burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ness Digital Engineering

Ness Digital Engineering (hebrejsky: נס טכנולוגיות), je izraelský poskytovateľ IT služieb so sídlom v USA. Na Slovensku má zastúpenie prostredníctvom spoločnosti Ness Košice a Ness Slovensko v Bratislave.
Charakteristika.
Spoločnosť Ness Digital Engineering poskytuje služby informačných technológií a obchodného plánovania v Severnej Amerike, Európe, na Strednom východe, ale aj v tichomorskej Ázii. Pôsobí v dvoch odvetviach: softvérové inžinierstvo ("Ness Digital Engineering") a technológia a integrácia ("Ness CEE").
Vedenie.
Vedenie spoločnosti pozostáva z:
História.
Počiatky spoločnosti Ness možno hľadať v spoločnosti "TEKEM", jednej z prvých softvérových spoločností v Izraeli, ktorú v roku 1969 spolu založili Dr. Laxmi, Meir Burstein a Yoram Rosenfeld. Názov spoločnosti vyšiel z jej hebrejských iniciálok, ktoré znamenajú "Advanced Technology" (v angličtine bola známa ako "Advanced Technology Limited" alebo skrátene "ATL"). Prvým veľkým projektom spoločnosti "TEKEM" bol projekt pre izraelské letectvo v spolupráci s leteckou spoločnosťou Hughes Aircraft Company, ktorá tiež kúpila časť spoločnosti. V 70. rokoch spoločnosť kúpil konglomerát "Tadiran" a stala sa poprednou izraelskou softvérovou spoločnosťou.
V rokoch 1997 až 1999 rodina Wolfsonovcov - investorov do nehnuteľností v New Yorku - získala šesť izraelských IT spoločností, z ktorých najväčšia bola práve spoločnosť "TEKEM". Po dokončení týchto akvizícií boli všetky nadobudnuté spoločnosti konsolidované do jednej prevádzkovej štruktúry v rámci spoločnosti "Ness Technologies" - novej spoločnosti, ktorá bola zaregistrovaná v Delaware v marci 1999. Krátko nato kúpila 20% spoločnosti, spoločnosť "Warburg Pincus", americká súkromná kapitálová spoločnosť.
Do roku 2001 sa Ness stala najväčšou izraelskou spoločnosťou v oblasti IT služieb a začala s globálnou expanznou stratégiou.
Štefan Kovács

Generálmajor Ing. Štefan Kovács (* 25. apríl, 1967, Kráľovský Chlmec) je slovenský generál vo výslužbe. Jeho posledná funkcia bola zástupca náčelníka Generálneho štábu OS SR - náčelník štábu.
Vojenská kariéra.
Kovács v rokoch 1985 až 1990 študoval automatizované systémy velenia na Vojenskej vysokej škole v Liptovskom Mikuláši. Svoju vojenskú kariéru začal v 10. spojovacom pluku v Pardubiciach. Následne v rokoch 1992 až 1996 vykonával „riadiace a analytické funkcie“ v 62. uzli rádiotechnického prieskumu v Prešove. V rokoch 1996 až 2000 pracoval na Správe operačného prieskumu GŠ OS SR v Trenčíne. V rokoch 1999 a 2000 študoval tiež na akademickom veliteľsko-štábnom kurze pozemného vojska na Akadémii OS SR. Na Odbore spravodajstva a elektronického boja Generálneho štábu v Bratislave pôsobil v rokoch 200 až 2007. Následne do roku 2010 pôsobil v štrurktúrach NATO (SHAPE) v belgickom Monse. Následne bol zástupca náčelníka Odboru spravodajstva a elektronického boja Generálneho štábu, v rokoch 2011 až 2013 tomuto odboru velil. V rokoch 2013 až 2017 pôsobil na Ministerstve obrany. Vo vojenskej diplomacii pôsobil 20172019 ako vojenský pridelenec v Česku. V období rokov 2019 až 2020 bol veliteľ Strategického centra krízového manažmentu Generálneho štábu.
V generálskych hodnostiach.
16. júna 2020 ho prezidentka Zuzana Čaputová povýšila do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál. Kovács bol vtedy veliteľ Strategického centra krízového manažmentu Generálneho štábu.
16. decembra 2020 vláda schválila Kovácsovo povýšenie do hodnosti generálmajor. Prezidentka Zuzana Čaputová ho do hodnosti povýšila 28. januára 2021.
Od roku 2021 pôsobil ako zástupca náčelníka Generálneho štábu OS SR - náčelník štábu. K 1. máju 2022 odišiel po 37 rokoch do zálohy. Jeho nástupcom vo funkcii sa stal brigádny generál Peter Babiar.
Česko-slovenská hádzanárska liga mužov 1987/88

Česko-slovenská hádzanárska liga mužov v sezóne 1987/88 bol 36. ročník česko-slovenskej hádzanárskej ligy mužov, najvyššej hádzanárskej súťaže mužov v Česko-Slovensku. V súťaži učinkovalo 12 družstiev, rovnako ako v minulej sezóne. Titul obhájila TJ Dukla Praha, ktorá vo finálovej sérii zvíťazila nad TJ Baník Karviná. Pre Duklu to bol 7. titul v rade a 25. celkovo.
Systém súťaže.
Systém súťaže sa výraznejšie nezmenil. Základná časť pozostávala z 22 kôl. Každý s každým sa stretol 2-krát doma a vonku. Po základnej časti nasledovala nadstavbová časť s troma skupinami, ktorá sa hrala rovnako systémom 2-krát každý s každým a v ktorej si družstvá prenášali výsledky zo základnej časti. Výnimkou bola skupina o 9. až 12. miesto (o udržanie), kde družstvá hrali skupinu bez prenášania výsledkov zo základnej časti, pripočítali sa im ale bonifikačné body za umiestnenie. 2 najlepšie družstvá z oboch nadstavbových skupín o titul postúpili do semifinále play-off, zvyšné 4 družstvá postúpili do zápasov o 5. až 8. miesto. Zápasy play-off sa hrali už na 3 vyhrané zápasy. Dve posledné družstvá z nadstavbovej skupiny o 9. až 12. miesto zostúpili do svojich nižších národných súťaží (SNL, resp. ČNL).
Peter Steinhübel

Peter Steinhübel, známy ako Žaluď alebo Suchý (* 23. november 1964, Bratislava – † 4. august 1999, Bratislava), bol slovenský kontroverzný podnikateľ, vekslák a mafián.
Životopis.
Jeho otec bol známym priekupníkom zlata v „Galérke“ v Bratislave. Steinhübel začínal ako predajca párkov na Hlavnej stanici. Neskôr pracoval ako nástrojár v Závodoch ťažkého strojárstva a potom sa stal vekslákom.
Po páde socialistického režimu začal podnikať. Počas éry malej privatizácie získal autoservis v Pezinku, pred ktorým nechal postaviť repliku Sochy slobody. Potom prenajímal aj sklady.
Od roku 1993 do jeho smrti bolo naňho spáchaných šesť atentátov, všetky prežil okrem posledného. Medzi policajtmi sa údajne hovorilo, že „má sedem životov ako mačka“.
Dňa 20. mája 1997 vstúpil do Vagón Holding spol. s r. o. (Tatravagónka) v Poprade a po zmiznutí väčšinového majiteľa Vladimíra Bachleda sa stal novým generálnym riaditeľom spoločnosti. Jeho meno je tiež spájané s hotelom Kyjev v Bratislave.
Neskôr sa dostal k spoločnosti Bratislavské mraziarne a. s. a od podnikateľa Vladimíra Poóra odkúpil televíznu stanicu VTV. Pri vchode do areálu Bratislavských mraziarní a. s. bol 4. augusta 1999 zastrelený odcudzenou poľovníckou puškou Sauer z bývalých mliekarní, keď nastupoval v sprievode ochranky do svojej pristavenej limuzíny. 
Po prevoze do nemocnice v bratislavskej mestskej časti Ružinov podľahol následkom zranení v noci zo 4. na 5. augusta.
Je pochovaný na cintoríne v Petržalke, kde aj žil.
Kostol Panny Márie Kráľovnej anjelov (Plovdiv)

Kostol Panny Márie Kráľovnej anjelov () je rímskokatolícky kostol z 30. rokov 20. storočia ležiaci v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Budova leží v centrálnej časti Plovdivu na ulici „Krali Marko“ () č. 10.
Dejiny a súčasnosť.
Výstavba kostola začala v roku 1934. Dokončená a vysvätená bola budova v roku 1937. Kostol vysvätil biskup Vikenti Peev, ktorý ho zároveň premenil na sídelný chrám kapucínskeho rádu v Plovdive. V roku 1985 bol kostol vyhlásený za kultúrnu pamiatku. V roku 2020 sa s povolením bulharského "Národného inštitútu pre nehnuteľné kultúrne dedičstvo" () začalo s reštauráciou budovy.
Kostol je v súčasnosti funkčný chrám pod správou Rádu kapucínov. Patrí pod sofijsko-plovdivskú diecézu.
Charakteristika.
Budova bola postavená podľa projektu plovdivského architekta Dimităra Popova. Kostol bol postavený predovšetkým pre potreby mužského kláštora Rádu kapucínov, ktorí sídli vo vedľajšej budove. Okrem budovy samotného kostola sa v kostolnom dvore nachádza niekoľko menších budov.
Kostolný sviatok sa slávi 2. augusta.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Za kultúrnu pamiatku bol kostol vyhlásený výnosom č. 395 z 13. februára 1985.
Enol

Enol alebo alkénol je organická zlúčenina, ktorá má na jednom uhlíku dvojitú väzbu a hydroxylovú skupinu zároveň, z čoho pochádza i názov týchto zlúčenín („en“ + „-ol“). Konjugovanou bázou enolu je enolát, ktorý vzniká štiepením kyslého vodíka hydroxylovej skupiny alebo alfa vodíku dvojitej väzby. 
Z enolov môžu vznikať ketóny, ktoré sú vo vodných roztokoch zvyčajne stabilnejšie. Príkladom je vinylalkohol, ktorý vzniká adíciou vody na etín a okamžite sa premieňa na acetaldehyd. Enoly teda často podliehajú keto-enol tautomérii. Niekedy však môžu byť enoly stabilizované napríklad konjugáciou, ako je o u aromatických enolov, ktoré sú výrazne stabilnejšie. Príkladom enolov, ktoré sú stabilné a nepodliehajú tautomerizácii, sú napríklad fenol alebo kyselina askorbová.
Enoly a enoláty umožňujú priebeh aldolových reakcií, pri ktorej spolu reagujú dve karbonylové zlúčeniny. Medzi aldolové reakcie patrí aldolová adícia, pri ktorej vzniká aldol (hydroxyketón alebo hydroxyaldehyd), a aldolová kondenzácia (pri ktorej vznikajú enóny).
Fenoly.
Fenoly sú špecifickým prípadom enolov. Pre niektoré fenoly a im príbuzné zlúčeniny hrá keto tautomér významnú úlohu pri ich reaktivite. Mnohé reakcie rezorcinolu prebiehajú cez jeho keto tautomér. Naftalén-1,4-diol existuje v pozorovateľnej rovnováhe s diketónom tetrahydronaftalén-1,4-diónom:
Enolát

Enoláty alebo enolátové anióny sú organické anióny, ktorých všeobecný vzorec je R1R2C=CR3-O-. Vznikajú deprotonáciou karbonylových zlúčenín (R1R2C=O) alebo enolov (R1R2C=CR3-OH). Málokedy je možné ich izolovať, ale často sa používajú ako reagenty v syntéze organických zlúčenín.
Štruktúra.
Enoláty sú elektronicky príbuzné alylovým aniónov. Záporný náboj je delokalizovaný medzi atómom kyslíka a dvomi atómami uhlíka. Majú teda charakter alkoxidu i karbaniónu.
Aj keď sa často zakresľujú ako jednoduché soli, v skutočnosti majú komplikované štruktúry a často tvoria agregáty.
Amfión (chémia)

Amfión (iné názvy: obojaký ión, zwitterión) je molekula, v ktorej sa naraz nachádza rovnaký počet kladných a záporných nábojov zároveň. 
Typickým príkladom zwitteriónov sú aminokyseliny, ktoré majú pri fyziologickom pH protónovanú aminoskupinu (kladne nabitú) a deprotónovanú karboxylovú skupinu (záporne nabitú). V ich molekule je teda prítomný kladný i záporný náboj zároveň.
Teodor Turček

Teodor Turček (* 9. november 1898, Nedanovce – † 26. január 1964, Partizánske) bol slovenský politik a významný predstaviteľ Hlinkovej slovenskej ľudovej strany v medzivojnovom Československu a v období Slovenského štátu.
Biografia.
Vo svojej obci pôsobil ako roľník. Veľmi intenzívne sa zapájal do jej diania. Jeho pričinením v Nedanovciach vznikla dychová hudba, spevokol, ako aj spotrebné družstvo a mal zásluhu na vzniku kultúrneho domu. Ako roľník bol aktívnym tiež vo Zväze vzájomných roľníckych pokladníc.
Študoval na gymnáziu vo Vacove, kde v roku 1916 zmaturoval. Hneď potom musel nastúpiť na vojenskú službu pri 14. honvédskom pluku v Nitre. Počas I. svetovej vojny bojoval na ruskom fronte, kde bol zranený a následne prevezený domov. Po uzdravení bojoval opäť, tentokrát na francúzskom fronte, kde zotrval do konca vojny. Počas vpádu maďarských vojsk na územie Slovenska konal službu ako poručík pri 4. delostreleckom pluku.
Následne študoval na hospodárskej akadémii v Košiciach, po skončení ktorej začal hospodáriť na rodinnom majetku v Nedanovciach. Od roku 1925 bol členom okresnej organizácie HSĽS v Topoľčanoch, v roku 1933 sa stal jej predsedom, neskôr aj členom výkonného výboru strany. 
V parlamentných voľbách v roku 1935 bol zvolený za poslanca za Autonomistický blok (formácia, ktorú vytvorila HSĽS so SNS, AZS a PS). Kandidoval v XV. volebnom kraji so sídlom v Trnave. V snemovni pôsobil v zásobovacom a poľnohospodárskom výbore.
Vo voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v roku 1938 bol zvolený za poslanca. Bol ním aj po vyhlásení Slovenského štátu a zotrval až do konca jeho existencie v roku 1945. V sneme pôsobil v národohospodárskom výbore.
Po roku 1945 bol za svoje politické aktivity v rokoch 19381945 v rámci retribučného súdnictva odsúdený na 3 roky žaláru a konfiškáciu časti majetku.
Peter Beňo

J. E. Mons. Mgr. Peter Beňo (* 2. september 1972, Bánovce nad Bebravou) je rímskokatolícky nitriansky pomocný biskup a titulárny biskup sídla Amudarsa. V minulosti pôsobil ako dekan Trenčianskeho dekanátu a rektor Diecéznej svätyne svätých Andreja-Svorada a Beňadika v Skalke nad Váhom.
Životopis.
Peter Beňo sa narodil v Bánovciach nad Bebravou ako syn Jána a Anny Beňových a vyrastal v obci Prusy. V rokoch 19901996 vyštudoval teológiu na Kňazskom seminári svätého Gorazda v Nitre v rámci Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Od roku 1996 pôsobil postupne vo farnostiach v Púchove, Nesluši, Soblahove a Skalke nad Váhom.
Beňo sa tiež venoval akademickej sfére, v rokoch 20022008 bol prefektom Kňazského seminára sv. Gorazda v Nitre, zároveň vyučoval na Teologickom inštitúte v Nitre a Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Biskup.
Pápež František Beňa 29. januára 2021 menoval za pomocného nitrianskeho biskupa s prideleným titulárnym biskupstvom Amudarsa v Alžírsku. Biskupskú vysviacku prijal 24. apríla z rúk Viliama Judáka, nitrianskeho diecézneho biskupa, Giacoma Ottonela a Mariána Chovanca v Diecéznej svätyni sv. Andreja-Svorada a Beňadika v Skalke nad Váhom.
Súd (rozlišovacia stránka)

Súd môže byť:
Barlaam a Joazaf

Barlaam a Joazaf je anonymný byzantský duchovný román, resp. legendová poviedka či hagiografické dielo. Príbeh patril medzi najpopulárnejšie diela stredoveku. Bol preložený do mnohých jazykov, vrátane latinčiny, cirkevnej slovančiny, arménčiny, etiópčiny či starej češtiny ("Barlaam a Josafat"). Zachovalo sa okolo 140 stredovekých manuskriptov s románom, mnohé z nich sú bohato zdobené. Najranejšie pochádzajú zrejme z 10. storočia, jedna z teórií však predpokladá, že dielo pochádza už zo 7. storočia. Existovala tiež moslimská a židovská verzia príbehu.
Podkladom príbehu bola legenda o Buddhovi a kresťanské motívy. Dielo bolo veľmi obľúbené aj v samotnej Byzancii. Cisár Ján VI. Kantakuzénos a niekoľkí srbskí Nemanjićovci dokonca po vstupe do kláštora prijali po hlavnom hrdinovi meno Joazaf. 
Barlaam a Joazaf sú Pravoslávnou cirkvou uctievaní ako svätí, ich sviatok pripadá na 2./19. novembra. Ceasarom Baroniom boli tiež zapísaní do Rímskeho martyrológia (27. novembra) a Vincent z Beauvais príbeh v 13. storočí uviedol vo svojom diele "Speculum Historiale". V skrátenej podobe sa nachádza aj v "Zlatej legende" od Jakuba z Voragine. Existovali aj básnické a dramatické spracovanie príbehu.
Pôvod a autorstvo.
Nie je úplne zrejmé, ako sa legenda o Buddhovi dostala do Byzancie. Rovnako je stále sporné aj autorstvo gréckeho (byzantského) diela. Podľa jednej teórie bola prepracovaná legenda preložená do arabčiny či perzštiny a následne možno v manichejskom prostredí do gruzínčiny (tzv. "Balavariani"). Z gruzínčiny mala byť (možno) Euthymiom Athonitom preložená do gréčtiny. Iný (tradičný) názor autorstvo pripisoval gréckemu svätému Jánovi Damaskému. Kým niektoré zdroje túto tézu výslovne odmietajú, iné ju považujú za celkom spoľahlivú. Vo viacerých manuskriptoch sa zase spomína meno mnícha Jána z palestínskeho Kláštora Mar Saba.
Podľa toho, ktorá teória je pravdivá, možno grécke dielo datovať do 7./8. storočia po Kristovi (Ján Damaský/mních Ján) alebo do 10./11. storočia (Euthymios Athonita). Grécke (byzantské) dielo obsahuje niekoľko nových elementov, ako napr. Aristidovu "Apológiu". Starší z dvoch latinských prekladov vznikol pred rokom 1048.
Dej.
Dielo rozpráva o indickom princovi Joazafovi, ktorému astrológovia predpovedali, že sa obráti na kresťanskú vieru. Kráľ Abenner (Avenier/Avenir), aby tomu zabránil a aby pred synom utajil utrpenie a bolesť ľudského života, vychovával princa v odlúčeného od sveta v paláci. Keď však princ jedného dňa spoznal chorého starca, slepca a umierajúceho malomocného, spoznal choroby, starobu a smrť. Následne sa pod vplyvom zbožného mnícha Barlaama stal kresťanom, vzdal sa trónu a neskôr obrátil na kresťanskú vieru i svojho otca. Opustil svet bohatých a stal sa pustovníkom. Zápletka deja umožnila autorovi diela vykresliť odlišnosti medzi pohanstvom a kresťanstvom.
Ligúrske Alpy

Ligúrske Alpy je pohorie nachádzajúce sa úplne na juhu Alpského oblúka v Taliansku (Piemont, Ligúria). Alpy týmto pohorím definitívne prechádzajú do ďaľšieho veľkého celku – Apenín. Pohorie je zložené výhradne z vápenca a z jednej svojej strany je obklopené Ligúrskym morom. Druhá strana sa pozvoľna stráca v Pádskej nížine. Pohorie leží väčšinou na talianskom území, vo Francúzsku sa nachádza iba zlomok z celkovej rozlohy 4 500 km².
Poloha.
Pohorie je na západe oddelené od Prímorských Álp sedlom Colle di Tenda (1 870 m). Na juhu tvorí hranicu územia sedlo Colle Altare (Passo Giove), ktoré ho oddeľuje od masívu Apenín. Vzhľadom k blízkosti mora a vápencovému podložiu sa Ligúrske Alpy považujú za raj botaniky.
Členenie.
Ligúrske Alpy tvoria zložitý labyrint masívov a dolín. Až na strednú časť hlavného hrebeňa pôsobí rozloženie hôr chaoticky a neusporiadane. Pohorie je rozdelené na niekoľko skupín:
Vrcholy.
Hory majú prevažne trávnatý charakter, iba v najvyšších partiách sú skalnaté. Najvyšším vrcholom je vápencová pyramída Punta Marguareis (2 650 m), ktorá leží v prírodnom parku Alta Valle Pesio. Hora Monte Pietravecchia leží iba 20 km od mora a jedná sa tak v rámci juhu o poslednú alpskú dvojtisícovku.
Turismus.
V Ligúrskych Alpách je vzhľadom k jej nízkej popularite zlá infraštruktúra avšak podmienky pre turistiku nie sú zlé.
Pretvorenie

Pretvorenie (pretváranie) môže byť:
Chrám Nanebovstúpenia Pána (pravoslávny, Plovdiv)

Chrám Nanebovstúpenia Pána () je pravoslávny chrám z konca 30. rokov 20. storočia ležiaci v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Iné názvy.
Chrám je známy aj pod názvami Chrám svätého Nanebovstúpenia (), alebo Chrám svätého Nanebovstúpenia Pána ().
Lokalita.
Budova leží v centrálnej časti Plovdivu v blízkosti budovy bývalej Katolíckej nemocnice (v súčasnosti vojenská nemocnica) na ulici „Slavianska“ () č. 14.
Dejiny a charakteristika.
Výstavba chrámu prebiehala v období medzi svetovými vojnami a budova bola dokončená v roku 1938. V tomto období prebiehala pomerne rozsiahla výstavba pravoslávnych chrámov na území bulharskej Trácie. Stavali sa tzv. typové chrámy, pričom najčastejšie sa jednalo o chrámy obdĺžnikovitého krížového pôdorysu. Plovdivský chrám Nanebovstúpenia Pána patrí k inému typu. Nie je taký pretiahnutý, ale má viac štvorcový pôdorys. Bočné fasády – južná a severná – sú navyše rozvinutejšie s dôrazom na centrálnu časť, ktorá je vyvýšená. Ako je to obvyklé aj u väčšiny ďalších chrámov z tohto obdobia, aj fasády chrámu Nanebovstúpenia Pána sú jednoduché bez zložitejšej výzdoby. V chrámovom dvore sa nachádza ajazmo.
V súčasnosti je chrám funkčným farským chrámom Bulharskej pravoslávnej cirkvi a konajú sa v ňom pravidelné božské liturgie. Chrámový sviatok je pohyblivý a slávi sa vždy vo štvrtok štyridsať dní po zmŕtvychvstaní Ježiša Krista na sviatok Nanebovstúpenia Krista.
Vojtech Löffler

Vojtech Löffler (* 16. apríl 1906, Košice – † 11. február 1990, Košice) bol slovenský sochár.
Životopis.
Narodil sa v Košiciach. Jeho otec Mihály Löffler (18761954) bol dôstojníkom, účtovným strážmajstrom armády Rakúsko-uhorskej monarchie. Matka Augusztina Krucsay (18791966) pochádzala zo starej šarišskej zemianskej rodiny. Od roku 1912 do roku 1916 bol žiakom na košickej základnej škole. Od 1916 žiakom školy pre kadetov Marosvásárhelyi, ktorú neukončil. Od 1918 do 1920 bol žiakom Štátnej reálnej školy. Následne sa do roku 1923 učil za zubného technika. Od roku 1927 sa začal venovať sohárskej tvorbe. V rokoch 19281931 externe vyštudoval a zmaturoval na Česko-Slovenskom štátnom maďarskom reálnom gymnáziu v Rimavskej Sobote. V 1931 sa taktiež ako zápasník "KAC Košice" zúčastnil na medzinárodných súťažiach zápasníkov v Miskolci, Košiciach a Užhorode. V rokoch 19321933 začal súkromne študovať sochárstvo v Budapešti u Tibora Vilta a Ferenca Medgyessyho. V 1936 v Prahe urobil praktickú skúšku pre zubných technikov a taktiež sa prvý krát oboznámil s výtvarnými princípmi kamenosochárstva.
V roku 1937 mal jeho prvú výstavu umiestnenú vo Východoslovenskom múzeu. Následne v roku 1938 získal prvú cenu v súťaži na pamätnú tabuľu Františka II. Rákóciho v Košiciach. Koncom druhej svetovej vojny bol odvlečený Sovietskou armádou do Sovietskeho zväzu. Do augusta 1947 pracoval v 7-člennej sochárskej skupine v zajateckom tábore. V roku 1947 po návrate naspäť do Košíc, sa oficiálne zapojil do výtvarného života na východnom Slovensku a zároveň definitívne ukončil činnosť dentistu. Dňa 9. decembra toho istého roku, sa oženil s Emíliou Petrovou.
V rokoch 1956 až 1965 precestoval za účelom študijných ciest viaceré krajiny, ako napríklad: Poľsko, Maďarsko, ZSSR, Grécko, Egypt, Libanon, ale aj USA a Kanadu. Dňa 8. apríla 1988 sa oženil s Klárou Schönherzovou. Dňa 11. februára 1990 zomrel. Je pochovaný na Verejnom cintoríne v Košiciach.
Vyznamenania a ocenenia.
V 1967 získal Cenu mesta Košice. 1978 mu bol udelený titul "Zaslúžilý umelec". 1981 mu za jeho celoživotné dielo bola udelená cena Ministerstva kultúry SSR. 1986 bol vyznamenaný Radom práce. 1987 mu bolo udelené vyznamenanie "„A Magyar Népköztársaság Csillagrendje“" ("Rad hviezdy MĽR").
Diela (výber).
Výber diel, realizovaných v exteriéri aj interiéri:
Múzeum.
Múzeum bolo zriadené a otvorené mestskou časťou Košice – Staré Mesto dňa 17. decembra 1993. Svoju expozíciu venoval nebohý Vojtech so svojou manželkou mestu. Dňa 8. februára 2002 bolo rozšírené o bývalú obytnú časť objektu v ktorom sa nachádza. Časť múzea bola zrekonštruovaná v roku 2014.
Adacta

Adacta je slovenská crustcorová hudobná skupina z Bratislavy. Skupina vznikla v roku 2000.
V roku 2018 vydala skupina album Zlo. Krátko po vydaní absolvovala skupina turné v Brazílii. Album bol nominovaný v Radio Head Awards 2018 v kategórii Hard &amp; Heavy.
Gaston Leroux

Gaston Louis Alfred (* 6. máj 1868, Paríž, Francúzsko† 15. apríl 1927, Nice) bol francúzsky spisovateľ, dramatik a novinár.
Životopis.
Narodil sa v Paríži, mladosť prežil v Normandii a roku 1886 získal zmaturoval na lýceu v Caen. Potom sa presťahoval do Paríža a prihlásil sa na štúdium práv. Štúdium dokončil v roku 1889 a stal sa advokátom. Keď zdedil takmer milión frankov prehýril celé svoje dedičstvo v alkohole a v hazardných hrách a preto začal pracovať ako reportér a divadelný kritik pre "L'Echo de Paris". V roku 1890 sa stal novinárom na plný úväzok. V rokoch 1894 až 1906 precestoval Európu, Áziu a Afriku ako spravodajca denníka "Le Mattin."
Svoj prvý román napísal už v roku 1903, ale až od roku 1907 sa výhradne začal venovať písaniu. Väčšina jeho diel vyšla najskôr na pokračovanie v novinách a časopisoch "(La République française," "Le Matin," "L'Illustration", "Je sais tout," "Le Gaulois" a ďalšie). Svojim románom "Tajomstvo žltého izby" ("Le Mystère de la chambre jaune, 1907)," v ktorom vytvoril postavu novinára a detektíva-amatéra Josepha Rouletabilla, sa stal jedným zo zakladateľov detektívnej literatúry. Niektorými svojimi príbehmi, plnými prevlekov a hrozivých a tajuplných zápletiek zapôsobil na surrealistov. Išlo najmä o jeho najslávnejší román "Fantóm opery" "(Le Fantóm de l'Opéra)" z roku 1910, alebo o knihu "Stroj na vraždenie" ( 1923, La machine à Assassin).
V roku 1919 založil spoločne s Arthurom Bernedom vlastnú spoločnosť "Société des Cinéromans", ktorá sa venovala nakrúcaniu filmov. 
Zomrel na akútnu infekciu močových ciest.
Femto

Femto- (symbol f) je predpona jednotiek v metrickej sústave vyjadrujúca násobok 10−15. Do sústavy SI bola pridaná v roku 1964. Pochádza z dánskeho slova "femten", "pätnásť".
Príklady použitia:
Femtometer zdieľa symbol jednotky (fm) so staršiou jednotkou "fermi", ktorá nie je súčasťou sústavy SI, ale veľkostne je s femtometrom zhodná. Fermi, jednotka pomenovaná na počesť Enrica Fermiho, sa často vyskytuje v jadrovej fyzike.
Komisár Maigret

Komisár Maigret, občianskym menom Jules Maigret, je literárna postava známa z detektívnych kníh belgického spisovateľa Georgesa Simenona Prípady komisára Maigreta. Ide o jeho najpreslávenejšiu a najznámejšiu literárnu postavu, ktorá sa vyskytuje v jeho literárnych dielach celkovo osemdesiatpäť krát.
Ide o geniálneho policajného detektívakriminalistu, ktorý je obdarený mnohými pozoruhodnými osobnými vlastnosťami. Predovšetkým je to jeho veľká intuícia a predvídavosť, veľmi dobré logické uvažovanie, umenie klásť otázky (znalosť ľudskej psychológie), pozorovací talent a umenie načúvať tomu, čo ľudia hovoria. Ale nie je to človek neomylný a má svoj osobitý ľudský rozmer.
Sídli na parížskom Nábreží Zlatníkov v budove parížskej policajnej prefektúry. Nejazdí automobilom, pretože nemá vodičský preukaz. K svojej doprave využíva buď služobné vozidlo alebo použije taxi, v prípadne potreby jazdí aj parížskou MHD. Nosí typický dlhý kabát a výrazný klobúk a fajčí vždy fajku.
Filmové adaptácie.
Prvý Maigretov príbeh bol sfilmovaný už v roku 1932, od tej doby boli postupne rôznymi filmovými spoločnosťami z mnohých krajín sveta ako aj mnohých režisérmi do filmovej podoby prevedené takmer všetky literárne diela o Maigretovi s tým, že komisárovu postavu stvárnilo postupne 28 rôznych zahraničných hercov, tým 29. sa stal český herec Rudolf Hrušínský, ktorý si túto postavu zahral tak v niekdajšej Československej televízii, ako aj v Československom rozhlase, 30. hercom v poradí sa stal v roku 1991 Jiří Schwarz v televíznej snímke "Maigretův první případ".
Hlavní filmoví predstavitelia.
Zahraničné.
Rupert Davies.
Celkom 53 príbehovbritský televízny seriál spoločnosti BBC TV.
Jean Richard.
Francúzsky televízny seriál "Les Enquêtes du Commissaire Maigret", 88 dielov z rokov 1967 až 1990 francúzskej televíznej spoločnosti ORTF 1. až 26. diel a Antenne 2 27. až 88. diel.
Jean Gabin.
Celkom 3 hrané filmy:
Bruno Cremer.
Celkom 54 príbehov francúzskeho televízneho seriálu "Maigret", 11 dielov nasnímal český kameraman Vladimír Smutný, dva diely režíroval režisér Juraj Herz.
Rowan Atkinson.
Zatiaľ 4 diely britského televízneho seriálu "Maigret" :
Kompletný zoznam hercov.
Abecedný zoznam
Michaela Musilová

Dr. Michaela Musilová, PhD. (* 11. október 1988, Bratislava) je slovenská astrobiologička a riaditeľka simulovaných marťanských a mesačných misií na výskumnej stanici "HI-SEAS" v USA.
Životopis.
Študovala a robila výskum na California Institute of Technology (USA), University College London (UK), University of Bristol (UK), Chiba University (Japonsko) a na ďalších univerzitách. Viac krát pracovala pre NASA (USA), spolupracovala na viacerých projektoch Európskej vesmírnej agentúry (ESA) a pracovala pre niekoľko svetových observatórií. Ako veliteľka posádky viedla vyše 20 simulovaných misií na Mars a Mesiac, pod záštitou NASA, ESA a iných medzinárodných organizácií. V súčasnosti pôsobí aj ako hosťujúca profesorka na FEI STU v Bratislave a na International Space University (Francúzsko), je podpredsedníčkou Slovenskej organizácie pre vesmírne aktivity (SOSA) a vedúcou konzultantkou pre výskum pre Mission Control Space Services (zameriava sa na rozvoj medzinárodných výskumných spoluprác / Kanada).
Medzi ocenenia, ktoré získala, patri Emerging Space Leaders Grant od International Astronautical Federation, Women in Aerospace – Europe Student &amp; Young Professional Award a bola zaradená medzi 30 najtalentovanejších mladých Slovákov pod 30 vo Forbes Slovensko. Michaela je aj aktívne angažovaná v Medzinárodnej cene vojvodu z Edinburghu. Je patrónkou programu na Slovensku a bola zvolená ako Emerging Leader Representative za celosvetový program. Pravidelne prezentuje po celom svete, píše články pre Space.com a je spoluautorkou knihy autobiografie "Žena z Marsu".
HI-SEAS.
Je riaditeľkou stanice HI-SEAS, pôvodne vyvinutej pre NASA na výskum ľudských vzťahov a psychologických ťažkostí, ktorým budú musieť čeliť astronauti počas dlhodobých pobytov vo vesmíre. Stanica HI-SEAS je otvorená pre vesmírne agentúry a firmy z celého sveta. Organizuje a vedie najmä simulované misie na Mesiac a Mars v spolupráci s NASA a Európskou vesmírnou agentúrou. Ich cieľom je pripraviť personál a technológiu na to, aby raz ľudstvo mohlo žiť a pracovať na týchto mimozemských objektoch. „"Robíme rôzne výskumy, pestujeme rastliny v simulovaných podmienkach, skúmame lávové tunely, pretože v podobných by na Marse aj dnes mohol existovať život, testujeme aj robotov a robotické vozidlá, medzi inými aj rover slovenskej výroby od firmy RoboTech Vision"“, ako uviedla pre Forbes.
Chrám Nanebovstúpenia Pána

Chrám Nanebovstúpenia Pána môže byť:
v Bulharsku:
v Kazachstane:
Košický večer

Košický večer bol mestský večerník v Košiciach. Večerník bol založený v roku 1969, čo z neho robí najstarší večerník na Slovensku.
História.
Lokálno-regionálny denník vznikol v roku 1969 pod názvom "Večer". Mesto Košice sa tak po mestách ako Praha, Bratislava a Brno stali ďalším československým mestom s večerníkom. Jeho tvorcovia chceli aby to bol spravodajsko-reportážne regionálne periodikom, ktoré by vyplnilo časovú medzeru medzi dvoma vydaniami ranníkov v meste.
Spočiatku bol redakčný kolektív poskladaný z menej skúsených novinárov a začiatočníkov. Najprv redakcia sídlila v 2-3 kanceláriách vtedajších "Východoslovenských tlačiarní". Neskôr sa presťahovali do dôstojnejších priestorov. Pôvodne sa mali noviny volať "Košický expres". Bol spracovaný aj grafický návrh titulku – písmená tvoril dym vychádzajúci z komína rýchlika. Na ministerstve kultúry však už mal Zväz slovenských spisovateľov zaregistrovaný týždenník s názvom "Expres". Tak sa návrh zmenil a vybral sa názov "Večer" podľa parížskeho periodika Le Soir.
Zakladajúcimi členmi boli šéfredaktor Ivan Fecko, Miroslav Křížek a Ondrej Antal (zástupcovia šéfredaktora), ďalej redaktori Soňa Černá–Makarová, Milan Desiatnik, Milada Kuxová, Pavol Mato, Štefan Németh, Rudolf Szubally, Anna Švigárová, Juraj Vykukel a fotoreportér Ivan Laputka.
Po prvom roku vydávania v meste so 180 tisíc obyvateľmi dosiahol priemerný denný náklad 20 588 výtlačkov. Už v prvý deň sa muselo na základe záujmu čitateľov k pôvodným 25 tisícom výtlačkov, dotlačiť ďalších 5 tisíc kusov. Predávali ho kolportéri po celom meste, riadení samotnou redakciou.
V roku 1990 bol premenovaný na "Košický večer". Vychádzal denne od pondelka do piatku s víkendovou prílohou v piatkovom vydaní až do júna 2004, kedy ho začal publikovať Petit Press a tlačil každý týždeň v piatok. Najprv niesol názvy "Korzár Večer" a neskôr "MY Večer". Pokus o obnovu prišiel tiež z večerníkom , no ten sa po čase zmenil na týždenník.
V Košiciach a najbližšom okolí do októbra 2023 taktiež vychádzalo piatkové popoludňajšie vydanie "Košického Korzára" s názvom "Košický Korzár večer", ktorého súčasťou bol aj televízny program "Fotelka". Tento fakt z neho robil nasledovníka pôvodného večerníka "Košický večer".
Cicely Tysonová

Cicely Tysonová (; * 19. december 1924, Harlem, New York, USA – † 28. január 2021 Harlem, New York, USA) bola americká herečka a modelka. Je známa z filmov "Sounder" (1972), "The Autobiography of Miis Jane Pittman" (1974), "Oldest Living Confederate Widow Tells All" (1994), "Diary of a Mad Black Woman" (2005), "Farba citov" (2011) a televízneho seriálu "How to Get Away with Murder" (2015 - 2020). V roku 2018 získala Čestného Oscara.
Detstvo a mladosť.
Jej matka bola žena v domácnosti a otec stolár a maliar. Bola z troch detí a jej rodičia boli prisťahovalci z Nevisu, v západnej Indii.
Tysonová sa pravidelne zúčastňovala bohoslužieb v kostole v Harleme a spievala v zbore.
Kariéra.
Jej prvá herecká úloha bola v televíznom seriáli "Frontiers of Faith" z roku 1951. Objavila sa v niekoľkých divadelných inscenáciách za ktoré získala nominácie na divadelné ocenenia. V roku 1972 bola obsadená do dramatického filmu "Sounder". Za svoj herecký výkon získala nominácie na Academy Awards či Zlatý glóbus.
V roku 1974 si zahrala hlavnú úlohu v životopisnom filme "The Autobiography of Miis Jane Pittman". Za herecký výkon získala dve ocenenia Emmy, jedno v kategórii najlepšia herečka v minisérii alebo televíznom filme a druhá v kategórii herečka roka.
S Morganom Freemanom účinkovala v televíznom filme "The Marva Collins Story", z roku 1981. Za stvárnenie titulnej postavy získala ocenenie NAACP. Druhýkrát získala ocenenie v roku 1986, za film "Samaritan: The Mitch Snyder Story", kde sa objavila po boku Martina Sheena.
Jej herecká kariéra v divadle aj pred kamerami pokračovala naďalej a objavila v niekoľkých úspešných filmoch, ako napríklad "Oldest Living Confederate Widow Tells All" (1994), "A Lesson Before Dying" (1999), "Diary of a Mad Black Woman" (2005), "Farba citov" (2011), "The Haunting in Connecticut 2: Ghosts of Georgia" (2013) či "A Fall from Grace" (2020).
V rokoch 2015 až 2020 účinkovala v televíznom seriáli "How to Get Away with Murder", po obku Violy Davisovej.
Za svoje herecké počiny získala množstvo ocenení. V roku 2020 získala ocenenie Peabody Awards a bola uvedená do Televíznej siene slávy.
Súkromný život.
Ako sedemnásťročnej sa jej narodila dcéra. Bola dvakrát vydatá. Prvé manželstvo s Kennethom Franklinom trvalo od roku 1942 a rozvedení boli v roku 1956. Druhý raz sa vydala za Milesa Davisa, s ktorým sa rozviedla v roku 1989. Obe manželstvá boli bezdetné.
Tysonová bola krstnou mamou Lennyho Kravitza.
Napísala svoju autobiografiu s názvom "Just as I Am: A Memoir", ktorá vyšla 26. januára 2021, dva dni pred smrťou Tysonovej.
Úmrtie.
Tysonová zomrela 28. januára 2021. Viac informácii o jej úmrtí nie sú známe.
Tours Mercuriales

Tours Mercuriales sú dve kancelárske veže v Bagnolete v departemente Seine-Saint-Denis.
Dve veže postavené v roku 1975 spoločnosťou SAEP a spoločnosťou Eiffage Holding, sa nachádzajú na okraji parížskeho okruhu v blízkosti "Porte de Bagnolet" v štvoruholníku vymedzenom ulicami Jean-Jaurès, Adélaïde-Lahaye, Sadi-Carnot a avenue Gambetta. Volajú sa "Tour Levant" (na východe) a "Tour Ponant" (na západe).
Tieto veže boli súčasťou veľkého projektu obchodnej štvrte na východ od Paríža, ktorého cieľom bolo vyrovnať západnú časť štvrte La Défense.
Architektúra je inšpirovaná architektúrou dvojičiek veží World Trade Center v New Yorku.
Dauphinské Alpy

Dauphinské Alpy patria po masíve Mont Blanc k najvýznamnejším horským skupinám Álp vo Francúzsku. Predstavuje rozľahlý horský priestor vysokých štítov, ľadovcov, jazier a alpských lúk. Názov súvisí s totožným menom historického územia a s francúzskym šľachtickým titulom. Na starších mapách väčšinou termín Dauphine nenájdeme. Oblasť býva nazývaná "Masív Pelvoux" alebo "Masív Ecrins". Dauphinské Alpy patria k najdivokejším horským systémom Álp. Vďaka značnej strmosti, veľkému prevýšeniu, silnému zaľadneniu a visutými ľadovcami pôsobí dojmom nedostupnosti.
Poloha.
Dauphinské Alpy od západu k severu vymedzujú rieky Rhôna, Isère, Arc, na východe rieky Valloirette, Guisane a Durance, na juhu Buech, Drôme (event. Eygues). Sever oddeľuje od masívu Vanoise údolie rieky Romanche.
Geologické zloženie.
Pohorie je súčasťou Vonkajších kryštalických Álp. Stretávajú sa tu pásma žuly, ruly, bridlíc, gabra a vápencov.
Členenie.
Dauphinské Alpy sa rozkladajú na ploche 5 300 km². Pohorie môžeme rozdeliť na severnú časť Masív du Soreiller, centrálnu oblasť Ecrins a južnú časť Créte de Dourmillouse s najvyšším vrcholom Pic du Bonvoisin (3 560 m). Južné časti už nemajú tak výrazný vysokohorský charakter a nenachádzajú sa tu žiadne ľadovce.
K najznámejším vrcholom Dauphinských Álp patrí najjužnejšia Alpská štvortisícovka Barre des Écrins (4 102 m), ktorá je zároveň najvyššou horou pohoria. Ďalej La Meije a Mont Pelvoux. Na severe územia vynikajú nápadné veže Aiguilles d’Arves a masív Grandes Rousses s najvyššou horou Pic de l’Étendard (3 238 m), ktorý je vôbec najzápadnejšou zaľadnenou alpskou oblasťou. Tieto hory už niekedy nebývajú zaraďované k pohoriu Dauphiné, pretože severné ohraničenie vedie pozdĺž rieky Romanche.
Turizmus.
Turisticky je pohorie dobre sprístupnené. Hustá sieť značených chodníkov vedie aj do značných výšok. Do pohoria zasahujú štyri veľké údolia : Vénéon, Valloise, Valgaudemar a Valjouffrey. V severnej časti hôr sú známe lyžiarske strediská L’Alpe-d’Huez a Les Deux-Alpes. Za návštevu stojí mesto Briançon na východnom okraji (pozoruhodný svojim opevnením, ako atrakciou). Briançon je najvyššie položeným mestom v Európe. Na rieke Durance a Ubaye je najväčšie alpská priehradná nádrž Lac de Serre-Ponçon (30 km²). Turistom slúži celkom 32 horských chat, patriacich väčšinou spolku C.A.F. Kempy nachádzame v miestach La Berarde, Vallouise, Villar-Loubiere, Les Faures, Venosc a ďalšie.
Ochrana prírody.
V roku 1973 bol na pomerne rozľahlom území vyhlásený Národný park Écrins o rozlohe 91 740 ha. Dôvodom bola ochrana alpskej flóry, fauny a výrazného vysokohorského reliéfu s množstvom jazier. Môžeme tu naraziť na kamzík, svište, zajace, orly skalné apod. Na území parku platia prísne pravidlá, voľné táborenie je zakázané. Správa národného parku sídli v Gape.
Alexander Zverev

Alexander Zverev (*20. apríl 1997, Hamburg, Nemecko) je nemecký tenista ruského pôvodu. Olympijský víťaz z Tokia 2020 vo dvojhre, víťaz Turnaja majstrov z roku 2018 a majiteľ štyroch titulov z turnajov ATP Masters. V juniorskom veku vyhral juniorský Australian Open.
Finálové účasti na turnajoch ATP (25).
Dvojhra – výhry (16)
Dvojhra – prehry vo finále (9)
Štvorhra – výhry (2)
Štvorhra – prehry vo finále (5)
Ernest Denis

Ernest Denis (* 3. január 1849, Nîmes, Francúzsko† 5. január 1925, Paríž) bol francúzsky slavista, historik a univerzitný profesor. Podporoval snahy o vyslobodenie Čechov a Slovákov z Rakúsko-Uhorska a vznik ich spoločného štátu.
Štúdium.
Vyštudoval zemepis a dejepis na pedagogickom École normale supérieure v Paríži (18671870). Zúčastnil a prusko-francúzskej vojny a obrany Paríža. V rokoch 18721875 absolvoval študijný pobyt v Prahe (češtinu ho učil Jaroslav Vrchlický). Zo slovanských jazykov ovládal ešte bulharčinu, ruštinu a poľštinu. Docentúru získal v roku 1878, profesúru v roku 1905 (profesor najnovších a súčasných dejín na Sorbonne).
Vedecké pôsobenie.
Jeho pôsobenie ako historika a slavistu začínalo bohemistikou. V duchu Palackého sa venoval českým dejinám po roku 1526, J. Husovi (Hus et la guerre des hussites). Viacero prác venoval predbhielohorskému a pobielohorskému obdobiu pričom objasňoval príčiny zániku českej štátnosti. Pri slovakistických prácach čerpal z českých pramenov, čo jeho pozície približovalo k čechoslovakizmu. Venoval sa dejinám južných Slovanov a Rusov. V roku 1920 založil doteraz existujúci slavistický ústav Institut d'études slaves. V šesťzväzkovom kolektívnom diele "L’Histoire générale du IVe siècle à nos jours" písal kapitoly o dejinách slovanských národov (od najstarších čias po 16. storočie), pričom využíval výsledky bádania slovanských vzdelancov.
Druhá oblasť jeho vedeckého záujmu boli dejiny Nemecka a francúzsko-nemeckých vzťahov. Vycházal pritom z francúzskych národných záujmov, hoci sa usiloval o mravné hodnotenie, psychologizáciu a biografický záber.
Bol konzultantom Heleny Turcerovej-Devečkovej pri jej dizertačnej práci o Ľudovítovi Štúrovi.
Vzťah k Čechom, Slovákom a vznik Česko-Slovenska.
Denis (spolu s inými francúzskymi vedcami ako Louis Léger a Louis Eisenmann) už pred prvou svetovou vojnou informoval západnú verejnosť o situácii Rakúsko-Uhorsku. Počas prvej svetovej vojny podporoval publicistickými príspevkami rozbitie Rakúsko-Uhorska a vznik česko-slovenského štátu (napr. v roku 1916 napísal: „Otázka Slovenska má tudiž význam evropský a zachránění slovenského kmene jest jednou z podmínek slobody světa, jedině jejich spojení s Čechy dovolí utvoření státu dosti silného, aby mohli zatarasiti cestu pangermánským choutkám.“). V roku 1915 svojimi kontaktami pomohol Edvardovi Benešovi k nadviazaniu stykov s členmi francúzskej vlády. Založil a niekoľko rokov editoval časopisy "La Nation Tchèque" a "Le Monde Slave". Zúčastňoval sa diskusií o vymedzení hraníc budúceho Česko-Slovenska.
Ocenenia.
V roku 1903 sa stal rytierom Čestnej légie, v roku 1904 mu udelili zlatú záslužnú medailu Prahy.
Tesla Model Y

Tesla Model Y je elektromobil typu crossover SUV spoločnosti Tesla, Inc. Spoločnosť Tesla ho predstavila v marci 2019, začala výrobu vo svojom závode vo Fremonte v januári 2020 a dodávky začala 13. marca 2020.
Cena základnej verzie Modelu Y je stanovená na 35 000 dolárov (cca 29 000 €). Je to cena bez DPH a bez započítania štátnych dotácií na elektromobily.
Dynamický opis

Dynamický opis je v literatúre druh opisu; opak statického opisu. Opisuje sa ním objekt v pohybe (alebo akoby v pohybe) alebo nejaká činnosť.
Dynamický opis môžeme nazvať aj meniaci sa opis, vyvíjajúci sa opis. Je to opis dejov, procesov či činností, ktoré sa opakujú. Typickým dynamickým opisom je opis pracovnej činnosti. 
Základné znaky dynamického opisu:
V dynamickom opise sa najviac uplatňujú: 
Príklad.
Príklad dynamického opisu, v ktorom sú uplatnené slovesá v 1. osobe množného čísla prítomného času:&lt;br&gt;
"Najprv vyznačíme miesto, kde chceme mať gombík. Ihlou zachytíme niť o látku, navlečieme do dierky gombíka a pretiahneme do druhej dierky. Potom striedavo zapichujeme ihlu do látky a do dierok gombíka. Dbáme na správne držanie ihly. Kolmo napichujeme aj vypichujeme." 
Príklad dynamického opisu, v ktorom sú uplatnené slovesá v 2. osobe množného čísla rozkazovacieho spôsobu:&lt;br&gt;
"Pekný väčší umytý zemiak rozkrojte po šírke na polovicu. Jemné kvapôčky utrite čistou handričkou. Na plôšku zemiaka fixkou načrtnite obrys tvaru pečiatky. Ostrým nožom vyrežte pečiatku podľa nakresleného obrysu. Pred pečiatkovaním ceruzkou načrtnite na výkres jemné vodiace čiary alebo jemnú sieť. GG Alkane"
Štefan Onderčo

Štefan Onderčo (* 19. august 1884, Močidľany – † 31. marec 1937, Ražňany) bol katolícky kňaz, politik a významný predstaviteľ Hlinkovej slovenskej ľudovej strany na východnom Slovensku.
Biografia.
Stredoškolské štúdiá absolvoval v Sabinove a v Prešove a následne kňazský seminár v Košiciach. Už počas stredoškolských štúdií sa dostal do kontaktu s národne uvedomelými Slovákmi, ktorí formovali jeho postoje a vlastenecké zmýšľanie. Už ako mladý bohoslovec zorganizoval menšiu skupinu svojich kolegov a priateľov, s ktorými sa tajne zúčastňoval cyrilometodských slávností na moravskom Velehrade. Jeho pronárodné postoje mu neraz spôsobili problémy, dokonca mu hrozilo, že nebude vysvätený za kňaza. Vysvätený bol v roku 1907 v Košiciach. Ako kaplán pôsobil vo viacerých farnostiach: Hernádnémeti, Hanušovce nad Topľou, Sečovce, Vranov nad Topľou, Lastovce a Košice.
Od roku 1913 bol farárom v Ražňanoch, kde pôsobil do konca života. V obci a v okolí je veľmi obľúbený. Snažil sa rozvíjať nielen duchovnú, ale aj národnú stránku obyvateľstva. Dokonca na dvore svojej fary zorganizoval 17. decembra 1918 jedno z prvých verejných podujatí na východe Slovenska po skončení I. svetovej vojny za veľkej účasti obyvateľov z okolia, kde verejne vyhlásil, že okrem západného Slovenska aj východné Slovensko patrí do Československa. Išlo o veľmi odvážne vystúpenie vzhľadom na skutočnosť, že v danej oblasti ešte stále pôsobili uhorské, resp. maďarské ozbrojené zložky.
Za svoju činnosť v prospech slovenského národa sa stal v januári 1920 členom revolučného Národného zhromaždenia. Následne bol vo všetkých parlamentných voľbách v medzivojnovom Československu, teda v roku 1920, 1925, 1929 a 1935 zvolený za poslanca Národného zhromaždenia za Hlinkovu slovenskú ľudovú stranu. Vždy kandidoval v XXI. volebnom kraji so sídlom v Prešove.
Počas svojho dlhoročného pôsobenia v pražskom parlamente si vyskúšal prácu vo viacerých parlamentných výboroch: vyšetrovací, zahraničný, zdravotnícky, živnostensko-obchodnícky, rozpočtový, inkompatibilný alebo náhradník v stálom výbore. V snemovni bol aktívny, zasadzoval sa za práva pre Slovákov, za autonómiu a pravidelne vystupoval v rozpravách k štátnemu rozpočtu. Za vrchol politickej kariéry Štefana Onderča môžeme považovať posledné volebné obdobie, kedy bol 18. júna 1935 zvolený za podpredsedu Poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia republiky Československej. V roku 1931 bol vymenovaný za kanonika sídelnej košickej katedrálnej kapituly. Zomrel 31. marca 1937 na zákernú chorobu vo veku 52 rokov.
V parlamente Štefana Onderča nahradil Ivan Pješčák, predstaviteľ rusínskeho Autonómneho poľnohospodárskeho zväzu, ktorý kandidoval spolu s HSĽS v rámci Autonomistického bloku. Na pozícii podpredsedu poslaneckej snemovne Štefana Onderča nahradil Jozef Sivák.
Štefan Onderčo je pochovaný na cintoríne v Ražňanoch. Pochovával ho košický biskup Jozef Čársky za asistencie Andreja Hlinku.
Líčenie

Líčenie môže byť:
Popis

Popis môže byť:
Tour D2

Tour D2 je mrakodrap nachádzajúci sa v meste Courbevoie na predmestí Paríža, v štvrti La Défense.
Budova bola dokončená v decembri 2014 a sprístupnená 27. januára 2015. Získala cenu "ArchiDesignClub Award" 2015 v kategórii kancelárskych a nových maloobchodných predajní.
Dušan Hergott

Dušan Hergott (* 29. október 1959, Svätý Jur† 16. január 2006, Pezinok) bol slovenský hudobník, spevák, bubeník a zabávač, známy predovšetkým ako člen skupiny Senzus.
Zomrel 16. januára 2006 vo veku 46 rokov.
Predkom Dušana Hergotta bol vlastenec, zberateľ, účastník dobrovoľníckych výprav a podporovateľ štúrovcov Ján Branislav Hergott.
Tesla Cybertruck

Tesla Cybertruck je elektromobil typu pick-up predstavený americkou automobilkou Tesla. Ohlásené boli tri modely, s odhadovaným dojazdom EPA 400 - 800 km a odhadovaným zrýchlením 0-100 km/h za 2,9 - 6,5 sekundy, v závislosti od modelu.
Deklarovaným cieľom spoločnosti Tesla pri vývoji modelu Cybertruck je poskytnúť energeticky obnoviteľnú náhradu za zhruba 6 500 vozidiel typu pick-up na fosílne palivo, ktoré sa denne predávajú v USA.
Cena.
Základná cena modelu s pohonom zadných kolies (RWD) bola stanovená na 39 900 USD, pričom modely s pohonom všetkých kolies (AWD) začínali na 49 900 USD. Výroba dvojmotorových AWD a trojmotorových AWD Cybertruck sa má začať koncom roku 2021 a výroba najlacnejšieho modelu RWD koncom roku 2022.
Národný inšpektorát práce

Národný inšpektorát práce (skrátene NIP), je orgán štátnej správy v oblasti inšpekcie práce so sídlom v Košiciach. Klasifikácia tohto inštitútu vyplýva z § 5 ods.1 zákona č. 125/2006 Z. z. o inšpekcii práce a o zmene a doplnení zákona č. 82/2005 Z. z. o nelegálnej práci a nelegálnom zamestnávaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov.
Úloha.
Národný inšpektorát práce riadi a usmerňuje inšpekciu práce na Slovensku. U samotných zamestnávateľov dozerá na dodržiavanie pracovnoprávnych predpisov, predpisov o bezpečnosti a ochrane zdravia pri práci, taktiež dodržiavaním predpisov z oblasti sociálnej legislatívy v doprave a dodržiavaním zákazu nelegálneho zamestnávania a nelegálnej práce. V jeho kompetencii je tiež riešenie okolností pracovných úrazov.
História.
História súčasnej inšpekcie práce sa začala v roku 1969, kedy nadobudol účinnosť zákon č. 174/1968 Zb. o štátnom odbornom dozore nad bezpečnosťou práce, ktorý vtedy vychádzal z progresívnych princípov "Dohovorov Medzinárodnej organizácie práce". Vývoj inšpekčných postupov bol sčasti ovplyvnený socialistickým spoločenským zriadením. Štát bol v tej dobe zamestnávateľom vo všetkých výrobných podnikoch aj v samotnej nekomerčnej sfére. V takýchto štátnych zariadeniach fungoval aj štátny odborný dozor nad bezpečnosťou práce, ktorý niesol názov "inšpekcia bezpečnosti práce". Jeho úlohou bolo brániť nároky zamestnancov, ale aj chrániť majetok štátu, čiže zamestnávateľa.
Po roku 1989 prišla nová politická zmena, ktorá priniesla novú štruktúru pracovno-právnych vzťahov medzi novými zamestnávateľmi a samotnými zamestnancami. Tieto zmeny mali dopad aj na oblasť inšpekcie bezpečnosti práce. Zo začiatku inšpektori bezpečnosti práce kontrolovali hlavne technický stav rôznych strojov a zariadení, ale taktiež zisťovali nedostatky na kontrolovanom pracovisku. Takéto metódy dozoru dávali dôraz najmä na negatívne časti a odhaľovanie nedostatkov. Nevyhľadávali príčiny ich vzniku ani formy, ako takýmto nedostatkom predísť.
Ďalším vývojom, zmenami legislatívy a harmonizáciou slovenskej legislatívy s legislatívou Európskej únie vyplývajúcej zo vstupu samotného Slovenska do EÚ, sa dospelo až k dnešnej podobe zákona č. 125/2006 Z. z. o inšpekcii práce a o zmene a doplnení zákona č. 82/2005 Z. z. o nelegálnej práci a nelegálnom zamestnávaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov.
Inšpektoráty.
Národný inšpektorát práce taktiež riadi a kontroluje regionálne inšpektoráty práce a podieľa sa na výchove a odbornom vzdelávaní zamestnancov inšpektorátov práce. Regionálne inšpektoráty sa nachádzajú v týchto mestách: Bratislava, Trnava, Trenčín, Nitra, Žilina, Banská Bystrica, Prešov a Košice.
Ferdinand Klinda

Ferdinand Klinda môže byť: