burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Friedrich Reinitzer

Friedrich Richard Reinitzer (* 25. február 1857, Praha – † 16. február 1927, Graz) bol česko-rakúsky botanik a chemik. Objavil kvapalné kryštály. Objav dlho nevyvolával záujem, ale v roku 1965 bol na báze kvapalných kryštálov vyrobený prvý displej a pozabudnutý Reinitzer došiel uznanie.
Vyštudoval chémiu na nemeckej časti pražskej techniky. V roku 1883 habilitoval. Potom na škole učil, v pozícii tzv. súkromného docenta. V rokoch 18881901 bol profesorom na Karlovej univerzite. Potom odišiel do Grazu, kde na tunajšej univerzite dokonca v rokoch 19091910 zastával post rektora.
Tekuté kryštály objavil ešte v Prahe, krátko po prestupe na Karlovu univerzitu. Na počiatku objavu bol výskum cholesterolu. Nielenže pri ňom určil správny sumárny vzorec cholesterolu (C27H46O), ale aby objasnil chemickú podstatu látok cholesterolového typu, pozoroval mezomorfné fázy cholesterolacetátu a cholesterobenzoátu pod mikroskopom. Kryštalické zmeny, ktoré objavil, ho prekvapili. Nebol si istý, ako objav interpretovať a požiadal o pomoc profesora fyziky na univerzite v Aachene Otta Lehmanna. Ten navrhol pojem kvapalné (alebo tekuté) kryštály.
Čertov kameň

Čertov kameň je skala nachádzajúca sa na južnom okraji Lesoparku Cemjata, v lese pod Ščerbovou horou. Leží v potoku Čertov jarok, 300 m od štátnej cesty II/546 (PrešovMargecany). Rozmery balvana sú asi 2 x 3 m. Je to ojedinelý blok žilného kremeňa, ktorý je reliktom paleogeného treťohorného mora. Vznikol z rozvetraných polymiktných zlepencov z obdobia eocénuoligocénu (pred 23 až 45 mil. rokov) a je zachovaný v centrálno-karpatskom paleogéne Šarišskej vrchoviny.
Prístup.
Najjednoduchšia trasa je z Cemjaty od zastávky (MHD č. 18). K Čertovmu kameňu sa dostaneme po červenej turistickej značke (TZ) smer Čertov kameň. Pokračujeme po červenej TZ smer Janov. Celkový čas trvania pochodu je asi 45 minút.
Tanque Argentino Mediano

Tanque Argentino Mediano alebo TAM je hlavný bojový tank, vyvinutý na účely argentínskej armády nemeckou spoločnosťou Rheinmetall. Pri stavbe tanku bol použitý podvozok nemeckého bojového vozidla pechoty Marder. Argentínska armáda má celkom 213 týchto tankov (2012).
História.
Niekoľko rokov po skončení druhej svetovej vojny tvorili základ argentínskych obrnených síl americké stroje M4 Sherman, no v 70. rokoch 20. storočia už bolo veľmi ťažké udržať tieto tanky v prevádzke. To bol dôvod na rozhodnutie o obstaranie nového tanku. Väčšina vtedy vyrábaných tankov mala hmotnosť nad 40 ton. Preto bolo rozhodnuté vyvinúť úplne nový tank, ktorý by spĺňal všetky požiadavky argentínskej armády. Kontrakt bol uzatvorený so západonemeckou spoločnosťou Rheinmetall, ktorá vtedy vyrábala nemecké bojové vozidlá pechoty Marder.
Prvý prototyp TAM (Tanque Argentino Mediano) bol vyrobený v roku 1976 a ďalšie dva prototypy v nasledujúcom roku. Tank bol vyskúšaný a schválený armádou Argentíny. Závod na výrobu týchto tankov (Tams) bol postavený v blízkosti Buenos Aires. Vyrobilo sa celkom asi 200 tankov, ale žiadny z nich sa nezúčastnil vojny o Falklandy. V spolupráci so spoločnosťou Rheinmetall bolo vyvinuté tiež bojové vozidlo pechoty, vyrobené v počte asi 150 kusov, pričom ďalšia výroba vozidiel bola z dôvodu finančnej krízy zastavená roku 1986.
Opis.
Podvozok tanku bol prevzatý z nemeckého bojového vozidla pechoty Marder. Sedadlo vodiča je umiestnené v prednej ľavej časti tanku. Po pravej strane vodiča sa nachádza motor a prevodovka. Čelný pancier má potrebný uhol sklonu pre zabezpečenie maximálnej ochrany pri zachovaní hmotnostnej kategórie tanku. Pancierovanie je však slabšie ako napr. u tankov Leopard 1 alebo AMX 30. Optická veža je situovaná v zadnej časti tanku. Vo veži sú umiestnení traja členovia posádky - veliteľ a strelec napravo, nabíjač naľavo.
Hlavnú zbraň tvorí 105 mm kanón, vybavený ejektorom (širšiu časť kanónu, ktorá bráni splodinám vniknúť do priestoru posádky). Kanón má námer -7° až + 18°. Ako sekundárna zbraň slúži koaxiálny 7,62 mm guľomet a podobná zbraň môže byť umiestnená v hornej časti veže. Na bokoch veže sú štvorhlavňové granátomety pre dymové, či trieštivé granáty. Zásobu streliva tvorí 50 nábojov pre 105 mm kanón a 6000 nábojov pre 7,62 mm guľomety.
Ďalší vývoj.
Na základe TAM boli v rokoch 1988 až 1993 vyvinuté ďalšie vozidlá; obrnené vyslobodzovacie vozidlo a 155 mm samohybná húfnica.
Eutychides

Eutychides alebo Eutychidés (, iný prepis: Eutychidés ) bol grécky sochár z prelobu 4. a 3. storočia pred Kr.
Sochár Eutychides pochádzal zo Sikyónu. Bol Lysippovým žiakom, a majstrov vplyv badať v majestátnosti a ladnosti drapérie na mramorovej kópii jeho pôvodne bronzovej sochy Tychy z Antiochie. V antike bolo toto dielo vysoko hodnotené a často reprodukované. O bronze Tyché z Antiochie sa hovorilo, že je plynulejší ako voda. Tyché sedí na skalnatej zemi, v ruke má niekoľko klasov a na hlave má korunu s vežami, ktorá sa odvtedy stala atribútom alegórií miest. Na soche je najoriginálnejšia topografická narážka, vybiehajúceho dieťaťa pod jej nohou predstavujúceho rieku Orontes, tečúcu pod zemou a znovu sa vynárajúcu v Antiochii.
Eutychides bol podľa rímskeho spisovateľa Plínia na vrchole počas 121. olympiády (t. j. v rokoch 296 až 292 pred Kr.) Zmieňuje sa tiež, že bol autorom sochy riečneho boha Eurota. O ďalšom jeho sochárskom diele nám zanechal správu grécky cestovateľ Pausanias po návšteve olympijskej "Altidy": „"Antipatrovu sochu vytvoril Polykleitos, Timosthena potom Eutychides, vyučený Lysippom. Tento Eutychides zhotovil Sýrčanom z Orontu sochu Tychy, ktorá sa u domácich teší veľkým poctám."“
U Trojáku

U Trojáku je prírodná rezervácia ev. č. 2007 neďaleko obce Kněžice v okrese Třebíč v nadmorskej výške 606 - 669 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana.
Predmetom ochrany je starý bukový porast na stanovišti sviežich jedľových bučín.
Ford 3-Ton M1918

Ford 3-ton M1918 tank bol americký ľahký tank prvej svetovej vojny a jeden z prvých projektov tankov realizovaných v Spojených štátoch. Išlo o malé vozidlo pre dvojčlennú posádku, vyzbrojené jedným guľometom M1919 Browning, ktoré dosahovalo maximálnu rýchlosť /h (8 mph).
História.
Vývoj trojtonového tanku firmy Ford sa začal v polovici roku 1918 s plánom doplniť ním výzbroj Amerických expedičných síl vedľa Renaultu M1917. Počiatočnú výrobnú sériu predstavovalo pätnásť vozidiel, z ktorých jedno bolo odoslané do Francúzska ku skúškam. Celkom bola zadaná výroba 15 000 exemplárov, ale americké tankové vojsko pociťovalo, že vozidlo nespĺňa jeho požiadavky na tank, a s uzavretím prímeria na západnej fronte bola zákazka na ďalšiu výrobu zrušená. Zostalo iba pätnásť exemplárov vyrobených počas vojny.
Zachované exempláre.
Je známy jeden zachovalý exemplár, ktorý sa nachádza v "National Infantry Museum" vo Fort Benning, v Georgii.
Light Tank M2

Light Tank M2 () bol ľahký tank používaný začiatkom druhej svetovej vojny armádou Spojených štátov amerických. V roku 1922 bolo v USA rozhodnuté o realizácii vývoja nových ľahkých a stredných tankov, ktoré by nahradili zastarané typy. V roku 1933 bol na podklade predchádzajúcich projektov vyvinutý prototyp ľahkého tanku s označením "T2". Ďalší prototyp "T2E1" bol prijatý do výzbroje americkej armády v roku 1935 ako M2A1 a v USA sa tak rozbehla prvá sériová výroba tanku od konca prvej svetovej vojny. Druhý prototyp "T2E2" bol v rovnakom roku štandardizovaný ako M2A2.
Technické údaje.
Konštrukcia tanku M2A1 bola vyrobená z oceľových plechov. Na vyvýšenej konštrukcii sa nachádzala veža s veliteľskú kopulou. Výzbroj pozostávala z guľometu M2HB kalibru 12,7 mm vo veži, spojeného s guľometom M1919 kalibru 7,62 mm. Ďalší guľomet rovnakého typu bol inštalovaný v guľovitej lafete na čelnej strane korby. Neskorší variant M2A4 potom niesol ako hlavnú výzbroj 37 mm kanón M5. Podvozok pozostával z dvojice štyroch pojazdových kolies, dvoch kladiek, hnacím a napínacím kolesom. Ako pohonnú jednotku tank používal niekoľko typov motorov Continental R-670 a W-670. Maximálna rýchlosť stroja bola na ceste 58 km/h, v teréne sa pohybovala okolo 30 km/h. Dojazd dosahoval 320 km.
Bojové použitie.
Bojov druhej svetovej vojny sa zúčastnila iba verzia M2A4 a to v Pacifiku v období 1942-43 v bojoch o Guadalcanal. Následne však boli stroje stiahnuté k výcviku a u bojových jednotiek nahradené novým typom ľahkého tanku M3 Stuart. Niekoľko kusov M2A4 boli tiež dodané do Veľkej Británie, kde slúžili ako stroje pre výcvik tankových posádok. Vo svojej výzbroji ich mala v rámci programu Lend-Lease (pôžička a prenájom) tiež austrálska armáda.
Celkovo bolo od roku 1935, kedy sa začala produkcia séria ľahkých tankov typom M2A1, vyrobené 704 kusov všetkých variantov. Výroba bola ukončená v roku 1941.
Heavy Tank M6

Heavy Tank M6 bol americký ťažký tank z obdobia druhej svetovej vojny. Tank bol vyvíjaný od roku 1940 do roku 1942. Medzi novembrom 1940 a februárom 1943 bolo vyrobených celkom 40 vozidiel overovacej série, pôvodne označených T1, ale vozidlo sa nezúčastnilo žiadnej akcie. Dôvodom bola ako logistická náročnosť na lodný priestor, ktorý by si taký tank vyžiadal pri transporte na zámorské bojisko (dvojnásobný oproti tanku M4 Sherman) tak očakávané problémy, ktoré by príslušné vozidlo muselo prekonávať pri útočných operáciách, vzhľadom k svojej hmotnostnej nekompatibilite s existujúcim ženijním vybavením US Army. Vozidlo napriek tomu poslúžilo pri vývoji progresívnych konštrukčných prvkov neskôr uplatnených na sériových stredných tankoch americkej armády, ako napríklad hydraulického pohonu otáčania veže, systému stabilizácie výzbroje, alebo technológie výroby odlievaného pancierovania.
M41 Walker Bulldog

M41 Walker Bulldog bol americký ľahký tank, vyvinutý ako náhrada za staršie tank M24 Chaffee.
História.
Predchodca tanku M41, ľahký tank M24 Chaffee, bol časom čoraz viac zastaraný. Najmä jeho 75 mm kanón M6 neumožňoval účinný boj proti sovietskym tankom. Jedným z hlavných cieľov americkej armády bolo získanie lepšieho ľahkého tanku na prieskumné účely. Vývoj nového ľahkého tanku bol zahájený v roku 1947. Podľa zadania mal mať možnosť leteckej prepravy a byť vyzbrojený kanónom kalibru 76 mm.
Prvý prototyp, ktorý spĺňal zadanie, sa objavil v roku 1949 a mal názov M41. Po sérii skúšok začala roku 1951 výroba v závodoch "Cadillac Cleveland Tank Plant". Spočiatku bol tank nazývaný "Little Bulldog", ale neskôr došlo k premenovaniu na "Walker Bulldog" podľa generála Waltona Walkera, ktorý zahynul v roku 1950 počas kórejskej vojny.
Tank M41 bol dobre vyzbrojený a mobilný, ale mal aj nevýhody - vysokú spotrebu paliva, hlučný motor a príliš veľkú hmotnosť. V Spojených štátoch amerických boli vyvíjané ľahšie tanky T71 a T92, ale tieto projekty boli nakoniec zrušené, čím sa predĺžila doba nasadenia M41.
Nasadenie.
M41 prekonal krst ohňom počas kórejskej vojny. Najnebezpečnejší nepriateľ pre M41 v tejto vojne bol sovietsky T-34/85. V roku 1961 bolo 150 tankov M41 dodaných do Japonska. Japonci považovali tento počet za nízky a doplnili stav tankmi Typu 61 vlastnej výroby. M41 sa tiež zúčastnil vietnamskej vojny, kde bol používaný juhovietnamskou armádou, ale nemohol sa porovnávať so strednými tankmi T-54.
"Walker Bulldog" bol exportovaný do mnohých krajín, ako je Brazília (300 ks), Čile (60 ks), Dominikánska republika (12 ks), Guatemala (10 ks), Somálsko (10 ks), Thajsko (200 ks), Taiwan (675 ks) a Tunisko (10 ks). Niektoré upravené tanky boli používané veľmi dlho, napr. V Thajsku až do roku 2006.
M48 Patton

M48 Patton je stredný tank, ktorý bol navrhnutý v Spojených štátoch. Pomenovaný bol po generálovi George S. Pattonovi, ktorý bol veliteľom americkej Tretej armády počas druhej svetovej vojny a jedným z prvých amerických zástancov využitia tankov vo vojne. Išlo o následníka tanku M47 Patton. M48 Patton slúžil ako dočasný tank v službách americkej armády do doby, než bol nahradený prvým americkým hlavným bojovým tankom M60. Typ M48 bol hlavným bojovým tankom americkej armády a námornej pechoty počas Vietnamskej vojny. Počas studenej vojny bol značne rozšírený medzi americkými spojencami, najmä v krajinách Severoatlantickej aliancie (NATO).
M48 Patton bol navrhnutý tak, aby nahradil skoršie tanky M47 Patton a M4 Sherman. Aj keď sa do značnej miery podobal typu M47, išlo o úplne nový návrh tanku. Niektoré modely M48A5 slúžili až do 80. rokov a rad rôznych modelov tanku M48 Patton slúžil dodnes po celom svete. Tento typ bol posledným americkým tankom, na ktorý bol montovaný 90 mm hlavňový kanón a jeho posledný model, M48A5, už bol modernizovaný a niesol nový typ, používaný v tanku M60, a to 105 mm kanón.
Najväčším operátorom modernizovaných tankov M48 MBT je v súčasnosti Turecká armáda, ktorá má vo svojich skladoch viac ako 1 400 tankov tohto typu.
Stingray

Stingray je americký ľahký tank, vyvinutý spoločnosťou "Cadillac Gage" (dnes "Textron Marine &amp; Land Systems"). Kvôli dosiahnutiu nízkej ceny bol tank navrhnutý tak, aby v ňom bolo možné použiť čo najviac komponentov z iných amerických obrnených vozidiel. Jediným užívateľom je Thajsko.
Stingray.
Vývoj tanku bol zahájený v roku 1983 a v auguste roku 1984 bol dokončený prvý prototyp. V rokoch 1988 až 1990 bolo dodaných celkovo 106 kusov tankov do Thajska. Hlavnú zbraň tanku tvorí 105 mm kanón. Maximálna rýchlosť tanku na ceste je 71 km/hod. Je schopný prekonať vertikálnu prekážku s výškou max. 82 cm. Brodivosť je 107 cm.
Stingray II.
Stingray II je novšia verzia tanku Stingray, vyvinutá spoločnosťou "Cadillac Gage" pre export. Ide o ľahký tank s vysokou pohyblivosťou a manévrovateľnosťou, vhodný na prieskumné účely, na plnenie úloh delostreleckej palebnej podpory, a pod. Čelný pancier odolá streľbe priebojnou muníciou z guľometu kalibru 14 mm. Pre zlepšenie ochrany môže tank byť vybavený prídavným pancierovaním. Dojazd sa oproti staršej verzii zvýšil o 40 km (pri cestovnej rýchlosti 48 km/h). Výkon motora bol zvýšený na 550 hp (410 kW) pri 2300 otáčkach za minútu. Tank má ochranu proti účinkom zbraní hromadného ničenia.
Hlavná zbraň je britský 105 mm kanón radu L7, inštalovaný v elektro-hydraulicky poháňanej zbraňovej veži. Kanón má ejektor, úsťovú brzdu a termoizolačný plášť hlavne. Zameriavač je duplicitný, pre strelca a veliteľa. Tank má digitálny systém riadenia paľby. K dispozícii je systém nočného videnia, termovízny systém a laserový diaľkomer. Kanón má stabilizáciu v oboch osiach. Doplnkové zbrane tvoria koaxiálny 7,62 mm guľomet so zásobou 2400 ks nábojov a 12,7 mm protilietadlový guľomet M2 Browning sa zásobou 1100 nábojov, lafetovaný na hornej časti veže. Na každej bočnej strane veže je štvorhlavňový granátomet.
Popis.
Čelný pancier je šikmý a v jeho hornej časti sa nachádza prielez pre vodiča. Horná časť korby je vodorovná s miernym zvýšením v zadnej časti, kde je umiestnený motor. Bočné steny korby sú kolmé. Zadná časť korby je takisto kolmá a sú tu umiestnené výfuky motora. Veža sa nachádza zhruba uprostred trupu, jej čelo sa vertikálne zužuje a boky sú šikmé. Protilietadlový guľomet kalibru 12,7 mm je na pravej strane veže. Tank má na každej strane šesť pojazdných kolies, tri kladky, ktoré podopierajú pásy, jedno napínacie koleso umiestnené vpredu a jedno hnacie koleso, ktoré je vzadu.
Basketbal na Panamerických hrách 1975

Basketbal na Panamerických hrách 1975 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1975. Konal sa v Mexiko City, v Mexiku v dňoch od 13.25. októbra 1975, za účasti 10 mužských a 8 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli mužské družstvo Bahám a ženské družstvá Dominikánskej republiky a Salvádora. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 7. vydanie. V mužskej kategórii sa víťazom stalo , ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnilo pred a . U žien získalo svoj štvrtý titul rovnako , ktorá sa umiestnilo pred a . 
Mužský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na Letné olympijské hry 1976, ktoré hostil Montreal. Kvalifikovalo sa ne iba víťazné družstvo. Zo ženského turnaja postúpili najlepšie 3 družstvá na svetovú olympijskú kvalifikáciu.
÷ (album)

÷ (čítaj „divide“) je tretí štúdiový album anglického speváka-skladateľa Eda Sheerana, ktorý vyšiel 3. marca 2017 prostredníctvom Asylum Records a Atlantic Records. Piesne „Castle on the Hill“ a „Shape of You“ boli vydané 6. januára 2017 ako pilotné single albumu.
Rádiové dievčatá

Rádiové dievčatá, v angličtine Radium Girls bola aféra v 20. rokoch 20. storočia v Spojených štátoch amerických Rádiové dievčatá boli robotníčky, ktoré na základe zákazky pre armádu natierali ciferníky hodiniek rádioaktívnymi farbami v továrni spoločnosti The U. S. Radium v Essex Country v New Jersey. Majitelia továrne a chemici používali na ochranu platne z kovu a na tvár používali masky. Robotníčky nikto o nebezpečenstve rádioaktivity neinformoval a nepoužívali radiačnú ochranu. Boli uisťované, že práca je úplne bezpečná. Ženám začali vypadávať zuby a vlasy, objavili sa zlomeniny, nádorové ochorenia. Potom, ako väčšina z nich ochorela, ich zamestnávateľ dal zdravotne vyšetriť. Zistilo sa, že v ich telách sa vyskytuje zvýšená rádioaktivita. Tieto skutočnosti im však zamestnávateľ zamlčal. Než sa robotníčkam podarilo v roku 1926 dostať prípad na súd, niekoľko z nich zomrelo. Tie, ktoré prežili, vysúdili 10 000 dolárov a 600 dolárov ročnej renty.
T14 (tank)

Ťažký tank T14 bol spoločným projektom americkej a britskej armády počas druhej svetovej vojny. Tank T14 mal slúžiť ako pechotný tank v radoch oboch armád.
Prototyp tanku T14 bol dokončený až roku 1944; touto dobou britský pechotný tank Churchill slúžil už 2 roky a dočkal sa značného zdokonalenia oproti svojim raným verziám. Projekt tanku T14 bol preto ukončený. Americká armáda pracovala na podobnom tanku, ktorý by bol podobne pancierovaný ale s vyššou rýchlosťou, vhodný aj pre iné nasadenie než ako pechotný tank. Tento vývoj viedol k vytvoreniu stredného tanku T20.
Návrh a vývoj.
V roku 1941, vedenie "United States Ordnance Department" cestovalo do Británie za účelom získania britských skúseností, nápadov a požiadaviek pre budúci vývoj. V diskusii zaznela možnosť vytvoriť dobre vyzbrojené a opancierované vozidlo, ktoré by bolo silnejšie než vtedy produkovaný britský pechotný tank Churchill (A22).
Tank mal mať britský 57 mm kanón QF 6-pounder alebo americký 75 mm kanón a mal zdieľať mnoho častí s tankom M4 Sherman, ale s pancierovaním 2× silnejším (až 101 mm) ako mal v tom čase M4 Sherman.
Briti v roku 1942 objednali výrobu 8 500 kusov, načo sa rozbehli detailné vývojové práce. Testovanie prototypu dokončeného v roku 1944 ukázalo, že tank je pre praktické využitie príliš ťažký. V tom čase však už britská armáda disponovala novými verziami tankov Churchill a krížnikových tankov s uspokojivými parametrami, preto bol vývoj tanku T14 zastavený. Boli vyrobené iba 2 prototypy, jeden bol na testovanie v americkej armáde a druhý bol poslaný do Spojeného kráľovstva. Prototyp, ktorý bol poslaný do Británie sa dochoval a je umiestnený v Bovingtonskom tankovom múzeu. Briti podľa rovnakých špecifikácií ako T14 vytvorili vlastný návrh tanku pod názvom A33 "Excelsior", ktorý však tiež nebol zaradený do služby.
Basketbal na Panamerických hrách 1979

Basketbal na Panamerických hrách 1979 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1979. Konal sa v San Juane, v Portoriku v dňoch od 2.14. júla 1979, za účasti 10 mužských a 7 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli mužské družstvo Dominikánskej republiky a ženské družstvá Bolívie a Portorika. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 8. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Coliseo Roberto Clemente s kapacitou 10 000 divákov. V mužskej kategórii obhájilo titul , ktoré sa vo finálovej skupine umiestnilo pred domácim a . U žien získala titul , ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnila pred obhajcom prvenstva z a . 
Ženský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na svetovú olympijskú kvalifikáciu, ktorú hostilo Bulharsko. Kvalifikovalo sa ňu 5 najlepších družstiev.
T29 (tank)

T29 bol projekt amerického ťažkého tanku, ktorý vznikol počas druhej svetovej vojne. Stroj nebol nikdy sériovo vyrábaný, a nezasiahol ani do bojov.
Vznik a vývoj.
Práce na projekte začali v marci 1944. Tento stroj mal byť americkou odpoveďou na ťažký nemecký 70 tonový tank Tiger II, pretože americké velenie nepovažovalo práve dokončovaný 45 tonový M26 Pershing za dostatočne odolný proti 88 mm kanónu KwK 43, ktorým boli vyzbrojené tanky Tiger II.
T29 bol založený na predĺženej korbe tanku T26E3, mal však silnejšie pancierovanie, vylepšený motor Ford GAC s výkonom 770 ks (570 kW) a masívnu vežu s 105 mm kanónom T5. Jeho hmotnosť bola takmer 70 ton a pancierovaním aj výzbrojou bol plne porovnateľný s Tigrom II. Niektoré skúšobné verzie mali motory Allison V-1710.
V rovnakej dobe vyvíjali Američania tiež takmer identický tank T30, ktorý však bol vybavený 155 mm delom T7 a silnejším motorom. K jeho obsluhe bola posádka rozšírená o jedného člena - nabíjača.
Skúšobná výroba T29 sa začala vo februári 1945, ukončením vojny v Európe ale zmizla potreba ich nasadenia. Napriek tomu boli objednané obmedzené dodávky tankov T29 a T30 s tým, že by vďaka svojim výkonným kanónom a silnému pancierovaniu mohli byť užitočné pri útokoch na japonské opevnenia. Avšak vojna s Japonskom skončila skôr, než mohli byť nasadené.
Vývoj T29 zavŕšil ťažký tank T34 osadený 120 mm kanónom odvodeným z ťažkého protilietadlového kanóna 120 mm M1. Boli vyrobené iba dva prototypy - jeden upravený z T29, druhý z T30. Aj v tomto prípade však ukončil ďalšie práce koniec vojny. Cenné skúsenosti získané pri vývoji týchto tankov však boli zúročené v 50. rokoch pri konštrukcii ťažkého tanku M103.
Ťažký tank T29 mal dva pasívne diaľkomery, ktoré vyčnievali po oboch stranách veže.
Dodnes sa zachovali dva tanky T29. Jeden sa nachádza na základni Fort Benning v Georgii, druhý je vystavený v Pattonovom múzeu jazdectva a tankových vojsk vo Fort Knox v Kentucky.
T30 (tank)

T30 bol americký ťažký tank vyvíjaný koncom druhej svetovej vojny. Mal byť, rovnako ako jeho „príbuzný“ tank T29, americkou odpoveďou na ťažký nemecký 70 tonový tank Tiger II, lebo práve dokončovaný 45 tonový M26 Pershing nebol podľa amerického velenia patrične pancierovaný proti 88 mm kanónu KwK 43, ktorým boli tanky Tiger II vyzbrojené.
Rovnako ako T29 nebol ani T30 nikdy sériovo vyrábaný a nezasiahol ani do bojov.
Vývoj.
S vývojom štyroch ťažkých tankov sa začalo v roku 1944; išlo o dva tanky T29 vybavené 105 mm delom T5 vo veži a dva tanky T30 vyzbrojené 155 mm delom T7. Na verziách T30 sa začalo pracovať v apríli 1945 a vývoj bol dokončený v roku 1947. Až na nevyhnutné úpravy vyvolané použitím rozdielneho motora Continental 810 HP, mali obe tanky zhodný podvozok.
155 milimetrový tankový kanón T7 patril k najväčším delám, ktorými bol kedy americký tank vybavený. Strieľal ako protipancierovými delostreleckými granátmi, tak trieštivými delostreleckými granátmi. Nabíjacie zariadenie bolo vybavené pružinovým nabijákom. Veža tanku bola pomerne vysoká, aby pojala stojace nabíjačky a delovú lafetu. Aj tak však mohlo byť delo nabíjané len v obmedzenom námere. Tank so sebou mohol viezť až 34 protipancierových a trieštivých granátov.
Kanón T7 používal delenú muníciu. Projektil vážil 43 kg a prachová náplň 18 kg. Manipulácia s nimi bola pomerne veľmi obtiažna, čo bolo jednou z príčin veľmi nízkej rýchlosti paľby (2 rany za minútu s dvoma nabíjačmi).
Posádka tanku bola šesťčlenná - vodič a radista v trupe, veliteľ, strelec a dvaja nabíjači vo veži.
Varianty.
Tank verzia T30 označený T30E1 bol vybavený nabíjacím automatom, ktorý mal uľahčiť manipuláciu s muníciou. Automat sklopil delo do nabíjacej polohy, uvoľnil záver, zatlačil granát do nábojovej komory a pripravil delo k paľbe tým, že ho navrátil do pôvodného uhla. Pre automatický vyhadzovač nábojníc musela byť zadná časť veže vybavená ďalším poklopom.
Ďalším variantom bola verzia T30E2.
LT vz. 34

Tank LT vz. 34 bol prvý rýdzo česko-slovenským tank. Jeho výrobu zaisťovala česká firma ČKD v Prahe. Nahradil francúzske tanky Renault FT-17, ktoré boli ako prvé užívané v prvorepublikovej česko-slovenskej armáde.
Vývoj tanku.
Práce na konštrukcii tanku začali už pred rokom 1932. Po overovacej sérii prvých šiestich tankov bola roku 1933 zahájená ich sériová výroba. Jednotky česko-slovenskej armády dostali prvé stroje na jar roku 1934. Prvé tanky boli vyzbrojené iba dvojicou guľometov ZB vz. 26. Tie sa zúčastnili vojenských manévrov, ktoré mali preveriť ich technickú kvalitu. Aj cez niektoré nedostatky boli tanky prijaté oficiálne do služby v júli 1935 ako LT vz. 34. Séria objednaných tankov bola dokončená začiatkom roku 1936.
Tank LT vz. 34 bol poháňaný vodou chladeným štvorvalcom o sile 46 kW. Podvozok pozostával na každej strane z ôsmich pojazdových kolies s gumovými obručami, vodiaceho kolesa vzadu a hnacieho kolesa vpredu, pričom dve dvojice pojazdných kolies tvorili rám. Stroj bol obrnený pancierovými doskami, ktoré boli prinitované na oceľové profily. Vo veži bol jeden kanón kalibru 37 mm s napojeným guľometom kalibru 7,92 mm. Druhý guľomet bol uložený uprostred predného panciera korby v guľovej lafete. Všetky zbrane boli zameriavané pomocou zámerných ďalekohľadov. Radista obsluhoval rádiostanicu vz. 35.
Použitie.
Najväčšou slabinou tanku bol 15 mm pancier, čo sa stalo tanku LT vz. 34 osudným. Armáda začala používať tank LT-35, pričom mal LT vz. 34 slúžiť ako prieskumný. Ako sa však ukázalo, LT vz. 34 bol pre tieto účely pomalý. Po obsadení českého pohraničia Nemcami roku 1938 ponúkla česko-slovenská armáda všetky tanky na predaj, avšak nenašla žiadneho kupca. Po okupácii Čiech a Moravy a vzniku Slovenského štátu zostalo v tzv. Protektoráte 23 kusov a na Slovensku 27 kusov týchto tankov. Nemci nemali o tieto zastarané stroje záujem, a tak boli zošrotované. Na Slovensku však boli používané až do roku 1944, kedy sa zúčastnili bojov v Slovenskom národnom povstaní.
LT-40

LT-40 bol ľahký tank česko-slovenskej konštrukcie používaný armádou Slovenska v období druhej svetovej vojny.
Od 30. rokov dostali české zbrojovky množstvo zákaziek na dodávky zbraní do zahraničia, medzi ktorými sa objavili aj zákazky na dodávky tankov, ktoré exportovali firmy Škoda a ČKD. Firma ČKD vyrábala ako ľahké tanky radu AH, ktoré dodávala do Iránu, Rumunska, Švédska či Etiópie, tak tanky, ktoré patrili v Česko-Slovensku do kategórie ľahkých, avšak s takmer dvojnásobnou hmotnosťou, ako tanky radu AH. K týmto exportným tankom patrili typy TNH (pre Irán), LTP (pre Peru), LTH (pre Švajčiarsko), LTL (pre Litvu), LTS (pre Slovensko), TNH-Sv a Stvr m/41 (pre Švédsko).
Koncom 30. rokov sa rozhodla Litva, že vyzbrojí svoju armádu tankmi česko-slovenskej výroby od firmy ČKD. Dodávka strojov pod označením LLT sa mala uskutočniť v roku 1940, ale medzitým ZSSR Litvu obsadilo a z kúpy zišlo. Našiel sa však nový zákazník, a tým bol samostatný Slovenský štát. Firma Orava, zastupujúca záujmy predvojnovej firmy ČKD na Slovensku, ponúkla Slovensku tieto tanky 6. júla 1940. Slovensko, ktoré malo veľký záujem aj o LT vz. 38, možnosť získať tento tank s veľmi podobnou konštrukciou zaujala. Od 2. augusta 1940 tank skúšala slovenská komisia a odporučila jeho zavedenie do výzbroja slovenskej armády.
Ešte roku 1940 bolo na Slovensko dodaných 21 kusov týchto strojov bez kanónov, guľometov, rádiostaníc a optiky. Slovenská armáda ich pod označením LT-40 nechala osadiť guľometnou výzbrojou a tank sa zúčastnil ťaženia slovenskej armády do ZSSR. Počas bojov o Lipovec bol jeden stroj zničený. Potom boli ostatné stroje prezbrojené a boli do nich inštalované kanóny Škoda A7 kalibru 37 mm. Tanky slúžili u zabezpečovacích oddielov. Niekoľko strojov bolo nasadených slovenskou armádou pri útoku na Kaukaz, pričom všetky nasadené stroje (okrem jedného) boli v bojoch stratené. Tanky sa zúčastnili Slovenského národného povstania roku 1944. Časť ich zhabala nemecká armáda, stroje, ktoré ostali povstalcom, Nemci zničili protitankovými kanónmi.
Tank mal rovnakú konštrukciu ako ľahký tank LT vz. 38, bol však o štvrtinu zmenšený. Rovnaký bol motor, prevodovka, riadenie i výzbroj.
Alexej Duchoň

Alex Duchoň (* 23. február 1884, Prešov† 25. február 1964, tamtiež) bol slovenský astronóm, redaktor a právnik.
Životopis.
Významný astronóm, redaktor a právnik. Narodený v oblasti Prešova, lokalita Šváby. Otec Augustín Duchoň, roľník a stolár, matka Marianna, rod. Faithová. Mal sestru a dvoch bratov.
Po gymnáziu (18951903) a maturite v Prešove študoval v rokoch 1904 až 1908 právo a juristiku na zahraničnej univerzite v Kluži. V roku 1910 získal plnohodnotne vzdelanie s titulom JUDr., v 1912 diplom advokáta. V rokoch 1912 až 1922 vykonával advokáciu v oblasti Prešova a bližšom okolí. Po tomto období pôsobil v Prešove v pozícii verejný notár. Svoju celoživotnú métu naplnil v období 1955 až 1960 rozvoju Ľudovej hvezdárne v Prešove.
Do prvej svetovej vojny bol aktívnym členom národného hnutia. 1918 je zakladateľ prvej SNR na východnom Slovensku v Solivare, potom v ďalších obciach v blízkom okolí, v buržoáznej ČSR regionálny politik konzervatívneho zamerania, poslanec krajinského zastupiteľstva, v r. 1935 až 1938 richtár Prešova. Účastník protifašistického boja. V rokoch 19201921 redaktor Slovenskej pravdy, v období 1923 až 1935 redaktor Východného Slováka, v ďalších rokoch 1924 až 1935 jeho nakladateľ, vydavateľ, a majiteľ.
Tiež sa venoval štúdiu prírodných vied, hlavne astronómie a meteorológie. Roku 1923 začal na terase svojho domu s výstavbou astronomickej pozorovateľne, dobudoval ju 1927 a doplňoval ju prístrojmi, 1927 uviedol do plnej prevádzky meteorologickú pozorovateľňu a sprístupnil ju verejnosti. V 1932 sprevádzkoval hvezdáreň s otočnou kopulou a začal pozorovací program planét a fotosféry Slnka. Roku 1938 vynaložil mimoriadne úsilie na záchranu veľkého Zeissovho reflektora, previezol ho z Hurbanova do Prešova, kde bol chránený až do zriadenia hvezdárne na Skalnatom plese. Roku 1939 v jeho hvezdárni inštalovali technické zariadenia na vysielanie časového signálu cez prešovský rozhlas pre celé územie Československa.
Ďalšie významné aktivity.
1946 vytvorenie a podpora Štefánikovho astronomického krúžku, zároveň jeho člen a pracovník, budovanie a rozvoj bádateľskej a popularizačnej činnosti Ľudovej hvezdárne v Prešove, cenné výsledky v pozorovaní slnečných škvŕn a fakúl, ktoré zasielal slnečnej sekcii Astronomickej spoločnosti v Prahe a do Zürichu. Pravidelne publikoval v „Říši hvězd“ a „Astronomishe Mitteilungen“. Jeho dve fotografie Slnka vystavili 1958 na svetovej astronomickej výstave v Čile.
Ocenenia.
Roku 1949 vyznamenaný Československou medailou Za zásluhy I. stupňa.
Havran (prírodná rezervácia)

Havran je prírodná rezervácia neďaleko obce Dukovany a v blízkosti prírodnej rezervácie Pod Havranem.
Ochrana.
Predmetom ochrany je komplex prudkých svahov nad riekou Jihlavou s biotopmi skalnej vegetácie s kostravou tvrdou, vegetácie skál a drolín a sutinové lesy s výskytom významných druhov rastlín a živočíchov na tieto špecifické stanovištia viazaných a typy biotopov a druhmi, pre ktoré bolo iným právnym predpisom vyhlásené územie európskeho významu Údolí Jihlavy a ktoré sa nachádzajú na území prírodnej rezervácie.
G.I. Generation

G.I. Generation (Generation U) je označenie demografickej kohorty, ktorá nasleduje po stratenej generácii. Demografovia, William Strauss a Neil Howe, v svojej práci, "Strauss–Howe generational theory", ohraničili ich narodenie medzi roky 1901-1924. Nezisková organizácia pre demografický výskum, výskum verejnej mienky a analýzy, Pew Research Center, ohraničuje ročníky tejto generácie medzi roky 1901 až 1927. Iniciály „G.I.“ pochádzajú z americkej vojenskej terminológie a naznačujú, že táto generácia bola určená pre „Government Issue“, „pre potreby vlád“. Táto kohorta je tiež označovaná ako „generácia druhej svetovej vojny“.
Basketbal na Panamerických hrách 1983

Basketbal na Panamerických hrách 1983 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1983. Konal sa v Caracase, vo Venezuele v dňoch od 15.28. augusta 1983, za účasti 9 mužských a 6 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo ženské družstvo domácej Venezuely. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 9. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Poliedro de Caracas. V mužskej kategórii získalo ôsmy titul (tretí v rade) , ktoré sa vo finálovej skupine umiestnilo pred a . U žien získalo svoj piaty titul rovnako , ktoré sa v jedinej hranej skupine umiestnilo pred obhajcom prvenstva z a . 
Ženský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na svetovú olympijskú kvalifikáciu, ktorú hostila Kuba. Kvalifikovali sa ňu 3 najlepšie družstvá.
Ján Volko

Ján Volko (* 2. november 1996, Bratislava) je slovenský atlét, šprintér. Je halový majster Európy z Glasgowa 2019. Patrí do športového klubu polície.
V detstve hrával futbal, no v 13. rokoch prešiel na atletiku, ktorej sa venuje dodnes. Jeho športové úspechy viedli k tomu, že sa v roku 2020 stal oficiálnou tvárou hry Athletics Mania od slovenského herného štúdia PowerPlay Studio.
Kariéra.
Začínal pretekať v klube BK HNT N Bratislava a hosťoval aj v klube AK Olomouc v českej atletickej extralige. Od roku 2019 preteká za klub Naša atletika. Jeho tréneri sú bývalá šprintérka Naďa Bendová a desaťbojár a olympionik v boboch Róbert Kresťanko.
2017.
Dňa 4. marca 2017 získal v Belehrade na Halových majstrovstvách Európy 2017 v behu na 60 metrov prekvapujúco striebornú medailu, keď dosiahol nový slovenský rekord časom 6,58 sekundy. Stal sa prvým reprezentantom Slovenska, ktorý sa prebojoval do finále najkratšieho šprintu na vrcholnom svetovom alebo európskom podujatí. Na Majstrovstvách Európy do 23 rokov v poľskom Bydgoszczi v júli 2017 získal striebornú medailu v behu na 100 metrov a zlatú medailu v behu na 200 metrov v novom slovenskom rekorde a zároveň rekorde ME do 23 rokov v hodnote 20,33 s, čím splnil limit na seniorské MS v Londýne.
2019.
Na Halových majstrovstvách Európy 2019 v Glasgowe získal 2. marca 2019 zlatú medailu v behu na 60 metrov.
2021.
Na Halových majstrovstvách Európy 2021 v Toruňi (Poľsko) získal 6. marca 2021 bronzovú medailu v behu na 60 metrov. 
Osobné rekordy.
Vonku
V hale
Basketbal na Panamerických hrách 1987

Basketbal na Panamerických hrách 1987 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1987. Konal sa v Indianapolise, v Spojených štátoch v dňoch od 9.23. augusta 1987, za účasti 10 mužských a 7 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo ženské družstvo Peru. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 10. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Market Square Arena. V mužskej kategórii získala druhý titul , ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad domácim . U žien získalo svoj šiesty titul , ktoré vo finále vyhralo nad . 
Ženský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na svetovú olympijskú kvalifikáciu, ktorú hostila Malajzia. Kvalifikovali sa ňu 2 najlepšie družstvá.
Pavel Liška (herec)

Pavel Liška (* 29. január 1972, Liberec) je český divadelný a filmový herec. Vyštudoval JAMU v Brne. Účinkoval v brnianskom HaDivadle aj v Národnom divadle (napr. hlavná rola "Rómea" v Shakespearovej hre "Rómeo a Júlia"). Jeho prvou filmovou rolou bol "František" v Gedeonovom "Návrate idiota".
Do roku 2013 bola jeho manželkou dcéra politického aktivistu Johna Boka, tanečnica a herečka Kristýna Liška Boková (nar. 1981). V roku 2005 sa im narodil syn Šimon Samuel.
Hjedžong

Hjedžong (; hanča: 惠宗; * 912, Nadžu, Tchäbong – † 23. október 945, Kägjong, Korjo), vlastným menom Wang Mu (), bol druhým kráľom Korja. Na trón nastúpil po smrti svojho otca, kráľa Tchädža.
Detstvo.
Hjedžong sa narodil v roku 912 v meste Nadžu ako prvý syn Wang Kona a jeho druhej manželky Čanghwy z klanu O. Tá bola dcérou O Ta-rjona (), sudcu v Nadžu. Wang Kon ju stretol a oženil sa s ňou, keď v Tchäbongu pôsobil ako generál v službách Kung Jeho.
V roku 921 bol Hjedžong za podpory generála Pal Sul-hiho () vyhlásený za korunného princa a následníka trónu. Veľmi krátko nato šiel spolu s otcom do boja proti Neskorému Päkče, kde zohral dôležitú úlohu pri viacerých víťazstvách.
Vláda.
Hjedžong nastúpil na trón po otcovej smrti v roku 943. Jeho vláda bola poznačená sprisahaniami a mocenskými bojmi medzi Tchädžovými synmi. Prvé z týchto spiknutí viedli princovia Wang Jo a Wang So. Boli to synovia Tchädža a jeho tretej manželky, kráľovnej Sinmjongsunsong, ktorá mala značný politický vplyv. Keď sa o tom dozvedel Wang Kju (), otec Hjedžongovej druhej manželky Hugwangdžu, varoval svojho zaťa. Ten však nijako nezakročil, a preto začal Wang Kju plánovať vlastné sprisahanie, ako dostať na trón svojho vnuka.
Smrť.
Hjedžong zomrel 23. októbra 945, v druhom roku svojej vlády, v dôsledku ochorenia. Je pochovaný v hrobke Sullung, ktorá sa nachádza v severokórejskom meste Käsong.
Blanka Bohdanová

Blanka Bohdanová (* 4. marec 1930, Plzeň – † 3. október 2021, Praha) bola česká herečka, maliarka a divadelná pedagogička, členka činohry Národného divadla v Prahe, nositeľka Ceny Thálie, držiteľka Cien Františka Filipovského (1996, 1997) za dabing.
Životopis.
Už od detstva hrala divadlo a túžila aj po výtvarnom štúdiu na keramickej škole, však z dôvodov rodičovských obáv počas druhej svetovej vojny vyštudovala plzenskú obchodnú akadémiu. Po vojne odišla študovať na brniansku JAMU.
Po absolutóriu v roku 1951 svoje prvé divadelné angažmán strávila v oblastnom východočeskom divadle v Pardubiciach (19511957), potom sa presťahovala do Prahy, kde hrala najprv v Mestských divadlách pražských (19571960) a neskôr v Divadle E. F. Buriana. Od roku 1966 do roku 2010 bola členkou činohry Národného divadla v Prahe. Herectvo tiež vyučovala na Pražskom konzervatóriu. V roku 1985 dostala titul zaslúžilá umelkyňa.
Venovala sa tiež maliarstvu a grafike.
Hošťanka

Hošťanka je prírodná rezervácia na hranici medzi mestom Třebíč (časť Slavice) a obcou Výčapy. Zahŕňa vrchol a časť svahov rovnomenného 573 metrov vysokého vrchu.
Umiestnenie.
Hošťanka sa nachádza takmer celá (bez asi len 1,5 ha) v katastri obce Výčapy. Do katastrálneho územia Slavíc zasahuje svojím východným cípom dosahujúcim cestu II/360. Stredom rezervácie je kopec "Hošťanka" merajúci . Nadmorská výška začína na .
Celková výmera rezervácie dosahuje 54 ha.
Geologickým podkladom je turmalín-muskovitický granit (Třebíčský masiv).
Ochrana.
Predmetom ochrany je rôznoveký lesný porast s dominujúcou autochtónnou jedľou bielou, potenciálne vhodný genetický materiál.
Popri jedli bielej v rezervácii oi. nájdeme buk lesný, v podraste potom lykovec jedovatý "(Daphne mezereum)", veternicu hájnu "(Anemone nemorosa)", pľúcnik lekársky "(Pulmonaria officinalis)", pečeňovník trojlaločný "(Anemone hepatica)", bažanku trvácu "(Mercurialis perennis)" a cyklámen purpurový "(Cyclamen purpurascens)".
Jedľové porasty pochádzajú z prirodzeného zmladenia z prvej polovice 20. storočia. Pestujú sa maloplošným spôsobom s dlhou obnovnou dobou. V roku 2000 bola rezervácia oplotená, aby sa zabezpečila ochrana pred zverou.
Silent Generation

Silent Generation („Tichá generácia“, Generation V) je demografická kohorta, ktorá nasleduje po Generácii G.I.. Jedná o populáciu narodenú od polovice 20. do začiatku 40. rokov 20. storočia. Demograf Neil Howe v časopise "Forbes" určil ako Silent Generation tých, ktorí sa rodili medzi rokmi 1925–1941. Nezisková organizácia pre demografický výskum, výskum verejnej mienky a analýzy, Pew Research Center, ohraničuje ročníky tejto generácie medzi roky 1928 až 1945.
Aj keď je v tichej generácii viacero lídrov občianskych hnutí, svoj názov si získala preto, že je charakteristická svojim zameraním na pracovnú kariéru, ktorú uprednostňuje pred aktivizmom. Tichá je tiež preto, lebo vyrastala v dobách, kedy nebolo bezpečné navonok vyjadrovať svoj názor a postoje. Ľudia z tejto populácie vyrastali v okolnostiach, ktoré od svetovej hospodárskej krízy vyústili do druhej svetovej vojny, po povojnové obdobie, kedy sa na oboch stranách Železnej opony vyhraňovali postoje v érach povojnových vlád, či Mccarthizmu v Spojených štátoch. 
Označenie „Silent Generation“, ktorý odvtedy prischol tejto generácii, použil časopis "Time" vo svojom čísle z 5. novembra 1951 v článku s názvom „The Younger Generation“. Uviedol v ňom, že táto generácia nemá veľké ambície, ale naučila sa ako čo najlepšie prežiť v tých najťažších situáciách. Pôvodne sa takto nazvali členovia generácie v USA a v Kanade, no čoskoro toto označenie platilo aj pre Západnú Európu, Austráliu a Južnú Ameriku. Táto generácia sa nevyznačuje príliš vysokou početnosťou. Príčinou boli finančné neistoty ich rodičov v 30. rokoch, a počiatok 40. (vojnových) rokov 20. storočia.
Podľa publikácie, "The Lucky Few: Between the Greatest Generation and the Baby Boom", z roku 2008 túto generáciu profesor sociológie z univerzity na Floride, Elwood D. Carlson, označil ako „Zopár šťastlivcov“. Poukázal na to, že to bola prvá generácia v histórii, ktorá bola početne menšia ako tá pred ňou. Povedal, že táto generácia patrí medzi pár šťastlivcov, lebo napriek tomu, že sa rodili počas Veľkej hospodárskej krízy a Druhej svetovej vojny, v dospelosti sa dožili relatívne prosperujúcich podmienok v 50. a v začiatku 60. rokov 20. storočia. Bola u nich aj vyššia miera zamestnanosti, než to bolo u generácií pred nimi a u tých čo nasledovali po nich. Rovnako na tom boli zdravotne lepšie a mali aj skorší vek odchodu do dôchodku.
Známe osobnosti.
Z tejto generácie pochádza viacero vodcov politických hnutí a umelcov (zo skupín sú to napríklad aj členovia The Beatles).
Kozynci

Kozynci () môže byť:
Pazderna (prírodná pamiatka, okres Třebíč)

Pazderna je prírodná pamiatka ev. č. 956 neďaleko obce Přeckov v okrese Třebíč v nadmorskej výške 490500 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana.
Dôvodom ochrany je zachovanie prirodzenej mokrej lúky s výskytom vstavačovca májového "(Dactylorhiza majalis)".
Basketbal na Panamerických hrách 1991

Basketbal na Panamerických hrách 1991 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1991. Konal sa v Havane, na Kube v dňoch od 3.17. augusta 1991, za účasti 10 mužských a 5 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo ženské družstvo Argentíny. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 11. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Sala Polivalente Kid Chocolate, v ktorej sa uskutočnili aj súťaže v boxe, hádzanej a volejbale. V mužskej kategórii získalo titul , ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad . U žien tretí titul získala , ktorá vo finále vyhrala nad domácou . 
Ženský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na svetovú olympijskú kvalifikáciu, ktorú hostilo Španielsko. Kvalifikovalo sa ňu iba víťazné družstvo. 
Konečné poradie.
Poznámka: Venezuela bola odsunutá na posledné miesto kvôli dopingovému prehrešku jedného zo svojich hráčov v zápase proti Uruguaju.
Bibliotéka

Bibliotéka môže byť:
Kozlivka

Kozlivka () môže byť:
Pazderna

Pazderna môže byť:
v Česku:
Čorík bielokrídly

Čorík bielokrídly (iné názvy rybár belokrídly, rybár bielokrídly; lat. "Chlidonias leucopterus") je druh z čeľade rybárovité, zaraďované aj pod čajkovité. Obýva močiare palearktídy od Dunaja po 83. poludník. Na Slovensku zahniezdil prvý krát v roku 1977 v Medzibodroží pri obci Leles, neskôr hniezdil najmä v rokoch 1979 - 1985 pri obci Boťany, hniezdenie bolo zistené na 0,20 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov šorík bielokrídly patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácie je stabilná, stavy v Európe sú fluktujúce.
Výskyt a stav na Slovensku.
Čorík bielokrídly bol počas migrácie zistený na 14,70 % mapovacích kvadrátov. Najskorší bol zaznamenaný 19. apríla 1990, najmä však v prvej polovici mája. Najneskorší migrujúcí bol videný 12. júna 1980.
Prvé hniezdne lokality pri obciach Leles a Boťany zanikli v roku 1986. Opätovné hniezdenie bolo zistené až v roku 2010 na lokalite Opátske piesky medzi obcami Strážne a Somotor. Približne 30 párov zahniezdilo a z nich len 40 % úspešne. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 0 – 40. Je to novohniezdiaci fluktuujúci druh. Ekosozologický status v roku 1995 "E" - ohrozený druh. V roku 1998 "NE" - nehodnotený druh podľa uvedených kritérií z viacerých dôvodov. V roku 2001 "NE" - nehodnotený. V roku 2014 NA - (regionálne) nepríslušný. Čorík bielokrídly je jeden z 15. nehodnotených druhov, z niektorého z nasledujúcich dôvodov: o ktorých pravidelnom hniezdení u nás existujú údaje z menej ako 10 posledných rokov, sú v štádiu rozširovania areálu, hniezdia alebo hniezdili u nás len sporadicky alebo ojedinele. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Majú vyhovujúci ochranársky status (S).
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Apelleas

Apelleas (iný prepis: Apelleás; - "Apelleas"/"Apelleás") alebo Apellas (iný prepis: Apellás; - "Apellas"/"Apellás") bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.
Pôvod.
Apelleas pochádzal z rodiny megarského sochára Kallikla, Theokosmovho syna.
Pausanias.
Z antických autorov nám jeho sochárske diela opísal cestovateľ Pausanias. Bolo to súsošie (možno dve súsošia) venované Kyniske zo Sparty, olympijskej víťazke pretekov so štvorzáprahom koní v rokoch 396 a 392 pred Kr. Obe tieto súsošia stáli kedysi v Olympii a ich podstavce sa našli pri vykopávkach. 
Prvé bolo podľa Pausania umiestnené neďaleko sochy olympijského víťaza Tróila a skladalo sa z mohutného kvádrového podstavca, na ktorom stál voz s koňmi, vozataj a socha Kynisky. Z tohto súsošia sa zachoval len podstavec z čierneho vápenca. Objavili ho v severnej časti Prytaneia a nápis na ňom, datovaný do rokov 390 až 380 pred Kr., hlása prvé víťazstvo ženy na olympijských hrách: 
 
Na inom mieste spomína Pausanias súsošie bronzových koní Kynisky, ktoré bolo venované ako votívny dar Diovi do pronaa Diovho chrámu v Olympii: „"Vlnený záves v Olympii, ozdobený asýrskym tkaním a fenickým purpurom, daroval Antiochos, od ktorého je aj zlatý štít s podobizňou Gorgony nad aténskym divadlom. Tento záves však nevyťahujú ku stropu ako v Artemidinom chráme v Efeze, ale spúšťajú ho na povrazoch k podlahe. Dary, ktoré ležia vo vnútri chrámovej predsiene, sú: trón Arimnésta, kráľa Tyrrhenčanov (Etruskov), ktorý prvý z barbarov obdaroval Dia v Olympii, a bronzové kone Kynisky, znamenie to olympijského víťazstva. Tieto zaostávajú za veľkosťou živých koní a stoja v predsieni po pravej strane vchádzajúcich."“ Meno sochára tohto diela Pausanias neuvádza. Zachoval sa podstavec z bieleho mramoru s časťou nápisu, ktorý hlása, že dielo vyrobil Kalliklov syn, z mena ktorého sa zachoval len koniec „...lleas“ (čo sa v literatúre zvykne rekonštruovať na Apelleas)., ale pôvod tohto podstavca a teda aj jeho súvis so súsoším spomínaným Pausaniasom je veľmi neistý.
Plinius a Suda.
O tomto sochárovi sa zmieňuje aj rímsky spisovateľ Plinius vo svojom spise "O prírode"; uvádza ho tam v tvare "Apellas". Plinius píše, že bol autorom ženských sôch. a (pri jednej interpretácii Plíniovho textu) aj sôch filozofov.
Podľa Schultza tohto sochára pravdepodobne spomína aj encyklopédia Suda v podobe Apellés.
Černá blata

Černá blata sú prírodná pamiatka ev. č. 1413, východne od obce Dešov v okrese Třebíč. Správa AOPK ČR. Výmera je 5,76 ha, ale celková plocha vrátane ochranného pásma je 10,65 ha.
Ochrana.
Predmetom ochrany je prirodzený bukový porast.
Arimnéstos

Arimnéstos () môže byť:
Strakoš kolesár

Strakoš kolesár alebo kolesár (lat. "Lanius minor") je spevavec z čeľade strakošovité. Hniezdi od Španielska po rieky Ob a Irtyš. V západnej a strednej Európe od 70-tych rokov 20. storočia výrazne poklesla hustota populácie a zmenšil sa aj hniezdny areál juhovýchodným smerom. Na Slovensku hniezdi po 49 stupeň zemepisnej šírky, hniezdenie bolo dokázané alebo pravdepodobné v 27,70 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov strakoš kolesár patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, stavy v Európe v rokoch 19992013 prudko poklesli.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 600 – 800. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje vykazujú "výrazný pokles" viac ako o 50%. Ekosozologický status v roku 1995 "V" - zraniteľný. V roku 1998 "VU:A1" - zraniteľný. V roku 2001 "VU" - zraniteľný. V roku 2014 "EN:A2ac; C2a(i)" - silne ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC2" - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia D – ustupujúci druh.
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 3000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).