Francúzske náboženské vojny

Francúzske náboženské vojny boli sériou občianskych vojen medzi francúzskymi katolíkmi a protestantmi (tzv. hugenotmi) v rokoch 1562 až 1598. Na následky násilia, hladu alebo chorôb priamo spôsobených konfliktom zomreli dva až štyri milióny ľudí a konflikt vážne narušil moc francúzskej monarchie. Jednou z jeho najznámejších epizód bola Bartolomejská noc v roku 1572. Boje sa skončili kompromisom v roku 1598, keď bol Henrich Navarrský, ktorý v roku 1593 konvertoval na katolicizmus, vyhlásený za francúzskeho kráľa Henricha IV. a vydal Nantský edikt, ktorý hugenotom priznal značné práva a slobody. Katolíci však naďalej nesúhlasili s protestantmi a Henrichom a jeho zavraždenie v roku 1610 vyvolalo nové kolo hugenotských povstaní v 20. rokoch 17. storočia.
Napätie medzi týmito dvoma náboženstvami sa stupňovalo od 30. rokov 16. storočia a prehlbovalo existujúce regionálne rozpory. Smrť francúzskeho kráľa Henricha II. v júli 1559 iniciovala dlhotrvajúci boj o moc medzi jeho vdovou Katarínou Medicejskou a mocnými šľachticmi. Medzi nimi bola horlivá katolícka frakcia vedená rodmi Guise a Montmorency a protestanti na čele s rodom Condé a navarrskou kráľovnou Janou III. Obe strany dostávali pomoc od vonkajších mocností, pričom Španielsko a Savojsko podporovali katolíkov a Anglicko a Nizozemská republika podporovali protestantov.
Umiernení, známi aj ako Politiqueovia, dúfali, že sa im podarí udržať poriadok centralizáciou moci a ústupkami hugenotom namiesto represívnej politiky Henricha II. a jeho otca Františka I. Spočiatku ich podporovala Katarína Medicejská, ktorej edikt zo Saint-Germain z januára 1562 vyvolal silný odpor frakcie Guiseovcov a v marci viedol k vypuknutiu rozsiahlych bojov. Neskôr svoj postoj pritvrdila a podporila Bartolomejskú noc v Paríži v roku 1572, v dôsledku ktorého katolícke davy zabili 5 000 až 30 000 protestantov v celom Francúzsku.
Vojny ohrozovali autoritu monarchie a posledných kráľov z rodu Valois, Kataríniných troch synov Františka II., Karola IX. a Henricha III. Ich nástupca z Bourbonskej dynastie Henrich IV. reagoval vytvorením silného centrálneho štátu a rozšírením tolerancie voči hugenotom; táto politika trvala až do roku 1685, keď Henrichov vnuk Ľudovít XIV. zrušil Nantský edikt.
Názov a periodizácia.
Popri "francúzskych náboženských vojnách" a "hugenotských vojnách" sa tieto vojny označujú aj ako "osem náboženských vojen" alebo jednoducho "náboženské vojny" (len v rámci Francúzska).
O presnom počte vojen a ich dátumoch historici stále diskutujú: niektorí tvrdia, že vojny ukončil Nantský edikt (13. apríla 1598) a Vervinský mier (2. mája 1598), zatiaľ čo následné hugenotské povstania v 20. rokoch 17. storočia vedú iných k názoru, že skutočným ukončením je Alèský mier z roku 1629. Zhodným začiatkom vojen je však masaker vo Wassy v roku 1562 a Nantský edikt prinajmenšom ukončil túto sériu konfliktov. Počas tohto obdobia po zložitých diplomatických rokovaniach a mierových dohodách nasledovali nové konflikty a boje o moc.
Americkí vojenskí historici Kiser, Drass a Brustein (1994) zachovali tieto rozdelenia, periodizácie a miesta:
Kohn (2013) aj Clodfelter (2017) postupovali podľa rovnakého počítania a periodizácie a poznamenali, že "vojna troch Henrichov" bol iný názov pre ôsmu náboženskú vojnu, pričom Kohn pridal "vojnu milencov" ako ďalší názov pre siedmu vojnu. S touto chronológiou sa vo svojej biografii Michela de Montaigne (2014) stotožnila aj Elizabeth Guild, s výnimkou datovania Siedmej náboženskej vojny do rokov 15791580, a nie len do roku 1580. Holt (2005) presadzoval skôr odlišnú periodizáciu od roku 1562 do roku 1629, pričom písal skôr o "občianskych vojnách" než o náboženských vojnách, šiestu vojnu datoval do marca až septembra 1577 a ôsmu vojnu od júna 1584 (smrť Františka z Anjou) do apríla 1598 (Nantský edikt); napokon, hoci ju neoznačil číslom, Holt považoval obdobie rokov 16101629 za "poslednú náboženskú vojnu".
Pozadie.
Zavedenie reformačných myšlienok.
Renesančný humanizmus sa začal v 14. storočí v Taliansku a do Francúzska sa dostal začiatkom 16. storočia, čo sa zhodovalo s nástupom protestantizmu vo Francúzsku. Hnutie zdôrazňovalo význam "ad fontes", teda štúdia pôvodných prameňov, a spočiatku sa zameriavalo na rekonštrukciu svetských gréckych a latinských textov. Neskôr sa rozšírilo na čítanie, štúdium a preklad diel cirkevných otcov a Nového zákona s cieľom náboženskej obnovy a reformy. Humanistickí učenci tvrdili, že výklad Biblie si vyžaduje schopnosť čítať Nový zákon a Starý zákon v gréckom a hebrejskom origináli, a nie spoliehať sa na latinský preklad zo 4. storočia známy ako "Vulgáta Biblia".
V roku 1495 začal Benátčan Aldus Manutius používať novo vynájdený tlačiarenský lis na výrobu malých, lacných, vreckových vydaní gréckej, latinskej a ľudovej literatúry, čím po prvýkrát sprístupnil vedomosti zo všetkých odborov širokému publiku. Lacné pamflety a brožúry umožnili šírenie teologických a náboženských myšlienok nevídaným tempom. V roku 1519 John Froben vydal zbierku diel Martina Luthera a vo svojej korešpondencii si všimol, že 600 výtlačkov sa posiela do Francúzska a Španielska a predáva sa v Paríži.
V roku 1521 skupina reformátorov vrátane Jacquesa Lefèvra a Guillauma Briçonneta, nedávno vymenovaného biskupa v Meaux, vytvorila Kruh v Meaux, ktorého cieľom bolo zlepšiť kvalitu kázania a náboženského života vo všeobecnosti. Pridal sa k nim François Vatable, odborník na hebrejčinu, spolu s Guillaumom Budé, klasikom a kráľovským knihovníkom. Lefèvrov "Päťveršový žaltár" a jeho komentár k Listu Rimanom zdôrazňovali doslovný výklad Biblie a ústredné postavenie Ježiša Krista. Mnohé z princípov luteránstva sa prvýkrát objavili v Lutherových prednáškach, ktoré zase obsahovali mnohé myšlienky vyjadrené v Lefèvrových dielach.
Medzi ďalších členov Kruhu patrila Margita Navarrská, sestra Františka I. a matka Jany III., ako aj Guillaume Farel, ktorý bol v roku 1530 pre svoje reformátorské názory vyhostený do Ženevy a presvedčil tam Jána Kalvína, aby sa k nemu pripojil. Obaja muži boli v roku 1538 vykázaní zo Ženevy za to, že sa postavili proti tomu, čo považovali za zasahovanie vlády do náboženských záležitostí; hoci sa obaja pohádali kvôli povahe eucharistie, Kalvínovi návrat do Ženevy v roku 1541 umožnil sformovať učenie kalvinizmu.
Kľúčovou hnacou silou reformného hnutia bola korupcia medzi duchovenstvom, ktorú Luther a ostatní napádali a snažili sa ju zmeniť. Takáto kritika nebola nová, ale tlačiareň umožnila jej široké šírenie, ako napríklad Margitin "Heptameron", zbierka príbehov o nemorálnosti duchovenstva. Ďalšou sťažnosťou bolo zredukovanie spásy na obchodný systém založený na predaji odpustkov, čo prispelo k všeobecnému nepokoju a zvýšilo popularitu diel, ako bol Farelov preklad modlitby Pána, "Pravá a dokonalá modlitba". Ten sa zameriaval na "Sola fide", teda myšlienku, že spása je bezplatný dar od Boha, zdôrazňoval dôležitosť porozumenia v modlitbe a kritizoval duchovenstvo za to, že bráni rastu pravej viery.
Rast kalvinizmu.
Talianske oživenie klasickej vzdelanosti oslovilo Františka I. (14941547), ktorý v Paríži zriadil kráľovské profesúry, aby lepšie porozumel antickej literatúre. To sa však netýkalo náboženstva, najmä po Bolognskom konkordáte z roku 1516, keď pápež Lev X. zvýšil kráľovskú kontrolu nad galikánskou cirkvou a umožnil Františkovi menovať francúzskych duchovných a vyberať dane z cirkevného majetku. Na rozdiel od Nemecka francúzska šľachta tiež vo všeobecnosti podporovala status quo a existujúcu politiku.
Napriek osobnému nesúhlasu František toleroval myšlienky Martina Luthera, keď sa koncom 20. rokov 16. storočia dostali do Francúzska, najmä preto, že definícia katolíckej ortodoxie bola nejasná, takže bolo ťažké presne určiť, čo je a čo nie je kacírstvo. V rozvíjajúcej sa náboženskej schizme sa snažil držať strednú cestu, ale v januári 1535 katolícke úrady vydali definitívne rozhodnutie, keď "luteránov" zaradili medzi kacírskych zwingliánov. Kalvín, pôvodom z Noyonu v Pikardii, odišiel v roku 1535 do exilu, aby unikol prenasledovaniu, a usadil sa v Bazileji, kde v roku 1538 vydal "Inštitúcie kresťanského náboženstva". Toto dielo obsahovalo kľúčové zásady kalvinizmu, ktoré sa stali nesmierne populárne vo Francúzsku a ďalších európskych krajinách.
Zatiaľ čo luteránstvo bolo rozšírené vo francúzskej obchodnej triede, rýchly rast kalvinizmu poháňala šľachta. Predpokladá sa, že sa začal, keď Condé prechádzal Ženevou pri návrate domov z vojenského ťaženia a vypočul si kalvínske kázanie. Jana III., navarrská kráľovná, konvertovala na kalvinizmus v roku 1560, pravdepodobne pod vplyvom Theodora Beza. Spolu s Condém a jej manželom Antonom Navarrským sa ona a ich syn Henrich Navarrský stali vodcami hugenotov.
Nárast frakcionalizmu.
Koruna sa naďalej snažila o zachovanie neutrality v náboženskej diskusii až do aféry s nápismi v októbri 1534, keď protestantskí radikáli vyvesili v Paríži a ďalších provinčných mestách plagáty, ktoré odmietali katolícku doktrínu o "skutočnej prítomnosti Krista v Eucharistii". To umožnilo jasne definovať protestantizmus ako kacírstvo, zatiaľ čo František bol rozzúrený z porušenia bezpečnosti, ktoré umožnilo umiestniť jeden z plagátov na dvere jeho spálne. Po tom, čo bol za svoju počiatočnú toleranciu tvrdo kritizovaný, bol teraz nabádaný, aby potrestal zodpovedných. Dňa 21. februára 1535 bolo pred parížskou katedrálou Notre-Dame popravených niekoľko osôb zapletených do aféry, na čom sa zúčastnil František a členovia osmanského veľvyslanectva vo Francúzsku.
V 40. rokoch 16. storočia sa zintenzívnil boj proti kacírstvu, čo prinútilo protestantov k tajným bohoslužbám. V októbri 1545 František nariadil potrestať valdencov sídliacich v juhovýchodnej dedine Mérindol. Valdénci, ktorí mali dlhoročnú protoprotestantskú tradíciu siahajúcu až do 13. storočia, sa nedávno pripojili k reformovanej cirkvi a vo svojich aktivitách boli čoraz militantnejší. Počas akcie, ktorá sa stala známou ako masaker v Mérindole, provensálske vojská zabili množstvo obyvateľov a zničili ďalších 22 až 28 okolitých dedín, pričom stovky mužov boli nútení stať sa galejnými otrokmi.
František I. zomrel 31. marca 1547 a jeho nástupcom sa stal syn Henrich II., ktorý pokračoval v náboženskom útlaku, ktorý v posledných rokoch svojej vlády uplatňoval jeho otec. Jeho politika bola ešte prísnejšia, keďže úprimne veril, že všetci protestanti sú kacíri; 27. júna 1551 ediktom zo Châteaubriantu ostro obmedzil ich právo na bohoslužby. Boli zavedené zákazy šírenia "kacírskej" literatúry, pričom majetok "kacírov" mohol byť korunou zhabaný.
Kalvín zo svojej základne v Ženeve zabezpečoval vedenie a organizačné štruktúry reformovanej cirkvi vo Francúzsku. Kalvinizmus sa ukázal ako príťažlivý pre ľudí z rôznych oblastí spoločenskej hierarchie a profesijných rozdielov a bol veľmi regionalizovaný, bez uceleného modelu geografického rozšírenia. Napriek prenasledovaniu ich počet a moc výrazne vzrástli vďaka konverzii veľkej časti šľachty na kalvinizmus. Historici odhadujú, že do vypuknutia vojny v roku 1562 bolo vo Francúzsku približne dva milióny kalvínov vrátane viac ako polovice šľachty, ktorých podporovalo 1 2001 250 kostolov. To predstavovalo značnú hrozbu pre monarchiu.
Sprisahanie v Amboise.
Smrť Henricha II. v júli 1559 spôsobila politické vákuum a vnútorný boj o moc medzi súperiacimi frakciami, ktoré 15-ročný František II. nedokázal kontrolovať. František, vojvoda z Guise, ktorého neter Mária, škótska kráľovná, bola vydatá za kráľa, využil situáciu na nastolenie nadvlády nad svojimi rivalmi, rodom Montmorencyovcov. V priebehu niekoľkých dní po nástupe kráľa anglický veľvyslanec oznámil, že "rod Guise vládne a robí všetko okolo francúzskeho kráľa".
10. marca 1560 sa skupina nespokojných šľachticov pod vedením Jeana du Barryho pokúsila zlomiť moc Guiseovcov únosom mladého kráľa. Ich plány boli odhalené skôr, ako sa uskutočnili, a stovky podozrivých sprisahancov vrátane du Barryho boli popravení. Guise podozrieval Condého z účasti na sprisahaní, bol zatknutý a odsúdený na smrť a potom oslobodený v politickom chaose, ktorý nasledoval po náhlej smrti Františka II. a ešte viac prehĺbil napätie v tomto období.
Po sprisahaní sa pre francúzskych protestantov začal používať výraz "hugenoti". Krátko nato sa v Rouene a La Rochelle objavili prvé prípady protestantského obrazoborectva alebo ničenia obrazov a sôch v katolíckych kostoloch. Pokračovalo to počas celého roka 1561 vo viac ako 20 mestách a mestečkách, čo vyvolalo útoky katolíckych davov na protestantov v Sens, Cahors, Carcassonne, Tours a inde.
Regentstvo Kataríny Medicejskej.
Keď František II. 5. decembra 1560 zomrel, jeho matka Katarína Medicejská sa stala regentkou svojho druhého syna, deväťročného Karola IX. Keďže štát bol finančne vyčerpaný talianskymi vojnami, Katarína musela zachovať nezávislosť monarchie od rôznych konkurenčných frakcií vedených mocnými šľachticmi, z ktorých každý kontroloval v podstate súkromné armády. Aby vyvážila Guiseovcov alebo "Guisardovcov", dohodla sa na dohode, v ktorej sa Anton Navarrský vzdal akýchkoľvek nárokov na regentstvo výmenou za prepustenie Condého a funkciu generálporučíka Francúzska.
Katarína mala niekoľko možností, ako sa vysporiadať s "kacírstvom", vrátane pokračovania v neúspešnej politike Henricha II., ktorú podporovali katolícki ultras ako François de Tournon, alebo konverzie monarchie ku kalvinizmu, ktorú uprednostňoval de Bèze. Strednou cestou medzi týmito dvoma extrémami bolo umožnenie otvoreného praktizovania oboch náboženstiev vo Francúzsku aspoň dočasne, alebo Guisardov kompromis, ktorý spočíval v obmedzení prenasledovania, ale nie v povolení tolerancie. Momentálne sa držala Guisardovej línie.
Pred svojou smrťou zvolal František II. prvé generálne stavy od roku 1484, ktoré sa v decembri 1560 zišli v Orléanse, aby prerokovali témy, medzi ktoré patrili dane a náboženstvo. V tejto oblasti sa dosiahol len malý pokrok, okrem súhlasu s omilostením osôb odsúdených za náboženské delikty v predchádzajúcom roku. Keďže to bolo pre Condého a jeho prívržencov zjavne neprijateľné, Katarína obišla stavovské zhromaždenie a prijala zmierovacie opatrenia, ako napríklad edikt z 19. apríla 1561 a júlový edikt. Ten uznal katolicizmus za štátne náboženstvo, ale potvrdil predchádzajúce opatrenia, ktoré znižovali tresty za "kacírstvo".
Stavy potom schválili kolokvium v Poissy, ktoré sa začalo 8. septembra 1561, pričom protestantov viedol de Bèze a katolíkov Karol, kardinál Lotrinský, brat vojvodu z Guise. Obe strany sa spočiatku snažili prispôsobiť protestantské formy bohoslužieb existujúcej cirkvi, ale ukázalo sa, že to nie je možné. V čase, keď sa kolokvium 8. októbra skončilo, bolo jasné, že priepasť medzi katolíckou a protestantskou teológiou je príliš veľká na to, aby sa dala prekonať. Keďže sa ich možnosti zužovali, vláda sa pokúsila potlačiť stupňujúce sa nepokoje v provinciách vydaním Saint-Germainského ediktu, ktorý protestantom povoľoval verejné bohoslužby mimo miest a súkromné v nich. Dňa 1. marca prívrženci rodiny Guise napadli kalvínsku bohoslužbu v Champagne, čo viedlo k tomu, čo sa stalo známym ako masaker vo Wassy. Zdá sa, že to potvrdilo obavy hugenotov, že Guisardovci nemajú v úmysle robiť kompromisy, a všeobecne sa to považuje za iskru, ktorá viedla k otvorenému nepriateľstvu medzi oboma náboženstvami.
Násilné konflikty.
Guyenne bolo epicentrom náboženského násilia na konci 16. storočia vo Francúzsku. Nárast násilia sa vysvetľuje mnohými spôsobmi. Tradičné vysvetlenia sa zameriavajú na vplyv Jany III. a Antona Navarrského. Iné vysvetlenia sa zameriavajú na vzostup seigneurizmu v 50. rokoch 16. storočia a vidia obrat k násiliu ako reakciu roľníckej triedy. Ako príklad sa často uvádza zavraždenie baróna zo Château de Fumel protestantským davom v roku 1561. Nedávne analýzy sa naopak zameriavajú na náboženské vysvetlenia. Denis Crouzet sa zameriava na ohnivé eschatologické kázanie františkána Tomáša Illyrica, ktorý v 10. a 20. rokoch 16. storočia putoval po regióne. Stuart Carroll však argumentuje politizáciou: "násilnosti boli priamo spôsobené spolitizovanými frakciami a neboli výsledkom spontánnej erupcie medzi komunitami".
1562 – 1570.
"Prvá" vojna (1562 – 1563).
Hoci sa hugenoti začali mobilizovať na vojnu ešte pred masakrou vo Wassy, mnohí tvrdili, že masakra potvrdila ich tvrdenia, že sa nemôžu spoliehať na Saint-Germainský edikt. V reakcii na to skupina šľachticov na čele s Condém vyhlásila svoj zámer "oslobodiť" kráľa od "zlých" radcov a 2. apríla 1562 obsadila Orléans. Tento príklad rýchlo nasledovali protestantské skupiny po celom Francúzsku, ktoré obsadili Angers, Blois a Tours pozdĺž Loiry a zaútočili na Valence na rieke Rhône. Po dobytí Lyonu 30. apríla útočníci najprv vyplienili a potom zničili všetky katolícke inštitúcie v meste.
V nádeji, že Toulouse odovzdajú Condemu, sa miestni hugenoti zmocnili "Hôtel de ville", ale narazili na odpor rozhnevaných katolíckych davov, čo vyústilo do pouličných bitiek a vyše 3 000 mŕtvych, väčšinou hugenotov. Dňa 12. apríla 1562 došlo k masakre hugenotov v Sens a v júli aj v Tours. Keď sa konflikt vystupňoval, koruna pod tlakom frakcie Guise edikt zrušila.
Najvýznamnejšie vojnové stretnutia sa odohrali pri Rouene, Dreux a Orléanse. Pri obliehaní Rouenu (máj - október 1562) koruna získala mesto späť, ale Anton Navarrský zomrel na následky zranení. V bitke pri Dreux (december 1562) bol Condé zajatý korunou a konštábla Montmorencyho zajali odporcovia koruny. Vo februári 1563 pri obliehaní Orléansu bol František, vojvoda z Guise, zastrelený hugenotom Jeanom de Poltrot de Méré. Keďže bol zabitý mimo priameho boja, Guiseovci to považovali za atentát na príkaz vojvodovho nepriateľa, admirála Colignyho. Ľudové nepokoje spôsobené atentátom spolu s odporom mesta Orléans proti obliehaniu viedli Katarínu Medicejskú k sprostredkovaniu prímeria, ktoré 19. marca 1563 vyústilo do vydania ediktu z Amboise.
"Ozbrojený mier" (1563 – 1567) a "druhá" vojna (1567 – 1568).
Edikt z Amboise bol vo všeobecnosti považovaný za neuspokojivý pre všetky zúčastnené strany a frakcia Guise bola obzvlášť proti tomu, čo považovala za nebezpečné ústupky kacírom. Koruna sa snažila obe frakcie opäť spojiť v úsilí o opätovné získanie Le Havru, ktorý v roku 1562 obsadili Angličania v rámci zmluvy z Hampton Courtu medzi hugenotskými vodcami a anglickou kráľovnou Alžbetou I. V júli toho roku Francúzi Angličanov vyhnali. Dňa 17. augusta 1563 bol Karol IX. vyhlásený za plnoletého na parlamente v Rouene, čím sa skončilo regentstvo Kataríny Medicejskej. Jeho matka naďalej zohrávala hlavnú úlohu v politike a v rokoch 1564 až 1566 sa pripojila k svojmu synovi na veľkej ceste po kráľovstve, ktorej cieľom bolo obnoviť autoritu koruny. Počas tohto obdobia sa Jana III. stretla a rokovala s Katarínou v Mâcone a Néracu.
Správy o obrazoborectve vo Flámsku viedli Karola IX. k podpore tamojších katolíkov; francúzski hugenoti sa obávali opätovnej mobilizácie katolíkov proti nim. K týmto obavám prispelo aj posilnenie strategického koridoru španielskeho kráľa Filipa II. z Itálie na sever pozdĺž Rýna a politická nespokojnosť rástla. Po tom, čo sa protestantské vojská neúspešne pokúsili zajať a prevziať kontrolu nad kráľom Karolom IX. v meste Meaux, sa viaceré mestá, ako napríklad La Rochelle, prihlásili k hugenotom. Nasledujúci deň protestanti napadli a zmasakrovali katolíckych laikov a duchovných v Nîmes, čo sa stalo známym ako "Michelade".
To vyvolalo druhú vojnu a jej hlavné vojenské stretnutie, bitku pri Saint-Denis, v ktorej zahynul hlavný veliteľ koruny a generálporučík, 74-ročný Anne de Montmorency. Vojna bola krátka a skončila sa ďalším prímerím, Longjumeauským mierom (marec 1568), ktorý bol opakovaním Amboiského mieru z roku 1563 a opäť udelil protestantom významné náboženské slobody a privilégiá. Správa o prímerí dorazila do Toulouse v apríli, ale antagonizmus medzi oboma stranami bol taký silný, že 6 000 katolíkov pokračovalo v obliehaní Puylaurens, známej protestantskej pevnosti v Lauragais, ešte týždeň.
"Tretia" vojna (1568 – 1570).
V reakcii na mier vznikali v celej krajine katolícke bratstvá a ligy, ktoré sa počas leta 1568 vzopreli zákonu. Hugenotskí vodcovia ako Condé a Coligny utiekli zo súdu v obave o svoj život, mnohí ich stúpenci boli zavraždení a v septembri bola ediktom zo Saint-Maur zrušená sloboda hugenotov uctievať náboženstvo. V novembri viedol Viliam Oranžský armádu do Francúzska, aby podporil svojich protestantov, ale keďže armáda bola slabo platená, prijal ponuku koruny na odchod z krajiny v podobe peňazí a voľného prechodu.
Hugenoti zhromaždili pod Condého velením obrovskú armádu, ktorej pomáhali sily z juhovýchodného Francúzska pod vedením Paula de Mouvansa a kontingent protestantských spolubojovníkov z Nemecka - vrátane 14 000 žoldnierov pod vedením kalvínskeho vojvodu zo Zweibrückenu. Po tom, ako vojvoda v boji padol, jeho jednotky zostali v područí hugenotov, ktorí získali pôžičku z Anglicka za záruku korunovačných klenotov Jany III. Veľká časť financií hugenotov pochádzala od anglickej kráľovnej Alžbety, ktorú v tejto záležitosti pravdepodobne ovplyvnil sir Francis Walsingham. Katolíkom velil vojvoda d'Anjou - neskorší kráľ Henrich III. a pomáhali mu vojská zo Španielska, pápežského štátu a Toskánskeho veľkovojvodstva.
Protestantská armáda obliehala niekoľko miest v regiónoch Poitou a Saintonge (na ochranu La Rochelle) a potom Angoulême a Cognac. V bitke pri Jarnacu (16. marca 1569) bol princ Condé zabitý, čo prinútilo admirála de Colignyho prevziať velenie protestantských síl, nominálne v mene Condého 16-ročného syna Henricha a 15-ročného Henricha Navarrského, ktorých Jana III. predstavila ako legitímnych vodcov hugenotskej kampane proti kráľovskej moci. Bitka pri La Roche-l'Abeille znamenala pre hugenotov nominálne víťazstvo, ale nedokázali ovládnuť Poitiers a v bitke pri Moncontour (30. októbra 1569) boli drvivo porazení. Coligny a jeho vojská ustúpili na juhozápad, preskupili sa spolu s Gabrielom, grófom de Montgomery, a na jar 1570 vyplienili Toulouse, preťali si cestu južným Francúzskom a vydali sa hore údolím rieky Rhôny až k La Charité-sur-Loire. Závratný kráľovský dlh a snaha Karola IX. hľadať mierové riešenie viedli k uzavretiu mieru zo Saint-Germain-en-Laye (8. augusta 1570), ktorý vyjednala Jana III. a ktorý hugenotom opäť umožnil určité ústupky.
Bartolomejská noc a "štvrtá" vojna (1572 – 1573).
Keď sa v kráľovstve opäť zaviedol mier, koruna sa začala usilovať o politiku zmierenia, aby sa rozvrátené kráľovstvo opäť spojilo. Kľúčovou súčasťou tohto procesu mal byť sobáš Navarra, syna Jany III. a Antona Navarrského, s kráľovou sestrou Margaretou z Valois. Jana váhala, obávala sa, že by to mohlo viesť k abdikácii jej syna, a podpísanie zmluvy trvalo až do marca 1572.
Coligny, na ktorého hlavu bola počas tretej občianskej vojny vypísaná odmena, získal vďaka mieru opäť priazeň a v auguste 1571 bol na dvore bohato prijatý. Pevne veril, že Francúzsko by malo napadnúť španielske Nizozemsko, aby zjednotilo katolíkov a hugenotov a postavilo sa za kráľa. Karol však nebol ochotný poskytnúť tomuto plánu viac než len skrytú podporu, pretože si neželal otvorenú vojnu so Španielskom. Rada jednomyseľne odmietla Colignyho politiku a tak opustil dvor, pretože ho nepovažoval za ústretový.
V auguste sa konečne konala svadba, na ktorú do Paríža pricestovala celá najmocnejšia hugenotská aristokracia. Niekoľko dní po svadbe bol Coligny postrelený na ceste domov z rady. Rozhorčená hugenotská šľachta žiadala spravodlivosť, ktorú kráľ sľúbil zabezpečiť. Katarína, Guise, Anjou a Alba patrili medzi podozrivých, hoci hugenotská šľachta svoj hnev namierila predovšetkým na Guiseho a vyhrážala sa mu zabitím pred kráľom.
Dvor, ktorý bol čoraz viac znepokojený možnosťou, že protestantské vojská budú pochodovať na hlavné mesto, alebo novou občianskou vojnou, sa rozhodol preventívne zasiahnuť proti hugenotskému vedeniu. Ráno 24. augusta bolo vytvorených niekoľko vraždiacich oddielov, pričom jeden z nich vyrazil pod vedením Guiseho, ktorý okolo štvrtej hodiny ráno zabil Colignyho a jeho telo nechal na ulici, kde ho Parížania zohavili a hodili do Seiny.
Za úsvitu už bolo jasné, že vraždy neprebiehali podľa plánu a militantné frakcie obyvateľstva vraždili svojich hugenotských susedov s tvrdením, že "kráľ to chcel". Nasledujúcich päť dní pokračovalo násilie, keď katolíci masakrovali kalvínskych mužov, ženy a deti a rabovali ich domy. Kráľ Karol IX. informoval veľvyslancov, že vraždy nariadil, aby zabránil hugenotskému prevratu, a na oslavu vyhlásil deň jubilea, hoci vraždenie pokračovalo. V priebehu niekoľkých nasledujúcich týždňov sa nepokoje rozšírili do viac ako desiatky miest po celom Francúzsku. Historici odhadujú, že v Paríži bolo zabitých 2 000 hugenotov a ďalšie tisíce v provinciách; celkovo bolo zabitých možno 10 000 ľudí. Henrichovi Navarrskému a jeho bratrancovi, mladému princovi z Condé, sa podarilo vyhnúť smrti tým, že súhlasili s konverziou na katolicizmus. Obaja sa po úteku z Paríža svojej konverzie zriekli.
Masaker vyvolal zdesenie a pobúrenie medzi protestantmi v celej Európe, ale španielsky kráľ Filip II. aj pápež Gregor XIII., ktorí sa riadili oficiálnou verziou, že hugenotský prevrat bol zmarený, výsledok oslavovali. Vo Francúzsku bola hugenotská opozícia voči korune vážne oslabená smrťou mnohých vodcov. Mnohí hugenoti emigrovali do protestantských krajín. Iní sa v záujme prežitia znovu obrátili na katolicizmus a zvyšok sa sústredil v malom počte miest, kde tvorili väčšinu.
"Štvrtá" vojna (1572 – 1573).
Masakry vyvolali ďalšie vojenské akcie, ktoré zahŕňali katolícke obliehanie miest Sommières (vojskami pod vedením Henricha I. de Montmorency), Sancerre a La Rochelle (vojskami pod vedením vojvodu z Anjou). Ukončenie nepriateľských akcií zapríčinilo zvolenie vojvodu z Anjou (11. - 15. mája 1573) na poľský trón a Boulonský edikt (podpísaný v júli 1573), ktorý výrazne obmedzil mnohé práva dovtedy priznané francúzskym protestantom. Na základe podmienok zmluvy bola všetkým hugenotom udelená amnestia za ich minulé činy a sloboda viery. Slobodu uctievania však mali povolené len v troch mestách La Rochelle, Montauban a Nîmes, a aj to len vo svojich vlastných sídlach. Protestantskí šľachtici s právom vysokého súdnictva mohli sláviť sobáše a krsty, ale len pred zhromaždením obmedzeným na desať osôb mimo ich rodiny.
1574 – 1580.
Smrť Karola IX. a "piata" vojna (1574 – 1576).
V neprítomnosti vojvodu z Anjou viedli spory medzi Karolom a jeho najmladším bratom, vojvodom z Alençonu, k tomu, že sa mnohí hugenoti sústredili okolo Alençonu, ktorý im poskytoval záštitu a podporu. Neúspešný prevrat v Saint-Germain (február 1574), ktorého cieľom bolo údajne oslobodiť Condého a Navarra, ktorí boli od Bartolomejskej noci zadržiavaní na dvore, sa časovo zhodoval s pomerne úspešnými hugenotskými povstaniami v iných častiach Francúzska, ako napríklad v Dolnej Normandii, Poitou a v údolí Rhôny, ktoré znovu vyvolali vojnové konflikty.
Tri mesiace po korunovácii Henricha z Anjou za poľského kráľa zomrel jeho brat Karol IX. (máj 1574) a jeho matka sa vyhlásila za regentku do jeho návratu. Henrich tajne opustil Poľsko a cez Benátky sa vrátil do Francúzska, kde čelil dezercii Montmorencyho-Damvilla, bývalého veliteľa v Midi (november 1574). Napriek tomu, že sa mu nepodarilo upevniť svoju moc nad Midi, bol v Remeši korunovaný za kráľa Henricha III. (február 1575) a nasledujúci deň sa oženil s Lujzou Lotrínskou, príbuznou Guiseovcov. V apríli sa už koruna snažila vyjednávať a Alençonov útek od dvora v septembri podnietil možnosť vzniku obrovskej koalície síl proti korune, keďže Ján Kazimír Falcký vtrhol do Champagne. Koruna narýchlo vyjednala s Alençonom sedemmesačné prímerie a Kazimírovým vojskám sľúbila 500 000 livrov za to, že zostanú na východ od Rýna, ale ani jedno opatrenie nezabezpečilo mier. V máji 1576 bola koruna nútená prijať podmienky Alençona a hugenotov, ktorí ho podporovali, v edikte z Beaulieu, známom ako Mier pána.
Katolícka liga a "šiesta" vojna (1576 – 1577).
Edikt z Beaulieu poskytol kalvínom mnohé ústupky, ktoré však mali krátke trvanie, pretože proti nemu vznikla Katolícka liga, ktorú vytvoril ultrakatolík Henrich I., vojvoda z Guise. Rod Guiseovcov bol dlho stotožňovaný s obranou rímskokatolíckej cirkvi a vojvoda z Guise a jeho príbuzní - vojvoda z Mayenne, vojvoda z Aumale, vojvoda z Elbeuf, vojvoda z Mercœur a vojvoda z Lotrinska - kontrolovali rozsiahle územia, ktoré boli lojálne Lige. Liga mala aj veľké zastúpenie medzi mestskou strednou vrstvou.
Kráľ Henrich III. sa najprv pokúsil prijať hlavu Katolíckej ligy a nasmerovať ju na rokovanie. To sa nepáčilo vodcom Guise, ktorí chceli hugenotov priviesť k bankrotu a rozdeliť si s kráľom ich značný majetok. Skúška vodcovstva kráľa Henricha III. sa uskutočnila na zasadnutí generálnych stavov v Blois v decembri 1576. Na zasadnutí generálnych stavov bol zo všetkých troch stavov prítomný len jeden hugenotský delegát; zvyšok delegátov tvorili katolíci s veľkým zastúpením Katolíckej ligy. Generálne stavy preto tlačili na Henricha III., aby viedol vojnu proti hugenotom. Henrich v odpovedi uviedol, že obnoví nepriateľstvo s hugenotmi, ale chcel, aby mu generálne stavy odhlasovali finančné prostriedky na vedenie vojny. Tretí stav však odmietol odhlasovať potrebné dane na financovanie tejto vojny.
Generálne stavy v roku 1576 situáciu nevyriešili a v decembri sa už hugenoti chopili zbraní v Poitou a Guyenne. Kým frakcia Guise mala neochvejnú podporu španielskej koruny, hugenoti mali výhodu silnej mocenskej základne na juhozápade; diskrétne ich podporovali aj zahraničné protestantské vlády, ale v praxi Anglicko alebo nemecké štáty mohli v nasledujúcom konflikte poskytnúť len málo vojenských jednotiek. Po dlhom vyjednávaní a vystupovaní Henrich III. zrušil väčšinu ústupkov, ktoré boli protestantom poskytnuté v edikte z Beaulieu, zmluvou z Bergeracu (september 1577), potvrdenou ediktom z Poitiers, ktorý bol prijatý o šesť dní neskôr.
"Siedma" vojna (1579 – 1580).
Napriek tomu, že Henrich udelil svojmu najmladšiemu bratovi Františkovi titul vojvodu z Anjou, princ a jeho prívrženci naďalej vyvolávali na dvore nepokoje svojou účasťou v nizozemskom povstaní. Medzitým sa situácia v regióne rozkladala do chaosu, pretože katolíci aj protestanti sa ozbrojovali v rámci "sebaobrany". V novembri 1579 Condé obsadil mesto La Fère, čo viedlo k ďalšiemu kolu vojenských akcií, ktoré ukončila zmluva z Fleix (november 1580) vyjednaná Františkom z Anjou.
Vojna troch Henrichov (1585 – 1589).
Smrť Františka z Anjou a následná nástupnícka kríza (1584 – 1585).
Krehký kompromis sa skončil v roku 1584, keď zomrel vojvoda z Anjou, najmladší brat kráľa a predpokladaný dedič. Keďže Henrich III. nemal syna, podľa salického práva sa ďalším následníkom trónu stal kalvínsky princ Henrich Navarrský, potomok Ľudovíta IX. Keď bolo jasné, že Henrich Navarrský sa svojho protestantizmu nezriekne, vojvoda z Guise podpísal v mene Ligy zmluvu z Joinville (31. decembra 1584) so španielskym kráľom Filipom II. a ten v nasledujúcom desaťročí poskytoval Lige značnú ročnú dotáciu na udržanie občianskej vojny vo Francúzsku s nádejou, že zničí francúzskych kalvínov. Henrich III. pod tlakom Guiseovcov neochotne vydal zmluvu z Nemours (7. júla 1585) a edikt potláčajúci protestantizmus (18. júla 1585) a rušiaci právo Henricha Navarrského na trón.
Eskalácia vojny (1585).
Situácia prerástla do otvorenej vojny aj bez toho, aby mal kráľ potrebné finančné prostriedky. Henrich Navarrský opäť hľadal zahraničnú pomoc u nemeckých kniežat a anglickej kráľovnej Alžbety I. Medzitým pevný katolícky ľud v Paríži pod vplyvom Výboru šestnástich začal byť nespokojný s Henrichom III. a jeho neschopnosťou poraziť kalvínov. Dňa 12. mája 1588, v Deň barikád, ľudové povstanie vybudovalo v uliciach Paríža barikády na obranu vojvodu z Guise proti údajnému nepriateľstvu kráľa a Henrich III. utiekol z mesta. Výbor šestnástich prevzal úplnú kontrolu nad vládou, zatiaľ čo Guiseovci chránili okolité zásobovacie línie. Sprostredkovanie Kataríny Medicejskej viedlo k vydaniu Ediktu únie, v ktorom koruna prijala takmer všetky požiadavky Ligy: potvrdila zmluvu z Nemours, uznala kardinála de Bourbona za dediča a Henricha z Guise vymenovala za generálporučíka.
Generálne stavy v Blois a zavraždenie Henricha z Guise (1588).
Henrich III. sa odmietol vrátiť do Paríža a zvolal generálne stavy do Blois. Počas generálneho stavovského zhromaždenia Henrich III. podozrieval členov tretieho stavu, že sú manipulovaní Ligou, a nadobudol presvedčenie, že Guise podporoval vpád savojského vojvodu do Saluzza v októbri 1588. Považoval rod Guiseovcov za nebezpečnú hrozbu pre moc koruny a rozhodol sa udrieť ako prvý. Dňa 23. decembra 1588 na zámku Blois kráľova stráž vlákala Henricha z Guise a jeho brata, kardinála de Guise, do pasce. Vojvoda prišiel do rokovacej sály, kde čakal jeho brat kardinál. Vojvodovi povedali, že kráľ si ho želá vidieť v súkromnej miestnosti susediacej s kráľovskými komnatami. Tam gardisti chytili vojvodu a bodli ho do srdca, zatiaľ čo iní zatkli kardinála, ktorý neskôr zomrel na bodákoch svojho sprievodu. Aby sa kráľ uistil, že žiadny uchádzač o francúzsky trón nebude mať možnosť konať proti nemu, dal uväzniť vojvodovho syna. Vojvoda z Guise bol vo Francúzsku veľmi populárny a Katolícka liga vyhlásila otvorenú vojnu kráľovi Henrichovi III. Sorbonna vyhlásila Henricha za zosadeného. Henrich sa teraz spojil so svojím bratrancom, hugenotom Henrichom Navarrským, aby viedol vojnu proti Lige.
Zavraždenie Henricha III. (1589).
Vedenie Katolíckej ligy tak pripadlo mladšiemu bratovi vojvodu z Guise, vojvodovi z Mayenne. Tlačiarne Ligy začali pod rôznymi pseudonymami tlačiť protikráľovské traktáty, zatiaľ čo Sorbonna 7. januára 1589 vyhlásila, že zosadenie Henricha III. je spravodlivé a nevyhnutné a že každý súkromník môže z morálneho hľadiska spáchať regovraždu. V júli 1589 v kráľovskom tábore v Saint-Cloud získal dominikánsky mních Jacques Clément audienciu u kráľa a vrazil mu do sleziny nôž. Clément bol na mieste zabitý a odniesol si so sebou informáciu o tom, kto ho najal, ak to teda vôbec niekto urobil. Henrich III. si na smrteľnej posteli zavolal Henricha Navarrského a v mene štátnického záujmu ho prosil, aby sa stal katolíkom, pričom uviedol, že ak odmietne, bude nasledovať krutá vojna. V súlade so salícijským právom určil Henricha za svojho dediča. Mnohí katolíci však považovali Navarrov protestantizmus za neprijateľný. Navarra neskôr vyhlásil, že bude zachovávať katolícku vieru bez zmien.
"Dobytie kráľovstva" Henrichom IV. (1589 – 1593).
Situácia v roku 1589 bola taká, že Henrich Navarrský, teraz francúzsky kráľ Henrich IV., ovládal juh a západ a Katolícka liga sever a východ. Vedenie Katolíckej ligy pripadlo vojvodovi z Mayenne, ktorý bol vymenovaný za generálporučíka kráľovstva. On a jeho vojská kontrolovali väčšinu normandského vidieka. V septembri 1589 však Henrich uštedril vojvodovi tvrdú porážku v bitke pri Arques. Henrichova armáda sa prehnala Normandiou a počas celej zimy dobývala jedno mesto za druhým.
Kráľ vedel, že ak chce vládnuť celému Francúzsku, musí dobyť Paríž. To však nebola ľahká úloha. Tlač a podporovatelia Katolíckej ligy naďalej šírili príbehy o zverstvách páchaných na katolíckych kňazoch a laikoch v protestantskom Anglicku. Mesto bolo pripravené radšej bojovať na život a na smrť, ako prijať kalvínskeho kráľa.
Bitka pri Ivry, ktorá sa odohrala 14. marca 1590, bola ďalším rozhodujúcim víťazstvom Henricha nad vojskami vedenými vojvodom z Mayenne. Henrichove vojská potom pokračovali v obliehaní Paríža, ale po dlhom a zúfalom odpore Parížanov Henrichovo obliehanie zlomila španielska armáda pod velením vojvodu z Parmy. To, čo sa stalo v Paríži, sa potom zopakovalo v Rouene (november 1591 - marec 1592).
Parmský vojvoda bol následne zranený do ruky počas obliehania Caudebecu, keď bol uväznený Henrichovou armádou. Potom odtiaľ zázračne unikol a stiahol sa do Flámska, ale keďže sa jeho zdravie rýchlo zhoršovalo, povolal svojho syna Ranuccia, aby velil jeho vojskám. Španielsky dvor ho však odvolal z funkcie guvernéra a 3. decembra zomrel v Arrase. 
Vojna v Bretónsku.
Medzitým sa Filip Emanuel, vojvoda z Mercœuru, ktorého Henrich III. vymenoval v roku 1582 za guvernéra Bretónska, snažil získať nezávislosť v tejto provincii. Bol vodcom Katolíckej ligy, odvolával sa na dedičné práva svojej manželky Márie Luxemburskej, ktorá bola potomkom bretónskych vojvodov a dedičkou nároku na vojvodstvo Blois-Brosse, ako aj vojvodkyňou z Penthièvre v Bretónsku, a zostavil vládu v Nantes. Vyhlásil svojho syna za "bretónske knieža a vojvodu" a spojil sa so španielskym kráľom Filipom II., ktorý sa usiloval dosadiť na bretónsky trón svoju vlastnú dcéru, infantku Izabelu Kláru Eugéniu. S pomocou Španielov pod vedením Juana del Águila porazil Mercœur v roku 1592 v bitke pri Craone vojská Henricha IV. pod vedením vojvodu z Montpensier, ale kráľovské vojská posilnené anglickými kontingentmi čoskoro získali späť výhodu; v septembri 1594 Martin Frobisher a John Norris s ôsmimi vojnovými loďami a 4 000 mužmi obliehali pevnosť Crozon, známu aj ako "pevnosť Leva (El León)" pri Breste, a 7. novembra ju dobyli, pričom zabili 400 Španielov vrátane žien a detí, keďže ich prežilo len 13.