Andrej Barčík

Andrej Barčík (* 20. november 1928, Závodie† 6. jún 2004, Žilina) bol slovenský maliar, grafik a tvorca koláží. Ako jeden z hlavných predstaviteľov slovenskej moderny inicioval v roku 1957 založenie "Skupiny Mikuláša Galandu". V roku 1968 obdržal "Cenu Cypriána Majerníka". Sústreďoval sa najmä na portréty, krajiny, ale aj zátišia a akty, ktoré sa stali osobitnou kapitolou jeho tvorby. Ako jeden z prvých umelcov na Slovensku sa v druhej polovici päťdesiatych rokov začal venovať koláži. V rokoch 19591970 vystavoval v Československu a s „galandovcami“ vystavoval aj na kolektívnych výstavách v zahraničí. Po dlhej odmlke začal opäť pravidelne vystavovať po roku 1989.
V rokoch 19461948 študoval na súkromnej škole dekoratívnych umení v Prahe a v rokoch 19481950 ako mimoriadny poslucháč na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave (prof. Ján Mudroch). V rokoch 19501951 pokračoval v štúdiu na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Ľudovít Fulla), ale štúdium bol nútený prerušiť.
Začiatkom päťdesiatych rokov sa venoval kubistickému a predkubistickému umeniu, kde sa vyrovnával s novým videním klasickej maliarskej moderny. Už v začiatkoch svojej tvorby vymedzoval tvary pomocou línií, ktoré sa stali jedným z najdôležitejších prvkov celej jeho tvorby. V ranom, ale už zrelom tvorivom období, sa sústredil na redukciu foriem a v jeho tvorbe sa ustálil purizmus tvarov - čistý tvar vymedzuje neprerušovanou, súvislou líniou. Výtvarnú striedmosť podporuje prísnou výstavbou kompozície, ktorá sa tiež stáva nosnou črtou jeho tvorby. Podobne ako ostatní galandovci, k podstate vecí sa dostáva aj cez geometrizáciu tvarov.
Tvorba.
Kroky Andreja Barčíka, výtvarne aj organizačne aktívnej osobnosti, neboli nesmelým balansovaním, ale zanechali v slovenskom modernom umení nezmazateľnú stopu. Jeho meno je späté so Skupinou Mikuláša Galandu, v ktorej sa stretli názorovo nekonformní umelci s dobovými estetickými doktrínami. Barčík vytvoril jedinečnú výtvarnú techniku a zdokonaľoval ju s intuíciou vášnivého človeka a s vedomou taktikou konštruktívneho umelca. V zdaní priestoru naznačovaného čiarou horizontu budoval z vypočítaných línií a kontrastov zátišia dobre známych kuchynských predmetov, lámp, fliaš, rukavíc a hracích kariet. Od polovice päťdesiatych rokov 20. storočia vznikali v jeho ateliéri premyslené kolážové konfigurácie bez popisných detailov, na ktorých dáva vyniknúť kontrastom a štruktúre papiera upraveného monotypiou. Okrem zátiší zobrazoval aj figúry a časť svojej tvorivej energie sústredil na skratkovité zachytenie čŕt ženskej postavy. V súlade so životnými skúsenosťami sa jeho dielo stalo dobre namierenou reflexiou v obrazovej podobe terčov, ktoré sú osobným dramatickým mementom, ale aj komplexnejšou výtvarnou úvahou.
Zátišia.
Podstatnú časť Bačíkovho diela tvoria zátišia. V roku 1957 vystavoval s galandovcami pastely, ktoré mali morandiovské črty, ale Morandiho maľby objavil až v jednej českej monografii zo šesťdesiatych rokov. Barčík často ponechal predmetom iba ich čisté tvary, z ktorých vyťažil všetko potrebné pre vyvážené a premyslené kompozície.
Ľudové a prírodné motívy, morény.
Tematický súhrn diel galandovcov netvoril široko rozvetvený strom. Umelci vychádzali z pevných koreňov vlastnej osobnej skúsenosti. Ich tvorba reflektovala najmä vidiecky charakter krajiny a života. V tradičnej Koľaji sa viezla aj časť Barčíkovej tvorby, a to napriek tomu, že niektoré jej kapitoly písali iný príbeh, odklonený od vidieckej tematiky. Na jeho obrazoch sa objavovali pluhy, hospodárske a domáce zvieratá, včelie úle, či interpretácia mýtickej Moreny. Ženská postava spájaná so zimou, cyklom prírody a samotného života a smrti sa na jeho obrazoch týčila ako štíhla figúra.
Barčíkova tvorba však nie je návratom do krajiny detstva, v ktorej sa umelecky pohyboval skôr Vladimír Kompánek alebo Milan Laluha. Barčíka s galandovcami spájalo najmä základné riešenie výtvarných problémov a hľadanie archetypálnej prapodstaty.
Koláže, hracie karty, terče.
Barčík sa ako jeden z prvých umelcov na Slovensku začal v druhej polovici päťdesiatych rokov venovať koláži. Od roku 1958 sa začal odkláňať od klasickej maľby a v koláži našiel svoje ďalšie smerovanie, od roku 1960 ju začal kombinovať s akvarelom. Na kolážovú tvorbu používal monotypiou upravený papier. S počiatku pracoval najmä s čiernou a sivou, neskôr pribúdali aj pestrejšie farby, napríklad hnedá, zelená a žltá. Základnú úlohu začala preberať štruktúra výtvarného materiálu a umeleckým okom vypočítané striedanie hladkých a farebných plôch gradientov.
Ako metaforický prostriedok sa na mnohých Barčíkových obrazoch objavujú hracie karty. Z kariet skladal aj terče, čím ich posúval do nového kontextu. Rôzne varianty terčov sa v jeho tvorbe začali objavovať v prvej polovici šesťdesiatych rokov. Tvorili ich sústredenú kruhy, ale aj siluety postáv, prípadne horizontálna línia.
Fotografia.
Začiatkom osemdesiatych rokov pridal Barčík k osobitej koláži aj východiskovú čiernobielu fotografiu. Fotografiou rozličnými spôsobmi upravoval, pretváral. Spájal ju potom s kolážou pozadia a tlačil na ručnom lise. Neskoršie pracoval s farebnou fotografiou, ktorá bola – po rozličnom tvarovaní, kombinovaní, dokresľovaní – opäť tlačená xeroxom.
Akty.
Na prelome rokov 20012002 pracoval Andrej Barčík na výberovom zozname svojej kresliarskej tvorby. Išlo o kresby z rokov 19492001. Sústredil sa na prehľad kresieb ženského aktu, ktorému sa mimoriadne intenzívne venoval. Súčasné akty nepracovali so zväčšovaním. Naopak, zmenšovali formát kresby. Potom ho rozlične dokresľovali alebo vyškrabávali. Záverečným procesom bolo striekanie akrylovými farbami. Využíval rozličné farby a tóny, hustoty, kontrasty a spájania. Od dokumentácie a reprodukcie dospel v novej ponáške na predlohu a k osobitej kombinovanej technike. Súbor týchto kombinovaných techník, aplikovaných na predlohy z posledných päťdesiatich rokov, je základom publikácie "Andrej Barčík – Akty".