burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Úzkonosovce

Úzkonosovce (lat. "Catarrhini"; iné názvy pozri nižšie) sú veľký taxón (často infrarad) vyšších primátov (Anthropoidea). Patria sem všetky neamerické druhy vyšších primátov, obyčajne vrátane všetkých ľudí. Základná charakteristika úzkonosovcov je, že majú úzke nosové priehradky. 
Názvy.
Slovenské názvy tohto taxónu sú: úzkonosovce, úzkonosé opice, opice úzkonosé, úzkonosé primáty, úzkonosé, zriedkavo úzkonosy, vyššie primáty úzkonosé, úzkonosce, opice Starého sveta, starosvetské opice, zriedkavo katarrhinné opice, zriedkavo vyššie primáty.
Vedecké (latinské) názvy tohto taxónu sú: "Catarrhini"; staršie: "Catarhini", "Catarrhina", "Catarhina", "Catarhinae", "Simiae catarrhinae", "Katarrhini", "Katarhini", "Katarrhina", "Katarhina", "Catarrhiniformes" [alebo "Katarrhiniformes"] , "Eopitheca", "Heopitheci", "Simiae". 
McKenna a Bell 1997 tento taxón označujú ako nadčeľaď "Cercopithecoidea" (po slovensky mačiakoidovce/mačiakoidné) v širšom zmysle.
Historicky (na začiatku 19. storočia) sa tento taxón občas označoval ako čeľaď "Hominidae" (po slovensky dnes hominidi/človekovité/hominidné alebo ľudia); táto čeľaď je dnes definovaná oveľa užšie, čiže tvorí len malú časť úzkonosovcov.
Charakteristika.
Hlavné telesné znaky úzkonosovcov sú: 
Úzkonosovce sú väčšinou všežravci. Sú aktívne počas dňa. Častý je zreteľný pohlavný dimorfizmus. Žijú v skupinách s rôznou úrovňou organizácie. Majú menštruačný cyklus. Rodia pravidelne jedno mladé. 
Pozri aj charakteristiku vyšších primátov v článku vyššie primáty.
Systematika.
Rozsah taxónu.
Základný rozsah taxónu úzkonosovce vidno napr. v nižšie uvedenom systéme.
Rozsah úzkonosovcov sa môže meniť pokiaľ ide o (ne)zahrnutie niektorých vývojovo primitívnych vyhynutých taxónov. Konkrétne môžu úzkonosovce v závislosti od autora (a doby písania textu) zahŕňať alebo nezahŕňať niektoré alebo viaceré z nasledujúcich taxónov: †eosimiasovité (Eosimiidae), †oligopitekovité (Oligopithecidae), †Proteopithecidae, †parapitekovité (Parapithecidae), †amfipitekovité (Amphipithecidae). Nadčeľaď †propliopitekoidovce (Propliopithecoidea) sa síce skoro vždy uvádza ako súčasť úzkonosovcov, ale napr. Benton 2014 ju uvádza ako sesterský taxón úzkonosovcov. Podrobnosti a zdroje pozri napr. v prehľade systémov uvedenom v článku vyššie primáty.
Rozsah úzkonosovcov sa tiež môže meniť pokiaľ ide o (ne)zahrnutie taxónov príbuzných s ľuďmi: 
Vnútorná systematika.
Vnútorný systém je v detailoch značne sporný (jednotliví autori viaceré taxóny umiestňujú na odlišných miestach v rámci systému vyšších primátov). Nasleduje ako príklad systém podľa Thurzo 1998:
infrarad úzkonosovce (Catarrhini):
Kyslá hornina

Kyslá hornina alebo acidná hornina svetlá vyvretá hornina relatívne bohatšia na SiO2, väčšinou nad 63 hmot. % resp. 65 hmot. % SiO2. Termín sa zvyčajne používa v zmysle geochemického zloženia určitej horniny. Termín blízky označeniu felzický, ktorý vyjadruje mineralogické zloženia; alebo kremitý. Typický príklad kyslých hornín sú granit alebo jeho vulkanický ekvivalent ryolit. Kyslé horniny majú najmenej 10% voľného kremeňa. Vplyvom vyššieho zastúpenia SiO2, je magma kyslých hornín viskóznejšia ako pri intermediárnych a bázických horninách. Jedným z dôsledkov je potom fakt, že sopky produkujúce kyslé lávy sa vyznačujú ničivejšími erupciami.
V praxi a najmä pri terénnom výskume nie je vždy možné bez časovo náročných a nezriedka drahých chemických analýz zistiť obsah SiO2 a tým pádom aj klasifikovať horninu týmto spôsobom, preto sa používajú klasifikácie mineralogické, kde sa vyvreté horniny delia na felzické a mafické.
Pravá tvár

Pravá tvár môže byť:
Silenkovité

Silenkovité - niektoré zdroje uvádzajú aj názvy klinčekovité/hviezdicovité/striebrenkovité ("Caryophyllaceae)" je čeľaď rastlín - bylín, ale aj krov z radu klinčekotvaré. 
Radí sa medzi väčšie čeľade (86 rodov, 2 625 známych druhov). 
Popis.
Mnohé druhy z tejto čeľade sa pestujú ako okrasné rastliny a niektoré druhy patria medzi buriny (napr. Cerastium, Arenaria). 
Patrí medzi ľahko rozpoznateľné čeľade, väčšinou ide o trvalky, zväčša nemajú dužinaté stonky ani listy. 
Listy sú párové, protistojné (len pri niektorých druhoch striedavé), celistvé s vidlicovitým vetvením. 
Kvety sú pravidelné, obojpohlavné, s kalichom a korunou. 
Plodom je tobolka (obsahujúca niekoľko semien) - najčastejšie, alebo aj () (s jedným semenom). 
Semená sú malé a hladké. 
Výskyt.
Rastliny rastú najmä v miernom podnebí, ale vyskytujú sa takmer vo všetkých klimatických zónach sveta (nevyskytujú sa iba v povodí Amazonky a Konga a v Západnej Austrálii).
Silenkovité rastliny rastú na suchých trávnatých porastoch, ale aj v púštiach a tundrách. 
Zoznam rodov.
"Achyronychia", "Agrostemma - Kúkoľ", "Ankyropetalum", "Arenaria - Piesočnica", "Atocion", "Augustea", "Bolanthus", "Brachystemma", "Bufonia", "Calycotropis", "Cardionema", "Cerastium", "Cerdia", "Chaetonychia", "Cherleria", "Colobanthus", "Cometes", "Corrigiola", "Cyathophylla", "Dadjoua", "Dianthus", "Diaphanoptera", "Dicheranthus", "Drymaria", "Drypis", "Eremogone", "Eudianthe", "Facchinia", "Gymnocarpos", "Gypsophila", "Habrosia", "Hartmaniella", "Haya", "Heliosperma", "Herniaria", "Holosteum", "Honckenya", "Illecebrum", "Krauseola", "Kuhitangia", "Lepyrodiclis", "Loeflingia", "Mcneillia", "Microphyes", "Minuartia", "Minuartiella", "Moehringia", "Moenchia", "Mononeuria", "Myosoton", "Odontostemma", "Ortegia", "Paronychia", "Pentastemonodiscus", "Petrocoptis", "Petrorhagia", "Philippiella", "Phrynella", "Pirinia", "Pleioneura", "Pollichia", "Polycarpaea", "Polycarpon", "Polytepalum", "Psammophiliella", "Psammosilene", "Pseudocerastium", "Pseudocherleria", "Pseudostellaria", "Pteranthus", "Pycnophyllopsis", "Pycnophyllum", "Reicheella", "Rhodalsine", "Sabulina", "Sagina", "Saponaria", "Schiedea", "Scleranthus", "Scopulophila", "Silene", "Solitaria", "Spergula", "Spergularia", "Sphaerocoma", "Stellaria", "Stipulicida", "Telephium", "Thurya", "Thylacospermum", "Triplateia", "Uebelinia", "Vaccaria", "Velezia", "Viscaria", "Wilhelmsia", "Xerotia ".
Inkognito

Inkognito môže byť:
Divadlo Kontra

Divadlo Kontra je nezávislé divadlo v Spišskej Novej Vsi, ktoré vzniklo v roku 2007.
Od svojho počiatku sa dramaturgia divadla orientuje predovšetkým na divadelné hry z britsko-írskeho či poľského kultúrno-geografického priestoru. Tento výber je do značnej miery ovplyvnený aj dvornou režisérkou poľského pôvodu Klaudynou Rozhin. Tá tvorí s ústrednou hereckou osobnosťou divadla Petrom Čižmárom tvorivý tandem.
V prvých rokoch svojho pôsobenia prinášalo Divadlo Kontra inscenácie, ktoré boli na Slovensku prvými uvedeniami týchto divadelných hier vôbec. Tejto tradícii prínosu exkluzívneho obsahu pre slovenského diváka sa s výnimkou uvádzania aj klasických divadelných hier (aj keď v nevšednom spracovaní) drží až dodnes.
V súčasnosti divadlo sídli v priestoroch Matice Slovenskej v Spišskej Novej Vsi. So svojimi predstaveniami však hosťuje vo viacerých slovenských, ale aj európskych mestách. Okrem toho, že sa Divadlo Kontra zúčastňuje na medzinárodných divadelných festivaloch, pravidelne vo svojich priestoroch hosťuje viaceré inonárodné európske divadlá.
Pieskovcová ulica

Pieskovcová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Križuje sa len s Podhorskou ulicou. Pomenovaná je podľa kopca Pieskovec (Sandberg).
Kriváň (vrch v Nízkych Tatrách)

Kriváň () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Liptovská Štiavnica, približne juhovýchodne od Ružomberka.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Salatíny. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Ružomberok a na katastrálnom území obce Liptovská Štiavnica. Najbližšími sídlami sú severne ležiaca Liptovská Štiavnica a Ludrová, severozápadne a západne situovaný Ružomberok a južným smerom Liptovská Lúžna.
Opis.
Kriváň je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie severozápadným smerom zo Sedla pod Malým Salatínom na Kohút (). Západne sa nachádza Ostré () a Brankov (), južne Vyšný Brankov (), Bohúňovo (), Magura () a Malý Salatín (), východne Chopec () a Príslop () a severne Kohút (). Vrch patrí do povodia Váhu a odvodňujú ho prítoky Ludrovčanky. Vrcholom vedie značený turistický chodník z Ludrovej.
Výhľady.
Vrchol a hrebeň Kriváňa pokrýva lesný porast s menšími čistinami, ktoré umožňujú obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier a susednej Veľkej Fatry, pri priaznivých podmienkach tiež Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy a Malú Fatru.
Simona Kollárová

Simona Kollárová (* 31. marec 1992, Šahy) je slovenská herečka. Momentálne študuje na Divadelnej fakulte VŠMÚ. V roku 2014 sa predstavila na súťaži Miss Universe Slovensko, kde získala titul Miss Media.
Brežná ulica

Brežná ulica je slepá ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Magnezitová ulica

Magnezitová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Záveterná ulica

Záveterná ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Autódromo Hermanos Rodríguez

Autódromo Hermanos Rodríguez je pretekársky okruh v Mexico City hlavnom meste Mexika. Je pomenovaný po bratoch Pedrovi a Ricardovi Rodríguezovcoch, ktorí boli v 60. a 70. rokoch minulého storočia úspešnými pretekármi a súťažili aj vo Formule 1, ale obaja prišli o život pri tragických pretekárskych nehodách. Okruh bol otvorený v roku 1959 a do roku 1979 sa volal Magdalena Mixhuca. V rokoch 1963 až 1970 a 1986 až 1992 sa na okruhu konala Veľká cena Mexika. Od roku 2015 je Formula 1 opäť pravidelným hosťom v Mexico City. Na Autódrome Hermanos Rodríguez sa doteraz uskutočnilo celkovo 22 Veľkých cien.
Najúspešnejším jazdcom je Max Verstappen s tromi víťazstvami na tejto trati. Spomedzi tímov majú najviac víťazstiev Lotus, McLaren, Mercedes a Red Bull (po 3). V roku 2021 sa stal Sergio Pérez prvým mexickým pretekárom, ktorý sa umiestnil na stupňoch víťazov na domácej pôde.
Okruh bol niekoľkokrát prestavaný, kým nadobudol súčasnú podobu, ktorá prechádza aj cez bejzbalový štadión "Foro Sol", čo je jedinečný prvok medzi všetkými okruhmi, ktoré sú v súčasnosti v kalendári Formuly 1. Ďalšou zvláštnosťou je, že sa okruh nachádza vo vysokej nadmorskej výške 2 238 metrov nad morom, čo na jednej strane umožňuje pretekárskym vozidlám dosahovať vyššie maximálne rýchlosti vďaka nižšiemu odporu vzduchu, ale na druhej strane riedky vzduch spôsobuje aj problémy pre pretekárov a ich autá.
Okrem bežnej konfigurácie trate, nazývanej aj "Pista Completa", ponúka Autodrómo Hermanos Rodríguez niekoľko alternatívnych verzií: "Circuito Nascar", oválnu trať, trať pre drag racing, skrátenú variantu trate, ako aj špeciálne vedenie trate pre preteky majstrovstiev sveta Formuly E.
Na kaštieli

Na kaštieli je slepá ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Na mýte

Na mýte je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou. Ulica pokračuje na Cyklomost slobody do Rakúska, ako ulica bez názvu.
Na skale (Bratislava)

Na skale je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Wheeler Peak

Wheeler Peak môže byť:
Snake Range

Snake Range môže byť:
Snake Range (Nevada)

Snake Range je pohorie na východe okresu White Pine County, na východe amerického štátu Nevada. Najvyšším vrchom Snake Range je Wheeler Peak . V pohorí sa nachádzajú štyri z piatich najvyšších vrcholov Nevady. V strednej a južnej časti pohoria sa nachádza jediný národný park v štáte, Great Basin National Park.
Geografia.
Snake Range je súčasťou Veľkej panvy, respektíve provincie Basin and Range Province. Pohorie sa rozkladá od severu na juh. Jeho rozloha je približne . Najväčšia dĺžka pohoria je a šírka od východu po západ je .
Tempura

Tempura alebo "tenpura" (, alebo 天麩羅) je japonské jedlo tvorené kúskami rýb, mäsa, zeleniny alebo ovocia vyprážaných v cestíčku.
Recept pochádza z portugalského regiónu Alentejo, kde sa nazýva "peixinhos da horta", a do Japonska ho priniesli v 16. storočí jezuitskí misionári. Názov pochádza z latinského výrazu "quatuor temporum" (suché dni), pretože toto jedlo neporušuje pravidlá kresťanského pôstu. Cestíčko na tempuru sa pripravuje zo zvláštneho prášku "tempurako" (zmes na báze škrobu, pšeničnej a ryžovej múky), ktorý sa jedálnymi paličkami premieša so studenou vodou alebo minerálkou na riedku kašu, do ktorej sa niekedy pridáva aj vaječný žĺtok. Do tejto hmoty sa namáčajú krevety, ryby (ježdíkovec, sumec amurský, úhorovec hviezdnatý, plates veľký, aju východný, treska tmavá, psohlav obyčajný, ostroun obyčajný), huba húževnatec jedlý, koreň lotosu, struky ibiškovce, bambusové výhonky, tekvica, baklažány, mrkva, batáty alebo kapia. Kúsky obalené cestíčkom sa dajú do sitka amijakuši, ponoria do rozpáleného oleja (ideálne sezamového), rýchlo osmažia a podávajú horúce. Tradičnou prílohou k tempúre je reďkovka, ktorá neutralizuje mastnotu. Stravníci si jednotlivé kúsky zvyčajne dochucujú omáčkou tencuju z rybieho vývaru, mirinu a sójovej omáčky, prípadne posypujú morskou soľou a maččou. Tempura sa podáva tiež s ryžou ("tendon") alebo rezancami ("tensoba"), prípadne ako súčasť závitkov suši alebo polievky udon. Býva tiež obvyklou náplňou obedových škatuliek bentó.
SVT1

SVT1 (štylizované aj ako SVT 1 a bežne označované ako Ettan; staršie názvy nižšie) [čítaj ako: SVT Ett] je prvý kanál švédskej verejnoprávnej televízie SVT. Kanál začal vysielať 4. septembra 1956. Vysiela vo formáte HDTV 720p. SVT1 má sídlo v Štokholme.
Dňa 25. novembra 2016 bolo v súvislosti so 60. výročím SVT predstavené nové logo, ktoré vytvorila agentúra Happy FB.
Program.
Vysielací deň na SVT1 sa začína raňajkovou reláciou "Morgonstudion", po ktorej nasleduje zmes repríz televíznych relácií, filmov, seriálov a dokumentov z predchádzajúceho večera, ako aj živých športov. Hlavná večerná relácia programu, "'Rapport", sa vysiela každý deň o 19:30.
SVT1 je zvyčajne kanálom pre každoročné udalosti národného významu, ako je vyhlásenie a udeľovanie rôznych Nobelových cien, Melodifestivalen a Eurovision Song Contest.
Záludný potok

Záludný potok je potok na Hornom Zemplíne, v obci Varechovce v okrese Stropkov a v marginálnom rozsahu v obci Repejov v okrese Medzilaborce v Prešovskom kraji, v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina. Je to pravostranný prítok Oľky. Dĺžka toku od sútoku zdrojníc po ústie je 1,6 km. Ak by sa do dĺžky potoka zarátala aj dĺžka dlhšej (južnej zdrojnice) od jej prameňa po sútok zdrojníc v rozsahu 1.4 km, dovedna po ústie by to bolo 3,0 km. Severná zdrojnica pramení v a južná (dlhšia) zdrojnica v . Je tokom VI. rádu.
Začiatok.
Začína sa v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina, na južnom okraji lesa "Soľovka" sútokom zdrojníc (severnej a južnej, dlhšej), v nadmorskej výške v juhozápadnej časti územia obce Varechovce v okrese Stropkov v lesnom extraviláne.
Opis toku.
Od prameňa tečie východným smerom, postupne opúšťa lesný extravilán a preteká cez poľnohospodársky extravilán, stáča sa na juhovýchodovýchod, preteká veľkým oblúkom východným smerom až juhovýchodovýchodným smerom a opäť východným smerom, v nadmorskej výške podteká cestu z Varechoviec do Repejova, v nadmorskej výške pretína obecnú hranicu medzi Varechovcami a Repejovom, posledných 60 m svojho toku preteká po území susednej obce Repejov v okrese Medzilaborce a v nadmorskej výške ústi do Oľky ako jej pravostranný prítok. V úseku od sútoku zdrojníc po ústie nemá prítoky.
Pôvod názvu.
Hydronymum "Záludný potok" má s najväčšou pravdepodobnosťou pôvod v prídavnom mene "záludný" (vo význame, nestály, falošný, zákerný), teda potok s motivantom pomenovania "objekt nestály svojim priebehom, často sa vylievajúci zo svojho koryta". Občas sa vyskytujúce mäkké "ľ" v neštandardizovanej podobe názvu "Záľudný potok" je vplyvom miestneho nárečia, v rámci ktorého niekedy dochádza k hyperkorektnému mäkčeniu, porovnaj "plyn, lyžica, lysý - pľin, ľižica, ľisý". Z prídavného mena "záludný" kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Záludný potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku "Záludný potok" bol štandardizovaný v roku 1990. Obec Varechovce má najstarší písomný doklad svojej existencie z roku 1430 v podobe "Warihhaza". Pôvod názvu obce "Varechovce" je najpravdepodobnejšie v osobnom mene prvého šoltýsa osady "Varecha" vo význame "osada obyvateľov spravovaných šoltýsom Varechom". V priestore slovenskej hydronymie hydronymum "Záludný potok" je jedinečným hydronymom (jún 2022).
Košarisko (vrch v Nízkych Tatrách)

Košarisko () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Liptovská Lúžna, približne južne od Ružomberka.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, okresov Ružomberok a Banská Bystrica a zasahuje na katastrálne územie obce Liptovská Lúžna a Brusno. Najbližším sídlom je na severnom úpätí situovaná Liptovská Lúžna, severozápadne leží Liptovská Osada, západne Korytnica-kúpele, južným smerom sa nachádza Pohronský Bukovec a Medzibrod. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Košarisko je súčasťou hlavného hrebeňa Prašivej, v najzápadnejšej časti pohoria. Západne susedí v hrebeni ležiaca Veľká Chochuľa () a Banášov bok (), severne leží Červená Magura () a Tlstá (), severovýchodne v hrebeni Skalka () a Veľká hoľa (), východne Ráztocká hoľa () a južne Chabenec (). Hrebeňom vedie hranica povodia Váhu a Hrona; južnú časť odvodňuje Sopotnica a Jasenský potok, vodu zo severných svahov odvádza potok Banské do Lúžňanky a Revúcej. Vrcholom prechádza Cesta hrdinov SNP, na ktorú sa tu pripája chodník z Ráztoky.
Výhľady.
Hrebeň i vrchol Košariska je hôľnatý a porastený len nízkou vegetáciou, umožňujúcou kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier a susednej Veľkej Fatry, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy, Malú Fatru, Štiavnické vrchy, Javorie, Poľanu a Veporské vrchy.
Zavadilova ulica

Zavadilova ulica je slepá ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Vápencová ulica

Vápencová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Žliabok (prítok Stoličného potoka)

Žliabok je potok v Bratislavskom regióne, v obci Modra v okrese Pezinok v Bratislavskom kraji, v geomorfologickom celku Malé Karpaty. Je to pravostranný prítok Stoličného potoka. Dĺžka toku je 3,6 km. Potok pramení v . Je tokom VI. rádu.
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v geomorfologickom celku Malé Karpaty v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty, na východnom svahu vrchu Veľká homoľa s na území mesta Modra v okrese Pezinok v lesnom extraviláne.
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodojužným smerom, preteká cez lesný extravilán, stáča sa do juhovýchodného smeru, pravým brehom obmýva úpätie vrchu "Peprovec" s , ľavým brehom obmýva úpätie vrchu "Zámčisko" s , preteká osadou "Harmónia", stáča sa na juh, južne od budovy Slovenskej zdravotníckej univerzity v nadmorskej výške ústi do Stoličného potoka ako jeho pravostranný prítok. Potok "Žliabok" nemá dôležitejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Hydronymum "Žliabok" na území mesta Modra v povodí Stoličného potoka má pôvod v charakteristickom výskyte "malého žľabu, žliabka" v oblasti, ktorou potok v čase pomenovacieho procesu pretekal, resp. ktoré bolo s týmto objektom ináč spájané, s významom "malá podlhovastá priehlbeň, podlhovasté koryto často značnej dĺžky slúžiace na odvádzanie vody". Zo slovného základu "žliabok" bolo utvorené jednoslovné hydronymum ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä v hydronymii. Názov vodného toku "Žliabok" bol štandardizovaný v roku 1982. V priestore slovenskej hydronymie hydronymum "Žliabok" nie je jedinečným hydronymom (jún 2022).
Circuit Zandvoort

Circuit Zandvoort je pretekársky okruh, nachádzajúci sa v meste Zandvoort v Holandsku. Okruh sa nachádza iba 500 m od Severného mora a 24 km vzdušnou čiarou od hlavného mesta Amsterdam.
História okruhu sa datuje do roku 1939, kedy sa 3. júna, po prvý raz v holandskej histórii, uskutočnila medzinárodná súťaž pre pretekárske automobily v uliciach Zandvoortu. Začiatky okruhu ovplyvnila Druhá svetová vojna, po skončení vojny sa obec v roku 1946 rozhodla začať so samotnou výstavbou okruhu.
Prvé preteky „Cena Zandvoortu“ po výstavbe, sa konali 7. augusta 1948, neboli súčasťou majstrovstiev no prilákali veľa pilotov Formuly 1. Preteky boli premenované na Veľkú cenu Zandvoortu v roku 1949 a potom Na Veľkú cenu Holandska v roku 1950. Circuit Zandvoort sa stal oficiálnou súčasťou Formuly 1 v roku 1952.
Veľká cena Holandska sa s menšími prestávkami konala do roku 1985. V období medzi 1985 až 2020 sa na okruhu konali menšie preteky ako DTM a Formula 3.
Návrat Veľkej Ceny Holandska Formuly 1 bol ohlásený 14. mája 2019. Prvým otváracím oficiálnym kolom a prvým jazdcom vozidla Formuly 1 po renovácii, nemohol byť nikto iný, ako domáci jazdec Max Verstappen.
Pandémia COVID-19 zmarila všetky plány a Veľká cena Holandska si musela počkať ešte rok. A tak sa v roku 2021, po 36 rokoch vrátila Formula 1 na okruh v Zandvoorte. Preteky vyhral Max Verstappen v monoposte Red Bull.
Skupina Mikuláša Galandu

Skupina Mikuláša Galandu, známa tiež ako Galandovci, bola zoskupením deviatich slovenských výtvarníkov, ktorí sa svojím výtvarným prejavom sa významným spôsobom podieľali na formovaní slovenského výtvarného umenia. Sú považovaní za významné výtvarné hnutie obdobia socialistického Česko-Slovenska, svojím programom sa vyhraňovali voči socialistickému realizmu a za vyše polstoročie pôsobenia na slovenskej výtvarnej scéne si vyslúžili tiež prívlastok „legendy slovenskej moderny“.
Skupina vznikla v roku 1957 a jej aktívna výtvarná a výstavná činnosť prebiehala do roku 1963. Za hlavného iniciátora Skupiny sa považuje Andrej Barčik. Umelci sa hlásili k tradícii moderny medzivojnového umenia, menovite k odkazu diela Miloša A. Bazovského, Ľudovíta Fullu, Mikuláša Galandu a Cypriána Majerníka.
V roku 1972 boli členovia Skupiny Mikuláša Galandu v zborníku "Za socialistické umenie" podrobení tvrdej kritike a následne vylúčení zo Zväzu slovenských výtvarných umelcov. Znamenalo to nielen zákaz vystavovania, ale aj ďalšie represie. Aj preto sa jej členovia spoločenského uznania v plnej miere dočkali až po roku 1989.
Členovia.
Medzi jadro skupiny patrili:
Ako ďalší členovia a hosťujúci vystavujúci bývajú uvádzaní:
Žliabok

Žliabok môže byť:
Július Brychta

Prof. JUDr. Július Brychta (* 27. november 1901, Račistorf, Bratislava – † 9. október 1968, Trnava) bol slovenský právnik, politický ekonóm a vysokoškolský pedagóg.
Absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského (1934 JUDr.) a v roku 1947 bol vymenovaný za profesora školskej správy a administratívy na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského.
Pracoval ako právnik mesta Bratislava, v rokoch 19461947 ako prednosta legislatívneho a právneho oddelenia Povereníctva školstva a osvety Slovenskej národnej rady, kde sa podieľal napr. na príprave zákona č. 95/1948 Zb. z 21. apríla 1948 o základnej úprave jednotného školstva (školský zákon). Od roku 1947 prednášal politickú ekonómiu a občiansku náuku na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského a Vysokej škole pedagogickej v Bratislave.
Karol Stráňai

Prof. RNDr. Karol Stráňai, DrSc. (* 13. október 1905, Rajec – † 31. júl 1999) bol slovenský telovýchovný vysokoškolský pedagóg a odborový funkcionár. Podieľal sa na realizácii školskej, mládežníckej a telovýchovnej politiky Komunistickej strany Slovenska.
Život.
Po absolvovaní štúdia na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity pracoval ako stredoškolský profesor v Kežmarku, Michalovciach a napokon v Bratislave. V rokoch 19391940 bol predsedom Slovenského ľahkoatletického zväzu. V rokoch 19391950 bol pracovníkom Telovýchovného ústavu Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, pričom v roku 1941 získal doktorát v antropometrii na Prírodovedeckej fakulty Slovenskej univerzity a v roku 1947 bol vymenovaný za profesora všeobecnej teórie telesnej výchovy.
Počas druhej svetovej vojny sa zúčastnil protifašistického odboja a Slovenského národného povstania. Bol členom SOR (19451949), členom predstavenstva Ústrednej rady odborov (19461949), predsedom Slovenského výboru Zväzu zamestnancov školstva, podpredsedom Ústredného výboru Zväzu zamestnancov školstva Revolučného odborového hnutia, členom Predsedníctva Ústredného zväzu Socialistického zväzu mládeže (19451950), predsedom Akčného výboru jednotnej telovýchovnej organizácie Sokol.
Pôsobil na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského (19501953) a na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave (19531958), na ktorú sa táto fakulta pretransformovala, pričom v rokoch 19501953 bol dekanom fakulty a v rokoch 19531958 prorektorom vysokej školy.
V rokoch 19581960 pôsobil na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a od roku 1960 na Fakulte telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského v Bratislave, kde bol do roku 1963 dekanom a v rokoch 19721977 riaditeľom výskumného ústavu. Tu v roku 1967 získal vedeckú hodnosť doktora vied v teórii telesnej výchovy. V rokoch 19701974 bol predsedom vedeckej rady Ústredneho výboru Československého zväzu telesnej výchovy. Vedecky, pedagogicky a publikačne sa venoval teórii, metodike a histórii telesnej výchovy.
Trstina obyčajná

Trstina obyčajná môže byť:
Trstina

Trstina môže byť:
Vyššie primáty (rozlišovacia stránka)

Vyššie primáty môžu byť:
Malá Chochuľa

Malá Chochuľa () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Korytnicou, približne južne od Ružomberka. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, okresov Ružomberok a Banská Bystrica a zasahuje na katastrálne územie obce Liptovská Lúžna, Liptovská Osada a Brusno. Najbližším sídlom je západne situovaná osada Korytnica-kúpele, severne sa nachádza Liptovská Lúžna a Liptovská Osada a južným smerom Hiadeľ, Pohronský Bukovec a Medzibrod. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Malá Chochuľa je súčasťou hlavného hrebeňa Prašivej, v najzápadnejšej časti pohoria. Západným smerom sa nachádza Baba () a Magurka (), severným Skorušová () a Banášov bok (), severovýchodne dominantná Veľká Chochuľa () a Košarisko (), východným Chabenec () a Ondrejská hoľa () a južným Mlynárová () a Prašivá (). Hrebeňom vedie hranica povodia Váhu a Hrona; severozápadne orientované svahy odvodňujú prítoky Korytnice do Revúcej a Váhu, juhovýchodne sa zvažujúce odvodňuje Sopotnica do Hrona. Vrcholom prechádza Cesta hrdinov SNP z Donovál na Chopok. Celý masív je dobre viditeľný z Donovál, Liptovskej Lúžnej a časti Horehronia. 
Výhľady.
Hrebeň i vrchol Malej Chochule je hôľnatý a vďaka polohe a nadmorskej výške umožňuje výborný kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier a susednej Veľkej Fatry, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy, Malú Fatru, Kremnické vrchy, Vtáčnik, Štiavnické vrchy, Javorie, Ostrôžky, Poľanu a Veporské vrchy.
Wheeler Peak (Nevada)

Wheeler Peak () je najvyšší vrch pohoria Snake Range v americkom štáte Nevada. Súčasne je druhým najvyšším vrchom štátu Nevada po Boundary Peak. Je tiež najvyšším vrcholom národného parku Great Basin National Park. Wheeler Peak má jednu z najvyšších prominencií (2306 m) v Spojených štátoch a druhú v Nevade, po Mount Charleston. Leží na východe Nevady, na juhovýchode White Pine County.
Dcérska spoločnosť

Dcérska spoločnosť (dcérsky podnik, filiálka) je spoločnosť, ktorá je celkovo alebo čiastočne vo vlastníctve inej (materskej či holdingovej) spoločnosti, ktorá ju ovláda. V praxi to zvyčajne znamená, že materská spoločnosť vlastní viacej než polovicu akcií dcérskej spoločnosti.
Dcérske spoločnosti sú považované za samostatné právne subjekty, zatiaľ čo pobočky a divízie firiem sa za samostatné subjekty nepovažujú. Pokiaľ materská spoločnosť vlastní 100%-podiel v dcérskej spoločnosti, dcérska spoločnosť sa volá „100% dcérska spoločnosť“. Subjekty zakladajú dcérske spoločnosti napríklad pri expanzii do zahraničia (napr. CD Cargo Slovakia – dcéra ČD Cargo na Slovensku), vstupu do nového odvetvia (FlixTrain – založený pri vstupe FlixBusu do železničnej dopravy) či len vyčlenením už existujúcej časti spoločnosti (ČD Cargo – dcéra Českých dráh, vzniknutá vyčlenením nákladnej dopravy).
Rafinóza

Rafinóza je trisacharid, ktorý sa skladá z galaktózy, glukózy a fruktózy. Nachádza sa vo fazuliach, kapuste, ružičkovom keli, brokolici, špargli a inej zelenine a v celozrnných výrobkoch. Rafinóza hydrolyzuje na -galaktózu a sacharózu pôsobením enzýmu α-galaktozidázy (α-GAL), ktorý sa však nenachdáza v ľudskom tráviacom trakte. α-GAL hydrolyzuje i iné α-galaktozidy, ako sú napríklad stachyóza, verbaskóza a galaktinol. Tento enzým však neštiepi β-galaktózu, ktorá je prítomná napríklad v laktóze.
Chemické vlastnosti.
Rafinózové oligosacharidy (RFO) sú α-galaktozylové deriváty sacharózy. Vznikajú naviazaním aktivovanej galaktózy, na sacharózu. Najbežnejšími sú trisacharid rafinóza, tetrasacharid stachyóza a pentasacharid verbaskóza.
Rafinóza sa môže nachádzať ako biely kryštalický prášok. Je bez zápachu a má sladkú príchuť, jej sladkosť odpovedá asi 10 % sladkosti sacharózy.
Biochemické vlastnosti.
Rafinóza nie je stráviteľná u ľudí a iných zvierat s jedným žalúdkom (prasiat a hydiny), ktorým chýba enzým α-GAL, ktorý rozkladá tieto oligosacharidy. Kvôli tomu tieto oligosacharidy prechádzajú žalúdkom a tenkým črevom nestrávené. V hrubom čreve sú fermentované baktériami, ktoré majú α-GAL a tvoria z neho mastné kyseliny s krátkym reťazcom (octovú, propiónovú, butyrovú). Tieto baktérie sú takisto zodpovedné za plynatosť, ktorá vzniká pri konzumácii fazúľ a inej zeleniny. Vznikajúce mastné kyseliny s krátkymi reťazcami majú pozitívny vplyv na zdravie. α-GAL je prítomná i ako súčasť niektorých tráviacich doplnkov, o umožňuje rozkladu rafinózových oligosacharidov.
RFO sú takmer všadeprítomné v rastlinách, nachádzajú sa v mnohých rozličných semenách rôznych čeľadí. Čo sa týka ich množstva, sú to druhé najbežnejšie rozpustné sacharidy (po sacharóze). U rastlín súvisia RFO s odolnosťou proti teplu, suchu, zime, salinite a ochrane pred patogénmi. Okrem toho regulujú klíčenie a životnosť.
Súvislosť s chorobami.
Podľa výskumov existuje u baktérií "Streptococcus pneumoniae" súvislosť medzi schopnosťou spracovať rafinózu a schopnosťou spôsobovať choroby a takisto s povahou danej choroby.
Použitie.
Kryoprezervačné procedúry niekedy využívajú rafinózu ako hypertonikum pre vysušenie buniek pred ich zmrazením. Rafinóza alebo sacharóza sa používa ako základná látka pre sukralózu. 
Rafinóza sa takisto používa
Uhliskový potok (prítok Povinského potoka)

Uhliskový potok je potok na Hornom Považí, na území mesta Kysucké Nové Mesto v jeho mestskej časti Budatínska Lehota a na území obce Povina v okrese Kysucké Nové Mesto. Je to ľavostranný prítok Povinského potoka. Meria 1,3 km a je tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v geomorfologickom celku Kysucká vrchovina v geomorfologickom podcelku Vojenné, v nadmorskej výške , na okraji lesa "Ďurčov grunt", prameň je málo vzdialenejší od lesa "Pod Košariskami" a od lesa "Za Metiskami", na území mestskej časti Budatínska Lehota mesta Kysucké Nové Mesto v lesnom extraviláne v okrese Kysucké Nové Mesto.
Opis toku.
Od prameňa tečie severným smerom, preteká lesným extravilánom mestskej časti Budatínska Lehota mesta Kysucké Nové Mesto, stáča sa na severozápad, preteká v cez hranicu medzi mestom Kysucké Nové Mesto a obcou Povina na územie obce "Povina", pravým brehom obmýva úpätie trvalého trávneho porastu "Uhliská", preteká poľnohospodárskym extravilánom, ľavým brehom obmýva úpätie svahov trvalého trávneho porastu "Skaličné", záverečných 50 m svojho toku preteká intravilánom obce Povina a v nadmorskej výške ústi ako ľavostranný prítok do Povinského potoka, ktorý ďalej ústi do Kysuce. Vodný tok "Uhliskový potok" nemá prítoky.
Pôvod názvu.
Hydronymum "Uhliskový potok" má pôvod v charakteristickom výskyte "miesta, kde sa pálilo drevné uhlie" označovaného ako "uhlisko". Výsledkom tejto motivácie pomenovania je dnešný názov trvalého trávneho porastu "Uhliská" v priestore extravilánu obce Povina, úpätím ktorého v svojej strednej časti toku potok preteká. Z názvu lúky/pasienka "Uhliská" rozšírením o formant "-ový" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe "Uhliskový potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä v hydronymii. Názov vodného toku "Uhliskový potok" bol štandardizovaný v roku 2017. V priestore slovenskej hydronymie hydronymum "Uhliskový potok" nie je jedinečným hydronymom (jún 2022).
Trsť

Trsť (zastarano alebo nesprávne [po česky]: "rákos" resp. "rákosie" [oba tvary, najmä druhý, aj ako porast]) môže byť:
Trsť môže byť zastarano aj: slovenský názov rodu "Acorus", dnešný názov: puškvorec, pozri puškvorec
Trisacharid

Trisacharidy sú oligosacharidy zložené z troch monosacharidov spojených dvoma glykozidovými väzbami. Podobne ako u disacharidov môže vzniknúť glykozidová väzba medzi poloacetálovou skupinou jedného monosacharidu a ktoroukoľvek hydroxylovou skupinou druhého monosacharidu. I v prípade, že sú všetky tri monosacharidové podjednotky trisacharidu identické (napr. glukóza), rôzne kombinácie väzieb (regiochémia) a α/β konfigurácia týchto väzieb (stereochémia) umožňujú vznik trisacharidov, ktoré sú vzájomne diastereomérmi s rôznymi chemickými a fyzikálnymi vlastnosťami.
Názvoslovie.
Väčšina významných trisacharidov má triválne názvy, ktorými sa označujú. V systematickom názvosloví sa však trisacharidy dajú označiť sekvenčne (teda v poradí, v ktorom sú jednotlivé monosacharidy naviazané) alebo je možné popísať „stredný“ monosacharid a to, ktoré monosacharidy sú naňho naviazané. Glykozidová väzba trisacharidov sa označuje pomocou šípky a čísel, ktoré označujú polohy súčastí glykozidovej väzby (najprv poloacetálového uhlíka a potom hydroxylovej skupiny, prípadne druhého poloacetálového uhlíka). Okrem toho sa potom udáva ešte konfigurácia poloacetálového uhlíka (α alebo β).
Shades of a Blue Orphanage

Shades of a Blue Orphanage je druhý štúdiový album írskej skupiny Thin Lizzy vydaný v roku 1972. Je kombináciou názvov predchádzajúcich skupín vtedajších členov Thin Lizzy: Shades of Blue a Orphanage.
Skladba „Sarah“ bola napísaná pre starú mamu Phila Lynotta, ktorá ho vychovala, keď jeho matka Philomena tak nemohla urobiť. Táto skladba by sa nemala zamieňať s rovnomennou skladbou venovanou Lynottovej dcére, ktorá je súčasťou "" z roku 1979.
Nová remastrovaná a rozšírená verzia "Shades of a Blue Orphanage" vyšla 11. októbra 2010.
Skalka (1 549 m n. m.)

Skalka () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Liptovská Lúžna, približne južne od Ružomberka.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, okresov Ružomberok a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Liptovská Lúžna a Jasenie. Najbližším sídlom je na severozápadnom úpätí situovaná Liptovská Lúžna, rovnakým smerom leží aj Liptovská Osada, západným smerom sa nachádzajú Korytnica-kúpele a Donovaly, južným smerom sa nachádza Pohronský Bukovec a Ráztoka. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Skalka je súčasťou hlavného hrebeňa Prašivej, v najzápadnejšej časti Nízkych Tatier. Juhozápadne susedí v hrebeni ležiace Košarisko () a Veľká Chochuľa (), západne Banášov bok () a Čierny vrch (), severne leží Tlstá () a Malá Tlstá (), severovýchodne v hrebeni Veľká hoľa (), východne Latiborská hoľa () a Struhár () a južným smerom Ráztocká () a Ondrejská hoľa (). Severná časť hrebeňa patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza Brezový potok a Banské cez Lúžňanku a Revúcu. Južné svahy patria k povodiu Hrona, ktorú odvodňuje Jasenský potok. Vrcholom prechádza Cesta hrdinov SNP.
Výhľady.
Hrebeň i vrchol Skalky je hôľnatý a porastený len nízkou vegetáciou s riedkym lesom, umožňujúcimi takmer kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier a susednej Veľkej Fatry, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy, Malú Fatru, Kremnické a Veporské vrchy.
Rakúsko-turecká vojna (1716 – 1718)

Rakúsko-turecká vojna bola vedená medzi habsburskou monarchiou a Osmanskou ríšou. Karlovský mier z roku 1699 nebol pre Osmanskú ríšu prijateľnou trvalou dohodou. Dvanásť rokov po Karlovskom mieri začala dlhodobá perspektíva pomsty za porážku v bitke pri Viedni v roku 1683. Najprv armáda tureckého veľkovezíra Baltaciho Mehmeda porazila ruskú armádu Petra Veľkého v rusko-tureckej vojne (1710 – 1711). Potom, počas osmansko-benátskej vojny (1714 – 1718), osmanský veľkovezír Damat Ali znovu dobyl Moreu od Benátčanov. Rakúšania ako garant Karlovského mieru ohrozili Osmanskú ríšu, čím jej Osmania v apríli 1716 vyhlásili vojnu. 
V roku 1716 princ Eugen Savojský porazil Turkov v bitke pri Petrovaradíne. Banát a jeho hlavné mesto Temešvár dobyl princ Eugen v októbri 1716. Nasledujúci rok, keď Rakúšania dobyli Belehrad, sa Turci snažili o mier a 21. júla 1718 bol podpísaný Požarevacký mier. 
Habsburgovci získali kontrolu nad Belehradom, Temešvárom (posledná osmanská pevnosť v Maďarsku), oblasťou Banát a časťami severného Srbska. Valašsko (autonómny osmanský vazal) pričlenilo Olténiu (Malé Valašsko) habsburskej monarchii. Turci si udržali kontrolu iba nad územím južne od rieky Dunaj. Pakt stanovil, že Benátky odovzdajú Moreu Osmanom, ale ponechali si Iónske ostrovy a dosiahol zisky v Dalmácii.
Rakúsko-turecká vojna

Rakúsko-turecká vojna môže byť:
Závršok

Závršok je umelý vodný tok nížinného typu, melioračný, odvodňovací kanál na Záhorí, v geomorfologickom celku Borská nížina v geomorfologickom podcelku Záhorské pláňavy, na území obce Kostolište v okrese Malacky v Bratislavskom kraji. Je to ľavostranný prítok Orlovského kanála. Meria 1,1 km. Je tokom VI. rádu.
Začiatok.
Začína sa v geomorfologickom celku Borská nížina v geomorfologickom podcelku Záhorské pláňavy, v nadmorskej výške vo vzdialenosti 700 m severovýchodne od vrchu "Vŕšok" s (nezamieňať s iným vrchom "Vŕšky" s v katastrálnom území Kostolište) v okrese Malacky, na obecnej hranici medzi obcou Kostolište a mestom Malacky v poľnohospodárskom extraviláne.
Opis toku.
Od začiatku tečie krátkym úsekom západným smerom, preteká poľnohospodárskym extravilánom obce Kostolište, mení smer na juhozápad, v nadmorskej výške priberá malý bezmenný ľavostranný kanálový prítok, svojim ľavým brehom obmýva pole "Za vŕškami" a zároveň úpätie vrchu "Vŕšok" s , mení smer na severozápadozápad, v nadmorskej výške ústi na území obce Kostolište ako ľavostranný prítok do Orlovského kanála, ktorý ďalej ústi do Ježovky. Vodný tok "Závršok" nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Hydronymum "Závršok" má pôvod v charakteristickej polohe potoka s významom "topografický objekt z pohľadu donátora názvu lokalizovaný za vrchom Vŕšok". Z názvu vrchu "Vŕšok" rozšírením o formant "zá-" bolo utvorené jednoslovné hydronymum v podobe "Závršok" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, vrátane hydronymie. Redukcia dlhej slabiky "vŕ-" na krátku slabiku "-vr-" je výsledkom systémového pôsobenia rytmického krátenia v slovenčine. Porovnaj napr.: "brána, grúň, hlávka, lúka, Váh, vráta – Zábranie, Zágrunie, Záhlavčie, Zálučie, Závažie, Závratie". Názov vodného toku "Závršok" bol štandardizovaný v roku 2009. V priestore slovenskej hydronymie hydronymum "Závršok" je jedinečným hydronymom (jún 2022).
2B16 Nona-K

2B16 Nona-K je ťahaná delostrelecká zbraň kalibru 120 mm, ktorá v sebe kombinuje výhody húfnice a mínometu. Je určená na ničenie delostreleckých batérií, obranných štruktúr, veliteľských stanovísk, živej sily, delostrelectva a inej vojenskej techniky.
Vznik a vývoj.
V roku 1981 bola v sovietskej armáde zavedená samohybná delostrelecká zbraň 2S9 Nona-S so 120 mm kanónom 2A51. Nová zbraň prešla čoskoro svojim bojovým krstom v Afganistane, kde sa plne potvrdili všetky jej vlastnosti a schopnosti.
Na základe týchto výsledkov z prvého bojového nasadenia 2S9 sa objavil návrh na vytvorenie vlečnej verzie kanónu 2A51. Takýto delostrelecký prostriedok mohol dopĺňať ostatné delostrelecké systémy a vylepšiť palebnú silu a manévrovateľnosť výsadkových jednotiek a pozemných síl.
Vývojom novej húfnice bol poverený Permský strojársky závod V.I. Lenina, ktorý stál aj za vznikom kanónu 2A51. Zbraň dostala označenie 2B16 a názov "Nona-K". Vzhľadom na to, že išlo o prepracovanie existujúcej zbrane, vývoj nezabral príliš veľa času. Testy prvého prototypu sa začali v roku 1984 a trvali 2 roky. V roku 1986 bola spustená sériová výroba novej húfnice a Nona-K bola zavedená do služby. Výroba prebiehala pomerne krátko, len do roku 1989 a tak sa nepodarilo vyrobiť viac ako 190 kusov.
Konštrukcia.
Nona-K sa vyznačuje malými rozmermi a hmotnosťou. Jej dĺžka nepresahuje 4,6 m a hmotnosť je 1200 kg. To zjednodušuje prepravu zbrane a jej používanie na bojisku. V minulosti boli bežnými ťahačmi pre 2B16 nákladné autá GAZ-66 a Ural-4320, ale s touto úlohou sa dokáže vyrovnať aj ľahký UAZ-469/3151.
2B16 má kanón kalibru 120 mm, ktorý má námer od -10° do +80°. Nona-K je vybavená aktívnou viackomorovou úsťovou brzdou. Vďaka veľkému počtu priečnych prepážok kompenzuje asi 30 % energie spätného rázu. Zameranie sa vykonáva pomocou ručného pohonu a zameriavača 1P9.
Nona-K môže používať širokú škálu munície - vysoko výbušnej, kumulatívnej a kazetovej. Dostrel takýchto projektilov dosahuje 8-8,8 km; pri použití reaktívnej munície sa tento parameter zvyšuje na 12,8 km. Vďaka špeciálnej konštrukcii majú vysoko výbušné fragmentačné strely silu na úrovni 152 mm munície.
Príbeh služobníčky (román)

Príbeh služobníčky je antiutopický román kanadskej spisovateľky Margaret Atwoodovej. Niektorí ho považujú za sci-fi. Sama autorka ho však považovala za špekulatívny román. Podľa románu bol natočený rovnomenný televízny seriál.
Dej.
Dej románu sa odohráva v Gileade, krajine na mieste súčasných Spojených štátov. Román popisuje, ako sa cez postupné „okliešťovanie práv“ systém prepracoval na fundamentalistickú teokraciu.
Ústrednou postavou je žena - služobníčka. Nazývajú ju Fredova, podľa Freda, vysoko postaveného muža, ktorý je jej pánom. Úlohou služobníčky je porodiť Fredovi dieťa, o ktoré by sa potom starala Fredova manželka. Služobníčka musí chodiť zahalená v červenom a nemá prakticky nijaké práva. Postupným spomínaním na minulosť odhaľuje svoj životný príbeh, smúti za svojím mužom a dieťaťom, od ktorých ju násilne odtrhli a nič o nich nevie. 
Dopady.
Asociácia amerických knižníc uvádza, že román je „siedmou najčastejšie kritizovanou knihou v krajine“. Dôvodom je jej údajná vulgarita, priveľa sexu a má aj urážať kresťanstvo.
Odkazy na román sa začali objavovať potom ako sa ukázalo, že by mohlo dôjsť k zrušeniu rozsudku v prípade "Roe v. Wade". Toto rozhodnutie Najvyššieho súdu Spojených štátov z roku 1973 ukotvovalo právo na interrupciu a v júni 2022 bolo skutočne zrušené.
Pokračovanie.
V roku 2019 vyšlo pokračovanie "Príbehu služobníčky", v originále "The Testaments", slovenským názvom "Svedectvá". Dej tohto románu sa odohráva o 15 rokov neskôr. "The Testaments" získalo Bookerovu cenu.
Iné médiá.
Podľa románu bol v roku 1990 natočený film "Služobníčkin príbeh". Od roku 2017 je v produkcii televízny seriál "Príbeh služobníčky". Román inšpiroval aj operné a baletné prevedenie.
Televízny seriál.
Scenár prvej série seriálu vyčerpal dej knihy, v ďalších sériách príbeh pokračuje a autorka románu sa stala konzultantkou pri výrobe seriálu.
Príbeh služobníčky

Príbeh služobníčky môže byť:
Ondrejská hoľa

Ondrejská hoľa () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Pohronský Bukovec, približne západne od Brezna.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Bystrica a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obcí Brusno, Pohronský Bukovec a Jasenie. Najbližšími sídlami sú južne ležiaci Pohronský Bukovec, Ráztoka a Hiadeľ, severne sa nachádza Liptovská Lúžna. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Ondrejská hoľa je súčasťou rázsochy, vybiehajúcej juhovýchodným smerom z Košariska () v hlavnom hrebeni Prašivej. Západne susedí v hrebeni ležiaca Malá () a Veľká Chochuľa () a Košarisko, severne sa nachádza Skalka (), Veľká hoľa () a Latiborská hoľa (), východne Struhár () a Ráztocká hoľa () a južne Matúšová (), Mlynárová () a Chabenec (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádza zo severnej časti Husárka do Jasenského potoka, južnú odvodňuje potok Bukovec. Vrchol traverzuje chodník z Ráztoky.
Výhľady.
Hrebeň i vrchol Ondrejskej hole je porastený kosodrevinou, umožňujúcou len obmedzený rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, pri priaznivých podmienkach aj Vtáčnik, Štiavnické vrchy, Javorie, Poľanu, Veporské vrchy, no i časť Západných Tatier a Malej Fatry.
Pieskovec (rozlišovacia stránka)

Pieskovec môže byť:
NHL Entry Draft 1997

NHL Entry Draft 1997 bol 35. vstupný draft NHL. Uskutočnil sa 21. júna 1997 v Civic Arena v Pittsburghu v Pensylvánii. Jednotkou draftu sa stal Joe Thornton, ktorý sa spolu s ďalšími hráčmi stal úspešnými v NHL.
Postup draftu.
Predchádzajúce kluby hráčov sú v Severnej Amerike, pokiaľ nie je uvedené inač.
Matej Buček

Matej Buček (* 23. január 1884, Liesek† 10. apríl 1937, Vráble) bol slovenský katolícky kňaz, náboženský spisovateľ a politik HSĽS v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Životopis.
Absolvoval gymnázium v Trstenej. Tu bol študentom národne uvedomelého profesora a spisovateľa Jána Kovalika, s ktorým sa jeho cesty po rokoch stretli v politike. Po ukončení stredoškolských štúdií sa stal teológom ostrihomského arcibiskupstva. V roku 1907 bol vysvätený za kňaza. Jeho prvým kaplánskym pôsobiskom sa stala obec Nadošany (dnes Hontianske Trsťany), z ktorých prešiel v roku 1908 do Veľkých Kostolian. V roku 1910 sa stal administrátorom farnosti v Piešťanoch. V rokoch 1912 - 1921 pôsobil ako kňaz v obci Hrádok a následne v Hronskom Beňadiku. Jeho posledným kňazským pôsobiskom boli od roku 1929 Vráble. Počas svojho pôsobenia vo Vrábľoch sa zaslúžil o založenie spolkov Katolícky skaut, Orol a Mariánska družina. Z jeho podnetu sa upravil a vysadil park okolo kostola. Postaral sa aj o vymaľovanie interiéru chrámu, opravu sôch a rozšírenie cintorína.
Už v mladosti prejavoval svoje národné povedomie a aj napriek nepriaznivej situácii pred rokom 1918 verejne vystupoval po slovensky. Po vzniku Česko-Slovenska sa angažoval v Hlinkovej slovenskej ľudovej strane. V rokoch 1930 - 1936 bol aj členom predsedníctva strany. V prvých voľbách do Krajinského zastupiteľstva Slovenskej krajiny v roku 1928 bol volebným lídrom HSĽS a stal sa členom prvého zastupiteľstva. Zvolený bol aj v ďalších voľbách v roku 1935. Po týchto voľbách sa jeho poslaneckým kolegom stal jeho bývalý gymnaziálny profesor Ján Kovalik. V krajinskom zastupiteľstve patril k častým rečníkom a pravidelne vystupoval a vyvíjal snahu v prospech zaostalého zdravotníctva na slovenskom juhu. Zomrel náhle na následky srdcovej porážky 10. apríla 1937. 
Veľkolepý pohreb sa konal 13. apríla 1937 vo Vrábľoch. Zosnulého pochovával rožňavský biskup Michal Bubnič. S príhovorom vystúpil aj Andrej Hlinka. O význame a obľube Mateja Bučka medzi obyvateľstvom svedčí aj fakt, že na jeho poslednú rozlúčku prišlo niekoľko tisíc ľudí, vrátane zástupcov politického a cirkevného života.