Osmansko-habsburské vojny

Osmansko-habsburské vojny prebiehali od 16. do 18. storočia medzi Osmanskou ríšou a habsburskou monarchiou, ktorú občas podporovalo Uhorské kráľovstvo, Poľsko-litovská republika a habsburské Španielsko. Vo vojnách dominovali pozemné kampane v Uhorsku vrátane Sedmohradska (dnes v Rumunsku) a Vojvodiny (dnes v Srbsku), Chorvátska a stredného Srbska.
V 16. storočí sa Osmani stali vážnou hrozbou pre európske mocnosti, keď osmanské lode vyplienili benátske územia v Egejskom a Iónskom mori a osmanskí barbarskí piráti podporovaní Osmanmi sa zmocnili španielskych území v Maghrebe. Protestantská reformácia, francúzsko-habsburská rivalita a početné občianske konflikty vo Svätej ríši rímskej odvádzali pozornosť kresťanov od konfliktu s Osmanmi. Osmani medzitým museli zápasiť so Safíjovskou Perziou a v menšej miere s mamlúckym sultanátom, ktorý bol porazený a plne začlenený do ríše.
Osmanské výboje v Európe spočiatku priniesli významné úspechy, pričom rozhodujúce víťazstvo pri Moháči zmenilo približne tretinu (centrálnej) časti Uhorského kráľovstva na osmanské vazalské a tributárne krajiny. Neskôr Vestfálsky mier a vojna o španielske dedičstvo v 17., resp. 18. storočí zanechali Rakúsku ríšu ako jediné pevné vlastníctvo habsburského rodu. Po obliehaní Viedne v roku 1683 Habsburgovci zostavili veľkú koalíciu európskych mocností známu ako Svätá liga, čo im umožnilo bojovať proti Osmanom a získať späť kontrolu nad Uhorskom. Veľká turecká vojna sa skončila rozhodujúcim víťazstvom Svätej ligy pri Zente. Vojny sa skončili po účasti Rakúska vo vojne v rokoch 1787 - 1791, v ktorej Rakúsko bojovalo ako spojenec Ruska. Občasné napätie medzi Rakúskom a Osmanskou ríšou pretrvávalo počas celého 19. storočia, ale nikdy proti sebe nebojovali vo vojne a nakoniec sa ocitli ako spojenci v prvej svetovej vojne, po ktorej obe ríše zanikli.
Historici sa zameriavajú na druhé obliehanie Viedne v roku 1683 a vykresľujú ho ako rozhodujúce rakúske víťazstvo, ktoré zachránilo západnú civilizáciu a znamenalo úpadok Osmanskej ríše. Nedávni historici zaujali širší pohľad a konštatovali, že Habsburgovci v tom istom čase odolávali vnútorným separatistickým hnutiam a bojovali s Pruskom a Francúzskom o kontrolu nad strednou Európou. Kľúčovým pokrokom, ktorý Európania dosiahli, bola účinná doktrína kombinovaných zbraní zahŕňajúca spoluprácu pechoty, delostrelectva a jazdectva. Napriek tomu si Osmani dokázali udržať vojenskú paritu s Habsburgovcami až do polovice 18. storočia. Historik Gunther E. Rothenberg zdôraznil nebojový rozmer konfliktu, v rámci ktorého Habsburgovci vybudovali vojenské komunity, ktoré chránili ich hranice a produkovali stály prísun dobre vycvičených a motivovaných vojakov.
Pôvod.
Hoci Habsburgovci boli príležitostne uhorskými kráľmi a cisármi Svätej ríše rímskej (a po 15. storočí takmer vždy cisármi Svätej ríše rímskej), vojny medzi Uhorskom a Osmanmi zahŕňali aj iné dynastie. Osmanské vojny v Európe prirodzene priťahovali podporu Západu, kde sa postupujúci a silný islamský štát považoval za hrozbu pre kresťanstvo v Európe. Križiacke výpravy pri Nikopole (1396) a Varne (1443 - 44) znamenali najrozhodnejšie pokusy Európy zastaviť turecký postup do strednej Európy a na Balkán.
Osmani boli istý čas príliš zaneprázdnení snahou potlačiť balkánskych povstalcov, ako bol Vlad Drakula. Porážka týchto a ďalších vzbúrených vazalských štátov však otvorila strednú Európu osmanskej invázii. Uhorské kráľovstvo teraz hraničilo s Osmanskou ríšou a jej vazalmi.
Po tom, ako bol uhorský kráľ Ľudovít II. zabitý v bitke pri Moháči v roku 1526, jeho vdova, rakúska kráľovná Mária, utiekla k svojmu bratovi, rakúskemu arcivojvodovi Ferdinandovi I. Ferdinandov nárok na uhorský trón sa ešte viac posilnil jeho manželstvom s Annou, sestrou kráľa Ľudovíta II. a jedinou členkou rodiny, ktorá si nárokovala trón zničeného kráľovstva. Následne bol Ferdinand I. zvolený za českého kráľa a na sneme v Bratislave boli spolu s manželkou zvolení za uhorského kráľa a kráľovnú. To sa dostalo do rozporu s tureckým cieľom dosadiť na trón bábku Jána Zápoľského, čím sa vytvorila pôda pre konflikt medzi oboma mocnosťami.
Nástup Habsburgovcov.
Rakúske krajiny sa nachádzali v mizernej hospodárskej a finančnej situácii, preto Ferdinand zúfalo zaviedol tzv. tureckú daň (Türken Steuer). Napriek tomu sa mu nepodarilo vybrať dostatok peňazí na zaplatenie výdavkov na obranu rakúskych krajín. Jeho ročné príjmy mu umožňovali najať len 5 000 žoldnierov na dva mesiace, preto Ferdinand požiadal o pomoc svojho brata cisára Karola V. a začal si požičiavať peniaze od bohatých bankárov, ako bola rodina Fuggerovcov.
Ferdinand I. zaútočil v roku 1527 na Uhorsko, ktoré bolo značne oslabené občianskym konfliktom, v snahe vyhnať Jána Zápoľského a presadiť tam svoju moc. Ján nedokázal zabrániť Ferdinandovmu ťaženiu, ktoré viedlo k dobytiu Budína a niekoľkých ďalších kľúčových miest pozdĺž Dunaja. Napriek tomu osmanský sultán reagoval pomaly a svojmu vazalovi prišiel na pomoc, až keď 10. mája 1529 vypravil armádu s približne 120 000 mužmi. Rakúska vetva habsburských panovníkov potrebovala hospodársku silu Uhorska pre osmanské vojny. Počas osmanských vojen sa územie bývalého Uhorského kráľovstva zmenšilo približne o 70 %; napriek týmto územným a demografickým stratám zostalo menšie, vojnou ťažko skúšané Kráľovské Uhorsko koncom 16. storočia hospodársky dôležitejšie ako Rakúsko alebo České kráľovstvo, keďže bolo najväčším zdrojom Ferdinandových príjmov.
Technologická výhoda západných kresťanských síl.
Najstarší typ tureckých ručných kanónov sa nazýva "Şakaloz", pričom toto slovo pochádza z uhorského ručného kanóna "Szakállas puska" z 15. storočia.
Hoci osmanskí janičiari používali strelné zbrane v bojoch od začiatku 16. storočia, osmanské používanie ručných strelných zbraní sa šírilo oveľa pomalšie ako v západných kresťanských armádach. Strelné zbrane Wheellock boli pre osmanských vojakov neznáme až do obliehania Stoličného Belehradu v roku 1543 napriek tomu, že ich kresťanské armády v Uhorskom kráľovstve a v západnej Európe používali už desaťročia. Podľa správy z roku 1594 si osmanskí vojaci pištoľ ešte neosvojili.
V roku 1602 hlásil veľkovezír z uhorského frontu o palebnej prevahe kresťanských síl:"v poli alebo počas obliehania sme v nevýhodnej pozícii, pretože väčšinu nepriateľských síl tvorí pechota vyzbrojená mušketami, zatiaľ čo väčšina našich síl sú jazdci a my máme len veľmi málo špecialistov zručných v mušketách"Podľa správy Alvisa Foscariniho (benátskeho veľvyslanca v Istanbule) z roku 1637,"len málo janičiarov vedelo používať arkebuzu"
Obliehanie Viedne.
Osmanský sultán Sulejman I. ľahko vydobyl od Ferdinanda väčšinu výdobytkov, ktoré dosiahol v predchádzajúcich dvoch rokoch - na nevôľu Ferdinanda I. odolala len bratislavská pevnosť. Vzhľadom na veľkosť Sulejmanovej armády a spustošenie Uhorska v predchádzajúcich rokoch nie je prekvapujúce, že v mnohých nedávno posádkou obsadených habsburských sídlach chýbala vôľa vzdorovať jednému z najmocnejších štátov sveta.
Sultán prišiel do Viedne 27. septembra 1529. Ferdinandova armáda mala približne 16 000 mužov - bola v prevahe približne 7:1 a viedenské múry boli pozvánkou pre osmanské delá (v niektorých častiach boli hrubé 6 stôp). Ťažké delá, na ktoré sa Osmani spoliehali pri prelomení hradieb, však boli všetky po ceste do Viedne zanechané po tom, ako uviazli v bahne v dôsledku silných dažďov. Ferdinand bránil Viedeň s veľkou vervou. Do 12. októbra bola po mnohých ťaženiach a protiťaženiach zvolaná osmanská vojnová rada a 14. októbra Osmani upustili od obliehania. Ústup osmanskej armády bol sťažený odporom Bratislavy, ktorá sa pokúsila zaútočiť na osmanské jednotky . Situáciu zhoršilo skoré sneženie a trvalo ďalšie tri roky, kým Sulejman mohol začať ťaženie v Uhorsku.
Malá vojna.
Po porážke pri Viedni musel osmanský sultán obrátiť svoju pozornosť na iné časti svojho panstva. Arcivojvoda Ferdinand využil túto neprítomnosť a v roku 1530 začal ofenzívu, počas ktorej dobyl späť Ostrihom a ďalšie pevnosti. Útok na Budín prekazila len prítomnosť osmanských tureckých vojakov.
Podobne ako pri predchádzajúcej rakúskej ofenzíve prinútil návrat Osmanov Habsburgovcov v Rakúsku prejsť do defenzívy. V roku 1532 poslal Sulejman I. mohutnú osmanskú armádu, aby dobyla Viedeň. Armáda sa však vydala inou cestou do Kőszegu. Po obrane iba 800-členného vojska pod vedením chorvátskeho grófa Mikuláša Jurišiča obrancovia prijali "čestné" odovzdanie pevnosti výmenou za svoju bezpečnosť. Sultán sa potom stiahol, spokojný so svojím úspechom, a uznal obmedzené rakúske výdobytky v Uhorsku, pričom prinútil Ferdinanda uznať Jána Zápoľského za uhorského kráľa. Tatárski nájazdníci plienili Dolné Rakúsko a odvliekli mnoho ľudí do otroctva.
Zatiaľ čo mier medzi Rakúšanmi a Osmanmi mal trvať deväť rokov, Jánovi Zápoľskému a Ferdinandovi vyhovovalo pokračovať v potýčkach pozdĺž svojich hraníc. V roku 1537 Ferdinand porušil mierovú zmluvu tým, že poslal svojich najschopnejších generálov na katastrofálne obliehanie Osijeku, ktoré bolo ďalším osmanským triumfom. Napriek tomu bol Ferdinand Nagyváradskou zmluvou uznaný za dediča Uhorského kráľovstva.
Po smrti Jána Zápoľského v roku 1540 bolo Ferdinandovo dedičstvo ukoristené a pripadlo Jánovmu synovi Jánovi II. Žigmundovi. Rakúšania sa pokúsili presadiť zmluvu a postúpili na Budín, kde utrpeli ďalšiu porážku od Sulejmana; starší rakúsky generál Rogendorf sa ukázal ako neschopný. Sulejman I. potom dorazil zvyšné rakúske vojská a "de facto" anektoval Uhorsko. V čase, keď bola v roku 1551 vynútená mierová zmluva, sa habsburské Uhorsko zmenšilo len na pohraničné územie.
V roku 1552 prekročili hranice Uhorského kráľovstva dve osmanské vojská. Jedno z nich - pod vedením Hadima Aliho Pašu - začalo kampaň proti západnej a centrálnej časti krajiny, zatiaľ čo druhá armáda - pod vedením Kara Ahmeda Pašu - zaútočila na pevnosti v oblasti Banátu. Osmanské vojská dobyli deväť desatín hradov v Hontianskej a Novohradskej župe. Habsburská armáda pod vedením Erasma von Teufela sa oneskorene pokúsila zastaviť osmanské vojská pri Plášťovciach (vtedy "Palást"), ale v dvojdňovej bitke pri Plášťovciach bola úplne porazená a 4 000 nemeckých a talianskych zajatcov bolo deportovaných do Istanbulu. Obe vojská sa spojili pod Szolnokom, potom obliehali a dobyli hrad Szolnok a obrátili sa proti bráne Horného Uhorska, Jágeru. Koncom júla vznikla v uhorskom pohraničnom hradnom systéme obrovská medzera.
V septembri 1552 vojská Osmanskej ríše pod vedením Kara Ahmeda Pašu obliehali hrad Jáger, ktorý sa nachádzal v severnej časti Uhorského kráľovstva, ale obrancovia pod vedením Štefana Doba útoky odrazili a hrad Jáger ubránili. Obliehanie Jágru (1552) sa stalo symbolom národnej obrany a vlasteneckého hrdinstva pri obsadzovaní Uhorska.
V roku 1554 bolo mesto Fiľakovo na juhu stredného Slovenska s rovnomenným hradom dobyté Turkami a bolo sídlom sandžaku až do roku 1593, keď ho znovu dobyli cisárske vojská. Dňa 27. marca 1562 Hassan, sandžak-bej z Fiľakovského hradu, porazil v bitke pri Sečanoch uhorské vojsko Hornej zeme.
Po obsadení Budína Turkami v roku 1541 západné a severné Uhorsko uznalo Habsburga za kráľa ("Kráľovské Uhorsko"), zatiaľ čo stredné a južné župy obsadil sultán ("Osmanské Uhorsko") a východné sa stali Sedmohradským kniežatstvom. Prevažnú väčšinu zo sedemnásť a devätnásťtisíc osmanských vojakov slúžiacich v osmanských pevnostiach na území Uhorska tvorili pravoslávni a moslimskí balkánski Slovania a nie etnickí Turci. Južní Slovania pôsobili na území dnešného Uhorska aj ako akindžovia a iné ľahké oddiely určené na plienenie.
V Malej vojne boli premárnené príležitosti na oboch stranách; rakúske pokusy o zvýšenie svojho vplyvu v Uhorsku boli rovnako neúspešné ako osmanské ťaženia na Viedeň. Napriek tomu neexistovali žiadne ilúzie, pokiaľ ide o status quo: Osmanská ríša bola stále veľmi silnou a nebezpečnou hrozbou. Aj napriek tomu Rakúšania opäť prešli do ofenzívy, ich generáli si vybudovali krvavú povesť za toľké straty na životoch. Nákladným bitkám, aké sa odohrali pri Budíne a Osijeku, sa vyhli, ale v nadchádzajúcich konfliktoch nechýbali. Záujmy Habsburgovcov boli v každom prípade rozdelené medzi boj o spustošené európske územia pod kontrolou islamu, snahu zastaviť postupnú decentralizáciu cisárskej moci v Nemecku a o španielske ambície v severnej Afrike, na Dolnej zemi a proti Francúzom. Napriek tomu Osmani, hoci sa držali pri svojej najvyššej moci, nemohli expandovať ako za čias Mehmeda II. a Bayezida I. Na východe ich čakali ďalšie vojny proti ich šíitskemu protivníkovi, Safíjovskej Perzii. Francúzi (od roku 1536) aj Holanďania (od roku 1612) príležitostne spolupracovali s Osmanmi proti Habsburgovcom.
Sulejman I. viedol v roku 1566 posledné ťaženie, ktoré sa skončilo obliehaním Szigetváru. Obliehanie malo byť len dočasnou zastávkou pred dobytím Viedne. Pevnosť však proti sultánovým vojskám odolala. Nakoniec sultán, už starý muž vo veku 72 rokov (paradoxne kampaň na prinavrátenie zdravia), zomrel. Kráľovský lekár bol uškrtený, aby sa správy nedostali k vojskám, a nič netušiaci Osmani pevnosť obsadili a krátko nato ukončili kampaň bez toho, aby podnikli krok proti Viedni.
Mier bol nakoniec uzavretý dňa 17. februára roku 1568 v Edirne a následne obnovený v rokoch 1576, 1584 a 1591. Počas celého tohto mierového obdobia však pokračovali drobné vojnové ťaženia. V roku 1571 Turci zničili Hodejovský hrad. Nasledovalo dalšie zničenie hradu a to Modrého Kameňa v roku 1575. V roku 1588 došlo k bitke pri meste Szikszó, kde uhorské vojsko Turkov porazilo. Nový ozbrojený konflikt medzi Habsburgovcami a Osmanmi opäť vypukol až v roku 1593, pričom ten vošiel do dejín slovenskej historiografie pod názvom ako Dlhá turecká vojna. 
Vojna v Stredozemnom mori.
1480 – 1541.
Osmanská ríša medzitým začala rýchlo vytláčať svojich kresťanských protivníkov na mori. V 14. storočí mali Osmani len malé námorníctvo. V 15. storočí mali Osmani v arzenáli stovky lodí, ktoré útočili na Konštantínopol a vyzývali námorné sily talianskych republík - Benátok a Janova. V roku 1480 Osmani neúspešne obliehali ostrov Rodos, pevnosť rytierov sv. Jána. Keď sa Osmani v roku 1522 vrátili, boli úspešnejší a kresťanské mocnosti prišli o dôležitú námornú základňu.
Na odvetu viedol Karol V. mohutnú Svätú ligu 60 000 vojakov proti osmanskému mestu Tunis. Po tom, čo flotila Hayreddina Barbarossu bola porazená janovskou flotilou, Karlova armáda vydala 30 000 obyvateľov mesta na smrť mečom. Potom Španieli dosadili k moci priateľskejšieho moslimského vodcu. Kampaň nebola bezvýhradne úspešná; mnohí vojaci Svätej ligy podľahli úplavici, čo bolo pre takú veľkú zámorskú armádu prirodzené. Navyše, veľká časť Barbarossovej flotily nebola v severnej Afrike prítomná a Osmani dosiahli víťazstvo nad Svätou ligou v roku 1538 v bitke pri Preveze v západnom Grécku.
V roku 1541 viedol Karol obojživelný útok na osmanskú pevnosť Alžír, ktorú bránil Hasan Aga, taliansky zbeh zo Sardínie. Keď Karol vystúpil na breh, sprievodnú flotilu Andreu Doriu zničila búrka a mnoho lodí bolo zničených. Karlove pozemné sily sa vydali na pochod smerom k Alžíru, ale výpady janičiarov zastavili postup a Karol sa stiahol.
Obliehanie Malty.
Napriek strate Rodosu zostal Cyprus (ostrov vzdialenejší od Európy ako Rodos) Benátkam. Keď sa Svätojánski rytieri presunuli na Maltu, Osmani zistili, že ich víťazstvo na Rodose len posunulo problém; osmanské lode boli často vystavené útokom rytierov, ktorí sa snažili zastaviť osmanskú expanziu na západ. Aby toho nebolo málo, osmanské lode zasiahli mnohé časti južnej Európy a okolia Talianska v rámci širšej vojny s Francúzskom proti Habsburgovcom. Situácia sa napokon vyostrila, keď sa Sulejman, víťaz pri Rodose v roku 1522 a v bitke pri Džerbe, rozhodol v roku 1565 zničiť základňu rytierov na Malte. Prítomnosť osmanskej flotily tak blízko pápežstva znepokojila Španielov, ktorí začali zhromažďovať najprv malé expedičné jednotky (ktoré dorazili včas na obliehanie) a potom väčšiu flotilu, aby ostrov uvoľnili. Ultramoderná pevnosť v tvare hviezdy St. Elmo bola dobytá len s veľkými stratami vrátane osmanského generála Turguta Reisa a zvyšok ostrova bol príliš veľký. Aj napriek tomu barbarské pirátstvo pokračovalo a víťazstvo na Malte nemalo žiadny vplyv na osmanskú vojenskú silu v Stredozemnom mori.
Cyprus a Lepanto.
Po smrti Sulejmana I. v roku 1566 sa k moci dostal Selim II. Zorganizoval mohutnú výpravu s cieľom dobyť Cyprus od Benátok. Selim sa rozhodol pomôcť maurskému povstaniu, ktoré vyvolala španielska koruna, aby vykorenila nelojálnych Maurov. Keby sa Selimovi podarilo vylodiť na Pyrenejskom polostrove, mohol byť odrezaný od sveta, pretože po dobytí Cypru v roku 1571 utrpel rozhodujúcu námornú porážku v bitke pri Lepante. Svätá liga, ktorú pápež zhromaždil na obranu ostrova, dorazila príliš neskoro na to, aby ho zachránila (napriek 11 mesiacom odporu vo Famaguste); keď zhromaždila toľko dostupných európskych vojenských posíl, bola Svätá liga lepšie zásobená muníciou a výzbrojou a zasadila Osmanom úder. Šanca znovu získať Cyprus bola premárnená v typických hádkach, ktoré nasledovali po víťazstve, takže keď Benátčania v roku 1573 podpísali s Osmanmi mierovú zmluvu, urobili tak podľa osmanských podmienok.