Edvard Munch

Edvard Munch (* 12. december 1863, Løten, Nórsko – † 23. január 1944, Ekely) bol nórsky expresionistický maliar. Jeho intenzívne, evokatívne spracovanie úzkosti silne ovplyvnilo nemecký expresionizmus dvadsiateho storočia.
Životopis.
Narodil sa v Løten a vyrastal v Christianii (terajšie Oslo). Po smrti matky, ktorá zomrela na tuberkulózu, ho vychovával len otec, ktorý zomrel v roku 1889. Otec malému Edvardovi a jeho súrodencom často spomínal peklo a strašil ich rozprávaním, že ak zhrešia budú odsúdení do pekla bez cesty späť. Munch vyrastal v atmosfére poznačenej smrťou, počas jeho detstva zomrela jeho matka, brat aj jeho obľúbená sestra Sophie, ďalšia sestra bola mentálne chorá a sám Munch bol chorľavý. Z jeho štyroch súrodencov sa len jeden oženil, no svadbu prežil len o pár mesiacov, krátko po nej zomrel. Tieto okolnosti nám môžu priblížiť a vysvetliť pochmúrnosť a pesimizmus Munchovej tvorby. 
Ako sa vyjadril samotný autor, "„Choroba, šialenstvo a smrť boli anjelmi, ktorí obklopovali moju kolísku a nasledovali ma po celý život.“"
Množstvo moderných zdrojov prezentuje jeho chorobu ako maniodepresívnu psychózu.
V roku 1879 sa zapísal na štúdium inžinierstva, no časté choroby ho prinútili prerušiť štúdium. V 1880, opustil školu a stal sa maliarom, študoval "Royal School of Art and Design" v Kristianii. 
Odcestoval do Paríža, vďaka čomu získal množstvo inšpirácií od francúzskych maliarov — bol ovplyvnený impresionizmom, neskôr postimpresionizmom a dizajnom secesie. Kým štýlovo je ovplyvnený postimpresionizmom, obsahovo jeho dielo preukazuje prvky symbolizmu, zobrazujúc stav mysle na rozdiel od reality.
Počas svojej kariéry často menil celkový štýl maľby, v 1880 kreslil pod vplyvom naturalizmu, diela ako "Portrét Hansa Jægera", a čiastočne aj pod vplyvom impresionizmu - "Rue Lafayette". V 1892, Munch sformuloval svoj charakteristický a originálny koncept syntetizmu, príkladom je dielo "Melanchólia", v ktorom farby predstavujú symbolický element, alebo slávny "Výkrik". 
V roku 1890 si obľúbil mdlý priestor v obrazoch a používal ho často na predné figúry. Vybral si pózy na prezentovanie stavu mysle a psychologických podmienok ("Popol"), figúry prepožičiavajú obrazu monumentálnu, statickú kvalitu. Munchove figúry vyzerajú ako keby hrali svoje role na divadelnom javisku, ("Smrť v izbe chorého"), niečo ako pantomíma fixovaných postojov, ktoré zobrazujú emócie. Pretože dáva svojim stvárneným charakterom len psychologickú dimenziu ako v diele "Výkrik", Munchovi muži a ženy nevyzerajú realisticky.
V roku 1892 ho Únia berlínskych umelcov pozvala na výstavu do Berlína. Jeho maľby vyvolali škandál a kontroverzné reakcie na seba nenechali dlho čakať. Výstava bola po týždni uzavretá. V Berlíne sa stal členom úzkeho kruhu umelcov s Henrikom Ibsenom (ktorému navrhol niekoľko setov pre jeho hry) a Augustom Strindbergom. 
Na jeseň v roku 1908 jeho úzkosť nabrala akútne rozmery a musel sa liečiť na klinike Dr. Daniela Jacobsena. Terapia zmenila jeho osobnosť a po návrate do Nórska prejavoval väčší záujem o prírodné objekty a jeho tvorba je pestrejšia, čo sa týka farieb a menej pesimistická.
V tridsiatych a štyridsiatych rokoch označil jeho diela nemecký nacistický režim ako „degenerované umenie“ a jeho práce boli odstránené z nemeckých galérií. Tento krok hlboko poznačil antifašisticky založeného Muncha, ktorý Nemecko považoval za svoj druhý domov.
Zomrel v Ekely, neďaleko Oslo, 23. januára, 1944, asi mesiac po svojich 80. narodeninách. Zanechal po sebe okolo tisíc obrazov, 15 400 obrázkov, 4 500 kresieb, šesť plastík, diela ktoré venoval mestu Oslo, ktoré vybudovalo Munchovo múzeum v Tøyen na jeho počesť. Múzeum vystavuje najväčšiu kolekciu jeho diel.
Munch sa nachádza na nórskej 1000 korunovej bankovke, spolu s jeho dielom Melanchólia.
Dielo.
"Výkrik" (1893; pôvodne nazvaný "Zúfalstvo"), Munchov najznámejší obraz, je považovaný za symbol - ikonu existenčnej úzkosti. Podobne ako u mnoho iných jeho prác, namaľoval viacero verzií. "Výkrik" je dielom zo série "Vlys života", v ktorej Munch skúmal témy ako život, láska, strach, smrť a melanchólia. Plátno bolo 22. augusta 2004 ukradnuté z "Munchovho múzea" v Oslo, vrátené bolo v roku 2006 s drobnými poškodeniami.
Témy Vlysu života sa počas jeho tvorby stále vracajú, v dielach ako "Choré dieťa" (1886, portrét jeho chorej sestry Sophie), "Vampír" (1893–94), "Popol" (1894), alebo "Most". Neskoršie diela ukazujú nejasné figúry s bezvýrazovou tvarou, niekedy dokonca bez tváre s hroziacimi tvarmi stromov alebo domov. Munch zobrazoval ženy ako krehké, útle nevinné trpiteľky, alebo ako zlovestné život požierajúce stvorenia. Analytici jeho života to považujú za odraz jeho sexuálnych túžob.