Lesné požiare „Čierneho štvrtku“

Lesné požiare „Čierneho štvrtku“ boli ničivou sériou požiarov, ktoré sa 6. februára 1851 prehnali štátom Viktória v Austrálii a vyhorelo 5 miliónov hektárov pôdy, čiže asi štvrtina rozlohy štátu. Zomrelo 12 ľudí spolu s miliónom oviec, tisíckami dobytka a nespočetným množstvom pôvodných zvierat.
Príčiny.
Lesné požiare „Čierneho štvrtku“ boli čiastočne spôsobené intenzívnym suchom, ktoré sa vyskytlo v roku 1850, keď kontinent trpel extrémnymi horúčavami. 6. februára 1851 sa zo severu spustil silný vietor s pribúdajúcimi hodinami naberal na sile a rýchlosti. Predpokladá sa, že katastrofa sa začala v Plenty Ranges, keď dvaja jazdci na býkoch nechali bez dozoru horieť polená, ktoré zapálili dlhú, suchú trávu postihnutú nedávnym suchom. Rok predchádzajúci tomuto požiaru bol mimoriadne horúci a suchý a tento trend pokračoval až do roku 1851.
Podmienky a pokrok.
Počasie dosiahlo rekordné extrémy. O jedenástej hodine to bolo asi 47 °C (117 °F) v tieni. Vzduch sa ochladil na 43 °C (109 °F) o trinástej hodine a stúpla na 45 °C (113 °F) okolo šestnástej hodiny. Tí, čo prežili, tvrdili, že vzduch bol taký plný dymu a tepla, že sa im zdalo, že im skolabujú pľúca. Vzduch bol taký tmavý, že cesty vyzerali svetlé. Pasienky a pláne sa zmenili na scvrknuté pustatiny: zmizli vodné diery, vyschli potoky a stromy sa zmenili na horľavé drevo. Vzduch naplnili oblaky dymu; lesy a pasienky sa stali jednou veľkou „plamennou plachtou“. Horúci severný vietor bol taký silný, že hustý čierny dym zavanul až na severnú Tasmániu a vytvoril zakalenú hmlu, pripomínajúcu kombináciu dymu a hmly. Domy, úrodu a záhrady pohltil rútiaci sa požiar a štvrť Viktórie zostala v hromade pustých ruín. Ľudia utiekali do vody, aby unikli dusivému vzduchu okolo seba, a keď sa všetko skončilo, vrátili sa k pohľadom na „sčernené usadlosti“ a zuhoľnatené telá zvierat, ktoré nemohli uniknúť. Počasie na mori bolo ešte „hrozivejšie ako na brehu“. Intenzívne teplo bolo cítiť až 32 km na more, kde sa loď dostala pod útok žeravého uhlíka a bola pokrytá škvarou a prachom.
Nakoniec povrch ochladili južný vánok a slabý dážď.
Dôsledky a reakcie.
Katastrofálny požiar spôsobil straty na ľudských životoch, dobytku a pôde na míle ďaleko a zasiahol mnohé regióny vrátane Portlandu, Plenty Ranges, Western Port, distrikty Wimmera a Dandenong, Gippsland a Mount Macedon. Farmy v celom regióne boli zničené spolu s množstvom osád v Gippsland, Western Port, Geelong, Heidelberg a na východ k Diamond Creek a Dandenong. Traja muži z Mount Macedon zomreli. Celkovo mala katastrofa za následok smrť dvanástich ľudí, jedného milióna oviec a tisícok dobytka na vzdialenosť 60 až 80 km.
Prvotnou reakciou na kalamitu bolo verejné zhromaždenie, ktoré sa konalo 11. februára 1851 v Geelongu. Komunita sa zišla, aby diskutovala o pomoci postihnutým, najmä občanom, ktorí prišli o všetko. Aby pomohli chudobným, mnohí dokonca zrušili nesplatené dlhy.
Ekológia.
Intenzívne lesné požiare nie sú v južnej Austrálii ničím výnimočným. Región je jedným z troch najnáchylnejších na požiare na svete. Za posledných dvesto rokov oblasť zažila a zdokumentovala najmenej dvadsaťpäť veľkých požiarov, počnúc Čiernym štvrtkom v roku 1851. Intenzita týchto požiarov je čiastočne spôsobená prírodnými palivami, ako sú sklerofilové lesy v regióne. Kým sa prispôsobujú suchu a predátorom, listy stromov sa menia na hlavné palivo pre požiare. Stávajú sa odolnými ako ochrana pred suchými podmienkami a na zvýšenie efektívnosti využitia živín. Vyvíjajú tiež tvrdé tŕne a chemikálie, aby sa chránili pred malými zvieratami. Pevný povrch listov im umožňuje vydržať dlhšie a hromadiť sa na lesnej pôde a chemikália ich robí horľavými. Množstvo horľavého paliva môže spôsobiť peklo s jedinou iskrou.
Narušenie oblasti formovalo krajinu tým, že spôsobilo, že rastlinné spoločenstvá sa vyvíjali a rozvíjali mechanizmy, ktoré pomáhajú pri rýchlej obnove. Napríklad u pôvodných druhov austrálskych kríkov sa vyvinulo uvoľňovanie semien po požiari a klíčenie vplyvom dymu. Iné rastliny, ako je akácia, eukalyptusa "Monotoca elliptica" sa prispôsobili na prežitie v suchej pôde chudobnej na živiny.
Napríklad "Acacia oncinocarpa" a "Eucalyptus miniata" a trvalky majú adaptačné mechanizmy, ktoré im umožňujú žiť v oblastiach Austrálie náchylných na požiare. Akácia (malý rozložitý ker) aj eukalyptus (nadrastový strom) sa dokážu regenerovať zo semien a vegetatívne regenerovať nové výhonky z púčikov, ktoré unikajú ohňu. Rozmnožovanie a pád semien nastáva počas ôsmich suchých mesiacov. Kvôli častým požiarom v tejto oblasti sa semená zvyčajne uvoľňujú na nedávno spálené semenné lôžko.
Trvalky prežijú oheň vyhýbaním sa. Tvoria podkrovie a rastú v obdobiach s nižšími teplotami a väčším množstvom zrážok. Tým, že v lete umierajú, vyhnú sa väčšine požiarov. Počas požiaru majú cibuľku alebo koreňovú hmotu, ktorá žije pod zemou, a horia len odumreté stonky a listy, takže rastlina prežije a nasledujúci rok začne znova rásť.