burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Andrej Martvoň

MgPh. Andrej Martvoň (* 14. október 1891, Hruštín – † 11. apríl 1955, Pezinok) bol slovenský lekárnik a politik Hlinkovej slovenskej ľudovej strany. V roku 1939 sa stal poslancom Snemu Slovenskej republiky ako náhradník na neuplatňovaný mandát Jozefa Tisa, ktorý sa stal prezidentom. Následne pôsobil aj ako funkcionár Zväzu lekárnikov Slovenska, predseda správnej rady spoločnosti Facet a člen správnej rady spoločnosti Medica.
No Name

No Name je slovenská rocková skupina, založená 26. augusta 1996 v Košiciach. Zakladajúcimi členmi boli Viliam Gutray a traja bratia Timkovci – Igor, Roman a Ivan. V súčasnosti má skupina šesť členov. 
História.
Skupina No Name bola založená dňa 26. augusta 1996. Založili ju traja bratia Timkovci: Igor, Roman a Ivan a hráč na basovú gitaru, Viliam Gutray. V novembri v tom istom roku kapela zvíťazila na 12. ročníku pesničkovej súťaže Košický zlatý poklad. Vystúpili so skladbou „Môj kamoš“. Jej autorom bol vtedajší študent umeleckého konzervatória a niekdajší detský účinkujúci v košickej televíznej pesničkovej relácii "Zlatá brána", Igor Timko. Vďaka víťazstvu sa im podarilo zaistiť priamu účasť na Bratislavskej lýre 1997. V roku 1998 vyšiel skupine No Name ich eponymný debutový album. Na albume je aj coververzia skladby Petra Nagya a Jula Kinčeka, „Kristínka iba spí“. 
Napriek tomu, že debut u publika nedosiahol výrazný komerčný úspech, skupina dostala ponuku od vydavateľstva Universal Music na nahratie ďalšieho albumu. Vydaním tohto druhého albumu, ktorý vyšiel pod názvom "Počkám si na zázrak" sa situácia zmenila. Tento album zaznamenal komerčný úspech hlavne vďaka singlom „Žily“, „Ty a tvoja sestra“ či „Ďakujem, že si“. Skladba „Ty a tvoja sestra“ nasadená do rádií v máji 1999 a vďaka nej sa No Name dostali do povedomia poslucháčov na Slovensku. V Česku sa skupina stala známou až singlom „Žily“. Nasledovali úspešné albumy "Oslávme si život" (2001), "Slová do tmy" (2003), "Čím to je" (2005) a "V rovnováhe" (2008).
Po šiestich radových albumoch nasledovala trojročná prestávka až kým v roku 2011 kapela nepredstavila svoj siedmy štúdiový album, ktorý nazvali jednoducho "Nový album". Jeho pilotným singlom sa stala skladba „Ženušky“, ktorá je duetom Igora Timka a českej Zlatej slávice, Lucii Bílej. V roku 2015 skupina No Name vydala ôsmy štúdiový album, ktorý bol nazvaný "S láskou". K albumu bol vydaný rovnomenný singel.
V júli 2017 skupina No Name spolu s Karlom Gottom nahrala singel „Kto dokáže“. Skladba vyšla v troch verziách – v sprievode Symfonického orchestra Slovenského rozhlasu, v šansónovom klavírnom prevedení a v inštrumentálnej verzii. Pri príležitosti stého výročia vzniku Československa, 24. októbra roku 2018, kapela No Name vystúpila so skladbou „Ži... a nech žít“, ktorá je naspievaná v slovensko-českej verzii. Pieseň mala premiéru v českom i slovenskom éteri v rovnakom momente, keď presne o 15:30 zaznela vo vysielaní Slovenského aj Českého rozhlasu. V roku 2021 skupina oslávila 25. výročie svojho vzniku. Pri tejto príležitosti vydali skladbu „Elity“. Autorom jej textu je Igor Timko.
Základ skupiny No Name tvoria teraz už štyria súrodenci Timkovci: Igor (spevák, gitarista a textár, skupiny), Roman (gitara), Ivan (bicie nástroje) a ako posledný člen sa k nim pripojil aj najmladší brat Dušan (gitara). Na basovú gitaru v súčasnosti so skupinou hrá Pavol Jakab a na klávesové nástroje, vekovo najstarší Zoli Šallai, ktorý po nahraní prvého albumu skupiny No Name nahradil Mariána Čekovského. Skupina vidí svoju výhodu v tom, že vychádza väčšinou z vlastných textov a z hudobných nápadov všetkých jej členov.
Tobiáš Masník

Tobiáš Masník ("Masnicius", "Masnicenus"), Masznyik de Rudna (* 28. október 1640, Zemianske Kostoľany – † 28. júl 1697, Uhrovec) bol slovenský spisovateľ, učiteľ a kňaz.
Životopis.
Narodil sa v rodine evanjelického kňaza Daniela Masníka a vzdelanie získal v Dubnici nad Váhom, Novom Meste nad Váhom, Ilave, Prešove a na nemeckých univerzitách vo Wittenbergu a Jene. Pôsobil ako evanjelický rektor (Senica, Ilava) a diakon (Ilava). V období protihabsburského povstania bol väznený v Leopoldove a odsúdený na španielske galeje v Neapole, no cestou tam ušiel spolu s Jánom Simonidesom. Z Talianska putovali do Nemecka. Tam sa opäť vrátil do miest svojich štúdií a istý čas pobýval v Jene a Wittenbergu, odkiaľ sa vrátil do Ilavy, kde pôsobil ako evanjelický farár. Neskôr bol kazateľom na hrade Blatnica a farárom (Liptovský Ondrej, Háj, Uhrovec).
Tvorba.
Svojou tvorbou sa radí do obdobia barokovej literatúry. Písal cestopisné a memoárové diela vo forme denníkov, básne, jazykovedné a náboženské texty. Pri písaní používal nemecký a latinský jazyk, ale aj slovakizovanú češtinu.
Katolícka liga

Katolícka liga ( ) bol spolok katolíckych kniežatstiev uzatvorený krátko pred vypuknutím tridsaťročnej vojny. Jej protivníkom bola Protestantská únia založená po ríšskej exekúcii (Reichsexekution) v Donauwörthe roku 1608. Ako odpoveď založil bavorský kurfirst Maximilián I. 10. júla 1609 Katolícku ligu. Okrem Bavorska k nej patrili ešte biskupstvo Kolínske, Trevírske, Mohučské a Würzburské.
Protestantská únia

Protestantská únia bol spolok 8 protestantských kniežat a 17 protestantských miest Svätej rímskej ríše uzatvorený roku 1608. 
Podnetom pre uzatvorenie Únie bolo dobytie a zabratie slobodného ríšskeho mesta Donauwörth bavorským kurfirstom Maximiliánom I. potom, čo v meste protestanti bránili katolíckej procesii. Podnet k jej založeniu dal falcký kalvínsky kurfirst Fridrich IV. Ako reakcia na založenie Protestantskej únie vznikla v nasledujúcom roku Katolícka liga..
V priebehu tridsaťročnej vojny Únia niekoľkokrát podľahla Lige a bola roku 1621 rozpustená.
Perzeus (kopa galaxií)

Kopa galaxií Perzeus alebo Abell 426 je kopa galaxií v súhvezdí Perzeus. Je to jedna z našich najbližších kôp galaxií a jeden z najväčších objektov, aké možno na oblohe vidieť. Táto nepravidelná kopa obsahuje vyše 500 galaxií. Blízko stredu kopy vzdialenej zhruba 250 miliónov svetelných rokov leží dominantná galaxia kopy – NGC 1275 označovaná aj ako 3C 84 alebo Abell 426 a totožná s rádiovým zdrojom Perseus A. 
Kopa galaxií v Perzeovi je časťou Nadkopy (Superkopy) galaxií Perseus, alebo Pisces-Perseus. Nadkopa zaberá na oblohe vyše 15° a obsahuje vyše 1000 galaxií.
Unitárny priestor

Unitárny priestor (tiež priestor so skalárnym súčinom, predhilbertovský priestor alebo nesprávne euklidovský priestor) je lineárny priestor, na ktorom je definovaný skalárny súčin (v cudzích jazykoch nazývaný aj "vnútorný súčin"). Pomocou skalárneho súčinu sa na priestore dajú rozumne definovať geometrické pojmy uhol a vzdialenosť, čím na priestore vzniká dodatočná geometrická štruktúra. Pomenovanie "predhilbertovský priestor" poukazuje na skutočnosť, že ľubovolné jeho zúplnenie je Hilbertov priestor.
Definícia.
Unitárny priestor je lineárny priestor nad poľom F reálnych alebo komplexných čísiel na ktorom je navyše definovaný skalárny súčin, to jest zobrazenie
také že pre ľubovoľné vektory formula_2 a pre ľubovoľné číslo formula_3 z F platí:
Alternatívna definícia.
Vlastnosť "4" z definície skalárneho súčinu hovorí, že skalárny súčin je aditívna funkcia svojho prvého argumentu. Vlastnosť "5" zase hovorí, že skalárny súčin je vo svojom prvom argumente homogénny vzhľadom k násobeniu prvkami z F. Z toho okamžite vyplýva, že skalárny súčin je vo svojom prvom argumente lineárny. Ďalej, z vlastnosti "3" okamžite vyplynie, že skalárny súčin je lineárny aj vo svojom druhom argumente a teda je to bilineárna forma.
Každá bilineárna forma prirodzeným sposobom indukuje kvadratickú formu. V reči foriem sa dajú vlastnosti "1" a "2" formulovať tak, že kvadratická forma indukovaná skalárnym súčinom je kladne definitná.
Tieto úvahy umožňujú reformulovať definíciu skalárneho súčinu. Skalárny súčin je potom akákoľvek bilineárna forma ktorá indukuje kladne definitnú kvadratickú formu.
Príklady.
Euklidovské priestory.
Euklidovský priestor dimenzie formula_10, čiže množina formula_11 spolu so skalárnym súčinom
je dôležitým príkladom unitárneho priestoru.
Mitsubishi Pajero

Mitsubishi Pajero je model osobného automobilu od spoločnosti Mitsubishi na cesty aj do terénu.
1982 - prvý model, 1991 - druhá generácia, facelift, 2001 - tretia generácia.
Prvé modely boli relatívne spoľahlivé, strohá výbava, problémy s rôznymi netesnosťami. Ináč auto zo slušnou priechodnosťou v teréne. V druhej generácii sa objavila možnosť uzamknuť medzinápravový a zadný diferenciál, čím sa z auta stalo vozidlo, ktoré len maloktorý terén dokázal zastaviť. Posledná generácia dostala hlavne nezávislé zavesenie kolies, čo sa priaznivo prejavilo na pohodlí na cestách.
Veľmi prepracou vecou je systém voľby pohonu 4 × 4 Super Select 4WD (SS4-II), ktorý patrí k špičke už od svojho zavedenia v roku 1991. Prepínanie z režimu 2H (náhon iba na zadné kolesá) na 4WD je možné do rýchlosti 100 km/h, opačný postup nemá rýchlostné obmedzenie. V štvorkolesovom režime sú k dispozícii tri voľby. Poloha 4H bez uzamknutia stredového diferenciálu je vhodná pre jazdu vyššími rýchlosťami na rôznych povrchoch ciest. Systém pritom rozpoznáva podmienky na ceste, deteguje rozdiel v priľnavosti a automaticky delí náhon an predné a zadné kolesá v rozmedzí od 33:67 do 50:50. Potláča sa tým charakteristický sklon štvorkoliek k nedotáčavosti a súčasne odpadá potreba neustáleho preraďovania medzi dvoj- a štvorkolesovým náhonom podľa charakteru vozovky. 
Dva vyššie režimy s uzamknutím stredového diferenciálu 4HLc 4LLc sú vhodné do náročných terénov. Prvý z nich nepripúšťa rozdiel v rýchlosti medzi prednou a zadnou nápravou a najlepšie sa uplatní v hlbokom snehu či blate. 4LLc, určený pre najťažší terén so svahmi, dvojnásobne redukuje prevody a prenáša viac sily na predné nápravu. Druhý, menej ekonomicky náročný systém náhonu na všetky kolesá nesie označenie Easy Select 4WD a v porovnaní s SS4-II má len tri jazdné režimy - náhon na zadné kolesá a režimy 4H a 4L, zodpovedajúce funkciám 4HLc, resp. 4LLc. Uzamykateľný diferenciál na zadnej náprave je možné objednať za príplatok s oboma verziami.
Monódia

Monódia môže byť:
Bezchordáty

Bezchordáty je kolektívne označenie pre všetky živočíchy okrem polochordátov a chordátov.
Manifest komunistickej strany

Manifest komunistickej strany je základné programové dielo komunizmu. 
Pôvod.
Prvýkrát vyšiel v Londýne 21. februára roku 1848 ako samostatné dielo na 23 stranách. Napísali ho Karl Marx a Friedrich Engels a spĺňa úlohu programu Zväzu komunistov. Od marca až do júla 1848 vychádzal Manifest komunistickej strany v tlačovom orgáne nemeckých emigrantov „Deutsche Londoner Zeitung”. V tom istom roku vyšiel jeho nemecký text v Londýne vo forme osobitnej brožúry na 30 stranách, v ktorom boli opravené niektoré chyby prvého vydania a zlepšená interpunkcia. Tento text sa potom stal základom nasledujúcich vydaní diel Marxa a Engelsa. 
Roku 1848 bol Manifest preložený do mnohých európskych jazykov (francúzskeho, poľského, talianskeho, dánskeho, flámskeho a švédskeho). Mená autorov Manifestu sa vo vydaniach roku 1848 neuvádzali: prvýkrát boli v tlači uvedené roku 1850 v publikácii prvého anglického prekladu v chartistickom orgáne Red Republican v predslove, ktorý napísal redaktor tohto časopisu J. Harney. 
Roku 1872 vyšlo nové nemecké vydanie Manifestu s malými autorskými opravami a s predslovom Marxa a Engelsa. Toto vydanie, ako i nasledujúce nemecké vydania z rokov 1883 a 1890 vyšli pod titulom Komunistický manifest. Prvé ruské vydanie Manifestu komunistickej strany vyšlo roku 1868 v Ženeve v preklade Bakunina, ktorý na mnohých miestach prekrútil obsah Manifestu. Nedostatky prvého vydania boli odstránene vo vydaní, ktoré vyšlo v Ženeve roku 1882 v preklade Plechanova. Plechanovov preklad dal podnet k veľkému rozšíreniu myšlienok Manifestu v Rusku. Marx a Engels, ktorí pripisovali ohromný význam propagovaniu marxizmu v Rusku, napísali k tomuto vydaniu osobitný predslov. 
Po Marxovej smrti vyšlo viacero vydaní Manifestu, ktoré prezrel Engels: roku 1883 nemecké vydanie s predslovom Engelsa; roku 1888 anglické vydanie v preklade Samuela Moora, redigované Engelsom a opatrené jeho predslovom a poznámkami; roku 1890 nemecké vydanie s novým predslovom Engelsa. K poslednému vydaniu napísal Engels aj niekoľko poznámok. Roku 1885 v novinách Socialiste vyšiel francúzsky preklad Manifestu, ktorý urobila Marxova dcéra Laura Lafargue a skontroloval Engels. Engels napísal predslov k poľskému vydaniu Manifestu roku 1892 a k talianskemu vydaniu roku 1893.
John Irving

John Irving (* 2. marec 1942, Exeter, New Hampshire, USA) je americký spisovateľ a držiteľ Oscara za scenár k filmu Pravidlá muštárne, nakrúteného podľa rovnomennej knihy.
Život Johna Irvinga.
Irving sa narodil 2. marca 1942 v Exeteri, štát New Hampshire, za neobvyklých okolností, ktoré neskôr veľmi ovplyvnili zápletky niekoľkých jeho románov: narodil sa ako nemanželské dieťa (jeho pôvodné meno bolo "John Winslow") jeho matke Helen, dedičke rodu Winslow, jednej z najstarších a najvýznamnejších rodín Nového Anglicka, pretože odmietala, aby John poznal svojho pravého otca, profesora ruských dejín. Helen Winslowová si neskôr vzala Collina F.N. Irvinga, učiteľa na prestížnej Phillips Exeter Academy. Potom, čo John Winslow prijal priezvisko adoptívneho otca, sa tak stal Johnom Irvingom. Až do roku 2000 nikdy nehľadal pravého otca. Vždy hovoril : „Ja už otca mám.“ V roku 2001 sa dozvedel, že má nevlastného brata z druhého manželstva svojho biologického otca.
Študentské roky.
Počas Irvingových štúdií v Exeteri ho učili slávny presbyteriánsky teológ a románopisec Frederick Buechner a učiteľ George Bennett, ktorí mu neskôr pomohli zúčastniť sa kurzu tvorivého písania v Iowe, prestížneho amerického spisovateľského programu, ktorý je jediný svojho druhu. Irving potom študoval krátko na univerzite v Pittsburghu a promoval na univerzite v New Hampshire. V Iowe študoval po boku budúcich slávnych spisovateľov – Gail Godwinovej, Johna Caseyho a Donalda Hendrieho Jr. Tiež ho učil slávny Kurt Vonnegut Jr.
Manželstvo.
Svoju prvú ženu Shylu Irving spoznal na svojich zahraničných štúdiách vo Viedni. Keď potom veľmi nečakane otehotnela, vzali sa (1965). Pred tým, než sa v roku 1981 rozviedli, mali spolu dvoch synov. Shyla inšpirovala postavu Biggie z románu Pitná kúra. Neskôr sa oženil so svojou agentkou Janet Turnbullovou, s ktorou mal ďalšieho syna.
Kariéra.
Na Mount Holyoke College v Massachusetts prednášal ako univerzitný profesor anglickú literatúru 19. storočia. Jeho prvé tri knihy nespôsobili nejaký väčší rozruch. Až jeho štvrtá kniha - "Svet podľa Garpa" - vydaná v roku 1978, mu priniesla obrovský úspech a vyniesla ho tak do rebríčka úspešných amerických spisovateľov. Počas spisovateľskej činnosti mimo iného tiež pracoval ako tréner zápasenia (vo Vermonte). V roku 2001 bol zvolený za člena Americkej akadémie pre umenie a literatúru.
Vášeň k zápaseniu.
Je celkom zrejmé, že prakticky všetkými knihami Johna Irvinga prestupuje jeho vášnivý vzťah k zápaseniu ako takému. John sa sám po dobu dvadsať rokov zúčastňoval rôznych zápasníckych súťaží. Celých 24 rokov pôsobil tiež ako rozhodca a nakoniec sa stal aj zápasníckym trénerom, a to až vo svojich 37 rokoch. Počas svojej zápasníckej kariéry podstúpil niekoľko operácií; dobu, keď so zápasom začínal až po jeho štvrtú operáciu v 53 rokoch, popisuje vo svojej autobiografickej knihe "Imaginárna priateľka".
Zoznam procesorov Intel

Tento chronologický zoznam procesorov Intel obsahuje všetky mikroprocesory spoločnosti Intel od prvého štvorbitového procesora Intel 4004 až po súčasné 64 bitové procesory Itanium 2 (2002) a Pentium 4F s technológiou EM64T (2004). Pri každom produkte sú uvedené základné informácie.
16 bitové procesory: Pôvod x86.
Intel 8088.
iAPX 432 "(chronologický záznam)"
32 bitové procesory s architektúrou odlišnou od x86.
Intel i960 známy i ako 80960.
Intel 80386SX "(chronologický záznam)"
Intel 80376 "(chronologický záznam)"
32 bitové procesory: skupina procesorov 80386.
Intel 80386.
Intel 80960 (i960) "(chronologický záznam)"
Intel 80376.
80860 (i860) "(chronologický záznam)"
Intel 80486DX "(chronologický záznam)"
Intel 80386SL.
80486SX/DX2/SL, Pentium, 80486DX4 "(chronologické záznamy)"
Staroegyptská astronómia

Staroegyptská civilizácia uzrela svetlo sveta na sklonku 4. tisícročia pred Kr. V astronómii staroegyptskej spoločnosti hralo veľkú úlohu náboženstvo. Niektoré významné nebeské objekty (napr. Slnko a ostatné okom viditeľné planéty) považovali za bohov. Boh, ktorý vládol slnku sa nazýval Re a mal rôzne podoby. Verili, že slnko sa rodí na východe a umiera na západe. Hor bol bohom oblohy a ako jeho oko bol zobrazovaný Re. Boh Usir bol vládcom posmrtného života a Egypťanmi bol spájaný s hviezdami z terajšieho súhvezdia Orión. Tri z planét boli považované za boha Hora (Mars, Jupiter, Saturn), Merkúr bol zobrazovaný ako boh Sutech, Venuša ako „hviezda, ktorá križuje“, neskôr tiež ako boh Hor, Mesiac ako boh Chonsu.
Egypťania si všimli, že záplavy Nílu sa zhodujú s heliaktickým východom hviezdy Sírius. Bola pre nich veľmi dôležitou hviezdou. Na sledovanie času počas dňa používali slnečné hodiny. Cez noc sledovali jednotlivé hviezdy, ktoré mali zaradené do 36 skupín (tzv. dekanov). Toto rozdelenie nakoniec zredukovali na 24 (dnešný počet hodín). Keď bolo zamračené, používali vodné hodiny.
Dnes zo starovekých záznamov vieme identifikovať tri špecifické súhvezdia – Veľká medvedica alebo skôr iba tú časť, ktorú dnes nazývame Veľký voz, Sírius (nie však celé súhvezdie Veľký pes) a Orión. Egypťania používali na zobrazovanie hviezdnej oblohy dve mapy. Jedna predstavuje severnú skupinu a druhá južnú. Severná skupina obsahovala súhvezdie prednej nohy býka (Veľkého voza), a južná boha Usira a bohyňu Eset.
Christmas in Love

Christmas in Love je taliansky film z roku 2004 nakrútený režisérom Nerim Parentim. Film predstavuje zaujímavú vianočnú komédiu a rozpráva o veselých stránkach lásky. Film sa skladá z troch vzájomne prepojených epizód a je plný zábavných i romantických situácií vo vianočnej atmosfére švajčiarskeho mesta Gstaad. V prostrednej epizóde hrá taliansky herec Massimo Boldi postavu automobilového pretekára (Guida Baldi), ktorý sa zoznámi s krásnou českou modelkou Alenou Šeredovou (Sofia).
Tony Renis získal za najlepšiu pôvodnú pieseň v Taliansku cenu "David di Donatello", v Spojených štátoch bol potom nominovaný na Zlatý glóbus.
Clevelandská dohoda

Clevelandská dohoda bol prvý dokument o spoločnom postupe Čechov a Slovákov v boji za národné oslobodenie. Bola podpísaná v októbri roku 1915, teda v čase, keď v Európe zúrila prvá svetová vojna a zároveň v Rakúsko-Uhorsku sa dial boj o samostatnosť Slovákov, Čechov a iných národov. Dňa 30. mája 1918 ju nahradila Pittsburská dohoda.
U amerických krajanov postupne začala prevládať mienka, že optimálne pre Slovákov bude štátne spojenie s Čechmi. Kým stúpenci unitaristického čechoslovakizmu presadzovali česko-slovenskú jednotu a vybudovanie tzv. Veľkej Čechie, zástupcovia Slovákov v Amerike boli ochotní akceptovať len taký česko-slovenský štát, ktorý bude založený na federatívnom systéme so slovenskou autonómiou.
Po niekoľkomesačnom vyjednávaní bola 22. októbra 1915 v Clevelande podpísaná dohoda medzi Slovenskou ligou v Amerike a Českým národným združením. Táto dohoda hovorila o spolupráci medzi Čechmi a Slovákmi pri plnení päťbodového programu:
V ďalších ustanoveniach dohody sa obe strany, okrem iného, zaväzujú vytvoriť fond, spoločný výbor na rokovanie s Juhoslovanmi.
Signatármi Clevelandskej dohody za slovenskú stranu boli Ivan Daxner a Albert Pavol Mamatej. Za českú stranu dohodu podpísali Ludvík Fisher a Josef Tvrzický – Kramer.
Nowy Sącz

Nowy Sącz (slov. Nový Sacz, Nový Sonč, Nový Sadec"," ) je poľské mesto v Malopoľskom vojvodstve.
Má 84 463 obyvateľov (údaj z 1. januára 2005). Jeho nadmorská výška je 290 m. Leží severne od pohoria Beskid Sadecki pri ústí Kamienice do Dunajca. Je to regionálne centrum.
Dejiny.
Roku 1292 bolo založené českým kráľom Václavom II. Mestské práva získalo v 14. storočí od Vladislava IV. Kráľ Kazimír Veľký mu udelil zvláštne práva, ktoré spôsobili rýchly rast mesta, ten sa však skončil po ničivom požiari (1611) a epidémiách a vojnách. Od roku 1772 mesto patrilo k rakúskej provincii Halič a roku 1918 pripadlo Poľsku. Počas prvej svetovej vojny sa tu krátko nachádzalo hlavné velenie časti východného frontu (Przemyśl) spojeneckých vojsk Rakúska-Uhorska a Nemeckej ríše. V rokoch 1975 – 1998 bol Nowy Sącz hlavným mestom jedného z vojvodstiev.
Zoznam starovekých bohov

Toto je zoznam najvýznamnejších starovekých božstiev a ich paralely podľa pôsobnosti a atribútov.
Niue

Niue (historicky angl. aj "Savage Island)," staršie "Samosprávne zámorské teritórium ostrova Niue," je osamotený koralový atol v Tichom oceáne, samosprávne voľne pridružené územie Nového Zélandu, súčasť Novozélandského kráľovstva.
Dejiny.
Objavil ho roku 1774 James Cook. Vnútorná lagúna ostrova sa vyzdvihnutím zmenila na zalesnenú rovinu. Až do začiatku 18. storočia sa zdá, že Niue nemala žiadnu národnú vládu ani národného vodcu; náčelníci a hlavy rodín vykonávali autoritu nad segmentmi obyvateľstva. 
Geografia.
Leží medzi súostrovím Tonga a Cookovými ostrovmi. Ostrov je bujne zarastený rastlinstvom. Niue nemá žiadnu rieku ani jazerá. Taktiež nemá žiadne prirodzené prístavy, zátoky ani piesčité pláže. Ostrov dookola lemujú ostré útesy.
Podnebie je tropické. Celoročné priemerné teploty sa pohybujú okolo 26 – 28°C, najnižšia nameraná teplota bola 11°C, no najnižšie teploty bežne neklesajú pod 20°C (júl – august).
Ekonomika.
Ekonomika ostrova je nestabilná a je takmer úplne závislá od Nového Zélandu. V roku 2004 zasiahol ostrov cyklón Heta a zasadil silnú ranu do ekonomiky aj populácie štátu, ktorá je trvale klesajúca. Väčšina obyvateľov sa odsťahovala na Nový Zéland. Odvtedy sa krajina len pomaly spamätáva a regeneruje, zväčša len za prispenia rôznych zahraničných grantov a pomoci. Príjmy sú najmä z turistiky, pestovania vanilky a rybolovu. Ako zdroj elektrickej energie sú majoritne použité solárne panely.
Cestovný ruch je jedným z troch prioritných hospodárskych sektorov (ďalšie dva sú rybolov a poľnohospodárstvo) pre hospodársky rozvoj. V roku 2006 dosiahli odhadované výdavky návštevníkov 1,6 milióna NZD (čo zodpovedá približne 2 miliónom USD v roku 2021), čím sa cestovný ruch stal pre Niue hlavným odvetvím. 
Jediným letiskom je medzinárodné letisko Niue. Air New Zealand je jedinou leteckou spoločnosťou, ktorá lieta dvakrát týždenne z Aucklandu.
Začiatkom 90. rokov 20. storočia obsluhovala medzinárodné letisko Niue miestna letecká spoločnosť Niue Airlines, ktorá ale v roku 1992 ukončila činnosť a bola zrušená.
Kultúra.
Kultúra a zvyky obyvateľov sú typicky polynézske.
Niue je rodiskom novozélandského umelca a spisovateľa Johna Pulea. Autor knihy The Shark That Ate the Sun ("Žralok, ktorý zjedol slnko") tiež maľuje na plátno vzory inšpirované látkou tapa. V roku 2005 spolu s austrálskym spisovateľom a antropológom Nicholasom Thomasom napísal Hiapo: Past and Present in Niuean Barkcloth, štúdiu o tradičnej umeleckej forme Niuean. Matafetu Smith založila prvú ženskú tkáčsku skupinu Niuean v Aucklande.
Tým, že Niue nemá rieky, sú vody okolo ostrova krištáľovo priehľadné až do hĺbky desiatok metrov a koraly zdravé. Využíva sa to najmä pri potápaní a vedeckých pozorovaniach.
Vláda Niue poskytuje pre všetkých svojich obyvateľov voľne dostupné pripojenie na internet prostredníctvom Wi-Fi. Sieť sa však prebudováva na ADSL pripojenie.
Tokelau

Tokelau je ostrovný štát v Tichom oceáne, súčasť Novozélandského kráľovstva (nesamosprávne zámorské územie Nového Zélandu). 
Je to skupina 3 (resp. 4) zo 6 koralových atolov v juhozápadnej Polynézii južne od Pheonixských ostrovov a severne od Západnej Samoy.
Hlavné tri atoly sú Atafu, Fakaofo, Nakunovo.
Zaujímavosťou je, že ani na jednom z ostrovov Tokelau nie je letisko.
Dobroslav Chrobák

Ing. Dobroslav Chrobák (* 16. február 1907, Hybe – † 16. máj 1951, Bratislava), bol slovenský prozaik, esejista, kultúrny publicista a literárny kritik.
Životopis.
Narodil sa ako druhé zo štyroch detí v rodine krajčíra a osvetového pracovníka Ondreja Chrobáka (18711935) a Márie Čániovej. Študoval na gymnáziu v Rožňave a Liptovskom Mikuláši, neskôr na Vyššej priemyselnej škole v Bratislave. Štúdium ukončil v roku 1934 na Českom vysokom učení technickom v Prahe. Po návrate na Slovensko v roku 1934 pôsobil ako redaktor Rádiožurnálu v Československom rozhlase v Bratislave.
V roku 1945 sa D. Chrobák stal riaditeľom krátkovlného vysielania na Slovensku a od júla 1947 bol hlavným riaditeľom rozhlasu na Slovensku. Od februára roku 1946 bol riadnym členom Komunistickej strany Československa.
Zomrel v Bratislave po neúspešnej operácii rakovinového nádoru na mozgu. Pochovaný bol v sobotu 19. mája 1951 v Hybiach.
Tvorba.
Už ako študent písal poviedky, bol kronikárom obce, zberateľom prísloví a porekadiel. Ako 17-ročný debutoval v Studentskom časopise svojou prvou poviedkou. Ďalšie prózy venoval tematike dediny a prírody. Usiloval sa o prekonanie postupov opisného realizmu a zameral sa na fantastiku až mýtickosť prírody.
Knižne debutoval knihou poviedok a noviel "Kamarát Jašek". Rozvinul základné myšlienky naturizmu. Vedel využiť i cudzie podnety na vlastnú inšpiráciu. Vidieť to hlavne v románovej novele "Drak sa vracia", ktorá patrí k základným dielam slovenského naturizmu. Je tiež autorom recenzií a kritík, najmä medzivojnovej prózy, úvah o umení, referátov o výtvarníkoch. Spolu so Štefanom Letzom zostavil "Slovenský literárny almanach" a vydal "Rukoväť dejín slovenskej literatúry", ktorá plnila funkciu malého slovníka slovenských spisovateľov.
Veľký vplyv na jeho tvorbu mali viacerí autori európskej prózy, ako napr. Hermann Hesse, Henri Pourrat či Knut Hamsun. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladom, napr. z ruštiny.
Henrich I. (Východofranská ríša)

Henrich I. Vtáčnik (* 876, Mimileba, Východofranská ríša – † 2. júla 936, Memleben , Sasko-Anhaltsko), po nemecky "Heinrich der Finkler" alebo "Heinrich der Vogler", bol saský vojvoda (912 – 936) a východofranský kráľ (919 – 936), zakladateľ tzv. saskej resp. ottonovskej dynastie kráľov a císárov rímskonemeckej ríše, ktorá sa definitívne sformovala pod vládou jeho syna Otta I. Na sklonku svojej vlády riešil zničujúce nájazdy maďarských kmeňov na územie východofranskej ríše. V roku 924 začal Maďarom platiť tribút a získaný pokoj využil na opevňovanie miest a budovanie silnej jazdeckej armády. V roku 933 platby ukončil a trestnou výpravou Maďarov porazil v bitke na Riade. Porážku Maďarov potom dokonal jeho syn Otto I., keď ich rozdrvil v bitke pri Lechu (955). Táto porážka definitívne rozhodla o tom, že sa Maďari usadili zhruba v dnešnom Maďarsku a ukončila ich výboje do západnej Európy.
Ostrov Wake

Ostrov Wake alebo (staršie) Wake (ang. "Wake Island") je koralový atol v strednej časti Tichého oceána, na sever od Marshallových ostrovov. Pozostáva z troch koralových ostrovčekov (Wake, Wilkes a Peale) okolo centrálnej lagúny. Ide o nezačlenené zámorské územie ("unincorporated territory") pod správou Spojených štátov. Územie si nárokujú aj Marshallove ostrovy.
Ostrov bol objavený roku 1568 španielskymi moreplavcami. K roku 1796 bol preskúmaný anglickým kapitánom W. Wakeom, pod ktorom dostal svoje meno. Roku 1898 ho anektovali Spojené štáty, ktoré tu roku 1935 zriadili vojenskú základňu. V rokoch 1941-1945 ostrov Wake okupovalo Japonsko, následne sa dostal pod zvrchovanosť USA.
Prístup na ostrov je obmedzený a všetky aktivity riadi United States Air Force, United States Army a Chugach McKinley, Inc., súkromná firma prevádzkujúca a obsluhujúca základne. Ostrov Wake má významnú námornú základňu a 3 000 m dlhú leteckú dráhu. Obyvateľstvo tvorí v podstate len vojenský personál. Ostrov je spravovaný náčelníkom základne.
Vedy o Zemi

Vedy o Zemi (niekedy označované aj ako geovedy) je zastrešujúci pojem pre vedné disciplíny zaoberajúce sa vývojom, stavbou a zložením jednotlivých sfér Zeme. V určitom zmysle ich možno považovať aj za odnož planetológie s tým, že ide o jedinú známu planétu s výskytom života.
Metódy.
Vedy o Zemi používajú rovnaké metódy zisťovania poznatkov ako ostatné vedné disciplíny: pozorovanie prírodných fenoménov, získavanie dát a následné formulovanie a testovanie hypotéz. V geovedách hrajú dáta dôležitú rolu na overovanie hypotéz.
Vrstvy Zeme.
Jednotlivé vrstvy sa však prelínajú, tak aj jednotlivé vedné disciplíny nestoja sami o sebe, ale často sú previazané.
Karpaty (rozlišovacia stránka)

Karpaty môže byť:
Chvojnica (prítok Nitry)

Chvojnica je potok na Hornej Nitre, na území okresu Prievidza. Je to pravostranný prítok Nitry s dĺžkou 15 km, je tokom IV. rádu.
Prameň.
Pramení v Strážovských vrchoch, v podcelku Zliechovská hornatina, pod sedlom Kolenová v nadmorskej výške cca 780 m n. m.
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez Čičermanskú dolinu, sprava priberá najprv prítok z Ovsianskej doliny, následne z Promincľovej doliny, dvojitým oblúkom preteká cez chatovú osadu, priberá ľavostranný prítok z Hlbokej doliny a ďalej tečie cez obec Chvojnica, kde sprava priberá najprv Kamenistú a potom ďalší prítok z (druhej) Hlbokej doliny. Následne vstupuje do Hornonitrianskej kotliny, na riečke je vybudovaná vodná elektráreň. Ďalej Chvojnica rozširuje svoje koryto, preteká obcou Malinová a mení svoj smer toku na juh. Na území obce priberá významnejší pravostranný prítok z Bystrej doliny a za obcou taktiež pravostranný Lukavec. Vzápätí preteká východným okrajom Lazianskeho hája, vytvára niekoľko ohybov koryta a severne od obce Lazany sa stáča na východ. Neďaleko obce Nedožery-Brezany sa vlieva do Nitry.
Andrew Wiles

Andrew John Wiles (* 11. apríl 1953, Cambridge, Spojené kráľovstvo ) je britský matematik žijúci v USA, ktorý sa preslávil svojim dôkazom Veľkej Fermatovej vety, získaným roku 1994. 
Okrem dôkazu Veľkej Fermatovej vety, vytvoreného s pomocou Richarda Taylora, získal ďalšie dôležité výsledky v oblasti teórie čísel.
V súčasnosti je Wiles profesorom a vedúcim katedry matematiky na Princetonskej univerzite. Za svoj najväčší objav bol ocenený celým radom cien a vyznamenaní a je pravdepodobne najslávnejším žijúcim matematikom.
Literatúra.
V češtine o Fermatovom probléme a jeho riešení vyšla kniha "Simon Singh: Velká Fermatova věta (Academia, Praha, 2000)".
Svinica (prítok Bebravy)

Svinica je riečka pretekajúca územím okresov Trenčín a Bánovce nad Bebravou. Je to pravostranný prítok Bebravy, vodohospodársky významný tok, má dĺžku a je tokom V. rádu. Niekedy sa označuje neštandardizovaným názvom Svinnica.
Prameň.
Pramení v Považskom Inovci na severovýchodnom svahu vrchu Inovec () v nadmorskej výške cca , neďaleko Chaty pod Inovcom.
Opis toku.
Spočiatku tečie na severovýchod a priberá niekoľko kratších prítokov z oboch strán. V nadmorskej výške začína chránené územie pozdĺž toku Svinice, pričom sa ochraňuje pôvodné zachované koryto a brehové porasty horského potoka. Riečka sa potom stáča na východ a vstupuje do Podunajskej pahorkatiny, podcelku Nitrianska pahorkatina, časť Bánovská pahorkatina. Vteká do vodnej nádrže Svinná (končí sa úsek chráneného územia prírodnej pamiatky), neskôr sa stáča, na krátkom úseku tečie na sever a pri osade Ihličie priberá Sviniansky potok zľava. Opätovne sa stáča na východ a preteká obcou Svinná, avšak už juhovýchodným smerom. Na území obce priberá ľavostranný Cípec a neskôr tiež zľava Svitavský potok. Svinica potom pokračuje južným smerom, pričom na dlhom úseku vytvára vedľajšie rameno. Pri obci Ruskovce sa obe ramená spájajú, z pravej strany vteká Hradniansky potok a následne sa stáča na východ. Napokon sa prudko ohýba, pokračuje juhovýchodným smerom cez Horné Ozorovce a Dolné Ozorovce a v blízkosti mesta Bánovce nad Bebravou ústi do Bebravy.
Ústie.
Do Bebravy ústi na území mesta Bánovce nad Bebravou, pri mestskej časti Malé Chlievany, v nadmorskej výške približne 
Obce.
Svinica preteká katastrálnymi územiami týchto obcí:
Bojnianka

Bojnianka je riečka na Ponitrí, v okresoch Nové Mesto nad Váhom a Topoľčany. Je to pravostranný prítok Nitry s dĺžkou , je tokom IV. rádu.
Pramení v Považskom Inovci, v podcelku Nízky Inovec, pod Sedlom pod Skalinami (), v nadmorskej výške okolo 
Od prameňa tečie spočiatku južným smerom, na hornom toku priberá niekoľko kratších prítokov. Potom preteká kopaničiarskou oblasťou obce Nová Lehota a stáča sa na juhovýchod. Zľava priberá najprv Lieskový potok, vzápätí prítok () spod Skalky () a ďalej pravostranný prítok z Hradnej doliny () - Hradný potok.
Následne vteká do Podunajskej pahorkatiny, podcelku Nitrianska pahorkatina, časti Bojnianska pahorkatina a tečie viac na juhojuhovýchod územím obce Bojná. Sprava priberá Čížovec a pokračuje cez Veľké Dvorany.
Za obcou riečka meandruje až k susedným Urminciam, kde sa stáča a tečie východným smerom. Preteká okrajom osady Kľačany, v blízkosti obce Chrabrany priberá zľava svoj najvýznamnejší prítok, Zľavský potok. Preteká cez obec, stáča sa na juhovýchod a potom na juh. Ďalej už tečie regulovaným korytom až k svojmu ústiu do Nitry () v blízkosti obce Čeľadince.
Baba (Malé Karpaty)

Baba alebo Pezinská Baba () je sedlo v hlavnom hrebeni Malých Karpát, v podcelku Pezinské Karpaty medzi vrchmi Konské hlavy () a Čmeľok ().
Sedlom prechádza cesta II/503 z Malaciek do Pezinka a červeno-značkovaná turistická trasa Štefánikova magistrála (súčasť medzinárodnej európskej trasy E8), vedúca po hrebeni pohoria zo severu na vrch Devín a križuje sa s modro-značenou trasou z Perneka do Pezinku.
Areál Pezinská Baba je v súčasnosti strediskom zimnej aj letnej turistiky. K dispozícii sú tri lyžiarske vleky, dva slalomové svahy s umelým osvetlením, lyžiarska turistická trasa po hrebeni pohoria. Ubytovanie poskytoval horský hotel Baba, viaceré podnikové chaty, sú tu bufety, parkovisko i autobusová zastávka. Priamo v sedle sídli aj pobočka NAMK SR.
Vyšehradské sedlo

Vyšehradské sedlo () je horské sedlo v pohorí Žiar. Leží nad Jasenovom, približne západne od Turčianskych Teplíc. 
Poloha.
Nachádza sa v hlavnom hrebeni pohoria a oddeľuje jeho geomorfologické podcelky Sokol na severe a Vyšehrad na juhu. Vystupuje medzi vrchom Vyšehrad () a Páleným vrchom (). Západné svahy odvodňuje Vyšehradný potok do rieky Nitra, vodu z východných svahov odvádzajú prítoky Jasenice do Turca.
Sedlo leží na území Žilinského kraja, okresu Turčianske Teplice a na území obce Jasenovo. V sedle a jeho okolí sa nachádzajú zväčša lúky a pasienky a najbližšími sídlami sú západným smerom situované Vyšehradné a Nitrianske Pravno, východne leží Jasenovo a Rudno. 
Prístup.
Sedlom prechádza významná cestná spojnica Hornej Nitry s Turcom, cesta II/519 z Nitrianskeho Pravna do Jasenova. Taktiež ním prechádza červeno-značkovaná turistická Cesta hrdinov SNP (súčasť E8). Zo sedla vedie náučný chodník k archeologickej lokalite Vyšehrad.
Vrícke sedlo (665,6 m n. m.)

Vrícke sedlo alebo Vríčanské sedlo () je horské sedlo na pomedzí pohorí Žiar a Malá Fatra. Leží nad Vríckom, približne severozápadne od Turčianskych Teplíc. Názov má podľa obce Vrícko, ležiacej v údolí severne od sedla.
Poloha.
Oddeľuje podcelky Lúčanská Fatra (podcelok Malej Fatry) na západe a Sokol (pohorie Žiar) na východe. Nachádza sa medzi vrchmi Baran () a Závozy (). Severovýchodne od sedla začína Kláštorská dolina, kým na juhozápade sa nachádza Bazová dolina. Juhozápadne od sedla leží menšia krasová oblasť. Severné svahy odvodňuje potok Studenec do riečky Vríca v povodí Turca, voda z južných svahov je odvádzaná potokom Tmavá do rieky Nitra.
Sedlo leží na rozhraní Žilinského a Trenčianskeho kraja, okresov Martin a Prievidza a zasahuje na územie obce Vrícko a Kľačno. Celé okolie sedla je pokryté hustým lesným porastom a najbližšími sídlami sú severným smerom situované Vrícko a južným ležiace Kľačno. 
Prístup.
Sedlom prechádza cestná spojnica Hornej Nitry s Turcom, cesta III/1796 z Kľačna do Kláštora pod Znievom. Taktiež ním vedie červeno-značkovaná turistická Cesta hrdinov SNP (súčasť E8).
Sojuz 28

Sojuz 28 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz 28 vyštartoval 2. marca 1978, pričom išlo o tretiu misiu na stanicu Saľut 6. Pri tomto lete sa Vladimír Remek stal prvým človekom vo vesmíre z inej krajiny ako Sovietsky zväz alebo Spojené štáty. Zároveň išlo o prvú misiu programu Interkozmos.
Priebeh letu.
Kozmická loď Sojuz odštartovala popoludní 2. marca 1978 s pomocou rovnomennej rakety z kozmodrómu Bajkonur na území Kazachstanu s dvojčlennou posádkou na palube. Veliteľom lode bol 47-ročný Rus, sovietsky kozmonaut plukovník Alexej Gubarev. Druhým kozmonautom bol Vladimír Remek. Jeho otec bol Slovák, vysoký činiteľ vojenského letectva, jeho matka Češka.
Loď sa po svojom 18. obehu Zeme 3. marca spojila s orbitálnou stanicou Saľut 6, na ktorej bola posádka Georgij Grečko a Jurij Romanenko. Počas pobytu pomáhali základnej posádke v ich vedeckom programe, uskutočnili množstvo televíznych reportáži a tiež šesť experimentov (napr. Chlorella, Extinkce, Morava-Splav), ktoré pripravili čs. odborníci z ČSAV. Dňa 5. marca bola odvysielaná prvá medzinárodná tlačová konferencia z paluby komplexu Sojuz 27 - Saľut 6 - Sojuz 28.
Ráno 10. marca sa kozmonauti rozlúčili s hlavnou posádkou, vrátili sa na svoju loď Sojuz 28 a po 164 hodinách spoločného letu sa od orbitálnej stanice odpojili. Potom s pomocou brzdiaceho motoru zahájili zostup. Loď sa rozpojila na tri časti, samotná kabína sa na padáku zniesla na Zem asi 135 km severne od Arkalyku v Kazachstane. Potom vrtuľníky dopravili kozmonautov do Arkalyku a odtiaľ sa lietadlom vrátili do hotela Kosmonaut v Bajkonure.
Ako všetky misie programu Interkozmos, aj táto trvala približne 7 dní a 21,5 hodín. Bolo to preto, aby nevznikli špekulácie, že Sovietsky zväz uprednostňuje niektorú krajinu pred inou.
Baba

Baba môže byť:
Radiša

Radiša môže byť:
Inovec

Inovec môže byť:
Liverpool (rozlišovacia stránka)

Liverpool môže byť:
Aglomerácia (rozlišovacia stránka)

Aglomerácia môže byť:
Metamorfóza

Metamorfóza (v niektorých kontextoch aj metamorfovanie) alebo premena môže byť:
Premena

Premena môže byť:
Minhag

Minhag (hebr. מנהג, „zvyk“, pl. "minhagim") je v judaizme akceptovaná miestna tradícia alebo súbor tradícií.
Židovské náboženské právo halacha, odvodené v Talmude, je záväzné pre všetkých židov. Okrem nábožensko-právnych ustanovení ("halachot") však vždy existovali aj lokálne zvyky a obyčaje. Niektoré boli neskôr prijaté všeobecne (napr. používanie pokrývky hlavy) alebo takmer všeobecne (monogamia). Iné sú dodržiavané len niektorými skupinami židovského obyvateľstva, napr. aškenázskymi Židmi, zatiaľ čo ostatné skupiny sa nimi neriadia: ako príklad uveďme zákaz konzumácie ryže a strukovín počas sviatku Pesach.
Modrá guľová hviezdokopa

Modrá guľová hviezdokopa je osobitný druh guľovej hviezdokopy, ktorý bol objavený v Magellanových mrakoch. Tvarom je zhodná s klasickými guľovými hviezdokopami, odlišuje sa však zložením, ktorým pripomína otvorené hviezdokopy.
Obsahuje veľa modrých a bielych horúcich obrov, ktoré sa nenachádzajú v bežných guľových hviezdokopách. Zatiaľ nie je známy ich pôvod, ako aj skutočnosť, prečo sa vyskytujú vo veľkom počte v Magellanových mrakoch, kde tvoria asi 40 % všetkých guľových hviezdokôp, kým v galaxii M 31 je ich iba niekoľko percent.
Pravdepodobne sú to veľmi mladé objekty, na rozdiel od veľmi starých obyčajných guľových hviezdokôp. Medzi najväčšie známe modré guľové hviezdokopy patrí NGC 1850 vo Veľkom Magellanovom mraku.
Motorka

Motorka môže byť:
Nočné svietiace oblaky

Nočné svietiace oblaky alebo mračná (skratka NLC z ) sú striebristé oblaky viditeľné na večernej oblohe po západe Slnka. Sú zložené z drobných kryštálikov ľadu a svietia vďaka odrazenému slnečnému svetlu.
Výskyt.
Je možné ich pozorovať najčastejšie v období okolo letného slnovratu, keď sa Slnko nachádza 6° až 16° pod horizontom, vrstva pevných častíc vo vrchnej časti mezosféry vo výškach 8085 km je osvetlená slnečným svetlom a súčasne pozadie je dostatočne tmavé. Sú pozorovateľné na severnej aj južnej pologuli, hlavne vo väčších zemepisných šírkach – od 50° do 70°. Ich hrúbka je iba 0,52 km a plošné rozmery až 10 0004 000 000 km². Pozorovať je ich možné niekoľko minút až niekoľko hodín. Teplota v týchto mračnách je okolo 135 K (−138 °C) a pohybujú sa prevažne juhozápadným smerom rýchlosťou okolo 40 m/s. Prvé pozorovanie tohto javu je z roku 1885. Odvtedy tento úkaz naberá na početnosti výskytov ale aj na sile. Existujú teórie podľa ktorých je tento úkaz spojený s klimatickými zmenami a ľudskou činnosťou. Odpoveď na túto i ďalšie otázky spojenými s touto oblačnosťou hľadá družica AIM.
Charakteristika.
Stredný priemer ich častíc bol určený pomocou polarizačných a spektroskopických meraní na 0,3 mikrometra. Priestorová hustota častíc v mraku je okolo 10 000 častíc v kubickom metri. Napriek krátkemu trvaniu tohto úkazu sa podarilo získať vzorky častíc pomocou výškových rakiet, napr. raketou Pandorra už v roku 1968.
Fenické písmo

Fenické písmo (resp. abeceda: fenická abeceda; slovo "fenické" je kodifikovaný tvar, vyskytuje sa ale zriedkavo aj tvar "foinické" a nesprávne (bohemizmus) "fénické") je kváziabecedné spoluhláskové písmo, ktoré používali Feničania na zápis feničtiny, severozápadného semitského jazyka. 
Vyvinulo sa z proto-kanaánskej abecedy približne v 11. storočí pred Kr. Malo 22 hlások. Z fenického písma bolo neskôr odvodené hebrejské písmo, arabské písmo, grécke písmo, latinka aj cyrilika.
Tabuľka fenickej abecedy.
"V prvom stĺpci tabuľky je uvedená podoba fenického písmena. Druhý stĺpec obsahuje názov daného písmena. V treťom stĺpci je uvedené, čo pôvodne daný obrázkový symbol vyznačoval. Nasledujú ekvivalenty v odvodených abecedách."
Wolf 457

Wolf 457 je biely trpaslík v súhvezdí Drak so zdanlivou jasnosťou 13, absolútnou jasnosťou 12,2. Je to jedna z najmenších známych hviezd, jej priemer je iba 0,004 priemeru Slnka. Od Slnka je vzdialená 48,9 svetelných rokov. Na Slovensku je cirkumpolárna. Pomenovaná je po astronómovi menom Charles Wolf.
Šancová ulica (Bratislava)

Šancová ulica (; ) je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto a Nové Mesto.. Tiahne sa od križovatky Štefánikovej a Pražskej po Trnavské mýto. Je dôležitou komunikačnou tepnou.
Pôvod názvu.
Ulica je pomenovaná podľa slova "šanec", ktoré pochádza z nemeckého "Die Schanze" - označovali sa ním mestské hradby, nachádzajúce sa v minulosti na týchto miestach. Za socializmu mala názov Malinovského ulica, na počesť sovietskeho vojenského veliteľa Rodiona Jakovleviča Malinovského (1898 – 1967), 1. apríla 1991 získala opäť pôvodný názov.
Národné kultúrne pamiatky.
Na ulici sa nachádzajú budovy, ktoré sú národnou kultúrnou pamiatkou, majú čísla 1, 2, 4, 6 a nepárne čísla 21 – 63.
Na Šancovej 1 sa nachádza budova pôvodnej hlavnej železničnej stanice z roku 1848 postavená v slohu neskorého klasicizmu. V skladových priestoroch budovy má sídlo Múzeum dopravy.
Eklektický nájomný dom na Šancovej 2 bol postavený po roku 1908. V rovnakom slohu bol postavený nájomný dom na Šancovej 4 z 90. rokov 19. storočia. a nájomný dom na Šancovej 6 postavený pred rokom 1906.
Budovy na Šancovej 21 – 63 tvoria obytný komplex Unitas, ktorý bol postavený začiatkom 30. rokov 20. storočia pre sociálne slabšie vrstvy obyvateľstva podľa návrhu architektov Fridricha Weinwurma (1884 – 1942) a Ignáca Vécseia (1883 – 1944). Ide o pavlačové domy s malými bytmi.
Súčasnosť.
Na križovatke s Karpatskou ulicou v blízkosti budovy YMCA mala byť postavená budova s 34 nadzemnými podlažiami, investor však nedostal na takú vysokú stavbu povolenie a do júla 2006 mal schválených iba osem nadzemných podlaží. V roku 2008 však dostal povolenie na výstavbu 22 podlaží a tak sa v 1. kvartáli roka 2009 začalo s dostavbou rozostavaného objektu.
Štefánikova ulica (Bratislava)

Štefánikova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
Jej pôvodný názov bol Štefániina ulica ("Stefánia út", "Stephaniastraße"), na počesť manželky korunného princa Rudolfa, belgickej princeznej Štefánie. Počas Prvej Česko-slovenskej republiky získala súčasný názov, podľa Milana Rastislava Štefánika (1880 – 1919). Počas obdobia socializmu (s výnimkou Pražskej jari) mala názov Ulica Obrancov mieru. Na križovatke s ulicou Palisády sa nachádza svojho času najvýznamnejšia bratislavská kaviareň Štefánka (pôvodne "Stephania"), takisto pomenovaná po princeznej Štefánii.
Významné budovy.
Sídli na nej Slovenská akadémia vied, na Štefánikovej 25 sa nachádza Pistoriho palác, na Štefánikovej 2 Karáčoniho palác, na Štefánikovej 5 stojí bývalý Swetlikov dom a na Štefánikovej 4 bývalá Tauscherova vila.
Štefanovičova ulica (Bratislava)

Štefanovičova ulica je ulica v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto. Je pomenovaná podľa advokáta a verejného činiteľa Miloša Štefanoviča (1854 - 1904). 
Sídli na nej Ministerstvo financií Slovenskej republiky.
Marat Michajlovič Safin

Marat Michajlovič Safin, tiež "Marat Mubinovič Safin", rus. "Марат Михайлович Сафин" alebo "Марат Мубинович Сафин", tat. "Марат Мөбин улы Сафин", resp. "Marat Mөbin ulı Safin" (* 27. január 1980, Moskva, ZSSR) je bývalý ruský profesionálny tenista tatárskeho pôvodu. 20. novembra 2000 mu patrila prvá priečka v rebríčku ATP. Je víťazom 15 turnajov v dvojhre. Je známy svojou agresívnou hrou, lámaním rakiet a veľkou dávkou humoru mimo kurtov.
Okrem rezidencie v Monte Carlo, má ďalšie rezidencie v Moskve, a Valencia (Španielsko).
Plynule hovorí po rusky, anglicky a španielsky.
Rodina a priatelia.
Safin sa narodil v Moskve, bývalým tenistom a trénerom Michailovi a Rause. Jeho o 6 rokov mladšia sestra Dinara Safinová je tiež profesionálna ruská tenistka, veľa ľudí v Rusku si myslelo, že jeho sestra je ruská speváčka Alsou Safina, ktorá má taktiež brata Marata. Maratov otec sa staral o lokálny tenisový klub (Spartak Tennis Club), kde Safin trénoval vo svojej mladosti a mnoho ďalších mladých talentovaných tenistov - Anna Kurnikovová, Jelena Dementievová a Anastasia Myskinová, s ktorými ma dodnes veľmi dobrý kamarátsky vzťah. Spomedzi tenistov sú mu blízki Dmitrij Tursunov, Jevgenij Kafeľnikov, Roger Federer, Juan Carlos Ferrero. 
Začiatky kariéry.
Od 6 rokov do 13 rokov trénoval v tenisovom klube v Moskve. V 14 sa presťahoval do španielskej Valencie, kde trénoval v miestnej tenisovej akadémii pod vedením manželského páru Mensuaovcov. Trénig bol rozdielny ako v Rusku, ale prinieslo mu to zaslúžené ovocie. V roku 1998 na French Open porazil dvoch víťazov tohto turnaja, Andreho Agassiho a Gustava Kuertena. Antuka sa stala jeden z jeho najobľúbenejších povrchov a French Open snom. 
Tréneri.
Jeho prvým trénerom bola Rausa Islanova (jeho matka a bývalá ruská tenistka, od 9 - 13 r.), počas štúdia vo Valencie sa mu venoval Rafael Mensua, ktorý sa stal zároveň jeho prvým profesionálnym trénerom. Ďalej ho trénovali Mats Wilander (tiež skvelý bývalý tenista a grandslamový víťaz) a od roku 2004 do 2005 spolupracoval s bývalým trénerom Rogera Federera, Peter Lundgren. Od roku 2006 spolupracuje s Alexanderom Volkovom (bývalý profesionálny hráč a teraz jeho blízky priateľ).
Ocenenia.
V roku 2000 vyhral cenu pre najlepšieho nováčika roku (Newcomer of the year at Laureus World Sports Awards) v Monte Carle.
Najväčšie úspechy.
V roku 2000 vyhral svoj prvý grandslam, kedy na US Open po svojom životnom výkone porazil legendárneho Američana Peta Samprasa. Ďalší veľký triumf prišiel na Australian Open 2005, kedy vo finále zdolal opäť domáceho hráča Lleytona Hewitta. V roku 2006 vyhral rozhodujúci piaty zápas vo finále Davisovho pohára proti Argentínčanovi Acasusovi
Prehľad najdôležitejších turnajov.
A = nehral na turnaji
Dinara Michajlovna Safinová

Dinara Michajlovna Safinová (), tiež "Dinara Mubinovna Safinová" (), tat. "Dinara Mɵbin qızı Safina" alebo "Динара Мөбин кызы Сафина" (* 27. apríl 1986, Moskva, ZSSR) bola ruská profesionálna tenistka tatárskeho pôvodu. Počas svojej kariéry vyhrala 12 turnajov na okruhu WTA v dvojhre a 8 turnajov vo štvorhre. Je mladšou sestrou tenistu Marata Safina.
Tréneri.
Jej prvým trénerom bola jej mama Rausa Islanova, ale prvým profesionálnym sa stal Glen Schaap.