Exile On Main St.

Exile on Main St. je desiaty štúdiový album anglickej rockovej skupiny The Rolling Stones, ktorý bol vydaný dňa 12. mája 1972 vo vydavateľstve Rolling Stones Records. Tento album po "Beggars Banquet" (1968), "Let It Bleed" (1969) a "Sticky Fingers" (1971), je považovaný za vyvrcholenie série u kritiky najvyššie hodnotených albumov skupiny. "Exile on Main St.", vďaka viac nesúrodému hudobnému podaniu a produkcii, spolu s atmosférou ako na večierkoch, ktorú počuť v niekoľkých skladbách, je známy svojim temným, nekonzistentným zvukom.
Nahrávanie tohto albumu začalo už v roku 1969 v Olympic Studios v Londýne počas prác na "Sticky Fingers". Jeho hlavné nahrávacie dni prebiehali po tom, ako sa členovia kapely stali daňovými exulantmi, v polovici roku 1971 v Nellcôte, prenajatej vile na juhu Francúzska. Keďže v blízkosti vily profesionálne štúdio nebolo, nahrávali ho vo vlastnej réžii v ich mobilnom nahrávacom štúdiu. Voľné a neorganizované stretnutia v Nellcôte trvali celé hodiny až do noci, pričom technici v štúdiu sa deň po dni menili. Dokončovacie práce na vyrobenom materiáli prebehli v štúdiu Sunset Sound v Los Angeles. Do pôvodných stôp boli v USA pridávané ďalšie, ktoré nahrali ďalší hudobníci, ako bol klavirista Nicky Hopkins, hráč na saxofóny, Bobby Keys, spolupracoval s nimi aj hráč na bicie a producent, Jimmy Miller a hráč na dychové nástroje Jim Price. Výsledkom celej práce bolo, že vyprodukovali dostatok skladieb pre prvý dvojalbum kapely Rolling Stones.
Po experimentálnej inštrumentácii predchádzajúcich albumov skupina pokračovala v návrate k svojim hudobným základom, ktoré bolo počuť už na albume "Sticky Fingers". Album "Exile on Main St." má v svojich nahrávkach širšiu škálu vplyvov z blues, rokenrolu, swingu, country a z gospelu, kým texty jeho piesní preberajú témy súvisiace s hedonizmom, sexom a plynutím času. Medzi nahrávkami je viacero koncertných stálic a hitov, ktoré sa umiestnili na vrchole rebríčkov šiestich krajín vrátane Spojeného kráľovstva, Spojených štátov a Kanady. Sú to single ako je „Happy“, ktorý naspieval Keith Richards, country baladu „Sweet Virginia“ a celosvetový hit v top desiatke, „Tumbling Dice“. Umelecké spracovanie obalu albumu je kolážou rôznych obrázkov, ktoré sú odrazom rebélie kapely Rolling Stones. Po vydaní "Exile on Main St." sa kapela vydala na americké turné, ktoré sa negatívne preslávilo búrlivým publikom a aj vystúpeniami.
"Exile on Main St." mal pôvodne rozporuplné recenzie, ktoré boli koncom 70. rokov výrazne prehodnotené. Od tohto času je mu priznávaná pozícia kľúčového hardrockového albumu, ktorý mnohí kritici považujú za najlepšie dielo Rolling Stones a za jeden z najlepších albumov všetkých čias vôbec. Časopis "Rolling Stone" v rokoch 2003 a 2012 radil "Exile on Main St." ako číslo 7 svojho zoznamu „500 najlepších albumov všetkých čias“. V aktualizácii tohto zoznamu z roku 2020 síce klesol na 14. miesto, no v celej dobe týchto hodnotení v zozname je to najvyššie umiestnený album kapely The Rolling Stones. V roku 2012 bol ako štvrtý album skupiny uvedený do siene slávy Grammy. V roku 2010 vyšla remastrovaná a rozšírená verzia albumu s bonusovým diskom s desiatimi novými skladbami. Nezvyčajne pre reedíciu, v čase jej vydania sa táto verzia tiež vysoko umiestnila na rebríčku, kde dosiahla prvé miesto v Spojenom kráľovstve a druhé v Spojených štátoch.
Výroba albumu.
Zdroje: