burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
ŠK Program Dubnica nad Váhom

ŠK Program Dubnica nad Váhom bol slovenský futsalový klub z Dubnice nad Váhom. Prvýkrát nastúpil v najvyššej lige v roku 1993 (vtedy pod názvom "AJAX DuTaF") a hneď si vybojoval bronzové medaily. V roku 1994 vstúpila do klubu spoločnosť Program, s.r.o. ako hlavný sponzor, po ktorej odvtedy niesol klub názov. Je to 4-násobný majster Slovenska a 3-násobný víťaz slovenského pohára. V sezóne 2010/11 sa klub neprihlásil do najvyššej slovenskej ligy a neskôr zanikol.
Družstvo sa ako majster krajiny zúčastnilo prvých troch ročníkov futsalového pohára UEFA. Z kvalifikačného kola sa ale nikdy ďalej neprebojovalo.
Liverpoolská katedrála

Liverpoolska katedrála, oficiálne "Katedrálny kostol Ježiša Krista v Liverpoole" (Cathedral Church of Christ in Liverpool), je katedrála anglikánskej cirkvi v Liverpoole. Je jednou z dvoch katedrál v meste. Druhou je rímskokatolícka Metropolitná katedrála, ktorá sa nachádza asi kilometer na sever.
Celkovo dĺžkou budovy 189 m, vrátane Lady Chapel (mariánskej kaplnky zasvätenej Panne Márii), je najdlhšou katedrálou na svete. Jej vnútorná dĺžka je 150 m. 
Plocha zastavaná katedrálou má rozlohu 9 000 m² čím je piatou najväčšou katedrálou na svete a spolu s nedokončenou Cathedral of Saint John the Divine v New Yorku najväčšou anglikánskou katedrálou.
V roku 1952 bola katedrála organizáciou English Heritage zaradená na listed building so stupňom významu I..
Dejiny.
Prvým biskupom liverpoolskej diecézy bol v roku 1880 menovaný John Charles Ryle za situácie kedy táto diecéza nemala žiadnu katedrálu. Po debatách v cirkvi i s mestskými predstaviteľmi bolo v roku 1902 rozhodnuté o vyhlásení verejnej architektonickej súťaže na návrh katedrály. V nej zvíťazil návrh 22-ročného študenta Gilesa Gilberta Scotta.
Základný kameň katedrály položil v roku 1904 kráľ Eduard VII. Prvou dokončenou časťou bola v roku 1910 kaplnka. V tej dobe Scott navrhol dôkladnú zmenu ostatných častí budovy. Jeho pôvodný návrh bol založený na vzhľade Durhamskej katedrály a obsahoval plány na dve veže v západnej časti. Obnovený návrh obsahoval iba jednu neobvykle vysokú vežu. V tej istej dobe Scott zmenil štýl stavby tak, aby bol modernejší a neobsahoval veľa gotických prvkov.
Po dokončení oltára bola katedrála v roku 1924 vysvätená, ale pravidelné bohoslužby sa začali až v roku 1940. Stavba hlavnej veže bola dokončená v roku 1942 i keď druhá svetová vojna a inflácia spôsobili, že katedrála bola kompletne dokončená až v roku 1978, niekoľko rokov po Scotovej smrti (1960).
Plocha zastavaná katedrálou má rozlohu 9 000 m² a na jej stavbu bol použitý pieskovec ťažený z lomu na predmestí Liverpoolu, Wooltonu. Veža katedrály je najväčšia a jedna z najvyšších na svete a je vysoká 100m. Každým rokom je katedrála miestom konania Liverpoolskeho shakespearovského festivalu.
Zvony katedrály umiestnené vo výške 66 m nad zemou sú najväčšími zvonmi na svete. Vo zvonici je celkom 13 zvonov a ich celková hmotnosť bez najväčšieho zvonu "Veľkého Juraja", ktorý samotný váži 14 ton, je 16,5 ton.
Mezoamerický koralový útes

Mezoamerický koralový útes alebo Mezoamerický systém koralových útesov, alebo aj Mezoamerický bariérový útes je rozsiahly systém koralových útesov a atolov v oblasti Strednej Ameriky. Okrem koralových útesov a atolov tunajšie ekosystémy vytvárajú piesočné pláže a duny, pobrežné lagúny a mokrade, mangrovníkové lesy, či podmorské lúky rias a tráv.
Rozkladá sa vo výsostných vodách 4 štátov - Mexika, Belize, Guatemaly a Hondurasu. Dosahuje dĺžku približne 1 000 km, je to najväčší koralový útes na západnej pologuli (v celosvetovom meradle je väčší len Veľký bariérový útes na pobreží severovýchodnej Austrálie). Tiahne sa pozdĺž východného pobrežia Yucatánskeho polostrova (ako počiatok koralového systému býva uvádzaný mys Cabo Catoche na severe mexického štátu Quintana Roo), pozdĺž pobrežia Belize, cez Honduraský záliv až k honduraskému súostrovia Islas de la Bahía.
Bolo tu napočítaných okolo 60 druhov koralov a 500 druhov rýb. Žije tu významná populácia Mroža širokonosého a žraloka veľrybieho.
Chránené územia.
Významná časť koralového útesu bola vyhlásená za národné parky, morské rezervácie či iné chránené územia. Nasledujúci zoznam uvádza len najrozľahlejšie chránené územia.
 Mexiko
 Belize
 Honduras
Kareta obrovská

Kareta obrovská ("Chelonia mydas") je druh veľkých morských korytnačiek z čeľade karetovitých. Zahŕňa tri poddruhy:
Kareta obrovská obýva viacmenej všetky moria v tropickom a subtropickom pásme.
V dospelosti sú jej jedinými nepriateľmi väčšie druhy žralokov (najmä žralok tigrí) a človek, pred ktorým je však zvyčajne ako ohrozený druh chránená - je napríklad na zozname Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín. Ľudia jej však škodia aj neúmyselne, či už znečistením, alebo pri rybolove, kedy často uviazne v sieti s rybami. Korytnačie mláďatá sú navyše ohrozované aj niektorými zvieratami, napríklad morskými cicavcami a krabmi. Vajcia kladie do piesku, aby boli lepšie chránené pred predátormi.
Chrustenická šachta

Železnorudný důl Chrustenice (Chrustenická šachta) je verejne prístupná expozícia železnorudnej bane Chrustenická šachta. Nachádza sa v obci Chrustenice v mieste, kde bola v prevádzke od roku 1861 do roku 1965 železnorudná baňa, ktorej hlavným železonosným minerálom bol siderit, menej hematit a chamosit, výnimočne však aj magnetit.
Všeobecne.
Vo svojej dobe patrila chrustenická železorudná baňa k najväčším a najvýznamnejším baniam v oblasti Barrandien. Baňa mala celkom 84 podzemných poschodí, ktoré dosahovali až do hĺbky 426 m, čo je 120 metrov pod hladinou mora. V bani sa v roku 1921 začali na návrh Ing. Ladislava Hofticha raziť dve unikátne šikmé ťažné jamy o sklone 14 stupňov, ktoré otvárajú ložisko od strojovne bane z roku 1926 z 8. podzemného poschodia až na 72. poschodie. I. vlečná jama siaha až na 48. poschodie, do hĺbky 240 m, a je dlhá 974 m, II. vlečná jama dnes už hlboko pod vodou siaha na 72. poschodie, o 138 m hlbšie, a je dlhá 585 m. Ďalších pomocných zriaďovacích jám bolo v bani 36 a zasahovali až na 84. poschodie. V strojovni I. vlečnej jamy sa nachádzal unikátny navíjací stroj od firmy POHLIG, ktorý slúžil na pohon nekonečného ťažného lana, doprave baníkov až na 48. poschodie a navyše poháňal reťazovú dráhu vo vstupnej chodbe. Takéto podobné zariadenia, ale oveľa menšie, boli postavené v Berchtesgadene v Nemecku a v soľnej bani pri Salzburgu v Rakúsku, po skončení ťažby bolo toto strojné zariadenie celé zošrotované, ako väčšina kovových strojov a nástrojov tejto bane. Za 104 rokov sa v bani vyťažilo celkom 7 771 709 ton rudy.
Ruda sa spracovávala na mieste pražením v pražiacich peciach. Po vypražení a triedení sa ruda odosielala lanovou dráhou na stanicu v Loděnici, odkiaľ sa odvážala vlakom do železiarní na ďalšie spracovanie. Dodnes sa jednej časti Loděnice hovorí "Pod lanovkou".
Dnes je verejnosti prístupná len veľmi malá časť bane - úvodná štóla, strojovňa prvej vlečnej jamy a 8. poschodie. Väčšinu banských chodieb totiž zaplavila voda po tom, čo bolo na povrchu postavené teleso diaľnice D5 z Prahy do Plzne. Aj tak je prehliadka veľmi zaujímavá. V niekoľkých stovkách metrov sprístupnených chodieb je zhromaždených mnoho unikátnych exponátov. Je možné zhliadnuť stajne pre banské kone, odpočiváreň, priestory strojovne so šikmou ťažnou jamou, sklad streliva a i. Veľkou atrakciou je jazda skutočným banskom vlakom v špeciálnych vozíkoch, ktorým sa hovorí "Pullman", v ktorých sa kedysi prepravovali aj samotní baníci.
Zaplavenú baňu používali potápači k výcviku v hĺbkovom potápaní.
Šachta vo filme.
V priestoroch bane sa natáčajú filmy z baníckeho prostredia
Železničný viadukt v Smržovke

Železničný viadukt v Smržovke na trati Liberec – Tanvald bol stavaný v rokoch 1893 až 1894. Pri jeho stavbe bola použitá žula. Prvá oprava viaduktu bola vykonaná v roku 2008. Viadukt má celkom 9 oblúkov.
Železničný viadukt v Obřanoch

Železničný viadukt na rozhraní Maloměřic a Obřan, časťami mesta Brna, sa nachádza na železničnej trati Brno - Havlíčkův Brod a prekonáva rieku Svitavu a dve miestne komunikácie, ulicu Obřanská a Mlýnské nábřeží. Na Tišnovskej strane na neho nadväzuje Obřanský tunel. Postavený bol na začiatku 50. rokov 20. storočia.
Dejiny.
Obřanský viadukt s dĺžkou 140 m a výškou 10,5 m nad hladinou Svitavy sa nachádza v oblúku novej trati medzi Brnom a Havlíčkovým Brodom, o ktorej stavbe bolo rozhodnuté v roku 1938. Betónový most bol postavený podľa projektu M. Tenka z Projekčnej ústredne ČSD z roku 1949. Spoločne s oboma operami je obložený opracovanými kamennými kvádrami. Jeho dve klenby sú tvorené jednoduchými segmentovými oblúkmi, pri spodnej časti jediného piliera sa nachádzajú dva prázdne sokle, kam mali byť podľa pôvodných plánov umiestnené plastiky. Doprava na trati bola slávnostne zahájená 20. decembra 1953.
Železničný viadukt v Nowej Rude

Železničný viadukt v Nowej Rude je súčasťou železničnej trate č. 286 (Kłodzko - Wałbrzych). Nachádza sa v meste Nowa Ruda, 15 km východne od Broumova, na poľskom území.
Most bol vybudovaný v rokoch 1879 a 1880 nad potokom "Woliborka" ako jeden z najvyšších vo vtedajšom Nemecku. Na rozdiel od celej rady viaduktov je ten novorudský vedený v oblúku a miestni obyvatelia ho často nazývajú tiež Čierny most (). V najvyššom mieste sa nachádza železničná trať 36 m nad terénom. Pôvodne boli na celkom štyroch kamenných stĺpoch položené dve 148 m dlhé priehradové oceľové konštrukcie, avšak v roku 1993 bola jedna z nich znesená, a to z dôvodu zníženia zaťaženia mosta (prevádzka na trati č. 286 nevyžaduje dvojkoľajovú trať).
Železničný viadukt pri Střeliciach

Železničný viadukt pri Střeliciach, zvaný "Železňák", sa nachádza na trati Brno – Hrušovany nad Jevišovkou. Je chránený ako kultúrna pamiatka Českej republiky.
Postavený bol v roku 1870 spoločne s celým úsekom Hrušovany – Střelice, ktorý bol súčasťou trate Rakúskej spoločnosti štátne dráhy vedúcej z Viedne. Tá bola zriadená ako dvojkoľajná, realizovaná však bola len jedna koľaj. Preto bol aj střelický viadukt vybudovaný pre dvojkoľajnú trať. Most s dĺžkou približne prekračuje na rozhraní katastrov Střelice a Radostice údolia riečky Bobravy s cestou Střelice – Radostice. Je rozdelený na tri časti: dva krajné oblúky s piliermi (na brnianskej strane tehlový) a stredné pole, ktoré je tvorené oceľovou priehradovou konštrukciou iba pre jednu koľaj. Najnovšia časť viaduktu pochádza z roku 1902.
Plameniak červený

Plameniak červený môže byť:
Hutteriti

Hutteriti sú komunálnou vetvou anabaptistov. Ako amiši a mennoniti majú svoje začiatky v radikálnej reformácii 16. storočia. Hutteriti sa objavili na Morave po roku 1525, kam prišli z Tirolska a Korutánska. Od mučeníckej smrti zakladateľa sekty Jakoba Huttera v roku 1536 boli Hutteriti často prenasledovaní pre svoju vieru. Ich "zlatý vek" na Morave skončil v roku 1622, kedy boli vypovedaní z krajiny. Odišli na Slovensko, Ukrajinu a do Rumunska. Keďže Hutteriti veria v absolútny pacifizmus a spoločné vlastníctvo majetku, boli aj v neskorších dobách prenasledovaní, a nakoniec sa rozhodli spolu so skupinou mennonitov odísť do Severnej Ameriky koncom 19. storočia, a usadili sa v Teritóriu Dakoty. Z malej skupiny (asi 400 ľudí) existuje dnes asi 50 000 hutteritov v mnohých štátoch USA aj v Kanade. V Európe už neexistujú.
Hutteritské komunity.
Hutteriti žijú vo vidieckych komunitách, zvaných "kolónie", ktorých hospodárstvo je založené prevažne na poľnohospodárstve. Súkromný majetok takmer neexistuje. Keď osada dorastie asi 100 ľudí, začnú plánovať založenie novej osady, kam sa nakoniec presunie polovica obyvateľov pôvodnej dediny. Hutteriti majú vysokú pôrodnosť. Doteraz hovoria starým nemeckým dialektom s tirolskými a slovanskými (a dnes aj anglickými) prvkami. Ich poľnohospodárske usadlosti využívajú moderné technológie, ale ich kontakt s okolitým svetom je minimálny.
Dnes existujú tri hlavné vetvy hutteritov: Schmiedeleut, Dariusleut a Lehrerleut. Medzi týmito vetvami existujú rozdiely, napr. v štýle obliekania či v organizačnej štruktúre. Ich originálna doktrína je však pre všetky identická a rozdiely sú väčšinou len geografického pôvodu.
Roku 2004 bolo vo svete 483 hutteritských komunít:
Toledo (Ohio)

Toledo je mesto v severnej časti štátu Ohio v USA, pri západnom cípe Erijského jazera, pri hraniciach so štátom Michigan. Rozkladá sa na 217,8 km ² a má populáciu 298 446 obyvateľov. Jeho metropolitná oblasť má 715 320 obyvateľov.
Železniční zářez

Prírodná pamiatka Železniční zářez u Hlubočep sa nachádza v Hlubočepoch pri mimoúrovňovom krížení železničných tratí 173 Praha-Smíchov - Beroun a 122 ("Pražský Semmering") Praha-Smíchov severné nástupište – Hostivice. Trať 173 vedie zárezom a trať 122 kolmo nad ním na juhovýchodnom Hlubočepskom viadukte.
Dôvod ochrany.
Dôvodom vyhlásenia prírodnej pamiatky boli významné geologické náleziská z obdobia devónu (hranicou medzi chotečským a srbským súvrstvím). Je tu tiež zachované spoločenstvo skalnej stepi, aj keď len v malom fragmente.
Epilóg

Epilóg môže byť:
Železničná stanica Praha-Smíchov

Železničná stanica Praha-Smíchov () je jednou z významných staníc v Prahe. Nachádza sa v pražskej štvrti Smíchov na adrese Nádražní 279/1 a je napojená na stanicu pražského metra Smíchovské nádraží. Pred staničnou budovou sa nachádzajú električkové zastávky a autobusové terminály pražskej integrovanej dopravy s dopravným spojením nielen do blízkych mestských štvrtí, ale aj do oblasti Zbraslav, Mníšek pod Brdy a Štěchovice.
Smíchovská stanica zaisťuje spoje v smere na Plzeň a Písek. Severné nástupište je oddelené (v cestovných poriadkoch je vedené ako samostatná stanica), slúži pre železničnú trať známu ako Pražský Semmering.
Zo služobného hľadiska sa železničná stanica Praha-Smíchov delí na tri obvody: osobná stanica, spoločná stanica (kam patrí aj severné nástupište) a zoradisko.
Dejiny.
Stanica Praha-Smíchov zahájila prevádzku v roku 1862. Vtedy to bola konečná stanica Českej západnej dráhy z Plzne do Prahy. Stanica sa volala "Praha (Česká západní dráha)".
V roku 1872 sa do stanice napojila trať Buštěhradskej dráhy z Hostivíc. V tom istom roku bola dokončená "Pražská spojovací dráha" ktorá viedla cez vltavský železničný most a stanicu Vyšehrad až na pražskú Hlavnú stanicu a Hrabovku. Táto dráha sa až do roku 1888 používala len pre nákladnú dopravu. V roku 1873 bola uvedená do prevádzky trať Pražsko-Duchcovskej dráhy z Mostu cez Rudnú. Od roku 1895 sa stanica nazývala ""Smíchov", v rokoch 1909 až 1920 potom "Smíchov státní nádraží". Mnoho desaťročí bola stanica známa ako "nádraží Západní dráhy" alebo krátko "Západní nádraží"". Takto boli označené aj zastávky pražskej mestskej dopravy.
Pôvodná odbavovacia budova z 19. storočia ležala severnejšie. V rokoch 1953 až 1956 bola zbúraná a nahradená novou budovou, ktorú navrhli architekti Jan Zázvorka a Ladislav Žák. Výrazný prvok výzdoby odbavovacej haly tvorí budovateľská freska Richarda Wiesnera. Ďalších úprav sa stanica dočkala roku 1985 pri napojení na Pražské metro.
Súčasnosť.
Stanica má veľký význam pre zabezpečenie dopravy do zamestnania. Trať využívajú aj rekreanti, zvlášť k cestám do oblastí od Černošic do Srbska a na Karlštejn. Časť koľajiska ustúpila v 90. rokoch 20. storočia rýchlostnej komunikácii, ktorá spája tunel Mrázovka s Barrandovským mostom.
Stanica je už od prvej polovice 20. storočia premostená pešou lávkou spájajúcou túto časť Smíchova (Nádražní ulici) s časťou Smíchova u Radlic (Křížová a Radlická ulice). Hoci lávka prechádza priamo nad severným nástupišťom, schodisko umožňujúce príchod k jeho nástupišti bolo dobudované až v roku 2007.
Severné nástupisko.
O Severnom nástupišti podrobne pojednáva článok Praha-Smíchov severní nástupiště.
Smíchovská stanica v umení.
Smíchovská stanica je centrom deja detskej knižky Pohádky o mašinkách, podľa ktorej bola vytvorená aj séria večerníčkov.
Železničné závory

Železničné závory, alebo mechanické priecestné zabezpečovacie zariadenie je zariadenie zabezpečujúce železničné priecestie v momente prejazdu vlaku cez pozemnú komunikáciu.
Závory bývajú železné alebo drevené, sklápajú sa automaticky alebo ručne. Môžu sa sklápať tiež obsluhou zo vzdialeného stanovišťa. Ak sú obsluhované ručne, vykonáva toto železničný zamestnanec zvaný závorár. Závory sú zvyčajne natreté červenými a bielymi pruhmi, aby boli dobre viditeľné.
Mechanické priecestné zabezpečovacie zariadenie je postupne nahradzované PZZ svetelným.
Železničné zabezpečovacie zariadenie

Železničné zabezpečovacie zariadenie je súbor technických prostriedkov a väzieb medzi nimi, ktoré prispievajú k bezpečnosti železničnej prevádzky. Predovšetkým tým, že kontrolujú, prípadne aj nahrádzajú činnosť dopravných zamestnancov pri riadení železničnej dopravy.
Pinerola Futsal 1994 Bratislava

Pinerola Futsal 1994 Bratislava (predtým ŠK Across Pinerola Bratislava) je slovenský futsalový klub z Bratislavy. Vznikol v roku 1994 ako klub sálového futbalu a do najvyššej slovenskej súťaže sálového futbalu postúpil v roku 1999. Od roku 2003 pôsobí v najvyššej súťaži vo futsale FIFA. V rovnakom roku, po zlúčení líg futsalu a sálového futbalu, sa stal vicemajstrom Slovenska. O 8 rokov si úspech zopakoval, keď postúpil do finále najvyššej súťaže. Je to tiež 4-násobný finalista slovenského pohára, keď zakaždým bolo jeho premožiteľom družstvo Slov-matic FOFO Bratislava. Okrem toho sa stal víťazom slovenského pohára v sálovom futbale. Nad zverencami trénera Martina Rejžeka (sériový šampión Slov-Matic FOFO Bratisava) dokázala Pinerola zvíťaziť v sezóne 2015/2016 a prvýkrát získať titul. Nová éra klubu sa začala písať počas sezóny 2017/2018, kedy po zlých výsledkoch vstúpila do klubu na popredné pozície skupina ľudí okolo bratov Strapekovcov. Postupne začala prebudovávať mužstvo nielen hráčsky, ale aj manažérsky. Prišla trojica hráčov z Brazílie (Wesley Estevao, Victor Seiji a Mimi Silva), ktorú onedlho posilnil aj štvrtý kanárik (Rafa). Na manažérskej pozícii začal pracovať Vladsson Ambrozek, ktorý stál v Slov-Maticu FOFO Bratislava pri dvanástich tituloch a dvoch druhých miestach. Prvá sezóna skončila ešte nie stopercentne, keď Pinerola vypadla v semifinále so Slovanom Bratislava (transformovaným Slov-Maticom BA) a obsadila tak iba tretie miesto po jasnom víťazstve v dvojzápase s Wild Boys. Pred sezónou 2018/2019 posilnilo klub kvarteto hráčov Slovana, ktorý sa odhlásil z ligy (Brndiar, Kozár, Rick, Kyjovský) a po odchode Rafu prišiel ďalší Brazílčan Petterson Bruno. Filozofiou klubu začalo byť odohratie veľa prípravých zápasov s kvalitnými súpermi počas celej sezóny, čo sa začalo plniť hneď od začiatku. Dnes nastupuje s mladým kádrom opäť v najvyššej slovenskej futsalovej súťaži.
Hráčsky káder.
"Aktuálne k dátumu: 25. Október 2021"
Róbert Štefko

Róbert Štefko (* 28. máj 1968, Košice) je pôvodom slovenský bežec, ktorý získal české občianstvo. Pretekal na tratiach rôznych dĺžok v rozpätí od 5 km po maratón, v súčasnosti sa zúčastňuje najmä vytrvaleckých pretekov za AK Kroměříž.
Róbert Štefko sa narodil v Košiciach a najprv reprezentoval Slovensko. Dňa 23. apríla 2004 získal české občianstvo. 
Je ženatý a má dvoch synov.
Beh Běchovice-Praha

Cestný beh Běchovice-Praha sú najstaršie bežecké preteky v Európe. Behá sa bez prerušenia od roku 1897. Trať meria presne 10 031 metrov. Jeho štart je tiež tradičný, začína sa vždy pri kilometrovníku číslo 13 na Českobrodskej ulici v Běchoviciach na ceste E15 z Prahy do Kolína. Cieľ pretekov sa nachádza na križovatke ulíc Koněvova a Za Žižkovskou vozovnou v Prahe 3 na Žižkove.
V roku 2011 sa dňa 25. septembra konal jeho 115. ročník ako Majstrovstvá Českej republiky v cestnom behu na 10 kilometrov.
Vlečka

Vlečka môže byť:
Izar

Izar alebo Pulcherrima (epsilon Bootis/ε Boo/ε Bootis) je druhá najjasnejšia hviezda v súhvezdí Pastier, viacnásobná hviezdna sústava. Voľným okom sa javia ako jedna hviezda s magnitúdou 2,59. Jasnejšia hlavná oranžová zložka tejto dvojhviezdy, ktorá sa javí ako zlatožltá, má vo vzdialenosti 2,9“ (podľa iného zdroja 3,6“) slabšieho modrého sprievodcu. Zo zmien spektra vieme, že oranžová zložka ja sama dvojitá, takže Izar je vlastne trojhviezdou.
Vlečka (železnica)

Vlečka je železničná dráha, ktorá slúži vlastnej potrebe prevádzkovateľa alebo iného podnikateľa a je zaústená do celoštátnej alebo regionálnej železničnej dráhy alebo do inej vlečky. Spravidla ide o dráhu spájajúcej železničnú stanicu s priemyselným objektom a súčasne koľajisko v areáli daného priemyselného objektu.
Dĺžka vlečky môže byť niekoľko desiatok metrov, ale v prípade veľkých priemyselných podnikov to môže byť aj niekoľko sto kilometrov.
Ako každá iná dráha musí mať aj vlečka svojho prevádzkovateľa dráhy a jedného alebo viacerých prevádzkovateľov dopravy na dráhe.
V minulosti prevádzkoval vlečku aj dopravu na nej spravidla majiteľ vlečky, ale pretože sú na tieto činnosti kladené stále väčšie nároky, na mnohých vlečkách prebieha postupne outsourcing (vyčlenenie), kedy majiteľ zverí prevádzku na vlečke špecializovanej firme.
Tunel pod Táborom

Železničný tunel pod Táborom (v evidencii správcu vedený pod názvom Malešický tunel) sa nachádza v Hrdlořezoch na nákladnej železničnej trati Praha-Malešice – Praha-Libeň (portály tunela sú v Malešiciach a Hloubětíne). Bol vybudovaný v rokoch 1914-1919.
Pôvodne dvojkoľajný tunel má dĺžku 358 m a šírku 8,7 m. Trať prechádzajúca tunelom je jednokoľajová, v tuneli však sú aj zvyšky druhej koľaje.
Luanchuanraptor

Luanchuanraptor je vyhynutý rod malého dravého dinosaura z čeľade Dromaeosauridae. Vyskytoval sa v období vrchnej kriedy na území dnešnej Číny a ide o prvého ázijského zástupcu svojej čeľade, objaveného mimo Mongolska a severovýchodnej Číny. Pomenovaný bol v roku 2007 a jeho jediným druhom je Luanchuanraptor henanensis.
Holotyp tohto stredne veľkého dromeosaura pozostáva zo štyroch zubov, jedného krčného, dvoch chrbtových a sedemnástich chvostových stavcov, rebier, krokvíc, ramennej kosti, pazúra, čiastočne dochovaných pletencov a iných úlomkov kostry.
Adžmán

Adžmán je emirát, ktorý je súčasťou Spojených arabských emirátov. Svojou rozlohou 250 km2 je najmenším emirátom tejto federácie. Hlavným mestom a správnym strediskom je rovnomenný prístav.
Väčšinu jeho územia tvorí púšť. Hlavným zdrojom príjmov je ťažba ropy. Okrem toho sa v oblasti pestujú citrusy a datle, rozvinutý je i rybolov.
Adžmér

Adžmér () je mesto ležiace v indickom štáte Radžastan. Je priemyselným a obchodným centrom regiónu, cez ktoré prebiehajú hlavné cestné a železničné trasy. Je tu rozvinuté strojárstvo, textilný a obuvnícky priemysel.
Založené bolo v 11. storočí a o storočie neskôr sa stalo hlavným mestom štátu Rádžputi. Je bohaté na architektonické pamiatky.
Ljuba Hermanová

Ljuba Hermanová (* 23. apríl 1913, Neratovice – † 21. máj 1996, Praha) bola česká herečka, muzikálová a operetná speváčka a šansonierka.
Životopis.
Začiatky.
Štúdium na pražskom konzervatóriu nedokončila, už ako sedemnásťročná začala vystupovať v smíchovskej Aréne, odtiaľ prešla do Švandovho divadla. Začínala ako operetná subreta v Bratislave, ale účinkovala aj v Prahe, Brne, vo Viedni, alebo v Paríži. 
V tridsiatych rokoch 20. storočia už bola známa aj populárna. V roku 1934 sa stala hlavnou ženskou speváckou hviezdou Osvobozeného divadla, kde si ako jediná žena zahrala a zaspievala v predscéne s Jiřím Voskovcom a Janom Werichom. Už pred tým sa ale v roku 1932 objavila vo filme V + W "Peníze nebo život", kde si zaspievala spoločne s Hanou Vítovou dodnes známy evegreen "Život je jen náhoda". Bola ale dosť prelietavá a v žiadnom angažmáne nikdy nevydržala dlho, preto až do začiatku druhej svetovej vojny vystupovala s hereckou spoločnosťou Nového divadla Oldřicha Nového.
Vzhľadom na to, že bola polovičná židovka, nesmela z rasových dôvodov po dobu šiestich rokov v období Protektorátu vôbec verejne vystupovať.
Po druhej svetovej vojne.
Po vojne v roku 1947 začala hrať v divadle v Karlíne, kde vtedy pôsobil aj Oldřich Nový, Jan Werich a Vlasta Burian. V roku 1958 opäť z divadla odišla a začala cestovať po celom Česko-Slovensku s estrádnym hudobným programom spoločne s vtedy veľmi populárnym spevákom Rudolfom Cortésom. Šťastnou náhodou sa však dostala aj do "Reduty" a do poetickej kaviarne "Viola", potom aj do Divadla Na zábradlí, kde si zahrala niekoľko zaujímavých divadelných úloh. Tu jej tiež Václav Havel (vtedajší dramaturg tohto divadla) spoločne s Milošom Macourkom napísali jej prvý recitál s názvom "Nejlepší rocky paní Hermanové". V tej dobe sa začala programovo venovať šansónu, spolupracovala s vynikajúcimi textármi ako bol Pavel Kopta, Ivan Vyskočil, alebo Jiří Suchý. Ďalší veľmi úspešný recitál v Divadle na zábradlí pre ňu napísal Jaroslav Dietl s názvom "Kdo jste, Ljubo Hermanová?" V tej dobe tiež začala vystupovať aj v kabarete "Večerní Brno".
Po tomto brnianskom hosťovaní nasledovalo zahraničné angažmán v Spolkovej republike Nemecko v stuttgartskom kabarete "Renitenztheater". Ďalšiu zahraničnú ponuku na angažmán v Parížskej Olympii už odmietla a zostala doma. V závere svojho života vystupovala so šansoniérom Igorom Šebom.
V celom kontexte českej populárnej hudby je práve Ljuba Hermanová považovaná za zakladateľku moderného českého šansónu, ktorá predznamenala neskoršiu tvorbu ďalších vynikajúcich českých šansoniérok ako bola Eva Olmerová, Judita Čeřovská, alebo nekorunovaná kráľovná českého šansónu Hana Hegerová.
Za svoj život bola štyrikrát vydatá.
Vysílač Cukrák

Vysílač Cukrák alebo sa nachádza v Stredočeskom kraji pri obci Jíloviště, na južnom okraji Prahy. 
Elegantná konštrukcia vysielača stojí na kopci Kopanina (), niekedy nazývanom tiež "Cukrák", v severnej časti pohoria Brdy. Výstavba 193,5 m vysokého vysielača začala v roku 1959 a do prevádzky bol uvedený 26. novembra 1961.
Vysielanie.
V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Najbližšie vysielače.
Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:
THRAK

THRAK je jedenásty štúdiový album britskej rockovej skupiny King Crimson. Vydaný bol v apríli 1995 a v britskom rebríčku predajnosti sa umiestnil najlepšie na 58. mieste. "THRAK" je prvý klasický štúdiový album po 10 ročnej prestávke, ktorú si skupina v rokoch 1984 až 1994 vybrala.
Popis albumu a jeho história.
Prvým počinom King Crimson po tejto pauze bolo EP "VROOOM" vydané v roku 1994, po ktorom nasledoval o rok neskôr album "THRAK". Skupina sa z kvarteta, ktoré vystupovalo v 80. rokoch, pretransformovala do tzv. dvojitého tria: dvaja gitaristi – dvaja basgitaristi (hráči na Chapman Stick) – dvaja bubeníci. K pôvodným členom Robertovi Frippovi, Adrianovi Belewovi, Tonymu Levinovi a Billovi Brufordovi sa pridali Trey Gunn a Pat Mastelotto, ktorých spoznal Fripp v medziobdobí, kedy spolupracoval s inými hudobníkmi. Skupina začala vystupovať s novým materiálom už na jeseň 1994 (turné v Argentíne). Ďalšie série koncertov začala po vydaní albumu v máji 1995.
Doska "THRAK" sa svojim charakterom výrazne odlišuje od albumov, ktoré King Crimson vydali v 80. rokoch a ktoré čiastočne mierili skôr do oblastí pop rocku. "THRAK" naopak nadväzuje na dosku "Red", ktorú skupina nahrala v roku 1974. Album obsahuje väčšinu skladieb vydaných už na EP "VROOOM", ktoré však boli upravené a znovu nahrané. Na "THRAK" sa nachádza 15 piesní rôznej povahy. Úvodná „VROOOM“ je industriálna inštrumentálka, v piesni „Dinosaur“ text odkazuje na starnutie rockerov a ich skupín, vo „Walking on Air“ prejavil svoj lyrický cit Adrian Belew. Nasledujúca „B'Boom“ je neobvyklý bubenícky duet, na ktorý nadväzuje titulná experimentálne skladba „THRAK“. Druhú polovicu albumu tvoria piesne „People“, „One Time“ a „Sex Sleep Eat Drink Dream“ poprekladané drobnými skladbami. V závere sa nachádza, ako protiklad úvodu, inštrumentálka „VROOOM VROOOM“ s nadväzujúcou codou.
Cujo (román)

Cujo je psychologicko-hororový román od Stephena Kinga z roku 1981. V roku 1982 získal ocenenie British Fantasy Award a v roku 1983 bol natočený rovnomenný film. Na Slovensku bol vydaný v roku 1992.
Dej.
Dej príbehu sa odohráva vo vymyslenom mestečku Castle Rock v štáte Maine. V roku 1970 v tomto mestečku vyčíňal netvor, vrah menom Frank Dodd. Zavraždil šesť žien a potom sám spáchal samovraždu. O desať rokov neskôr sa neďaleko Castle Rocku bernardín Cujo nakazil besnotou potom, ako mu ňufák poškrabal nakazený netopier. Cujo patril Joeovi Camberovi, jeho žene Charity a synovi Brettovi.
Prvou obeťou Cuja bol Gary Previer, vojnový hrdina a alkoholik. Jediný priateľ Joea Cambera. Joe bol automechanikom, taktiež nádejným alkoholikom a nemal problém dvihnúť ruku na svoju ženu, v domácnosti v ktorej vládol tvrdou rukou. Charity vyhrala v lotérií 5000 dolárov, čo jej umožnilo odcestovať na týždeň ku svojej sestre Holly aj so synom Brettom. Joe s tým súhlasil, lebo sa mu otvárala možnosť na pánsku jazdu s Garym do Bostonu. Keď jeho žena so synom odcestovala, Joe šiel za Garym a tak sa stal druhou obeťou Cuja.
V mestečku Castle Rock žijú manželia Vik a Donna Trentonový a ich štvorročný syn Tad. Vik pracuje spoločne s Rogerom Breakstonom v reklamnej agentúre s názvom Ad Worx. Donna Vika podvádza so Stevenom Kempom. Avšak po čase ju to omrzí a Steva odkopne. Steve, odvrhnutý milenec, pošle list s priznaním Vikovi. Ten však musí spoločne s Rogerom pracovne odcestovať do New Yorku a odložiť tak manželskú krízu.
Donne sa pokazí auto. Odvezie ho na opravu Joevi Camberovi. Spoločnosť jej robí malý Tad, ktorý nechcel ostať doma s opatrovateľkou, lebo sa bojí strašidla žijúceho v jeho šatníku. Auto Donne definitívne vypovedá službu pred domov Joeho Cambera, ten je však už mŕtvy a jeho žena so synom na návšteve. Jediný Cujo ich terorizuje a uväzní ich na tri dni v štyridsať stupňových horúčavách v aute, Donnu dokonca pohryzie.
Steven Kemp, nespokojný s výsledkom pomsty sa vláme do domu svojej bývalej milenky, porozbíja nábytok a zanechá spermie na posteli. Vik po niekoľkých neúspešných telefonátoch domov zmobilizujú políciu, ktorí objavia porozbíjaný nábytok ale ani stopy po žene s dieťaťom, čo núti Vika vrátiť sa domov. Polícii sa podarí zachytiť Stevena, ten však zaryto mlčí.
Treťou obeťou sa stane šerif Bannerman pri kontrole pozemku Joeho Cambera. Tadovi sužovanému v aute hladom, smädom a horúčavou sa zhorší zdravotný stav. Zúfalá Donna vylezie z auta a v boji na život a na smrť dobije Cuja bejzbalovou pálkou. Približne v tej istej chvíli ako Donna zabije Cuja, prichádza Vik a vytiahne z auta už svojho mŕtveho syna Tada. Ten sa stal poslednou obeťou Cuja.
Na záver ešte autor poukazuje, že Cujo by nikdy nikomu neublížil, niečo ho postihlo. Buď osud alebo nešťastie. Jeho besnotu prirovnávali k prevteleniu sa netvora z Franka Dodda.
Filmová adaptácia.
V roku 1983 bol podľa románu natočený film v réžii Lewisa Teaguea. Hlavné úlohy si zahrali Dee Wallace, Daniel Hugh Kelly a Ed Lauter.
Cujo

Cujo môže byť:
Vysílač Krásné

Vysílač Krásné alebo sa nachádza v Pardubicom kraji pri obci Krásné.
Kotvená konštrukcia vysielača stojí na rovnomennom vrchu () v pohorí Železné hory, asi južne od mesta Pardubice.
Areálu vysielača, dnes v majetku spoločnosti České Radiokomunikace a. s., dominuje 182 metrov vysoká veža, ukotvená šiestimi masívnymi lanami. Dnes zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov.
História.
Vysielač bol vybudovaný v rokoch 1958 – 1960, kedy sa stal historicky prvým televíznym vysielačom vo Východných Čechách. Išlo vtedy o jeden z desiatich základných televíznych vysielačov v Československu, na ktorých vysielal vtedajší jediný program ČST. Do prevádzky bol uvedený 1. mája roku 1959, ale aj po tomto dátume nefungoval podľa predstáv a prebiehali na ňom úpravy.
Už od počiatkov vysielač používal šiesty kanál III. televízneho pásma, najprv na ňom vysielala ČST1, 4. apríla 1994 kanál prevzala novovzniknutá TV Nova.
Digitálne vysielanie z vysielača Krásné začalo 31. marca 2010 spustením multiplexov 1 a 2. Keďže sa využilo kanálov, ktoré neboli používané analógovým vysielaním (32, 39), mohli vysielať digitálne a analógové programy súbežne. Kvôli možnému rušeniu analógového vysielania v Poľsku sa najprv vysielalo so zníženým výkonom na 25 kW. O rok neskôr bol výkon zvýšený na súčasných 100 kW.
Do 30. júna 2011 vysielali z tohto vysielača analógové televízne stanice ČT1, ČT2, Nova a Prima, a to na kanáloch 22, 57, 6 a 34.
31. júla 2011 bolo spustené vysielanie multiplexu 3, a to na kanále 34, ktorý prevzal po vypnutej analógovej TV Prima. Najprv vysielal s výkonom 10 kW, 15. júna 2016 bol zvýšený na 50 kW.
Vysielanie.
V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+).
Multiplex vysiela na frekvencii 12C s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.
Najbližšie vysielače.
Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:
Zvestovanie presvätej Bohorodičke

Zvestovanie presvätej Bohorodičke alebo Zvestovanie našej presvätej Vládkyni, Bohorodičke Márii, vždy Panne (csl. Благовѣщенїе пресвѧтой Богородицы; gr. Εὐαγγελισμός τῆς Θεοτόκου) je jedným z dvanástich veľkých sviatkov v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi. Slávi sa vždy 25. marca, neprekladá sa ani vtedy, ak pripadne na Veľký piatok či na Paschu. Je to jediný veľký sviatok, ktorý sa slávi v období Veľkého pôstu.
Sviatok má ako svoju nosnú tému zvestovanie vtelenia Božieho Slova. Táto udalosť je opísaná v Evanjeliu podľa sv. Lukáša 1, 28-33.
Zvestovanie presvätej Bohorodičke má predsviatok 24. marca a posviatok 26. marca, kedy sa slávi Zhromaždenie k archanjelovi Gabrielovi. Ak sviatok pripadne na niektorý pôstny deň (od pondelka do piatku), slávi sa v tento deň večiereň s liturgiou svätého Jána Zlatoústeho. Bohoslužobné texty sviatku Zvestovania vychádzajú najmä zo starozákonných biblických citátov - proroctiev, ktoré podľa patristickej tradície ohlasujú Krista.
Slávenie tohto sviatku v Konštantínopole je dobre doložené už v 6. storočí.
V deň sviatku je výrazná úľava z pôstnej disciplíny (môže sa jesť ryba). V Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku je Zvestovanie presvätej Bohorodičke prikázaným sviatkom.
Marcia Crossová

Marcia Anne Crossová (; * 25. marec 1962, Marlborough, Massachusetts, Spojené štáty) je americká herečka najviac známa postavou Bree v seriáli "Zúfalé manželky" a Kimberly Shawovej Manciniové v "Melrose Place".
Životopis.
Vyštudovala psychológiu v Los Angeles, kam si ako mnoho ďalších išla splniť sny. Svoju kariéru začala v seriáli "The Edge of Night". Slávu jej priniesla rola psychicky labilnej Dr. Kimberly Shawovej v seriáli "Melrose Place", kde hrala v rokoch 1992-1997. Pôvodne sa mala objaviť len v jednom dieli, ale ostala dlhšie a stala sa jednou z hviezd seriálu. Seriál potom opustila, aby si dokončila magisterský titul v psychológii. Vrátila sa v seriáli "Everwood", z ktorého po prvej sérii odišla, a objavila sa ako Bree Van Den Kampová v seriálovom hite "Zúfalé manželky". Za túto úlohu bola niekoľkokrát nominovaná na mnoho cien, aj na Zlatý glóbus a Emmy. Objavila sa tiež v seriáloch "Knots Landing", "Ally McBealová", "" ad. Zahrala si tiež v niekoľkých filmoch.
V roku 2006 sa vydala za Toma Mahoneyho, s ktorým má dvojčatá Eden a Savannah.
Alfonz II. (Portugalsko)

Alfonz II. (* 23. apríl 1185, Coimbra, Portugalsko – † 25. marec 1223, Coimbra) bol tretí portugalský kráľ z burgundskej dynastie.
Pôvod.
Narodil sa ako druhý syn Sancha I. a Dulcei Aragónskej. Mal deväť súrodencov, šesť sestier a troch bratov, z ktorých sa len starší Raimundo nedožil dospelosti. Sestra Teresa sa stala kráľovnou kastílskou a leónskou, Mafalda kastílskou a Berengária dánskou.
Vláda.
Mladý infant zasadol na trón po smrti svojho otca v roku 1212 a prvé roky jeho vlády bola poznamenané stretmi so súrodencami, ktoré ukončil konfiškáciou ich majetku. Alfonzova vláda sa sústredila na ekonomickú a sociálnu prosperitu krajiny, čím sa výrazne odlišoval od svojich predchodcov. Zreformoval právny systém a snažil sa nadviazať obchodné styky s európskymi kráľovstvami. Tiež sa snažil o nezávislosť svojej krajiny na pápežskom stolci, pretože moc cirkvi neustále rástla od čias kráľa Alfonza I., ktorý jej bol nútený prideliť rôzne výsady. Dôsledkom týchto snáh bola Alfonzova exkomunikácia pápežom Honoriom III., po ktorej sľúbil nápravu. Tento krok však zostal na jeho najstaršom synovi, pretože v marci 1223 zomrel.
Je pochovaný spoločne s manželkou v cisterciánskom kláštore Alcobaça.
Potomkovia.
V roku 1208 sa oženil s princeznou Urracou Kastílskou (* 1186 – † 1220) , s ktorou mal päť detí:
Majdan (Vinnycký rajón)

Majdan () je dedina ("село") na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 508 obyvateľov.
Mária I. (Portugalsko)

Mária I. (* 17. december 1734, Lisabon, Portugalsko - † 20. február 1816, Rio de Janeiro, Brazília) bola portugalská kráľovná ako prvá žena na portugalskom tróne. Vládla v rokoch 1777 až 1816. V roku 1777 sa vydala za svojho strýka Petra III., ktorý sa stal jej spoluvládcom.
Pôvod.
Kráľovi Jozefovi I. a Mariane Viktórii sa narodili iba štyri dcéry: Mária Františka Izabela, Maria Ana Francisca (* 1736- † 1813), Maria Francisca Doroteia (* 1739 - † 1771) a Maria Francisca Benedita (* 1746 - † 1829). Máriin otec sa narodil v manželstve Jána V. s arcivojvodkyňou Máriou Annou Habsburskou a bol tak vnukom cisára Leopolda I. Jej matka Mariana Viktória, dcéra španielskeho kráľa Filipa V. a jeho druhej manželky Alžbety Farnese, pochádzala z rodu Bourbonovcov.
Životopis.
Máriiným životným partnerom sa stal otcov mladší brat Peter, sobáš sa konal 6. júna 1760. Nevesta mala 26 rokov a jej strýko 43.
Tento sobáš sa uskutočnil z dynastických dôvodov: následníkom Jána V. sa totiž stal jeho starší syn Jozef I., ktorý mal štyri dcéry, ale žiadneho mužského potomka; stál tak pred voľbou, či má trón zdediť jeho najstaršia dcéra Mária, alebo jeho mladší brat Peter. Ich sobáš, pre ktorý z dôvodu blízkej príbuznosti bolo nutné získať pápežský dišpenz, vylúčil všetky pochybnosti o následníctve.
V roku 1777 sa po otcovej smrti Mária stala prvou vládnucou kráľovnou Portugalska a Algarve. Formálne vládla spoločne so svojím manželom Petrom, teraz kráľom Petrom III., ktorý sa však o vládnutie príliš nezaujímal.
Deti.
Z manželstva Márie a Petra vzišlo šesť potomkov, z ktorých tri zomreli v detskom veku. Prvý syn Jozef František zomrel bez potomkov, druhý čoskoro po narodení a až tretí syn Ján sa stal nástupcom svojej matky na portugalskom tróne.
Chrám svätej Sofie (Kyjev)

Chrám svätej Sofie alebo Chrám Božej múdrosti v Kyjeve (, ) je bývalým katedrálnym chrámom Kyjevskej metropolie. Chrám patrí pravoslávnej cirkvi, ale na bohoslužobné účely sa používa len mimoriadne.
Dejiny.
Kamenná stavba bola postavená v polovici 11. storočia z podnetu Jaroslava Múdreho, ktorý ju dal založiť v roku 1037 na počesť víťazstva nad Pečenehmi na mieste, kde stával jeho drevený predchodca rovnakého zasvätenia. Dnes slúži ako múzeum.
Chrám bol zasvätený rovnako ako jeho vzor Hagia Sofia v Konštantínopole Božej múdrosti, čo je doslovný preklad gréckeho výrazu. Bol katedrálou kyjevského metropolitu a okrem bohoslužieb sa tu konali aj slávnostné ceremónie, napríklad kniežatá Kyjevskej Rusi tu udeľovali audienciu zahraničným delegáciám. Za dobu svojej existencie bol niekoľkokrát zničený, najmä v roku 1240 po dobytí Kyjeva Tatármi.
V rokoch 1685 – 1707 bol prestavaný v štýle ukrajinského baroka. Kupoly získali hruškovitý tvar a z pôvodných tridsiatich kupol zostalo len devätnásť. V roku 1889 došlo k prestavbe západného priečelia a bola vybudovaná chrámová predsieň.
Počas protináboženskej kampane v Sovietskom zväze v roku 1920 bola plánovaná deštrukcia chrámu, ale nakoniec bola stavba spoločne s priľahlými objektmi z 18. storočia vyhlásená za historicko-architektonickú rezerváciu. Dnes je súčasťou svetového dedičstva UNESCO a jedným zo siedmich divov Ukrajiny.
V interiéri sa nachádza rad fresiek, ktoré v minulosti zaberali plochu približne 5 000 metrov štvorcových (dnes rôzne zdroje udávajú 2 až 3 metre štvorcové rôzne zachovalých originálnych fresiek z 11. storočia) a mozaík, ktoré v minulosti zaberali plochu 640 metrov štvorcových (dnes 260). Sú na nich vyobrazení svätci, vladári, náboženské a lovecké motívy. Známym je vyobrazenie Jaroslava Múdreho a jeho rodiny.
V katedrále boli pochovávané ruské kniežatá, dodnes sa však zachoval len sarkofág s pozostatkami Jaroslava Múdreho.
Dĺžka päťloďovej stavby je 37 metrov, šírka 55 metrov a výška od podlahy po vrchol centrálnej kupoly 29 metrov.
Vysílač Buková hora

Vysielač Buková hora alebo sa nachádza v Úsťanskom kraji pri obci Verneřice. 
Železobetónová konštrukcia vysielača stojí na rovnomennom vrchu () v pohorí České středohoří, asi 10 km východne od mesta Ústí nad Labem. Prevádzka 223 m vysokého vysielača, ktorý je najvyššou betónovou stavbou v Česku, začala po trojročnej výstavbe v roku 1975 a dnes zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov. Veža nie je prístupná verejnosti.
Pôvodný vysielač, postavený na tomto mieste v rokoch 1960 až 1962 meral 181,5 m, musel byť v septembri 1966 odstrelený kvôli požiaru, vzniknutému v decembri 1965 pri zváraní dodatočných výstuh.
Vysielanie.
V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+).
Multiplex vysiela na frekvencii 12C s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.
Najbližšie vysielače.
Najbližšie významné okolité vysielače a vzdialenosť k nim:
Puka-Puka

Puka-Puka je malý koralový atol v severovýchodnej časti oblasti Tuamotu, označovaný aj ako súčasť oblasti "Ostrovy sklamania".
Nízky atol je suchý a iba riedko osídlený. Pri sčítaní v roku 2007 bola celková populácia iba 157 osôb. Hlavnou osadou, ktorá je zároveň administratívnym centrom obce, je "Te One Mahina" so 110 obyvateľmi.
Na rozdiel od zvyšku Tuamotu sa na Puka-Puka hovorí dialektom Markézčiny, Puka-Pukančinou.
Geografia.
Atol eliptického tvaru s rozmermi 6 x je pomerne izolovaný, najbližšia obývaná súš je atol Fakahina, približne juhozápadným smerom.
Lagúna je zanesená kalom a sedimentami a preto je veľmi malá a plytká. Má typickú tropickú morskú klímu s priemernými celoročnými teplotami medzi 22 až 32 °C.
História.
Puka-Puka bol jedným z prvých atolov Tuamotu, ktorý objavila španielska expedícia Fernanda Magellana 21. januára 1521. Do máp ho zakreslili ako San Pablo kvôli dátumu objavu (St. Paul's converzia). Spolu s Flintovým ostrovom (Kiribati) bol zaradený k Nešťastným ostrovom ().
Holandskí bádatelia Jacob le Maire a Willem Schouten dorazili na Puka-Puka 10. apríla 1616 počas ich pacifickej plavby. Atol nazvali "Honden Eiland" ("Psí ostrov").
Atol Puka-Puka bol prvý, ktorý 30. júla 1947 uvidela legendárna expedícia Thora Heyerdahla so šesťčlennou posádkou na balzovej plti Kon-Tiki od vyplávania z Peruánskeho Callao.
Malé letisko na atole bolo zriadené v roku 1979.
V roku 1996 tajfún ťažko poškodil atol, ale s prispením francúzskej vlády bola osada Te One Mahina znova vybudovaná.
Agostino di Duccio

Agostino di Duccio (* 1418, Florencia, Taliansko - † asi 1481, Perugia) bol taliansky sochár v období renesancie.
Pôsobil v Prate s Donatellom a Michelozzom, ktorí ho značne ovplyvnili. Roku 1441 bol obvinený z krádeže vzácnych materiálov z kláštora vo Florencii a vyhnaný z rodného mesta. Nasledujúci rok pokračoval v práci na oltári sv. Geminiani pre katedrálu Nanebovzatia Panny Márie v Modene.
Roku 1446 študoval neskorogotické sochárske diela v Benátkach a stretol sa s Matteom de 'Pasti, ktorý ho pozval vyzdobiť Tempio Malatestiano v Rimini, kde sa Agostino zdržiaval v rokoch 1449 až 1457. 
V rokoch 1457 a 1462 pracoval na mramorovej fasáde kostola sv. Bernardina v Perugii a v nasledujúcich rokoch až do roku 1470 vytvoril mnoho diel, najmä vo Florencii. Napríklad "Madonnu d'Auvillers" pre Piera Cosima Medici, teraz v Louvri. Roku 1473 navrhol bránu kostola S.Pietro v Perugii. Tento návrh sa však nikdy nerealizoval.
Vysílač Hošťálkovice

Vysílač Hošťálkovice alebo sa nachádza v ostravskom mestskom obvode Hošťálkovice. 
Súčasná konštrukcia 184,5 m vysokého vysielača stojí na miernom návrší vo výške , asi 5 km severozápadne od centra mesta, medzi časťami Lhotka, Bobrovníky a Hošťálkovice. Prevádzka vysielača, pokrývajúcou signálom rozsiahlu aglomeráciu, začala po päťročnej výstavbe v roku 1980 a nahradila pôvodnú priehradovú vežu, vysokú 123 m, z roku 1955. Zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov. 
Vysielanie.
V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Rozhlas.
Digitálne rozhlasové vysielanie.
Digitálny rozhlas šíri vysielač od 30. novembra 2017.
Najbližšie vysielače.
Okolité významné vysielače a vzdialenosť k nim:
Volejbal na Juhoamerických hrách

Volejbal na Juhoamerických hrách je volejbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Juhoamerických hier. Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený hneď na 1. juhoamerických hrách v roku 1978 v bolívijskom La Paz, v mužskej aj ženskej kategórii. Volejbalový turnaj bol po hrách v roku 1982 prerušený a obnovil sa až v roku 2010 na 9. juhoamerických hrách v Medellíne. Mužskej kategórii dominuje družstvo , ktoré zvíťazilo na všetkých turnajoch. V ženskej kategórii získalo najviac prvenstiev .
Vysílač Lysá hora

Vysílač Lysá hora alebo sa nachádza na vrchole rovnakého mena v pohorí Moravsko-sliezske Beskydy. Leží medzi obcami Krásná a Ostravice, približne južným smerom od Frýdku-Místku.
Televízny vysielač pre šírenie druhého okruhu ČST bol vybudovaný na vrchole Lysej hory na konci sedemdesiatych rokov 20. storočia. Šírenie signálu pre veľkú časť Ostravska a Podbeskydska začalo 1. marca 1980 a od roku 1988 pribudlo vysielanie aj prvého programu, neskôr TV Nova. Cestou dostupný objekt sa nachádza vo výške a architektonicky jedinečný stožiar dosahuje výšku 78 metrov. Vďaka vysokej efektívnej výške a svojej polohe pokrýva signálom České Sliezsko, veľkú časť severnej Moravy a časť severozápadného Slovenska.
Vysielanie.
V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+).
Z Lysej hory vysiela digitálny rozhlas v pásme DAB+, pričom multiplex TELEKO využíva frekvenciu 7B s výkonom 0,15 kw. Smerové obmedzenie a nízky výkon sťažujú jeho príjem na území Slovenska.
Najbližšie vysielače.
Okolité významné vysielače a vzdialenosť k nim:
Sloboda-Daškovecka

Sloboda-Daškovecka () je dedina ("село") na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 354 obyvateľov.
Sokyrynci (Vinnycký rajón)

Sokyrynci () je dedina ("село") na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 1 275 obyvateľov.
Nekrasove (Vinnycký rajón)

Nekrasove () je dedina ("село") na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 890 obyvateľov.
Gloria Macapagalová-Arroyová

Gloria Macapagalová-Arroyová (* 5. apríl 1947, San Juan, Filipíny) je filipínska politička, v rokoch 2001 – 2010 prezidentka krajiny. Jej otec Diosdado Macapagal bol v poradí deviatym filipínskym prezidentom.
Životopis.
Študovala dva roky na Georgetown University vo Washingtone a pokračovala v štúdiách vo svojej vlasti, kde získala titul doktora ekonomických vied na Filipínskej univerzite. V roku 1968 sa vydala za Joseho Miguela Arroya, s ktorým má tri deti.
Pôsobila ako asistentka na ministerstve priemyslu a obchodu, neskôr, v roku 1992, sa stala senátorkou. V roku 1998 si ju nový prezident Joseph Estrada vybral za viceprezidentku a túto funkciu zastávala až do zbavenia Estradu moci v roku 2001. Potom prevzala funkciu prezidentky ostrovného štátu. Bola jej vytýkaná korupcia a volebné manipulácie (najmä pri prezidentských voľbách v roku 2004). V roku 2006 prestála pokus o štátny prevrat.
Hans Memling

Hans Memling (* medzi 1430 - 1440, Seligenstadt, Nemecko - † 11. august 1494, Bruggy, Belgicko) bol holandsky gotický maliar. 
Bol posledným veľkým holandským maliarom 15. storočia a nástupcom Jana van Eycka a Rogiera van der Weydena, v ktorých štýle pokračoval. Bol pravdepodobne žiakom van der Weydena v Bruseli.
Maľoval najmä náboženské výjavy plné emócií; na zadné strany dosiek maľoval samostatné zátišia (Legenda o sv. Uršule).
Rogier van der Weyden

Rogier van der Weyden alebo aj "Rogier da la Pasture" (* 1399/1400, Tournai, Francúzsko - † 18. jún 1464, Brusel, Belgicko) bol holandský maliar. Spolu s van Eyckom je považovaný za najvýznamnejšieho predstaviteľa ranej holandskej maliarskej školy. 
Už počas svojho života požíval značnú popularitu a úctu, bol vymenovaný za mestského maliara v Bruseli a dostal veľa výnosných zákaziek od európskych panovníckych rodov.
Jacopo Amigoni

Jacopo Amigoni (Amiconi) (* 1682, Neapol alebo Benátky, Taliansko - † 1752, Madrid, Španielsko) bol taliansky historický a portrétny maliar. 
Pracoval po celej Európe vo viacmenej medzinárodnom štýle od benátskeho rokoka s prvkami od Sebastiana Ricciho a cez francúzske rokoko po vplyv Tiepolu. Niekoľko rokov pracoval pre bavorského kurfirsta a v roku 1730 sa presťahoval do Londýna, kde maľoval rozličné dekoratívne cykly a portréty.