Tarsus (mesto)

Tarsus je mesto v rovnomennom okrese v provincii Mersin v Turecku. Jeho rozloha je 2 029 km2, a počet obyvateľov je 350 732 (2022). Je to historické mesto, nachádza sa asi 20 km do vnútrozemia od Stredozemného mora. Je súčasťou metropolitnej oblasti Adana-Mersin, štvrtej najväčšej metropolitnej oblasti v Turecku. Tarsus tvorí administratívny obvod vo východnej časti provincie Mersin a leží v srdci regiónu Cukurova.
S históriou siahajúcou viac ako 6 000 rokov do minulosti bolo mesto Tarsus dôležitou zastávkou pre obchodníkov, remeselníkov a ústredným bodom niekoľkých civilizácií. V časoch Rímskej ríše bol Tarsus hlavné mesto provincie Kilíkia. Bolo to miesto prvého stretnutia Marka Antonia a Kleopatry a rodisko apoštola Pavla.
Tarsus obsluhuje Letisko Adana a je spojené železnicou (Türkiye Cumhuriyeti Devlet Demiryolları) s Adanou a Mersinom. 
Etymológia.
Staroveký grécky názov Tarsos je odvodený od "Tarsa", pôvodného názvu, ktorý mestu dali Chetiti, ktorí patrili medzi prvých osadníkov regiónu. Názov je možno odvodený od mena boha búrky Tarḫunz. V helenskom období bol Tarsus známy ako "Antiochia na Cydnuse", aby ju odlíšili od sýrskej Antiochie. Rimania ho poznali ako "Iuliopolis", zatiaľ čo západnej aramejčine ako "Darson" a vo východnej aramejčine "Tarson". 
Podľa Suda, mesto založil Perseus potom, čo bojoval proti Isaurijcom a Kilíčanom. Orákulum mu povedalo, aby založil mesto na mieste, kde sa ploska (ταρσός) jeho chodidla dotkne zeme, keď po víťazstve zosadne z koňa. 
Geografia.
Tarsus sa nachádza na ústí rieky Berdan (v staroveku Cydnus), ktorá sa vlieva do Stredozemného mora, na križovatke, kde sa stretávajú pozemné a námorné cesty spájajúce Kilícijskú nížinu (dnes nazývanú Çukurova), strednú Anatóliu a Stredozemné more. Podnebie je typické pre oblasť Stredozemného mora s veľmi horúcimi, vlhkými letami a chladnými, vlhkými zimami.
Tarsus má dlhú históriu obchodu a dodnes je obchodným centrom, kde sa obchoduje s produktmi úrodnej planiny Çukurova. Tarsus je tiež prosperujúcim priemyselným centrom pre rafináciu a spracovanie na export. Medzi odvetvia patrí poľnohospodárska technika, náhradné diely, textilný priemysel, ovocinárstvo, tehliarstvo a keramika.
Poľnohospodárstvo je dôležitým zdrojom príjmov s polovicou miestnej poľnohospodárskej pôdy a väčšinou zo zvyšku lesom alebo ovocným sadom. Poľnohospodárska pôda je väčšinou dobre zavlažovaná, hnojená a obhospodarovaná najmodernejšou technikou.
História.
Založenie a prehistória.
Výkop mohyly Gözlükule odhalil, že praveký vývoj Tarsu siahal do obdobia neolitu a nepretržite pokračoval cez chalkolit a staršiu dobu bronzovú.
Osada stála na križovatke niekoľkých dôležitých obchodných ciest spájajúcich Anatóliu so Sýriou a ďalej. Pretože väčšina ruín leží pod moderným mestom, archeológia sa starovekého mesta takmer nedotkla. Ako dôležitý prístav v obchodnej námornej obchodnej sieti siahajúcej cez východné Stredozemie aj mimo neho z obdobia pred tretím tisícročím bolo mesto vždy dôležitým centrom kultúrnej výmeny so stopami jeho vplyvu viditeľnými už od predhomérskych gréckych dôkazov. Mesto mohlo byť anatolského alebo semitského pôvodu; prvýkrát sa spomína ako Tarsisi v novoasýrskych záznamoch o kampaniach Esarhaddona, ako aj niekoľkokrát v záznamoch Salmanesera I. a Senacheriba, ktorý nechal mesto prestavať. Grécka legenda ho spája so spomienkou na asýrskeho kráľa Sardanapalusa (Aššurbanipal), ktorá sa dodnes zachovala v Dunuk-Tachu, nazývanom „hrob Sardanapala“, pamiatke neznámeho pôvodu. Počas helenistickej éry to bolo centrum výmeny medzi novoplatónskymi, gnostickými a mysterióznymi tradíciami.
Štefan z Byzancie cituje Athénodora z Tarsu o inej legende:Anchiale, dcéra Iapeta, založila Anchiale (mesto neďaleko Tarsu): jej syn bol Cydnus, ktorý dal svoje meno rieke v Tarse: syn Cydnus bol Parthenius, podľa ktorého sa mesto nazývalo Parthenia: potom bolo meno zmenené do Tarsu.Veľa z tohto legendárneho záznamu o založení Tarsu sa však objavilo v rímskej dobe a nie je spoľahlivé. Geograf Strabón uvádza, že Tarsus založili ľudia z Argu, ktorí skúmali toto pobrežie. Iná legenda tvrdí, že Bellerofontes tu spadol zo svojho okrídleného koňa Pegasa, pričom si poranil nohu, a že mesto bolo pomenované "tar-sos" ("podrážka chodidla") na pamiatku jeho nehody. Ďalšími kandidátmi na legendárneho zakladateľa mesta sú hrdina Perseus a Triptolemus, syn bohyne zeme Demétér, nepochybne preto, že krajina okolo Tarsu je taká dobrá poľnohospodárska pôda. Neskôr mince z Tarsu niesli podobu Herkula kvôli inému príbehu, v ktorom tu hrdinu zadržiaval miestny boh Sandon. Tarsus bol navrhnutý ako možné miesto pre biblický Taršiš, do ktorého chcel utiecť prorok Jonáš, ale ako možné miesto na to bol ponúknutý aj Tartessos v Španielsku.
Raná antika.
V historických dobách mesto najprv ovládali Chetiti, potom Asýria a potom Perzská ríša. Ako hlavné mesto Kilíkie bol Tarsus sídlom perzskej satrapie od roku 400 pred Kristom. Xenofón skutočne zaznamenáva, že v roku 401 pred Kristom, keď Kýros Mladší pochodoval proti Babylonu, mesto spravoval kráľ Syennesis v mene perzského panovníka.
V tomto období bol bohom mesta Sandon, ktorého veľká pamiatka existovala v Tarse prinajmenšom do 3. storočia nášho letopočtu. Mince zobrazovali Sandona stojaceho na okrídlenom a rohatom levovi a teraz sa považuje za pravdepodobné, že lev svätého Marka na stĺpe na námestí Piazza San Marco v Benátkach bol pôvodne okrídlený lev (griffin) skopírovaný z takejto pamiatky v Tarse. 
Alexander Veľký prešiel so svojou armádou v roku 333 pred Kristom a po kúpaní v Cydne tu takmer zomrel. V tom čase už bol Tarsus do značnej miery ovplyvnený gréckym jazykom a kultúrou a ako súčasť Seleukovskej ríše sa čoraz viac helenizoval. Strabón ocenil kultúrnu úroveň Tarsu v tomto období s jeho filozofmi, básnikmi a jazykovedcami. Školy v Tarse súperili so školami v Aténach a Alexandrii. Odkaz v Biblii (2Mak 4,30) zaznamenáva povstanie mesta proti Antiochovi IV. Epifanovi približne v roku 171 pred Kristom. Kráľ premenoval mesto na Antiochiu na Cydnuse, hoci názov sa neudržal, pretože príliš veľa miest bolo pomenovaných ako Antiochia. V tom čase knižnica Tarsu obsahovala 200 000 kníh vrátane obrovskej zbierky vedeckých prác.
Rímske obdobie.
Po rozdrvení obávaných kilícijských pirátov priviedol Pompeius v roku 67 pred Kristom Tarsus pod rímsku nadvládu a stal sa hlavným mestom rímskej provincie Kilíkia. Aby zalichotili Iuliusovi Caesarovi, krátko sa volalo Iuliopolis. Cassius Longinus ho tu plánoval zabiť už v roku 47 pred Kristom a Kleopatra a Marcus Antonius sa stretli a boli dejiskom oslavovaných sviatkov, ktoré usporiadali pri stavbe ich flotily (41 pred Kristom). V hre Williama Shakespeara z roku 1606 "Antonius a Kleopatra" (5. dejstvo, 2. scéna) Kleopatra hovorí, že ide do Cydnu, aby sa stretla s Antoniom po Caesarovej smrti.
V rímskom období bolo mesto dôležitým intelektuálnym centrom s vlastnou akadémiou. Jeden z jeho popredných predstaviteľov, filozof Athénodóros Kananites, bol vychovávateľom prvého rímskeho cisára Augusta, čo mestu zabezpečilo nepretržitú cisársku záštitu. 
Keď bola provincia Kilíkia rozdelená, Tarsus zostal civilnou a náboženskou metropolou Cilicia Prima, veľkolepým mestom s palácmi, trhoviskami, cestami a mostami, kúpeľmi, fontánami a vodárňami, telocvičňou na brehu Cydnus a štadiónom. Tarsus bol neskôr zatienený neďalekou Adanou, ale zostal dôležitý ako prístav a lodenica. Bolo tu pochovaných niekoľko rímskych cisárov: Marcus Claudius Tacitus, Maximinus II. a Julian Apostata, ktorí sem plánovali presunúť svoje hlavné mesto z Antiochie, ak sa vráti zo svojej perzskej výpravy. 
Rané kresťanské a byzantské obdobie.
Tarsus bol mestom, kde sa podľa Skutkov apoštolov narodil Šaul z Tarzu, hoci vyrastal v Jeruzaleme. Bol rímskym občanom (Skutky 21,39, Skutky 22,2529) „z Tarsu, mesta v Kilíkii, občan žiadneho mesta.“ Šaul, ktorý sa nakoniec stal apoštolom Pavlom po svojom ohlásenom stretnutí s Ježišom (Skutky 9,11; 21,39; 22,3), sa sem vrátil po svojom obrátení (Skutky 9,30). Asi o osem rokov neskôr ho Barnabáš vytiahol z Tarsu, aby pomohol s dielom kázania a vyučovania v sýrskej Antiochii (Skutky 11,25).
V tom čase už kresťanská komunita pravdepodobne existovala, hoci prvý zaznamenaný biskup Helenus pochádza až z 3. storočia. Kvôli dôležitosti Tarsu tam bolo usmrtených mnoho mučeníkov, vrátane svätej Pelagie z Tarsu, svätého Bonifáca z Tarsu, svätého Marina z Tarsu, svätého Diomeda, svätého Quirika a svätej Júlie.
Mesto však zostalo prevažne pohanské až do čias cisára Juliána (361363), ktorý z neho údajne plánoval urobiť svoje hlavné mesto. Po jeho smrti počas jeho ťaženia proti Novoperzskej ríši bol pochovaný vedľa mestských hradieb, oproti predchádzajúcej hrobke tetrarchu Maximina Daza. Cisár Justinián I. vykonal v meste verejné práce, zmenil tok rieky Cydnus a prestaval most. Ku koncu jeho vlády mesto trpelo nepokojmi, ktoré vyvolala frakcia Modrých. 
Jaskyňa neďaleko Tarsu je jedným z niekoľkých miest, o ktorých sa hovorí, že je miestom legendy o siedmich spáčoch, spoločnej pre kresťanstvo a islam.
Stredovek.
Po moslimskom dobytí Levanty v sa mesto dostalo do kontaktu so silami Rašídskeho kalifátu. Nie je jasné, kedy mesto prvýkrát dobyli Arabi, ale je jasné, že oň a širšiu oblasť Kilíkie bojovali Byzantínci a nový kalifát niekoľko desaťročí až do začiatku 8. storočia. Podľa moslimských zdrojov pri ústupe byzantský cisár Hérakleios úmyselne stiahol obyvateľstvo a spustošil oblasť medzi Antiochiou a Tarsom, čím medzi týmito dvoma ríšami vytvoril územie nikoho. 
Až v ranom období Abbásovcov bol Tarsus, ktorý vtedy ležal v ruinách, znovu obsadený a opevnený, tentoraz ako predsunutá pevnosť v opevnenej zóne "al-ʿAwáṣim", ktorá sa tiahla od Tarsu na severovýchod po Melitény, a ako zhromaždisko. na výpravy proti Byzantskej ríši. Prvý pokus podnikol al-Hasan ibn Kahtaba ibn Šabíb at-Táʾí v roku 778/9, ale bol zjavne neúspešný a mesto bolo úplne obnovené až v roku 787/8 Abú Sulajm Faradž na príkaz kalifa Hárúna ar-Rašída (786809 ). Tri tisícky Chorásancov a 2000 Sýrčanov (po tisíc z Antiochie a al-Massisy) dostali domy a pozemky v novom pevnostnom meste. Tarsus očividne získali Byzantínci čoskoro potom, niekedy na prelome storočia. Mesto pravdepodobne zostalo v byzantských rukách počas abbásovskej občianskej vojny vo štvrtej Fitne, ale vrátilo sa pod moslimskú kontrolu v roku 830, keď kalif al-Ma'mun (813833) obnovil útočné ťaženia proti Byzancii využívajúc mesto ako základňu. 
Odteraz a až do byzantského znovu dobytia v 10. storočí bol Tarsus jedným z hlavných centier svätej vojny ("džihád") proti Byzancii, ktorá zahŕňala každoročné nájazdy do byzantských krajín cez Kilícijské brány, keď sa horský sneh roztopil a prechod bol ukončený. Tieto nájazdy podnikli miestne posádky, udržiavané zdanením nielen pohraničnej zóny "al-ʿAwáṣim", ale aj štedrými dotáciami od kalifovej vlády a veľkým počtom dobrovoľných bojovníkov viery ("mudžahídov" alebo "gháziov"). Tarsus zostal pod priamou abbásovskou kontrolou až do roku 878/9, keď ho a širšiu kilícijskú pohraničnú zónu dostal autonómny vládca Egypta Ahmad ibn Túlún. Miestny guvernér Jazmán al-Chádim vrátil mesto pod správu Bagdadu od roku 882, ale bol nútený znovu uznať Túlúnovcov v roku 890. Túlúnovská držba pohraničnej zóny trvala až do smrti Ibn Túlúnovho dediča Chumarávajh v roku 896, keď sa územie dostalo do moci kalifa al-Mu'tadida (892902 ). Oblasť zostala pod vládou Abbásovcov počas nasledujúcich štyroch desaťročí. Po krátkom období, keď bola pohraničná zóna pod kontrolou Ichšídovcov, v roku 946/7, Tarsus uznal nadvládu hamdánovského emira Sajf ad-Davlu z Aleppa, ktorý sa stal novým pánom severnej Sýrie a byzantského pohraničia. Tvárou v tvár oživujúcej sa Byzancii sa mu chvíľu darilo zastavovať byzantské útoky, no v roku 965 dobyl mesto byzantský cisár Nikefor II., čím tu ukončil moslimskú vládu. Počas celého tohto obdobia guvernéri Tarsu prevádzkovali v meste aj aktívnu mincovňu. 
Podmienky kapitulácie mesta umožnili každému moslimovi, ktorý si želal odísť s toľkým zo svojho majetku, koľko uniesol. Mnohí z tých, ktorí odišli, sa nakoniec podľa al-Mukaddasího usadili v Bánijáse. Väčšina z tých, čo zostali, sa stali kresťanmi a hlavná mešita bola buď zbúraná, alebo premenená na stajňu. Mesto zostalo pod byzantskou nadvládou až do roku 1085. Potom sa oň viedli spory medzi latinskými križiakmi, Byzantíncami (11371172), seldžuckými Turkami a Arménmi z Arménskeho kráľovstva v Kilíkii (Kráľovstvo Malého Arménska). Mesto bolo hlavným mestom arménskeho kráľovstva Kilíkia medzi rokmi 1080 a 1198. Arméni sa stali definitívnymi pánmi až do roku 1359, kedy bolo mesto dobyté Ramazánskym emirátom a Mamlúckým sultanátom. Nakoniec sa oblasť v roku 1516 dostala pod kontrolu Osmanskej ríše za vlády Selima I.
V stredoveku bol Tarsus známy na celom Blízkom východe, niekoľko arabských spisovateľov ho chválilo ako krásne a dobre chránené mesto, jeho hradby mali dve vrstvy opevnenia s piatimi bránami a zemnými prácami vonku, obklopené bohatou poľnohospodárskou pôdou a zalievané riekou a jazerom.
Osmanská a moderná doba.
Pod osmanskou nadvládou bol Tarsus spočiatku súčasťou Aleppského ejáletu. Po osmanskom dobytí Cypru v roku 1571 sa stal sídlom sandžaku v rámci cyperského ejáletu, predtým ako bol v roku 1608 premiestnený do "sandžaku" Adana ako "kaza" (okres). 
Cestovateľ Evliya Çelebi pri návšteve v roku 1671 zaznamenal "„mesto na rovine, hodinu od mora, obklopené silnými dvojposchodovými hradbami, zo všetkých strán vodnými priekopami, s tromi odlišnými štvrťami vo vnútri hradieb.“".
Napriek svojej vynikajúcej obrane bol Tarsus zajatý v roku 1832 mamlúkmi Ibrahima Pašu z Egypta, synom Muhammada Aliho, a zostal osem rokov v egyptských rukách. Egypťania začali pestovať bavlnu na okolitej planine. Po návrate osmanskej nadvlády táto bavlna spôsobila výrazný rast miestnej ekonomiky v dôsledku zvýšeného svetového dopytu po tejto plodine počas nedostatku spôsobeného občianskou vojnou v USA. Do prístavu v Mersine bola postavená nová cesta a mesto Tarsus rástlo a prekvitalo. Aj dnes mnohé veľké domy v meste pripomínajú bohatstvo vytvorené počas tohto obdobia.
Avšak po 3 000 rokoch prosperujúceho prístavu do konca 19. storočia zanedbanie znamenalo, že Tarsus stratil prístup k moru, pretože delta sa zmenila na močiar. V tom čase to bolo typické osmanské mesto s komunitami moslimských Turkov, kresťanských Grékov a Arménov. So založením Tureckej republiky v 20. rokoch 20. storočia bol močiar odvodnený a rieka Berdan bola prehradená, aby sa postavila prvá turecká vodná elektráreň. Zavlažovanie, práce na ceste a železnica priviedli ekonomiku Tarsu späť k životu, pričom nové továrne vyrábali najmä textil
Kuchyňa.
Typická miestna kuchyňa zahŕňa grilované kura, hummus (niekedy ohrievaný a podávaný s pastırmou), šalgam, tantuni, miniatúrny lahmacun nazývaný "„fındık lahmacun“" a cezerye, dezert vyrobený z mrkvy.
Šport.
Tarsus má dva futbalové štadióny Tarsus City Stadium a Burhanettin Kocamaz Stadium a arénu Tarsus Arena. Miestnym futbalovým klubom je Tarsus Idman Yurdu.
Významné pamiatky.
Centrum mesta Tarsus je domovom veľkolepých domov bohatých obchodníkov, z ktorých niektoré sú zrekonštruované. Okrem toho je domovom niekoľkých historických miest, hoci niektoré potrebujú obnovu a výskum. 
Medzi najznámejšie patria:
Medzi náboženské a pútnické miesta patria:
Z tureckého obdobia:
Medzi prírodné krásy patria: