Ajgunská zmluva

Ajgunská zmluva (, , ) bola zmluva medzi ríšou Čching pod vládou Mandžuov a Ruským impériom, uzavretá 16. mája 1858 v meste Ajgun. Bola vyhotovená v ruštine, mandžuštine a mongolčine. Ide o jednu z tzv. nerovných zmlúv medzi Čínou a západnými mocnosťami. Zmluva zmenila najmä hranice oboch štátov, stanovené do tej doby Nerčinskou zmluvou, a to v prospech Ruskej ríše. Čchingský cisár Sien-feng Ajgunskú zmluvu schválil až podpísaním Pekinskej konvencie v roku 1860, ktorá ruské územné zisky ďalej rozšírila.
Od začiatku 18. storočia začali Rusi prenikať do veľmi riedko a len miestnymi kmeňmi obývaných oblastí pri rieke Amur. Nominálne tieto územia patrili ako provincia Vonkajšie Mandžusko k Mandžusku a teda k ríši Čching, ktorá ale nad nimi faktickú kontrolu nevykonávala. Potom, čo bol ruský vplyv v týchto územiach už silný, sa Ruské impérium rozhodlo ich anektovať. Čchingská ríša, oslabená súbežným povstaním tchaj-pchingov v strednej a južnej Číne a druhou ópiovou vojnou s Britským impériom a Francúzskom musela za daných okolností ruské podmienky prijať.
Mandžusko a Ďaleký východ v prvej polovici 19. storočia.
S postupom Rusov na východ v rámci kolonizácie Sibíri a Ďalekého východu sa ruskí kozáci v 40. rokoch 17. storočia dostali až k rieke Amur. Ich prenikaniu sa postavila mandžuská ríša Čching v rusko-čchingskej vojne ukončenej Nerčinskou zmluvou z roku 1689, v ktorej si Čchingovia vynútili na Ruskom impériu hranicu na rieke Arguň a Stanovom pohorí severne od Amuru.
Počas 18. storočia Rusi postupne zasídľovali Sibír, a koncom storočia začali znovu zvažovať dopravný význam Amuru. Ich prieskumné výpravy v rokoch 1787 a 1797 však chybne určili Sachalin ako polostrov a ústie Amuru ako nevhodné pre veľké lode. Avšak ruský záujem o Amur a územie severne od neho trval. Čchingská vláda však roku 1840 diskusiu o hraniciach odmietla s odkazom na Nerčinskú zmluvu.
V 40. rokoch 19. storočia začali ruské výpravy zo Zabajkalska preskúmavať Poamurie. Napriek intenzívnej čínskej a mandžuskej kolonizácii južného a stredného Mandžuska zostal sever Mandžuska len riedko osídlený. V polovici 19. storočia žili na pravom brehu Amuru len roztrúsení čchinskí poddaní a na ľavom, severnom, brehu ich bolo minimálne. Roku 1849 kapitán Gennadij Ivanovič Nevelskoj zistil, že Sachalin je ostrov, zmapoval ústie Amuru a zistil čchingskú neprítomnosť v regióne. Miestne obyvateľstvo žilo nezávisle od čchinského štátu a bolo k nemu skôr nepriateľské. Roku 1850 Nevelskoj založil prvé ruské osídlia pri ústí Amuru, Petrovsk a Nikolajevsk. Petrohradskí ministri s tým nesúhlasili, ale cár akciu podporil, keď už bola vykonaná. Ruské ministerstvo zahraničia potom čchingské ministerstvo závislých držiav informovalo o pohybe lodí tretích krajín v oblasti a navrhlo jej spoločnú obranu, nedočkalo sa však reakcie. S aktivitami Američanov v Ochotskom mori a „ otvorením Japonska“ ďalej vzrástol záujem Ruska o Ďaleký východ a roku 1853 navrhli Čchingom rokovania o posune hranice na Amur. Súčasne pokračovala kolonizácia Poamuria a ruské lode navštívili Šanghaj v snahe o nadviazanie obchodných stykov.
Vzhľadom na prebiehajúcu krymskú vojnu sa Rusi obávali britského záboru Sachalinu a dolného Poamuria. Preto roku 1854 vypravili zo Sibíri po Amure vojenskú expedíciu, čo v nóte Čchingom zdôvodnili obranou Amuru a Sachalinu pred Britmi a Francúzmi. Až vtedy sa čchingské úrady dozvedeli o ruskom osídlení na dolnom toku Amuru. Roku 1854 anglo-francúzske lode zaútočili na Petropavlovsk-Kamčatskij a 1855 aj na dolné Poamurie. Rusi reagovali vypravením posíl na Amur zo Sibíri, čchingská vláda v Pekingu protestovala, miestne úrady v Ajgune však Rusom pomáhali. Ruské osídľovanie Poamuria rýchlo pokračovalo, takže koncom 50. rokov žilo (podľa ruských údajov) severne od Amuru a v Prímorí 24 tisíc obyvateľov, z toho viac než 6349 Rusov a iba 2400 Číňanov. 
Rokovania o zmluve.
Na prerokovanie sporných otázok vyslala ruská vláda do Pekingu grófa Jevfimija Puťatina. Roku 1858 pri rokovaniach Čchingov so zástupcami západných vlád v Tiencine (o riešení druhej ópiovej vojny) zaujal pozíciu neutrála, ktorý s Čchingmi nie je v spore. Bez vedomia ostatných delegácií postúpil čchingským vyjednávačom ruskú žiadosť o postúpenie krajín severne od Amuru a Prímoria.
Vzápätí gubernátor východnej Sibíri Nikolaj Nikolajevič Muravjov-Amurskij informoval čchingského cisára Sien-fenga, že je poverený vedením rokovaní o hraniciach, a Puťatin v Ťiencine má len sprostredkovať rokovania medzi Čchingmi a západnými štátmi. Cisár vyslal na rokovanie s Muravjovom svojho vzdialeného príbuzného I-šana. I-šan sa s Muravjovom stretli v Ajgune, mandžuskom mestečku na strednom toku Amuru, rokovania začali v máji 1858. Muravjov požadoval odstúpenie ľavého brehu Amuru a krajín východne od rieky Ussuri, vypratanie týchto krajín čchingskými poddanými a neobmedzené právo plavby po hraničných riekach pre Rusov. Počas diskusie Muravjov ustúpil ohľadom presídlenia, v ostatnom však trval na svojom. Zmluva bola podpísaná po piatich dňoch rozhovorov 16. mája 1858, v mandžuskej, mongolskej a ruskej reči.
Obsah zmluvy.
Ruská ríša získala Ajgunskou zmluvou územie na ľavom brehu rieky Amur, 64 dedín čchingských poddaných východne od Amuru však zostalo pod mandžuskou správou. Územie vymedzené severne riekou Amur, západne riekou Ussuri a východne a južne Japonským morom, bolo postavené pod spoločnú mandžusko-ruskú správu. Ruským lodiam sa otvoril prístup k riekam Amur, Ussuri a Sungari. Obmedzenia pre vzájomný obchod uspoločnej hranice boli zrušené.
Čína Ajgunskou zmluvou stratila výlučnú formálnu kontrolu nad viac ako 1 milión km² svojho pôvodného nominálneho územia. K Rusku bolo touto zmluvou pripojených viac ako 600 tisíc km², zatiaľ čo v spoločnej správe bolo ešte po dobu dvoch rokov ďalších 444 tisíc km². Toto územie bolo o dva roky neskôr, teda v roku 1860, tiež pripojené k Rusku na základe Pekinskej konvencie.
Priebeh ratifikácie, Pekinská konvencia.
Cisár Sien-feng s dohodou súhlasil, a pretože mal dojem, že anglo-francúzska koalícia ruské požiadavky podporuje, požiadal zase Puťatina o zmäkčenie anglo-francúzskych požiadaviek. Puťatin vyhovel a sprostredkoval medzi anglo-francúzskymi a čchingskými zástupcami, a dosiahol uzavretie čchingsko-ruskej dohody z 1. júna 1858 o otvorení prístavov ruskému obchodu, ktorá v hraničných otázkach odkázala na ďalšie rokovania.
Na ratifikáciu dohôd vyslala ruská vláda do Pekingu diplomata Petra Perovského a grófa Nikolaja Pavloviča Ignatieva. Súčasne Muravjov na Amure začal s kolonizáciou Prímoria pozdĺž Ussuri, čo vyvolalo hnev v Pekingu, ktorý ratifikoval Tiencinskú dohodu, nie však ajgunskú. K tvrdej pozícii čchingskej vlády prispela aj mylná viera, že sa Rusi v júni 1859 zúčastnili na strane západných vojsk bitky v Taku (v ktorej čchingské vojsko potopilo štyri britské vojnové člny). V snahe vyvinúť tlak na Čchingov sa Ignatiev potom pripojil k západným vyslancom v Šanghaji, Briti však už vedeli o Ajgunskej zmluve a podozrievali Rusov, že podporovali čchingské vojská pri Taku. Čchingské úrady v Mandžusku zatiaľ proti Rusom začali mobilizovať hľadačov ženšenu a miestne kmene.
Ignatievovi sa podarilo zaujať pozíciu prostredníka medzi Západom a čchingskou vládou a pritom vzbudiť na čchingskej strane dojem, že západ podporuje ruské požiadavky. Za tejto situácie bola podpísaná rusko-čchingská konvencia v Pekingu 2. novembra 1860, ktorá potvrdila ajgunskú i tiencinskú dohodu, dala čchingským poddaným právo zostať na odstúpených územiach pod vládou Ruska, povolila bezcolný obchod pozdĺž celej rusko-mandžuskej hranice, povolila obchod aj v Kašgare, Ili a Tarbagataji, otvorení ruských konzulátov v Urge a Kašgare.
Počas roku 1861 bola vytýčená nová rusko-čchingská hranica.