Les Charlots

Les Charlots [le ʃarlɔ] (v 60. rokoch Les Problèmes) je francúzska populárna rocková, popová a komediálna skupina pôsobiaca najmä v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, ktorej hlavnými členmi boli: Gérard Rinaldi, Gérard Filippelli, Jean Sarrus, Jean-Guy Fechner, Luis Rego a Richard Bonnot.
Názov skupiny nepriamo odkazuje na Charlota, postavu tuláka, ktorú hrá Charlie Chaplin, ide ale aj o slangový výraz pre klaunov, šaškov, bláznov či idiotov.
Ich odľahčený komediálny štýl bol ovplyvnený štýlom populárnej talianskej skupiny Brutos a anarchistickým humorom bratov Marxovcov.
Za svoju slávu vďačia najmä svojim parodicko-komickým piesňam "Les Nouilles" (1967), "Merci patron" (1971) alebo "L'Apérobic" (1983) a taktiež populárnym filmom zo 70. rokov ako napr.: "Bažanti" (1971), "Blázni zo štadióna" (1972), "Veľký bazár" (1973) a "Bažanti idú do boja" (1974) v réžii Claudea Zidiho.
Les Charlots sú v histórii francúzskej kinematografie ojedinelý, pretože sú jedinou hudobnou skupinou, ktorá sa dostala na vrchol filmovej slávy.
História skupiny.
Začiatky kapely.
V roku 1963 sa dvaja kamaráti, spevák Gérard Rinaldi a bas-gitarista Jean Sarrus, ktorí pôsobili v rôznych krátkodobých skupinách (Les Rebelles alebo Les Tarés), spojili a vytvorili si vlastnú rockovú skupinu s názvom Les Problèmes. Gérard Rinaldi sa v tom čase viac venoval jazzu a hre na akordeón. Jean Sarrus ešte udržiaval kontakty s basgitaristom Ronnie Birdom a Dickom Riversom. V roku 1964 sa k nim pridal gitarista Luis Rego, o rok neskôr gitarista a zvukový manažér Gérard Filippelli i bubeník Donald Rieubon. V polovici šesťdesiatych rokoch skupina často sprevádzala speváka Antoina a hudobníka Pascala Danela pri jeho vystúpeniach či koncertoch. Antoina podporili pri dvoch jeho najväčších hitoch "Les Elucubrations d'Antoine" (Antoinove lukubácie) a "Je Dis ce que je pense, je vis comme je veux" (Hovorím, čo si myslím, žijem ako chcem). V roku 1965 bol Luis Rego na dovolenke v Portugalsku (vo svojej rodnej krajine), kde ho počas Salazarovho režimu na niekoľko mesiacov uväznili za dezerciu a vzburu. Rinaldi napísal pieseň "Ballade à Luis Rego, Prisonnier Politique" (Balada pre Luisa Rega, politického väzňa) ako reakciu na zadržanie Rega. Na Regove miesto v roku 1965 dočasne nastúpil gitarista Jacques „Sullivan“ Dautriche, ktorý sa neskôr preslávil vydaním svojho psychedelického popového albumu "Le pays des Merveilles" (Krajina zázrakov). Koncom roka 65 bol bubeník Donald Rieubon povolaný na vojenskú službu, v skupine ho nahradil William Olivier. Na konci roku 1965 sa Jacques Dautriche vydal na sólovú kariéru a tak kapelu opustil. William Olivier sa rozhodol radšej zostať s hudobníkom Antoinom, pozície bubeníka sa teda zhostil Jean-Guy Fechner. Časom sa skupina z Les Problèmes premenovala na Les Charlots. Väčšinu skladieb napísal Rinaldi, Sarrus alebo Rego. Rinaldi bol hlavným spevákom a štyria ďalší spievali sprievodné vokály. V druhej polovici šesťdesiatych rokoch mali veľa turné po Francúzsku, Taliansku či Québecu, ale aj mnoho vystúpení po boku hudobníkov ako: Johnny Hallyday, Jacques Dutronc, Jane Birkin, Claude François, Françoise Hardy, Jane Birkin, Aimable alebo Sylvie Vartan. Spolu so skupinou Téléphone sa stali jednou z dvoch francúzskych kapiel, ktoré začali koncert Rolling Stones. Časopis Rolling Stone ich v roku 1968 označil za najlepších francúzskych rockových muzikantov. Koncom 60. rokov sa Les Charlots začali objavovať v komediálnych vystúpeniach vo francúzskej televízii, najmä v epizódach satirickej televíznej rozprávky "Les Shadoks" s hercom Jeanom Yanneom a v populárnom sitkome "Les Saintes Chéries". V priebehu roku 1969 nahrali cover album piesní Borisa Viana. Medzi ich významné podujatia patrilo vystupovanie v koncertných sálach a kabaretoch na Champs-Élysées.
Preslávenie skupiny vo filme.
Producent Michel Ardan bol prvý, ktorý vnukol skupine myšlienku hrať vo filme, potom čo videl svoje deti smiať sa pri sledovaní Les Charlots v televízii. V roku 1970 sa ukázali vo videoklipe songu "Sois érotique", kde vystupovali ako komické transvestiti. Pre zvyšujúcu sa popularitu skupiny, sa režisér Philippe Clair rozhodol nakrútiť prvý film "La Grande Java" v hlavných úlohách s Les Charlots a hercom Francisom Blancheom. Vo filme hrali piatich členov rugbyového tímu, ktorému manažér ukradol peniaze. Film nebol príliš dobrý najmä preto, že Les Charlots neboli hercami, ale aj pre ich nedorozumenia s režisérom Philippom Clairom (často považovaným za jedného z najhorších francúzskych režisérov vôbec). Napriek tomu film zaznamenal prekvapivo obrovský úspech, s návštevnosťou takmer tri a pól milióna divákov vo francúzskych kinách, odštartoval filmovú kariéru skupiny. V roku 1971 sa skupine podarí zložiť ich najznámejší hit "Merci patron" (Ďakujem šéfovi), ktorý vydali na svojom novom albume "Charloteries". Pieseň predstavuje v komickej a sarkastickej podobe tému vykorisťovania pracovníkov ich zamestnávateľom. Skladba sa stala opakujúcou sa hymnou odborárov počas demonštrácií, štrajkov a okupácií tovární v 70. rokoch. Počas toho istého roka s nimi režisér Claude Zidi (s ktorým budú mať ešte tri režijné spolupráce) natočil film "Bažanti" s vojnovou tematikou. S takmer sedem a pól miliónovou návštevnosťou film triumfoval a celkovo sa stal druhým najsledovanejším vo Francúzsku, po animovanom filme "Aristomačky" Walta Disneyho. V decembri 1971 sa Luis Rego, člen kvinteta, rozhodol vydať na sólovú kariéru a tak skupinu definitívne opustil. Po odchode Rega sa kvarteto spojilo s výborným producentom a manažérom Christianom Fechnerom, bratom Jeana-Guya Fechnera. Ten nahradil Michela Ardana a postaral sa tak o kvalitnú produkciu ich filmov. Z vlastnej iniciatívy si vytvoril produkčnú spoločnosť Les Films Christian Fechner (FCF), ktorá od jej vzniku čiastočne produkovala všetky jeho filmy. V sedemdesiatom druhom natočili športovú komédiu "Blázni zo štadióna" v réžii Clauda Zidiho a dobrodružný film "Bažanti idú do Španielska" po boku režiséra Jeana Girauda. Oba filmy zaznamenali obrovskú návštevnosť v kinách. V roku 1973 hrali vo filme Clauda Zidiho "Veľký bazár" s hercom Michelom Galabruom, skupina považuje tento film za ich najlepší. S komikom Pierrom Richardom sa stretli pri natáčaní ľahkovážnej komédie "Neviem nič, ale poviem všetko", kde si skupina zahrala iba malú (desať sekundovú) úlohu vojakov na konci filmu. 17. júna 1973 sa s Albertom Uderzom stretli na Korzike, aby spoločne zhodnotili dvadsiatu knihu o Asterixovi a Obelixovi ("Asterix na Korzike"). Tiež vydali albumy "En vadrouille" (Na cestách) a "Au pays des pesetas et d'autres aventures" (V krajine divov a iných dobrodružstiev), ktoré obsahovali niekoľko ich hitov. Tiež mali dočinenia s populárnym moderátorom a žurnalistom Philippom Bouvardom v spoločnej televíznej šou. Objavili sa aj v reklame na brusle, kde korčuľovali na slávnom námestí Palais de Chaillot, neďaleko Eiffelovej veže. V roku 1974 členovia Les Charlots účinkovali v prvej francúzskej rockovej opere "La Révolution française" (Francúzska revolúcia), ktorá vyšla v predchádzajúcom roku ako dvojalbum. Na vrchole slávy natočili až tri filmy za rokhistorickú komédiu "Štyria sluhovia a štyria mušketieri" (2 diely) a aj vojnový film "Bažanti idú do boja", ktorý nadväzuje na film "Bažanti". Historická komédia vyniká akčnými bitkami a perfektnou výpravou, obohatenou o náročné a úchvatné kostýmy. Všetky tieto tri filmy, najmä film "Bažanti idú do boja," zaznamenávajú solídne príjmy a stali sa legendami francúzskej kinematografie. V tom čase boli ich filmy obľúbené po celej Európe, ale aj vo Východnom bloku, Indii či Kanade. Za svoju kariéru vydala skupina mnoho piesní, ale skladba "Hénin-Liétard" jednoznačne patrí medzi ich najosobnejšiu z ich tvorby. Téma trojminútovej piesne pojednáva o presťahovaní sa z malebnej dedinky do nehostinného a obrovského Paríža. Na začiatku roku 1975 Christian Fechner dal ponuku Louis de Funèsovi na spoločný film "Merci patron" (názov dostal podľa ich najznámejšieho hitu) s Les Charlots, Funès však v tom čase prekonal dva po sebe idúce infarkty a preto sa film nerealizoval. Podľa scenára od Michela Audiarda sa v komédii mali Les Charlots objaviť v úlohe nespokojných pracovníkov, ktorí chcú uniesť svojho šéfa (Louisa de Funèsa). Netreba zabudnúť na neprehliadnuteľný film "Čo je veľa, to je veľa" od herca a režiséra Didiera Kaminky, ktorého súčasťou bol aj pár minútový výstup skupiny ako robotníkov hľadajúcich prácu. Taktiež sa vo filme v menších úlohách objavili títo populárni herci: Claude Jade, Jean Carmet, Daniel Prévost, Daniel Gélin, prekvapivo ale aj Pierre Richard v krátkej úlohe policajta Henriho. Pieseň "Mon ami tango" (Môj tango priateľ) napísali talianski textári Mario Panzeri, Lorenzo Pilat a Daniele Pace pre Les Charlots, následne bola spolu s ďalšími 11 songami súčasťou albumu "Ce Soir J'attends Valéry" (Dnes večer čakám na Valéryho). Fechner v spolupráci s bývalým kaskadérom Yvanom Chyffreom sa rozhodli napísať bláznivý scenár pre nový film so skupinou. Film s pomerne vysokým rozpočtom sa volá "Bozky z Hongkongu" a je to paródia na akčné filmy. V angličtine je film známy pod názvom "From Hong Kong with Love", čím nepriamo odkazuje na druhú „oficiálnu“ bondovku "" ("From Russia with Love") s Connerym v postave Jamesa Bonda. Vo filme skupina neochotne nahradila nedávno zosnulého agenta 007, aby vyšetrila záhadné zmiznutie britskej kráľovnej Alžbety II., ktorú uniesol istý zloduch Marthy. Natáčanie prebiehalo v štyroch krajinách (Francúzsko, Veľká Británia, Španielsko a Čína) za účasti zväčša anglosaských hercov ako napr.: Mickey Rooney, Clifton James, Bernard Lee ale aj s prekvapivou účasťou Davida Tomlinsona v úlohe Sira Johna. Pred začiatkom natáčania museli členovia skupiny oprášiť svoju angličtinu, aby sa v scénach natáčaných v Hongkongu vôbec vedeli dorozumieť. Cesta do Hongkongu bola pre nich príležitosťou navštíviť mýtické ópiové brlohy, pre Rinaldiho to ale nedopadlo najrúžovejšie, pretože sa tam dostal do kómy. Film sa vo Francúzsku považuje za dosť rozporuplný, napriek tomu jeho návštevnosť v kinách dosiahla skoro tri milióny vstupov. V ich filmoch sa často objavili herci: Paul Préboist, André Badin, Gérard Croce či Pierre Gualdi. V máji 1976 boli hviezdami filmového festivalu v Cannes. Toho roku štvorica vydala ich posledný spoločný album "Nouvelle Cuvée" (Nové víno), ktorého predný obal bol inšpirovaný britskou rockovou skupinou Queen. V tom istom roku skupina dostáva od režiséra a scenáristu Bertranda Bliera ponuku na drámu "Charlots Charlottes". Po prečítaní scenára sa Fechnerovi dej a téma filmu vôbec nepozdáva, nechce mať s filmom nič spoločné a odmieta ho natočiť. Dej filmu sleduje kapelu prostredníctvom jej koncertov, galavečerov a zobrazuje sentimentálny život jej členov, záver končí smrťou skupiny počas boja na diskotéke. Producent a jeho asistent Claude Berri boli presvedčení, že by sa skupina nemala púšťať do drámy a mala by zostať pri komédii. Fechner už raz spolupracoval s Blierom na erotickej komédii "Osudové ženy" ("Calmos"), ale pri záverečnej realizácii filmu sa s ním zásadne nezhodol, čo tiež prispelo k tomu, že film bol v kinách prepadákom. Najmä Sarrus a Rinaldi spolu s tlačovým atašé André Bézu za každú cenu trvajú na realizácii filmu, aj bez Fechnerovej spolupráce. Fechner sa cíti byť členmi skupiny podvedený a rozhodne sa kúpiť práva na scenár iba preto, aby film nevznikol. Problémy však zďaleka nekončia a po ostrých výmenách názorov celá vec končí na súde, ktorý vyhráva Fechner a Berri. Znechutený a sklamaný Fechner sa rozhodne skončiť spoluprácu so skupinou, ktorej úspechy riadil už päť rokov. Na toto rozhodnutie zareaguje v júni aj člen kvarteta, brat producenta Jean-Guy Fechner, ktorý s neistotami skupinu opustí a radšej sa venuje marketingu pre svojho brata. Tým sa upustí aj od naplánovaného westernového projektu "Bažanti na ďalekom západe" ("Les Charlots au Far West"), kde mal hrať aj americký herec John Wayne. Vo westernovom príbehu potrebuje istý kovboj (John Wayne) preniesť svoj dobytok cez púšť, o pomoc musí požiadať mladých pomocníkov (Les Charlots). Film mal režírovať Claude Zidi a natáčanie malo prebiehať v Mexiku a vo filmových štúdiách Studios de Billancourt.
Skupina v trio zostave.
Skupina sa zrazu stáva triom, bez producenta i manažéra a s menšími súdnymi dlhmi. Pomerne rýchlo (25. novembra 1976) sa im podarí vytvoriť vlastnú produkčnú spoločnosť Choucroute International Production, ktorá desať rokov produkovala ich filmy, albumy aj koncerty. Veľa nových scenáristických ponúk odmietajúako napr.: "Bažanti vo vesmíre" ("Les Charlots dans l'espace" (1977)) alebo "Bažanti na cestách" ("Les Bidasses en vadrouille" (1979)). Nakrútili však filmy ako "Nech žije sloboda!" (1978), ktorého jedna štvrtina deja sa odohrávala v marockej púšti a bizardno-absurdnú komédiu "Bažanti v delíriu" (1979) s Charlesom Gérardom. Vo filme "Nech žije sloboda" sa prvýkrát stretli s vtedy začínajúcou speváčkou a bývalou modelkou Dani. Vo Francúzsku mali obe komédie slabší úspech. V roku 1979 sa trio objavilo vo svojej prvej divadelnej hre "La Cuisine des Anges" (Kuchyňa anjelov), čo bola veľmi úspešná skúsenosť. Koncom sedemdesiatych a začiatkom osemdesiatych rokov sa traja „bažanti“ zamerali na nové piesne a albumy, čo bolo pre nich veľkým prínosom. Počas roka 1980 si sami napísali scenár k filmu "Bažanti kontra Dracula", ktorý bohužiaľ v kinách zaznamenal iba niečo cez pól milióna divákov, čo v porovnaní s ich predošlými filmami bol veľký neúspech. V hororovej komédii sa vydali za Drakulom do Transylvánie, aby zachránili Philovu milenku Ariane, ktorá sa stala jeho obeťou. O tri roky neskôr dostali ponuku na film "Návrat bažantov" (1983), ktorého dej sa odohrával počas druhej svetovej vojny, ale do kín prišlo len niečo cez jeden milión divákov. Na konci toho istého roka sa im aspoň podarilo zložiť hit "L'Apérobic", ktorý bol súčasťou albumu "C'est trop… c'est trop !". Ich triumfom je popová pieseň "C'est trop… c'est trop !", ktorá bola populárna obzvlášť u tínedžerov. Na oprášenie svojej slávy si zahrali vo filme "Nebezpečné známosti" (1984), ktorý tiež nezaznamenal veľký úspech. Finančne prispeli aj do organizácie UNICEF, ktorá je zameraná na pomoc deťom v núdzi. Po desiatich rokoch (od poslednej spolupráce) dostali od Claude Zidiho ponuku na ich 15. film "Majstri gagov" ("Les Rois du gag") s Michelom Serraultom. Po následných nezhodách s režisérom sa Les Charlots odmietli vo filme zúčastniť. Zidi sa rozhodol prepísať scenár a film ponúkol vtedy začínajúcim komikom Lhermitteovi a Jugnotovi. Časom sa preorientovali z filmu na televíziu, kde vystupovali ako trio spevákov a komikov. Keď už ich filmy neboli také úspešné, tak ich Antenne 2 požiadala, aby spolu s Désirée Nosbusch usporiadali varietnú show "Demain c'est dimanche" (Zajtra je nedeľa). Produkovaný Gérardom Lauvinom a vysielaný v sobotu večer nahrádzajúc šou "Champs-Élysées" sa vyskytnú v programe, ktorý bude trvať 4 mesiace (od septembra do decembra 1985) a bude mať iba 9 častí. V polovici osemdesiatych rokoch naspievali upravenú verziu hitu "Toute première fois" (Po prvýkrát) od speváčky Jeanne Mas. Ich posledný spoločný štúdiový album "Parod'Hit Parade" bola zmeska parodovaných piesní od známych umelcov (Serge Gainsbourg, Marc Lavoine, Michel Jonasz, Bibie alebo aj skupiny Chagrin d'amour). Na konci roka 1986 pre pocit márnosti a straty času opustil Gérard Rinaldi skupinu a venoval sa radšej sólovej kariére v dabingu a televízii.
Skupina bez hlavného speváka.
Duo Jean Sarrus a Gérard Filippelli si k sebe prizvali speváka Richarda Bonnota, čím zreformovali skupinu. V nasledujúcich rokoch trio nahralo niekoľko ďalších piesní vrátane "Pour pas qu'l'amour Capote" (Lebo nie takú lásku Capote), napísanej pre kampaň na zvýšenie povedomia o AIDS. Bohužiaľ nemali dostatok materiálu a príležitosti na výrobu nového albumu. Podľa fanúšikov skupina bez Rinaldiho okamžite rozpoznateľného hrubého hlasu (nahradeného Bonnotovým) znela takmer ako cover kapela. Zatiaľ čo sa Rinaldimu darilo vo svojej sólovej kariére, napríklad hraním v dráme "Zostup do pekla" ("Descente aux enfers") po boku Sophie Marceau a Claude Brasseura alebo v komédii "Šialený život Gérarda Floqueho" ("La Vie dissolue de Gérard Floque") režiséra Georgesa Lautnera, tak Les Charlots postupne upadali do neznáma. Sarrusa, Filippelliho, Rega a Rieubona (bývalých členov skupiny Les Problèmes) pozval v roku 1988 Ich starý priateľ spevák Antoine do Olympie, aby hrali na jeho najnovšom albume "Antoine Retrouve Les Problèmes" (Antoine a Les Problèms zase spolu). Aby Antoineho ešte viac spropagovali tak s ním odohrali zopár koncertov na pódiách. Bolo to prvýkrát, čo Les Charlots vystupovali pod názvom "Les Problèmes" od roku 1966. Pozvaný bol aj Rinaldi, ale natáčal svoj hitový televízny seriál "Marc et Sophie" a nechcel sa zúčastniť nahrávania albumu. Po niekoľkých rokoch úspešnej spolupráce medzi skupinou a Johnny Hallydayom sa po Rinaldiho odchode prestali vídať. V roku 1992 Jean Sarrus napísal scenár a dokonca aj prvýkrát (s nevôľou) režíroval ich nový film "Le Retour des Charlots", ktorého značná časť deja sa odohrávala v Portugalsku. Žiadny režisér sa nechcel projektu chopiť, preto nakoniec celá réžia padla na samotného Sarrusa, čo pre film nebola dobrá voľba, pretože Sarrus nemal vôbec žiadne skúsenosti s réžiou. V kinách bol film úplný prepadák hlavne kvôli absencii bývalého člena Gérarda Rinaldiho a tiež pre slabšie gagy a nelogický scenár. V kinách film zaznamenal iba niečo cez pätnásť tisíc divákov čo bola úplná katastrofa (!!!). Na filmovom plagáte bola tvár Richarda Bonnota zámerne rozmazaná, aby sa vytvoril zmätok s populárnejším Rinaldim, ktorý vo filme nebol. Jean-Guy Fechner bol požiadaný, aby sa objavil vo filme, ale konflikt v plánovaní nakoniec zabránil opätovnému stretnutiu. Jean Sarrus sa kvôli strate na filme zadlžil na niekoľko rokov. Rok od vydania ich neúspešného filmu Sarrus dostal pomoc od združenia "La roue tourne" (Koleso sa točí), ktoré prichádza na pomoc hercom a herečkám vo finančnej núdzi. Čím ďalej tým viac bol ich humor nepopulárny a trpkejší, mali problém zaujať veľké publikom, príčinou bola absencia Rinaldiho. V roku 1997 sa pre nízku popularitu skupina rozpadla.
Reformácia ako duo kapela.
V roku 2007 sa skupina opäť sformovala, ale iba ako duo Rinaldi a Sarrus. Bolo to prvýkrát po dvadsiatich rokoch čo sa Rinaldi a Sarrus spoločne stretli a zmierili sa po konfliktoch z osemdesiatych rokoch. Vystúpili na nostalgickom turné "Age Tendre et Têtes de Bois" (Nežný vek a drevené hlavy), kde spievali zmesi najväčších hitov skupiny. Na koncertoch zvykli spolupracovať s francúzskymi umelcami vrátane Patricka Sébastiena. Na tomto turné a albume Rinaldi a Sarrus nehrali na žiadne hudobné nástroje, iba spievali. Vydali album coververzií svojich hitov zo 60. a 70. rokov s názvom "Les ​​Charlots 2008". V nedeľu 6. apríla 2008 sa všetci pôvodný členovia skupiny (Gérard Rinaldi, Gérard Filippelli, Jean Sarrus, Jean-Guy Fechner a Luis Rego) stretli a boli hosťami Michela Druckera v jeho známej televíznej šou "Vivement dimanche", kde obšírne hovorili o svojej kariére. Bolo to prvýkrát od Regovho odchodu v roku 1971, keď sa všetci piati členovia skupiny spoločne stretli a vzájomne sa videli. Duo skončilo na začiatku roka 2012 pre zdravotné problémy Gérara Rinaldiho, ktorý o pár mesiacov skonal. Všetkých členov kapely táto správa o smrti priateľa ťažko zasiahla. Počas roka 2012 sa mal nakrúcať film "Veľký bazár 2" s účasťou Les Charlots a Michela Galabruho, ale kvôli smrti šéfa skupiny projekt stroskotal. Po Rinaldiho smrti sa Jean Sarrus rozhodol napísať knihu "Définitivement Charlots" (Koniec Charlotov), ktorá rozpráva o dobrodružstvách a histórii skupiny. V novembri 2012 je vydaná detským vydavateľstvom Grrr... Art.
Les Charlots v aktuálnej zostave.
Pre Sarrusovú iniciatívu (ktorý sa vždy snažil udržať ducha kapely nažive) sa v roku 2014 kapela opäť obnovila v zostave Jeana Sarrusa, Jeana-Guya Fechnera a Richarda Bonnota. Pôvodne sa mal do tria vrátiť aj Filippelli, ten ale považoval skupinu bez Rinaldiho za zbytočnú a tak pozvanie odmietol. Odohrali svoj prvý koncert 26. septembra 2014 na festivale "Generácia 80/90" v belgickom Marbehane. Za prítomnosti skupiny mali 3 dni otvorenú vlastnú výstavou, ktorou súčasťou bolo aj premietanie ich filmov, ako aj s účasťou Ginette Rinaldiovej, ktorá prišla na počesť svojho manžela Gérarda Rinaldiho. Na žiadosť priaznivcov sa skupina rozhodla dať si vyrobiť vlastné reklamné predmety vrátane tričiek, čiapok, pier alebo balónikov s ich fotkami. Na začiatku roka 2021 skupina účinkovala vo svojom dokumente "Les Charlots Intime", ktorého režisérom sa stal ich fanúšik Maxime Delavant. Bohužiaľ 30. marca 2021 zomrel bývalý člen kapely Gérard Filippelli na rakovinu, čo bola ďalšia smutná správa pre skupinu. V tomto triu vystupujú na koncertoch a podujatiach až dodnes. V roku 2023 (pri príležitosti ich 60-ročnej kariéry) vydali ich nový 10-skladbový album, ktorého obsahom sú nové piesne spievané počas živých vystúpení. Maxime Delavant sa po úspechu prvého dokumentu rozhodol natočiť druhý, ktorý chce zverejniť na svojom oficiálnom YouTube kanále. Podľa Jeana Sarrusa by sa mala skupina v najbližších rokoch zúčastniť aj natáčania zopár televíznych relácii. Skupina 8. decembra 2023 vydala skladbu "Les CharlotsTemps Pourri". Na rok 2024 majú zorganizované podujatia na festivaloch so skupinou Les Forbans.
Filmografia.
Zdroje:
TV vysielanie ich filmov na Slovensku a v Česku.
Pravidelne ich filmy ("Bažanti", "Bažanti idú do boja", "Veľký bazár" a "Blázni zo štadióna") vysielajú na slovenskej Jednotke. V Česku ich často dávajú na ČT1 a ČT2, taktiež ale aj na Nove, Prime a Barrandove. Ich komédie zvyknú dávať cez letné a zimné prázdniny.