burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Vodník (Dvořák)

Symfonická báseň Vodník op. 107 je dielo českého skladateľa Antonína Dvořáka.
Dvořák sa na vrchole svojej životnej a umeleckej zrelosti obracia k tvorbe symfonických básní a komponuje ich celý rad takmer v jednom slede. Až na poslednú skladbu tejto tvorby mu inšpiračným zdrojom boli balady Karla Jaromíra Erbena, ku ktorého tvorbe mal už dávno živý vzťah. Erbenova Kytice lákala skladateľa skutočnosťou mravného základu, kúzlom mýtických námetov a postáv, tak ako si ich vytvorila živá fantázia ľudu.
Stretávame sa tu s jednou zvláštnou kompozičnou metódou vytvorenou Dvořákom – je to vytváranie inštrumentálnych myšlienok v rytme a intonácii básnického textu. Túto metódu využil neskôr ako princíp „nápěvkovej mluvy“ Leoš Janáček. 
Náčrt Vodníka vzníkol medzi 6 až 10 januárom 1896, na partitúre pracoval Dvořák od 24 januára do 11 februára toho istého roku prevažne v Prahe. Bol si vedomý že v toto dielo prináša veľa nového, preto ešte pred prvým verejným uvedením uviedol posledné tri symfonické básne na verejnej skúške v Rudolfíne 3 júna kde ich predviedol orchester konzervatória pod taktovkou Antonína Bennewitza. Prvé verejné prevedenie sa konalo až po vydaní skladieb nakladateľa Simrocka na koncerte viedenských filharmonikov pod taktovkou Hansa Rychtera 22 novembra 1896 vo Viedni. V roku 1897 dielo získalo 1. cenu Českej akadémie.
Napriek tomu že sa Dvořák tesne pridržiava nielen dejového sledu básne ale dokonca i jej slovnej formy dokázal vďaka svojmu vyspelému stavebnému cíteniu dať dielu pevnú hudobnú formu, v podstate rondovú a spojil okrem toho všetky časti stálym, skoro ostinátnym citovaním hlavnej myšlienky v doplňujúcich hlasoch, hoci niekedy len rytmicky naznačenej. Táto formová zaokrúhlenosť súvisí i s tým, že sa dokázal od básnickej predlohy odchýliť tam kde to jeho hudobný cit žiadal (v návrate hlavnej myšlienky – vodník čaká na príchod dievčaťa k jazeru – tento dejový prvok u Erbena nie je a hlavne v závere kde skladateľ necháva baladicky doznieť hlavnú a druhú vedľajšiu myšlienku po samotnej katastrofe.
 Týmto docielil Dvořák pozoruhodné sústredenie sa na hlavnú postavu Vodníka, postava dcéry a matky sa tak stali skôr epizódami, ktoré vystupujú ako náladové kontrasty voči základnej pochmúrnosti.
Kvalita (ekonomika)

Kvalita (z lat. qualitas) alebo staršie akosť je v oblasti ekonomiky a techniky (a pod.) "miera, s akou súbor vlastných charakteristík objektu spĺňa požiadavky" (toto je definícia podľa STN EN ISO 9000:2016). "Vlastný" tu znamená inherentný, čiže existujúci priamo v objekte a obyčajne teda trvalý; opakom vlastných charakteristík sú pridelené charakteristiky, napr. cena objektu, vlastník objektu. Pojem "objekt" je tu chápaný veľmi široko, môže to byť napr. výrobok, služba, proces, osoba, organizácia, systém, stroj, materiál, nejaký ukazovateľ, plán, budúci stav organizácie a pod.
Existujú aj iné definície kvality pre oblasť ekonomiky a techniky, pričom mnohé sa vzťahujú len na výrobky alebo služby (ide teda len o kvalitu výrobku či kvalitu služby), napr.:
Kvalitou v podnikoch a podobných inštitúciách sa zaoberá manažérstvo kvality.
Dušan Grúň

Dušan Grúň (* 26. máj 1942, Žilina – † 22. apríl 2024, Bratislava) bol slovenský spevák.
Životopis.
Maturoval v roku 1959 v Košiciach. Po maturite študoval na hutníckej fakulte VŠB v Ostrave, kde hrával v dixielande na trúbku. Neskôr začal spievať s orchestrom Iva Pavlíka. V Ostrave sa mu v roku 1964 narodila dcéra Renáta. S orchestrom Josefa Vobrubu nahrával piesne v Prahe. V roku 1965 po návrate do Bratislavy (po účinkovaní v zahraničí) vystupoval viac ako tridsať rokov s Orchestrom Juraja Velčovského. V roku 1966 sa oženil s manželkou Majkou.
Zatiaľ na troch CD nosičoch mu vyšlo 53 pesničiek, aj keď iba v rozhlase nahral viac ako 260 skladieb. Jeho nahrávky boli zaznamenané na desiatkach gramoplatní, ktoré zatiaľ neboli vydané. Účinkoval v zahraničí so spevákmi Karolom Duchoňom, Janou Kociánovou, Oľgou Szabovou, tiež aj s českými spevákmi Karlom Gottom, Waldemarom Matuškom, Helenou Vondráčkovou, s ktorými vystupoval v Nemecku. Účinkoval v hudobno-zábavnom programe Repete. Vystupoval spoločne so spevákom Martinom Jakubcom, v gala-spomienkovom programe "Repete Návraty" a bol zároveň jeho producentom. Medzi jeho hity patria aj piesne, ktorých hudobné melódie pochádzajú z bývalej Juhoslávie, ako napríklad „Kde si bola, keď tu hrmelo“ alebo „Kam pláva naša loď“.
Svätopluk (opera)

Svätopluk je slovenská opera Eugena Suchoňa s podtitulom "Hudobná dráma v troch dejstvách" na libreto Eugena Suchoňa, Ivana Stodolu a Jely Krčméry-Vrteľovej spracovaného voľne podľa drámy Ivana Stodolu Kráľ Svätopluk.
Dielo.
Suchoň použil formu veľkej uzavretej trojdielnej symetrie, v ktorej korešponduje tretie dejstvo s prvým, zatiaľ čo stredné dejstvo predstavuje kontrast. Svätopluk je monumentálnou historickou freskou, ktorú možno smelo označiť za priamo nadväzujúcu na podobné diela veľkých hudobných skladateľov najmä ruskej národnej školy – napr. Musorgskij, Glinka, alebo českej národnej školy – Smetana, Dvořák a pod. Autorom týchto diel, či už šlo o opery Boris Godunov, Život za cára alebo Libuše, išlo prostredníctvom zachytenia skutočných historických udalostí z dejín toho-ktorého národa prebudiť záujem o dejiny tohto národa, ale najmä prebudiť národné povedomie v danom čase. Inak tomu nebolo ani v rokoch päťdesiatych, kedy Suchoň pracoval na svojej druhej opere. Vytvára dielo mimoriadne silnej výpovednej hodnoty, ktoré v sebe skĺbuje drámu jednotlivca – vladára a jeho vzťahu k Bohu i k jeho synom, ako aj drámu celého slovenského národa. Základom Suchoňovho tvorivého prístupu je dynamické vykresľovanie jednotlivých postáv, ktoré vytvoril ako živé, nie jednoznačne kladné ani jednoznačne záporné, ale postavy v deji, v pohybe, ktoré reagujú na dané dejové skutočnosti.
Dej.
Dej opery sa odohráva okolo roku 894 na Veľkej Morave, keď kráľ Svätopluk, cítiac svoju blízku smrť, odovzdáva vládu svojím dvom synom. Fiktívny dej je čiastočne založený na historických reáliách a historických postavách.
Cenzúra.
Opera Svätopluk, podobne ako Suchoňova prvá veľká opera, Krútňava, musela takisto odolávať ideologickým tlakom komunistického režimu. Napríklad v nahrávke vydavateľstva OPUS je zjavná ideologická zmena textu v árii Svätopluka, kde namiesto: „Kláštor vzal mi najmladšieho, nemal som Ťa stratiť Predslav môj...“ je uvedené: „Azda sa ešte pomeríme, snáď sa ešte všetko napraví“.
Goldbergove variácie

Goldbergove variácie, BWV 988 (uvádzané aj pod názvom Goldbergovské variácie) je dielo pre klávesový nástroj (dnes takmer výhradne klavír) od nemeckého skladateľa Johanna Sebastiana Bacha. 
Johann Sebastian Bach vydal Goldbergove variácie v roku 1742 v nakladateľstve Balthasara Schmida v Norimbergu ako súčasť štvrtého diela Klavírnych cvičení. Tie spolu s "Passacagliou pre organ" a "Chaconnou pre husle" patria k trom najväčším príkladom Bachovho variačného umenia.
Historické pozadie.
Johann Theophilus Goldberg bol mimoriadne nadaný mladý klavirista a aj skladateľ. Od roku 1741 študoval u Johanna Sebastiana Bacha. Goldberg hrával kniežaťu Hermannovi Carlovi von Keyserlingovi za bezsenných nocí. Ten si objednal u Bacha hudbu k týmto nočným koncertom a Bach napísal variácie, ktoré sú začiatkom novodobých dejín variácií a zároveň jedným z najkrajších a najväčších diel svojho druhu.
Téma.
Nosnou témou variácií je ária „mit verschiedenen Veränderungen vor Clavicimbel mit 2 Manualen Denen Liebhabern zur Gemüths – Ergetzung“ alebo tzv. Goldberg – Variationen. Ária je zachytená už v druhej knižôčke pre Annu Magdalénu Bachovú. Je melodicky tak bohatá, že je pravdepodobne už sama variáciou melódie, ktorú Bach uvádza ako sprievod v ľavej ruke v 26. variácii. Golbergove variácie obsahujú túto áriu a 30 variácií.
Variácie by sme mohli podľa obsahu rozdeliť na klavírne a kontrapunktické štúdie. Základom, z ktorého sa variácie odvíjajú, nie je ani tak melódia, ale predovšetkým basová línia, ktorú Bach v jednotlivých variáciách značne modifikuje, základná harmónia daná áriou však ostáva a zopakuje sa v každej variácii.
Ária má 32 taktov, dvojdielnu formu, hlavná tónina je G dur. Bach prísne dodržuje aj formu jednotlivých variácií. Len 6 variácií nedodržuje počet taktov árie. Z tohoto vyplýva, že sú to variácie ornamentálne a vidíme na nich veľkú fantáziu a variačné umenie J.S. Bacha, pretože variácie vôbec nevyznievajú fádne ani jednotvárne. Tvoria kompaktný celok. Sú spracované čisto kontrapunktickou formou, ktorá sa stala vzorom pre nasledujúce generácie skladateľov.
Časti diela.
S výnimkou prvých a posledných troch variácií, Bach zoskupuje variácie do trojíc tak, že prvá má ráz charakteristickej skladby, v druhej prevláda virtuózna zložka (už spomínané klavírne štúdie) a tretia je kánonická (kontrapunktické štúdie).
Technická náročnosť.
Interpretovať dielo je veľmi náročné, obsahuje všetky technické problémy. Vyžaduje obrovský citový vklad, pochopenie diela a intelektuálny nadhľad. Ďalším z problémov je časovo dlhý rozsah diela, ktorý okrem maximálnej koncentrácie vyžaduje aj veľké množstvo fyzických síl. Pre klaviristu je psychické a fyzické napätie pri interpretácii Golbergových variácií porovnateľné s klavírnym recitálom. Ferruccio Busoni, zrejme v záujme efektu, sa svojou úpravou pokúsil dielo ešte viac skomplikovať. To však ani nie je potrebné a v tejto Busoniho úprave sa ani nehráva.
Juro Jánošík (opera)

Juro Jánošík je slovenská opera Jána Cikkera.
Dielo.
Cikker písal operu v rokoch 1950 až 1953 a premiéru mala v opere SND nasledujúci rok.
Libretistom Jura Jánošíka je, ako u Krútňavy, Štefan Hoza, ktorý ale tentoraz vytvoril libreto len na základe vierohodných alebo aspoň pravdepodobných historických prameňov o najslávnejšom slovenskom zbojníkovi Jurajovi Jánošíkovi a Uhorčíkovi. Vychádzal tiež z ľudových tradícií zachytávajúcich obraz vtedajšieho života. Libreto je teda pôvodné a nejde o pretvorený námet ako u Urbanovej novely pri Krútňave. Libreto takisto dáva veľký priestor tanečným scénam, ktoré neodmysliteľne patria k vykresleniu zbojníckeho života, ale aj obrazu života šľachty.
Podobne ako Krútňava je aj Juro Jánošík vyčlenený do 6 obrazov, zachytávajúcich obdobie odo dňa Jánošíkovho úteku z poddanstva do skupiny zbojníkov až po jeho popravu roku 1713. 
Z toho vychádza i dej opery: Juro /tenor/ sa stáva kapitánom družiny /mužskí sólisti všetkých hlasových skupín/ po Uhorčíkovi /barytón/, zanechávajúci svoju milú Milku /soprán/ a vedúc život zbojníka až po svoje zatknutie /objavuje sa druhá Jánošíkova milá Zuzka – soprán/ a súd.
Zbor má v opere reálnu úlohu ľudu /poddaných, šľachticov atď./, otvárajúc operu “Nie to mizernejšie stvorenie, jak nevoľný sedliak…” a tiež v záverečnej “modlitbe” za slobodu “Zasvitne deň…”, nadväzujúc na Jura.
Cikker však veľmi dôsledne dodržiava nepravidelné zadelenie v prevzatých ľudových piesniach a slovnú dikciu jazyka, aj keď podobne ako Eugen Suchoň v Krútňave, neznásilňuje pôvodnú rytmiku.
Čeľabinsk

Čeľabinsk () je mesto v Rusku, centrum Čeľabinskej oblasti. Leží na východných svahoch južného Uralu, zo severu a západu obklopené brezovými a borovicovými lesmi. Preteká ním rieka Miass. Je jedným z hlavných priemyselných centier Ruska.
História.
13. septembra roku 1736 bola na tomto mieste založená pevnosť. Osada s rovnakým názvom tu vyrástla o niečo neskôr, v roku 1781 už mala štatút mesta. O storočie neskôr sa mesto stalo priemyselným centrom. Počas ruskej občianskej vojny sa 15. - 16. mája 1918 odohral na železničnej stanici incident, v dôsledku ktorého neskôr bojovo vystúpili česko-slovenské légie v Rusku proti sovietskej moci a začali 1,5 roka trvajúce boje okolo Transsibírskej magistrály. Od roku 1934 je centrom Čeľabinskej oblasti.
Počas druhej svetovej vojny sa v meste rozvíjal hlavne zbrojársky priemysel. V Čeľabinskom traktorovom závode sa vyrábali známe tanky T-34 či KV-1. V meste sa vyrábali aj raketomety kaťuša. Počas studenej vojny bolo dôležitým miestom výroby jadrových zbraní.
15. februára 2013 explodoval nad mestom malý asteroid, pričom tlaková vlna z výbuchu zranila asi 1200 ľudí.
Priemysel.
V súčasnosti je Čeľabinsk centrom chemického, stavebného a potravinárskeho priemyslu. Spracúvajú sa tu železné zliatiny železa, nehrdzavejúca oceľ, vyrábajú sa traktory (Čeľabinský traktorový závod), mechanizmy na stavbu ciest. Je tu rozvinutý ťažký priemysel, hlavne metalurgia a zbrojársky priemysel.
Doprava.
Mesto je dôležitým dopravným uzlom. Prechádza tadiaľto Transsibírska magistrála - železnica spájajúca Moskvu s Vladivostokom a dôležité cestné ťahy smerom na Kazachstan, Stredný Ural, Baškirsko a Sibír. Mesto obsluhuje čeľabinské letisko Balandino. V roku 1993 sa začalo so stavbou metra, ktorého prvá časť by mala byť po viacerých odkladoch otvorená v roku 2019.
Averzia

Averzia (z = „obrátenie sa chrbtom k“; iné názvy: nechuť, neľúbosť, nevôľa, nevoľa; (najmä ak je silná) odpor, (ak je silná) ošklivosť, (najmä v sociálnych vzťahoch; opak sympatie) antipatia) je pocit záporného postoja alebo náchylnosť k takémuto pocitu, spravidla s túžbou vyhnúť sa objektu vyvolávajúcemu tento pocit. Averzia môže byť voči určitým osobám, veciam, činnostiam, situáciám, spomienkam a podobne a môže byť na základe fyziologickom, mravnom alebo psychickom.
Pitotova trubica

Pitotova trubica alebo Pitotova rúrka je meracie zariadenie, ktorým sa meria rýchlosť prúdenia kvapalín (plynov) na princípe pomeru statického a dynamického tlaku meranej kvapaliny (plynu). Princíp činnosti vychádza z Bernoulliho rovnice. Toto zariadenie sa prakticky využíva hlavne pri meraní rýchlosti lietadiel, a na meranie rýchlosti prúdenia kvapalín v rúrkach. Pitotova trubica bola vynájdená francúzskym inžinierom talianskeho pôvodu Henrim Pitotom na začiatku 18. storočia a do dnešnej podoby bola upravená v polovici 19. storočia francúzskym vedcom Henrym Darcym.
Niekedy sú pojmovo zamieňané Pitotova trubica a Prandtlova trubica (v niektorých jazykoch dokonca označené ako Pitot-Prandtlova trubica). Princíp je rovnaký, rozdiel je len v tom, že výstupom Prandtlovej trubice je priamo dynamický tlak (statický tlak sa eliminuje vo vnútri sondy).
Princíp.
Pitotova trubica pozostáva z rúry s otvoreným koncom namiereným proti smeru toku kvapaliny (plynu). Kvapalina (plyn) sa v reálnom prostredí nachádza pri určitom statickom tlaku. Zároveň však pri jej pohybe je vytvorený dynamický tlak daný kinetickou energiou toku kvapaliny. Z Bernoulliho rovnice vyplýva, že
inak povedané, tlak na vstupe otvorenej rúrky je súčtom statického tlaku prostredia a dynamického (kinetického) tlaku pohybujúcich sa molekúl kvapaliny (plynu).
z čoho dynamický tlak je rozdiel medzi celkovým a statickým tlakom. Statický tlak sa meria mimo trubice, v lietadlách obvykle na boku trupu pomocou tzv. statických portov. Dynamický tlak sa určuje pomocou membrány v uzatvorenej nádrži. Ak tlak z jednej strany membrány je ustálený na statický tlak, potom je deformácia membrány úmerná dynamickému tlaku, tento sa prepočíta (alebo mechanicky prevedie) na ukazovateľ rýchlosti (výchylka membrány je elektronicky, alebo mechanicky prenesená na ukazovateľ rýchlosti). Namiesto statických portov môže byť použitá Pitotova statická trubica (tiež známa ako Prandtlova trubica). Táto má druhú trubicu na rovnakej osi ako je Pitotova, s dierami po stranách, smerom von od priameho toku vzduchu pre meranie statického tlaku.
Meranie rýchlosti prúdenia v rúre.
V priemysle sa touto metódou merajú rýchlosti toku tekutiny v plynovodoch a rúrkach, kde nie je možné použiť anemometer. Pitotova trubica umožňuje priebežné meranie bez nutnosti meniť tlak v rozvode. Rozdiel tlakov spôsobí rozdielnu výšku stĺpca kontrastnej kvapaliny, čo je priamo úmerné rýchlosti prúdenia média v rúrke.
Pozri aj.
Prandtlova trubica
Velké havárie so zlyhaním systému Pitotovej trubice: Let Air France 447 a Let Aeroperú 603
Elektroiskrové obrábanie

Elektroiskrové obrábanie (angl. EDM – Electrical discharge machining) je spôsob elektroerozívneho obrábania elektricky vodivého materiálu, pri ktorom k úberu materiálu dochádza elektroabrazívnym pôsobením elektrickej iskry (pôsobením pulzného elektrického výboja). Jednou elektródou pri obrábaní je samotný obrobok.
Technológia.
Pri takomto spôsobe obrábania sa nástroj (druhá elektróda) priblíži k obrobku na takú vzdialenosť, aby preskočila iskra ktorá vytrhne z povrchu obrobku malú čiastočku lokálne roztaveného kovu. Pre zvýšenie účinku, zabráneniu oxidácie a opaľovania pracovnej elektródy, zabráneniu vytvorenia elektrického oblúka, lokálnemu chladeniu a odplavovaniu triesok sa celý proces obrábania uskutočňuje v kvapaline (dielektrická – olej, petrolej, transformátorový olej). Veľkosť úberu závisí od veľkosti a intenzity elektrického prúdu, od druhu obrábaného materiálu, materiálu nástroja a vlastností pracovnej kvapaliny. Drsnosť povrchu je pomerne vysoká. Nástroj je vyrobený z mosadze, medi alebo grafitu (elektrografit, wolfrámová meď, grafitové kompozity). Možno obrábať každý vodivý materiál.
Tvar nástroja je negatívom tvaru vytváranej dutiny. Čiže pri zhotovovaní valcovej diery je nástrojom valcová tyčinka (drôt). Taktiež pri vyiskrovaní je nástrojom drôt vhodného priemeru. Zdrojom impulzného výboja je kondenzátor alebo polovodičový menič. Výkon pri obrábaní ocele je cca 5 000 mm3.min-1. Dosahovaná drsnosť povrchu Ra = 15 "μm".
Nástroj sa prisunie do blízkosti obrobku. Po každom nabití kondenzátorov preskočí medzi nástrojom a obrobkom iskra, ktorá vytrhne z obrobku čiastočku materiálu. Prúdové hodnoty sú regulované podľa veľkosti diery a druhu materiálu obrobku.
Použitie.
Technológia sa používa pri výrobe zápustkových dutín, prievlakov, trysiek, pri odstraňovaní zalomených nástrojov (vrták, závitník) z dier (tzv. vyiskrovanie).
Elektroiskrové hĺbenie.
 Elektroiskrové hĺbenie je založené na kopírovaní tvaru nástrojovej elektródy, ktorá je zatláčaná do obrobku. Opakovanými výbojmi dochádza k nataveniu a vymršťovaniu častíc materiálu do priestoru medzi obrobok a nástroj. Priestor sa uvoľní odplavením častíc a nástroj sa posúva hlbšie. Výsledný tvar otvoru vznikne odkopírovaním tvaru nástrojovej elektródy. Elektroiskrové hĺbenie sa používa pri výrobe dutín zápustiek, foriem, prievlakov a pod.
Zdroje.
"Ing. Jaroslav Řasa, CSc.,Ing. Zuzana Kerečaninová: Nekonvenční metody obrábění"
Ufa

Ufa (rusky Уфа) je mesto v Rusku, centrum Baškirska. Je to jedno z najdôležitejších centier chemického priemyslu v krajine. Nachádza sa pri ústí rieky Ufy do rieky Bjela, 1520 km východne od Moskvy. V súčasnosti má 1 163 304 obyvateľov.
V meste sa nachádza aj univerzita a letisko. 
Dejiny.
V roku 1574 tu bola z dôvodu kolonizovania vybudovaná pevnosť, ktorá sa stala základom dnešného mesta. Vzniknutá osada získala štatút mesta v roku 1586. V 17. storočí tu už bolo dôležité obchodné centrum na ceste z európskeho Ruska na Sibír. Od roku 1708 mesto patrilo ku Kazanskej gubernii, v rokoch 1728 – 1744 bolo centrom samostatnej provincie. V roku 1744 sa stalo súčasťou Orenburskej gubernie. V rokoch 1773 – 1774 bola Ufa 4 mesiace obsadená Pugačovovými vojskami. V roku 1789 tu bola zriadená Moslimská duchovná správa pre celé Rusko a od roku 1865 je Ufa centrom Ufskej gubernie.
Koncom 19. storočia sa začal rýchlo rozvíjať priemysel. Medzi rokmi 1918 a 1919 bolo mesto načas ovládané bielogvardejcami a od roku 1922 je Ufa hlavným mestom Baškirska.
Hospodárstvo a doprava.
Miestne priemyselné závody vyrábajú strojárske zariadenia pre ťažbu, ďalej sa tu vyrábajú plasty, rafinuje sa ropa a spracovávajú sa potraviny.
V meste sa nachádza stanica transsibírskej magistrály. Z letiska v Ufe odlietajú spoje do 27 miest Ruska a Spoločenstva nezávislých štátov. Stavba ufského metra je opakovane odkladaná, jadro MHD teda tvoria električky a trolejbusy.
V noci z 3. na 4. júna 1989 sa v blízkosti Ufy stalo najhoršie železničné nešťastie v dejinách Ruska aj ZSSR: obrovská explózia zemného plynu, ktorý unikol z plynovodu v blízkosti železnice, zmietla dva osobné vlaky a pripravila o život 575 ľudí.
Demografia.
Väčšinu z milióna obyvateľov Ufy tvoria Rusi (530 000 v roku 2002), zvyšok najmä Tatári (294 400) a Baškirovia (155 000), ktorých podiel vďaka migrácii a vyššej pôrodnosti pomerne rýchlo stúpa na úkor Rusov. Medzi významnejšie menšiny patrí aj Čuvaši, Ukrajinci a Mordvinci.
Kultúra.
Ufa je sídlom Ufského vedeckého centra Ruskej akadémie vied i Akadémie vied republiky Baškirsko. Na vysokých a stredných školách Ufy študuje vyše 68 000 študentov. Mesto má 7 divadiel, 6 múzeí, filharmóniu a stály cirkus.
Mesto je rodiskom spisovateľa Sergeja Aksakova a maliara Michajla Nesterova. Z mesta pochádza ruská rocková kapela DDT.
Nechuť

Nechuť môže byť:
Škaredosť (nepeknosť)

Škaredosť alebo ošklivosť alebo mrzkosť alebo špatnosť je nepeknosť na vzhľad; to, čo sa pri nazeraní nepáči; opak pojmov krása alebo peknosť.
Škaredé má význam ako predmet pretvárania na krásno, preto nejde ani tak o odstraňovanie ošklivého, ako skôr o jeho premenu na krásno. 
Pôvodný význam výrazu škaredé je nepríjemné, protivné, skôr než protiklad krásneho; Staroveké uvažovanie stavalo proti krásnemu buď neforemné alebo beztvaré, alebo aj nemorálne. Pojem škaredosti, konštituovaný na takých základoch, je teda pojem všeobecný, ktorý sa vzťahuje práve tak na vizuálnu oblasť, ako aj na morálnu oblasť, a je to aj pojem estetický.
Škaredosť

Škaredosť môže byť:
Mrzkosť

Mrzkosť môže byť:
Špatnosť

Špatnosť môže byť:
Nevôľa

Nevôľa môže byť:
Nevoľa

Nevoľa môže byť:
Rozhodnutie

Rozhodnutie môže byť:
Rozhodnutie (právo)

Rozhodnutie je spravidla formalizovaný procesný úkon ľubovoľného orgánu, prostredníctvom ktorého sa určujú vzájomné práva a povinnosti účastníkov konania v rôznych štádiách konania.
Napríklad slovenský Civilný sporový poriadok rozlišuje:
Slovenský Trestný poriadok rozlišuje:
Karel Cudlín

Karel Cudlín (* 28. jún 1960, Praha) je český fotograf, ktorý sa venuje dokumentárnej fotografii. Do povedomia verejnosti sa dostal predovšetkým ako jeden z osobných fotografov prezidenta Václava Havla. Bol šestnásťkrát ocenený vo fotografickej súťaži Czech Press Photo.
Životopis.
Karel Cudlín sa narodil v Prahe, v rodine lekára a úradníčky. Vyrastal na Žižkove. Počas štúdia na gymnázium Na Pražačke, ktoré absolvoval v roku 1979, sa začal venovať fotografovaniu. Po maturite nastúpil na strednú školu sociálno-právnu, ktorú navštevoval v rokoch 1979 – 1981. Na štúdiách sa systematicky venoval fotografii s rómskou tematikou.
Po štúdiách sa zamestnal v pohrebnej službe a potom nastúpil do družstva Fotografia, kde pracoval od roku 1981 do roku 1983 ako fotoreportér. Fotografoval svadby, pohreby a promócie. V tom čase fotografoval aj súbor "Maturanti". Jeho ďalšou témou boli tzv. komunistické mítingy.
Na tretí pokus sa mu podarilo dostať na FAMU, kde v roku 1987 absolvoval katedru umeleckej fotografie.
V roku 1988 samostatne vystavoval vo v tom čase prestížnej sieni Fotochemy na pražskom Jugmannovom námestí a začal pracovať ako fotoreportér v týždenníku Mladý svět. Od roku 1992 spolupracoval s denníkom "Prostor" a krátky čas pôsobil aj v Lidových novinách. V rokoch 1994-96 pracoval pre agentúru ČTA.
Po roku 1989 sa zaoberal otázkou utečencov, fotografoval Valdickú väznicu, odchod sovietskych vojakov z Československa.
Roku 1991 odišiel s fotografom Vojtom Dukátom na Ukrajinu. Od roku 1996 sleduje bežný život na pozadí dlhodobého politického konfliktu v Izraeli. Roku 2005 vydalo Národní divadlo jeho publikáciu, ktorá dokumentuje umeleckú sezónu prvej scény.
V súčasnosti je Karel Cudlín na voľnej nohe, dlhodobo spolupracuje s Respektom a Revolver Revue.
Dielo.
Cudlín sa najprv vo fotografii venoval rómskej problematike, po komerčnom fotografovaní svadieb, pohrebov a promocií fotografoval cyklus "Maturanti". Neskôr sa stal známym ako oficiálny fotograf Václava Havla. Väčšina jeho fotografií ale vzniká na cestách (Praha, New York, Slovensko, Ukrajina, Poľsko, Rusko, Rumunsko, Moldavsko, Kaukaz, Izrael).
Výstavy.
Od roku 1990 sa Karel Cudlín zúčastnil na viac než 60 skupinových výstavách v USA, Česku a ďalších európskych krajinách.
Zastúpenie vo verejných zbierkach.
Diela Karla Cudlína sa nachádzajú v mnohých súkromných zbierkach v Európe, USA a Izraeli.
Uznesenie (právo)

Uznesenie je v procesný úkon (rozhodnutie), typicky orgánu verejnej moci, najmä súdu. 
Úprava uznesení sa v jednotlivých právnych poriadkoch líši v závislosti od druhu konania (civilný proces, trestný proces, konanie pred správnym súdom). 
V slovenskom civilnom sporovom konaní súd rozhoduje uznesením, v zásade vtedy, ak nerozhoduje vo veci samej. V trestnom procesnom práve súd rozhoduje uznesením v prípadoch, ak zákon neurčuje inú formu rozhodnutia (rozsudok, príkaz) a ak rozhodnutie nemá technicko-organizačnú či operatívnu povahu. Orgány činné v trestnom konaní (policajti, prokurátori) rozhodujú v zásade uznesením, ak zákon neustanovuje niečo iné alebo ak rozhodnutie nemá technicko-organizačnú alebo operatívnu povahu. Podľa Civilného sporového poriadku i podľa Trestného poriadku, ak dané zákony neustanovujú inak, použijú sa na uznesenia primerane ustanovenia o rozsudku. Špeciálnu úpravu uznesení upravuje pre potreby civilného mimosporového konania Civilný mimosporový poriadok, pričom tento, okrem iného, stanovuje, kedy súd rozhoduje uznesením aj vo veci samej. Uznesením v niektorých prípadoch rozhoduje aj Ústavný súd Slovenskej republiky.
Uznesenie je v zásade menej formálne a slávnostné než rozsudok, ktorý musí byť podľa Ústavy Slovenskej republiky vždy vyhlasovaný verejne a "„v mene Slovenskej republiky“".
Slovenské právo upravuje tiež uznesenie vlády Slovenskej republiky, uznesenie Národnej rady Slovenskej republiky či uznesenie valného zhromaždenia obchodných spoločností, ktoré majú pomerne odlišný charakter od uznesení súdu vydaných podľa platných procesných poriadkov.
Súsošie

Súsošie je niekoľko vhodne spojených sôch do jedného výtvarného celku.
Súsošia bývajú veľmi často používané najmä na pomníkoch, kde celkové výtvarné poňatie súsoší vhodne dopĺňa a vylepšuje vzhľad príslušného mestského priestoru. V minulosti sa sochy a súsošia využívali tiež na výzdobu v záhradách a parkoch, budovaných pri panských sídlach. Veľké súsošia bývajú tiež vytvárané ako významný pamätný či pietny umelecký artefakt, napr. veľké súsošie 82 detí umučených vo vyhladzovacom tábore v Chelmno počas druhej svetovej vojny, ktorý stojí v obci Lidice pri Kladne v Česku.
Prandtlova trubica

Prandtlova trubica alebo Prandtlova sonda je zariadenie na meranie rýchlosti prúdiacej tekutiny. Principiálne ide o upravenú Pitotovu trubicu.
Prandtlova trubica sa hodí najmä na meranie väčších rýchlostí tekutín. Rýchlosť prúdiacej tekutiny sa merá v mieste ponoru trubice, pričom prúdenie musí byť rovnomerné a laminárne. Trubica je tvorená sondou so zaobleným čelom, v ktorom je vstupný otvor. Tekutina prúdiaca týmto otvorom, je privedená ku diferenčnému (pomerovému) manometru, pomocou ktorého sa meria celkový tlak p tekutiny. Po obvode sondy vo vzdialenosti trojnásobku jej priemeru sa nachádzajú otvory na snímanie statického tlaku. Otvory sa umiestňujú do bodu, kde je hodnota dynamického tlaku nulová.
Rurka cez otvor v zaoblenom čele, na ktorý kinetická energia|kineticky narážajú molekuly tekutiny, meria celkový tlak, ktorý je daný dynamickým tlakom narážajúcej tekutiny a statického tlaku prostredia. formula_1 (celkový tlak), cez otvor v boku sondy je meraný statický tlak prostredia formula_2.
Pre ideálny plyn platí:
kde: formula_4 - hustota plynu.
Pre rýchlosť prúdenia plynov a tým aj vzduchu vzduchu platí:
kde:
Tieto rovnice platia len pre podzvukové prúdenia.
Celkový tlak = statický tlak + dynamický tlak.
Perecká ulica

Perecká je ulica v južnej časti mesta Levice, tvoriaca väčšinu sídliska Rybníky III. Je pomenovaná podľa blízko tečúceho potoku s názvom Perec.
Česko-slovensko-poľský spor o Tešínsko

Česko-slovensko–poľský spor o Těšínsko bol spor medzi Česko-Slovenskom a Poľskom, ktorý sa viedol v rokoch 1918 až 1958. Vrcholil v rokoch 1918 až 1920 a v roku 1938. S konečnou platnosťou bol ukončený až česko-slovensko–poľskou zmluvou z roku 1958.
Po zániku Rakúska-Uhorska vznikol medzi novovzniknutým Česko-Slovenskom a Poľskom spor o územie Tešínska. Po krátkom vojenskom stretnutí rozhodla 28. júla 1920 Veľvyslanecká konferencia v Spa o rozdelení sporného územia medzi oba štáty. V roku 1938 Poľsko východnú časť českej časti Tešínska vojensky obsadilo a anektovalo. Po druhej svetovej vojne sa hranice vrátili do stavu pred poľským obsadením. Spor bol ukončený uzatvorením zmluvy o vzájomných hraniciach v roku 1958.
Federico Barocci

Federico Barocci, vlastným menom "Federico Fiori", známy aj ako "Baroccio, Barozzi, Fiori da Urbino" (* asi 1528, Urbino, Urbinské vojvodstvo – † 30. september 1612, tamtiež) bol taliansky maliar a rytec.
Životopis.
Narodil sa v rodine sochára Ambrogia Barocciho, od ktorého dostal aj prvé maliarske vzdelanie. Neskôr študoval u francúzskeho maliara Melozzia da Forlì a neskôr u Battistu Franca. V roku 1548 sa presťahoval do Ríma v Taliansku, kde sa venoval najmä kopírovaniu Raffaelových diel. Slávu si však získal až po návrate do rodného Urbina, kde ho očarili diela Antonia da Correggia, vďaka čomu sa stal jeho vynikajúcim následníkom. V roku 1560 sa znovu vybral do Ríma, tentoraz už ako pomerne známy maliar, a tam dostal spolu s Federicom Zuccarim ponuku vyzdobiť maľbami niektoré miestnosti vatikánskeho Belvedera, no pre náhle ochorenie túto prácu nedokončil.
Po uzdravení pracoval na výzdobe dómu v Perugii a kostola v Urbine (na obraze "Il Perdono di s. Francesco d' Assisi" pracoval 7 rokov). Dostal pozvanie na kráľovský dvor od florentského veľkovojvodu, cisára Rudolfa II. a kráľa Filipa II., no ani jedno z nich neprijal, ale miesto toho ostal už až do smrti vo svojom rodisku, kde nemal núdzu o zákazky. Jeho diela sa doteraz nachádzajú v rôznych talianskych kostoloch, ale taktiež v múzeách v Bruseli, Madride, Drážďanoch, Mníchove, Petrohrade, Turíne a mnohých ďalších.
Gemini 12

Gemini 12 (oficiálne Gemini XII) bol americký pilotovaný kozmický let, ktorý sa uskutočnil v dňoch 11. až 15. novembra 1966 v rámci programu Gemini. Bol to desiaty a posledný pilotovaný let v rámci tohto programu, 18. americký a 26. celkovo (vrátane letov X-15 nad 100 kilometrov). 
Priebeh letu.
Štart sa uskutočnil 11. novembra 1966 na Floride z mysu Kennedy pomocou nosnej rakety Titan II GLV. Posádku Gemini 12 tvorili veliaci pilot James Lovell a pilot Edwin „Buzz“ Aldrin.
Astronauti štyrikrát precvičili stretnutie a spojenie s cieľovým telesom Agena (COSPAR 1966-103A), vykonali tri výstupy z kabíny (tzv. EVA) a 14 vedecko-technologických experimentov. Aldrin tiež absolvoval dlhší pobyt vo vesmíre na 30-metrovom lane spojený s prácou na paneloch Ageny. Pretože palivové čerpadlo Ageny malo poruchu, oproti predchádzajúcim misiám nebola zvýšená obežná dráha komplexu oboch telies, ale naopak znížená. To umožnilo preletieť oblasťou slnečného zatmenia, ktoré bolo vyfotografované z okna kabíny.
Kabína Gemini 12 pristála automaticky riadená palubným počítačom po takmer štvordňovom lete na padáku na hladine Atlantiku, asi 5 km od lietadlovej lode USS "Wasp", ktorá astronautov vyzdvihla.
Elektroerozívne obrábanie

Elektroerozívne obrábanie je spôsob obrábania elektricky vodivých materiálov, pri ktorom dochádza k úbytku materiálu elektrickým výbojom (elektroeróziou) medzi obrábaným materiálom a pracovnou elektródou. Elektrický výboj spôsobí krátkodobé prudké stúpnutie teploty rádovo až na 10000 °C, následkom čoho sa v mieste elektrického výboja vplyvom vysokej koncentrácie energie (~100 W.mm-2) vytvoria kvapky roztaveného kovu a časť z neho sa odparí. Táto metóda sa využíva hlavne pre inak ťažko obrobiteľné kovy, kalené ocele, spekané karbidy a pod.
Použitie.
Tento spôsob možno využiť pri obrábaní vodivých materiálov. Väčšinou prebieha obrábanie v kvapalinovom prostredí (kvôli zabráneniu oxidácie), čo obmedzuje možnosti jeho použitia. Oproti obrábaniu reznými nástrojmi má niekoľko odlišností:
Hlavnou využiteľnosťou tejto technológie je obrábanie problematických tvarov, materiálov, ale tiež veľmi presných a veľmi malých rozmerov. Pre účinnosť elektroerozívneho obrábania je určujíca vlastnosť vodivosť materiálu, teplota tavenia a požadovaná kvalita. Touto metódou je možné dosiahnuť presnosť obrábania rádovo tisíciny milimetra a drsnosti povrchu Ra 0,2, čo znamená, že takouto technológiou je možné nahradiť i brúsenie (tam kde je to inak technologicky nemožné). Samotné obrábanie nie je výrazne energeticky náročné, príkony strojov sú v rozmezí 10 až 15 kW.
Zdroje.
"Ing. Jaroslav Řasa, CSc.,Ing. Zuzana Kerečaninová: Nekonvenční metody obrábění"
Elektrochemické obrábanie

Elektrochemické obrábanie je obrábanie elektricky vodivých a zároveň elektrochemicky rozpustných materiálov, pri ktorom dochádza súčasným pôsobením elektrického prúdu a elektrolytu k zmena vlastností obrábaného povrchu a úberu materiálu. Princípom elektrochemického obrábania je lokálne rozpúšťanie materiálu obrobku v elektrolyte. 
Na rozdiel od anódomechanického obrábania tu nedochádza k tvorbe iskier.
Zdroje.
"Ing. Jaroslav Řasa, CSc.,Ing. Zuzana Kerečaninová: Nekonvenční metody obrábění"
Ana

Ana môže byť:
ANA môže byť:
Prvý triumvirát

Prvý triumvirát môže byť:
Ultrazvukové obrábanie

Ultrazvukové obrábanie je obrábanie, pri ktorom sa jemné ostrohranné brúsivo pohybuje kolmo k povrchu materiálu, čím dochádza k vzájomnému oteru; pohyb zapríčiňuje razidlo, ktoré rozkmitáva ultrazvuková kmitacia tyč. Frekvencia kmitania je 20 000 až 30 000 Hz. Medzi obrobok a nástroj sa brusivo privádza vo forme suspenzie s olejom alebo vodou. 
K rozrušovaniu povrchu obrobku dochádza tlakom nástroja, mechanickým účinkom dopadajúceho brusiva a vysokotlakovými impulzmi v suspenzii.
Tento spôsob sa používa pre obrábanie tvrdých a nevodivých materiálov, napríklad rezných keramických doštičiek.
Obrábanie laserom

Obrábanie laserom alebo laserové obrábanie je druh obrábania materiálov, pri ktorom sa na odber materiálu využíva pôsobenie vysoko koncentrovaného zväzku fotónov vyžarovaného z hlavice lasera. 
Je to obrábanie tepelnou energiou – pri laseroch sa vysoko koncentrovaná svetelná energia, sústredená na malú plochu obrobku, mení na tepelnú. 
Najčastejšie sa používa na rezanie a pri zhotovovaní presných otvorov.
Princíp obrábania.
Zdroj.
Zdrojom žiarenia sú generátory svetla (lasery), ktoré využívajú vlastnosti niektorých materiálov zosilňovať a usmerňovať svetlo, ktorým boli ožiarené. Dosahuje sa toho ožiarením vhodného aktívneho prostredia žiarením vybranej vlnovej dĺžky, alebo bombardovaním elektrónmi atď. Rozoznávajú sa lasery plynové (napr. zmes hélia a neónu), kryštálové (najčastejšie s rubínovým kryštálom) a polovodičové (napr. PN priechod v arzenide galitom). Vyžarovanie lasera prebieha prerušovane v impulzoch; na malé výkony sa už stavajú lasery pracujúce kontinuálne. Najčastejším typom lasera pre obrábanie je laser rubínový. Proces obrábania môže prebiehať na voľnom vzduchu.
Laserový lúč.
Svetelné lúče vyžiarené laserom sa pomocou optickej sústavy sústredia na veľmi malú plochu (niekoľko stotín až tisícin mm 2). Pri dopade tohto žiarenia na nepriehľadný materiál nastáva premena svetelnej energie na energiu tepelnú. Na tejto ploche je teda sústredená veľká energia (výkon až niekoľko megawattov), ktorá vyvinie vysokú miestnu teplotu, až niekoľko desaťtisíc stupňov Celzia. Vysoká teplota spôsobí miestne roztavenie, až vyparenie materiálu. Tak možno na napr. za zlomok sekundy prevŕtať na volfrámovom plechu hrúbky dieru priemeru niekoľkých mikrometrov.
Využitie.
Obrábanie laserom patrí do oblasti veľmi jemného a veľmi presného obrábania, ako je napr. rytie čiar a kriviek do obťažne spracovateľných materiálov, rezania tenkostenných rúrok, vŕtanie miniatúrnych dier a pod. Moderné stroje pre obrábanie laserom sú vybavené spravidla krížovým stolom pre obrobky a stacionárnym laserovým kanónom. Stroje majú číslicové riadenie pre polohovacie pohyby obrobku.
Mechanické obrábanie

Mechanické obrábanie alebo obrábanie rezaním - obrábanie (pracovný proces) pri ktorom sa z polovýrobku získava požadovaný tvar a rozmer súčiastky odoberaním čiastočiek materiálu z povrchovej vrstvy polovýrobku rezaním pomocou klinu rezného nástroja mechanizmom premeny materiálu na triesku. Cieľom obrábania je dať materiálu alebo polovýrobku funkčnú presnosť, charakterizovanú rozmermi a stavom obrobených povrchov.
Technológia obrábania sa realizuje v sústave SPNO stroj – prípravok – nástroj – obrobok. Stroj používaný v tejto sústave sa nazýva obrábací stroj, zariadenie používané na upevnenie a ako pomôcku pri obrábaní nazývame prípravky, používané nástroje nazývame rezné nástroje, objekt technologického spracovania je polotovar, obrobok, výrobok.
Proces rezania sa realizuje v oblasti kontaktu reznej hrany nástroja a obrábaného povrchu. V tejto zóne sa uskutočňuje premena obrobku, zmena jeho tvaru a povrchových vlastností. Obrábaním vzniká obrobená plocha a trieska.
Obrábanie reznými nástrojmi môže byť ručné, alebo strojové. Strojové obrábanie je výkonnejšie, presnejšie a lacnejšie, niekedy je však nevyhnutné využiť ručné obrábanie. Ide o prípady obrábania pri opravách, montáži, dokončovacích prácach, alebo práci na ťažko prístupných miestach.
Rozdelenie strojového obrábania.
V nasledujúcej tabuľke sú uvedené jednotlivé typy strojového obrábania s vyznačením ich vhodnosti pre vybrané skupiny materiálov.
Pohyby pri strojovom obrábaní.
Odoberanie triesok z obrobku je možné len prí vzájomnom pohybe materiálu a rezného nástroja. Tento pohyb má 3 základné zložky:
Drahomíra zo Stodoranov

Drahomíra zo Stodoranov, tiež Dragomira (* 890, podľa iných zdrojov 877 – † po 934 alebo 936) bola česká kňažná, manželka kniežaťa Vratislava I. 
Pochádzala z kmeňa polabských Slovanov, Stodoranov (alebo Havolanov), jedného z členov kmeňového zväzu Luticov (alebo Veletov), ktorý bol ešte začiatkom 10. storočia pohanský. O roku jej vydaja za knieža Vratislava sa vedú dohady. Podľa historikov to bolo niekedy medzi rokmi 900 - 915. Súčasne nie sú historici ani zajedno, či je Drahomíra matkou oboch Vratislavových synov - Václava a Boleslava. Jednotné názory panujú na fakt, že pri sobáši bola už pravdepodobne pokrstená.
Drahomíra bola prudkej a ctižiadostivej povahy. Po manželovej smrti ťažko niesla, že jej syn Václav, budúce knieža, bol zverený do opatery jej svokry Ludmily. Preto ju dala 15. septembra 921 zavraždiť a okrem svojho syna získala i Ludmilin majetok. Už v nasledujúcom roku dosiahol jej syn Václav plnoletosť a ujal sa vlády.
Na jeho príkaz musela Drahomíra opustiť kniežací dvor. Počas internácie žila na Budči. Po čase jej syn odpustil a dovolil jej vrátiť sa. Usudzuje sa, že na znak toho, že svoj čin oľutovala, nechala na mieste, kde bola Ludmila pochovaná - na Tetíne - postaviť kostol zasvätený sv. Michalovi.
Neskôr žila na dvore mladšieho syna Boleslava v Starej Boleslavi. Tu žila i v čase Václavovej vraždy. V tejto súvislosti i jej samej hrozilo zo strany mocichtivého Boleslava nebezpečenstvo. V obave o svoj život utiekla v roku 935 na bližšie neznáme miesto Charvátsko. Vo vyhnanstve (pravdepodobne na dvore niektorej príbuznej) i zomrela.
Boleslav III.

Boleslav III. zv. Ryšavý (* okolo 965? – † 1037) bolo české knieža (od februára 999 do r. 1002 a krátko v r. 1003) z rodu Přemyslovcov, syn kniežaťa Boleslava II. a kňažnej Emmy (* pred 950, † okolo 1005/1006). 
Už pred jeho nástupom na kniežací stolec sa rozsiahla ríša, vytvorená jeho starým otcom Boleslavom I., prakticky rozpadla. Českému kniežatstvu zostala najskôr iba Morava. Tieto závažné skutočnosti boli vzápätí nasledované i otrasmi vo vnútri štátu. S obdobím panovania Boleslava III. je spojená prvá vážna kríza českého štátu. Prispelo k nej i spojenectvo rímskeho cisára Otta III. a poľského kráľa Boleslava I. Chrabrého. Problematická situácia nastala po nastúpení kniežaťa na trón. Kniežaťom sa stal v zrelom veku, ale bez mužského potomka. Jeho dcéra bola vydatá za príslušníka vládychtivého rodu Vršovcov, ktorí tak mali na dosah kniežací stolec. 
Vážnymi konkurentami na trón boli i Boleslavovi mladší bratia, Jaromír a Oldřich. Obaja, tušiaci nebezpečenstvo, utiekli z krajiny. Po náhlej smrti cisára Otta III. v r. 1002 využil Boleslav Chrabrý rozvrat, ktorý spôsobila bezohľadná politika Boleslava III., a obsadil Čechy. Na trón bol povolaný knieža Vladivoj, vzdialený príbuzný Přemyslovcov. Vladivoj bol vladárom absolútne neschopným. Zomrel v nasledujúcom roku.
Boleslav III. utiekol do východofranskej ríše k markgrófovi Henrichovi Schweinfurtskému, ktorý ho však dal uväzniť. Neskôr sa dostal na dvor Boleslava Chrabrého. Ten využil novovzniknutú situáciu a opätovne dosadil vo februári 1003 Boleslava III. na kniežací stolec. Už 9. februára 1003 vydal Boleslav pokyn na vyvraždenie Vršovcov. Po dvoch mesiacoch ho musel Boleslav Chrabrý zosadiť z trónu, dal ho oslepiť, čím ho navždy odstránil ako možného vládcu a sám sa až do r. 1004 ujal vlády. Nasledovalo Boleslavovo uväznenie, z ktorého ho po viac než tridsiatich rokoch vyslobodila smrť. 
Meno jeho manželky nie je známe, rovnako ako meno jeho dcéry, vydatej údajne za neznámeho príslušníka rodu Vršovcov.
Oldřich I.

Oldřich I. (*?, † 9. november 1034) bolo české knieža (v r. 10121033 a v r. 1034) z rodu Přemyslovcov, syn kniežaťa Boleslava II. a burgundskej princeznej Emmy (* pred 950, † 1006/1007).
Svojmu najmladšiemu synovi určil Boleslav II. údel na Žatecku. Pre úklady svojho staršieho brata Boleslava III., ktorý ho chcel dať zabiť, utiekol spolu s matkou a bratom Jaromírom k bavorskému vojvodovi Henrichovi Bavorskému. Po krátkej vláde kniežaťa Vladivoja boli povolaní do Čiech, Boleslavovým pôsobením však opäť boli vypudení. 
Po zosadení Boleslava z trónu a nástupe brata Jaromíra k moci, vrátil sa na svoj údel. Tu sa zoznámil s prostou sedliačkou Boženou († 1052), a i napriek tomu, že bol ženatý, oženil sa s ňou. Spolu mali syna Břetislava. 
Na jar roku 1012 uskutočnil Oldřich štátny prevrat a zosadil neschopného brata Jaromíra z kniežacieho stolca a sám sa stal kniežaťom. 
Bol energickým až bezohľadným panovníkom. Pre českých predákov bol síce menej manipulovateľným ako jeho brat, ale jedine on im mohol zaručiť trvanie přemyslovského rodu. Preto boli ochotní vyrovať sa s istými „nezrovnalosťami“ v životopise budúceho kniežaťa, jeho neurodzeného syna Břetislava. Legitimite svojho syna dopomohol sám Oldřich tým, že v roku 1019 dobyl späť Moravu, kde zvrhol poľskú moc, a pripojil ju k českému štátu. Novodobyté územia dal do správy svojho syna a vylepšil tak vyhliadky Břetislava na kniežací stolec.
V zahraničnej politike Oldřich dlho sledoval záujmy ríše. Na začiatku tridsiatych rokov 11. storočia sa pokúsil o samostatnejšiu a výbojnejšiu politiku v Uhorsku. Rímsky cisár Konrád II. sa však nehodlal s daným stavom zmieriť, a keď sa Oldřich na jeho príkaz nedostavil v roku 1032 do Mersenburgu, cisárov syn Henrich zorganizoval proti Čechám úspešné vojenské ťaženie. V roku 1033 na súde vo Vrbne Konrád zbavil Oldřicha vlády a dal ho uväzniť. V nasledujúcom roku ho však prepustil na slobodu a Oldřich sa opäť stal kniežaťom. 
K pozitívnejším stránkam jeho vlády patrí to, že v roku 1032 založil Sázavský kláštor.
Oldřichova vláda býva hodnotená pomerne negatívne. Isté však je, že tento knieža prekonal krízu českého štátu. Správne pochopil, že jediným východiskom, ako zabezpečiť v krajine poriadok, je vláda jedného silného panovníka, a preto odstraňoval z cesty všetko, čo mu v nej stálo.
Polikarpov I-15

Polikarpov I-15 bolo stíhacie lietadlo, ktoré vzniklo v konštrukčnej kancelárii Nikolaja Nikolajeviča Polikarpova ako následník vývojového radu po I-5. 
Vznik a vývoj.
Stroj I-15 prvýkrát vzlietol roku 1933. 21. novembra 1935 vytvoril testovací pilot V. K. Kokkinaki s týmto lietadlom výškový rekord 14 575 metrov. V španielskej občianskej vojne, kde si tieto stroje viedli pomerne úspešne, dostali I-15 prezývku "Chato". V priebehu sériovej výroby sa začali používať výkonnejšie motory M-25V z výkonom 570 kW (775 k) a dokonalejšie kovové vrtule. Motor bol lepšie kapotovaný a mal 4 vstupné otvory opatrené vejárovými uzávermi pre reguláciu chladenia. Výzbroj sa zdvojnásobila na štyri synchronizované guľomety PV-l alebo ŠKAS kalibru s celkovou zásobou 2600 nábojov. Takto sa lietadlo, tvarovo už veľmi blízke jednoplošníkom I-16, označoval ako I-15bis alebo I-152. V roku 1939 boli nasadené v bojoch proti Japonsku, ale tam sa prejavila ich úplná zastaranosť. Po prepadnutí ZSSR nacistickým Nemeckom nemohli I-15 a vylepšené I-152 v žiadnom prípade konkurovať lietadlám Luftwaffe. Celkovo bolo vyrobených 3 313 lietadiel tohto typu.
Národní alternativa

Národní alternativa je nacionálne orientované združenie pôsobiace od 11. augusta 2001 v Česku. Organizácia vystupuje proti členstvu v Európskej únii, je pre trest smrti za obzvlášť závažné trestné činy, voči pozitívnej diskriminácie a voči etnickým menšinám. Predsedníctvo organizácia sídlia v Prahe, miestne organizácie sú v ďalších mestách Česka.
Národní alternativa je radikálne pravicová organizácia, ktorá naväzuje na tradíciu českej ultrapravice.
Ladislav Exnár

Ladislav Exnár (* 18. jún 1907, Chvalkovice, Rakúsko-Uhorsko - † 20. marec 1945, Mauthausen, Nemecko) bol slovenský funkcionár KSČ a KSS, partizánsky veliteľ, povolaním strojný zámočník, českého pôvodu.
Mal štyroch súrodencov, troch bratov a  jednu sestru. Otec mu zomrel keď mal 9 rokov. Absolvoval ľudovú školu v Chvalkoviciach a v Pardubiciach sa vyučil za strojného zámočníka. Exnár narukoval ako vojak do Banskej Štiavnice, na Slovensko. Pracoval ako strojný zámočník v Štátnom banskom a hutnom závode, od roku 1940 bol nádenníkom a príležitostným opravárom poľnohospodárskych strojov v Banskej Bystrici. Oženil sa s Annou, s ktorou vychovávali štyri deti.
V roku 1927 sa stal členom Komunistickej strany Československa, v ktorej bol prívržencom boľševizácie a gottwaldovského krídla (pozri Klement Gottwald a karlínski chlapci). Po príchode na Slovensko bol od roku 1937 predsedom Miestnej organizácie KSČ v Banskej Štiavnici. Po zániku ČSR (1939) sa stal vedúcim predstaviteľom ilegálnej Komunistickej strany Slovenska v okrese Banská Štiavnica. Udržiaval spoluprácu s ilegálnymi vedeniami KSS a oblastným vedením v Banskej Bystrici. V septembri 1942 sa zúčastnil porady straníckych funkcionárov v Sklených Tepliciach, na ktorej sa prerokúvali smernice druhého ilegálneho ústredného vedenia KSS o zakladaní jánošíkovských družín. Preto ešte v septembri 1942 zorganizoval základ partizánskeho oddielu Sitno (jeden z prvých na Slovensku). Do jari 1943 tvorilo skupinu osem ľudí, ktorí najskôr robili sabotáže v továrňach. Od roku 1943 spolu so skupinou zakladal revolučné národné výbory (RNV). Mimo Banskej Štiavnice pôsobil prevažne v maloroľníckom prostredí.
Už v novembri 1940 bol zatknutý agentmi ÚŠB a do konca februára 1941 väznený v Ilave. 29. augusta 1941 bol znova zatknutý na schôdzi funkcionárov KSS v Žakýli (osada v obci Podhorie). V septembri 1941 počas transportu z ÚŠB do väznice v Banskej Bystrici pri Žiari nad Hronom ušiel z idúceho rýchlika, no ťažko sa zranil a musel sa liečiť v Hájiku pri Štiavnických Baniach a v Iliji. Následne žil v ilegalite, najčastejšie v Štefultove. 4. apríla 1944 bol opäť zatknutý (na základe udania), tentoraz v Dvorníkoch. Krajský súd v Bratislave ho 15. novembra 1944 odsúdil na osem rokov väzenia a vo februári 1945 bol transportovaný do koncentračného tábora v Mauthausene, kde bol umučený. Zomrel 20. marca 1945.
Po zatknutí Exnára prevzal velenie "podsitnianskeho" hnutia Karol Dolinský a oddiel viedol Jozef Jusko.
Pocty a vyznamenania.
23. augusta 1963 mu bol slávnostne odhalený pomník (autorom sochy je akademický sochár Karol Dúbravský) pred budovou I. ZŠ v Žiari nad Hronom. Bol in memoriam vyznamenaný Radom SNP I. triedy, Radom červenej hviezdy (1964) a Radom červenej zástavy (1969). Sú po ňom pomenované ulice vo viacerých slovenských mestách (Bratislava, Košice...).
UnixWare

UnixWare je Unixový operačný systém od firmy UNIVEL, založenej v roku 1992. Tento operačný systém je schopný súčasne využívať vlastnosti dvoch operačných systémov a to Unix a NetWare.
UnixWare je systém založený na UNIX System V, ktorý bol s obľubou využívaný vládou a v priemysle. Oproti tomu existuje ešte systém odvodený od BSD, ktorý bol zase častejšie využívaný v akademickom svete. Spojením verzií UNIX System V a BSD vznikla pred niekoľkými rokmi verzia s názvom System V verzia 4.
Typy systému UnixWare.
Operačný systém UnixWare možno rozdeliť do dvoch skupín: