Sovietsko-japonská vojna

Sovietsko-japonská vojna (taktiež známa ako operácia Augustová búrka alebo bitka o Mandžusko) bola vojenským konfliktom v rámci druhej svetovej vojny, ktorý začal krátko po polnoci 9. augusta 1945 vyhlásením vojny ZSSR Japonsku a sovietskou inváziou do japonského bábkového štátu Mandžukuo. Sovietske a mongolské sily ukončili japonskú kontrolu nad územím Mandžukuo, Mengkukuo (Vnútorné Mongolsko), severom Kórey, prefektúrou Karafuto a ostrovmi Čišima (Kurilské ostrovy). Porážka japonskej kuantungskej armády pomohla dosiahnuť japonskú kapituláciu a ukončenie druhej svetovej vojny. Vstup Sovietov do vojny bol významným faktorom v rozhodnutí japonskej vlády bezpodmienečne kapitulovať, pretože sa ukázalo, že Sovietsky zväz nebol ochotný pôsobiť ako tretia strana pri vyjednávaní o podmienkach ukončenia nepriateľských akcií. Kapitulácia bola podpísaná na palube americkej lode USS Missouri. Konflikt mal pre ZSSR a Rusov samotných aj zmysel odplaty, pretože týmto víťazstvom zmazali potupu porážky z Rusko-japonskej vojny z rokov 19041905.
Situácia pred vojnou.
Japonsko malo po drobných pohraničných konfliktoch so Sovietskym zväzom v rokoch 1938 a 1939, v ktorých bolo porazené, záujem na stabilizácii situácie na hraniciach ním okupovaného Mandžuska s Mongolskom a so ZSSR. Záujem na pokoji zbraní mal, vzhľadom na narastajúcu hrozbu útoku Nemecka, aj ZSSR. Preto bola v apríli roku 1941 uzavretá medzi Japonskom a Sovietskym zväzom dohoda o neútočení, ktorá bola oboma stranami dodržiavaná. Roku 1944, kedy vojská Sovietskeho zväzu postupovali ďalej do strednej Európy, sa začala vytvárať iná situácia. Stalin mal záujem na tom, aby Sovietsky zväz mohol v tejto vojne získať územie na Ďalekom východe, ktoré cárske Rusko stratilo počas Rusko-japonskej vojny v rokoch 19041905. Svoje záujmy však mali aj USA, ktoré sa snažili o to, aby im v boji proti Japoncom pomohol Sovietsky zväz. Výroba atómovej bomby bola v nedohľadne, nikto nepoznal jej očakávané účinky, ani to, či by jej použitie donútilo Japoncov ku kapitulácii. Spojeným štátom hrozilo, že budú musieť dobývať jednotlivé Japonské ostrovy bežnou vojenskou silou, pričom hrozili veľké straty.
Na jaltskej konferencii vo februári 1945 sa Stalin zaviazal, že najneskôr do troch mesiacov po ukončení bojov v Európe vypovie Japonsku vojnu. Dňa 5. apríla 1945 Sovietsky zväz vypovedal Japonsku dohodu o neútočení, dňa 26. júla 1945 bola uverejnená Postupimská deklarácia, v ktorej spojenci požadovali bezpodmienečnú kapituláciu Japonska, čo Japonsko odmietlo. Už od mája prúdili z Nemecka a z oslobodenej strednej Európy jednotky Červenej armády smerom na Ďaleký východ. Jednotky boli reorganizované a vznikli tak tri fronty: "Zabajkalský front" na čele s maršalom Malinovským o sile 650 tisíc vojakov, "1. ďalekovýchodný front" pod vedením maršala K. A. Mereckova o sile 590 tisíc osôb, a "2. ďalekovýchodný front" na čele s generálom M. A. Purkajevom o sile 335 tisíc vojakov. Súčasťou útočných jednotiek boli aj jednotky "Mongolskej armády" a sovietska "Amurská flotila". Ďalšou silou na boj s Japoncami bolo "Tichomorské loďstvo ZSSR" o sile zhruba 165 000 mužov. V Mandžusku a v Kórei sa nachádzala japonská Kuantungská armáda pod velením generála Otozó Jamadu, v ktorej bol viac ako jeden milión mužov. Tá sa mohla čiastočne spoliehať na opevnené priestory a obranné línie, ktoré však nepokrývali celú oblasť hranice.
Priebeh vojny.
Dňa 8. augusta 1945 vypovedal Sovietsky zväz v súlade so sľubom, ktorý dal spojencom, ku dňu 9. augusta 1945 Japonsku vojnu. Útočná operácia s názvom "Augustová búrka" sa skutočne začala 9. augusta 1945, pričom mohutné sovietske údery prelomili na mnohých miestach japonskú obranu. Červená armáda ťažila jednak zo svojej početnej prevahy, jednak aj z prevahy technickej. Nasadila ostrieľané jednotky, ktoré prešli východným frontom a mali bojové skúsenosti. Rýchlosť sovietskeho postupu aj taktika bleskovej vojny bola ohromujúca - sovietske tankové oddiely postupovali až 150 km denne. Kde mali Japonci silnú obranu, vykonala Červená armáda obkľučovacie manévre a jej útočné jednotky postupovali ďalej. Tichomorské loďstvo vykonávalo výsadky na Sachaline a na Kurilských ostrovoch, ktoré postupne obsadilo. Japonskí vojaci sa pokúšali situáciu stabilizovať, ale ich odpor bol prekonaný. Dňa 15. augusta sa ocitli hlavné sily Kuantungskej armády v obkľúčení, ale kládli stále odpor. To už vedeli, že cisár Hirohito vyhlásil kapituláciu, ktorú však vedenie japonskej armády spočiatku ignorovalo.
Kuantungská armáda kapitulovala až 20. augusta, pričom došlo aj ku kapitulácii všetkých ďalších jednotiek, ktoré boli obkľúčené v sovietskom tyle. Červená armáda pokračovala v obsadení Mandžuska, jej jednotky prenikli až na Kórejský polostrov, ktorý obsadili až po 38. rovnobežku. Na Sachaline pokračovali boje až do 25. augusta, kedy sa japonská posádka vzdala. Posledný kurilský ostrov bol obsadený až 1. septembra 1945, deň pred podpisom bezpodmienečnej kapitulácie Japonska.
Výsledky vojny.
Sovietsko-japonská vojna skončila pre Sovietsky zväz víťazstvom a úspechom. Ten za pomerne malých strát ovládol všetky územia, ktoré pred rokom 1904 patrili cárskemu Rusku a niektoré z nich si trvalo privlastnil. Ovládnutím Mandžuska a severu Kórejského polostrova tiež zásadne zmenil politickú geografiu tohto priestoru. Pomohol tým víťazstvu čínskych komunistov v občianskej vojne a vytvoril potenciálne konfliktnú situáciu v Kórei, ktorá neskôr eskalovala do Kórejskej vojny.
Za éry komunizmu bol význam sovietskeho útoku na japonskú armádu preceňovaný a vykladaný ako rozhodujúci v porážke Japonska. Bagatelizoval tak celé vojenské snaženie USA a jeho spojencov (predovšetkým nacionalistická Čína a Britské impérium) v predchádzajúcich rokoch (vrátane zvrhnutia atómových bômb), ktoré bolo hlavným dôvodom porážky Japonska v druhej svetovej vojne.