burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Latin pop

Latin pop (po španielsky "pop latino") je druh populárnej hudby z Latinskej Ameriky, Španielska, Portugalska a od hispánskych amerických umelcov, ktorý spievajú v španielčine. Ostatní európski speváci, ktorí pochádzajú z krajín, kde sa nehovorí po španielsky, zvyčajne z Talianska, sú tiež niekedy považovaní za predstaviteľov latin popu.
Existujú dve hlavné varianty tohto hudobného žánru. Prvý je skutočný pop spievaný v španielčine, v spanglish (španielska angličtina) alebo v portugalčine. Druhý mieša pop s rôznymi variantmi latinsko-amerických alebo iberských rytmov ako salsa, samba, cumbia, norteña, merengue, banda, tex-mex, flamenco, tango, reggaeton, vallenato a reggae. Latin pop často obsahuje tiež hip-hopove časti.
Veľa svetových spevákov má v svojom repertoáry zopár latino hitov bez toho, aby boli hispánskeho pôvodu. Napríklad Madonnina pieseň "La Isla Bonita", pieseň "Spice up Your Life" od Spice Girls, pieseň "I Wanna" Lotyšky Marie N (tiež známej pod menom Marija Naumova, ktorá vyhrala cenu Eurovízie v roku 2002), "Mi Chico Latino" speváčky Geri Halliwell alebo skladba "Dov'è L'Amore" speváčky Cher.
Niektorí umelci zvyčajne zahŕňajú latino remixy do ich vlastných singlov, ktoré potom tiež môžu byť klasifikované ako latin pop. Tieto skladby bývajú zvyčajne namixované DJmi s hispánskym pôvodom. Patria medzi nich David Morales, Junior Vazquez, či Pablo Flores a ďalší. Niektorí speváci, ktorý vydali takéto remixy sú, okrem už spomenutých, napríklad Mariah Carey, Britney Spears, Whitney Houston, Will Smith, Alexia, Jamiroquai, Jennifer Paige.
Latin pop sa často označuje ako vybrúsená produkcia pri včleňovaní nevtieravých latino rytmov a inštrumentácii do skladieb. Latin pop sa poprvýkrát dostal do svetového povedomia prostredníctvo vokalistu Ritchieho Valensa v neskorých päťdesiatych rokoch 20. storočia. V neskoršej dekáde spevák sentimentálnych piesní Julio Iglesias, všestranne nadaná Gloria Estefan a medzi tínedžermi obľúbená skupina Menudo dostali tento štýl do popredia. Nedávno Ricky Martin, Shakira, Thalía, Paulina Rubio a popová skupina RBD predávajú latin pop miliónom ľudí na celom svete.
Za hlavných textárov latin popu sú považovaní Richard Daniel Roman, Estefano a Shakira.
Doplnok (množiny)

Komplement alebo doplnok podmnožiny formula_1 základnej množiny formula_2, zväčša sa označuje symbolom formula_3, je množina všetkých prvkov množiny formula_2 ktoré nie sú prvkami množiny formula_1. Zapísané množinovo
alebo ekvivalentne
Pojem komplementu nemá zmysel v prípade, že nie je udaná základná množina vzľadom ku ktorej sa komplement uvažuje.
Eduard Mörike

Eduard Friedrich Mörike (* 8. september 1804, Ludwigsburg, Nemecko – † 4. jún 1875, Stuttgart) bol nemecký spisovateľ a básnik, hlavný predstaviteľ švábského biedermeieru. Je autorom novely "Mozartova cesta do Prahy" a mnohých rozprávok.
Telenovela

Telenovela (z lat. "tele-" + špan. "novela"=román) je televízny seriál spravidla z Latinskej Ameriky (na Slovensku aj Španielska alebo Portugalska) so značne melodramatickým obsahom a spravidla bohatým repertoárom rolí, ktorý má obmedzený počet častí (od desať do niekoľko desiatok častí odohraných za rok, výnimočne za dva alebo tri), ktoré sa spravidla vysielajú zhruba každý deň od pondelka do piatka. Je to formát veľmi podobný americkým mydlovým operám (soap opera). 
Na rozdiel od mydlových opier sú herci vystupujúci v latinskoamerických telenovelách veľmi populárnymi hviezdami. Keď začala hviezda mexických telenoviel a speváčka Thalía hrať v seriáli "María la del Barrio", počas návštevy Filipín ju bol na letisku privítať sám prezident krajiny.
Tento televízny formát vznikol v španielsky a portugalsky hovoriacich krajinách. Kým väčšina (amerických) mydlových opier pokračuje potenciálne do nekonečna – často končia iba preto, že ich zruší producent z obchodných dôvodov (napríklad pre klesajúci podiel na trhu – väčšina (španielskych) telenoviel má určené trvanie, ale tiež existuje zopár výnimiek.
Prime-timové seriály v španielčine alebo "telenovely" sa produkujú vo všetkých španielsky hovoriacich krajinách, Brazílii (krajina s portugalským jazykom, kde sa zvyknú nazývať, jednoducho "novely"), Portugalsku a v Spojených štátoch amerických. Portugalské "novely" vyrábané v Brazílii sa často dabujú do španielčiny pre latinskoamerický trh. Zvyčajne sa vysielajú v hlavnom vysielacom čase.
Prvé telenovely sa začali nakrúcať v Brazílii, na Kube a v Mexiku. Medzi prvé patria "Sua vida me pertence" („Tvoj život patrí mne“, Brazília, 1950), vysielaná dvakrát týždenne, "Senderos de amor" („Cesty lásky“, Kuba, 1951) a "Ángeles de la calle" („Anjeli z ulice“, Mexiko 1951), ktorá sa vysielala raz týždenne. Mexiko vyprodukovalo svoj prvý dramatický seriál v modernom „telenovelovom“ formáte, teda s vysielacim časom od pondelka do piatka na prelome rokov 1957 a 1958. Mal názov "Senda prohibida" („Zakázaná cesta“) a autorkou bola Fernanda Villeli.
Tučniak okatý

Tučniak okatý ("Pygoscelis adeliae") je druh tučniaka z rodu "Pygoscelis". Tento tučniak má modročierny chrbát a čisto bielu spodnú časť tela. Tučniak okatý má charakteristický biely očný krúžok okolo oka (podľa toho je pomenovaný „okatý“). V Antarktíde hniezdi počas leta, keď nie je zamrznuté pobrežie. Vtedy vytvára, podobne ako ostatné tučniaky, obrovské kolónie, zložené až z 200 000 i viac párov. Samica znáša zvyčajně dve vajcia s odstupom dvoch dní. Inkubáciu znášky robia striedavo obaja partneri. Tento tučniak je dosť agresívny – vtáky v hniezdnych kolóniách si bežne navzájom „kradnú“ kamienky zo susedných hniezd.
D-beat

D-beat (tiež známy ako discrust, discore alebo kängpunk) je štýl žánru hardcore punk, ktorý sa vyvinul začiatkom 80. rokov skupinou Discharge, po ktorej je žáner nazvaný, rovnako ako bubnovým úderom charakteristický pre tento štýl. D-beat je blízko spojený s crust punkom, ktorý má ale ťažší zvuk a komplexnejšiu premenu. Štýl je populárny predovšetkým vo Švédsku a vyvinul sa tu vďaka skupinám ako Anti Cimex, Mob 47, Driller Killer a No Security. Medzi ďalšie D-beatové skupiny patria Doom zo Spojeného kráľovstva, Disclose z Japonska, Crucifix a Final Conflict z USA, Ratos de Porão z Brazílie a MG15 zo Španielska. Kým štýl sa pôvodne vyvinul začiatkom 80. rokoch, množstvo D-beatovej tvorby nových skupín sa objavilo uprostred 90. rokov. Medzi tieto skupiny patria švédske skupiny Wolfpack, Totalitär, Avskum, Skitsystem a Disfear.
Družicová geodézia

Družicová geodézia alebo satelitná geodézia je meranie tvaru a rozmerov Zeme, polohy objektov na jej povrchu a tvaru gravitačného poľa Zeme prostredníctvom družicových techník, čiže geodézia prostredníctvom satelitov. 
Tradičná astronomická geodézia, ktorá zahŕňa aj zisťovanie astronomickej polohy, sa spravidla nepovažuje za súčasť družicovej geodézie. Aj GPS sa stalo dnes takým bežným, že sa stále menej považuje za súčasť družicovej geodézie.
Samotná družicová geodézia nemôže existovať bez väzby na ďalšie špecializácie spadajúce do oboru tzv. vyššej (teoretickej) geodézie. Ich spoločnou úlohou je umožniť určenie polohy statických či pohybujúcich sa objektov v presne definovanom súradnicovom a časovom systéme. Pretože každé určenie polohy je založené na meraniach vykonávaných v konkrétnom fyzikálnom prostredí, stáva sa súčasťou vyššej geodézie aj štúdium fyzikálnych vlastností telesa Zeme a štúdium zmien týchto vlastností v čase.
Mačka divá

Mačka divá alebo mačka lesná ("Felis silvestris/Felis sylvestris") je druh z rodu Felis (mačka). Žije v Európe, Afrike a v Ázii až po západnú Čínu, Mongolsko a Indiu. Výskyt na Slovensku bol doložený na 64,8 % územia.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov mačka divá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Opis.
Mačka divá sa veľmi podobá našej domácej mačke. Mačka divá môže vážiť 1,2-8 kg a dosiahnuť dĺžku 47-78 cm. Má na prvý pohľad zavalitejšiu postavu ako mačka domáca, najmä vďaka dlhšej a hustejšej srsti. Mačka divá má tiež väčšiu hlavu s dlhými fúzmi a menšími ušami. Je sfarbená do sivohneda až sivožlta, s výraznými ryhami na chrbte, chvoste a nohách. Na chrbte má výrazný tmavý pás, brucho býva krémovo žlté. Od zdivočenej mačky domácej ju možno odlíšiť najmä podľa chvosta - chvost mačky divej je robustnejšie a pred koncom má 7 pruhov spolu s čiapkou na konci chvostu, kým zdivočená mačka domáca má má menší počet pruhov na konci. Keď je menej pruhov, nejedná sa o čistokrvnú mačku divú. Mieša sa totiž s mačkou domácou
Jej poddruhy, mačka plavá a mačka stepná, sú predkovia dnešnej domestikovanej mačky domácej.
Rozšírenie na Slovensku.
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 279 (64,8 % rozlohy Slovenska, do roku 1964 len v 128, 29,7 %) v nadmorských výškach 98 (Poľany) – (Popradské pleso vo Vysokých Tatrách).
Na Slovensku žije najmä v pahorkatinách a v podhorských aj horských lesoch, v najvyšších horách, ako sú Vysoké Tatry a Nízke Tatry, sa vyskytuje vzácne.
Jej stavy boli v minulosti veľmi znížené, preto sa pristúpilo k jej umelému odchovu a vypúšťaniu do voľnej prírody.
Biotop.
Nájdeme ju všade, kde sa zachovali staršie lesné komplexy s dostatkom dutín či nôr po iných zvieratách. Pre mačku divú sú typické zmiešané a listnaté lesy v podhorí alebo vo vrchovinách, výnimočne sa vyskytuje vo vysokých horách alebo nížinách.
Spôsob života.
Mačka divá je nočným zvieraťom. Cez deň oddychuje v brlohu, alebo pod vývratmi stromov. Žije samotárskym životom. Dokáže loziť po stromoch a loviť vo výškach.
Dožíva sa 15-20 rokov.
Potrava.
Živí sa drobnými stavovcami, najmä myšami, hrabošmi a vtákmi, výnimočne uloví mladého králika alebo zajaca.
Delenie.
Členenie na poddruhy je sporné:
Delenie 1:
Delenie 2 podľa Mattern, M. Y., McLennan, D. A., 2000: Phylogeny and speciation of Felids:
Delenie 3:
Delenie 4:
Delenie 5 podľa savci.cz:
Delenie 6 podľa angl. wiki:
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015). Druh európskeho významu zaradený do Bernského dohovoru (Príloha II) a smernici o biotopoch (Príloha IV).
Paul Dirac

Paul Adrien Maurice Dirac (* 8. august 1902, Bristol, Spojené kráľovstvo – † 20. október 1984, Tallahassee, Florida, USA) bol britský teoretický fyzik, ktorý sa zaoberal kvantovou teóriou, všeobecnou teóriou relativity a kozmológiou. Za svoju základnú prácu v kvantovej fyzike ("Princípy kvantovej mechaniky") získal v roku 1933 Nobelovu cenu spoločne s Erwinom Schrödingerom.
Je známy predovšetkým tým, že ako prvý formuloval relativistickú kvantovo-mechanickú rovnicu opisujúcu elektrón (a všeobecnejšie častice so spinom 1/2), ktorá sa na jeho počesť nazýva Diracova rovnica, a ktorá ho viedla k predpovedi existencie pozitrónu (antičastica elektrónu), ktorý bol neskôr v roku 1932 pozorovaný Carlom D. Andersonom.
Jeho práca na kvantovej teórii emisie a absorpcie žiarenia bola jedna z prvých prác kvantovej elektrodynamiky. Prispel aj významnou mierou k rozvoju formalizmu kvantovej teórie zavedením tzv. bra-ket notácie nazývanej aj Diracova notácia.
Paul Dirac je okrem toho známy aj ako autor kontroverznej kozmologickej teórie, tzv. "hypotézy veľkých čísiel", a ako jeden z prvých fyzikov, ktorí sa pokúšali skĺbiť kvantovú teóriu s teóriou gravitácie.
Je autorom mnohých vedeckých publikácií a niekoľkých kníh. Najznámejšia z nich je učebnica "Principles of Quantum Mechanics" publikovaná v roku 1930, v ktorej Dirac elegantne zhrnul tak maticovú mechaniku Wernera Heisenberga, ako aj vlnovú mechaniku Erwina Schrödingera a zjednotil ich v rámci jednotného matematického opisu, v ktorom sú merateľné fyzikálne veličiny reprezentované operátormi pôsobiacimi na Hilbertovom priestore vlnových funkcií, ktoré opisujú v kvantovej teórii stav fyzikálneho systému. Na tento účel zavádza bra-ket notáciu a tzv. Diracovu delta funkciu.
Predpovedal existenciu magnetického náboja a pomocou neho vysvetlil kvantovanie elektrického náboja.
Logistika (výrobné a obehové procesy)

Logistika je interdisciplinárna veda, ktorá sa zaoberá optimálnou koordináciou, zosúladením, prepojením a optimalizáciou toku surovín, materiálu, polovýrobkov, výrobkov a služieb, ale aj tokov informácií a financií (v podnikovej ekonómii z hľadiska uspokojenia zákazníka pri vynaložení primeraných prostriedkov).
Juhoslovanská ulica

Juhoslovanská ulica, pomenovaná podľa bývalej Juhoslávie, leží v Košiciach v mestskej časti Sídlisko Ťahanovce v okrese Košice I. Ulica vznikla v roku 1986.
Pošta.
Ulica spadá pod poštu Košice 13 na Americkej triede.
Sliačska ulica (Košice)

Sliačska ulica je ulica v Košiciach, mestskej časti Západ, 
PSČ: 040 11
Pomenovaná je podľa obce Sliač.
Maslow

Maslow môže byť:
Komplement

Komplement môže byť:
Doplnenie (jazykoveda)

Doplnenie alebo komplement je vetný člen riadený slovesom, čiže:
Doplnenie

Doplnenie môže byť:
Doplnok

Doplnok môže byť:
Snorri Sturluson

Snorri Sturluson (* 1178 alebo 1179 Hvammur, Breiðifjörð – † 23. september 1241 Reykjaholt) bol islandský historik, básnik a politik.
Život.
Snorri pochádzal z mocného a váženého rodu Sturlungovcov, ktorý sa v čase keď žil, stal najmocnejším na Islande a zapísal sa do dejín ako vek Sturlungov. V detstve poslali Snorriho na výchovu k Jónovi Loftssonovi na dvor Oddi, ktorý bol dôležitým kultúrnym centrom stredovekého Islandu. Tu v škole, ktorú založil Jónov dedo Saemund Múdry nadobudol vzdelanie v latinčine, rétorike, teológii, geografii, islandských zákonoch a genealógiách a v nórskej a islandskej historiografii.
Keď Jón Loftsson zomrel, mal Snorri devätnásť rokov. O dva roky neskôr sa výhodne oženil s Herdis, dcérou bohatého kňaza a veľmoža na Borgu na západnom Islande, niekdajšom sídle najslávnejšieho islandského speváka skaldskej poézie Egila Skalagrímssona. Neskôr získal ďalšie statky, z ktorých na Reakjaholte si zriadil trvalé sídlo.
V rokoch 1215 – 1218 bol lögsögumaður snemu altingu, najvyššieho úradu v krajine.
V rokoch 1218 – 1220 uskutočnil svoju prvú cestu do Nórska, kde ho s poctami prijal vtedy ešte neplnoletý kráľ Hákon Hákonarsson a jarl Skúli, ktorý ríšu spravoval. Na ich počesť napísal Snorri oslavnú báseň "Háttalal".
V tom čase sa vzťahy medzi Nórskom a Islandom začali rapídne zhoršovať a jarl Skúli sa chcel vyslať na Island vojsko. Snorri sa ponúkol ako sprostredkovateľ a sľúbil Nórom spojenectvo, za čo ho po návrate domov krajania nenávideli. Na Islande ale v záujme Nórov nič nepodnikol a tým si zase znepriatelil nórskeho kráľa. Namiesto toho výhodnými sobášmi svojich dcér a spojenectvami rozširoval svoj majetok a politickú moc a v rokoch 1222 – 1231 sa stal znova lögsögumaður altingu. V tom čase (1220 – 1235) Snorri pracoval aj na svojom literárnom diele. Na pozícii najmocnejšieho muža Islandu sa však Snorri neudržal dlho. Manželstvo jeho dcér trvalo krátko, Snorri upadol do majetkových sporov so svojimi zaťmi a z bývalých spojencov sa stali nepriatelia. Jeho brat Sighvat a synovec Sturla ho prepadli a vyhnali z Reykjaholtu.
O rok neskôr (1237) odišiel do Nórska, kde sa najviac zdržiaval na Skúliho dvore, ktorý už bol povýšený na vojvodu a robil si nároky na nórsku korunu. Tu o dva roky neskôr dostal Snorri správu, že Sighvat a Sturla padli v bitke a Reykjaholt je znova voľný. Napriek kráľovmu zákazu opustil vďaka Skúliho pomoci Nórsko a vrátil sa na Island.
Na Islande bol Snorriho najväčším nepriateľom Gissur Þorvaldsson, jeho bývalý zať, ktorý už predtým zabil Sighvata a Strula a na ktorom si nórsky kráľ vyžiadal buď vydanie Snorriho do Nórska alebo jeho smrť. Gissur zvolil istotu a tak v noci 22. septembra 1241 prepadol so sedemdesiatimi mužmi Snorriho v Reykjaholte a dal ho sťať v pivnici jeho vlastného domu.
Potom Gissur počas dvadsiatich rokov krvavých bojov získal úplnú moc na Islande, ale za spojenectvo s nórskym kráľom zaplatil stratou samostatnosti Islandu na 692 rokov (1262 – 1944).
Iné.
O Snorriho dobe rozpráva dielo Snorriho synovca Sturly Tórdarsona "Sága o Islanďanoch".
Bartolomé Esteban Murillo

Bartolomé Esteban Murillo [Muriljo] (* 1. január 1618, Sevilla, Španielsko – † 3. apríl 1682, tamtiež) bol španielsky barokový maliar.
Narodil sa v Seville holičovi Gasparovi Estebanovi Murillovi a jeho manželke Márii Peresovej ako najmladší zo štrnástich detí. V ranom detstve prišiel o oboch rodičov. Keď mal deväť rokov, zomrel mu otec a o rok neskôr aj matka. Adoptovala si ho teta, ktorej manžel bol bohatý sevillský lekár. 
Už ako dieťa sa učil v dielni maliara Juana del Castillo. Roku 1639 odišiel do Cádizu a založil si tam nezávislú dielňu.
Ľudovít IX.

Ľudovít IX. môže byť:
Zoznam obcí Spišskej župy

Toto je zoznam obcí ležiacich na území bývalej Spišskej župy. Obce sú rozdelené podľa súčasných okresov a uvedené pod súčasným menom.
Slovenský Spiš.
Okres Gelnica
Okres Kežmarok
Okres Košice-okolie
Opátka , Štós (od 1882 Abovsko-Turnianska župa)
Okres Levoča
Okres Poprad
Okres Rožňava
Okres Spišská Nová Ves
Okres Stará Ľubovňa
Filip III. (Francúzsko)

Filip III., známy ako Smelý (* 30. apríl 1245, Poissy, Francúzsko – † 5. október 1285, Perpignan) francúzsky kráľ v rokoch 1270 až 1285. Patril do hlavnej línie Kapetovcov. Bez úspechu sa uchádzal o korunu rímskeho kráľa a Dante Alighieri ho vo svojej "Božskej komédii" umiestnil do "Očistca".
Životopis.
Narodil sa ako druhý syn Ľudovíta IX. a Margaréty Provensalskej.
Pred svojim nástupom na trón mal titul grófa Orleánskeho. V roku 1270 sprevádzal svojho otca na ôsmej križiackej výprave do Tuniska. Jeho otec v Tunise zomrel a Filip bol ako 25-ročný vyhlásený za kráľa. Bol váhavej, mäkkej povahy, nesmelý a zrejme oslabený silnými osobnosťami jeho rodičov. Nazývali ho Smelý nie na základe jeho charakteru, ale jeho zručnosti v boji a pri jazde na koni. Mal sklon nechať sa ovládať inými silnými osobnosťami (svojím strýkom Karolom I. z Anjou).
Po svojom nástupe na trón sa vrátil do Francúzska, zatiaľ čo jeho strýko rýchlo rokoval s emirom o ukončení krížovej výpravy. Dňa 12. augusta 1271 bol Filip korunovaný vo Francúzsku za kráľa. O niekoľko dní neskôr (21. augusta) zomrel v Taliansku pri návrate z križiackej výpravy jeho strýko Alfonz, gróf z Poitou, Toulouse a Auvergne. Filip zdedil po ňom jeho grófstva a pripojil ich ku kráľovským dŕžavám s výnimkou nasledovných. Grófstvo Vennaissin bolo v roku 1274 v súlade s Alfonzovou vôľou udelené pápežovi Gregorovi X. Grófstvo Agenais vrátil v roku 1279 po uzavretí Amienského mieru s Eduardom I. Anglicku. V roku 1284 zdedil po svojom bratovi Petrovi grófstva Perche a Alençon. Ďalší územný zisk pre Francúzsko zabezpečil Filip svadbou svojho syna Filipa Pekného s dedičkou Navarry Janou I.
Filipovým nešťastím bol jeho strýko Karol Sicílsky, ktorého zámery v Taliansku podporoval po celú dobu svojej vlády a ktorý ho zaplietol do zbytočnej vojny s Aragónskom.
Keď v roku 1282, po Sicílskych nešporoch, Peter III. Aragónsky napadol a obsadil ostrov Sicília, ponúkol svojmu strýkovi k dispozícii všetky potrebné prostriedky na nápravu. Dobyvateľ bol exkomunikovaný (pápežom Martinom IV.) a jeho kráľovstvo skonfiškované. 
V roku 1284 Filip a jeho synovia vstúpili na čele veľkej armády do Roussillonu. Táto vojna sa na základe pápežskej sankcie nazývala Aragónska križiacka výprava. 26. júna 1285 sa Filip Smelý opevnil pred Gironou pri pokuse dobyť ju. Odpor bol silný, ale mesto padlo 7. septembra. Čoskoro však došlo k obratu, pretože francúzsky tábor silno zasiahla epidémia dyzentérie. Postihla aj samotného Filipa. Francúzi sa stiahli a boli ľahko porazení. Sám francúzsky kráľ zomrel v Perpignane, hlavnom meste svojho spojenca Jakuba II. z Malorky, a pochovali ho v Narbonne. V súčasnosti je pochovaný spolu so svojou prvou manželkou Izabelou Aragónskou v Bazilike Saint Denis v Paríži.
Rodina.
28. mája 1262 sa v Clermonte oženil s Izabelou Aragónskou (* 1247 -† 1271), dcérou Jakuba I. a Jolany Uhorskej. Mali nasledujúce deti:
Po Izabelinej smrti sa 21. augusta 1274 oženil s Máriou Brabantskou (* 1254 – † 1321), dcérou Henricha III. Brabantského a Adelaidy Burgundskej. Ich deti boli:
Assessment center

Assessment center (skratka AC) resp.hodnotiace centrum je metóda skupinového výberu pracovníkov.
Základom assessment centra je metóda selekcie (teda výberu na pracovnú pozíciu), prvý raz použitá pred druhou svetovou vojnou v armáde USA a vo wehrmachte. V hospodárskom živote túto metódu prvýkrát použili v r. 1956 vo firme (AT&amp;T). K jej rýchlemu rozšíreniu prispeli veľké firmy ako IBM, Standard Oil, General Electric a banky, ktoré potrebovali v krátkom čase vybrať množstvo pracovníkov na pracovné pozície. Metóda AC bola používaná až do sedemdesiatych rokov 20.storočia na výber vedúcich pracovníkov. Metodicky bola zdokonaľovaná a jej účinnosť potvrdená. Od vtedy ju aplikujú na celom svete a s rozvojom globálnej ekonomiky sa rozšírila i do praxe veľkých podnikov na Slovensku.
Úlohou AC je prognostika, teda predpovedanie spôsobilosti súčasných a budúcich zamestnancov- Používa sa aj ako výskumná metóda pri zisťovaní potrieb vzdelávania a tréningov. Cieľom postupu je zistenie a hodnotenie odbornej spôsobilosti, schopností a štruktúry osobnosti z aspektu plnenia pracovnej funkcie. Prakticky to znamená také testovanie schopností a zručností účastníkov, pri ktorom sú simulované kľúčové momenty a najdôležitejšie problémy danej pracovnej náplne.
Hodnotiaci tím sa skladá z trénerov v oblasti daných zručností a z psychológov a podľa podstaty komplexnej metódy vyberá a/alebo definuje formovanie pracovných schopností. Na základe testovania viacerých požadovaných kompetencií a pomocou simulovaných problémov súčasne skúmajú pomocou osobných pohovorov alebo namiesto pohovorov formou sebahodnotenia čakateľov na určené pozície ich ašpirácie a výkon a výsledky integrujú do súhrnnej správy. AC je metóda, ktorá hodnotí osobnosť pracovníka z viacerých aspektov.
Integrácia schopností, zručností a osobných preferencií je uskutočnená pomocou tzv. matice kompetencie:
všetky v hodnotiacom centre dosiahnuté výsledky uchádzača sú zapísané do takejto matice, kde na jednej strane figurujú riešené problémy, na druhej strane príslušné kompetencie.
AC je metódou pre výber interných a externých uchádzačov o pracovnú pozíciu (kto je najlepší, kto a v čom vyžaduje ďalšie školenie?), pre posúdenie študijných nárokov (ktoré sú najslabšie body jednotlivých uchádzačov?), pre rozvoj organizačnej štruktúry (kde sú v rámci organizácie najslabšie body?), pre plánovanie kariéry (po vhodnom školení, kto na čo je schopný?), pre rozvoj osobnosti (tréning). Z uvedených je najtypickejším výber interných a externých uchádzačov a plánovanie kariéry. Hodnotiace centrum sa používa aj na kombinovanie cieľov, napr. plánovanie kariéry a posúdenie študijných nárokov sa môže uskutočniť v rámci jedného AC. Podobne je možné pripraviť AC s účastníkmi kombinovane, teda súčasne s internými a s externými uchádzačmi.
V prvej dekáde 21.storočia sa rozvíja komplexnejšia metóda centra hodnotiaceho s rozvojom pracovníkov, AC/DC tj.assessement center/development center, ktoré používajú najmä veľké sieťové spoločnosti na periodický výber a rozvoj svojich pracovníkov v ich kariérnom postupe.
Bulharská dobrovoľnícka armáda

Bulharská dobrovoľnícka armáda bola samostatná dobrovoľná bulharská armáda, ktorá bojovala počas Rusko-tureckej vojny (1877 – 1878) na strane Ruska. S nápadom založiť takúto armádu prišiel ruský generál. Medzi bulharskými občanmi sa táto myšlienka veľmi rýchlo ujala. Všetky charitné organizácie začali okamžite masovo nakupovať zbrane pre nových vojakov.
Dátum začiatku bulharského odboja bol stanovený na 13. novembra 1876 v meste Kišiňov v Macedónsku. Členmi odboja boli najmä bulharskí dobrovoľníci, ktorí bojovali v národnooslobodzovacom boji a v Srbsko-tureckej vojne v roku 1876.
Úloha bulharskej dobrovoľníckej armády.
Podľa plánu vypracovaného v októbri roku 1876, prvoradou úlohou bulharskej dobrovoľníckej armády bolo slúžiť ako peší konvoj hlavnému vodcovi kniežaťu Nikolajovi Nikolajevičovi. Najskôr boli založené len tri družiny, neskôr však ich vznikalo ešte viac, pretože dobrovoľníkov stále pribúdalo. Na začiatku vojny v roku 1877 bolo celkovo v dobrovoľníckom vojsku zapísaných 7444 vojakov a 81 dôstojníkov, ktorí boli rozdelení do 6 družín. 17. apríla 1877 si už oficiálne zvolili názov – Bulharská dobrovoľnícka armáda. Ich vodcom sa stal Nikolaj Grigorievič Stoletov. Vojsko bolo vycvičené pod dohľadom ruských dôstojníkov. Od 6. mája 1877 mali aj svoju bojovú vlajku, ktorú dostali od obyvateľov mesta Samara.
Postup armády v rusko-tureckej vojne (1877 - 1878).
Z Macedónska sa armáda presunula do Ploeštu, kde sa pripojila k prvej bojovej družine, ktorej velil Josif Vladimirovič Gurko. Spolu bojovali v Târnove, Starej Zagore a v známom boji na vrchu Šipka, kde 9. augusta – 11. augusta 1877 odvážne a hrdo bránili Šipčenský priesmyk. Voči mnohokrát prevyšujúcej osmanskej armáde sa bránili spolu s ruskými vojskami zubami nechtami, aby nepustili vojská Sulejmana pašu ďalej na Balkán do Severného Bulharska. Akcia bola úspešná, Sulejman paša sa na Balkánsky polostrov nedostal. Koncom decembra roku 1877 porazili armádu pašu Vejsela pri meste Šejnovo.
Osud Bulharskej dobrovoľníckej armády.
Zdalo sa, že armáde svitá na lepšie časy, ale podpísaním Sanstefanskej zmluvy sa dobrovoľnícke vojská od ruskej armády oddelili, a tak sa stali základom pre rozvoj samostatnej novej a mladej bulharskej armády.
Carihradská konferencia

Carihradská konferencia trvala od 23. decembra 1876 do 20. januára 1877 v Carihrade. Zúčastnili sa na nej zástupcovia veľmocí – Spojené kráľovstvo, Nemecko, Rakúsko-Uhorsko, Taliansko, Rusko a Turecko.
Ešte pred začiatkom konferencie v období od 30. novembra do 10. decembra sa splnomocnenec britskej vlády markíz Sollbery a gróf Ignatiev dohodli na politickom rozdelení Bulharska a Bosny a Hercegoviny.
Od 11. decembra do 22. decembra sa konali predbežné zasadania, ale bez tureckých predstaviteľov. Bolo prijaté stanovisko o vytvorení 3 autonómnych oblastí, z ktorých dve boli obývané bulharským obyvateľstvom. Vznikol projekt pre ich organizáciu. Spomínaný ruský projekt navrhoval bulharskú autonómnu oblasť, do ktorej malo patriť územie Mizie, Trácka a Macedónska. To sa však nepáčilo rakúsko-uhorskému ministrovi zahraničných vecí, grófovi Andrássymu. Svoj odpor voči projektu vyjadril aj markíz Sollbery, ktorý navrhoval, aby sa bulharské územie rozdelilo na dve oblasti – východnú, s centrom v meste Târnovo a západnú, s centrom v Sofii (ale bez oblasti Belomorie, Odrinska, Trácka a väčšej časti Rodop, aj napriek tomu, že oblasti mali bulharský charakter). Sollbery žiadal o vertikálne rozdelenie bulharského územia, pretože vedel, že vo východnej časti žijú predovšetkým Turci a Gréci, a preto toto územie musí mať samostatnú vládu.
Hlavnou otázkou carihradskej konferencie nie je oslobodenie Bulharska, ale úloha zrovnoprávnenia záujmov veľmocí, ktoré chceli eliminovať vplyv Ruska na Balkáne. Preto spomínaný projekt odporúča autonómiu dvoch bulharských oblastí – nie štátu, alebo štátov, ani slobody a nezávislosti.
Na všetky tieto dohodnuté zmluvy mala jeden rok dohliadať medzinárodná pozorovateľská komisia. Všetky vypracované projekty na Carihradskej konferencii mali za úlohu chrániť Osmanskú ríšu proti záujmom Ruska, ktoré sa snažilo ovládnuť územie okolo úžiny Bospor a Dardanely.
Carihradskú konferenciu oficiálne otvoril Savet Mehmed paša 23. decembra 1876. Otvorenie konferencie využil na možnosť prijatia novej tureckej ústavy. To sa však nepáčilo ostatným prítomným predstaviteľom. Ale neústupčivosť Turkov v otázke prijatia ich základného zákona štátu a zákulisné machinácie Anglicka blokujú jej hladký priebeh a privádzajú ju do absolútneho fiaska. Na protest proti Turecku, štáty, ktoré sa na konferencii zúčastnili, odvolali svojich veľvyslancov z Carihradu. Predstavitelia sa vôbec nedohodli, a tak sa Carihradská konferencia skončila neúspechom.
Dôsledky.
Odmietnutie Osmanskej vlády splniť rozhodnutie Carihradskej konferencie vyvolalo Rusko-tureckú vojnu v rokoch 1877-1878 a zároveň zbavilo Turecko (na rozdiel od predchádzajúcej Krymskej vojny) politickej a vojenskej podpory zo strany západných štátov.
Bilíkova chata

Bilíkova chata (ľudovo nazývaná "Bilíčka", , ) je vysokohorská chata vo Vysokých Tatrách. Leží na juhovýchodnom úpätí Slavkovského štítu na mieste zvanom "Kancel" blízko Hrebienku, odkiaľ k nej vedie chodník aj cesta.
História chaty.
Na mieste dnešnej Bilíkovej chaty stála od roku 1875 jednoduchá Ruženina chata. Roku 1884 k nej pribudol o čosi väčší turistický hotel, ktorý však neskôr spolu s chatou vyhorel. Roku 1893 postavili na ich mieste dva hotely majitelia Spišskosobotskej lesnej spoločnosti. Hotely tvorili malú osadu nazývanú "Studenopotocké kúpele". Tieto hotely však roku 1927 tiež vyhoreli. Na ich mieste bola 22. decembra 1934 otvorená "Guhrova chata", ktorá bola roku 1936 ešte stavebne rozšírená. Po 2. svetovej vojne bola k chate pristavaná turistická ubytovňa a v roku 1946 bola premenovaná na "Bilíkovu chatu" na počesť lyžiara a pretekára Pavla Bilíka (1916 – 1944), ktorého Nemci ako účastníka SNP zajali pri Starom Smokovci a 7. septembra 1944 v Kežmarku popravili.
Súčasnosť.
Bilíkova chata je otvorená celoročne, ponúka klasické dvojlôžkové izby alebo v podkroví malý a veľký apartmán. Je prístupná pešo z Hrebienka, kde sa dá dostať buď lanovkou alebo pešo zo Starého Smokovca. Na chate je stanica Horskej záchrannej služby.
Sojuz TMA-4

Sojuz TMA-4 () bol ruský pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TMA-4 vyštartoval 19. apríla 2004 z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravil dvoch členov Expedície 9. Na palube Sojuzu TMA-4 sa nachádzal aj holandský astronaut André Kuipers. Sojuz TMA-4 zostal u ISS ako záchranná loď až do októbra 2004, kedy sa s ním vrátili späť na Zem Gennadij Padalka, Michael Fincke a Jurij Šargin.
Posádka.
Členovia posádky Expedície 9
Účastník letu
Popis misie.
Štart misie sa uskutočnil 19. apríla 2004 z kozmodrómu Bajkonur v Kazachstane. K ISS sa Sojuz TMA-4 pripojil 21. apríla 2004. Na palube bol okrem členov Expedície 9 tiež holandský kozmonaut André Kuipers.
Genadij Padalka a Michael Fincke vystriedali na palube ISS svojich kolegov Alexandra Kaleriho a Michaela Foaleho, ktorí sa spolu s André Kuipersom vrátili na Zem 30. apríla 2004 na palube lodi Sojuz TMA-3, ktorá kotvila pri ISS ako záchranný modul.
Loď Sojuz TMA-4 sa na Zem vrátila 24. októbra 2004 s posádkou:
Rača

Rača môže byť:
Prežívanie

Prežívanie alebo prežitie môže byť:
Trávenie

Trávenie alebo strávenie môže byť:
Škoda (právo)

Škoda má v slovenskom práve v súčasnosti dvojakú základnú definíciu.
Občianske právo.
Škoda je ujma: 
Do majetkovej oblasti sa v občianskom práve ráta aj (objektívne nevyjadriteľné) bolestné a úhrada sťaženia spoločenského uplatnenia (oboje v rámci hradenia ujmy na zdraví), pričom v iných právnych poriadkoch tieto ujmy často patria medzi nemajetkové ujmy, teda práva na ochranu osobnosti. 
Podstatou tohto chápania škody je fakt, že nezahŕňa nemajetkovú ujmu. 
Občiansky zákonník rozlišuje:
Pozri aj náhrada škody.
Trestné právo.
Trestný zákon rozoberá škodu v § 124 a 125 (a v § 123 "ujmu na zdraví"). Táto definícia zahŕňa aj nemajetkovú ujmu a výslovne definuje aj škodu proti životnému prostrediu.
"§ 124: (1) Škodou sa na účely tohto zákona rozumie:
"(2) Škodou sa rozumie v zmysle odseku 1 aj ujma na zisku, na ktorý by poškodený inak vzhľadom na okolnosti a svoje pomery mal nárok alebo ktorý by mohol odôvodnene dosiahnuť."
"(3) Pri trestných činoch proti životnému prostrediu sa škodou rozumie súhrn ekologickej ujmy a majetkovej škody, pričom majetková škoda v sebe zahrnuje aj náklady na uvedenie životného prostredia do predošlého stavu. Pri trestnom čine neoprávneného nakladania s odpadmi podľa § 302 rozsahom činu sa rozumie cena, za ktorú sa odpad v čase a v mieste zistenia činu obvykle zbiera, prepravuje, vyváža, dováža, zhodnocuje, zneškodňuje alebo ukladá, a cena za odstránenie odpadu z miesta, ktoré na jeho uloženie nie je určené."
UNITIC

Business Center UNITIC (skratka z "United Investment and Trading Company") je názov administratívnej budovy v Sarajeve. Budovu s dvoma vežami vlastní rovnomenná bosnianska spoločnosť. Majú 30 poschodí a výšku 92 m.
Budovy boli postavené v roku 1986 podľa projektu architekta Ivana Štrausa. Betónový skelet bola obložená z vonkajšej strany sklom. Vo svojej dobe to boli jedny z najmodernejších stavieb v meste. Budovy však vo svojej pôvodnej podobe fungovali iba niekoľko rokov, neskôr ich poškodili boje a požiar pri obliehaní Sarajeva v prvej polovici 90. rokov 20. storočia. Budovy odolali a stali sa symbolom odporu.
Kurši

Kurši žili na pobreží Baltského mora. Ich južná hranica územia siahala až ku Kaunasu na dnešné územie Litvy. Prvá písomná zmienka o Kuršoch pochádza z roku 675. Ich kráľom bol Lamekins, ktorý mal titu "rex". V 9. - 12. storočí už boli známymi moreplavcami, obchodníkmi a pirátmi. Saxon Gramatik vo svojej škandinávskej histórii uvádza, že kmeň Kuršov dosiahol brehy Dánska a Švédska.
Zemgalovia

Na východe od Kuršov v oblasti Lielupe žili Zemgalovia, na juhu hraničiaci s územím dnešnej Litvy. Od fínskych kmeňov ich oddeľovala rieka Daugava. V historických análoch sa tento kmeň prvýkrát spomína v roku 870. Najvýznamnejšou pamiatkou na území Zemgalov bol Tervetský hrad, na ktorom začiatkom 13. storočia žil vodca tohto kmeňa označovaný ako "dux" - Viestarts.
Selovia

Selovia žili na území východne od Zemgalov na ľavom brehu rieky Daugava. Prvýkrát ich spomenul historik v kronike Henricha Latyša v 13. storočí. Na území Selov sa nachádzalo vyše päť hradov, z ktorých hlavným hradom bol Selpils. V 13. storočí sa územie Kuršov a Selov stali súčasťou Veľkého litovského kniežatstva.
Latgalci

Latgalci alebo Latgali alebo Letgalovia sú etnografická skupina Lotyšov. 
Pôvodne žili na pravom brehu Daugavy, na sever od Selov. Prvýkrát sa ich meno spomína v Rižskej kronike v 11.12. storočí. Po celom ich území obyvatelia vytvorili malé štátiky typu kniežatstva, z ktorých najväčšie boli štáty Ersika, Konknese a Talava. Keďže sa územie Latgalov nachádzalo na strete obchodných ciest do Ruska, boli povinní platiť daň polackým a pskovským kniežatám.
Náboženstvo.
Latgalci sa na rozdiel od ostatných Lotyšov vyvíjali na území, ktoré patrilo k Poľsko-litovskej únii, preto zostali verní rímskokatolíckej viere. Aj dnes sa líšia od prevažne luteránskych Lotyšov svojím rímskokatolíckym náboženstvom.
Livónci

Livónci alebo Livovia bol ugrofínsky kmeň, ktorý žil v 9. - 13. storočí pri pobreží Rižského zálivu. Následne boli germanizovaní a asimilovaní Lotyšmi a Estóncami. Koncom 19. storočia ich ešte žilo vyše 3 000 v západnom Kurónsku. Podľa Livóncov je pomenované Livónsko.
Livónci v 13. storočí.
Od roku 1198 sa Lotyšsko stalo centrom bojov jednej z križiackych výprav, organizovanej rímskym pápežom. V nej biskup Bertold porazil Livóncov, ktorí žili na území dolného toku rieky Gauia, ale sám v tomto boji stratil svoj život. Jeho následník - biskup Albert von Buxhoevden zvaný Albert I. Rižský - založil v roku 1201 Rigu, ktorá mala slúžiť ako pevnosť protí agresii križiakov v Pobaltsku. V roku 1206 postavili hrad Cēsis. Bol to oporný bod pre pokorenie severného Latgalska a južného Estónska.
O rok neskôr (1207) sa Livónci podriadili biskupovi a dali sa pokrstiť. Získané územia, koré dostali názov Livónsko (Livlandia) si medzi sebou rozdelil biskup a Rád mečových bratov, založený v roku 1202. Následne v rokoch 1206 - 1224 križiaci porazili Latgalov a v roku 1208 aj Selov.
V roku 1223 nemecký rád, plieniaci krajinu zo smeru od dolného toku Visly až na východ, zničil Prusko. Naproti nemu - od Daugavy a Rižského zálivu - zo smeru od západu postupoval Rád mečových bratov. V roku 1237, po porážke litovcov pri Saule, sa oba rády spojili a Rád mečových bratov (ako miestne oddiely nemeckého rádu) sa začal nazývať Livónskym rádom.
Získať územie Kuršov bolo zložité. Len v roku 1231 sa Livónskemu rádu podarilo obsadiť časť severnej a strednej Kurlandie, avšak o niekoľko rokov neskôr (1252) už mali dobyté celé územie. V roku 1260 v bitke medzi Litovcami a križiakmi pri Durbe, Kuršovia a Estónci prešli na stranu Litovcov, čoho výsledkom bolo porazenie nemeckých rytierov. Počas nasledujúcich šistich rokov sa museli Kuršovia upokojiť. V roku 1267 boli nútení podpísať mierovú zmluvu s križiakmi. Poslednou inštanciou križiakov bol zisk územia Zemgalov v roku 1290.
Zoznam geografických článkov/1

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 3 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
1..
1. ulica (Bratislava)
10.
10. ulica (Bratislava)
11.
11636 Pezinok
Brutalizmus

Brutalizmus je architektonický štýl príznačný pre modernú architektúru od polovice 20. storočia. 
Charakteristika.
Brutalizmus výrazne používa pohľadový betón ako výrazový prostriedok a snaží sa o zdôraznenie hmotnosti objektu. Taktiež uplatňuje uzavretý pôdorys a obrys stavby v zmysle uzavretej kompaktnej kompozície hmôt často v podobe kvádra. 
Brutalizmus jasne vyjadruje a priznáva použitý materiál a konštrukciu. Stavby pôsobia veľmi hmotne až ťažko. Ich priečelia tvoria veľké betónové plochy, ktoré kontrastujú so zasklenou konštrukciou alebo častejšie s malými oknami. Ich povrch je v niektorých prípadoch opracovaný zvislým drážkovaním typickým pre tvorbu Paula Rudolpha. 
Pôvod a história.
Tento architektonický smer je známy od roku 1954, kedy ho sformulovali manželia architekti Peter a Alison Smithsonoví v augustovom čísle časopisu "Architectural Design". 
Betónový brutalizmus je pravdepodobne odvodený od prezývky Petra Smithsona – Brut, respektíve z francúzskeho "béton brut" režný betón so začiatočnými písmenami mena jeho manželky (Ali) doplnených začiatočnými písmenami ich priezviska Smithson - sm, teda Brut+ali+sm. Nesporne má však súvislosť s celkovým hrubým teda aj brutálnym charakterom stavby.
Prvou stavbou tzv. oceľového brutalizmu je stavba školy v Hunstantone v Anglicku od manželov Smithsonových. Brutalizmus je tiež reprezentovaný vtedajšími stavbami od Le Corbusiera v Marseille Unité d’habitation, kláštorom La Tourette či Miesovým univerzitným komplexom I.T.T. v Chicagu. Tento spôsob architektonického stvárňovania sa rýchlo rozšíril do mnohých krajín. V Anglicku ho reprezentuje Stirling a Gowan, v Spojených štátoch amerických Paul Rudolph, Louis I. Kahn, v Japonsku Kenzó Tange, Maekava atď.
The Stranglers

The Stranglers je anglická punkrocková hudobná skupina, založená 11. septembra, 1974 v Guildford, Surrey. Ich pôvodný názov bol The Guildford Stranglers a ich vzormi sa stali Ramones. Boli jedna z mála punkových kapiel so špecifickým zvukom klávesov. Po skončení punkrockovej éry sa preorientovali na new wave, pub rock a neskôr post-punk.
The Stranglers vydali 16 štúdiových albumov. Z toho najnovší Suite XVI vydali v roku 2006.
Awadži (provincia)

Provincia Awadži (, pôvodne 淡道) bola stará japonská provincia, ktorá pokrývala ostrov Awadži medzi Honšú a Šikoku. Dnes je to súčasť prefektúry Hjógo. Niekedy je nazývaná aj Tanšu (淡州).
Bola založená v 7. storočí ako časť Nankaidó. Provincia Awadži sa nachádzala medzi provinciami Kii a Awa. Awadži doslovne znamená "Cesta do Awa", čo je cesta do provincie Awa z centrálnej časti Japonska. Provincia Awadži bola rozdelená na dva okresy: Cuna no Kóri na severe a Mihara no Kóri v južnej časti.
Provinčná vláda bola pravdepodobne v súčasnom Minamiawadži, Hjógo ale dôkazy o tom ešte neboli nájdené.
Provincia Awadži bola obvyklým miesto na politický exil. Cisár Džunnin bol v exile v provincii Awadži po svojej abdikácií až do smrti. 
V období Edo bola provincia Awadži ovládaná klanom Hačisuka z Tokušimy, provincia Awa. Keď bol rušený systém hanov a boli vytvorené prefektúry, obyvatelia provincia Awadži uprednostnili pripojenie k prefektúre Hjógo pred prefektúrou Tokušima kvôli politickému konfliktu medzi Tokušimou a Awadži.
Pascal Leclaire

Pascal Leclaire (* 7. november 1982, Repentigny, Quebec, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankár. 
Leclaire bol draftovaný v prvom kole v roku 2001 ako celkovo ôsmy v poradí klubom Columbus Blue Jackets V drese Blue Jackets debutoval v NHL. 
Vyhral striebro na Majstrovstvách sveta juniorov 2001, bol členom All-Star Teamu turnaja a bol vyhlásený aj za najlepšieho brankára turnaja. 
V roku 2008 získal striebro na Majstrovstvách Sveta. 
V roku 1998 získal v tíme Halifax Mooseheads ocenenie za najnižší gólový priemer v lige QMJHL.
Tosa (provincia)

Provincia Tosa () bola stará japonská provincia, na ktorej území sa dnes nachádza prefektúra Kóči na Šikoku. Tosa hraničila s provinciami Ijo a Awa.
Starobylé hlavné mesto bolo neďaleko moderného Nankoku. Provincii Tosa vládol počas obdobia Sengoku klan Čósokabe. Motočika Čósokabe zjednotil Šikoku pod svojou vládou. Hidejoši Tojotomi znova zredukoval jeho územie iba na provinciu Tosa a po Sekigahare bol klan úplne vyvlastnený. Provincia bola pridelená Kazutojovi Jamaučimu. Tosa bola relatívne chudobná provincia a pod vládou klanu Čósokabe postrádala silné hradné mesto. Po Sekigahare, bolo založené hradné mesto Kóči, ktoré ostalo hlavným mestom až do súčasnosti. V období Edo bolo provincia riadená z oblasti Tosa.
V období Bakumacu sa v Tosa narodil Rjóma Sakamoto.
Petr Haničinec

Petr Haničinec (* 15. september 1930, Pardubice – † 7. november 2007, Bratronice) bol český herec, ktorý hral vo viacero filmoch a divadelných hrách. Známy bol tiež ako dabér, daboval napríklad poručíka Columba v rovnomennom populárnom seriáli.
V roku 1995 utrpel ťažkú dopravnú nehodu. Po vyliečení opäť účinkoval v Divadle na Fidlovačce, v roku 2001 počas predstavenia utrpel cievnu príhodu a utiahol sa do ústrania.
Bol štyrikrát ženatý, prvou manželkou bola Štěpánka Haničincová, druhou Marie Kyselková. 7. novembra 2007 podľahol vo veku 77 rokov rakovine.
Ferdinand Buffa

Ferdinand Buffa (* 22. január 1926, Dlhá Lúka, dnes časť Bardejova† 2012) bol slovenský jazykovedec.
Vyštudoval slovenský jazyk a filozofiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Medzi oblasti jeho odborného záujmu patria predovšetkým dialektológia, lexikológia, lexikografia a poľsko-slovenské jazykové vzťahy.
Obrazový bod

Obrazový bod môže byť:
Polygón (počítačová grafika)

Polygón v počítačovej grafike je mnohouholník, z ktorého je vytvorená každá štruktúra objektu v trojrozmernom priestore zobrazenom na monitore počítača. Najčastejšie používané polygóny sú trojuholník a štvorec. Vrchol polygónu sa nazýva vertex. Súradnice vertexov definujú polygón.
Každý objekt v trojrozmernom priestore sa znázorňuje ako sústava mnohouholníkov, ktoré sú vyplnené obrazovými vzorkami (textúrami), napr. so vzorkou tehly, omietky, pokožky a pod. Čím je sieť polygónov jemnejšia, tým je obraz vernejší. Zobrazovanie veľkého množstva polygónov však kladie veľké nároky na výkon grafickej karty.
Peter Milčák

Peter Milčák (* 1966, Krompachy) je slovenský básnik, vydavateľ, literárny vedec, publicista a prekladateľ z angličtiny a poľštiny. V roku 1991 založil vydavateľstvo "Modrý Peter", ktoré sa orientuje predovšetkým na vydávanie súčasnej poézie. V rokoch 2016 až 2021 bol kurátorom Galérie mesta Levoča. Žije v Levoči.
Sojuz TMA-3

Sojuz TMA-3 () bol ruský pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TMA-3 vyštartoval 18. októbra 2003 z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravil dvoch členov Expedície 8. Na palube Sojuzu TMA-3 sa nachádzal aj španielsky astronaut Pedro Duque. Sojuz TMA-3 zostal u ISS ako záchranná loď až do apríla 2004, kedy sa s ním vrátili späť na Zem Alexandr Kaleri, André Kuipers a Michael Foale.
Posádka.
Členovia posádky Expedície 8
Účastník letu
Popis misie.
Štart misie sa uskutočnil 18. októbra 2003 z kozmodrómu Bajkonur v Kazachstane. K ISS sa Sojuz TMA-3 pripojil 20. októbra 2003. Na palube bol okrem členov Expedície 8 tiež španielsky kozmonaut Pedro Duque.
Alexander Kaleri a Michael Foale vystriedali na palube ISS svojich kolegov Jurija Malenčenka a Edwarda Lua, ktorí sa spolu s Pedrom Duqueom vrátili na Zem 28. októbra 2003 na palube lodi Sojuz TMA-2, ktorá kotvila pri ISS ako záchranný modul.
Loď Sojuz TMA-3 sa na Zem vrátila 30. apríla 2004 s posádkou:
Zoznam výstupov do otvoreného vesmíru z Medzinárodnej vesmírnej stanice

Toto je zoznam výstupov do otvoreného vesmíru z Medzinárodnej vesmírnej stanice, spoločného projektu 5 vesmírnych agentúr: americkej NASA Ruskej kozmickej agentúry, japonskej JAXA Kanadskej vesmírnej agetúry (CSA/ASC) a európskej ESA a dvoch pridružených agentúr: Brazílskej vesmírnej agentúry (AEB) a Talianskej vesmírnej agentúry.
Stav.
K 23. marcu 2009 bolo uskutočnených celkovo 123 výstupov z telesa Medzinárodnej vesmírnej stanice v celkovom čase 776 hodín, 54 minút. 95 z týchto výstupov v celkovom čase 579 hodín a 42 minút boli priamo zo stanice. 28 výstupov sa uskutočnilo z raketoplánu, 73 z modulu Quest Joint Airlock a 22 z modulu Pirs.
Vrchol (počítačová grafika)

Vrchol () v počítačovej grafike (ale aj všeobecne v geometrii) označuje roh polygónu alebo tiež krajné body priesečníka dvoch susedných plôch polygónov. 
Vertex v polygóne je označovaný ako konvexný, ak vnútorný uhol rohu polygónu je menší ako 180 stupňov. Ak je uhol väčší, vrchol označujeme ako konkávny.
Vrchol je jednoznačne určený ako bod vo virtuálnom trojrozmernom priestore troma súradnicami - x,y,z, súradnica vrcholu môže niesť aj informáciu o farbe, normálovom vektore, súradniciach textúry, mierke a väzbe na ďalší vrchol.
Amoeba OS

Amoeba je distribuovaný operačný systém vyvíjaný ako open source a založený na microkerneli. Vznikol na holandskej univerzite "Vrije Universiteit". Jeho hlavným autorom je Andrew S. Tanenbaum. Cieľom projektu Amoeba je vytvorenie systému so zdieľaným časom, ktorý by umožňoval, aby sa celá sieť počítačov javila používateľovi ako jeden počítač. Zdá sa však, že vývoj bol zastavený nakoľko súbory poslednej verzie (5.3) boli naposledy modifikované 12. februára 2001.
Amoeba beží na niekoľkých platformách, vrátane SPARC, i386, i486, 68030, Sun 3/50 and Sun 3/60.
Johannes IV.

Johannes IV. (* 1831 - † 12. marec 1889, Metemma, Sudán) bol etiópsky cisár.
Po britskom ťažení v Etiópii (1867 - 1868) a s tým súvisiacou smrťou etiópskeho cisára Theodora II. (10. apríl 1868) nastalo v Habeši bezvládie poznamenané občianskou vojnou (1869 - 1872). 
V priebehu dlhých bojov sa zmocnil trónu tigrejský ras Kassa. Roku 1872 sa prehlásil za habešského cisára a prijal meno Johannes IV. V rokoch 1875 - 1879 viedol vojnu s Egyptom, pretože Egypťania obsadili Salawakim a Masawu (r. 1865) a neskôr okupovali aj Harar a priľahlé námorné prístavy. Habešské vojsko zaútočilo na jednotky chedíva Ismáila 13. novembra 1875 u Gundetu a Egypťanov rozprášilo. Druhé egyptské ťaženie (r. 1876) zastavili cisárovi vojaci u Gury 25. marca toho roku. O dva roky neskôr dobyl Johannes IV. mesto Šoa. Vojna s Egyptom skončila zvrhnutím chedíva Ismáíla 25. júna 1879. Johannes IV. privítal roku 1880 na svojom dvore dvoch známych cestovateľov Antonína Steckera a Gerharda Rohlfsa. V roku 1882 sa objavil na vnútropolitickej scéne nový uzurpátor známy ako Menelik Šojský. Johannes v bojoch Menelika porazil, ale pochopil, že proti nemu stojí silný súper a tak ho označil za svojho nástupcu. Pri hrozbách na etiópskych hraniciach od Talianska a sudánskych mahdistov si nemohol dovoliť navyše občianske boje. Za vojny Britov proti mahdistom (1883 - 1898) pomohli r. 1884 cisárovi vojaci evakuovať Britov z Gallabátu a Kasalu. Tri roky nato vyhlásil Johannes otvorenú vojnu Talianom, ktorí ohrozovali prístupové oblasti Habešanov k moru. Etiópske vojsko vedené rasom Alulom zničilo u Dogaly taliansku 500-člennú jednotku (26. január 1887). Roky 1885 - 1889 sa niesli v znamení bojov s mahdistami. Johannes zmobilizoval veľkú armádu a 12. marca 1889 dobyl Gallabát, bránený 60 000 dervišmi emira Zemi Kumala. V tvrdých bojoch bol ale cisár zabitý a etiópska armáda sa bez vodcu stiahla.