burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Silicon Saxony

Silicon Saxony je oficiálne registrované združenie v Drážďanoch, v spolkovom štáte v Sasku v Nemecku, združujúce spoločnosti a tvoriaci sieť mikroelektronického, polovodičového a fotovoltaického priemyslu, predovšetkým z drážďanského regiónu Dresden/Freiberg.
Podnikateľské prostredie.
Tento región disponuje s jednou z najmodernejších infraštruktúr, telekomunikácií, priemyslu a krajiny. Medzinárodné letisko v Drážďanoch a v Lipsku, výnimočne rozvinutá cestná a železničná sieť. Jeho umiestnenie priamo v srdci veľkých európskych trhov, poskytuje všetky ideálne predpoklady pre zadávanie verejných zákaziek a predajov. Politická stabilita a spoľahlivosť nemeckého právneho systému je zárukou, že investície v Sasku sú založené na pevných základoch. Silicon Saxony je v Európe najväčším klastrom pre mikroelektronický priemysel, polovodiče, elektrotechnické mikrosystémy. Združuje 1 500 firiem s približne 43 000 zamestnancami, z toho viac ako 200 spoločností s približne 20 000 zamestnancami pôsobiacich v mikroelektronike, v oblasti školenia a výskumu, piatich univerzít, dvoch výskumných ústavov a štyroch vysokých škôl. 
Štruktúra priemyslu v Sasku: integrované obvody, dizajn obvodu, fotomasky, polovodičové materiály, senzorová technika, fotovoltaika, softvér, hardvér a IT služby.
Baťovo

Baťovo (, , ) je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine pri hraniciach s Maďarskom. Žije tu 2 914 obyvateľov, prevažne maďarskej národnosti. Obec leží v Berehovskom rajóne a nachádza sa tu dôležitá železničná stanica na trati Užhorod-Čop-Chust-Solotvyno.
V obci sa nachádza »Baťov dom« z obdobia prvej republiky a rad ďalších Tomášom Baťom sponzorovaných stavieb z dvadsiatych a tridsiatych rokov dvadsiateho storočia.
Dejiny.
Miesto sa prvýkrát spomína v roku 1205 ako Bátyú (ukrajinsky: Батьу). V tom čase sa osada nachádzala na brehoch rieky Tisa, časté záplavy však prinútili obyvateľov mesta presťahovať sa na iné miesto od brehov rieky. V roku 1816 malo Baťovo spolu 310 obyvateľov a 54 domov. V roku 1910 bola osada súčasťou Uhorského kráľovstva a mala spolu 1 490 obyvateľov, z ktorých väčšinu tvorili Maďari. V rokoch 1918 – 1938 bolo Baťovo súčasťou Česko-Slovenska, z tohto obdobia pochádza tzv. Baťov dom. V roku 1921 bol v Baťove zriadený miestny odbor Komunistickej strany Československa. Počas druhej svetovej vojny bolo asi 40 rodín z mesta poslaných do nacistických koncentračných táborov a ďalších 90 ľudí bolo poslaných na nútené práce. Baťovo sa po druhej svetovej vojne stalo súčasťou Sovietskeho zväzu. Na jeseň 1944 bolo 140 obyvateľov zajatých sovietskymi silami. V roku 1946 sa názov osady zmenil na Vuzlove (ukrajinsky: Вузлове) alebo Uzlovoe (rusky: Узловое), ktorý si ponechala, až kým nebola 1. apríla 1995 premenovaná späť na „Baťovo“. V roku 1971 bol osade udelený štatút sídliska mestského typu. V roku 2001 Baťovo prežilo veľkú povodeň z Tisy, najmä vďaka násypu železničnej trate, ktorý zastavil prichádzajúce vody.
Usť-Čorna

Usť-Čorna (, , ) je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Ťačivskom rajóne. Žije tu 1 547 obyvateľov.
Dejiny.
V minulosti patrila Usť-Čorna k Rakúsko-Uhorsku, od jeho rozpadu v roku 1918 až do roku 1938 bola súčasťou Česko-Slovenska. Do marca 1939 bola súčasťou Druhej česko-slovenskej republiky. V roku 1945 bolo sídlo s okolím pripojené k Ukrajinskej SSR. Českí dobrovoľníci tu každoročne budujú a rozširujú systém značených turistických trás. Českú metodiku prezrádza nielen tvar značiek a kvalita vyznačenej siete, ale aj smerovky, ktoré od roku 2009 obsahujú pod „povinnými“ nápismi v azbuke aj českou latinkou písané prepisy.
Smrečný potok

Smrečný potok () je potok na pomedzí Slovenska a Poľska. Na slovenskom území tečie v severnej časti východného Slovenska, v severovýchodnej časti okresu Stará Ľubovňa. Je to pravostranný prítok Popradu a je vodným tokom IV. rádu s dĺžkou (z toho na území Slovenska, je súčasťou štátnej hranice).
Prameň.
Pramení na území Poľska v okrese Powiat nowosądecki v gmine Muszyna v geomorfologickom celku Beskid Sądecki na južnom svahu vrchu Barwinek () v nadmorskej výške približne , JJZ od obce Wojkowa, cca od štátnej hranice.
Opis toku.
Od prameňa tečie na hornom toku severojužným smerom v blízkosti slovenskej hranice (západne od nej), následne sa severne od obce Obručné stáča na západ a ďalej pokračuje ako súčasť štátnej hranice. Zľava priberá potok pretekajúci spomenutou obcou, v blízkosti obce Dubne sprava významný prítok prameniaci na južných svahoch vrchu Stupne (), koryto sa stáča na juhozápad a opäť zľava priberá Veretičkov potok. Následne priberá ľavostranný Kostolný potok, rozdeľuje obce Ruská Voľa nad Popradom na ľavom a Leluchów na pravom brehu a v Ruskej Voli priberá zľava Chotárny potok. Napokon podteká železničnú trať č. 188 a vlieva sa do Popradu.
Ústie.
Do Popradu sa vlieva západne od obce Ruská Voľa nad Popradom, neďaleko horárne Kurčín, v nadmorskej výške približne
Wake Forest Innovation Quarter

Wake Forest Innovation Quarter (do roku 2013 pod názvom Piedmont Triad Research Park) je výskumný park v meste Winston-Salem, v Severnej Karolíne na východnom pobreží Spojených štátov. Spolupracuje s mnohými inštitúciami v oblasti biologického aj technologického výskumu a vývoja v oblasti IT. Vo vedeckom parku je ústav pre regeneračnú medicínu "Wake Forest Institute for Regenerative Medicine".
História.
V roku 1993 univerzita Wake Forest University zakúpila budovu Piedmont Triad Community Research Center od spoločnosti "R. J. Reynolds Tobacco Company". Do roku 2001 Piedmont Triad Research Park disponoval štyrmi budovami a pozemkom s približne štyrmi hektármi. Krátko nato bol oznámený dlhodobý plán rozšírenia na 97 hektárový zmiešaný park s tromi oblasťami obsahujúcimi 550 000 štvorcových metrov priestorov. V súčasnosti sa park rozrastá do formy mestského zmiešaného parku so zameraním na oblasti biologického a technologického výskumu.
TZW Technologiezentrum Witterswil

TechnologieZentrum Witterswil AG je vedecký park, ktorý sa nachádza na predmestí švajčiarskeho mesta Bazilej v blízkosti miestnej univerzity. Vedecký park ústreďuje spoločnosti a firmy pôsobiace v oblasti biotechnológie, farmakológie, medicíny alebo prírodných vied.
História.
16. augusta 1971 sa firma "Sandoz AG" presťahovala z mesta Bazilej do Witterswilu, kde počas nasledujúcich 25 rokov prevádzkovala výskum v agro oblasti. V roku 1996 sa k niektorým projektom firmy Sandoz AG pripojila firma "Novartis" a následne na to v roku 1997 sa obe výskumné oddelenia spojili. V rokoch 1997 – 1999 začala ich postupná premena, pretože sa muselo rozšíriť využitie obidvoch firiem. 
K tejto premene prispel vtedajší riaditeľ Dr. Jost Harr, ktorý v Sandoz AG pracoval od roku 1971. Mal skúsenosti v oblasti zakladania firiem, pretože v minulosti bol konateľom firmy Erfindungs-Verwertungs AG, súkromnej firmy so skúsenosťami v oblasti prírodných vied. Vybudoval podmienky vhodné pre uplatnenie mladých podnikov so zameraním na prírodné vedy a medicínsku techniku. S podporou kantónu Solothurn Leimental angažoval mladé firmy a univerzitu ako prvých nájomcov v centre. Na začiatku poskytovala firma Novartis k dispozícii priestory a podporovala nové začínajúce firmy zo svojho finančného fondu. Po úplnom odchode Novartisu z Witterswilu v roku 1999 sa muselo hľadať nové riešenie financovania.
V roku 2000 odkúpil celý areál neznámy podnikateľ Ueli Nussbaumer, ktorý bol v tom čase majiteľom piliarskeho závodu "Nussbaumer Sägerei AG". Jeho prioritou bolo presťahovanie tohto závodu na vhodnejšie miesto. Areál naďalej využívali aj nájomcovia. Nakoniec sa ale stiahol z drevárskej oblasti, úplne zmenil účel niekdajšieho výskumného areálu, ktorý pozostával z laboratórnych miestností a skleníkov a ešte v roku 2000 založil TechnologieZentrum Witterswil. Je samostatné a nezávislé, od roku 2002 sa menšinovou účasťou podieľa na jeho vedení firma Elektra Birseck. Vystupuje ako zmluvný partner a investor. 
Neskôr už pôvodné miesto nestačilo a v roku 2004 k stavbe o rozlohe 400 metrov štvorcových vybudovali novostavbu podobnej veľkosti. V tomto roku poskytovalo TZW prístrešie ôsmim podnikom. Šesť z toho je z oblasti biotechnologickej a chemickej, jeden z oblasti medicínskej techniky – firma Küschall AG.
AREA Science Park

Area Science Park je vedecký park nachádzajúci sa v blízkosti Terstu a diaľnice, ktorá ich spája s Rakúskom a Slovinskom. Bol založený v roku 1970. V súčasnosti patrí k najvýznamnejším v Taliansku a je považovaný za jeden z popredných a najväčších parkov v Európe. Od roku 1978 ho spravuje konzorcium, s cieľom vytvoriť vedecko-výskumné centrum, v ktorom môžu spoločnosti, výskumné ústavy a vysoké školy úzko spolupracovať.
Charakteristika.
Park má rozlohu 550 000 m². Sú tu laboratóriá, kancelárske priestory, konferenčné miestnosti, učebne, reštaurácie a kaviarne. Ďalších 1500 m² je v k dispozícií pre nové aktivity. V súčasnej dobe AREA Science Park tvorí 83 národných a medzinárodných výskumných a vývojových organizácií, ktoré zahŕňajú verejné inštitúcie, súkromný výskum a vývoj a inovačné centrá. Celkový počet zamestnancov AREA Science Park dosiahol 31. decembra 2008 počet 2439 osôb.
Zameranie.
Medzi hlavné vedecko-technologické odvetvia v rámci AREA Science Park-u patria:
Cieľ parku.
Hlavným cieľom parku je rozvoj územia prostredníctvom inovácií na základe vytvorenia pevnej väzby medzi svetovým výskumom a podnikateľskou sférou. Prostriedkom je posilnenie výskumu a vývoja, podpora konkurencieschopnosti podnikov, poskytovanie pomoci pri vytváraní nových podnikov a šírenie inovácií.
Tarquinia

Tarquinia je mesto v Laziu v provincii Viterbo v strednom Taliansku s asi 17 000 obyvateľmi. Jeho dejiny siahajú hlboko do minulosti do čias Etruskov. 
Miestna nekropola je spolu s nekropolou v Cerveteri súčasťou svetového dedičstva UNESCO.
Externé odkazy.
Oficiálna stránka
Stanford Research Park

Stanford Research Park je technologický park, ktorý sa nachádza v Palo Alto v Kalifornii na pozemku vlastnenom Stanfordovou univerzitou. Bol postavený v roku 1951 ako Stanford Industrial Park. S nápadom na vytvorenie Stanfordského výskumného parku a jeho úspechom je často spájaný Frederick Terman.
Základné informácie.
Stanfordký výskumný park má prevažne vedecké, technické zameranie a výskum orientovaný na oblasti elektroniky, vesmíru, biotechnológie, počítačového hardvéru a softvéru. Park zahŕňa 2,8 km² (700 akrov), v okolí "Page Mill Road", na západ od "El Camino Real". Je prevádzkovaný spoločnosťou "Stanford Management", ktorá bola založená v roku 1991 na riadenie finančných a realitných aktív univerzity. V parku sa nachádza 162 budov, 140 firiem pre ktoré pracuje 23 000 zamestnancov.
Externé odkazy.
Stanford Research Park na stránkach Stanfordovej univerzity
Arabeska (architektúra)

Arabeska je plošný dekoratívny prvok zložený z rastlinných motívov (lístie, poplazy rastlín). Dekorácie sú často zložité a hravé. Geometrické vzory sú preloženými vlnitými čiarami. Tie úplne pokrývajú povrch so kľukatými líniami a špirálami. Ľudský motív sa nepoužíva. 
Dejiny.
Prvé arabesky sú známe už z čias antického Grécka, tieto relatívne komplikované vzory sa objavujú v tzv. helenistickom umení vo forme ornamentov na vlysoch.
V období talianskej renesancie, kedy prišli opäť do módy rôzne antické motívy, sa tieto dekoratívne motívy opäť vrátili do európskeho výtvarného umenia. Nemecká a holandská výtvarná škola k ním neskôr pridala ďalšie sprievodné motívy – hlavy, masky a pod. V období rokoka sa potom arabeska opäť vrátila najmú na štukoch.
Španielska Alhambra obsahuje viaceré zachovalé arabesky.
Islamské umenie.
Arabeska sa tiež objavuje v islamskej architektúre, kde je označovaná aj ako mareska, podľa jej maurského pôvodu, oproti európskym arabeskám pôsobia mierne naturalisticky.
Kolonáda

Kolonáda ( z = stĺp) je stĺporadie, krytá chodba, z jednej alebo obidvoch strán tvorená stĺpmi. Na rozdiel od arkády však nemá oblúky; v tom sa pravdepodobne prejavuje dedičstvo skoršej drevenej architektúry. Kolonády sa vyskytujú už v antickom Grécku a v 5. storočí pred Kr. vznikla slávna stoa na agore v Aténach. Rímsky portikus bol charakteristický hlavne pre novo zakladané mestá na Blízkom východe. 
Novo sa kolonády začali stavať v barokovej dobe, jedným z najslávnejších príkladov sú elipsovité štvorradé kolonády na námestí sv. Petra v Ríme (Gian Lorenzo Bernini, 16561667). Viac strohé kolonády charakterizujú stavby obdobia klasicizmu a v 19. storočí sa stali typickým architektonickým prvkom v kúpeľných mestách.
Salajka (kypriaci prášok)

Salajka, inak nazývaná aj "jelenia soľ", "amonium" alebo "cukrárske droždie" je hydrogenuhličitan amónny (NH4HCO3). Pri pečení sa pridáva do cesta a má podobnú funkciu ako kypriaci prášok alebo sóda bikarbóna (NaHCO3). (Používa sa najmä pri koláčoch, napr. perník).
Teplom sa rozkladá na oxid uhličitý, amoniak a vodu, čím vytvára bublinky v ceste.
NH4HCO3 (s) → CO2 (g) + NH3 (g) + H2O (g)
Complete Of

Complete Of je dvojalbum Roba Grigorova, ktorý je výberom hitových piesní, ktoré nahral medzi rokmi 1984 až 2008. Album v roku 2008 na CD vydalo hudobné vydavateľstvo Sony Music .
Veľké Berezné

Veľké Berezné (, , , ) je sídlo mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine. Leží na rieke Uh, neďaleko hraníc so Slovenskom a je centrom Velykoberezňanského rajonu. Žije tu 7 713 (2022) obyvateľov.
História.
Prvá zmienka o osade pomenovanej podľa brezy (bereza alebo береза - po ukrajinsky) pochádza z roku 1409, keď kenez (predseda) Boncha stíhal vinníka za nejaký zločin a viedol sa s ním súd. V štátnom daňovom súpise z roku 1427 sa hovorí, že Veľké Berezné patrí do majetku Užhorodského panstva grófov Drugetovcov. 
K roku 1427 tu bolo 33 sedliackych dvorov, teda približne 150 duší. Podľa urbárskeho súpisu z roku 1791 bolo v obci 80 poddanských rodín s prídelmi a 70 bezzemkov. Obyvatelia regiónu Veľké Berezné sa aktívne zúčastnili na oslobodzovacej vojne v rokoch 1703-1711. V septembri 1703 povstalecké jednotky pod vedením Ivana Betsa, ktorý zišiel z hôr, obliehali užhorodskú pevnosť. Podľa Geografického slovníka Uhorska žilo k roku 1839 vo Veľkom Bereznom 1216 obyvateľov, z toho 750 ukrajinských gréckokatolíkov, 300 rímskokatolíkov, teda Maďarov a Nemcov a 160 Židov. Od roku 1894 tadiaľ vedie železnica Užhorod–Užok-Ľvov.
V roku 1910 tu žilo oficiálne 2822 obyvateľov, z ktorých 1120 hovorilo rusínsky, 930 nemecky, 426 maďarsky a 300 slovensky. Počas 1. svetovej vojny tu bol založený vojenský cintorín, na ktorom je pochovaných 258 vojakov. V rokoch 1918-1938 bolo mesto súčasťou Československa, ako jedno z najmenších okresných miest vtedajšej Podkarpatskej Rusi. V roku 1937 tu žilo 2989 obyvateľov, z toho 1290 Rusínov, 543 Čechov a 876 Židov.
Dlhé

Dlhé (ukr. a rusín. "Довге (Dovhe)", ) je dedina v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Iršavskom rajóne. Žije tu 6 790 obyvateľov.
Dejiny.
V rokoch 1918 – 1938 bola obec Dlhé súčasťou Česko-Slovenska a niesla názov "Dovhe", resp. "Dovhé". V roku 1945 bola s celou Zakarpatskou Ukrajinou pripojená k Ukrajinskej SSR.
Richard Stone

Sir John Richard Nicholas Stone (* 30. august 1913 Londýn, Spojené kráľovstvo† 6. december 1991 Cambridge, Spojené kráľovstvo), bol britský ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu.
Externé odkazy.
Richard Stone na nobelprize.org
Robert Fogel

Robert Wiliam Fogel (* 1. júl 1926, New York – † 11. jún 2013, Oak Lawn, Illinois) bol americký ekonóm, historik a vedec. Za svoju vedeckú činnosť získal v roku 1993 Nobelovu cenu.
V roku 1944 vyštudoval Stuyvesantskú strednú školu. V štúdiu pokračoval na Cornell University, kde sa špecializoval na históriu a ekonomiku. V roku 1949 sa oženil s Enidou Cassandru Morganovou a mal s ňou dve deti.
Róbert Wiliam Fogel bol prezidentom pobočky Americkej mládeže pre demokraciu (komunistická organizácia). Po promócii v roku 1948 sa stal profesionálnym organizátorom pre Komunistickú stranu USA, neskôr sa však od tohoto svetonázoru odklonil. Navštevoval Kolumbijskú univerzitu, kde v roku 1958 získal magisterský titul. V roku 1964 získal doktorát na Johns Hopkins University, kde neskôr učil (1958 – 1959). V rokoch 1960 – 1965 a 1968 – 1975 učil na Rochesterskej univerzite, v rokoch 1964 – 1975 a 1981 na Chicagskej univerzite. Pôsobil i na Cambridgskej a nakoniec na Harvardovej univerzite v rokoch 1975 – 1981.
Seredné

Seredné (, , , ) je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Užhorodskom rajóne, na úpätí Karpát. Nachádza sa asi 20 kilometrov juhovýchodne od Užhorodu vedľa rýchlostnej cesty smerom na Mukačevo. V roku 2001 tu žilo 3 505 obyvateľov. Súčasná populácia: 4 361 (odhad z roku 2022).
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o tomto meste pochádza z 13. storočia. V minulosti mesto patrilo k Rakúsko-Uhorsku, po jeho rozpade v roku 1918 až do roku 1938 bolo súčasťou Československa. Zo začiatku prvej republiky bolo dokonca okresným mestom Užskej župy. V roku 1930 tu žilo 2279 obyvateľov (z toho 46 % sa hlásilo k národnosti ruskej, 25 % k židovskej, 17 % k československej a 7 % k maďarskej). V roku 1945 bolo mestečko s okolím pripojené k Ukrajinskej SSR. 
Cez Seredné viedla železničná trať Užhorod-Seredné-Antalovce.
William Forsyth Sharpe

William Forsyth Sharpe (* 16. jún 1934, Boston, Massachusetts, USA) je americký profesor, ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu. William Sharpe je jedným z autorov Modelu oceňovania kapitálových aktív (Capital Asset Pricing Model), za ktorý spolu s Harrym Markowitzom a Mertonom Millerom dostali v roku 1990 Cenu Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela, za prínos v oblasti finančnej ekonómie.
V roku 1961 získal titul Ph.D. na University of California, Los Angeles a začal učiť na University of Washington, kde pôsobil do roku 1968. V tomto roku sa presťahoval na University of California, Irvine ale zostal tam iba dva roky a v roku 1970 sa presťahoval znova, tentoraz na Stanford University. V roku 1989 odišiel z vyučovania, udržal si však pozíciu emeritného profesora na Stanfordovej univerzite. Rozhodol sa venovať svojej poradenskej firme "William F. Sharpe Associates" (poradenstvo pre investičné fondy). V roku 1996 založil poradenskú firmu "Financial Engines" (poradenstvo pre fondy, podniky a súkromných investorov).
Publikoval články v rade odborných časopisov a je autorom niekoľkých kníh, vrátane: 
Externé odkazy.
William Sharpe na nobelprize.org
Bertil Ohlin

Bertil Gotthard Ohlin (* 23. apríl 1899 – † 3. august 1979) bol švédsky ekonóm a politik. 
Vedecká kariéra.
V roku 1924 získal doktorát na univerzite v Štokholme. V roku 1925 sa stal profesorom na univerzite v Kodani. V rokoch 1929 - 1965 pôsobil ako profesor ekonómie na Štokholmskej ekonomickej škole.
V roku 1933 publikoval Ohlin dielo s názvom „Medziregionálny a medzinárodný obchod“. V ňom prezentoval ekonomickú teóriu medzinárodného obchodu, vychádzajúcu z práce Heckschera a jeho vlastného výskumu. Dnes je známa ako Heckscherov-Ohlinov model (Heckscherova-Ohlinova teória), a je jedným zo štandardných modelov teórie obchodu. Neskôr Ohlin a iní členovia tzv. „Štokholmskej školy“ vytvorili teóriu makroekonómie, ktorá sa stala predchodcom Keynesovej teórie ekonómie (keynesiánstvo).
V roku 1977 mu bola udelená Nobelova cena za ekonómiu spoločne s britským ekonómom Jamesom Meadeom „za priekopnícky príspevok k teórii medzinárodného obchodu a pohybu medzinárodného kapitálu".
Politická kariéra.
Ohlin bol vodcom Ľudovej strany, sociálno-liberálnej strany, ktorá bola v tom čase najväčším opozičným politickým subjektom. V rokoch 1944 - 1945 krátko pôsobil ako minister obchodu.
Gary Becker

Gary Stanley Becker (* 2. december 1930, Pottsville, Pensylvánia, USA – † 3. máj 2014, Chicago, Illinois) bol americký ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu.
Základnú a strednú školu navštevoval v Brookline. Potom študoval na Princeton University (1951) a Univerzite v Chicagu (1955). Najskôr učil na Columbijskej univerzite (1958 - 1967) a potom na Univerzite v Chicagu. Bol ženatý. Prednášal ekonómiu a sociológiu, zaoberá sa vplyvom ekonomických metód na správanie človeka. Jeho práca zahŕňa články o ekonomike, kriminalite, rodine, sociálnej interakcii. V roku 1992 získal Nobelovu cenu za ekonómiu a v roku 2007 prezidentskú medailu Spojených štátov amerických. Becker je autorom mnohých kníh a článkov a nositeľom viacerých ocenení.
James Meade

James Edward Meade (* 23. jún 1907 Swanage, Dorset, Anglicko - † 22. december 1995 Cambridge, Cambridgeshire, Anglicko), bol britský ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu.
Život.
Vyrastal v meste Bath v Anglicku. Študoval na školách Lambroo v rokoch 1917 - 1921 a Malvern College v rokoch 1917 - 1926. Jeho štúdium bolo zamerané na latinský a grécky jazyk. Na univerzite Oriel College v Oxforde, kde študoval v rokoch 1925 – 1930, pokračoval v klasickom vzdelaní až do roku 1928. Potom prešiel na dva roky do novootvorenej školy filozofie, politológie a ekonómie.
V rokoch 1930 – 1931 strávil postgraduálne rok na Trinity College v Cambridge, kde sa zapojil do rokovaní Johna Maynarda Keynesa „Pojednanie o peniazoch“, ktoré viedli k vývoju všeobecnej teórie Keynesovej zamestnanosti, úroku a peňazí. To bolo možno to obdobie, ktoré dalo Meadeovej politike práce trochu ľavicovú príchuť.
V rokoch 1946 – 1947 slúžil ako vojnový ekonóm počas druhej svetovej vojny a bol vedúci ekonóm v pracovnej vláde. Meadeova skorá dôležitá práca vyústila v teórii Medzinárodnej hospodárskej politiky, ktorá bola vydávaná v dvoch vydaniach: Platobná bilancia v roku 1951 a Obchod a sociálna starostlivosť v roku 1955. V prvej z kníh sa snažil syntetizovať keynesiánske a neoklasické prvky v modeli, ktorý umožní zistiť rôzne účinky menovej a fiškálnej politiky na platobnú bilanciu. V druhom zväzku Meade skúmal účinky na hospodársku prosperitu rôznych druhov obchodnej politiky a poskytuje podrobnú analýzu sociálnych vplyvov regulácie obchodu. Meade svoje práce tiež viedol k neskoršej práci o obchode diskriminácii a účinnú ochranu.
James Edward Meade zomrel 22. decembra 1995.
William Arthur Lewis

Sir (William) Arthur Lewis (* 23. január 1915 Castries, Svätá Lucia - † 15. jún 1991 Bridgetown, Barbados) bol britský ekonóm a nositeľ Ceny Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela.
Narodil sa ako štvrtý z piatich synov v rodine učiteľov na Karibskom ostrove svätej Lucie. Jeho rodičia emigrovali na Svätú Luciu z Antiguy. Potom, čo Lewis získal v roku 1937 titul B.Sc. a titul Ph.D. v roku 1940 na London School of Economics, prednášal na univerzite v Manchestri (19481957). V roku 1959 prijal miesto vedúceho katedry ekonómie na University of West Indies, kde pôsobil až do roku 1963. V tomto roku bol povýšený do šľachtického stavu, a bol tiež menovaný univerzitným profesorom na Princetonskej univerzite, pozíciu profesora si udržal až do dôchodku v roku 1983. V roku 1970 sa Lewis stal prvým riaditeľom Karibskej rozvojovej banky, do roku 1973 kedy sa vrátil na Princeton. 
V roku 1979 získal za výskum hospodárskeho vývoja s dôrazom na rozvojové zeme a verejný sektor Nobelovu cenu za ekonómiu. Jeho ekonomická činnosť bola zameraná najmä na rozvoj, históriu a politiku.
Externé odkazy.
Životopis W. Arthura Lewisa
Terešva (sídlo)

Terešva (, , ) je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Ťačivskom rajóne. Leží na sútoku riek Tisa a Terešva a náchádza sa asi 10 kilometrov východne od mesta Ťačiv. Žije tu 7 480 obyvateľov. 
V roku 2023 bola znovu otvorená železničná trať medzi Terešvou a Rumunskom. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1336. V minulosti Terešva patrila Rakúsko-Uhorsku a bola súčasťou Marmarošskej župy. Od jeho rozpadu v roku 1918 až do roku 1938 bola súčasťou Československa. V roku 1944 bola s okolím (na základe sfalšovaného referenda pod dohľadom sovietskych vojsk) pripojené k Ukrajinskej SSR.
Doprava.
Obec je železničným uzlom:
Terešva

Terešva môže byť:
Hrušovo (Zakarpatská oblasť)

Hrušovo alebo Hrušov (ukr. a rusín. "Грушово (Hrušovo)", maď. "Szentmihálykörtvélyes", rum. "Peri") je dedina v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Ťačovskom rajóne. Žije tu 6 500 obyvateľov.
Dejiny.
Za Rakúsko-uhorskej monarchie bola obec súčasťou Marmarošskej župy, v rokoch 1918 – 1938 zas patrila do teritória Česko-slovenskej republiky. V roku 1945 bolo Hrušovo s celou Podkarpatskou Rusou pripojené k Sovietskemu zväzu, Ukrajinskej SSR.
Reinhard Selten

Reinhard Selten (* 5. október 1930, Vroclav – † 23. august 2016, Poznaň) bol nemecký ekonóm a držiteľ Nobelovej ceny. Bol prvým Nemcom, ktorý dostal Nobelovú cenu za ekonómiu.
Prínos.
Za svoju prácu získal Selter v roku 1994 Nobelovu cenu v oblasti ekonómie za svoju prácu v oblasti teórie hier. Jeho významný prínos spočíva aj v oblasti „obmedzenej racionality“ a môže byť považovaný za jedného zo zakladateľov experimentálnej ekonómie. Bol známy aj svojimi publikáciami v nerecenzovaných časopisoch, čím sa snažil zabrániť nežiaducemu tlaku vykonať zmeny v jeho prácach.
Selten bol profesorom na univerzite v Bonne v Nemecku a držiteľom niekoľkých čestných doktorandských titulov. Od roku 1959 bol esperantistom. Bol členom a spoluzakladateľom Medzinárodnej akadémie vied v San Maríne.
Prispel k rozvoju klasickej teórie hier, ktorá sa zakladá na predpoklade racionálneho správania hráčov. Súbežne s touto teóriou sa od 50. rokov zaoberal aj ekonomickým smerom, ktorý len nedávno zaznamenal rozmach: „"Bounded Rationality"“, čiže obmedzene racionálne správanie. Tento smer často vysvetľuje ekonomické procesy oveľa lepšie ako predstavitelia klasických ekonomických smerov. Ľudské správanie je totiž často v rozpore s predpokladom úplnej racionality. Kupujeme drahé veci bez toho, aby sme získali prehľad o výhodných ponukách alebo nechávame veľké sprepitné v reštauráciách v zahraničí, kam sa pravdepodobne nikdy nevrátime. Selten sa snažil prostredníctvom konceptu obmedzenej racionality vypracovať opisnú teóriu ekonomického správania. Využíval pritom kognitívnu psychológiu a experimentálny výskum.
„"V podstate by sa teória hry mala vypracovať odznova, tentoraz však nie ako optimalizačný model, ale opisný"“, povedal Selten.
Hrušovo (rozlišovacia stránka)

Hrušovo môže byť:
Elinor Ostromová

Elinor Ostromová rodená Elinor Awanová (* 7. augusta 1933, Los Angeles, Kalifornia, USA – † 12. júna 2012, Bloomington, Indiana) bola americká politologička a nositeľka Nobelovej ceny za ekonómiu. 
Vyštudovala univerzitu v Beverly Hills v roku 1951 a následne získala titul B.A. z politológie na Kalifornskej univerzite v Los Angeles v roku 1954. Titul M.A. získala v roku 1962 a v roku 1965 Ph.D, oba tituly na Kalifornskej univerzite, fakulte politológie. Bola členkou Akadémie vied USA a bývalou prezidentkou Americkej politologickej asociácie. 
Žila v Bloomingtone a pracovala na fakulte Univerzity v Indiane a Arizonskej štátnej univerzite.
Ocenenia za politológiu.
V roku 2010 ju časopis Utne zaradil medzi „25 vizionárov, ktorí menia Váš svet“. Vo svojom živote zastávala viacero odborných pozícií a je tiež autorkou mnohých publikácií. Pracovala ako odborná konzultantka a prednášala na univerzite v Indiane.
Piero Sraffa

Piero Sraffa (* 5. august 1898, Turín, Taliansko – † 3. september 1983, Cambridge, Spojené kráľovstvo) bol významný taliansky ekonóm 20. storočia.
Životopis.
Narodil sa v roku 1898 v Turíne v Taliansku. V roku 1920 priviedol Sraffu iný významný ekonóm John Maynard Keynes na univerzitu v Cambridge, kde bol neskôr menovaný knihovníkom. To mu umožnilo venovať sa rozsiahlemu zbieraniu a editovaniu spisov Davida Ricarda. Jeho najvýznamnejším dielom je však práca "Výroba produktov pomocou produktov", publikovaná v roku 1960. 
Od roku 1921 do roku 1922 študoval v Londýne na London School of Economics. V roku 1922 bol menovaný riaditeľom oddelenia provinčnej práce v Miláne, potom pôsobil ako profesor politickej ekonómie najprv v Perugii, a neskôr v Cagliari na Sardínii. Tu sa stretol s Antoniom Gramscim – najvýznamnejším vodcom talianskej komunistickej strany. Stali sa blízkymi priateľmi, čiastočne aj kvôli ich rovnakým idelogickým názorom. Taktiež bol v kontakte s Filippom Turatim, možno najdôležitejším vodcom talianskej socialistickej strany.
Sraffa bol popisovaný ako veľmi inteligentný muž, ktorý svoj život zasvätil štúdiu a knihám. Jeho slávna knižnica obsahovala viac ako 8000 zväzkov, v súčasnosti je jej časť v knižnici Trinity College. V roku 1972 mu bol udelený čestný doktorát v Paríži a v roku 1976 získal ďalší z univerzity v Madride.
Externé odkazy.
Piero Sraffa na www.economyprofessor.com
Lawrence Summers

Lawrence Summers (* 30. november 1954 New Haven, Connecticut) je americký ekonóm a profesor. V rokoch 19911993 hlavný ekonóm Svetovej banky a v rokoch 19992001 tajomník ministerstva financií Spojených štátov.
Hirofumi Uzawa

Hirofumi Uzawa (, * 21. júl 1928 v Yonago, prefektúra Tottori – † 18. september 2014) bol emeritný profesor ekonomiky na Tokijskej univerzite, niekdajší učiteľ niekoľkých nositeľov Nobelovej ceny za ekonómiu a poradca pápeža Jána Pavla II.
William Graham Sumner

William Graham Sumner (* 30. október 1840 Paterson, New Jersey - † 12. apríl 1910 New Haven, Connecticut) bol americký sociológ a pedagóg, jeden z prvých zástancov sociológie v Spojených štátoch a bol obzvlášť pozoruhodný pre jeho evolučnú obhajobu Herberta Spencersa v akademických a verejných kruhoch. 
Život.
Narodil sa v Patersone. Jeho rodičia bol anglického pôvodu a mal skromné sociálne zázemie. Rodina sa presťahovala do Connecticutu, kde Sumner chodil do verejných škôl Yale a College. Po maturite študoval staroveké jazyky a históriu na Göttingene (1864) a teológiu a filozofiu v Oxforde (1866). V nasledujúcom roku bol menovaný lektorom na Yale a potom bol vysvätený v protestantskej biskupskej cirkvi. V roku 1869 odišiel z Yale, aby sa stal rektorom v New Yorku a Morristowne. V roku 1872 sa stal prvým profesorom politickej a sociálnej vedy na Yale – na tejto pozícií pôsobil dlhé obdobie.
Vo svojich prednáškach a spisoch, sa stal jedným z vedúcich zástancov laissez-faire ekonómie a sociálneho darwinizmu, proti všetkým vládnym snahám reguloval podnikanie alebo na boj proti sociálnej nerovnosti. 
Sumner priniesol silný konzervativizmus do mnohých diskusií, hoci on bol jeden z najranejších obhajcov akademickej slobody. Bol neúnavný zástanca laissez-faire (ktorý definoval ako "Staraj sa o seba") a ostrý kritik imperializmu USA.
Thailand Science Park

Thailand Science Park (v thajčine อุทยานวิทยาศาสตร์ประเทศไทย ) je thajský vedecký park, ktorý sa nachádza v meste Tha Khlong.
História.
Thailand Science Park je popredné centrum vedy, technológie a inovácie v krajine. Bol založený v roku 2002, je riadený technologickým riadiacim centrom TMC Národnej vedeckej a technologickej agentúry pre rozvoj pod dohľadom Ministerstva pre vedu a technológie. Jeho aktivity sú najmä v oblasti biotechnológie, informačných technológií, technológie materiálov a kovov a nanotechnológie. Technológie poskytujú silnú podporu pre podniky v oblasti poľnohospodárstva a potravinárstva, zdravotníctva a medicíny, energetiky a životného prostredia. Prvá fáza rozvoja parku bola dokončená v roku 2002. Vzťahuje sa na 140 000 metrov štvorcových. Ďalšie fázy rozvoja parku, s rozlohou 127 000 m² pre účely súkromných spoločností sa dokončujú.
Poloha.
Vedecký park sa nachádza v meste Tha Khlong, v okrese Klong Luang, v provincii Pathum Thani, v blízkosti mesta Rangsit, severne od Bangkoku, asi 20 km od letiska Don Muang. Park sa nachádza v blízkosti troch popredných univerzít Thajska: Asian Institute of Technology; Thammasat University; Sirindhorn International Institute of Technology.
Charakteristika.
V parku je viac ako 60 podnikov, 5 výskumných ústavov, 3 univerzity a jedna lekárska fakulta. Svoje sídlo tu má Národná agentúra vedy a techniky (Thajsko) NSTDA s 2 700 zamestnancami, TMC a národné výskumné centrá: Národné centrum elektroniky a výpočtovej techniky (NECTEC); Národné centrum pre genetické inžinierstvo a biotechnológie (BIOTEC); Národné centrum kovov a materiálov (MteCO); Národné centrum nanotechnológie (NANOTEC).
Vedecký park poskytuje a podporuje:
Storožnica

Storožnica (, , , ), predtým Jovra, je dedina v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Užhorodskom rajóne. Žije tu 2 623 obyvateľov.
Poloha.
Obec leží asi 5 kilometrov juhozápadne od Užhorodu neďaleko štátnej hranice so Slovenskom.
Dejiny.
Za rakúsko-uhorskej monarchie bola obec súčasťou Užskej župy, v rokoch 1918 – 1938 zas patrila do teritória Česko-slovenskej republiky. V roku 1945 bola obec aj s celou Zakarpatskou Ukrajinou pripojená k Ukrajinskej SSR.
Antalovce

Antalovce (ukr. a rusín. "Анталовці (Antalovci)", , ) (do roku 1995 "Antonivka") je dedina v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Užhorodskom rajóne. Žije tu 1 059 obyvateľov.
Dejiny.
Za rakúsko-uhorskej monarchie bola obec súčasťou Užskej župy, v rokoch 1918 – 1938 zas patrila do teritória Česko-Slovenskej republiky. V roku 1945 bola obec aj s celou Zakarpatskou Ukrajinou pripojená k Ukrajinskej SSR.
Biotechnologiepark Luckenwalde

Biotechnologiepark Luckenwalde je biotechnologický park, ktorý sa nachádza 50 km južne od nemeckého mesta Berlín v okrese Teltow-Fläming. V parku pôsobí 40 malých až stredne veľkých firiem (národné aj medzinárodné spoločnosti) z oblasti biotechnológie, lekárskej techniky a vedy o živej prírode.
Črmeľ

Črmeľ (niekedy aj Čermeľ) je potok na východnom Slovensku na území okresu Košice I. Je to pravostranný prítok Hornádu, má dĺžku 15,7 km a je tokom V. rádu.
Prameň.
Čermeľ pramení v pohorí Čierna hora na juhozápadnom svahu Vysokého vrchu () v nadmorskej výške približne severovýchodne od obce Košická Belá.
Opis toku.
Od prameňa tečie sprvu na krátkom úseku na juhozápad, sprava priberá krátky prítok, prechodne sa stáča na juh, preteká lokalitou Ždiarik a vytvára oblúk prehnutý na západ, pričom formuje Črmeľskú dolinu. V jej hornej časti tečie juhovýchodným smerom územím Košického lesoparku, zľava priberá Biely potok a v blízkosti chaty Diana sa stáča na juh. Následne priberá ľavostranný Valalský potok i pravostranný Lesný potok a znovu sa stáča na juhovýchod. Ďalej priberá sprava Rakytový potok, preteká rekreačným územím v okolí chaty Alpinka, pričom tečie pozdĺž cesty II. triedy č. 547 ako aj Košickej detskej železnice. V dolnej časti Črmeľskej doliny sa potok stáča smerom na východ, zľava priberá Chmeľník, v blízkosti stanice Košice-Črmeľ sa stáča na juhovýchod a preteká okrajom košickej časti Podhradová, pričom vteká do Košickej kotliny. Neďaleko košickej botanickej záhrady sa stáča na východ, podteká štátnu cestu č. 547 a preteká intravilánom mestskej časti Sever. Na východnom okraji tejto mestskej časti sa vlieva do Hornádu.
Geomorfologické celky.
Vodný tok tvorí hranicu medzi geomorfologickými celkami Čierna hora na východe a Volovské vrchy na západe, pramenná oblasť leží v Čiernej hore, kým dolný tok s ústím v Košickej kotline.
Ústie.
Do Hornádu sa vlieva na území mestskej časti Sever, v blízkosti plážového kúpaliska Ryba, v nadmorskej výške cca Tesne pred vyústením bol sprava vybudovaný tzv. "Mlynský náhon" (dĺžka takmer 5 km), ktorý sčasti podzemím preteká cez Staré Mesto smerom na juh až na JJV, do Hornádu sa vlieva východne od Železníkov na území mestskej časti Juh.
George Stigler

George Joseph Stigler ( * 17. január 1911 Seattle, Washington, USA - † 1. december 1991, Chicago, Illinois) bol americký ekonóm. 
Študoval na University of Washington, ktorú ukončil v roku 1931 s titulom B.A. Nasledujúci rok začal študovať na Northwestern University. V roku 1932 získal titul M.B.A. Doktorandské štúdium ekonómie absolvoval na University of Chicago, kde získal štipendium. Štúdium na tejto univerzite začal v roku 1933 a titul Ph.D. dostal v roku 1938.
Ako učiteľ začal pracovať v roku 1936 na Iowa State College, kde učil do roku 1938. Neskôr pracoval na Columbia Univesity (1947 – 1958) a na University of Chicago (1958 - 1991) Od začiatku 50. rokov do konca 60. rokov 20. storočia sa v rámci svojej vedeckej činnosti zaoberal priemyselnou organizáciou. 
George J. Stigler dostal Nobelovu cenu za ekonómiu v roku 1982. Bol kľúčovým predstaviteľom Chicagskej školy ekonómie ako aj zakladateľom spoločnosti Mont Pelerin Society (od roku 1976 do roku 1978). V roku 1987 získal Národné vedecké vyznamenanie (National Medal of Science).
Nozematóza

Nozematóza je ochorenie včiel zapríčinené jednobunkovým prvokom Nosema apis. Postihnuté včely majú vyduté brušká a hynú (mŕtvolky sú v úli, na letáči, ale hlavne pod letáčom). Choroba sa prejavuje hlavne v zime, kedy majú včely preplnené výkalové vačky z nedobre stráviteľného horského medu (medovicový tmavý med). Choroba sa šíri prostredníctvom výkalov - keď včely nemajú ako vyletieť z úľa a špinia vnútri.
Prevencia a liek proti nozematóze: odporúča sa bylinka hrdobarka obyčajná ("Teucrium chamaedrys"). Čaj sa pridáva do cukrového roztoku pri jesennom kŕmení, alebo sa podrvenou (usušenou) bylinkou posype jeden z plástov medu v úli.
Ragnar Frisch

Ragnar Anton Kittil Frisch (* 3. marec 1895 Oslo, Nórsko – † 31. január 1973, Oslo) bol nórsky ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu. Svoje vzdelanie dosiahol na Univerzite v Osle. Bol priekopníkom ekonometrie a jedným zo zakladateľov ekonometrickej vedy. V ekonometrii sa používa matematika pri hodnotení empirických ekonomických meraní a slúži k ich teoretickému spracovaniu. Frisch patril medzi ekonómov, ktorí nachádzali nový prístup k makroekonomike, ktorá môže byť ovplyvniteľná rôznymi poruchami. V čase ekonomickej depresie sa zaoberal otázkami ako zvrátiť nepriaznivý ekonomický vývoj. V roku 1969 získal prvú Nobelovu cenu spolu s Jan Tinbergenom. Pracoval na tom, aby ekonomika bola uznaná ako veda. Založil ekonometrickú vedu a vytvoril pojmy ako sú ekonometria, mikroekonómia a makroekonómia.
Životopis.
Svoju kariéru začal ako kováčsky učeň, aby pokračoval v rodinnej tradícii. Vyrastal v rodine zlatníka. Vyučil sa odboru svojho otca a v roku 1920 získal patent zlatníckeho majstra. Vďaka matkinej podpore vyštudoval univerzitu v Osle. Vybral si ekonomickú vysokú školu, pretože sa mu štúdium tohto odvetvia zdalo najkratšie a najľahšie. V roku 1919 získal titul bakalár ekonómie. O rok neskôr odišiel do zahraničia a v štúdiu pokračoval na školách vo Francúzsku, Nemecku, Taliansku, Veľkej Británii a v USA. V roku 1925 sa vrátil späť do Nórska s kvalifikáciou univerzitného profesora – asistenta ekonómie.
V roku 1931 bol vymenovaný za profesora sociálnej ekonómie a štatistiky a stal sa riaditeľom Ekonomického inštitútu.
Po roku 1936 sa zaujímal o problémy ekonomického plánovania. Často v tejto otázke radil vláde v Nórsku, ale o jeho pomoc žiadali i vlády v zahraničí.
V roku 1969 sa stal prvým laureátom ceny Švédskej ríšskej banky za ekonómiu, konkrétne za vypracovanie a aplikáciu dynamických modelov analýzy ekonomických procesov a za založenie ekonometrie.
V roku 1926 napísal dielo „O probléme čistej ekonómie“, v ktorom sa pomocou matematických a axiomatických základov snažil vysvetliť teóriu výroby. V roku 1929 vydal ďalšie významné dielo „Korelácia a distribúcia v štatistických premenných“, ktoré bolo venované kvantitatívnej analýze. Frisch v ňom poukázal na problémy pri odhaľovaní príčinných väzieb v ekonomike.
R. A. K. Frisch zomrel v januári roku 1973 ako 77-ročný.
Amartya Sen

Amartya Kumar Sen (, * 3. november 1933 Santiniketan, India) je indický ekonóm a nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu.
Kariéra.
Svoje vysokoškolské vzdelanie začal na škole St´Gregory. Potom študoval na vysokej škole v Kalkate a na Trinity College v Cambridge, a neskôr učil na oboch týchto univerzitách. Pôsobil tiež na univerzite v Dillí, Londýnskej škole ekonómie a na univerzitách v Oxforde a na Harvarde. 
Senove dokumenty z r. 1960 – 1970 pomohli rozvinúť teóriu sociálnej voľby.
V roku 1981 Sen publikoval knihu "„Bieda a hladomor – Esej o nároku a deprivácii“". V tejto knihe demonštroval, že hladomor je príčinou nielen nedostatku jedla, ale aj nerovnosti pri deľbe potravín. Senova práca v oblasti rozvoja ekonomiky mala výrazný vplyv pri formulácii Správy ľudského rozvoja, ktorú vydala UNDP.
Ocenenia.
Amartya Sen dostal veľa ocenení (vyše 80) z celého sveta:
Externé odkazy.
Amartya Sen na nobelprize.org
Časopriestor (album)

Časopriestor je debutový štúdiový album slovenskej skupiny Komajota. V roku 2007 album vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Bludisko (album)

Bludisko je druhý štúdiový album slovenskej skupiny Komajota. Album v roku 2008 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Vankúš

Vankúš (iné názvy: poduška, hlavnica, podhlavnica, podhlavník, podhlavec; nárečovo: "polštár", "počtár", "poštár", "hlávik", "podhlavok") je mäkká podložka na spríjemnenie spánku alebo oddychu v posteli alebo na sedačke, najčastejšie umiestňovaná pod hlavu. Existujú aj dekoratívne vankúše, ktoré neslúžia na pohodlný odpočinok, ale sú umiestňované do interiéru z estetických príčin.
Vankúš sa skladá sa z výplne a návlečky, látky do ktorej je výplň vložená. Vankúše sa obyčajne vkladajú z hygienických alebo estetických príčin do obliečok. Návlečka je ušitá z textílie, kedysi sa na tento účel používalo plátno. Najdôležitejšou charakteristikou vankúša je jeho výplň, ktorá môže byť prírodná alebo umelá, prípadne ich kombinácia. Medzi prírodnou výplňou dominuje perie a páperie. Častou umelou výplňou sú mikrovlákna alebo bavlna. Od používania peria sa v súčasnosti upúšťa, kvôli alergénom a vlhkosti, ktoré môžu mať zlý vplyv na zdravie.
Dejiny.
Vankúše boli spočiatku používané bohatými vrstvami v Ázii, odkiaľ sa zrejme rozšírili ďalej. Ich použitie bolo dokumentované v hrobkách Egyptských faraónov. Náročnosť výroby zložitých farbív a šijacích techník viedol k ceneniu vankúšov ako umeleckých a luxusných predmetov, napr. v starovekej Číne, Perzii a neskôr aj v stredovekej Európe. Chudobnejšie vrstvy plnili svoje vankúše slamou ešte na začiatku novoveku.
Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr

Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr (, po slovensky: "Západosibírske inovačné centrum") je inovačné centrum vo forme technologického parku, ktoré sa nachádza pri ruskom meste Ťumeň. Alternatívne sa nazýva aj Tyumen Technopark.
Poloha.
Administratívne centrum Ťumenskej oblasti mesto Ťumeň, kde je Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr vybudovaný leží v Západnej Sibíri na rieke Tura v Rusku. Náleziská ropy a plynu v tejto oblasti napomáhajú rozvoju vedeckého výskumu.
História.
V novembri v roku 2005 sa Ťumeňský región zúčastnil na federálnej súťaži o vybudovanie mimoriadnej ekonomickej zóny a technologicko–inovatívneho zariadenia. V marci 2006 uznesením vlády bola schválená finančná pomoc z federálneho rozpočtu pre program "Tvorba parkov v Ruskej federácii pre oblasť high-tech technológií". Bola rozpracovaná koncepcia technicko-inovatívneho parku v meste Ťumen, spoločnosťou "Про-Инвест-Спецпроект". Bola podpísaná dohoda o spolupráci s fínskou spoločnosťou Technopolis, ktorá prevzala práce na výstavbe a správe technického parku. V decembri v roku 2006 bola podpísaná spolupráca s firmou Cisco Systems o zámere realizácie inovačnej činnosti v projekte "Západo-sibírske inovačné centrum ropy a plynu". Spoločnosť Cisco Systems sa zaviazala poskytnúť technické poradenstvo pri rozvoji technoparku. Nasledovalo podpísanie zmlúv s ďalšími firmami, potenciálnymi nájomníkmi technoparku a začali sa rekonštrukčné práce na budove ODM "Geológ". V decembri 2007 vznikla internetová stránka "www.tyumen-technopark.ru". V januári v roku 2008 americká spoločnost "Baker Hughes" rokovala o získaní štatútu rezidenta v parku Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr. V apríli 2008 sa do Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr začali sťahovať prvý nájomníci.
Infraštruktúra.
Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr bol postavený v dvoch stupňoch. Prvý stupeň je umiestnený v budove ODM Geológ s rozlohou . Nachádza sa tu biznis inkubátor, ktorý má zabezpečiť podporu novým vzdelávacím programom. Uskutočňujú sa tu konferencie, výstavy prebiehajúcich projektov, konštrukcia prototypov. Druhý stupeň je umiestnený neďaleko jazera Alebasheva. Rozloha tejto časti parku Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr je . Je to moderná budova, v ktorej sú umiestnené projekty s náročnou technickou konštrukciou. Zapadno-Sibirskij innovacionnyj centr v sebe zahŕňa súbor kancelárií, priemyselnej zóny, biznis inkubátor. Podporuje projekty pre oblasť bytovej výstavby a rozvoja stavbárstva.
Fond Bortnik.
Fond Bortnik je nadácia pre pomoc malým inovačným podnikom v oblasti vedy a techniky a nezisková organizácia vytvorená a financovaná vládou Ruska. Spoločnosti podporované fondom vytvorili už okolo 3500 patentovaných vynálezov, príjem dosiahol zhruba 6 miliárd rubľov a vytvorili sa tisícky nových pracovných miest.
Partneri.
Podniky:
Spolupracujúce univerzity:
Spolupracujúce vedecké parky:
Wrocławski Park Technologiczny

Wrocławski Park Technologiczny (skr. WPT, dosl. "Vroclavský technologický park") vznikol v roku 1998 ako výsledok dohody, ktorej signatármi boli miestne samosprávy, univerzity, jednotky dolnosliezskej komory, súkromné inštitúcie a banky (BZ WBK). Jednou z iniciatív je WPK Dolnosliezsky inkubátor (DAIP). Základom pre vznik parku boli dva podniky založené v 19. storočí – Linke-Hofmann Werke a Fahrzeug und Motoren Werke („Famo“), ktoré vyrábali lokomotívy a elektrické zariadenia pre priemysel.
Wrocławski Park Technologiczny sa nachádza v najrušnejšej zóne ekonomických aktivít Vroclavu, hlavného mesta Dolnosliezskeho vojvodstva neďaleko nemeckých a českých hraníc. Celková rozloha WPT je 18 000 metrov štvorcových. Nachádza sa tu 96 inštitúcií a spoločností.
Užok

Užok (, , ) je obec v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine. Žije tu 772 obyvateľov. Územie obce sa nachádza v Užanskom národnom parku.
Poloha.
Obec leží na rieke Uh, v severnej časti Veľkobereznianskeho rajónu, neďaleko poľskej štátnej hranice. Od Veľkého Berezného je Užok vzdialený približne 45 kilometrov.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Užoku pochádza z roku 1582, v ktorej sa spomína epidémia, ktorej podľahlo takmer celé obyvateľstvo. Od roku 1894 cez obec vedie dôležitá železnica "Užhorod-Užok-Ľvov". Za Rakúsko-Uhorska bol Užok súčasťou Užskej župy. Podľa štatistiky z roku 1910 v obci žilo 1 045 obyvateľov, z ktorých bolo 823 rusínskej, 130 nemeckej a 62 maďarskej národnosti. 
Po prvej svetovej vojne, počas ktorej sa v Užoku zdržiavala ruská armáda, pripadla obec aj s okolím Česko-Slovensku, čo v roku 1920 potvrdila aj Trianonská mierová zmluva. Od roku 1928, keď bolo v ČSR zriadené krajinské zriadenie, patrila obec do "okresu Veľké Berezné". 
V marci 1939 Užok pripadol horthyovskému Maďarsku, po druhej svetovej vojne prešiel pod správu Ukrajinskej SSR v rámci Sovietskeho zväzu. Po rozpadnutí Sovietskeho zväzu sa stal súčasťou Ukrajiny.
Pamätihodnosti.
Hlavnou pamätihodnosťou dediny je drevený kostol svätého Michala archanjela, ktorý bol dokončený v roku 1745. V roku 2010 bol spolu s ďalšími drevenými kostolmi na Ukrajine a v Poľsku zapísaný do Zoznamu svetového dedičstva UNESCO.
Christopher Pissarides

Christopher Antoniou Pissarides (* 20. február 1948, Nikózia, Cyprus) je cyperský ekonóm. 
V odbore ekonómia získal v roku 1970 titul B.A. a titul M.A . v roku 1971 na Univerzite v Essexe. Neskôr sa zapísal na Ekonomickú univerzitu v Londýne, kde v roku 1973 získal pod dohľadom ekonóma Michia Morishima doktorát (PhD.) v odbore ekonómia.
V súčasnosti zastáva Christopher A. Pissarides Norman Sosnow vedúceho katedry ekonómie na Ekonomickej univerzite v Londýne a je riaditeľom výskumného programu pre makroekonómiu v Centre pre hospodársku výkonnosť pri Ekonomickej univerzite v Londýne, kde je už od roku 1976. Jeho výskumné záujmy sa zameriavajú na rôzne témy z oblasti makroekonómie, najmä práce, ekonomického rastu a hospodárskej politiky. Špecializuje sa tiež na ekonómiu nezamestnanosti, teórie trhu práce, a na politiku trhu práce.
V roku 2010 mu bola udelená Nobelova cena za ekonómiu, spoločne s Petrom A. Diamondom a Daleom Mortensonom, za ich prínos pri výskume v oblasti trhov práce.