burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Whitechapel (stanica metra)

Whitechapel je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa vo Whitechapel v obvode Tower Hamlets. Stanicu obsluhujú tri linky, a to Hammersmith &amp; City a District medzi stanicami Aldgate East a Stepney Green. Stanica je v súčasnosti severná konečná linky East London Line.
História.
Stanica Whitechapel bola pôvodne otvorená v roku 1876, keď bola linka East London Railway (ELR) predĺžená severne od staníc Wapping a Liverpool Street. Spoločnosť ELR vlastnila stanice a koľajnice, ale nevlastnila vlaky. Zo začiatku viaceré spoločnosti zabezpečovali dopravu cez Whitechapel, London, Brighton &amp; South Coast Railway (LB&amp;SCR), the London, Chatham &amp; Dover Railway (LC&amp;DR) a South Eastern Railway (SER). Neskôr Great Eastern Railway (GER) riadili prevádzku stanice.
6. októbra 1884 Metropolitan District Railway (MDR, dnes District Line) otvorila novú stanicu vedľa už existujúcej stanice ELR. Táto slúžila ako konečná stanica predĺženej linky zo stanice Mansion House. Nová stanica dostala meno Whitechapel (Mile End). Servis stanice ELR z Liverpool Street bol zrušený v roku 1885. Stanica získala svoje súčasné meno 13. novembra 1901.
1. februára 1902 bola stanica MDR dočasne uzavretá pre rekonštrukciu. Bola znovu otvorená 2. júna 1902 keď MDR otvorili Whitechapel &amp; Bow Railway, spoločný podnik s London Tilbury &amp; Southend Railway (LT&amp;SR). Nové predĺženie linky smerovalo východne, k stanici Bromley-by-Bow, kde sa stretlo s linkou LT&amp;SR. Prevádzka MDR potom fungovala pravidelne na stanicu Upminster a počas leta až do mesta Southend-on-Sea.
Linka MDR bola elektrifikovaná v roku 1905 a parné vlaky boli nahradené vlakmi s elektrickým pohonom. Prevádzka východne bola znížená kvôli limitu elektrifikácie v East Hame a neskôr znovu obnovená do Barkingu v roku 1908 a do Upministru v roku 1932. 3. decembra 1906 Metropolitan Railway (dnes Metropolitan Line) rozšírila svoju trať do Whitechapelu ako východná konečná stanica.
Metropolitan Railway tiež prevádzkovala vlaky cez južnú sekciu ELR (cez St Mary's) medzi koľajnicami MDR západne od Whitechapelu a koľajnicami ELR severne od stanice Shadwell. Keď bola v roku 1913 linka ELR elektrifikovaná skončila sa prevádzka na stanicu MDR, ale predĺžila sa trať cez Whitechapel až do Shoreditchu (dlhú dobu bol Shoreditch končnou stanicou, ale v súčasnosti je stanica zatvorená). Táto zmena nastala 31. marca 1913.
30. marca 1936 tu začal opäť s prevádzkou linka Metropolitan Line, operovala cez District Line až do Barkingu. Dnes touto trasou premáva Hammersmith &amp; City Line.
25. marca 1995 bola East London Line zatvorená kvôli opravám na Thames Tunnel. Boli vykonané hlavné renovácie a nové signalizácie boli inštalované na trati. Stanica bola otvorená 25. marca 1998 južne a 27. septembra 1998 severným smerom.
V príprave na budúce predĺženie East London Line na Dalston a Islington bola severná časť linky zruešná. Prevádzka medzi stanicami Whitechapel a Shoreditch bola zatavená 9. júna 2006. Pred tým metro premávalo na Shoreditch v čase dopravnej špičky a nedeľu ráno. Spojenie medzi stanicami zabezpečuje autobusová doprava.
Sláčikové kvarteto č. 1 (Smetana)

Sláčikové kvarteto č. 1 e-mol "Z mého života" je dielo českého skladateľa Bedřicha Smetanu.
Skladateľ dielo zložil v roku 1876 v ťažkej životnej situácii. Smetanu čoraz viac sužovali obavy z budúcnosti, spojené hlavne s progresívne postupujúcou hluchotou. V tomto rozpoložení sa v spomienkách vracal k šťastnejším chvíľam jeho života, ktoré sa rozhodol zachytiť vo svojom prvom sláčikovom kvartete. Jedinečnosť tohto diela spočíva najmä v jeho programovom charaktere, ktorý bol dovtedy doménou orchestrálnej hudby. Možno však práve kvôli dovernosti a krehkosti spomienok skladateľ uprednostnil intímnejší svet komornej hudby pred mohutnosťou orchestra. Vzniklo tak výnimočné poloautobiografické dielo svetového významu, ktoré je súčasťou základného repertoáru vari každého sláčikového kvarteta. Dielo sa dočkalo svojej úspešnej premiéry až tri roky po svojom dokončení, 27. marca 1879, za skladateľovej účasti. 
Hoci skladateľ poznamenal, že nemal v úmysle napísať dielo v duchu zaužívaných pravidiel, ktoré si osvojil ako študent, dielo má tradičnú štvorvetú stavbu, s výnimkou poradia stredných viet, kedy scherzová veta predchádza pomalú. Kvarteto má tieto časti:
Prvá veta, skomponovaná v sonátovej forme, začína výrazným akordom, po ktorom nástroje ustupujú do pulzujúceho pianissima. Tým vytvárajú sprievod hlavnej téme zverenej viole. Veľkorysá téma je vášnivá, ale i trochu nepokojná. Podľa Smetanu vyjadruje atomosféru romantizmu jeho mladosti, v ktorej bol pritiahnutý k hudbe a zažíval neopísateľnú túžbu po niečom, čo nemožno vyjadriť ani definovať. Okrem hlavnej témy túto myšlienku vyjadruje aj vedľajšia ľúbezná téma. Druhá tanečná veta, ktorej stredný úsek sa nesie v rytme českého ľudového tanca, pripomína skladateľove radostné dni mladosti, kedy bol všade známy ako "vášnivý milovník tanca". Tretia veta "Largo sostenuto" je naproti tomu hĺbavá. Začína reflexívnym violončelovým sólom ktoré vychádza z úvodneho motívu prvej vety. Nasleduje rad variácií plných citu, ktorý sa skladateľovi vybavil pri spomienke na "moju prvú lásku, dievča, ktoré sa neskôr stalo mojou vernou manželkou." Dielo vrcholí v úžasnej záverečnej vete, ktorá začína entuziasticky, radostnou a vzdušnou témou založenej na opakovaní rovnakého intervalu. Podobne radostná je i vedľajšia téma tanečného charakteru. V tejto časti skladby Smetana vyjadril radosť zo záľuby v českej národnej tvorbe. Po rozvedení tém prichádza repríza vedľajšej témy v podaní prvých huslí, do ktorej ale ostatné nástroje výraznou kontrapunktickou melódiou vnášajú zmätok rovnako, ako sa vkradol do skladateľovho života. Zanieva dlhý vysoko položený tón huslí, ktorý predstavuje pískanie, ktoré Smetana počul v ušiach predtým než úplne stratil sluch. Následne sú na pozadí dramatického tremola pripomenuté témy prvej vety diela. Hudbou sa nesie duch smútku, ktorý skladateľa zasiahol. Neprichádza však zúfalstvo, ale tiché a pokorné odovzdanie sa budúcnosti - v závere kódy nástroje postupne zoslabujú až do úplného pianissima. Ide o prekvapivý záver, vzhľadom na radosť v prvej polovici záverečnej vety, o to viac však poslucháča zasiahne. Typická dĺžka skladby je približne 28 minút.
Zoznam kozmických letov (1959)

Toto je zoznam kozmických letov z roku 1959. Je podzoznamom zoznamu kozmických letov podľa roka.
Petra (Jordánsko)

Petra (po grécky "πέτρα" - P"etra," skala“; po arabsky "البتراء|" - "Al-Butrá") je skalné mesto a archeologická lokalita v Jordánsku. Od roku 1985 je zaradená na zoznam svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO. Trosky mesta, ktoré boli odkryté v 19.storočí, sú prístupné návštevníkom.
Dejiny.
Petra sa nachádza za vstupnou bránou nazývanou siq. Mesto vzniklo v dokonale krytom mieste, kde sa stretávajú tri údolia. Mesto bolo založené pravdepodobne medzi 3. st. pred Kr. a 1. st. po Kr. V tom čase údolie obsadili Nabatejovci. Petra sa stala hlavným mestom kráľovstva. Neskôr ovládli Petru Rimania. Mesto leží na mieste, kadiaľ viedla cesta do južnej Ázie, takže ovládalo obchod s korením.
Všetky stavby (chrámy, hrobky, amfiteáter) boli vytesané do pieskovca. Mesto dosiahlo najväčší rozkvet a význam okolo roku 62 pred Kr., kedy tu žilo asi okolo 30 000 ľudí.
Petru opustili poslední ľudia po druhom ničivom zemetrasení v 6. st. po Kr. Údolie upadalo postupne do zabudnutia. Stalo sa tajomstvom miestnych beduínov, ktorí existenciu skalného mesta starostlivo skrývali pred svetom.
Prvým Európanom (od čias križiackych výprav), ktorý uvidel Kráľovskú hrobku v Petre, bol v roku 1812 švajčiarsky bádateľ a cestovateľ Johann Ludwig Burckhardt, ktorý cestoval zo Sýrie do Egypta v prezlečení za Araba.
Petra v kultúre.
Scenériu využilo veľa filmov napr.Transformers, okrem iných "Indiana Jones a posledná krížová výprava či" "Múmia sa vracia". Dňa 7. 7. 2007 bola Petra vyhlásená za nový div sveta.
Carlton

Carlton môže byť:
Vladimir Afanasievič Ľachov

Vladimir Afanasievič Ľachov (; * 20. júl 1941, Antracyt – † 19. apríl 2018, Astrachán) bol ruský kozmonaut.
V roku 1979 veliteľ kozmickej lode Sojuz 32 a účastník dlhodobého pobytu v orbitálnej stanici Saľut 6. Roku 1983 velil kozmickej lodi Sojuz T-9 (pobyt v Saľute 7).
Oleg Grigorievič Makarov

Oleg Grigorievič Makarov (; * 6. január 1933, Udomľa – † 28. máj 2003, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. V roku 1973 sa zúčastnil letu na kozmickej lodi Sojuz 12 a v roku 1975 aj nevydareného štartu Sojuz 18a. V roku 1978 absolvoval let v Sojuze 27 na stanicu Saľut 6 (utvorenie orbitálneho komplexu so Sojuzom 26 a Saľutom 6) a v roku 1980 letel na Sojuze T-3 opäť na stanicu Saľut 6. 
Život.
Mladosť a výcvik.
Otec bol dôstojník a rodina, teda Olegova matka, on sám i sestra cestovali podľa miest jeho zaradenia. Žili v Povolží, potom vo Fergane, Kalininská oblasť, v NDR. Musel meniť aj základné školy a potom s otcovým súhlasom odišiel sám študovať do Moskvy. Absolvoval Baumannovu vysokú technickú školu (1951-1957) a stal sa konštruktérom komponentov kozmických lodí vo Výskumnej konštrukčnej kancelárii č.1 (OKB-1) vedenej Koroľovom. Do tímu kozmonautov OKB-1 bol zaradený v roku 1966. Spočiatku do piatej skupiny civilných špecialistov, neskôr bol členom skupiny pre plánované lety na Mesiac. Keď tento program predčasne skončil, pokračoval v príprave pre lety na Sojuze.
Lety do vesmíru.
Prvýkrát vzlietol vo funkcii palubného inžiniera z Bajkonuru v kozmickej lodi Sojuz 12 v septembri 1973, spolu s ním letel Lazarev. Preverovali nové systémy lode a na Zem sa vrátili po dvoch dňoch. Potom bol menovaný do záložnej posádky Sojuzu 17.
Znova vzlietol s Lazarevom 5. apríla 1975 na lodi Sojuz, neskôr označenej ako Sojuz 18a, došlo však k poruche nosnej rakety, od ktorej sa loď Sojuz musela vo výške takmer 200 km núdzovo oddeliť a po 20 minútach pristála na Zemi, v odľahlej horskej oblasti neďaleko hraníc s Čínou. Hoci kozmonauti pristáli v extrémnych podmienkach a bola kvôli nim zorganizovaná veľká záchranná akcia, našťastie obaja vyviazli bez zranení. Tento neúspešný let nebol v tom čase oficiálne uznaný a jeho okolnosti boli utajované.
Druhý oficiálny let absolvoval v roku 1978 so Sojuzom 27. Letel spolu s Džanibekovom a spoločne sa pripojili na orbitálnu stanicu Saľut 6 a tu aj s posádkou pripojeného Sojuzu 26 plnili zadané úlohy. Späť sa vrátil v Sojuze 26 po 6 dňoch.
Tretíkrát vzlietol z Bajkonuru v Sojuze T-3 v roku 1980, letel spolu s Kizimom a Strekalovom opäť na orbitálnu stanicu Saľut 6. Skúšali nový typ lode a vykonali opravy na Saľute..
Po letoch.
Celkom vo vesmíre strávil počas troch letov 20 dní. Mal s manželkou jedno dieťa. V roku 1987 odišiel z tímu kozmonautov späť do firmy NPO Energija. Zomrel vo svojich 70 rokoch na infarkt myokardu.
Severojužný koľajový diameter

Severojužný koľajový diameter () alebo Severojužný električkový diameter () je dopravná koncepcia, predpokladajúca zavedenie podpovrchovej električky v Brne v severojužnom smere.
Historický vývoj.
V roku 1974 bola v Prahe spustená prevádzka na prvom úseku metra. Potom, čo sa ukázalo, že podzemná dráha spoľahlivo funguje, začali sa objavovať hlasy na vybudovanie podobného systému aj v Brne. Ukázalo sa však, že je príliš kopcovité a zatiaľ miestne dopravné problémy nie sú tak závažné ako boli v Prahe v 60. rokoch. Pôvodný plán bol prepracovaný a vznikla zhruba súčasná koncepcia podpovrchovej električky v smere Veveří – Moravské náměstí – Hlavní nádraží – Zvonařka. Posledný návrh pochádza z roku 1998, z dokumentu "Dopravní politika města Brna". Počíta sa s výstavbou v centre podpovrchových, plytko založených tratí so stanicami s bočnými nástupišťami, na okrajových úsekoch majú viesť trate oddelené od ostatnej dopravy a na povrchu. Plán vstúpil do niekoľkých fáz svojej realizácie, od roku 2002 príprava nepokračuje, pretože nie je spracované technicko-ekonomické zadanie projektu). S plánom niektorí ľudia súhlasia, niektorí ho odmietajú ako mamutí a nepotrebný projekt.
Koľajový diameter.
V roku 2009 mesto Brno objednalo aktualizáciu štúdie uskutočniteľnosti, ktorá riešila koľajový diameter. Diameter mal byť odpojený od železničnej trate č. 250 v Řečkoviciach a po dvoch zastávkach mal ísť do tunela, ktorý mal vyústiť za plánovanou novou osobnou stanicou. Za ňou mal byť napojený na železničnú trať č. 300. Juhomoravský kraj ale štúdiu nepredložili Ministerstvu dopravy, tak sa nezačalo stavať. V súvislosti s presunom hlavné osobné stanice chce mesto Brno zadať novou štúdií, pretože stará štúdia je neaktuálna. Preto požiadalo o štát dotáciu na štúdiu v hodnote 16,5 milióna Kč. Stavebné povolenia by mohli vydať orgány okolo roku 2024. Aj skôr by mohol byť postavený 550 metrov dlhý úsek diametru pod novú hlavnú osobnú stanicu, pretože v októbri 2019 by malo pokračovať územné konanie, po ktorom bude nasledovať stavebné povolenie pre tento úsek.
Zoznam medicínskych článkov/Á

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ád.
Ádám Szendei
Príušnice

Príušnice môžu byť:
Síran železnatý

Síran železnatý (sulfát železnatý, ) je anorganická zlúčenina, železnatá soľ kyseliny sírovej. Jeho heptahydrát je známy aj pod triviálnym názvom zelená skalica, predtým aj ako zelený vitriol. Tvorí jemné svetlo zelené kryštáliky, ktoré pri dlhšom skladovaní na vzduchu strácajú vodu (vetrajú), postupne tvrdnú a vplyvom povrchovej oxidácie dvojmocného železa na trojmocné menia farbu do žltého až hnedého odtieňa. Roztoky tejto látky dlhším státím taktiež hnednú kvôli vznikajúcemu síranu železitému.
Výroba a výskyt.
Síran železnatý sa vyrába rozpúšťaním železných odpadov v zriedenej kyseline sírovej, ako je vidieť na tejto rovnici:
Dá sa tiež získať z roztoku modrej skalice pomocou železa, ktoré nej vytesní meď, pretože má zápornejší štandardný elektródový potenciál:
Síran železnatý je ťažkým (a ekologicky nebezpečným) odpadom napríklad pri výrobe titánovej bieloby () z ilmenitu ().
V prírode vzniká samovoľne zvetrávaním pyritu (), kde sa potom nachádza v niekoľkých stupňoch hydratácie.
Použitie.
Dezinfekcia.
Síran železnatý sa používa na úpravu pitných, povrchových a technologických vôd (najúčinnejšie v zásaditej oblasti pH ) a na čistenie odpadových vôd.
Možno ho použiť aj ako dezinfekciu pri ochorení paznechtov dobytka.
Výživový doplnok.
Síran železnatý sa niekedy podáva pri anémii z nedostatku železa, ale takáto liečba má niekoľko vedľajších príznakov, ako je nevoľnosť a zvracanie.
Farbenie.
Síran železnatý poskytuje pri reakciách farebné zlúčeniny, čo sa využíva na farbenie. Organokovová zlúčenina s kyselinou galovou sa v minulosti používala ako atrament. Reakciou s vápenným mliekom vzniká tzv. tereziánska žlť, používaná najmä počas 18. storočia na nátery fasád (často pri verejných budovách).
Proti machu v trávnikoch.
Vodný roztok síranu železnatého sa pred použitím precedí a aplikuje sa najlepšie postrekovačom na chemickú ochranu trávníka.
História.
Síran železnatý ako zelená skalica je preukázateľne známý od prvého storočia nášho letopočtu, najstaršie rozdelenie skalíc ale pochádza zo šiesteho storočia pred naším letopočtom zo sumerského slovníka. (Sumerský jazyk bol v tom čase chrámovým jazykom.) Skalica sa získavala predovšetkým z baní, kde sa zvetrávaním uvoľňovala z hornín a vytvárala biele povlaky. Síran železnatý sa v prírode vyskytuje aj ako minerál melanterit.
Anatolij Vasilievič Filipčenko

Anatolij Vasilievič Filipčenko (; * 26. február 1928, Davydovka – † 7. august 2022, Hviezdne mestečko) bol sovietsky kozmonaut. Zúčastnil sa na misiách Sojuz 7 a Sojuz 16. Po odchode z vesmírneho programu v roku 1982 sa stal zástupcom riaditeľa OKB v Charkove.
H.264/MPEG-4 AVC

H.264, MPEG-4 AVC je novší komprimačný algoritmus videozáznamov. MPEG-4 AVC komprimované video sa prenáša v transportnom toku (kontajneri) MPEG-2. Nástup televízie s vysokým rozlíšením si vyžiadal nasadiť účinnejšie kompresné metódy, aby sa existujúca kapacita lepšie využila. Účinná kompresia podľa H.264 bude zaujímavá aj pre tých, ktorí potrebujú úsporne archivovať alebo sťahovať/odosielať videonahrávky. Kodeky H.264 umožnia oproti MPEG-2 znížiť nároky na kapacitu pri prenose videodát dvoj- až trojnásobne.
L85ETC

L85ETC (Level 85 Elite Tauren Cheiftain) predtým L70ETC je rocková hudobná skupina. Tvoria ju výhradne zamestnanci firmy Blizzard Entertainment, ktorá sa preslávila výrobou počítačových hier ako série Warcraft, StarCraft a Diablo. Tvorba skupiny je samozrejme na tématiku týchto hier.
Názov.
L70ETC si zvykne meniť meno skupiny podľa najaktuálnejšej hry zo série Warcraft. Na jej počiatku sa volala Tenth Level Tauren Chieftain pretože vo Warcrafte 3 mohli hrdinovia dosiahnuť maximálne 10. level, a jedným "typom" hrdinu bol Tauren Cheiftain (Taurenský náčelník). Keď vyšla hra World of Warcraft, premenovali sa na L60ETC, pretože maximálny dosiahnuteľný level bol 60, ďalej po nástupe datadisku The Burning Crusade, kde sa zvýšila hranica levelov na 70, sa skupina premenovala na terajší L70ETC. Je celkom pravdepodobné, že keď uzrie svetlo sveta 2. datadisk Wrath of the Lich King, premenujú sa na L80ETC. Napriek tomu, že sa vo World of Warcrafte s Taurenskými náčelníkmi ako hrateľnou postavou nestretneme, skupina sa rozhodla ponechať si toto meno. Slovíčko Elite si pridala pri prvom World of Warcrafte, pretože v hre sa vyskytovali potvory, ktoré boli nazývané Elity, a boli oveľa silnejšie, ako tie klasické. Všeobecne sa môže skupina nazývať aj Tauren Chiefatains.
Po vydaní datadisku Cataclysm, kedy sa najvyšší možný level posunul na číslo 85 sa kapela premenovala na Level 85 Elite Tauren Chieftain skrátene L85ETC.
Členovia.
Skupinu tvorí 5 členov, jedným z nich je aj prezident Blizzardu Mike Morhaime. Spieva v nej Samwise Didier, vedúci výtvarníkov v Blizzarde.
Tvorba.
L70ETC má doposiaľ iba jeden album s názvom Udder Chaos:
Vystúpenia.
Naživo si skupina zahrala v Irvine v Kalifornii na akcii BlizzCon 2007. V hre ju však môžeme nájsť s príslušnými maskotmi koncertovať v lokácii Terrokar Forest, avšak iba s datadiskom The Burning Crusade. Videoklipy k pesničkám su nakrúcané v hre, často práve na tomto mieste.
Zdroj.
"Level 70 Elite Tauren Chieftain" na wowwiki.com
Google Web Toolkit

Google Web Toolkit (GWT) je open source Java software development framework, ktorý umožňuje písať webovým vývojárom AJAX-ové aplikácie ako Google Maps alebo Gmail.
GWT je licensovaný pod "Apache License v2.0". 
História.
GWT verzia 1.0 RC 1 (build 1.0.20) bola uvoľnená v máji 2006. Google ohlásil GWT na konferencii "JavaOne" v roku 2006.
Verzie GWT:
Hida (provincia)

Provincia Hida () bola bývalá japonská provincia v oblasti Tósadó, ktorá v súčasnosti tvorí severnú časť prefektúry Gifu. 
Hradné mesto provincie Hida bolo Takajama. Hida mala rozľahlé lesy a bola najväčším zdrojom stavebného dreva a kovov pre ostatné provincie. had extensive forests and was a major source of timber and metals for other provinces. Riečna doprava z Hida dole do provincií Mino a Owari bola ťažká.
V roku 1585, Nagačika Kanamori, jeden z generálov Nobunagu Odu a neskoršie Hidejoši Tojotomiho, bol vyslaný obsadiť Hida a stal sa jej pánom. Bojoval v bitke pri Sekigahare na strane Iejasua Tokugawu a jeho dediči si uržali provinciu počas obdobia Edo.
Jurij Nikolajevič Glazkov

Jurij Nikolajevič Glazkov (; * 2. október 1939, Moskva – † 9. december 2008, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. Roku 1977 absolvoval let kozmickej lode Sojuz 24 a pobyt v orbitálnej stanici Saľut 5.
Život.
Už počas základnej školy sa rozhodol stať sa vojenským pilotom. V štúdiu pokračoval na stavropoľskom Suvorovského vojenskom učilišti a v roku 1957 do vojenského leteckého učilišťa v Charkove. V roku 1965 sa na vlastnú žiadosť a po absolvovaní lekárskych testov dostal do Hviezdneho mestečka na výcvik kozmonautov. Súčasťou výcviku bol parašutizmus a lietanie, trénoval na česko-slovenskom cvičnom lietadle L-29. Po dvoch rokoch tréningu ho vymenovali za kozmonauta. Na svoj let musel čakať 12 rokov. Často pracoval v Jevpatorii, v riadiacom stredisku na Kryme, pri letoch kolegov býval na námorných lodiach zaisťujúcich zázemie letov. Roku 1965 získal hodnosť staršieho inžiniera – veliteľa.
Medzi svoje záľuby uvádzal čítanie kníh, miloval Melvillovu Bielu veľrybu, neskôr už pri výcviku začal s vyrezávaním drevených figúrok.
Vo februári 1977 bol vo funkcii palubného inžiniera v posádke kozmické lode Sojuz 24, ktorá štartovala z Bajkonuru, spolu s ním letel ku stanici Saľut 5 aj Viktor Gorbatko. Let trval 425 hodín. V roku 1990 bol povýšený na generálmajora a v rokoch 19901996 pôsobil ako zástupca veliteľa Hviezdneho mestečka.
Sojuz 18

Sojuz 18 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Vyniesol kozmonautov Piotra Klimuka a Vitalija Sevastianova ku kozmickej stanici Saľut 4, kde zotrvali 63 dní.
Cieľom misie bol zrejme výskum dlhodobého pobytu vo vesmíre, kde posádka vykonávala rozličné biomedicínske experimenty a pestovala rastliny na obežnej dráhe. Taktiež vykonávali pozorovania Zeme a slnka. Posádka bola na palube lode Saľut 4 v čase testovacieho projektu Apollo-Sojuz a naviazali kontakt so zúčastnenými astronautmi počas tejto historickej misie. Testovací projekt Apollo-Sojuz skončil nerozhodným výsledkom pre najväčší počet ľudí na obežnej dráhe v rovnakom čase, počtom sedem, čo odpovedalo misiám Sojuz 6, Sojuz 7 a Sojuz 8 v roku 1969.
Názov Sojuz 18 bol použitý už skôr, mal ho neúspešný let Sojuzu, ktorý je dnes často označovaný ako Sojuz 18-1 alebo Sojuz 18a.
Hidaka (provincia)

Provincia Hidaka () bola bývalá japonská provincia na ostrove Hokkaidó, ktorá existovala iba krátko. Jej rozloha zodpovedala súčasnej podprefektúre Hidaka. 
Provincia vznikla 15. augusta 1869 zo 7 okresov. V roku 1872 pri sčítaní ľudu bola populácia provincie 6 574. V roku 1882 boli provincie na Hokkaidó zrušené.
Sedačková lanovka Železná studienka – Koliba

Sedačková lanovka Železná studienka-Koliba je osobná visutá jednolanová dráha obežného systému s pevným uchytením dvojmiestnych sedačiek v Bratislavskom lesnom parku v treťom bratislavskom okrese v katastrálnom území mestskej časti Nové Mesto.
Vyrobila ju spoločnosť Transporta Chrudim, výrobný typ je SL-2. Jej ťažná vetva je pravá, pohon je umiestnený v dolnej stanici (stanica Železná studienka). Systém napínania je riešený závažím v hornej stanici (stanica Koliba). Napínací ťah je , čo zodpovedá sile 135,48 kN. Konštrukčná prepravná kapacita je 393 os/h, aktuálna prepravná kapacita 342 os/h. Dolná stanica je v nadmorskej výške , horná vo výške Šikmá dĺžka lanovky je , vodorovná dĺžka , prevýšenie predstavuje s priemerným sklonom trate 10°53′. Konštrukčná rýchlosť je /s, dopravná rýchlosť /s a maximálna dopravná rýchlosť /s, revízna rýchlosť a rýchlosť pri núdzovom pohone /s. 
Prvýkrát bola uvedená do prevádzky 11. júla 1972 o 14:30, pre verejnosť 12. júla od 10:00. Prevádzka bola ukončená pravdepodobne 26. februára 1989, od 7. augusta 2004 sa začala príprava rekonštrukcie, samotná rekonštrukcia trvala od marca 2005 do septembra 2005 a znovuotvorená bola 30. septembra 2005 o 10:30.
Katedrála svätého Františka Xaverského

Katedrála svätého Františka Xaverského je katedrála na rohu Námestia SNP a Kapitulskej ulice v Banskej Bystrici.
Kostol bol dokončený v rokoch 17091715. Po zriadení Banskobystrického biskupstva bol kostol povýšený na katedrálu. Po smrti biskupa Jozefa Belánskeho sa začali rozsiahle stavebné úpravy katedrály. Bol postavený nový oltár a zmenená fasáda kostola. Rekonštrukcia trvala do roku 1845.
V súčasnosti je katedrála zároveň aj farským kostolom.
Idrija

Idrija () je malé mesto v Slovinsku a obec s rovnakým názvom, známe svojou ťažbou ortute. Má rozlohu 293,7 km² a žije tu 11 990 obyvateľov.
V okolí mesta sa nachádzajú bane rudy cinabaritu, ktorý sa tu ťažil už v čase antického Grécka a Rímu. 
Spoločne so španielskym mestom Almadén je od roku 2012 zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Nikolaj Nikolajevič Rukavišnikov

Nikolaj Nikolajevič Rukavišnikov (; * 18. september 1932, Tomsk – † 19. október 2002, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. Zúčastnil sa na misiách Sojuz 10, Sojuz 16 a Sojuz 33. Dve z týchto misií, Sojuz 10 a Sojuz 33 sa mali spojiť s vesmírnou stanicou typu Saľut, ale spojenie sa nepodarilo.
Viktor Ivanovič Pacajev

Viktor Ivanovič Pacajev (; * 19. jún 1933, Akťubinsk – † 29. jún 1971, Sojuz 11, kozmický priestor) bol sovietsky kozmonaut.
V roku 1971 sa zúčastnil letu kozmickej lode Sojuz 11. Posádka tejto lode uskutočnila prvý prechod do orbitálnej stanice Saľut 1. Spoločný let komplexu Saľut – Sojuz trval 23 dní. V. I. Pacajev zahynul pri pristávaní kozmickej lode, v dôsledku poruchy na hermetickom uzávere kabíny lode.
Vladislav Nikolajevič Volkov

Vladislav Nikolajevič Volkov (; * 23. november 1935, Moskva – † 29. jún 1971, Sojuz 11, kozmický priestor) bol sovietsky kozmonaut. V roku 1969 sa zúčastnil na lete kozmickej lode Sojuz 7 (skupinový let troch lodí), roku 1971 na prvom prechode z kozmickej lode Sojuz 11 do orbitálnej stanice Saľut 1. Zahynul pri pristávaní lode Sojuz 11 pre poruchu hermetizácie kabíny.
Univers Zero

Univers Zero je belgická inštrumentálna skupina známa hraním temnej hudby ovplyvnenej komornou hudbou 20. storočia. V roku 1974 ju založil bubeník Daniel Denis a gitarista Roger Trigaux.
Štýlovo pohybujúca sa na pomedzí avant - progresívneho rocku sedemdesiatych rokov a vplyvov pochádzajúcich z hudby Igora Stravinského či Bélu Bartóka. Spolu so skupinami ako Henry Cow (Spojené kráľovstvo), Samla Mammas Manna (Švédsko), Stormy Six (Taliansko) či Etron Fou Leloublan (Francúzsko) boli Univers Zero zakladajúcimi členmi hnutia "Rock in Oppositon".
Tvorba skupiny je takmer čisto inštrumentálna, výstižne popísaná ako akási temná odnož komornej hudby. Na skorších albumoch je zvuk skupiny vymedzený silným akustickým základom, pre neskoršiu fázu tvorby je typická inklinácia i k elektronickej hudbe, ktorá sa stáva súčasťou akustického jadra skupiny.
Od roku 1977 po rok 1986 Univers Zero nahrali šesť albumov a v roku 1987 na obdobie zhruba desať rokov skupina pozastavila svoju činnosť. Svoju činnosť obnovuje koncom deväťdesiatych rokov, čoho výsledky sú i nové albumy vydávané postupne od roku 1999.
Zoznam filmových článkov/Y

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 9 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ya.
Yael GrobglasováYagoYahya Abdul-Mateen II
yo.
Yoda
yv.
Yves MontandYves RobertYvette GuilbertováYvonne StrahovskiYvonne Vavrová
Jericho (seriál z roku 2006)

Jericho je americký dramatický seriál z produkcie CBS, ktorý mal premiéru 20. septembra 2006. Po odvysielaní prvej sezóny sa CBS rozhodla seriál pre nízku sledovanosť zrušiť, no po kampani fanúšikov, ktorí začali posielať na adresu televízie tony orieškov (udalosť, ktorá súvisí s obsahom deja jednej z epizód seriálu) CBS v júni 2007 oznámila, že sa rozhodla nakrútiť ďalších sedem epizód. Tieto epizódy neboli ovplyvnené štrajkom amerického cechu scenáristov. Druhá séria mala premiéru 12. februára 2008. 21. marca 2008 oznámila CBS opätovné zrušenie seriálu s tým, že nebude brániť jeho prípadnému pokračovaniu na inej televíznej stanici.
Jericho ukazuje, čo stane ak sa nad horizontom zjaví hríbovitý oblak, vytvorený atómovým výbuchom. Zobrazuje chaos, ktorý vypukne v uliciach tohto malého, pokojného Kansaského mestečka. Jeho obyvatelia sú úplne izolovaní od okolitého sveta a vôbec netušia či to bol možný atomový útok, alebo nehoda, či teroristický čin. Strach z nepoznaného preto ženie Jericho do sociálnych, psychologických a fyzických nepokojov. Mesto príde o elektrinu a o komunikáciu s vonkajším svetom. No v tomto kritickom čase, keď sa citlivejší ľudia stávajú paranoidnými, sa nájdu medzi nimi tí, ktorí v sebe nájdu vnútornú silu, o akej predtým ani netušili.
Heresie

Heresie je druhý album Univers zero, typický svojou temnou náladou. Vyšiel v roku 1979. Originálne LP vyšlo v roku 1979 na labely Daniel Denis v náklade päťsto kusov. Album Heresie vyšlo na CD v roku 1991 na americkom Cuneiform Records (Rune 29 CD)
Jericho

Jericho (príd. meno znie "jerišský" alebo "jerichovský" ; hebrejsky: יְרִיחוֹ - Jericho, arabsky: أريحا - Aríhá, grécky: Ἱεριχώ - Ierichó) je mesto na západnom brehu Jordánu, severovýchodne od Jeruzalema.
Jericho je považované za jedno z najdlhšie kontinuálne osídlených miest na svete. Prvé osídlenie (osada Tall as-Sultán) je datované pred rokom 9000 pred Kr. Výskum v oblasti začal Charles Warren už v roku 1868 a najrozsiahlejšie práce s použitím moderných postupov sa realizovali v rokoch 1952 až 1958 pod vedením Kathleen Kenyonovej.
Najstaršie osídlenie.
Najstaršia osada sa nachádzala v dnešnej lokalite Tall as-Sultán (Tell es-Sultán, doslova: Sultánov kopec), v centre súčasného mesta. Slovo "tall" (po slovensky tell) v arabčine znamená mohylu a v archeologickej terminológii predstavuje umelo vytvorené návršie, ktoré vzniklo postupným vrstvením osídlení nad sebou. Takéto návršia sú typické pre Blízky východ a Anatóliu. 
Prvé osídlenie z obdobia okolo roku 9000 pred Kr. sa nazýva natufská kultúra podľa vádí Natuf. V tomto období, nazývanom aj epipaleolit (neskorý paleolit), sa objavujú prvé kamenné stavby. V období medzi rokmi 8350 pred Kr. až 7370 pred Kr. (neolit A) tu bola kamenným múrom ohradená osada s rozlohou až 40 000 m2 s niekoľkými vežami (najvyššia z nich bola Jerišská veža), ktoré sú zrejme najstaršími mestskými hradbami na svete. V meste stáli domy so stenami z mazanice a obyvatelia lovili zver a pestovali pšenicu, jačmeň a strukoviny.
V období neolitu B, približne medzi rokmi 7220 pred Kr. až 5850 pred Kr., sa objavujú prvé pravouhlé domy, s niekoľkými miestnosťami usporiadanými okolo dvora. Vznikol takzvaný kult lebiek, charakteristický uchovávaním lebiek, oddelených od tela zomretých, pochovaných pod podlahy domov. Pravdepodobne v tomto období došlo aj k domestikácii ovce.
Bronzová doba.
V bronzovej dobe sa Jericho stalo jedným z najvýznamnejších miest v oblasti Syropalestíny. Najväčší rozkvet dosiahlo medzi rokmi 1700 až 1550 pred Kr., ktorý ukončilo zemetrasenie alebo dobytie. 
Novodobé dejiny.
Súčasné mesto sa až do roku 1967 nachádzalo na území Jordánska, no počas Šesťdňovej vojny bol celý Západný breh Jordánu dobytý izraelskou armádou. V roku 1994 bolo Jericho ako jedno z prvých miest odovzdané palestínskej správe, no už v roku 2001 došlo k jeho opätovnému obsadeniu Izraelčanmi počas tzv. Druhej intifády.
Ceux du Dehors

Ceux du Dehors je tretí album Univers zero vydaný v roku 1981 je prvým albumom realizovaným po odchode jedného zo zakladajúcich členov gitaristu Rogera Trigauxa, ktorý si založil vlastné zoskupenie Present. Jeho miesto zaujíma taktiež vynikajúci autor a hráč na piano, organ a harmonium Andy Kirk.
Crawling Wind

Crawling Wind je EP skupiny Univers Zero je ich štvrtým počinom, ktorý pevne nasleduje hudobnú ideu skupiny. Jeho reedícia na CD z roku 2001 obsahuje i viacero raritných skladieb.
UZED

Album Uzed belgických Univers zero bol ich piatym albumom vydaným v roku 1984. V obsadení skupiny nastala zásadná zmena v odchode Andyho Kirka, silného spoluautora z predchádzajúcich albumov.
Heatwave (album)

Heatwave je piaty album belgickej skupiny Univers zero. Vyšiel v roku 1986 a svojim hudobným štýlom nadväzoval na vplyvy Stredného východu, ktoré sa začali prejavovať už pri ich predošlom projekte "UZED". Inštrumentálne sú nahrávky albumu "Heatwave" oproti predošlej tvorbe viacej elektronické. Album bol nahraný a zmixovaný Didierom de Roosom v brusleskom Daylight Studiu.
Album je neobvyklý aj tým, že sa na ňom nedominujú len kompozície od lídra Univers Zero a hráča na bicie nástroje, Daniela Denisa. Autorským lídrom nahrávania sa v tomto prípade stal hráč na klávesové nástroje, Andy Kirk, ktorý je aj autorom hlavnej skladby projektu, dvadsať minútovej suity „The Funeral Plain“. Je to druhá najdlhšia pieseň skupiny. Najdlhšou je skladba „La Faulx“, ktorá sa nachádza na ich albume "Heresie".
Po albume "Heatwave" si skupina Univers zero dala v nahrávaní dlhšiu prestávku a svoj ďalší projekt, "The Hard Quest", vydala až v roku 1999.
Jesenice (Slovinsko)

Jesenice () je mesto a obec v Slovinsku pri hraniciach s Rakúskom. Je známe najväčšou slovinskou oceliarskou spoločnosťou a hokejovým klubom HK Acroni Jesenice. Názov pochádza zo slova jaseň. História je poznamenaná oceliarstvom a metalurgiou, čo boli hlavné odvetvia hospodárstva mesta.
Má rozlohu 75,8 km² a žije tu 21 620 obyvateľov.
Sovetskaja Ukraina

Sovetskaja Ukraina (rus.: "Советская Украина") bola bojová loď ZSSR triedy Sovetskij Sojuz. Kýl bol založený v roku 1938 v Mykolajivských lodeniciach v Mykolajive (prístav v Čiernom mori). Keď nacistické Nemecko obsadilo prístav a lodenice (18. augusta, 1941), bola loď skompletovaná len po hlavnú palubu. Plavidlo bolo len nepatrne poškodené sovietskou armádou. Chýbali všetky plány lode a nebolo plánované pokračovať v práci na lodi. Naopak, niektoré časti pancierovania a sekundárne zbrane boli použité pri vyzbrojení Sevastopoľu. V roku 1943 stavba lode pokračovala s malou prioritou a keď Wehrmacht opúšťal lodenice i samotný Mykolajiv, bola v marci 1944 "Sovetskaja Ukraina" zničená (nie kompletne) výbušninami.
D’oh!

D’oh! je známy výkrik Homera Simpsona zo seriálu Simpsonovci. V roku 2001 bolo toto slovo oficiálne zahrnuté do anglického jazyka, a to v „The Oxford English Dictionary“.
Slovo vyjadruje frustráciu pri zistení, že sa niečo nepodarilo, alebo nejde podľa plánu, prípadne že ste práve povedali, či urobili niečo hlúpe.
Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Blumentálsky)

Kostol Nanebovzatia Panny Márie alebo Blumentálsky kostol je eklektický kostol v bratislavskej mestskej časti Staré Mesto na rohu medzi Floriánskym námestím a Blumentálskou ulicou. Postavený bol v rokoch 18851888. 
Pomenovaný je podľa bývalej štvrte Bratislavy Kvetná dolina, ktorej názov je odvodený z nemeckého slova ("Blumenthal").
Kvetná dolina

Kvetná dolina (administratívne pred 1848 ako aj dočasne 1920; neadministratívne 1924 – 1929 "Kvetné údolie"; 1929 - 1931 "Blumentál"; od roku 1931 "Kvetná dolina"; po 2. svetovej vojne ľudovo "Blumentál"; nem. "Blumenthal"; maď. "Virágvölgy") resp. Nové Mesto (administratívne 1848-1930 [s prestávkou 1920]; nem. "Neustadt", maď. "Ujváros"; v nemčine a maďarčine od 1920 - 1930 "Blumenthal" a "Virágvölgy") bola od 18. storočia do prvej polovice 20. storočia časť Bratislavy (1848 - 1930 5. obvod/okres). Táto historická časť s menom Nové Mesto nie je zhodná s dnešným bratislavským Novým Mestom, ktoré sa nachádza severovýchodnejšie.
Dejiny.
Kvetná dolina vznikla na mieste dnešnej Vazovovej ulice pravdepodobne začiatkom 18. storočia a potom sa rozširovala. Vzhľadom na nedostatok prameňov jej presný vznik nie je istý. V druhej polovici 18. storočia sa toto vonkajšie predmestie Bratislavy rozkladalo severovýchodne od predmestských palisád. Presnejšie severovýchodne od dnešnej Hlbokej cesty, Hodžovho námestia, Vysokej ulice, ulice 29. augusta vrátane Mlynských nív, ale okrem mestskej časti Trnávka. Koncom 19. storočia sa Kvetná dolina v dôsledky absencie domov v severnejšej oblasti končila v oblasti dnešného Račianskeho mýta a Trnavského mýta. Kvetná dolina sa označovala aj ako Nové Mesto. Tento názov do 18. storočia označoval iné, južnejšie územie a neskôr dlhší čas Kvetnú dolinu spolu s okolitými novými časťami mesta.
Ako administratívna jednotka sa Kvetná dolina výslovne spomína prvýkrát v roku 1840. Bratislava sa vtedy delila na tri časti: vnútorné mesto, vnútorné predmestia a vonkajšie predmestia Blumenthal. V roku 1848 v rámci nového členenia Bratislavy na päť častí tvorili vonkajšie predmestia samostatnú časť. Časť Blumenthal bola premenovaná na Neustadt. Po prvej svetovej vojne bola časť Neustadt premenovaná na Kvetnú dolinu. O niekoľko mesiacov neskôr bola Kvetná dolina premenovaná na Nové mesto. V nemčine sa v tom čase pre túto časť používalo meno Blumenthal. V roku 1930 bola Bratislava rozdelená na deväť okresov a historická administratívna časť Nové mesto zanikla. Ďalšia časť Bratislavy s rovnakým názvom Nové mesto vznikla v roku 1949 ako IV. obvod Bratislava-Nové mesto. Tento sa nachádzal severne od historickej časti Nové Mesto existujúcej do roku 1930.
Dominantou centra tejto historickej časti Bratislavy bol Kostol Nanebovzatia Panny Márie. V rokoch 1930 – 31 vystavali v miestach historického centra obytný a obchodný komplex Avion, pred ktorým bola do vybudovania autobusovej stanice Mlynské nivy stanica diaľkových autobusových liniek.
Janet Jacksonová

Janet Damita Jo Jacksonová, známa ako Janet Jacksonová (* 16. máj 1966, Gary, Indiana, USA), je americká pop speváčka, tanečníčka a herečka. Niekoľkokrát si zaspievala aj s rodinnou hudobnou skupinou svojich bratov Jackieho, Tita, Jermaina, Marlona a Michaela Jackson 5.
Biografia.
Spevácka kariéra.
Janet Jackson sa narodila ako posledný člen "hudobného klanu" Jacksonovcov. Spočiatku vystupovala ako najmladšia sestra v ich černošskej rodinnej skupine Jackson 5.
V roku 1982 vydala prvý album "Janet Jackson" a v roku 1984 "Dream Street", ktorými sa jej nepodarilo nadviazať na úspechy svojich bratov, v tom čase už pozvoľna upadajúcich do zabudnutia (okrem jej brata Michaela, "kráľa popu").
Väčší úspech dosiahla albumom "Control", ktorý vyšiel v roku 1986 (v roku 1987 vyšla jeho remixovaná verzia pod názvom ""). Po týchto albumoch nasledovali úspechy s albumami – 1989 – "Janet Jackson’s Rhythm Nation 1814", 1993 – "janet.", 1995 – "Janet. Remixed", 1996 – "Design of a Decade: 1986 – 1996" (kompilácia). V roku 1997 albumom "Velvet Rope" Janet už nedokázala nadviazať na úspechy uplynulých rokov, obdobne dopadli i nasledujúce: 2001 – "All for You", 2004 – "Damita Jo".
V súčasnosti sa Janet Jackson pokúša o "návrat na výslnie" albumom Discipline, ktorý bol vydaný 26. februára 2008.
Tanečníčka.
Keďže nemalý podiel na úspechu jej brata Michaela mal jeho tanečný talent, Janet sa tiež vybrala touto cestou, obaja vydávali single nielen výnimočné ako hudobné diela, ale i ako videoklipy s tanečnými kreáciami. Pôsobia síce individuálne, spolupracovali však na singli a videoklipe „Scream“ vydanom v roku 1995 na Michaelovom albume "HIStory".
Na jej tanečných schopnostiach majú významný podiel aj choreografky – neskoršie speváčky – Jennifer Lopezová a Paula Abdul.
Herečka.
Janet Jackson hrala niekoľko úloh v seriáloch a filmoch, no bez väčšieho úspechu. Jedinou výnimkou bol film a soundtrack k filmu z roku 2000 "Zamilovaný profesor II – Klumpovci", kde si zahrala po boku Eddieho Murphyho a naspievala titulnú skladbu „Doesn't Really Matter“.
Športová hala v Žiline

Športová hala v Žiline je viacúčelová hala v Žiline, ktoré je určená predovšetkým na športové podujatia, je začlenená do organizmu mesta v polohe, ktorá je adekvátna jej významu a poslaniu. 
Urbanistické riešenie.
Urbanistické riešenie objektu rešpektuje trasovanie hlavných mestských komunikácií a vďaka dobrému vizuálnemu signálu lokalizovania sa hala stala významným mestotvorným prvkom. Umiestnená je v blízkosti kultúrno-spoločenského a administratívneho centra mesta s minimálnymi vzdialenosťami peších ťahov so sídliskami, s centrom mesta, historickým jadrom a rekreačnou zónou so športovým areálom Žiliny. Územie má nepravidelný pôdorys, ktorý je ohraničený výraznou dopravnou komunikáciou, mestským parkom a lesoparkom.
Architektonické riešenie.
Autori si zvolili pre koncepciu haly u nás neobvyklý tvar, ktorým však vyriešili otázku opláštenia a zastrešenia. Stavba má kruhový pôdorys o priemere 105 m, nad ktorým sa vypína do výšky 18,5 m guľový vrchlík budovy. Jeho základnú nosnú konštrukciu tvorí 44 drevených lepených plnostenných oblúkových väzníkov šírky 23 cm s premenlivou výškou od 80 do 180 cm. Strešný plášť tvoria atypické sendvičové drevené panely a krytina z medeného plechu. Architektonický účinok tvaroslovia pôsobí ucelene, elegantne a mäkko. Prispieva k tomu aj priznanie nosných elementov vybiehajúcich do exteriéru. Prstenec okien vložených po celom obvode vyrovnane rozptyľuje denné svetlo a nedovoľuje priame oslnenie hracej plochy.
V kontraste s nenápadnou vonkajšou formou je vnútorný priestor prekvapujúco rozsiahly a pôsobivý. V interiéri nechávajú autori plne vyznieť drevenú konštrukciu, čím dosahujú účinný výtvarný efekt.
V roku 2009 sa začalo s demoláciou haly, ktorá predchádza komplexnej rekonštrukcii celej haly spolu s okolím. 
Kapacity haly.
Základné divácke kapacity sú dané stabilnými sedadlami pre 2 000 divákov a vstupnými tribúnami pre 1 200 divákov. Voľnými sedadlami na hracej ploche je možné zvýšiť celkovú kapacitu na 6 000 sediacich návštevníkov.
Zoznam politických článkov/Y

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
yo.
Yoweri Museveni
Poets of the Fall

Poets of the Fall je nezávislá fínska rocková skupina, založená v roku 2003. Skupinu založili Marko Saaresto a Olli Tukiainen. 
História.
Popularita kapely začala vydaním singlu „Late Goodbye“, ktorý prvýkrát odznel v počítačovej hre "Max Payne 2" od Remedy v záverečných titulkoch. Skladba neunikla pozornosti publika a po krátkej dobe bol uvedený druhý singel, „Lift“, ktorý sa objavil v benchmarkovom programe 3DMark 05 spoločnosti Futuremark, ktorá je v úzkom spojení s Remedy.
Po týchto dvoch singloch sa devätnásteho januára 2005 na svetlo sveta dostal prvý album, "Signs of Life". Počet predobjednávok prevýšil všetky očakávania a už tri mesiace po vydaní, 26. apríla 2005 sa stal platinovým.
Rok po vydaní "Signs Of Life" bol vydaný druhý album "Carnival of Rust". Predchádzali mu tri single, „Carnival of Rust“, „Sorry Go 'Round“ a „Locking up the Sun“.
V súčasnosti je skupina na koncertnom turné k jej najnovšiemu albumu "Revolution Roulette", ktorý vyšiel 26. marca 2008. V priebehu prvého týždňa sa dostal na prvé miesto oficálneho fínskeho rebríčku predajnosti albumov. Tatktiež v dnešných dňoch kapela pracuje na prvom videoklipe k novému albumu ku skladbe „Diamonds for Tears“.
G7es

G7es, alebo Zaunkönig (wren) T-5 bolo samonavádzajúce torpédo, používané nemeckými ponorkami počas 2. svetovej vojny. 
Toto torpédo reagovalo na hluk lodných skrutiek a hľadalo si cieľ. V hlavici malo zariadenie, ktoré reagovalo na zdroj hluku a navádzalo torpédo. To znamená, že po odpálení si samo našlo cieľ. Skonštruované bolo pre Kriegsmarine v roku 1943. Nasadené do bojov od augusta 1943. Predstavovalo prevrat v technike námorných bojov. Ponorka, ktorá ho odpálila musela ale okamžite vypnúť motory alebo sa ponoriť aby nebola sama napadnutá.
Alexej Stanislavovič Jelisejev

Alexej Stanislavovič Jelisejev (; * 13. júl 1934, Žizdra) je bývalý sovietsky kozmonaut. 
Životopis.
Po ukončení 10. triedy sa prihlásil na Baumannovu vysokú technickú školu. Matka bola chemička, stala sa doktorkou vied a k učeniu ho cieľavedomo viedla. Na vysokej škole sa venoval hlavne teórii automatického riadenia a potom rozvoju kozmickej techniky. Získal titul majster športu, bol šampiónom ZSSR v šerme. Zaujímal sa o maliarstvo a rád navštevoval výstavy.
Medzi kozmonautov sa dostal neskoro, ale veľmi rýchlo zvládol prípravné etapy a na začiatku roku 1969 už odštartoval z Bajkonuru v lodi Sojuz 5 na obežnú dráhu Zeme. Partnermi mu boli kozmonauti Volynov a Chrunov. Na obežnej dráhe prešli do lode Sojuz 4 (prvý prestup posádok vo vesmíre na svete) a s ňou sa vrátil na Zem. Ešte v tom istom roku štartoval do vesmíru po druhýkrát, bolo to v Sojuze 8 so Šatalovom, na obežnej dráhe leteli spoločne so Sojuzom 6 a Sojuzom 7 (prvý hromadný let troch kozmických lodí). A za necelé dva roky bol v Sojuze 10 so Šatalovom a Rukavišnikovom, pripojili sa k novej orbitálnej stanici Saľut 1. Pri všetkých letoch bol vo funkcii palubného inžiniera-technika. Neskôr sa stal doktorom technických vied, bol riaditeľom programu Sojuz-Apollo za sovietsku stranu. V roku 2007 sa zúčastnil XX. Medzinárodného planetárneho kongresu v Škótsku.
Jevgenij Vasilievič Chrunov

Jevgenij Vasilievič Chrunov (; * 10. september 1933, Prudy – † 19. máj 2000, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. Do vesmíru sa dostal ako veliteľ kozmickej lode Sojuz 5 v roku 1969. Spoločne s kozmonautom Alexejom Jelisejevom sa stal prvým človekom, ktorý prestúpil z jednej kozmickej lode do druhej, v ktorej tiež pristáli.
Životopis.
Narodil sa 10. septembra 1933 v dedine Prudy v Tulskej oblasti. Jeho otec bol celý život traktoristom. Jevgenij Chrunov pochádzal z početnej rodiny. Mal šesť bratov a štyri sestry, dve z nich zomreli v detstve. Počas druhej svetovej vojny ich dedinu v septembri 1941 obsadili Nemci. V decembri toho istého roku ju Červená armáda oslobodila. Celá dedina v dôsledku bojov zhorela. Počas bojov okolo 6. decembra sa s celou rodinou ukrýval v pivnici a tento zážitok si Jevgenij niesol celým životom.
V apríli 1948 mu zomrel otec, najstarší brat išiel na vojnu a ostatní pracovali v kolchoze. Po skončení základnej školy pokračoval v štúdiu na poľnohospodárskej priemyselnej škole. Po štyroch rokoch sa stal mechanikom a vzápätí narukoval na vojnu, k letectvu. Do oddielu prvých kozmonautov bol vybraný v roku 1960 a o rok neskôr slúžil ako spojár pri legendárnom lete Jurija Gagarina. V roku 1962 sa začal pripravovať na výstup do otvoreného vesmíru, ktorý o tri roky neskôr uskutočnil Alexej Leonov. Chrunov bol členom záložnej posádky. Následne mal letieť v kozmickej lodi Sojuz 2, ktorá sa pripravovala na spojenie so Sojuzom 1, na palube ktorého letel Vladimir Komarov. Kvôli technickým problémom so Sojuzom 1 bol let druhej lode odvolaný. Sojuz 1 sa pri pristávaní v dôsledku zamotaného padáku zrútil nekontrolovateľným pádom do stepi v Orenburskej oblasti a Komarov zahynul. 
Chrunov spolu s Volynovom a Jelisejevom nastúpili k letu v januári 1969, keď boli vonku kruté mrazy, víchor. Medzi ľuďmi vyčíňala hongkonská chrípka, v prípravnom období všetci chodili s rúškom na ústach, a absolvovali denné lekárske kontroly. Napriek tomu tím na štart z Bajkonuru so Sojuzom 5 pustili. V tíme kozmonautov bol vedený od 9. marca 1960 do 25. decembra 1980. Mal letieť ešte v roku 1980, nomináciu z neznámych dôvodov odmietol. V roku 1972 obhájil kandidátsku prácu a o niekoľko rokov neskôr doktorskú. O svojich skúsenostiach napísal pútavú knihu "Kozmonautove všedné dni". Bol ženatý a mal jedno dieťa. V roku 1990 mal hodnosť plukovníka. Zomrel v chorobe vo veku 66 rokov.
Lety do vesmíru.
Do vesmíru letel ako inžinier-výskumník s Borisom Volynovom a Alexejom Jelisejevom v roku 1969, kedy mal 35 rokov. Misia Sojuzu 5 začala štartom z Bajkonuru. Na obežnej dráhe sa spojili s loďou Sojuz 4, čo bol tiež hlavný cieľ letu, prestúpil s Jelisejevom do nej a s ňou sa vrátil späť na Zem. Pristáli tak v inej kozmickej lodi, než v ktorej odštartovali, približne 40 km od Karagandy v Kazašskej SSR. V takejto zmene kozmických lodí to bolo svetové prvenstvo.