burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
USS Yorktown (CV-5)

USS "Yorktown" (CV-5) bola lietadlová loď, ktorá slúžila počas druhej svetovej vojny námorníctvu Spojených štátov. Bola pomenovaná podľa bitky pri Yorktowne, ktorá sa udiala v roku 1781. Do prevádzky bola zavedená v roku 1937. Loď "Yorktown" bola hlavnou loďou triedy "Yorktown". Navrhnutá bola na základe skúseností získaných z operácií s upravenými bojovými krížnikmi triedy "Lexington" a menšími účelovými loďami USS "Ranger". 
Prevádzka.
Loď "Yorktown" sa s loďou "Lexington" na Koralovom mori pokúsili zastaviť inváziu do Port Moresby v Papuy-Novej Guiney. 7. mája potopili ľahkú lietadlovú loď "Šóhó". S hlavnou japonskou silou, loďami "Šókaku" a "Zuikaku" sa stretli až nasledujúci deň. Lietadlá z "Lexingtonu" a "Yorktownu" ťažko poškodili Šókaku, ale japonské lietadlá kriticky poškodili "Lexington" (neskôr potopenú priamo posádkou) a poškodili aj "Yorktown".
Napriek poškodeniu sa loď bola schopná vrátiť na Havaj. I keď sa predpokladalo, že opravenie poškodenia bude trvať dva týždne, loď sa vrátila na more po 72 hodinách. Neskôr zohrala loď klúčovú úlohu počas bitky o Midway v júni 1942. Lietadlá "Yorktownu" boli dôležité pri potopení dvoch japonských lodí. "Yorktown" bola takisto cieľom oboch japonských vzdušných protiútokov v Midwayi, ktoré by inak mierili na USS "Enterprise" a "Hornet".
"Yorktown" bola neskôr počas bitky o Midway niekoľkokrát poškodená. Keď však pokusy o opravy už nevyzerali nádejne, posádka lode bola evakuovaná a loď sa potopila ráno 7. júna 1942. Jej vrak našiel Robert Ballard v máji 1998.
Poloha vraku.
Oceánograf Robert Ballard, ktorý našiel vraky RMS "Titanic" a nemeckej bojovej lode "Bismarck", našiel a odfotografoval vrak "Yorktownu" 19. mája 1998. Vrak sa našiel v zvislej polohe v hĺbke 5 kilometrov a bol v excelentnom stave. Napriek tomu, že bol pod hladinou mora 56 rokov, stále bolo vidieť väčšinu laku i vybavenia. V septembri 2023 prebehol rozsiahlejší prieskum pomocou EV "Nautilus".
Duna (film z roku 2021)

Duna (v origináli ) je americký sci-fi film z roku 2021 od režiséra Denisa Villeneuve. Scenár napísali Jon Spaihts a Eric Roth podľa rovnomenného románu z roku 1965 od Franca Patricka Herberta. Je to prvá časť z dvojdielnej adaptácie tohto románu, ktorá pokrýva predovšetkým prvú polovicu knihy.
Uvedenie filmu bolo pôvodne naplánované na koniec roku 2020, ale bolo oneskorené kvôli pandémii COVID-19. Film mal premiéru nasledujúci rok na 78. medzinárodnom filmovom festivale v Benátkach 3. septembra 2021, pred medzinárodnou premiérou 15. septembra 2021. Na Slovensku mal film premiéru 21. októbra 2021.
Ohrozenie pokračovania.
Warner Bros. sa v decembri 2020, kvôli pandémii COVID-19 rozhodla vydať film súčasne v kinách a na platforme HBO Max. Režisér Denis Villeneuve uviedol, že spoločné vydanie filmu na oboch platformách spôsobilo horšie finančné výsledky, čo mohlo viesť k zrušeniu plánovaného pokračovania. Jedným z kľúčových bodov rokovaní o druhej časti bolo preto určenie 45 dní na exkluzívny skríning najskôr v kinách a až potom bol film dostupný na streamovacej platforme. 26. októbra 2021 Warner Bros. a Legendary Pictures súhlasili s natáčaním ďalšej časti s plánovaným úvodom do kín v októbri 2023. Po začiatku štrajkov hercov a ďalších filmových robotníkov v Hollywoode bolo vydanie odložené na marec 2024.
Bodliak kopcový pravý

 
Bodliak kopcový pravý () je dvojročná až trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti strednej, južnej a východnej Európy a oblasť Libanon – Sýria.
Opis.
Bodliak kopcový pravý je dvojročná až trváca bylina vysoká 50 až 100 cm. Byľ je v hornej polovici chudobne rozkonárená, laločnato a ostníkato krídlatá, krídla sú široké až 10 mm, laloky sú trojuholníkovité, ostníky dlhé do 1,5 mm. Konáriky sú vzpriamené, bezkrídle, s niekoľkými malými oddialenými listami.
Listy sú v obryse podlhovasté až obrátene kopijovité, dolné hlboko perovito zárezové, dlhé do 20 cm a široké do 3 cm, listová stopka je dlhá ako čepeľ. Úkrojky sú vajcovito laločnaté, na bokoch jemne, na vrchole silnejšie ostnaté. Byľové listy sú hlboko perovito laločnaté, so 6 až 8 pármi podlhovastých, oddialených lalokov, na konci s jedným dlhým ostníkom. Všetky sú na líci holé, na rube sivo plstnaté.
Červenofialové, zriedka biele kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 15 až 18 mm. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými (nitkovitými) štetinkami, dlhý 13 až 15 mm. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 3 až 4 mm. Zákrov je vajcovitý, dlhý 20 až 25 mm, listene sú úzko čiarkovité, po celej dĺžke jednožilové. Vnútorné zákrovné listene sú pod vrcholom zúžené do krátkeho ostňa. Úbory s priemerom 15 až 20 mm sú na stopkách dlhých do 8 cm.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia bodliaka kopcového pravého zahŕňa mierne oblasti strednej, južnej a východnej Európy a oblasť Libanon – Sýria.
Na Slovensku sa vyskytuje v pohorí Burda, v oblasti vrchu Vápeč, v Ipeľskej brázde, Tematínskych vrchoch, Slovenskom stredohorí, Slovenskom rudohorí, Slovenskom krase, Slovenskom raji, v pohorí Branisko, na Dreveníku a vrchu Sivec.
Ekológia.
Bodliak kopcový pravý rastie v krasových oblastiach, lesostepiach a na výslnných pasienkoch. Obľubuje výhrevné, suché, výživné, humózne, zásadité, kamenisté, vápencové, dolomitové a andezitové pôdy. Kvitne od júna do augusta. Na Slovensku sa považuje za takmer ohrozený taxón a je chránený.
Jaseňovec (vrch v Laboreckej vrchovine)

Jaseňovec () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Čabalovce, približne juhovýchodne od Medzilaboriec. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, okrese Medzilaborce a na katastrálnom území obce Čabalovce. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situované Čabalovce a severne ležiaca Palota, západne sa nachádza Ňagov a Medzilaborce, juhovýchodne Výrava a Oľšinkov, východne Lupków a severovýchodne Radoszyce. Masív patrí do Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Jaseňovec leží na severe strednej časti Laboreckej vrchoviny, v krátkej rázsoche, vybiehajúcej z Brincovej (). Tá je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie západným smerom z hlavného, hraničného hrebeňa medzi Ščobom () a Lupkovskom priesmykom. Severne sa nachádza Brincová (), Dyszowa (), Kľučkov (), Stredný hrb (), Daňová (), Paseky () a Hudákov (), západne Kýčera (), Brúsy (), Buková (), Bakunová (), Záruba () a Miková (), južne Kobyla (), Lesík () a Gušina () a východne Parilov (), Košiarka (), Ščob (), Megelov grúň (), Magura () a Terpiak (). Oblasť patrí do povodia Laborca, kde vodu odvádza Výrava a jej prítoky; z východných svahov Suchá Výrava, z južných Jaseňovský potok a zo severozápadných Čabalovský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, no tiež Bukovské, Slanské a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych Čabaloviec. Z hlavného hrebeňa, ktorým vedie červeno značená Východokarpatská magistrála, sa dá prejsť bočným hrebeňom cez Brincovú.
20 dní v Mariupole

20 dní v Mariupole () je ukrajinský dokumentárny film z roku 2023. Jeho režisérom je Mstyslav Černov.
Film mal svetovú premiéru na filmovom festivale Sundance 2023, kde zvíťazil v súťaži Sundance World Cinema Documentary Competition. 
Film získal uznanie kritiky ako jeden z piatich najlepších dokumentárnych filmov roku 2023 podľa National Board of Review. Film tiež premietali pri zahájeniu 78. zasadnutí Valného zhromaždenia OSN.
Film bol nominovaný na Oscara za najlepší celovečerný dokument aj na jeho britskú obdobu, Cenu BAFTA .
Dej.
Film rozpráva o dvadsiatich dňoch, ktoré Černov strávil so svojimi kolegami v obliehanom Mariupole po tom, čo Rusko vo februári 2022 začalo inváziu na Ukrajinu. Černov ho zostavil zo záberov, ktoré získal v Mariupole spoločne s tímom z agentúry Associated Press.
Film obsahuje okrem iného zábery na rozbombardovanú pôrodnicu, z ktorej záchranári pomáhali tehotným ženám a matkám s narodenými deťmi. Ruskí predstavitelia vtedy správy o ostreľovaní pôrodnice označili za "fake news".
Zo zničeného mesta kvôli invázii utiekli dve tretiny obyvateľov, desiatky tisíc ľudí tu zomreli.
Ocenenie.
Film "20 dní v Mariupole" získal viac ako 20 ocenení. Bol nominovaný na Oscara za najlepší celovečerný dokument aj na jeho britskú obdobu, Cenu BAFTA. 
Kritika.
Rusko necenzurované zábery z Mariupolu označilo za „informačný terorizmus“ alebo za „falošné a zinscenované správy“, predvádzané „zaplatenými hercami“. Srbsko premietanie filmu zakázalo a označilo ho za „protiruskú propagandu“.
Gróf Monte Christo (film z roku 2024)

Gróf Monte Christo () je francúzsky film režiséra Alexandre de La Patellièra a Matthieu Delaporta z roku 2024. Ide o historicko-dobrodružno-akčnú mušketierovku založenú na rovnomennej predlohe od Alexandra Dumasa staršieho. Projekt mal na území Francúzska premiéru 28. júna a na Slovensku bol v kinách od 4. júla.
Producentom filmu je Dimitri Rassam (z Chapter 2) a Jérôme Seydoux (z Pathé), ktorí už produkovali ďalšie podobné projekty ' a ' z roku 2023. Oficiálne bol 9. februára 2023 do hlavnej role obsadený Pierre Niney.
Filmári natočili nového Monte Christa starosvetsky, no zároveň moderne. Dej je prispôsobený dĺžke filmu, a tak sú isté scény, upravené alebo skrátené, no román zväčša dodržiavajú.
Dej.
Vyše dvesto rokov starý príbeh nás priťahuje do Marseille za čias Napoleona. V búrlivých časoch mladý Edmond Dantès je v deň svojej svadby zatknutý za zločin, ktorý nespáchal. Po štrnástich rokoch zadržiavania vo väzení na pevnosti Château d’If sa mu podarilo ujsť. Keď nesmierne zbohatol, vracia sa pod identitou grófa Monte Christo, aby sa pomstil trom mužom, ktorí ho zradili.
Kurimská brázda

Kurimská brázda je geomorfologickou časťou Ondavskej vrchoviny. Leží na území okresu Bardejov.
Polohopis.
Brázda sa nachádza v strednej časti vrchoviny a zaberá neveľké územie v údolí stredného toku rieky Topľa. Tá preteká strednou časťou a v oblasti priberá ľavostranný Kožiansky potok, odvodňujúci východnú časť brázdy a pravostrannú Černošinu, ktorou odteká voda z centrálnej a západnej časti. Juhozápadným okrajom územia preteká i potok Magdanec. Kurimská brázda má nepravidelný tvar, pretiahnutý v západo-východnom smere a dĺžke približne . V rámci Ondavskej vrchoviny je lemovaná len vlastným územím a nesusedí so žiadnou inou geomorfologickou jednotkou.
Na území brázdy leží niekoľko obcí, medzi nimi Kurima, Kučín, Harhaj, Hankovce a Kochanovce, všetky patriace do okresu Bardejov v Prešovskom kraji. Územím prechádzajú len cesty III. triedy, ktoré obsluhujú tunajšie sídla.
Chránené územia.
Na území Kurimskej brázdy sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie. 
Turizmus.
V tejto časti Ondavskej vrchoviny nie sú významné turistické lokality, ani značené turistické trasy. Oblasť je vhodná na nenáročnú pešiu a cykloturistiku.
Takuo Aojagi

Takuo Aojagi (, * 14. február 1936, Niigata, Japonsko
† 18. apríl 2020, Tokio, Japonsko) bol japonský inžinier, známy za svoju prácu pri vývoji moderného pulzného oxymetra.
Skorý život.
Aojagi sa narodil 14. februára 1936 v prefektúre Niigata, v Japonsku. Jeho otec, Tacu Aojagi, bol učiteľom matematiky.
Aojagi vyštudoval odbor elektrotechniky na Univerzite v Niigate v roku 1958.
Kariéra.
Po štúdiu pracoval pre firmu zameranú na vedecké prístrojové vybavenie, Shimadzu, no napokon v roku 1971 prešiel ako výskumník do firmy Nihon Kohden.
Dôvodom Aojagiho záujmu o výskum pulzných oxymetrov bolo to, že tie prvého druhu boli nepresné, a v praxi nepraktické. Jeho hlavnou myšlienkou pri zlepšení tohto prístroja bolo meranie rozdielu toho, ako krv absorbuje červené svetlo v porovnaní s infračerveným svetlom.
Nihon Kohden si dal tento prístroj patentovať v roku 1974. Aojagi a jeho kolega Mičio Kiši sa stali jeho spoluinvestormi. Patent bol udelený v roku 1979.
Ocenenia.
Tokijská univerzita udelila Aojagimu doktorát z elektrotechniky v roku 1993. V roku 2002 bol Aojagi ocenený Medailou cti od Japonského cisára. V roku 2015 bol Aojagi príjemcom ocenenia IEEE () za jeho inovácie v oblasti zdravotníckej technológie.
Ch-59

Ch-59 (v kóde NATO: AS-13 Kingbolt) je strela typu vzduch-zem stredného dosahu vyvinutá Sovietskym zväzom. Je určená na ničenie malých pozemných cieľov, ktorých súradnice sú určené pred odpálením rakety.
Ch-59 je súčasťou výzbroje útočných lietadiel MiG-27, Su-24M, stíhacích bombardérov Su-34 a stíhačiek Su-35.
Vznik a vývoj.
Vývoj riadenej strely Ch-59 pre lietadlá Su-24 a MiG-27 sa začal v 70. rokoch 20. storočia v konštrukčnej kancelárii Raduga. Od roku 1982 bola raketa Ch-59 testovaná na stíhacom bombardéri Su-17M4. V roku 1984 boli skúšky úspešne ukončené a následne sa Ch-59 stala súčasťou výzbroje frontových bombardérov Su-24M. Verejnosti bola táto raketa prvýkrát predstavená na leteckej show v Dubaji v roku 1991.
Konštrukcia a vlastnosti.
Ch-59 nesie na prove skladacie ovládacie plochy, na zadnej časti lichobežníkové krídla s riadiacimi plôškami na odtokovej hrane. Podzvuková rýchlosť (285 m/s) udelená strele raketovým urýchľovačom sa udržuje motorom na tuhé palivo s bočným vývodom spalín.
Navedenie je televízne s prenosom dát medzi lietadlom a strelou pomocou podvesného kontajnera APK-8 pri MiGu-27K a APK-9 pri lietadlách Su-24M. Vďaka kontajneru môže pilot sledovať obraz cieľa pohľadom hlavice strely a ak je to potrebné, môže pomocou rádiových povelov vykonať korekciu letu. Vysoko výbušná hlavica s hmotnosťou umožňuje rakete ničiť kryty, sklady, veliteľské centrá a iné chránené objekty. 
Raketa má dĺžku a priemer . Jej dostrel je . Na zavesenie a vypustenie Ch-59 sa používa závesník AKU-58-1.
Modifikovaná verzia Ch-59M bola verejnosti predstavená v roku 1993. Od originálu sa líši dvojnásobne zväčšenou hlavicou a iným pohonným systémom. Pod trup strely bol upevnený malý dvojprúdový motor RDK-300, vyvinutý v OKB Sojuz. Na zadok strely môže byť upevnený raketový urýchľovač na tuhé pohonné hmoty. Ch-59M má s novým pohonom trikrát väčší dolet ako Ch-59 (). Telo rakety bolo predĺžené na . Ch-59M je možné vypustiť už v nadmorskej výške a tá následne vykoná let k cieľu v malej výške (od 50 do ).
Strela môže byť vybavená jednotnou priebojnou hlavicou s hmotnosťou alebo hlavicou so submuníciou o hmotnosti . Stredná kruhová odchýlka dopadu (polomer kruhu do ktorého dopadne polovica striel) je 2-.
Ch-59ME je exportná verzia rakety Ch-59. Bola exportovaná väčšine používateľov Su-30MK.
Ch-59M2 je vylepšený variant schopnosný ničiť pozemné ciele aj v noci.
Ch-59MK je protilodný variant s vylepšeným motorom, ktorý má dolet . Raketa je vybavená aktívnym radarom ARGS-59E a bojovou hlavicou s hmotnosťou . Bola vyvinutá pre stíhacie lietadlá Su-30 a zavedená v roku 2008.
Ch-59MK2 je stealth variant s vylepšeným motorom a doletom prevyšujúcim . Jeho navádzací systém kombinuje automatickú inerciálnu navigáciu a rozpoznávanie terénu s vopred naprogramovanými koordinátmi cieľa. Ch-59MK2 má hranatý trup a stealth náter na minimalizáciu radarového odrazu rakety. Strela má sklopné krídla, aby sa zmestila do vnútornej zbraňovej šachty Su-57.
Colette Healdová

Colette L. Healdová (* 1977, Montreal, Quebec) je profesorka na Massachusetts Institute of Technology (MIT), ktorá je expertkou na atmosférickú chémiu.
Raný život a štúdiá.
Healdová sa narodila v Montreale v Kanade a vyrástla v Ottawe. Titul BSc v technickej fyzike získala na Queen's University a PhD získala na Harvardovej univerzite v odbore Earth and Planetary Science. Prvý krát sa stretla s atmosférickou vedou počas jej výskumného projektu na University of Toronto. V roku 2008 sa stala assistant professor (ekvivalent docenta) atmosférickej vedy na Colorado State University. Na MIT sa presunula v roku 2012 a aktuálne má pozíciu zároveň na Department of Civil and Environmental Engineering a na Department of Earth, Atmospheric and Planetary Sciences. Na MIT je vedúcou výskumnej skupiny Atmospheric Chemistry and Composition.
Výskum.
Výskumné záujmy Healdovej zahŕňajú atmosférické plyny a častice a ich efekt na kvalitu vzduchu, ekosystémy a klímy. Jej výskum ukazuje, že pochopenie zdrojov organických aerosólov v atmosfére je limitované, čo viedlo k ďalšiemu vedeckému výskumu v tejto oblasti. Healdová je známa ako expertka na sekundárne organické aerosóly.
Od roku 2009 je predsedníčkou Aerosol Working Group pre atmosférický model GEOS-Chem. V rokoch 20062007 mala postgraduálne štipendium NOAA Climate and Global Change na University of California, Berkeley.
Ocenenia.
V roku 2015 dostala James B. Macelwane Medal od American Geophysical Union.
Tina Gažovičová

Mgr. Tina Gažovičová, PhD. (rod. Gyárfášová; * 22. december 1986, Bratislava) je slovenská analytička, politička a odborníčka na vzdelávacie politiky. V septembri 2023 bola zvolená za poslankyňu NR SR ako členka politického hnutia Progresívne Slovensko.
Vzdelanie.
Aj keď sa narodila v Bratislave, väčšinu detstva prežila vo Viedni. V rokoch 19971999 navštevovala Akademisches Gymnasium, Wien. Po návrate do Bratislavy navštevovala Gymnáziu Metodova, kde v roku 2005 maturovala. Počas strednej školy žila niekoľko mesiacov v USA a navštevovala americkú strednú školu.
V roku 2008 ukončila bakalárske štúdium sociológie na Fakulte sociálnych štúdií Masarykovej univerzity v Brne a v roku 2010 potom magisterské štúdium verejnej politiky na Ústave verejnej politiky Fakulty sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského v Bratislave s diplomovou prácou "Integrácia detí cudzincov do vzdelávacieho systému – komparácia Slovenska a Rakúska".
Na Ústave verejnej politiky Univerzity Komenského v rokoch 20102014 absolvovala aj doktorandské štúdium v odbore európske štúdiá a politiky s dizertačnou prácou "Bilingvizmus: problém, právo či hodnota? Jazykové politiky vo vzdelávaní detí z minorít na Slovensku".
Kariéra.
V roku 2009 začala pracovať v Centre pre výskum etnicity a kultúry (CVEK), kde spolupracovala do roku 2019. Spolupracovala aj s ďalšími neziskovými organizáciami vrátane Nadácie pre deti Slovenska, Centrum komunitného organizovania v Banskej Bystrici, Nadácia Socia a ďalšie.
V roku 2016 žila v Berlíne, odkiaľ externe písala pre Denník SME a pracovala pre miestnu neziskovú organizáciu "Cultures interactive".
V roku 2020 začala pracovať na ministerstve školstve, najprv ako poradkyňa štátnej tajomníčky pre oblasť inkluzívneho vzdelávania. Neskôr pracovala na Štátnom pedagogickom ústave (neskôr Národný inštitút vzdelávania a mládeže), ako vedúca oddelenia pre inklúziu a špeciálnu pedagogiku a podieľala sa na príprave reformy podporných opatrení. V roku 2023 sa vrátila na ministerstvo školstva, kde pokračovala v práci na reformách Plánu obnovy a odolnosti.
V parlamentných voľbách v septembri 2023 kandidovala za politické hnutie Progresívne Slovensko z 24. miesta na kandidátnej listine. Vo voľbách získala vyše 18 tisíc preferenčných krúžkov a stala sa poslankyňa NR SR.
Osobný život.
Jej manžel je Ondrej Gažovič, bývalý diplomat. Majú spolu dvoch synov. V istom období žili spolu na zaježovských lazoch, potom sa vrátili do Bratislavy.
Je dcérou sociologičky Oľgy Gyárfášovej.
Kyselina 2-oxoadipová

Kyselina 2-oxoadipová, známa i ako kyselina α-ketoadipová, je intermediát v metabolizme lyzínu a tryptofánu. Je to derivát kyseliny adipovej. Jej konjugovaná zásada je 2-oxoadipát alebo α-ketoadipát, ktorý predstavuje biochemicky relevantnú formu prítomnú v organizme.
Metabolizmus.
2-oxoadipát vzniká v organizme počas rozkladu lyzínu a tryptofánu. V prípade lyzínu vzniká transamináciou 2-aminoadipátu. Reakciu katalyzuje aminoadipátaminotransferáza, ktorá prenáša aminoskupinu na 2-oxoglutarát za vzniku glutamátu:
V prípade tryptofánu vzniká 2-oxoadipát z 2-aminomukonátu pôsobením hydratázy a následne pôsobením dehydrogenázy:
Bez ohľadu na spôsob vzniku sa 2-oxoadipát premieňa rovnakým spôsobom: dekarboxyluje sa za vzniku glutaryl-CoA pôsobením dehydrogenázy α-ketokyselín. V reakcii takisto vystupuje NAD+ a CoA:
Koncovým produktom premien kyseliny 2-oxoadipovej je acetoacetát.
Kyselina 2-aminomukónová

Kyselina 2-aminomukónová je intermediát v rozklade tryptofánu. Jej konjugovanou zásadou je 2-aminomukonát. Je to derivát kyseliny mukónovej.
Metabolizmus.
2-aminomukonát vzniká dehydrogenáciou 2-aminomukonát-6-semialdehydu pôsobením aminomukonátsemialdehyddehydrogenázy:
2-aminomukonát sa potom ďalej premieňa na 2-oxoadipát pôsobením hydratázy a následným pôsobením dehydrogenázy. V procese sa štiepi amoniak:
Aminoacetón

Aminoacetón je organická zlúčenina formálne odvodená od acetónu naviazaním aminoskupiny. V plynnej fáze je stabilný, ale po kondenzácii reaguje sám so sebou. Jeho protónovaná forma tvorí izolovateľné soli, ako napríklad hydrochlorid aminoacetónu, [CH3C(O)CH2NH3]Cl. Semikarbazón hydrochloridu je je takisto stabilným prekurzorom. Aminoacetón je metabolit, ktorý bol implikovaný ako biosyntetický zdroj cytotoxického metylglyoxalu.
Aminoacetón vzniká i počas katabolizmu aminokyseliny treonínu. Treonín sa najprv dehydrogenuje za vzniku 2-amino-3-oxobutyrátu, ktorý je nestabilný a spontánne dekarboxyluje za vzniku aminoacetónu. Ten sa následne oxiduje a deaminuje, čím vzniká metylglyoxal (2-oxopropanál), ktorý sa potom oxiduje na pyruvát. Táto dráha je najdôležitejšou katabolickou dráhou treonínu u cicavcov.
Znamenia

Znamenia je EP slovenskej speváčky Dominiky Mirgovej, ktoré vyšlo 17. decembra 2021. EP vyšlo iba v online forme na streamovacích platformách. Nahrávka obsahuje 5 skladieb. Na EP sa tentokrát nenachádzajú žiadne spolupráce so známymi umelcami, ale duet so svojim synom Peťkom. Na hudobných produkciách sa podieľali ADiss, Mike Jasom, Hoodini, Remo a Eugen Botoš. EP dostalo označenie „zimné EP“ a je tretím zo štvorice sezónnych EP.
Ukážky skladieb boli predstavené 13. decembra 2021 v podobe 2-minútového snippetu.
Nahrané skladby.
EP otvára skladba „Znamenia“, ktorú produkoval producent Mike Jasom z Londýna spoločne s ADissom na diaľku cez Zoom.
Druhou skladbou je „Ohana“, vďaka ktorej bola bola pomenovaná aj kolekcia Dominiky, ktorá vyšla spolu s EP.
Jedinou vianočnou piesňou je prvý spoločný duet so svojim synom Peťkom, čo je „prerábka“ jej známeho vianočného hitu „Šťastné a veselé“, ktorý naspievala ešte v roku 2014. Keďže pôvodnú skladbu Dominika nevlastní, jediné, čo jej bolo umožnené, je dať skladbu do iného aranžmánu.
Bodliak kučeravý pravý

 
Bodliak kučeravý pravý () je dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti od Európy cez Kaukaz až po Sibír. 
Opis.
Bodliak kučeravý pravý je vlhkomilná dvojročná bylina vysoká 60 až 150 cm. Priama vlnatá byľ je len hore krátko rozkonárená a po celej dĺžke je kučeravo krídlatá a mäkko ostnitá. Byľové krídla sú široko trojuholníkovito laločnaté. 
Listy sú mäkké, v obryse kopijovité, vrúbkované, do jednej tretiny laločnaté, so 4 až 6 pármi lalokov s ostňami do 2 mm. Čepele sú na rube sivo pavučinato chlpaté a zbiehavé. 
Červenofialové, zriedka ružové alebo biele kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 12 až 15 mm. Peľnice tyčiniek sú zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými štetinkami, dlhý 8 až 12 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný, plodom je hladká laločnatá nažka veľká do 3 mm, s úzkou korunkou. Zákrov pozostáva z čiarkovito šidlovitých, v dolnej tretine brvitých listeňov. Vnútorné listene sú holé alebo pavučinato vlnaté a žltkasté. Vajcovito guľovité úbory s priemerom 15 až 25 mm sú na konci konárikov nakopené po tri až päť. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia bodliaka kučeravého pravého zahŕňa mierne oblasti od Európy cez Kaukaz až po Kazachstan, Kirgizsko, Mongolsko a Sibír. Zavlečený je v Kanade, Spojených Štátoch, Indii a západných Himalájach.
Na Slovensku je na celom území v teplejších oblastiach hojný, inde zriedkavý.
Ekológia.
Bodliak kučeravý pravý obsadzuje vhodné stanovištia od nížin po horský stupeň. Rastie často v pobrežných kroviskách, priekopách, na vlhkých lúkach a na rúbaniskách. Obľubuje vlhké, výživné, humózne, kamenisté i hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od júla do septembra.
Čeršľa

Čeršľa () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží na slovensko-poľskej hranici, nad obcou Dlhoňa, približne severne od Svidníka. 
Poloha.
Nachádza sa na severozápadnom okraji vrchoviny, v hraničnom hrebeni a teda na hranici Prešovského kraja a Podkarpatského vojvodstva. Južná časť zasahuje do okresu Svidník a katastra obce Dlhoňa, severná patrí gmine Krempna v powiate Jaslo. Najbližšími sídlami sú južne situovaný Havranec a Dlhoňa, juhovýchodne leží Vyšná Pisaná a Šarbov a juhozápadne Kečkovce a Vápeník, severne sa nachádzajú Polany a severovýchodne Olchowiec. Je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty v slovenskej a Magurského národného parku v poľskej časti.
Opis.
Čeršľa leží v hraničnom hrebeni na severozápadnom okraji Laboreckej vrchoviny, na poľskom území v pohorí Beskid Niski. Západným smerom sa nachádza Jaworzyna (), Nad Tysowym (), Czeremcha () a Filipovský vrch (), južným Pomierka (), Kačurák (), Rohuľa () a Dubica (), východným Skalné (), Stávok (), Ruban () a Kury wierch () a severným Dobańce (), plytkým sedlom oddelená Czerszia () a Pakuszowa (). Južnú časť hrebeňa odvodňuje potok Mazgalica do riečky Svidničanka v povodí Ondavy, voda zo západných aj severovýchodných svahov odteká do Wisloky v povodí Visly. Vrcholom vedie značená Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, ojedinele aj Ondavskú vrchovinu, Busov, Slanské a Vihorlatské vrchy, výniočne i Tatry.
Šípková

Šípková môže byť:
Škoda 52 T

Škoda 52 T (obchodný názov Škoda ForCity Plus Praha 52T) je električka vytvorená pre české hlavné mesto Prahu firmou Škoda Transportation.
Konštrukcia.
Škoda 52T je súčasťou série ForCity Plus. Jedná sa o jednosmernú plne nízkopodlažnú päťčlánkovú električku. Vozidlo má päticu dvojkrídlových dverí nachádzajúcich sa v prvom, treťom a piatom článku. Disponuje štyrmi podvozkami, z ktorých dva otočné sú pod krajnými článkami a dva čiastočne otočné pod druhým a štvrtým článkom. Všetky podvozky sú hnacie, pričom v podvozku sa nachádzajú vždy dva asynchrónne motory, z ktorých každý poháňa dvojicu kolies na jednej strane podvozku za sebou. Vďaka tomu bola oproti ostatným modelom radu ForCity Plus dosiahnutá 100% nízkopodlažnosť u všetkých sedadiel, ktoré tak nie sú umiestnené na podestách.
Dodávky električiek.
V súvislosti s rozširovaním električkovej siete a obnovou vozového parku vypísal v novembri 2022 Dopravný podnik hl. m. Prahy súťaž až na 200 nízkopodlažných jednosmerných električiek. S prvou časťou dodávky sa počítalo v priebehu roka 2025. Víťazom súťaže sa v novembri 2023 stala Škoda Transportation, okrem nej podala ponuku do finálnej časti súťaže iba spoločnosť Stadler Rail.
Dodaných má byť 40 električiek v hodnote 82,5 miliónov korún za jeden kus. Prvých 20 električiek má byť dodaných od 1. januára do 2. decembra 2025, ďalších 20 potom v roku 2026. Pri celom využití opcie na ďalších 160 vozidiel by mala byť posledná električka dodaná do Prahy v roku 2032.
Český med

Český med (zväzová norma Český med) je norma kvality č. ČSV 1/1999, ktorú vydáva "Český svaz včelářů" pre med produkovaný na území Česka. Táto norma stanovuje kvalitatívne požiadavky na med, ktorý je určený pre spotrebiteľské balenie. Táto norma umožňuje spotrebiteľom identifikovať kvalitný med s geografickým pôvodom z Česka. Jej dodržiavanie prispieva k ochrane kvality a dôveryhodnosti českého medu.
Tu sú niektoré kľúčové body tejto normy:
Potocký potok

Potocký potok je potok na rozhraní troch geomorfologických celkov: pramenným úsekom v geomorfologickom celku Čergov a zvyšnou časťou toku v geomorfologickom celku Spišsko-šarišské medzihorie v jeho geomorfologickom podcelku Šarišské podolie a v geomorfologickom celku Beskydské predhorie v jeho geomorfologickom podcelku Záhradnianska brázda v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je pravostranným prítokom vodného toku Ternianka v povodí Sekčova. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v západne od vrchu Bukovec so v katastrálnom území Babin Potok v lesnom extraviláne na západnom okraji centrálnej časti územia obce Terňa v okrese Prešov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez lesný extravilán obce Terňa časť obce Babin Potok, pravým brehom obmýva les a pasienok Paseka, ľavým brehom brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Bukovec, pravým brehom obmýva les Stavenec. Vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, pravým brehom obmýva pole Pod Dielom, preteká cez intravilán časti obce Babin Potok, v extraviláne mení smer na juh, meandruje. Ľavým brehom obmýva úpätie vrchu a poľa Šándorovka so , v vteká na hranicu medzi časťou obce Babin Potok a časťou obce Terňa v obci Terňa a tečie po tejto hranici, v priberá pravostranný bezmenný prítok a zároveň opúšťa hranicu medzi dvoma časťami obce (katastrálnu hranicu) a vteká na územie časti obce Terňa, v priberá ďalší pravostranný bezmenný prítok, ľavým brehom obmýva pole Kamenec, v priberá pravostranný bezmenný prítok. V v extraviláne obce Terňa ústi do vodného toku Ternianka ako jej pravostranný prítok. Vodný tok Ternianka ďalej ústi do Sekčova. Pramení, preteká a ústi na území obce Terňa v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve časti obce "Babin Potok" v obci Terňa. Na území časti obce Babin Potok, pred rokom 1991 samostatnej obce, vodný tok pramení a tečie. Z prídavného mena vytvoreného z druhého komponentu názvu časti obce, zo slova "potocký", po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Potocký potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Potocký potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Potocký potok je jedinečným názvom (marec 2024).
Palaistra

Palaistra (, ) bola v starogrécka budova určená na telesnú výchovu mládeže.
Palaistra (od palé, „zápas“) bola inštitúcia podobná gymnasiu. Latinský výraz "palaestra" sa niekedy voľne používa pre gymnasion, ale v skutočnosti bola grécka palaistra (zápasnícka škola) celkom odlišná. Bola to škola, kde sa chlapci učili atletiku (predovšetkým zápasenie a box), a na rozdiel od gymnasia bola často v súkromnom vlastníctve. Palaistra sa obvykle skladala z otvoreného dvora pokrytého pieskom, ktorý ponúkal tréningovú plochu a bol obklopený obdĺžnikovým stĺporadím, za ktorým sa nachádzali šatne a kúpeľne. Stavebnou koncepciou sa však v podstate zhodovala s gymnasiom (a niekedy aj učebnou náplňou), ktorého bola často súčasťou. 
V Olympii slúžili tieto dve budovy hlavne na tréning účastníkov hier; navyše aj ako ich ubytovne. Palaistra v Olympii mala štvorcový pôdorys s rozmermi 66 krát 66 metrov. V Delfách, aspoň sčasti ovplyvnených členitým terénom, palaistra nemala veľké centrálne nádvorie, ale staviteľ kládol veľký dôraz na kúpeľ. Rozdiel pravdepodobne súvisel s relatívnym nedostatkom vody v Olympii (hoci tam bolo kúpalisko juhozápadne od palaistry), na rozdiel od bohatých zásob vody v Delfách.
Andrew Tang

Andrew Tang (* 29. november 1999, Naperville, Illinois, USA), na internete taktiež vystupujúci pod jeho hernou prezývkou penguingm1, je americký šachový veľmajster. Popri hraní šachu sa venuje aj strímovaniu na platforme Twitch. Známy je hlavne vďaka jeho zručnostiam v takzvanom bullet šachu (), či jeho hraniu šachu naslepo.
Súkromný život.
Tang sa narodil v Naperville, v americkom štáte Illinois, no v jeho ôsmich rokoch sa s rodinou presťahoval do Minnesoty. Momentálne študuje na Princetonskej univerzite.
Šachová kariéra.
Tang začal hrávať šach už od skorého veku, v materskej škole. Jeho trénerom bol John Bartholomew. Získal titul medzinárodného majstra v roku 2014, za jeho výhru v Severoamerickom juniorskom šachovom šampionáte ().
Titulom veľmajstra bol Tang ocenený v novembri roku 2017, po splnení finálnych noriem a dosiahnutím ELO ratingu nad 2 500, na turnaji v Severnej Karolíne. FIDE mu oficiálne rolu udelilo v apríli roku 2018.
V decembri roku 2018 sa Tang zúčastnil Svetového šampionátu v rýchlom šachu (), hranom v Petrohrade. Umiestnil sa na 59. mieste. Bola to taktiež jeho prvá príležitosť zahrať si naživo so svetovým šampiónom Magnusom Carlsenom.
1. októbra 2020 Tang podpísal kontrakt s e-športovou organizáciou Cloud9 pod hernou prezývkou penguingm1.
V roku 2021 sa Tang taktiež zúčastnil aj šampionátu v bullet šachu (), ktorý bol usporiadaný platformou chess.com. Hral proti známym veľmajstrom ako Hikaru Nakamura, Hihal Sarin, Daniel Naroditsky či Alireza Firouzja. Skončil na druhom mieste, po prehre s Firouzjom vo finále. V nasledujúcom ročníku rovnakého šampionátu sa umiestnil opäť na druhom mieste, tentokrát po prehre proti Nakamurovi.
Šípková (vrch v Bukovských vrchoch)

Šípková (; ) je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží na slovensko-poľskej hranici nad obcou Stakčín, približne severne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Juhozápadná časť masívu a hrebeňa leží v Prešovskom kraji, okrese Snina a na katastrálnom území obce Stakčín, severovýchodná patrí Podkarpatskému vojvodstvu, powiatu Lesko a gmine Cisna. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaná Runina, južne Topoľa, Príslop a Stakčín, juhozápadne Pčoliné, západne Parihuzovce a Osadné a severne obec Cisna. Masív patrí do Národného parku Poloniny a v slovenskej časti aj do prírodnej rezervácie Šípková.
Opis.
Šípková leží v hraničnom hrebeni na severnom okraji Bukovských vrchov, medzi vrchmi Strop () a Rypy (), západne od Ruského sedla. Východným smerom sa nachádza Jaslo (), Kruhliak (), Rypy (), Kurníkov Beskyd (), Pľaša () a Ďurkovec (), južným Hajdošík (), Solište () a Borsuk (), západným Kýčerka () Skory (), Černiny () a sedlom oddelený Strop () a severným Matragona (), Kiczerka (), Hyrlata (, Rosocha () a Rys (). Južne sa zvažujúca časť hrebeňa patrí do povodia Laborca a jeho prítoku Cirocha, kde vodu z juhozápadných svahov odvádza potok Smolník, zo severných odteká potokom Roztoczka do rieky Solinka v povodí Visly. Vrcholom vedie značená Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva miestami nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít na hrebeni je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, no tiež Laboreckú vrchovinu, Slanské a Vihorlatské vrchy, no tiež Bieszczady v Poľsku a ukrajinské Karpaty.
Bodliak laločnatolistý

Bodliak laločnatolistý () je bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Prirodzene sa vyskytuje iba na Slovensku a v Poľsku.
Opis.
Bodliak laločnatolistý je bylina vysoká do 100 cm. Byle sú hrubé, chudobne rozkonárené, s laločnatými krídlami, ktoré sú ostníkaté a široké do 5 mm.
Listy sú tenké, v obryse kopijovité, široké 3 až 5 cm, prízemné sú zúžené do krídlatej listovej stopky. Byľové listy sú so širokou bázou a sediace. Čepele sú na oboch stranách holé alebo s riedkymi kučeravými chlpmi, do jednej tretiny až do polovice laločnaté. Laloky sú trojuholníkové, tupé, trojlaločné, krátko ostníkaté.
Červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé do 16 mm. Tyčinky sú peľnicami zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými štetinkami, dlhý 10 až 13 mm. Semenník je spodný a plodom je hladká nažka veľká 3 až 4 mm. Zákrov pozostáva z pavučinato vlnatých listeňov širokých do 2 mm. Vnútorné zákrovné listene sú dvakrát dlhšie ako prostredné. Úbory s priemerom 20 až 30 mm sú jednotlivé, na dlhých ostníkato krídlatých stopkách.
Rozšírenie.
Bodliak laločnatý sa prirodzene vyskytuje iba na Slovensku a v Poľsku. Na Slovensku rastie v Malej a Veľkej Fatre, Belianskych Tatrách a v Pieninách.
Ekológia.
Bodliak laločnatolistý obsadzuje vhodné stanovištia na skalnatých vápencových stráňach. Kvitne od júla do augusta. Na Slovensku je považovaný za takmer ohrozený taxón a je chránený.
Raslavická brázda

Raslavická brázda je geomorfologickou časťou Ondavskej vrchoviny. Leží na území okresov Bardejov a Svidník.
Polohopis.
Brázda sa nachádza v juhozápadnej časti Ondavskej vrchoviny a zaberá pás územia od Bardejova po Giraltovce. Juhovýchodným okrajom preteká rieka Topľa, kde odteká voda z tejto oblasti potokom Topoľa a Koprivnička, severozápadnú časť odvodňuje Šibská voda a jej prítoky Kľušovský a Richvaldský potok. Strednú časť odvodňuje rieka Sekčov a jej prítok Hrabovec, smerujúce do Torysy. Raslavická brázda má nepravidelný tvar, pretiahnutý v severozápado-juhovýchodnom smere. V rámci Ondavskej vrchoviny je lemovaná len vlastným územím, na západe susedí s pohorím Čergov.
Na území brázdy leží množstvo obcí, medzi nimi od severovýchodu Richvald, Hervartov, Hertník, Bartošovce, Raslavice a Koprivnica v okrese Bardejov a Kuková, Giraltovce a Kračúnovce v okrese Svidník v Prešovskom kraji. Juhovýchodnou časťou prechádza cesta I/21 z Prešova do Svidníka, strednou časťou cesta II/545 spájajúca Prešov a Bardejov. Na tieto dve dopravné tepny sa pripájajú cesty III. triedy, ktoré obsluhujú tunajšie sídla. Taktiež strednou časťou prechádza aj železničná trať Prešov – Bardejov.
Chránené územia.
Na území Raslavickej brázdy sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie. 
Turizmus.
V tejto časti Ondavskej vrchoviny nie sú významné turistické lokality, no územím vedie Cesta hrdinov SNP a niekoľko miestnych značených turistických chodníkov. Oblasť je vhodná na nenáročnú pešiu a cykloturistiku.
M119

M119 je ľahká poľná húfnica kalibru vyvinutá pre americkú armádu. Ide o upravenú verziu britskej húfnice L119. Túto zbraň vybrala americká armáda pre výsadkové, horské a ľahké pešie jednotky. Kontrakt zahŕňal dodávku 150 húfnic zo Spojeného kráľovstva a ďalšie húfnice boli licenčne vyrábané v USA. Americká armáda získala 540 (podľa iných zdrojov až 821) týchto húfnic. Výroba sa začala v roku 1989.
M119 nahradila v americkej armáde 105 mm húfnicu M102, ktorá bola zavedená ešte počas vojny vo Vietname. Americká armáda nasadila húfnicu M119 prvýkrát počas vojny v Perzskom zálive v roku 1991. Neskôr túto húfnicu použila americká armáda aj počas vojny v Afganistane. Postupom času boli americké húfnice M119 modernizované na štandardy M119A2 a M119A3.
Popis.
Táto húfnica môže využívať akúkoľvek konvenčnú delostreleckú muníciu NATO kalibru 105 mm, vrátane raketových nábojov. Maximálna rýchlosť streľby je 8 nábojov za minútu po dobu 3 minút. Udržateľná rýchlosť streľby je 3 náboje za minútu po dobu 30 minút. Tento delostrelecký systém bežne obsluhuje 6-členná posádka, ale v prípade núdze to zvládnu aj 4 ľudia.
Húfnica M119 je zvyčajne ťahaná vozidlom M1097 alebo M1152 HMMWV. Môže byť ľahko prepravovaná aj pomocou helikoptéry Blackhawk alebo Chinook, prípadne vojenským dopravným lietadlom, z ktorého môže byť zhodená na padáku.
Podľa moderných štandardov nie je palebná sila a dosah tejto húfnice príliš pôsobivý. K jej hlavným výhodám však nesporne patrí nízka hmotnosť, mobilita a rýchla streľba.
Varianty.
M119A1 je modernizovaný variant, ktorý disponuje niekoľkými drobnými vylepšeniami. Medzi ne patrí systém riadenia paľby a údržba. Na zvýšenie doletu bol pre húfnice M119A1 vyvinutý vysokovýbušný raketový náboj M913, ktorý bol zavedený začiatkom 90. rokov 20. storočia. Táto munícia môže zasiahnuť ciele až na vzdialenosť . To je viac ako 70% nárast dosahu oproti štandardnému vysokovýbušnému náboju M1. 
M119A2 je ďalšia vylepšená verzia vybavená novým zameriavacím systémom. Okolo roku 2011 bol pre túto húfnicu zavedený nový vysoko výbušný náboj M1130A1 s dosahom . Ten nahradil 4 rôzne typy existujúcej munície, čím sa zvýšila účinnosť v boji a zjednodušil sa logistický reťazec.
M119A3 je najnovšia verzia s digitálnym systémom riadenia paľby a navigačným systémom vlastnej polohy. Táto húfnica bola zaradená do služby v roku 2013.
Národné obchodné gymnázium

Národné obchodné gymnázium (), je budova školy z prvej polovice 20. storočia, ktorá sa nachádza v meste Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Iné názvy.
Škola je známa aj ako Obchodné gymnázium (), alebo Národné obchodné gymnázium Vasila Levského (), v minulosti aj ako Stredná obchodná škola (), alebo Ekonomické technická škola ().
Lokalita.
Budova sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv na juhozápadnom úpätí pahorku Bunardžik.
Dejiny a charakteristika budovy.
Autorom budovy je architekt Dimităr Popov v spoluautorstve s architektom Lazarom Nančevom.
Počiatky budovy siahajú do roku 1911, keď bol založený fond s názvom "Výstavba Obchodného gymnázia" () s predsedom Stefanom Obrejkovom. Miesto pre výstavbu budovy bolo zabezpečené plovdivskou radnicou. V rokoch 19121918 bola činnosť fondu v dôsledku prebiehajúcich vojen pozastavená. Značné finančné prostriedky na výstavbu venovali továrnici Pantelej Genov a Svetoslav Karič, čiastočne bola výstavba financovaná aj bankovou pôžičkou. Základný kameň budovy bol položený 28. februára 1926. Výstavba prebiehala do roku 1927 a ešte v tom istom roku bolo do budovy presťahované gymnázium. V roku 1945 sa budova stala sídlom vojenskej nemocnice a neskôr sídlom v Plovdive novootvorenej "Štátnej univerzity" (). V 70. rokoch 20. storočia bola budova vrátená gymnáziu.
Dejiny gymnázia.
Škola bola založená pod názvom "Stredná obchodná škola" () v roku 1910 z iniciatívy "Plovdivskej obchodno-industriálnej komory" () a predovšetkým jej vtedajšieho predseduStefana Obrejkova. Prvým riaditeľom sa stal Evtim Dabev a škola v počiatkoch sídlila v dome doktora Vizantiusa na pahorku Džambaz tepe v susedstve budovy Žltej školy. Hneď v prvom učebnom roku na školu nastúpilo 58 žiakov, z toho 53 chlapcov a 5 dievčat, čo bol unikát, pretože v Bulharsku v tom čase ešte neexistovali zmiešané chlapčensko-dievčenské školy. V roku 1912 sa premiestnila do domu Ivana Duševa na pahorku Sachat tepe. V priebehu roku 1914 bol pri škole otvorený Žiacky kooperatívny spolok "Săglasie" (, doslovne "Súhlas"), ktorý sídlil v suteréne budovy a mal za úlohu pomáhať so vzájomnými vzťahmi medzi žiakmi. Žiakom z chudobných rodín taktiež zabezpečoval stravu a neskôr aj ubytovanie. V učebnom roku 1927/1928 začalo gymnázium pôsobiť v súčasnej budove. V roku 1945 bolo gymnázium premenované na "Ekonomickú technickú školu" (). V roku 1991 bol škole vrátený názov Obchodné gymnázium. V roku 2006 získalo gymnázium štatút národného gymnázia.
Gymnázium pripravuje svojich žiakov aby sa stali ako absolventi špecialistami vo všetkých sférach ekonomiky v oboroch:
Logo gymnázia predstavuje vyobrazenie starorímskeho boha Merkúra.
Stará fontána na ulici Angel Kănčev

Stará fontána na ulici Angel Kănčev (), alebo len Stará fontána () je kašna z polovice 19. storočia, ktorá sa nachádza v meste Triavna v Gabrovskej oblasti v severnom Bulharsku.
Stavba má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu 
Dejiny.
Fontána bola postavená v roku 1851. Fontána bola postavená z iniciatívy vplyvného trevnenského čorbadžiju (titul udeľovaný v 18. a 19. storočí najzámožnejším bulharským obrodeneckým dejateľom v obci) Nikolu Čuškova. V roku 1967 stavba získala štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu V roku 1975 a v roku 2008 prebehli na fontáne reštauračné práce.
Charakteristika.
Autorom stavby je Boňu Čuškov, brat iniciátora výstavby.
Na prednej fasáde fontány sa nachádza staviteľský nápis v znení: „"Cia češma sogradi Nikola Čuškoolu Boňu Čuškoolu v leto 1851 mcă iul 24“" (doslovne: „"Túto fontánu postavil Nikola Čuškoolu Boňu Čuškoolu v lete 1851 mesiac júl 24“").
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu, 
Rok vyhlásenia: 1967
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota stavby
Patria AMV

Patria AMV je fínske obrnené obojživelné vozidlo 8x8. Je určené na prepravu mechanizovaných jednotiek, ako aj na poskytovanie bojovej podpory pre pešie jednotky.
Vývoj vozidiel Patria AMV sa začal v roku 1995 a jeho cieľom bolo nájsť náhradu za obrnené transportéry Sisu Pasi. Skúšky sa začali v roku 2003 a v tom istom roku boli fínskej armáde dodané prvé vozidlá. Následne bola Patria AMV exportovaná do Chorvátska a Slovinska. V Poľsku bola spustená licenčná výroba modifikovanej verzie, ktorá je známa ako Rosomak. V roku 2022 objednalo tieto vozidlá vo verzii AMV XP aj Slovensko. 
Konštrukcia.
Patria AMV bola navrhnutá tak, aby poskytovala optimálnu modularitu a bola prispôsobiteľná pre širokú škálu verzií bez zmeny základných systémov vozidla. Poskytuje tak platformu pre tieto varianty: obrnený transportér, bojové vozidlo pechoty, veliteľské vozidlo, sanitka, prieskumné vozidlo, protitankové vozidlo s riadenými strelami, obrnené opravárenské a záchranné vozidlo a nakoniec 120 mm mínometný systém.
Patria AMV je poháňaná dieselovým motorom Scania DI12 s výkonom 480. K dispozícii sú aj dieselové motory Scania DC 12 alebo DC 13 s výkonom 543 alebo 600 koní. Vozidlo na podvozku 8×8 sa dokáže na ceste pohybovať rýchlosťou až 100 km/h, a dojazd má až 1 000 kilometrov. Navyše sa dokáže bez prípravy aj plaviť. K jeho obsluhe postačuje dvojčlenná osádka a v základnej konfigurácii bojového vozidla má v zadnom priestore miesto pre 10 vojakov.
Patria AMV je vybavená modulárnou balistickou ochranou. Pancierovanie pozostáva z vymeniteľných modulov rôznej hrúbky a môže byť prispôsobené požiadavkám misie. Ťažké pancierovanie môže byť odstránené počas mieru alebo počas prepravy a po príchode vozidla do bojového priestoru môže byť opäť nainštalované. Modulárne pancierovanie tak môže poskytovať posádke rôznu úroveň ochrany podľa normy STANAG 4569: od Level 1 (proti munícii kalibru 7.62mm) do Level 6 (proti priebojnej munícii do kalibru 30mm). Vozidlo má tiež výbornú protimínovú ochranu, ktorá ochráni posádku pred výbuchom až do 10 kg TNT. V závislosti od pancierovania a výzbroje má potom obrnený transportér hmotnosť od 16 do 26 ton.
Štandardné AMV fínskej armády sú vyzbrojené diaľkovými zbraňovými stanicami Protector M151, ktoré sú vybavené 12,7 mm guľometom a 40 mm automatickým granátometom. Tento variant je v službách fínskej armády známy ako XA-360. V závislosti od požiadaviek zákazníka je možné osadiť širokú škálu zbraní. Druhým fínskym modelom je XA-361, ktorý je vybavený diaľkovo ovládanou 120 mm mínometnou vežou Patria Nemo.
Poľský KTO Rosomak predstavuje variant bojového vozidla pechoty vybavený vežou Oto Melara Hitfist-30P, ktorá je vyzbrojená 30 mm kanónom Mk 44 a 7,62 mm guľometom UKM-2000C. Neskoršie verzie Rosomak-M2 a M3 sú v podstate obrnené transportéry vybavené otvorenou vežou OSS-D so 40 mm granátometom Mk-19 alebo ťažkým guľometom NSW/WKM-B kalibru 12,7 mm.
Slovenská verzia AMV XP je vybavená domácou vežou TURRA 30 s kanónom GTS-30/N kalibru 30 mm.
Na streche

Na streche je televízna relácia, ktorú vysielala TV Markíza v rokoch 2003 – 2010. Reláciu moderovala Oľga Záblacká, ktorá sa podieľala na relácii aj autorsky.
Ide o lifestylový magazín, ktorého súčasťou bola talkshow v prvej časti a reportáž v druhej. Prinášala novinky zo sveta slovenského šoubiznisu a života známych osobností, pričom bola prezentovaná ako „nebulvárna“. Témou talkshow boli novinky hostí v rámci ich profesie. Hosťami boli i také osobnosti, ktoré si súkromie úzkostlivo strážia. Dokrútky boli postavené na návštevách domácností niektorého z prominentov.
Súčasťou relácie bola rubrika Kačica týždňa, v ktorej moderátorka vyvracala výmysly novinárov o známych osobnostiach.
Je to vôbec prvá talkshow na svete, ktorá hostila svojich hostí reálne na streche budovy a nie v štúdiu. Natáčalo sa na streche v centre starej Bratislavy.
Relácia patrila dlhé roky k úspešným pôvodným formátom televízie Markíza, na ktorej obrazovkách figurovala niekoľko rokov pod taktovkou dramaturgičky Gabriely Drobovej v spolupráci s režisérom Petrom Balážom.
V sobotňajšom slote patrila medzi najstabilnejšie a najvýkonnejšie tituly s podielmi siahajúcimi často na 40 percentné hodnoty. V snahe využiť popularitu si Markíza dokonca dovolila reláciu predĺžiť, kedy sa namiesto polhodinového slotu ocitla v 50-minútovom.
Ku koncu sa televízia rozhodla reláciu presunúť na stanicu TV Doma, krátko na to však bola zrušená.