsili vyhlásiť za kráľovnú Janu Greyovú. Mária zhromaždila svojich prívržencov vo Východnom Anglicku sa zosadila Janu Greyovú z trónu a neskôr ju dala sťať. 
Bola prvou panovníčkou Anglicka, s výnimkou sporných vlád cisárovnej Maud a Jany Greyovej. V roku 1554 sa vydala za španielskeho princa Filipa, čím sa po nástupe svojho manžela na trón v roku 1556 stala španielskou kráľovnou. Mária nikdy nenavštívila Španielsko. Manželstvo bolo prijaté ľudovou revoltou, organizovanou Thomasom Wyattom, ktorý sa ju snažil zvrhnúť v prospech Máriinej mladšej nevlastnej sestry, Alžbety - dcéry Henricha VIII. a Anny Boleynovej. Povstanie však zlyhalo a Alžbeta bol uväznená do Tower of London.
Počas jej 5-ročného panovania bolo v takzvaných mariánskych prenasledovaniach upálených viac ako 280 protestantov. Mária nemala deti a prežila dve falošné tehotenstvá, jedno v roku 1554 a druhé v roku 1557, čo ju v Európe zosmiešnilo. Len pár pred svojou smrťou uznala svoju mladšiu nevlastnú sestru Alžbetu ako svoju nástupkyňu. Po Máriinej smrti bol jej znovunastolený katolicizmus odstránený Alžbetou I. na začiatku jej vlády.
Narodenie a rodina.
Mária sa narodila 18. februára 1516 v paláci Placentia, Greenwich v Anglicku. Bola jednou dcérou kráľa Henricha VIII. a jeho prvej manželky Kataríny Aragónskej - dcéry Ferdinanda II. Aragónskeho a Izabely I. Kastílskej. Jej matka utrpela veľa potratov. Pred jej narodením sa narodili 4 deti, z ktorých bola jedna mŕtva dcéra a traja synovia, ktorí sa narodili mŕtvi alebo žili krátko. Benátsky veľvyslanec Sebastian Giustiani zablahoželal anglickému kráľovi „k narodeniu jeho dcéry a dobrému zdraviu jej veľmi pokojnej matky, kráľovnej“, hoci „bolo by oveľa príjemnejšie, keby to dieťa bol chlapec.“ Henricha III. to však neodradilo a v odpovedi napísal Giustinianimu: „Obaja sme mladí; Tentoraz to bola dcérka, s deťmi budeme z Božej milosti pokračovať neskôr.“
Tri dni po narodení bola pokrstená na katolíčku v kostole Obsevant Friars Church v Greenwichi. Bola pomenovaná po svojej tete Márii Tudorovej - manželke francúzskeho kráľa Ľudovíta XII., ktorého Henrich mal veľmi rád. Medzi jej krstných rodičov patrili: lord kancelár Thomas Wolsey, jej prateta Katarína z Yorku, Agnes Howardová, vojvodkyňa z Norfolku a Margaréta Pole, grófka zo Salisbury a bola pri Máriinej sviatosti birmovania, ktorá sa uskutočnila krátko po jej krste. Nasledujúci rok bola Mária krstnou matkou svojej sesternici Frances Brandonovej. V roku 1520 bola grófka zo Salisbury vymenovaná za Máriinu guvernantku. John Hussey, neskôr lord Hussey bol od roku 1530 jej komorníkom. Jeho manželka, Lady Anne - dcéra Georga Greya, grófa z Kentu - bola jednou z asistentiek mladej princeznej.
Vzdelanie a plány na manželstvo.
Mária bola predčasne vyspelé dieťa. V júli 1520, len vo veku štyri roky, pobavila francúzsku delegáciu vystúpením na virginals (druh čembala). Veľa jej vzdelania navrhla jej matka, ktorá sa poradila so španielskym humanistom Juanom Luísom Vivesom, ktorého poverila napísaním knihy Výchova kresťanskej ženy pre Máriu. Už ako 9-ročná vedela písať a čítať po latinsky. Mária študovala francúzštinu, španielčinu, hudbu, tanec a možno aj gréčtinu. Henrich VIII. zbožňoval svoju dcéru. Toto napísal o Márii Giustinianimu: „Toto dievča nikdy neplače.“ Na jej miniatúrnom portréte je vidieť, že Mária mala bielu pleť, svetlomodré oči a červené alebo ryšavo-zlaté vlasy. Jej fyzické vlastnosti boli podobné tým, aké mali ich rodičia. Mala tiež červené líca, ktoré mal aj jej otec.
Hoci Henrich mal svoju dcéru rád, bol hlboko sklamaný, že jeho manželstvo s Katarínou neprinieslo syna. Keď mala deväť rokov bolo zrejmé, že Henrich VIII. a Katarína už nebudú mať žiadneho syna, takže anglický kráľ nemal legitímneho mužského dediča. V roku 1525 poslal Henrich VIII. svoju dcéru na hranice z Walesom, aby nominálne predsedala Rade Walesu. Zastávala dvor na hrade Ludlow a získala mnoho kráľovských výsad, ktoré zvyčajne boli pre princov z Walesu. Vives a iní ju oficiálne nazývali „princezná z Walesu“, hoci nikdy nedostala tento titul. Zrejme tri roky strávila pri hraniciach s Walesom, ale pravidelne navštevovala dvor svojho otca a potom v polovici roku 1528 sa Mária natrvalo vrátila do Londýna.
Celé jej detstvo, jej otec dohadoval budúce manželstvá. Keď mala dva roky, bol zasnúbená s Františkom, synom francúzskeho kráľa Františka I., ale zasnúbenie bolo o tri roky zrušené. V roku 1522, uprostred talianskej vojny, podpísal Henrich VIII. Windsorskú zmluvu, v ktorej bolo stanovené, že šesť-ročná Mária sa vydá za Máriinho bratranca, španielskeho kráľa Karola I., ktorý sa neskôr stal aj cisárom Svätej rímskej ríše pod menom Karol V. Katarína podporovala tento zväzok, ako len mohla, o čom svedčia jej opisy schopností svojej dcéry v marci 1522. V listoch svojmu synovcovi, Katarína napísala, že Mária mala eleganciu, schopnosti a sebaovládanie ako 20-ročné dievča. Karol I. však o niekoľko rokov neskôr so súhlasom Henricha VIII. zrušil zasnúbenie.
Kardinál Thomas Wolsey, hlavný poradca anglického kráľa obnovil manželské rokovania s Francúzskom. Henrich VIII. navrhol, aby sa Mária vydala za francúzskeho kráľa Františka I., ktorý túžil po spojenectve s Anglickom. Bola podpísaná manželská zmluva, v ktorej sa uvádzalo, že Mária sa vydá za kráľa Františka I. alebo za jeho druhého syna, Henricha, vojvodu z Orleánsu, ale o nejaký čas Wolsey vybavil spojenectvo s Francúzskom bez takéhoto manželstva. Podľa Benátčana Maria Savorgnana sa korunná princezná stávala „peknou mladou dámou, dobrých proporcií a dobre stavanej postavy.“
Dospievanie.
Manželstvo Máriiných rodičov bolo medzitým v ohrození. Henrich VIII. bol sklamaný, že nemal mužského následníka a dychtivý sa znovu oženiť, sa pokúsil o anulovanie svojho manželstva s Katarínou Aragónskou, ale pápež Klement VII. jeho žiadosť odmietol. Henrich VIII. citoval biblické pasáže (Lv 20:21), a z toho usúdil, že jeho manželstvo s Katarínou bolo „nečisté“, pretože bola vdovou po Henrichovom bratovi Arturovi, princovi z Walesu. Katarína povedala, že jej manželstvo s Arturom bolo nenaplnené, takže to manželstvo nebolo platné. Jej prvé manželstvo na základe toho anuloval predchádzajúci pápež Július II. Klement VII. možno sa zdráhal anulovať manželstvo kvôli zastrašovaniu zo strany Karola I., Kataríninho synovca a bývalého snúbenca Márie, ktorého jednotky obkľúčili a obsadili Rím vo vojne Cognacovej ligy.
Od roku 1531 mala Mária nepravidelnú menštruáciu a trpela depresiami, hoci nie je jasné, čím to bolo spôsobené stresom alebo pubertou. Mária nesmela vidieť svoju matku, ktorú Henrich VIII. poslal žiť ďaleko od kráľovského dvora. Začiatkom roka 1533 sa Henrich VIII. oženil s Anna Boleynovou, ktorá bola tehotná s ďalším Henrichovým dieťaťom. V máji toho istého roku Thomas Cranmer, arcibiskup canterburský, formálne anuloval manželstvo Henricha VIII. a Kataríny Aragónskej. Henrich VIII. odmietol pápežskú autoritu a vyhlásil sa za najvyššieho predstaviteľa anglikánskej cirkvi. Katarína stratila titul kráľovnej a bola vyhlásená za vdovu princeznú z Walesu - titul ktorý mala po smrti princa Artura a Mária bola považovaná za nelegitímnu. Namiesto toho, aby mala titul princeznej, bola nazývaná Lady Mary a jej práva v nástupníctve boli prenesené na jej novonarodenú nevlastnú sestru Alžbetu. Jej dvor bol rozpustený. V decembri 1533 bola integrovaná do Alžbetinho pestúnskeho domova v Hatfielde. Opustilo sa aj od toho, aby sa vydala za príbuzného svojej matky.
Mária vytrvalo odmietala uznať svoju nevlastnú matku za kráľovnú alebo Alžbetu za princeznú, čo jej otca ešte viac naštvalo. V strese a obmedzenom pohybe často chorľavela a strácala zdravie, čo jej kráľovský lekár Wiliam Butts pripisoval „zlému zaobchádzaniu“, ktorého sa jej dostalo. Mária sa bála otrávenia, pretože ju kráľovná Anna považovala za hrozbu pre svoje záujmy. Máriiným blízkym poradcom sa stal cisársky veľvyslanec Eustace Chapuys, ktorý sa neúspešne prihováral za Máriu na kráľovskom dvore. Henrich a Mária sa nerozprávali spolu tri roky. Hoci ona a jej matka Katarína boli choré, Mária nedostala povolenie navštíviť svoju matku. Keď jej matka v roku 1536 zomrela, Mária bola „bezútešná“ a neistá vo svojej budúcnosti. Katarína bola pochovaná v katedrále v Peterboroughu. Potom Mária strávila čas v dobrovoľnom väzení v Hundsone.
Dospelosť.
V roku 1536 Anna Boleynová upadla do nemilosti anglického kráľa, vraj kvôli jej potratu. Anna bola po nespravodlivom procese v máji roku 1536 popravená a jej dcéra Alžbeta bola podobne ako Mária vyhlásená za nelegitímnu a bola zbavená dedičských práv. Dva týždne po Anninej poprave sa Henrich VIII. oženil s Janou Seymourovou, ktorá naliehala na svojho manžela, aby uzavrel mier s Máriou. Anglický kráľ trval na tom, aby ho uznala za hlavu anglikánskej cirkvi, zavrhla pápežskú autoritu a uznala, že manželstvo medzi jej rodičmi bolo nezákonné ako aj jej nezákonnosť. Mária sa tiež pokúsila o zmierenie so svojím otcom a ustúpila v niektorých veciach a prisahala vernosť kráľovi „po Bohu“, ale odmietla ho uznať za hlavu Cirkvi. Mária považovala protestantskú vieru za „ikonoklastické“ vyvlastnenie katolíckej cirkvi, ktoré „uprednostňovalo vrecká“ „oportunistickej šľachty“. Medzi ňou a prvým ministrom kráľa Thomasom Cromwellom došlo k výmene listov, aby mohol zasiahnuť do jej konfliktu s otcom. Keď však mala Mária prístup ku tajným listom svojej matky, rozhodla sa, že sa nebude rozhodovať na základe politických potrieb, ale bude „pokladať Boha a jeho svedomie“ za „najvyššiu autoritu“, teda odmietla podmienky svojho otca. Henrich VIII. bol naštvaný na Máriu. Cromwell jej povedal, že ak sa nevzdá, navždy stratí jeho podporu. Nazval ju tiež „najtvrdohlavejšou ženou, aká kedy žila.“
Kvôli neustálym hrozbám voči svojim priateľom na kráľovskom dvore zastrašená Mária dňa 22. júna 1536 podpísala dokument, v ktorom súhlasila s požiadavkami Henricha VIII. Mária sa o tri týždne vrátila na kráľovský dvor. Henrich VIII. jej udelil kráľovské sídlo, do ktorého prišla aj Máriina obľúbenkyňa Susan Clarencieux. Máriine výdavky v tomto období ukazujú, že Hatfield House, Beaulieu House (tiež nazývaný Newhall), Richmondský palác a Hundson patrili medzi jej obľúbené miesta pobytu ako aj palác Placentia v Greenwichi, Westminsterský palác a Hampton Court Palace. Medzi jej zakúpené veci patrilo pekné oblečenie a kartové hry, jedna z jej obľúbených zábav. Rebeli v severnom Anglicku ako lord Hussey, bývalý Máriin komorník. Viedli kampaň proti náboženským reformám Henricha VIII. Jednou z ich požiadaviek bolo, aby Mária bola vyhlásená za legitímnu. Povstanie známe ako Púť milosti bolo nemilosrdne potlačené a Hussey a ostatní boli popravení. V roku 1537, Jana zomrela po pôrode svojho syna Eduarda. Mária bola jeho krstnou matkou. O niekoľko dní neskôr na Janinom honosnom a monumentálnom pohrebe, Mária vyjadrila jasný šok a dostalo sa jej cti, že v sprievode jazdila na čiernom koni. V nasledujúcich mesiacoch sa starala o svojho brata, ktorému podľa služobníctva „sľúbila dôveru a správala sa k nemu, akoby bol jeho matkou.“
V roku 1539 sa Márii dvoril vojvoda Filip Bavorský, ale keďže bol luteránskej viery bola jeho žiadosť o ruku neúspešná. V roku 1539 Cromwell vyjednal možné spojenectvo s Klévskym vojvodstvom. Návrhy, aby sa Mária vydala za Viliama Klévskeho, ktorý bol v rovnakom veku zlyhali, ale medzi Henrichom VIII. a vojvodovou sestrou Annou bolo uzavreté manželstvo. Henrich VIII. sa s ňou prvýkrát stretol na konci decembra 1539. Len týždeň pred plánovanou svadbou však k nej necítil príťažlivosť, no manželstvo s diplomatických dôvodov a pre nedostatok adekvátnej zámienky nemohol zrušiť. Cromwell stratil milosť kráľa a v júni 1540 bol zatknutý za zradu. Jedno z obvinení proti nemu bolo, že sa chcel oženiť so samotnou Máriou. Anna Klévska nakoniec súhlasila s anulovaním manželstva, ktoré nebolo naplnené a Cromwell bol sťatý.
V roku 1541 bola grófka zo Salisbury, bývalá guvernantka a krstná matka Márie popravená kvôli jej údajnej účasti na katolíckom sprisahaní, do ktorého bol zapletený jej syn Reginald Pole. Podľa kroník bol grófkin kat „úbohý a hlúpy mladý muž“, ktorý „doslova rozsekal hlavu a ramená na kusy.“ Už v roku 1538 Cromwell varoval Máriu, aby na dvore neprijímala na dvore žiadnych cudzincov. V roku 1542, po poprave Henrichovej piatej manželky Kataríny Howardovej, Henrich pozval Máriu, aby sa zúčastnila na kráľovských vianočných slávnostiach. Na kráľovskom dvore, keď bol kráľ slobodný, Mária pôsobila ako hostiteľka. V roku 1543 sa Henrich VIII. oženil so svojou poslednou manželkou Katarínou Parrovou, ktorá dokázala ich rodinu zblížiť. Henrich VIII. vrátil svoje dcéry do nástupníckej línie prostredníctvom zákona o nástupníctve z roku 1544 a v línii boli až po Eduardovi. Obe však právne zostali nelegitímne.
Henrich VIII. zomrel v januári roku 1547 a jeho nástupcom sa stal Eduard VI. Vo väčšine katolíckych krajín ho však považovali za nemanželského syna a Mária bola zase považovaná za legitímnu dedičku. Jej bratranec Karol I. ju povzbudil, aby si uplatnila nárok trón, ale Mária uznala svojho nevlastného brata za anglického kráľa. V prvých rokoch detstva si Eduard a jeho nevlastné sestry boli blízki, čo Eduard napísal v sústrastnom liste, ktorý poslal Márii: „Nemali by sme oplakávať smrť nášho otca, pretože vôľa Božia. Veci spolupracujú v dobrom. Pokiaľ budem môcť, budem ti lepším bratom a budem prekypovať láskavosťou.“ Tri mesiace po smrti svojho otca Mária odišla z domu Kataríny Parrovej, s ktorou dovtedy žila. Mária odišla do zdedených majetkov v Norfolku, Suffolku a Essexe a dostala aj Hundson a Beaulieu.
Keďže Eduard VI. bol ešte dieťa jeho moc mala regentská rada ovládaná protestantmi a jeho strýkom Eduardom Seymourom, ktorí sa pokúšali utvrdiť anglikánsku cirkev v krajine. Napríklad zákon o jednote z roku 1549 predpisoval protestantské obrady pre cirkev, ako napríklad používanie novej Knihy spoločných modlitieb od Thomasa Cranmera. Mária zostala verná katolicizmu a vzdorovito slúžila omšu vo svojej kaplnke. Apelovala na svojho bratranca Karola, aby vyvinul diplomatický nátlak a žiadala, aby mohla praktizovať katolicizmus. V tom istom čase sa objavili protesty proti novým náboženským zákonom a Mária bola podozrivá zo sympatií a podpory rebelom. Seymour zvažoval, že jej dovolí praktizovať katolicizmus. Avšak v liste svojmu strýkovi Eduard VI. nechápal „prečo trvá na odmietnutí toho, čo učili dobrí kultivovaní muži kráľovstva a že „poznávajúc jej dobrý charakter a náklonnosť, „ja neviem si predstaviť iný adekvátny dôvod na jej odmietnutie ako nedostatok informácií.“ 14. októbra 1549 bol Seymour zvrhnutý šľachtou a nahradený Johnom Dudleym, vojvodom z Northumberlandu, ktorý sa stal novým zástupcom mladého kráľa a mal naňho rozhodujúci vplyv.
Väčšinu vlády Eduarda VI. Mária zostala na svojich majetkoch a len zriedka sa ukazovala na dvore. Medzi májom a júlom roku 1550 ju Karol I. plánoval prepašovať z Anglicka s troma loďami na dvor svojej sestry v Holandsku, ale jeho informátori ho varovali, že Anglicko posilnilo pobrežia. Mária spanikárila a rozhodla sa zostať v Anglicku. Náboženské rozdiely medzi ňou a jej bratom pokračovali. Mária sa počas Vianoc v roku 1550 zúčastnila stretnutia s Eduardom VI. a Alžbetou, kde ju 13-ročný kráľ ponížil tým, že ju verejne pokarhal za ignorovanie jeho cirkevných zákonov, čo spôsobilo, že sa pred ním rozplakala. Mária opakovane odmietala požiadavky svojho nevlastného brata, aby opustila katolicizmus, kým on sa odmietol vzdať svojich podmienok. V marci boli Máriini katolícki priatelia a úradníci zatknutí a Karol I. sa začal vyhrážať, že začne vojnu proti Anglicku. Eduard VI. konflikt vyriešil a požiadal priateľov princeznej, aby ju obrátili na protestantizmus. Mária však povedala, že radšej „by zomrela za svoju vieru, než aby sa obrátila“. Keď sa vojna medzi Francúzskom a Španielskom obnovila, tlak na Máriu začal klesať, Angličania sa obávali, že Karol I. napadne Anglicko a Dudley sa snažil o zmierenie s princeznou.
Vláda.
Nástup na trón.
6. júla 1553, vo veku 15 rokov, kráľ Eduard VI. zomrel na pľúcnu infekciu, pravdepodobne na tuberkulózu. Nechcel, aby trón pripadol Márii, pretože sa obával, že ona obnoví katolicizmus a zruší reformy jeho a ich otca. Eduard sa rozhodol, že Máriu odstráni z nástupníckej línie. Jeho poradcovia mu však povedali, že nemôže vydediť len jednu zo svojich nevlastných sestier, pretože musel vydediť aj Alžbetu, hoci bola protestantkou ako Eduard. Eduard vo svojom testamente vylúčil svoje obe nevlastné sestry z nástupníckej línie. V rozpore so zákonom o nástupníctve, ktorý vrátil miesto v línii Márii a Alžbete, Eduard vymenoval Janu Greyovú, Dudleyho nevestu a vnučku Márie Tudorovej, sestry Henricha VIII. Janinou matkou bola Frances Brandonová, Máriina sesternica. Miera Dudleyho zodpovednosti za zmenu kráľovskej línie je predmetom sporov. Zatiaľ čo sa verí že Dudley presvedčil mladého kráľa, historici Lyon a Roberts, poukázali na to, že Eduardova vôľa smerovala najmä k posilneniu protestantizmu. 
Tesne pred smrťou Eduarda VI. bola Mária povolaná do Londýna, aby navštívila svojho nevlastného brata. Jej poradcovia ju však varovali, že predvolanie je zámienkou, ako ju zajať a uľahčiť tak Janin nástup na trón. Preto namiesto toho, aby išla do Londýna, išla do Východného Anglicka, kde vlastnila rozsiahle majetky a kde tiež Dudley kruto potlačil sedliacku rebéliu Roberta Ketta. Žilo tam veľa prívržencov katolíckej viery a odporcov Dudleyho. Hoci o týchto pohyboch vedel vopred, Dudley sa potom nebál vrátiť do Londýna. Dňa 9. júla Mária z Kennighallu napísala tajnej rade a nariadila jej vyhlásenie za nástupkyňu Eduarda VI. 
10. júla 1553 Dudley a jeho priaznivci vyhlásili Janu za kráľovnú a v ten istý deň prišiel do Londýna Máriin list tajnej rade. Pre neho bol list vyhlásením vojny, a tak poslal armádu do Norfolku, aby zajala Máriu. V Londýne rozdával brožúry s varovaním, že Mária je „bastard“ a že ak nastúpi na trón, „privedie do Anglicka Španielov a pápežov“. 12. júla Mária a jej nasledovníci zhromaždili vojenské sily na zámku Framlingham v Suffolku, ktorý by v prípade zlyhania slúžil ako pevnosť. 15. júla sa Dudleyho armáda priblížila k zámku. Máriini velitelia boli pripravení a ona oslovila svojich priaznivcov zápalným prejavom, v ktorom tvrdila, že Dudley „zradne plánoval a stále plánuje dlhotrvajúcou zradou zničenie člena kráľovskej rodiny, šľachty a tiež tohto kráľovstva.“ Dudleyho podpora stroskotala, zatiaľ čo mestá na ceste do Londýna vítali Máriu s jasotom. Jana bola zvrhnutá 19. júla. Ona a Dudley boli uväznení v Tower of London. 3. augusta 1553 Mária víťazne jazdila cez Londýn obklopená masou ľudí. Sprevádzala ju aj jej mladšia nevlastná sestra Alžbeta a sprievod viac ako 800 šľachticov a rytierov. 
Jedným z jej prvých krokov po nástupe k moci bolo prepustenie katolíckeho vojvodu z Norfolku a Stephena Gardinera z ich väzenia v Toweri ako aj jeho príbuzného Edwarda Courtenaya. Mária usúdila, že mladá Jana bola presne pešiakom v Dudleyho pláne, ktorý bol nakoniec jediným vysokopostaveným sprisahancom, ktorý bol mesiac po prevrate popravený za velezradu. Hoci bola Jana a jej manžel Guilford Dudley uznaní vinnými, boli držaný vo väzbe v Toweri a boli o niečo neskôr popravený, zatiaľ čo Janin otec Henry Gray, vojvoda zo Suffolku bol prepustený. Kráľovná Mária bola v ťažkej situácii, pretože takmer všetci členovia tajnej rady boli zapojení do plánu dosadiť Janu na trón. Mária nominovala Gardinera do tajnej rady a vymenovala ho za biskupa z Winchesteru a lorda kancelára. Tieto funkcie zastával až do svojej smrti v novembri 1555. Jej spoločníčka Susan Clarencieux bola menovaná za kráľovninu garderobierku. 30. septembra 1553 sa Mária presťahovala so svojou nevlastnou sestrou do Westminsterského paláca vo veľkom sprievode, v ktorom bola aj ich nevlastná matka Anna Klévska. 1. októbra Gardiner korunoval Máriu za anglickú kráľovnú vo Westminsterskom opátstve. Keďže v Anglicku išlo o prvú korunováciu samostatnej kráľovnej, obrad sa líšil od korunovácie kráľovnej manželky. Ako bolo pri korunovácii mužských panovníkov zvykom, slávnostne dostala korunu, ostrohy, meč a žezlo. 
Sobáš s Filipom II..
Vo veku 37 rokov nová panovníčka obrátila svoju pozornosť na manželstvo a splodenie dediča, čo by zabránilo jej protestantskej sestre Alžbete nástupu na trón, pretože podľa zákona z roku 1544 je Alžbeta oprávnenou dedičkou. Tajná rada naliehala, aby sa vydala nielen preto, aby zabezpečila nástupníctvo, ale aj preto, že sa stále verilo, že žena nemôže sama vládnuť. Z tohto dôvodu vznikla otázka, koho si vezme, pre radných nanajvýš dôležitá, keďže podľa nich by sobáš s cudzincom zaviedol cudzie zasahovanie do anglickej politiky. Ako možní nápadníci boli spomenutí Edward Courtenay a Reginald Pole. Anglická kráľovná však nemala o nich záujem, pretože Mária sa nechcela vydať za jedného zo svojich poddaných. Jej bratranec Karol I. jej navrhol, aby sa vydala za jeho jediného syna, princa Filipa Španielskeho, ktorý bol dedičom rozsiahlych území v Európe a Novom svete. Mal už syna Carlosa s manželstva s Máriou Portugalskou, ktorá zomrela pred ôsmimi rokmi. Mária a Filip boli potomkami Jána z Gentu, vojvodu z Lancasteru. Podľa plánu Karola I. by Španieli na jednej strane zabezpečili námornú cestu do Holandska a na druhej strane by bol takýto sobáš protiváhou spojenectva škótskej kráľovnej Márie a francúzskeho dauphina Františka. Anglická kráľovná návrh uvítala, ale znepokojovalo ju, že Filip bol od nej mladší o 11 rokov. Okrem toho dala jasne najavo španielskym veľvyslancom, že jej budúci manžel nebude mať politický vplyv v Anglicku, pretože šľachta nebude tolerovať cudzie zasahovanie. Ako súčasť manželských zmlúv dostala Mária v druhej polovici roku 1553 Filipov portrét od Tiziana Vecelliho. 
Lord kancelár Gardiner a Dolná snemovňa ju neúspešne žiadali, aby zvážila sobáš s Angličanom, pretože sa obávali, že Anglicko bude odkázané na Habsburgovcov. Toto manželstvo nebolo v Anglicku populárne. Gardiner a jeho spojenci sa proti tomu postavili na základe vlastenectva, zatiaľ čo protestanti boli motivovaní strachom z návratu katolicizmu. Gardiner aj Máriini verní poddaní ju prosili, aby sa namiesto Filipa vydala za Courtenaya. 29. októbra sa konečne rozhodla: predvolala si cisárskeho veľvyslanca Simona Renarda, aby formálne prijal návrh na sobáš Filipom, pretože „Boh ju inšpiroval, aby sa stala manželkou princa.“ Renard napísal Karolovi I. a informoval ho: 
V reakcii na to vypukli povstania pre Máriino naliehanie na manželstvo so španielskym princom. Thomas Wyatt „Mladší“ viedol kentskú silu, aby ju zosadil v prospech jej mladšej sestry, ako súčasť širšieho sprisahania známeho ako Wyattova rebélia, do ktorého sa zapojil aj vojvoda zo Suffolku, Jany Greyovej otec. Mária verejne oznámila, že zvolá parlament, aby prerokoval manželstvo, a ak sa rozhodne, že pre krajinu nie je výhodný, zdrži sa ho. Po dosiahnutí Londýna bol Wyatt porazený a zajatý. Vojvoda zo Suffolku, Jana, jej manžel Guilford Dudley a Wyatt boli popravení. Courtenay, tiež zapletený do povstania, bol uväznený a potom vyhnaný. Aj Alžbeta bola údajne do tejto rebélie zapletená, hoci to ona popierala. Alžbeta bola na dva mesiace uväznená v Tower of London a potom bola umiestnená do domáceho väzenia vo Woodstock House.
Mária bola s výnimkou krátkych a sporných vlád Maud a Jany prvou anglickou kráľovnou. Právny režim jej manželstva s princom Filipom bol založený na anglickej doktríne zvykové práva "Jure uxoris", v ktorej majetok a tituly patriace žene pripadli a preto sa anglickí politici obávali, že akýkoľvek muž kráľovnej by sa "De facto" stal nominálnym kráľom Anglicka. Na rozdiel od Máriiných starých rodičov Ferdinanda II. Aragónskeho a Izabely I. Kastílskej, ktorí si počas manželstva zachovali suverenitu svojich kráľovstiev. V Anglicku neexistoval žiadny precedens, ktorý by nasledoval. Parlament nakoniec schválil takzvaný zákon o manželstve Márie I., ktorý stanovil, že s Filipom sa bude zaobchádzať ako s kráľom Anglicka“, oficiálne dokumenty ako aj akty parlamentu budú pomenované ich menami a parlament to bude byť zvolané pod spoločnou autoritou manželov, len pokiaľ žila Mária. Anglické kráľovstvo by nebolo povinné poskytnúť Filipovmu otcovi vojenskú podporu v žiadnej vojne a on nemohol konať bez súhlasu svojej manželky ani dosadzovať cudzincov do funkcií v Anglicku. Kráľovná aj jej potomkovia mohli opustiť krajinu len so súhlasom šľachty. Zmluva bola jednou z najvýhodnejších akú Anglicko kedy malo a Filip bol z toho zúrivý kvôli týmto podmienkam. Hoci ich prijal v záujme zabezpečenia svojho manželstva, ale povedal, že „v žiadnom prípade nebudem seba ani svojich dedičov nútiť dodržiavať klauzuly, najmä tie, ktoré by zaťažovali moje svedomie.“ Mária bola veľmi spokojná s pekným vzhľadom svojho snúbenca, keď videla portrét namaľovaný Tizzianom. U Filipa to bol opak, keď videl kráľovnin portrét od Antonia Morea. Necítil k nej žiadne láskyplné city a na sobáš pristúpil len ako manželské spojenectvo. 29. júla 1554 Ruy Gómez de Silva Filipov asistent opísal kráľovnú ako „dobrú dušu, staršiu, ako nám bolo povedané“ a v liste Franciscovi de Erasovi do Bruselu dodal:
Budúci syn Márie a Filipa by bol nielen dedičom anglického trónu, ale stal by sa aj prípadným dedičom španielskeho trónu v prípade, že by Filipov najstarší syn Carlos zomrel bez potomkov. 
Karol I. sa daroval Filipovi po sobáši Neapolské kráľovstvo a Jeruzalemské kráľovstvo. Preto sa Mária po sobáši stala kráľovnou Neapolska a Jeruzalema. Svadba sa konala 25. júla 1554 vo Winchesterskej katedrále len dva dni po ich prvom osobnom stretnutí. Podľa manželskej zmluvy Filip dostal titul anglického kráľa, ale jeho skutočná moc bola obmedzená na funkcii princa, keďže nevedel po anglicky. Komunikoval s ňou zmesou španielčiny, francúzštiny a latinčiny. Napriek svojím výhradám sa Filip prezentoval ako úctivý a milý manžel až sa doňho Mária zamilovala. V liste, ktorý poslala svojmu bratrancovi Karolovi I. napísala: 
Falošné tehotenstvo.
V septembri 1554 Mária prestala mať menštruáciu, pribrala a ráno pociťovala nevoľnosť. Z týchto dôvodov sa takmer celý kráľovský dvor domnieval, že je tehotná. Parlament schválil zákon, ktorý určil Filipa za regenta v prípade smrti anglickej kráľovnej pri pôrode. V posledný aprílový týždeň roku 1555 bola Alžbeta prepustená z domáceho väzenia ako svedkyňa pôrodu, o ktorom sa predpokladalo, že čoskoro nastane. Podľa Giovanniho Michieliho, benátskeho veľyslanca, Filip sa možno plánoval oženiť s Alžbetou v prípade Máriinej smrti pri pôrode. Filip napísal svojmu švagrovi Maximiliánovi II., že vyjadril neistotu, či je jeho manželka tehotná: 
Koncom apríla sa v londýnskej diecéze urobili ďakovné bohoslužby po tom, čo sa po Európe rozšírili falošné klebety, že Mária porodila syna. Počas mája a júna zjavné oneskorenie pôrodu posilnilo podozrenie, že nie je tehotná. Dokonca aj Susan Clarencieux vyjadrila svoje pochybnosti francúzskemu veľvyslancovi Antoine de Noallies. Mária naďalej vykazovala známky tehotenstva až do júla 1555, keď sa jej brucho vyfúklo. Keďže nedošlo k pôrodu, Michieli odmietavo zosmiešňoval jej tehotenstvo ako „niečo, čo sa končí vetrom namiesto čohokoľvek iného.“ Pravdepodobne išlo o falošné tehotenstvo vyvolané Máriinou túžbou mať dieťa. V auguste, krátko po hanbe, ktorú Mária považovala za „boží trest“ za „tolerovanie heretikov“ vo svojom kráľovstve. Filip opustil Anglicko, aby velil svojim armádam, ktoré bojovali proti Francúzom vo Flámsku. Mária bola zničená a upadla do hlbkoje depresie. Michelli bol dojatý smútkom anglickej kráľovnej a napísal, že je do svojho manžela „mimoriadne zamilovaná“ a z jeho odchodu je zarmútená.
Alžbeta zostala na dvore až do októbra, pričom podľa Antoina de Noailles sa jej priazeň u kráľovnej zrejme obnovila. V neprítomnosti detí sa Filip obával, že namiesto jeho švagrinej Alžbety by sa anglická koruna mohla dostať do rúk škótskej kráľovnej Márie, ktorá bola zasnúbená s francúzskym dauphinom Františkom, keďže si škótska kráľovná Mária nárokovala anglický trón. Ak by anglická kráľovná Mária zomrela bezdetná a jej nevlastná sestra by tiež bola bezdetná, anglický trón by pripadol škótskej kráľovnej, teda francúzskej kráľovskej rodine. Filip presvedčil svoju manželku, aby sa Alžbeta vydala za Emanuela Filiberta Savojského, aby zabezpečila katolícke nástupníctvo a zachovala habsburské záujmy v Anglicku, ale Alžbeta odmietla vyhovieť. Okrem toho by parlament nedal súhlas. 
Náboženská politika.
Mesiac po svojom nástupe na trón vydala Mária edikt, v ktorom nebude nútiť žiadneho zo svojich poddaných, aby nasledovali jej náboženstvo a vyzvala k porozumeniu a tolerancii. Neskôr však Mária urobila prvé kroky k zmiereniu s Katolíckou cirkvou. V auguste 1553 napísala pápežovi Júliusovi III., že presvedčí anglický parlament, aby zrušil „mnohé „úžasné“ zákony zavedené mojimi predchodcami. Spočiatku nechcela robiť prudké náboženské zmeny bez parlamentného uznesenia, a preto protestantov spočiatku tolerovala. Jedinou výnimkou bola jeho nevlastná sestra Alžbeta, ktorú chcela z politických dôvodov konvertovať na katolicizmus. Kým Mária bola bezdetná legitímnou následníčkou bola jej nevlastná sestra. Keďže Alžbeta chodila na omšu z donútenia, Mária zvažovala o tom, že za svoju nástupníčku vymenuje svoju sesternicu Margarétu Douglasovú. 
Prvý parlament počas jej vlády, zvolaný začiatkom októbra 1553, vyhlásil manželstvo jej rodičov za platné a zrušil náboženské reformy Eduarda VI. Cirkevná doktrína bola obnovená v súlade s tým čo bolo dohodnuté v „šiestich článkoch“ z roku 1539, ktoré okrem iného opätovne potvrdili duchovný celibát. Ženatí kňazi boli zbavení svojich doterajších výhod. Vodcovia protestantov: John Bradford, John Rogers, John Hooper, Hugh Latimer a Thomas Cranmer boli medzi prvými, ktorí boli zatknutí. Mária vždy odmietala rozchod so Svätou stolicou, ktorý zriadil jej otec a nastolenie protestantizmu regentmi svojho nevlastného brata. Filip presvedčil anglický parlament, aby zrušil náboženské zákony Henricha VIII. a vrátil tak cirkev v Anglicku pod rímsku jurisdikciu. Dosiahnutie tejto dohody trvalo mnoho mesiacov a anglická kráľovná a pápež Július III. museli urobiť dôležitý ústupok: pozemky skonfiškované kláštorom za vlády Henricha VIII. nebudú vrátené cirkvi, ale zostanú v rukách ich nových vlastníkov, medzi ktorými bolo veľa poslancov. 
Koncom roku 1554 už pápež dohodu schválil, zatiaľ čo v Anglicku boli schválené „zákony herézy“ schválené medzi rokmi 1382 - 1414 a zrušené za vlády Henricha VIII. a Eduarda VI. Uplatňovaním tohto zákona úrady popravili mnohých protestantov v takzvaných Mariánskych prenasledovaniach. Asi 800 bohatých protestantov ako John Foxe radšej odišli do vyhnanstva ako zostať. Prvé popravy boli vykonané v priebehu piatich dní začiatkom februára 1555: John Rogers 4. februára, Laurence Saunders 8. februára a Rowland Taylor a John Hooper 9. februára. Thomas Cranmer, arcibiskup canterburský vo väzbe bol nútený sledovať ako biskupi Nicholas Ridley. Cranmer sa odvolal, zavrhol protestantskú teológiu a znovu sa pripojil ku katolíckej viere. Podľa procesu stanoveného v zákonoch mal byť pre pokánie oslobodený. Mária mu však odmietla udeliť milosť, pretože bol zodpovedný za anulovanie manželstva jej rodičov. V deň svojho upálenia, stiahol svoje vyjadrenie o prestupe na katolicizmu. Celkovo bolo upálených 283. Tieto upálenia boli až tak nepopulárne, že ich odsúdil aj Alfonso de Castro, jeden z Filipovho cirkevného personálu a poradca kráľovnej Simon Renard, že tieto „kruté popravy“ môžu „vyvolať vzburu“. Mária zotrvala v tejto politike až do svojej smrti. S obeťami týchto prenasledovaní sa zaobchádzalo ako s mučeníkmi. 
Jednou z veľkých ťažkostí, ktorým Mária čelila, bolo, že len málo duchovných spĺňalo jej štandardy, pretože počas vlády jej nevlastného brata nedostali systematické duchovné vzdelanie a mnohí boli ženatí. Rýchlo sa ukázalo, že upálenie vodcov nebude stačiť na odstránenie protestantizmu. Znovuzavedenie katolicizmu malo v komunitách silný odpor. Anglickej kráľovnej tiež chýbali financie na prispôsobenie farských kostolov katolíckym štandardom. Mnohé komunity neboli schopné získať kamenné oltáre, kňazské rúcha a posvätné nádoby a odmietli spolupracovať so služobníkmi Koruny. 
Reginald Pole, syn ​​Máriinej popravenej guvernantky a kedysi považovaný za nápadníka Márie sa vrátil ako pápežský legát v novembri 1554. Bol vysvätený a vymenovaný za arcibiskupa z Canterbury hneď po Cranmerovej poprave v marci 1556. Pred týmto dátumom pôsobil ako diakon v katolíckej cirkvi a za kňaza bol vysvätený až deň pred svojím vysvätením za arcibiskupa. Na radu Tridentského koncilu Pole dúfal, že zreformuje duchovné učenie a pripraví vzdelané katolícke kňazstvo. Tieto reformy však neboli dokončené, keďže s nástupom Alžbety I. boli zvrátené. 
Zahraničná politika.
Pokračovanie Tudorovského znovudobývania Írska za vlády Márie a Filipa, anglickí osadníci sa usadili v Írskom stredozemí. Boli založené grófstva Queen's a King's (dnes okresy Laois a Offaly) a boli postavené nové osady. Ich hlavné mestá sa nazývali Maryborough (teraz Portlaoise) a Philipstown (Daingean).
V januári 1556 abdikoval Máriin svokor. Ona a Filip zostali stále oddelení. Zatiaľ čo jej manžel bol v Bruseli vyhlásený za španielskeho kráľa, Mária zostala v Anglicku. Filip vyjednal s Francúzmi nepokojné prímerie vo februári 1556. O mesiac bol francúzsky veľvyslanec v Anglicku, Antoine de Noailles zapletený do sprisahania proti anglickej kráľovnej, v ktorom Henry Dudley – druhý bratranec popraveného Johna Dudleyho, vojvodu z Northumberlandu, pokúsil sa zhromaždiť invázne sily vo Francúzsku. Revolúcia – známa ako Dudleyho sprisahanie bola prezradená a sprisahanci v Anglicku boli zatknutí. Dudley zostal v exile vo Francúzsku a Noailles prezieravo opustil Britániu.
V septembri Fernando Álvarez de Toledo y Pimentel, neapolský miestokráľ, zaútočil na Pápežský štát. V dôsledku vojny boli vzťahy medzi Anglickom a pápežstvom napäté, keďže sa pápež Pavol IV. spojil s francúzskym kráľom Henrichom II. Pre Anglicko to bola situácia hrozivá, keďže Francúzsko sa spojilo so Škótskom a v prípade vojny vždy hrozila invázia zo severu. Preto Mária pripravila krajinu na vojnu. Okrem toho korunná rada neochotne súhlasila s vyslaním jednotiek k Filipovi, ak by bolo Holandsko napadnuté. Pavol IV., zúrivý na Máriinu solidaritu s Filipom, zbavil kardinála Pola právomocí pápežského legáta a nariadil mu, aby sa vrátil do Ríma a čelil obvineniu z herézy. Mária však zamietla žiadosť o vydanie Pola a požadovala, aby jej prípad súdil anglický súd. Rovnako pohrozila stiahnutím svojho veľvyslanca v Ríme. Jeho súčasníci sa obávali, že Anglicko bude čeliť ďalšej schizme.
Filip bol v Anglicku od marca do júla 1557, aby presvedčil Máriu, aby podporila Španielsko v novej vojne proti Francúzsku. Podľa plánu malo Anglicko zaútočiť na francúzske pobrežie, aby poskytlo španielskym jednotkám v Taliansku oddych. Bola za vyhlásenie vojny, ale jej poradcovia boli proti, pretože francúzsky obchod by bol ohrozený, okrem toho, že by to bolo v rozpore so zmluvou o manželstve, a preto, že neisté ekonomické dedičstvo jej nevlastného brata Eduarda VI. a séria zlých úrod znamenali, že Anglicku chýbali zásoby a financie. Vojna bola nakoniec vyhlásená v júni 1557, keď synovec Reginalda Pola, Thomas Stafford napadol Anglicko a s francúzskou pomocou sa zmocnil hradu Scarborough v neúspešnom pokuse zosadiť Máriu z trónu. V auguste vyšli anglické sily víťazne z bitky pri San Quentine, z ktorej jeden svedok uviedol: „Obe strany bojovali veľmi vyberaným spôsobom a Angličania boli najlepší zo všetkých.“ Oslavy však boli krátke, keďže v januári 1558 francúzske jednotky obsadili Calais, jediný zostávajúci majetok Anglicka na európskom kontinente. Hoci udržiavanie tohto územia bolo finančne nákladné, bola to strata, ktorá vážne poškodila Máriinu prestíž. Podľa "Holinshedových kroník" v možno apokryfných líniách anglická kráľovná hlboko nariekala:Keď budem mŕtva a odkrytá, v mojom srdci nájdete „Calais“.Tajná rada dospela k záveru, že znovudobytie bolo takmer nemožné, čo Filipa mrzelo, pretože Calais malo preňho nad Francúzskom veľký strategický význam. Po smrti svojej manželky sa Filip v septembri 1557 zmieril s pápežom, ale nič to nezmenilo na bojovnom strete s Francúzskom.
Ekonomická politika.
Roky jej vlády boli nadmerne daždivé. Vytrvalé zrážky a následné záplavy viedli k hladomoru. Ďalším problémom bol pokles obchodu s látkami v Antverpách. Anglicko napriek sobáši s Filipom neťažilo z mimoriadne lukratívneho obchodu Španielska s Novým svetom. Španieli žiarlivo strážili svoje obchodné cesty a anglická kráľovná nemohla tolerovať nezákonné obchodovanie alebo pirátstvo voči svojmu manželovi. V snahe zvýšiť obchod a zachrániť anglickú ekonomiku poradcovia Márie pokračovali v politike vojvodu z Northumberlandu hľadania nových obchodných ciest. Anglická kráľovná udelila kráľovskú listinu spoločnosti Muscovy Company, ktorej prvým guvernérom bol Sebastian Cabot. Okrem toho si objednal svetový atlas od Dioga Homema. Dobrodruhov ako John Lok a William Towerson sa plavilo na juh v snahe nadviazať spojenie s africkým pobrežím. Už v júni 1553, v posledných dňoch Eduarda VI., bola založená výprava, ktorá hľadala prechod cez severovýchod na Východ. Richard Chancellor dorazil do ruského mesta Archangeľsk cez Biele more na expedíciu, pri ktorej zahynul jeho veliteľ Hugh Willoughby. Odtiaľ cestoval do hlavného mesta cárstva a v Moskve ho prijal Ivan „Hrozný“, ktorý mal záujem o obchodnú dohodu s Anglickom. Mária a Filip poslali 5. apríla 1555 Ivanovi ďakovný list, aby potvrdili svoj zámer obchodovať.
Finančne Máriina vláda usúdila, že ešte stredoveký ekonomický systém už nie je pre štát efektívny, a tak podnikla reformný plán. Anglická kráľovná ponechala Williama Pauleta, markíza z Winchesteru, vo funkcii lorda vysokého pokladníka, funkciu, ktorú zastával od vlády Eduarda VI. a poverila ho dohľadom nad systémom výberu daní. John Baker, markíz z Winchesteru a Walter Mildmay sa pokúsili oživiť štátnu pokladnicu, no ich reformy sa dlho prejavovali. Kráľovská rodina tiež dôkladne študoval nové spôsoby šetrenia peňazí. Správa odhalila, že kráľovná platila svojim sluhom a podriadeným oveľa viac ako jej otec a že na kráľovský šatník sa míňali veľké sumy. Anglická mena mala problémy za vlády Henricha VIII. aj Eduarda VI. Mária robila plány na menovú reformu, tie sa však zrealizovali až po jej smrti.
Pri absencii uplatňovania nových ciel na nové formy dovozu Anglicko zanedbávalo dôležitý zdroj príjmov. Na vyriešenie tohto problému vydala Máriina vláda revidovanú „sadzobnú knihu“ v roku 1558, v ktorej boli uvedené clá a dane pre každý dovoz. Táto publikácia bola komplexne revidovaná až v roku 1604. Mária tiež zámerne podporovala anglický obchod tým, že zdaňovala dovážaný tovar viac ako tovar vyrobený v Anglicku. Dostalo sa však do konfliktu s Hanzou, ktorá sa svojho výsadného postavenia nevzdala. Keďže však Hanza pri viacerých príležitostiach požičala peniaze anglickej korune, anglická kráľovná bola ochotná urobiť ústupky. Hanza platila dva roky rovnaké dane ako ostatní obchodníci a výmenou za to mohla v Anglicku nakupovať materiály, ktoré predtým nebolo možné. Keďže opatrenie bolo medzi anglickými obchodníkmi nepopulárne, o dva roky neskôr bolo zrušené.
Mária presadzovala sociálne reformy a udelila takmer dvakrát toľko listín a zakladajúcich aktov ako jej predchodcovia. Okrem iného presadzovala integráciu miest a okresov, čím sa zvýšila efektívnosť administratívy a priemyslu. Vďaka ich úsiliu mohli mestá vystupovať pred zákonom ako korporácie . Takto mohli vlastniť pôdu vo svojom vlastnom práve a svoje zisky použiť na vzdelávacie programy, blahobyt a verejné práce. Mohli vydávať aj mestské nariadenia, ktoré dávali mestám podmienky pre miestnu príslušnosť. Pre záplavy spôsobené častými dažďami však nastal nedostatok potravy a pribúdalo žobrákov. S cieľom centralizovať starostlivosť o chudobných vytvoril v Londýne päť dobročinných útulkov. Hoci tieto opatrenia v jej vláde nepriniesli želané výsledky, jej nástupkyňa Alžbeta I. z iniciatív ťažila.
Smrť.
V posledných rokoch bola kráľovná fyzicky a duševne chorá. Hoci bola v mladosti uznávaná pre svoju krásu, v neskorších rokoch bola opísaná ako vychudnutá a podľa jej súčasníkov vyzerala staršia ako jej vek, kvôli obavám. Často trpela depresívnymi náladami a jej nepopularita ju dráždila. Benátsky veľvyslanec Giovanni Michieli opísal veľkú zmenu, ktorou prešla od začiatku svojej vlády, keď sa tešila toľkým sympatiám medzi obyvateľstvom, „takých, aké sa nikdy neprejavili žiadnemu vládcovi tohto kráľovstva.“ Po manželovej návšteve v roku 1557 si Mária myslela, že je opäť tehotná a že jej dieťa sa má narodiť v marci 1558. Vo svojom testamente ustanovila, že jej manžel bude regentom počas synovej mladosti. Keďže však o tehotenstve boli od začiatku pochybnosti, nepripravovali sa na pôrod ako pri prvom.
Mária sa od mája 1558 cítila slabá a chorá. Trpela záchvatmi horúčky, nespavosťou, bolesťami hlavy a problémami so zrakom. V auguste ochorela na chrípku počas epidémie, ktorá zasiahla hlavné mesto, a bola prevezená do St. James's Palace. Kvôli bolestiam, pravdepodobne kvôli cystám na vaječníkoch alebo rakovine maternice, nadiktovala svoju poslednú vôľu, pričom priznala, že nie je tehotná a že jej následník na tróne musí spĺňať požiadavky stanovené v zákonoch. Stále sa zdráhala určiť svoju nevlastnú sestru za dedičku, hoci ju Španieli a ich parlament presviedčali, aby zabránila Márii I. Stuartovej zdediť trón. 6. novembra Mária konečne ustúpila a Alžbetu oficiálne vymenovala za svoju nástupkyňu a následníčku trónu. Tesne pred polnocou 16. novembra prijala posledné obrady. Zomrela 17. novembra 1558 vo veku 42 rokov medzi piatou a šiestou ráno. O šesť hodín neskôr bola Alžbeta, veľmi zranená po vypočutí správy vyhlásená za kráľovnú a o ďalších šesť hodín neskôr tiež Reginald Pole podľahol epidémii chrípky. Parlament mal na zasadnutí po smrti rozporuplné reakcie, najmä kvôli prípravám na korunováciu novej panovníčky. V Bruseli Filip napísal svojej sestre Jane: „Cítil som primeranú ľútosť nad jeho smrťou.“
Máriino telo bolo, ako bolo v Anglicku zvykom, zabalzamované a vystavené na tri týždne. Hoci v testamente deklarovala želanie byť pochovaná vedľa svojej matky, 14. decembra ju pochovali po opulentnom sprievode vedenom Margarétou Douglasovou a obrade, ktorý zaplatila Alžbeta I. v mariánskej kaplnke Henricha VII. Westminsterského opátstva v hrobe, ktorý nakoniec zdieľala so svojou nevlastnou sestrou. Latinský nápis na jej hrobe znie: "regno consortes et urna, hic obdormimus elizabetha et maria sorores, in spe resurrectionis" – umiestnený nástupcom jej nevlastnej sestry, Jakubom I., čo v preklade znamená: „Spoločníci na tróne a m"anželky v ríši a hrob, my, sestry Alžbeta a Mária, tu ležíme v nádeji na vzkriesenie.“"
Dedičstvo.
John White, biskup z Winchesteru, na jej pohrebe Máriu chválil: „Bola to kráľovská dcéra, bola to kráľova sestra, bola to kráľova manželka. Bola kráľovnou a s rovnakým titulom ako kráľ.“ ​Bola prvou ženou, ktorá si úspešne nárokovala anglický trón. Tvárou v tvár úzkej konkurencii a odhodlanému odporu sa počas prvých rokov svojej vlády tešil obľúbenej podpore a sympatiám, najmä medzi katolíkmi v Anglicku. Márii však chýbala osobná charizma a prirodzená spriaznenosť, ktorou disponovala jej nevlastná sestra. Z tohto dôvodu zle odhadol politickú a náboženskú situáciu a predovšetkým reakciu obyvateľstva na návrat ku katolicizmu. Alžbeta však potrebovala viac ako päť rokov na to, aby odvolala zmeny svojej nevlastnej sestry, niečo, čo výskumníčka Ann Weikl považovala za dôkaz toho, že aj po prenasledovaní protestantov sa katolicizmus opäť presadil.
Protestantskí spisovatelia tej doby a neskorších rokov mali často veľmi negatívny názor na Máriinu vládu. Spomienka na náboženské prenasledovanie viedla v 17. storočí k prijatiu prezývky „Krvavá Mária“ (Bloody "Mary"). John Knox ju odsúdil vo svojom "Prvom zatrúbení na trúbku proti monštruóznemu ženskému pluku (1558) a" John Foxe ju tvrdo znevážil v "Actes and monuments" (1563). Nasledujúce vydania Foxovej knihy zostali populárne počas storočí a pomohli formovať trvalé vnímanie nej ako krvavej tyranky.​ V 19. storočí duchovní v protestantskom Anglicku považovali anglickú veľkoleposť za štandard, čo automaticky označilo katolícku Máriu za protivníka anglikánskej reformácie. Podobne aj v anglosaskom folklóre jej život poznačený falošnými tehotenstvami a násilným podmanením si protestantov prispel k tomu, že prívlastok „Bloody Mary“ úzko súvisí s legendou o duchovi v zrkadle.
V 21. storočí si ju pripomínajú pre jej snahu obnoviť primát katolicizmu v Anglicku po silnom protestantskom vplyve počas krátkej vlády jej nevlastného brata Eduarda VI. Protestantskí historici dlho očierňovali jej vládu, keď poznamenali, že len za päť rokov Mária poslala niekoľko stoviek protestantov na hranicu počas mariánskych prenasledovaní. V polovici 20. storočia sa HFM Prescott v roku 1952 pokúsil napraviť tradíciu, že Mária bola netolerantná a autoritárska. Z tohto dôvodu má štipendium odvtedy tendenciu zaobchádzať so staršími, jednoduchšími hodnoteniami Márie s väčšou rezerváciou. Historiografický revizionizmus od 80. rokov 20. storočia do určitej miery zlepšil svoju reputáciu medzi vedcami. Christopher Haigh v roku 1992 tvrdil, že obnova náboženských sviatkov a katolíckych praktík bola širokou verejnosťou dobre prijatá. ​Haigh dospel k záveru, že „posledné roky Máriinej vlády neboli strašnou prípravou na víťazstvo protestantov, ale pokračujúcim upevňovaním katolíckeho odporu.“
Debata pretrváva aj o tom, kto bol skutočne zodpovedný za úmrtia na hranici. John Foxe považoval Edmunda Bonnera, londýnskeho biskupa, za jedného z najneslávnejších lovcov heretikov, ale Bonnerovi išlo skôr o to, aby podozrivých odvolali, než aby ich upálili. Zatiaľ čo arcibiskup Pole sa spoliehal na upálenie, aby dokázal, že nie je heretikom nového pápeža Pavla IV. Foxe naznačil, že Pole „nebol jedným z tých krvavých a krutých arcibiskupov.“ Pole rýchlo pochopil, aké nepopulárne boli upálenia. Prescott však kritizoval, že sa v tomto ohľade ani nepokúsil ovplyvniť anglickú kráľovnú, ktorá si vždy veľmi vážila jeho rady. Hoci sa Gardiner snažil obnoviť starý poriadok, hlasoval za znovuzavedenie „zákonov kacírstva“, ale po upálení protestantov hlavnej línie sa stiahol z lovu na heretikov. Preto je veľmi možné, že Mária osobne nariadila tieto popravy. V kráľovskom príkaze Bonnerovi z 24. mája 1555 Mária žiadala, aby proti heretikom postupoval rýchlejšie a nestrácal čas. Prescott však spomenul, že anglická kráľovná sa už počas falošného tehotenstva stiahla zo štátnych záležitostí. Existuje možnosť, že aspoň počas tohto obdobia mohli byť kráľovské príkazy schválené Filipom a tajnou radou.​ Podľa Whitelocka v roku 2010 sa kritici zhodujú v tom, že anglická kráľovná mala dostatok sily na to, aby kedykoľvek ukončila prenasledovanie. V roku 1555 ju Pavol IV. vyznamenal Zlatou ružou a medailou s epigrafom fidei defensetrix („obranca viery“ v latinčine) za jej úsilie o obnovu katolicizmu.
Katolícki historici, ako napríklad John Lingard, odhadovali, že Máriina politika zlyhala nie preto, že by bola nesprávna, ale preto, že mala príliš krátku vládu na to, aby ju upevnila, a pre prírodné katastrofy, ktoré sa jej vymkli spod kontroly. V iných krajinách viedli katolícku protireformáciu jezuiti. Avšak hlavný Máriin náboženský poradca, kardinál Reginald Pole, poprel jezuitom vstup do Anglicka. Jej manželstvo s Filipom nebolo medzi poddanými dobre prijaté. Okrem toho jeho náboženská politika vyústila do hlbokého odporu. Jej súčasníci sa sťažovali hlavne na to, že jej manželstvo dostalo Anglicko „pod španielske jarmo“. Vojenská strata Calais vo Francúzsku bola trpkým ponížením anglickej hrdosti a neúspešné zbery zvýšili nespokojnosť verejnosti. Filip trávil väčšinu času v zahraničí, zatiaľ čo jeho manželka zostala v Anglicku, deprimovaná jeho neprítomnosťou a zlomená neschopnosťou mať deti. Po Máriinej smrti sa Filip pokúsil oženiť s Alžbetou I., ale tá ho odmietla.​ Hoci Máriina vláda bola v podstate neúčinná a nepopulárna, počas jej vlády sa začali politiky daňovej reformy, námornej expanzie a koloniálneho prieskumu neskôr považované za alžbetínske úspechy. ​Okrem toho, zrušením Sodomského zákona z roku 1533 v prvom roku na anglickom tróne sa jej vláda uznáva ako prvá, v ktorej anglický štát nekriminalizoval homosexualitu, hoci anglická kráľovná uprednostňovala, aby takéto právne záležitosti podliehali jurisdikcia cirkevných súdov. O desať rokov neskôr však túto legislatívu obnovila jeho nevlastná sestra Alžbeta I. a zostala v platnosti až do roku 1967, kedy bol nahradený zákonom o sexuálnych trestných činoch.
V 19. storočí jej život poslúžil ako predloha pre hru Victora Huga "Marie Tudorová" v roku 1833. Toto dielo inšpirovalo "Mariu Reginu d'Inghilterra" v roku 1847 od Giovanniho Paciniho, Queen "Mary" v roku 1875 od Alfreda Tennyson, "Maria Tudor" v roku 1879 od Antônia Carlosa Gomesa a "Vojvodkyňa z Padovy" v roku 1891 od Oscara Wilda a ďalšie iné literárne diela. Tiež historické romány ako "Kráľovnin blázon" z roku 2004 od Philippy Gregoryovej a "Wolf Hall" z roku 2009 od Hilary Mantel vychádzajú zo života Márie. Okrem toho bolo odmietnutie jej otca parodované v epizóde „Margical History Tour“ animovaného seriálu "Simpsonovci", kde je postava Lisa Simpsonová, predstaviteľka Márie vinná z rozvodu svojich rodičov za to, že sa „narodila so zlým pohlavím.“ Sarah Bolger hrala Máriu v televíznom seriáli BBC Two The Tudors bol nominovaný na Zlatý glóbus za najlepší dramatický seriál roku 2007. ​Kathy Burke zinscenovala smrť anglickej kráľovnej vo filme "Alžbeta" a stala sa držiteľkou Ceny Akadémie za najlepší make-up roku 1998.
Tituly.
V čase svojho nástupu na trón bola vyhlásená s rovnakým titulom ako Henrich VIII. a Eduard VI.: Mária, z milosti Božej, kráľovná Anglicka, Francúzska a Írska, ochrankyňa viery a Najvyššia hlava Anglicka a Írska na Zemi. Rovnako ako ostatní anglickí panovníci od Edwarda III. po Juraja III. Mária používala titul „kráľovná Francúzska“, hoci tejto krajine nikdy nevládla. Titul „najvyššia hlava anglikánskej cirkvi“ jej bol pre jej náboženské presvedčenie odporný, a tak ho po Vianociach 1553 vynechala.
Podľa Máriinej manželskej zmluvy s Filipom spoločný titul odrážal nielen jej oblasti a nároky, ale aj jej nového manžela: Filip a Mária, z milosti Božej, kráľ a kráľovná "Anglicka, Francúzska, Neapola, Jeruzalema a Írska, obrancovia viery, kniežatá Španielske a Sicílske, rakúski arcivojvodovia", vojvodovia "Milánski, Burgundskí a Brabantskí, grófi Habsburskí, Flámski a Tirolskí." Tento titul používaný od roku 1554 bol nahradený v roku 1556, keď Filip zdedil španielsku korunu: Filip a Mária z Božej milosti, kráľ a kráľovná Anglicka, Španielska, Francúzska, Sicílie, Jeruzalema a Írska, obrancovia viery, rakúski arcivojvodovia, vojvodovia Burgundskí, Milánski a Brabantskí, grófi Habsburskí, Flámski a Tirolskí.