burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Igric

Igric bol stredoveký hudobník a spevák v slovanských oblastiach (slovanská analógia francúzskeho jongleura, nemeckého spielmanna). Slovanský pôvod dokazuje etymológia slova igric-igrať = hrať.
Pôvod.
Dejiny igricov siahajú až do obdobia Veľkomoravskej ríše, ich pôsobenie nadobúda vrchol v stredoveku. Nemožno ich chápať ako jednoliatu sociálnu vrstvu, delili sa podľa svojho pôsobenia na igricov v službách vládnúcej triedy (na šľachtických dvoroch, hradoch) a na igricov pôsobiacich medzi pospolitým ľudom (na ľudových zhromaždeniach, jarmokoch, v krčmách). Touto funkčnosťou bol determinovaný ich repertoár. Igrici sa organizovali v spolkoch, korporáciách. Usádzali sa v osadách, ktoré podľa vtedajších zvyklostí preberali pomenovanie podľa prevažného povolania obyvateľov. Dokumentujú to miestne názvy najmä na južnom Slovensku (obec Igram, ďalšie, dnes už neexistujúce obce na Žitnom ostrove Igric-Karča).
Repertoár.
Okrem niekoľkých sporadických zmienok v kronikách a listinách o existencii igricov nezachovali sa doklady o ich repertoári, pretože ho predvádzali naspamäť. Predpokladá sa, že išlo o široký a rozmanitý repertoár od historickej epiky, legiend, balád, tanečných, lyrických, satirických, pijackých piesni až po monodrámy (scénické výjavy so spevmi), pantomímu a pod. Sprevádzali sa prevažne na sláčikových nástrojoch.
Zánik.
Igrici boli takmer jediní nositelia inštrumentálnej hudby v stredoveku (zmienky v kronikách o gusliaroch, kobzaroch, lutnistoch). Títo predstavitelia svetského elementu boli často vystavení útokom cirkvi. Osudy igricov záviseli od vládnúcej triedy. Preto so zánikom feudalizmu zanikli aj igrici.
Meander

Meander môže byť:
Meander (ornament)

Meander je druh ornamentu, ktorý dostal meno podľa kľukatiacej sa maloázijskej rieky prameniacej na náhornej plošine vo Frýgii a vlievajúcej sa pri Miléte do Egejského mora. 
Meander má viacero podôb, v základe ho tvorí pravouhlo lámaný alebo špirálovitý ornamentálny pás. Najjednoduchší je "zuborezový meander" s jednou alebo dvoma krížiacimi sa líniami, v komplikovanejších druhoch bývajú pravouhlo zalamované závitnice, protipostavené hrebene, divergentne smerujúce línie atď. Osobitným druhom je špirálovitý a vlnovkový meander.
Ako výzdobný prvok sa zjavuje už v paleolite, v rytej alebo maľovanej forme sa široko vyskytuje na neolitickej keramike, predovšetkým v oblasti podunajských kultúr a veľký význam nadobúda v halštattskej kultúre. V klasickej podobe sa však vyvíja v starovekom Grécku, kde vychádza pravdepodobne z mykénskych špirálovitých a vlnovkových výzdobných pásov. Na gréckych vázach sa používa od poslednej tretiny 10. storočia pred kr. v jednoduchej forme a rozvíja sa v rôznych variáciách na vázach geometrického obdobia. 
Stáva sa potom najčastejším ornamentom v celej európskej antike, od predetruskej villanovskej kultúry až po staroveký Rím, na architektúre, v maliarstve aj na umeleckoremeselných predmetoch. Z antiky vychádzajú aj arabské, maurské a stredoveké formy meandra. V širšom zmysle patria k meandru aj uzlovité a pletencové keltské ornamentálne motívy. 
Meander potom znovu ožíva v klasicizme ako charakteristický grécky ornament (franc. označenie "á la grécqué") a široko sa používa aj v celom 19. storočí.
Mariner 2

Mariner 2 je americká sonda programu Mariner, ktorá ako prvá skúmala planétu Venuša.
Prvou sondou, ktorá preletela okolo Venuše bola ruská Venera 1. Už prvý týždeň po štarte s ňou bol však stratený kontakt. Podľa výpočtov sa predpokladá, že sa dostala do vzdialenosti asi od Venuše. Prvým americkým pokusom bol Mariner 1, ktorého štart bol neúspešný a z bezpečnostných dôvodov bola nosná raketa zničená. Preto sa za prvú sondu, ktorá sa dostala až k Venuši a skúmala ju, pokladá až Mariner 2.
Konštrukcia sondy.
Sondu postavila NASA Jet Propulsion Laboratory (JPL), Pasadena, CA (USA) pre NASA Headquarters, Office of Space Science and Applications (OSSA), Washington (USA). Je to trojosovo stabilizovaná planetárna sonda určená na prieskum Venuše. Jej základ tvorí teleso v tvare šesťbokého hranola s priemerom a výškou , ktoré obsahuje 6 paliet z horčíka. Na nich sú okrem iného umiestnené elektronické zariadenia pre vedecké experimenty, telekomunikačné a navigačné prístroje, riadenie napájania, akumulátory vrátane dobíjacieho zariadenia, riadiaci systém raketových motorov a nádrže s tlakovým plynom. Zhora je k základni pripevnený priehradový stožiar v tvare štíhleho ihlanu, na ktorom sú pripevnené vedecké prístroje. Výška sondy vrátane stožiaru je . Na protiľahlých stranách základného šesťstenu sú umiestnené dva panely slnečných batérií. K základnému telesu je taktiež pripojená veľká smerová anténa presahujúca pod vlastnú sondu. 
Rozpätie slnečných batérii činí . Jeden panel slnečných batérii má rozmer 1,83x, druhý 1,52x, pričom je predĺžený o nadstavcom z dacronu, tak aby bol vyrovnaný tlak slnečného žiarenia na obe polovice sondy. Získaná elektrická energia napája zariadenia sondy buď priamo alebo dobíja AgZn akumulátorové batérie s kapacitou 1000 Wh. Batérie boli používané v dobe pred roztvorením slnečných panelov, v období, kedy neboli slnečné panely osvetlené, a v období špičkového odberu prúdu. Telekomunikačné zariadenie tvorí vysielač s výkonom 3W vysielajúci nepretržite telemetrické údaje, veľká smerová parabolická anténa, valcová všesmerová anténa na vrchu prístrojového stožiaru a dve antény na koncoch slnečných panelov. Korekcie dráhy boli vykonávané raketovým motorom s ťahom 225 N. Orientáciu udržiavali s presnosťou ±1° trysky na stlačený dusík. Na navigačné účely sa využívalo Slnko a Zem. Tepelnú reguláciu zaisťovala pasívna tepelná ochrana a pohyblivé žalúzie.
Sonda nesie nasledujúce vedecké prístroje:
Všetky prístroje zostávajú v činnosti po celú dobu letu s výnimkou rádiometrov, ktoré sa zapínajú iba počas preletu okolo cieľovej planéty
Priebeh letu.
1962-08-27 
1962-08-29 
1962-09-04 
1962-09-05 
1962-09-08 
1962-10-31 
1962-11-15 
1962-12-14 
1962-12-27 
1963-01-03
Protoplanéta

Protoplanéta je planetoid, ktorý je mierne väčší ako planetezimála a obieha v protoplanetárnom disku slnečnej hmloviny. Takéto objekty vznikajú akréciou objektov ako napríklad prachu a planetezimál v akréčnom disku slnečnej hmloviny.
Mladé protoplanéty mali viac rádioaktívnych prvkov, ktorých množstvo sa zmenšilo počas rádioaktívneho rozpadu. Rádioaktívne zahrievanie a tlak gravitácie viedli ku sformovaniu planét. V roztavených oblastiach sa ťažšie prvky dostali bližšie do stredu planéty, pričom ľahšie vyplávali na povrch, tento proces sa nazýva gravitačná diferenciácia. Zloženie niektorých meteoritov napovedá, že diferenciácia prebiehala aj v niektorých planétkach.
Planetoid

Planetoid alebo staršie planetoida (doslovný význam: "planétovitý [objekt]") môže byť:
Meander (riečny)

Meander je odchýlka vodného toku od priameho smeru vo forme oblúka. Názov je odvodený z pomenovania rieky Maiandros (dnes Menderes) v Turecku.
Meander sa skladá z "oblúka", "horného ramena", ktoré leží od oblúka v smere proti prúdu, a "dolného ramena", ktoré leží od oblúka v smere po prúde. Územie uzatvorené vo vnútri meandra medzi horným a dolným ramenom a meandrovým oblúkom sa nazýva "ostroha". S časťami riečnej doliny, ležiacimi mimo meandra, spája ostrohu tzv. "meandrová šija".
Meandre vznikajú v dôsledku bočnej (laterálnej) erózie vodných tokov. Zatláčaním prúdnice k niektorému brehu vodného toku dochádza k diferenciácii brehov na nárazový a nánosový breh. 
Bočnou eróziou sa meandre postupne rozširujú a pozvoľna sa presúvajú smerom po prúde vodného toku. Ostrohy meandrov sa postupne zmenšujú, meandrová šija sa zužuje a dochádza k zaškrteniu meandra. Vtedy si vodný tok, najmä počas povodní, prerazí cestu naprieč zúženou meandrovou šijou, pričom si skráti cestu. Z niekdajšieho pretekaného meandra vzniká tzv. "opustený meander". Uprostred riečnych dolín ostávajú po zaškrtení meandrov z niekdajších ostrôh osamelo stojace pahorky alebo vŕšky, označované ako "obtočníky".
Opustené meandre sú v dolinách vodných tokov pomerne častým javom. Pretože voda v nich prestáva prúdiť, menia sa na meandrové jazierka. 
Meandre sa rozdeľujú na voľné a vhĺbené. 
Medzi krajšie vhĺbené meandre u nás patria štyri meandre Váhu – Kraľoviansky meander v Kraľovianskom prielome medzi Malou a Veľkou Fatrou a meandre Krivého, Domašína a Gabrišovej – v Strečnianskom prielome cez Malú Fatru a meandre Dunajca v Pieninách. Vhĺbené meandre môžu dosiahnuť obrovské rozmery, napríklad dlhý meander rieky San Juan v južnom Utahu (USA) sa zarezal hlboko do odolných vápencov. Pri meandroch vodných tokov vyrástli mnohé veľké a významné sídla (Moskva na rieke rovnomennej rieke, Praha na Vltave, Bern na Aare a i.).
Protoplanetárny disk

Protoplanetárny disk je akréčny disk zvyčajne obklopujúci mladé hviezdy typu T Tauri. Tento disk sa odlišuje od disku obkopujúceho primárne zložky tesných dvojhviezd teplotou a veľkosťou. Predpokladá sa, že protoplanetárne disky sú predstupňom planetárnych sústav. 
Protoplanetárne disky majú priemer do 1000 AU a sú pomerne chladné. Iba ich najvnútornejšie časti majú teplotu okolo 1 000 K. Obyčajne ich sprevádzajú výtrysky hmoty. Pozorovania pomocou HST ukázali formovanie protoplanetárnych a planetárnych diskov v Hmlovine Orión. V roku 1996 ich bolo v tejto hmlovine známych už 153.
Protoplanetárne disky okolo väčšiny hviezd nesiahajú až k hviezde. Ich vnútorné časti sú často asymetrické. Možným vysvetlením tohto javu sú už skondenzované planéty alebo ich zárodky, ktoré vyzbierali prach so svojho okolia.
Vznik.
Protohviezdy sa obyčajne tvoria z molekulárnych mrakov pozostávajúcich predovšetkým z molekulárneho vodíka. Keď molekulárny mrak dosiahne kritickú veľkosť, hmotnosť alebo hustotu, začne jeho gravitačná kontrakcia. Keď sa mrak začne zmršťovať, uhlové momenty spôsobia, že pôvodné chaotické pohyby častíc sa zmenia na koherentnú rotáciu. Táto rotácia spôsobuje splošťovanie a sformovanie disku. Počiatočná kontrakcia trvá asi 100 000 rokov. Po tomto čase hviezda dosiahne povrchovú teplotu podobnú teplote hviezd hlavnej postupnosti a stane sa viditeľnou. Od tohto momentu je to hviezda typu T Tauri. Akrécia disku pokračuje ďalších 10 miliónov rokov. Potom disk prestane žiariť, čo môže znamenať buď to, že fyzicky zanikol, alebo že už nevyžaruje žiadne žiarenie, lebo akrécia sa skončila. Najstarší známy protoplanetárny disk má 25 miliónov rokov.
Gravitačné interakcie môžu spôsobiť, že prach a plyn v disku skondenzuje do planetezimál. Tento proces prebieha súčasne s pôsobením hviezdneho vetra, ktorý odháňa plyn von zo sústavy a s akréciou, ktorá posúva materiál smerom k centrálnej hviezde.
Prachoplynové disky sa objavujú hlavne okolo hviezd s hmotnosťou približne hmotnosť Slnka alebo menšou. Hmotné a veľké hviezdy totiž celý svoj disk odfúknu svojim intenzívnym hviezdym vetrom a zabránia tak vzniku planét.
Najnovšie objavy.
Dňa 14. decembra 2005 bol ohlásený objav protoplanetárneho disku pri mladej hviezde HD 12039 podobnej Slnku vzdialenej iba 137 svetelných rokov. Od roku 1983 bol známy protoplanetárny disk okolo hviezdy Fomalhaut, v ktorom v roku 2008 HST detegoval po prvýkrát v histórii astornómie extrasolárnu planétu vo viditeľnom spektre.
Dodekafónia

Dodekafónia (z gréckeho "dodeka" – "dvanásť" a "fónia" – "znenie") alebo dvanásťtónová kompozičná technika alebo dvanásťtónová hudba je kompozičná technika a druh hudby, založenej na rovnoprávnom využití všetkých dvanástich tónov chromatickej stupnice. Vznikla ako dôsledok snahy po organizácii atonality, ktorá sa dostala do štádia, hraničiaceho s anarchiou. Základným princípom dodekafónie je rovnomerné, pravidelné využívanie všetkých tónov chromatickej stupnice. V prísnej dodekafónii sa nesmie žiaden tón zopakovať skôr, kým nezaznie všetkých ostatných 11 tónov.
S dvanásťtónovými témami sa stretávame už v romantických skladbách napr. Lisztovej, "Faustovskej symfónii" – téma Fausta v prvej časti, v Straussovej symfonickej básni, "Tak vravel Zarathursta" atď. Ide však len o dvanásťtónové témy, ktoré sú chromatickým obohatením tonality. S experimentálnymi snahami o vytvorenie dvanásťtónového systému sa stretávame v prvých dvoch desaťročiach 20. storočia u Golyševa, Hauera, ale predovšetkým u rakúskeho skladateľa Arnolda Schönberga, ktorého dodekafonický systém bol najprepracovanejší, takže ho môžeme považovať za „otca dodekafónie“.
Základným prvkom dodekafonickej hudby je rad- zoradenie dvanásť tónov na základe určitých pravidiel:
Rad je prípravným materiálom z ktorého sa vytvára pridaním rytmu, metra, dynamiky a agogiky melodický tvar, celé polyfonicky vedené hlasy aj harmónia. Rad teda nie je totožný s témou.
Každý rad má sedem modifikácií, čiže odvodených radov (módov). Všetky modifikácie základného radu spočívajú v zrkadlovom obraze buď horizontálnom alebo vertikálnom smere.
Akrécia (astronómia)

Akrécia alebo narastanie je gravitačný proces, ktorým sa formujú telesá ako planéty a hviezdy z prachu a plynu.
Fyzikálna podstata.
Akrécia je postupné padanie látky na hviezdu, galaxiu alebo iný objekt z okolitého prostredia vplyvom gravitačných síl, napríklad v začiatočných fázach vývoja hviezd. V súčasnosti pri väčšine hviezd sledujeme skôr opačný proces, teda stratu hmoty hviezd. 
Akrécia má veľký význam v tesných dvojhviezdach, keď sa prenáša hmota z jednej hviezdy na druhú. Ak je jednou zo zložiek biely trpaslík, nastáva akrécia plynu na jeho povrch. Vodík, ktorý v plyne prevláda, sa pri akrécii postupne zohrieva až na teplotu, pri ktorej sa spustí termonukleárna reakcia; nastáva výbuch novy.
Akrécia plynu na neutrónovú hviezdu (pulzar) alebo čiernu dieru vysvetľuje podstatu ich rtg žiarenia. Pri mladých pulzaroch akrécia nie je možná, pretože sú zdrojom vysokoenergetických častíc; únik častíc z pulzara sa však postupne zmenšuje a po 106-107 r je už akrécia na pulzary možná. Padajúca látka utvára okolo kompaktnej hviezdy akréčny disk. Príkladom akrécie na neutrónovú hviezdu sú rtg zdroje Her X-1 a Cen X-3.
V prípade Cyg X-1 nastáva akrécia na čiernu dieru; zdrojom rtg žiarenia je akréčny disk (röntgenová dvojhviezda).
Pozorovania.
Pravdepobne prvá planéta pozorovaná v procese akrécie je LkCa 15 b.
T Tauri

T Tauri je premenná hviezda v súhvezdí Býk. Objavil ju v októbri roku 1852 John Russell Hind. Je to veľmi mladá hviezda spektrálneho typu G5e. V HR-diagrame sa nachádza nad hlavnou postupnosťou, pretože ešte nedozrela na „dospelú hviezdu“. T Tauri predstavuje konečnú fázu protohviezdy, kde dochádza k nerovnovážnemu stavu medzi produkovanou a vyžarovanou energiou. Takéto hviezdy sú nestabilné, rýchlo a nepravidelne menia svoju jasnosť. 
Je súčasťou otvorenej hviezdokopy Hyády, nachádza sa v blízkosti hviezdy Epsilon Tauri. Stala sa prototypom hviezd typu T Tauri a ako všetky hviezdy tohto typu, je veľmi mladá, iba 1 milión rokov. Od Slnka je vzdialená okolo 460 ly a jej zdanlivá hviezdna veľkosť sa nepredpovedateľne mení od 9,3 do 14.
Sústava T Tauri pozostáva minimálne z 3 hviezd, pričom iba jedna z nich je viditeľná vo viditeľnom svetle. Ostatné dve žiaria v infračervenej oblasti a jedna z nich emituje aj rádiové vlny. Pomocou pozorovaní VLA bolo zistené, že mladá hviezda, samotná T Tauri, dramaticky zmenila svoju dráhu po tesnom priblížení s jednou zo svojich spoločníc a možno bola vymrštená von zo systému.
Fyzicky sa v jej blízkosti nachádza reflexná hmlovina NGC 1555 alebo "Hindova premenná hmlovina". Je osvetľovaná hviezdou T Tauri a jej jasnosť sa mení spolu s jasnosťou hviezdy. Hmlovina NGC 1554 bola tiež asociovaná s T Tauri, pozoroval ju Otto Struve v roku 1868, ale onedlho zmizla alebo nikdy neexistovala, a je známa ako "Struveho stratená hmlovina".
S hmlovinou NGC 1555, prípadne so samotnou hviezdou T Tauri, je možno asociovaný aj Herbig-Harov objekt.
Premenná hviezda typu T Tauri

Hviezdy typu T Tauri sú triedou premenných hviezd pomenovaných po ich prototype, T Tauri. Nachádzajú sa v blízkosti molekulárnych mrakov a sú identifikované ich optickou premenlivosťou a silnými chromosférickými čiarami.
Vlastnosti.
Sú to najmladšie viditeľné hviezdy. Ich povrchová teplota je podobná ako teplota hviezd hlavnej postupnosti rovnakej hmotnosti, ale sú viditeľne jasnejšie, pretože majú väčší polomer. Ich centrálna teplota je príliš nízka na spaľovanie vodíka, energiu však získavajú z gravitačnej kontrakcie, kým sa hviezda neustáli na hlavnej postupnosti. To trvá asi 100 miliónov rokov. Typicky rotujú v perióde 1 - 12 dní, čo je v porovnaní so Slnkom (27 dní) veľmi málo. Sú veľmi aktívne a premenlivé. Je známe, že na nich existujú veľké oblasti hviezdnych škvŕn a vykazujú intenzívne a premenlivé gama žiarenie a rádiové vlny, ktoré sú približne 1000-krát silnejšie ako Slnko. Väčšinou majú veľmi silný hviezdny vietor. Podľa ich spektra sa usudzuje, že majú väčší prebytok lítia ako Slnko a iné hviezdy hlavnej postupnosti, pretože lítium sa ničí pri teplote okolo 2 500 000 K.
Približne polovica hviezd typu T Tauri má protoplanetárne disky a väčšina týchto hviezd sa nachádza v dvojhviezdach.
Družica

Družica (iné názvy: satelit, obežnica, zriedkavo trabant) je astronomické teleso obiehajúce okolo centrálneho (ústredného) astronomického telesa.
Rozlišuje sa:
Prirodzená družica je prírodné astronomické teleso (spravidla mesiac). Umelá družica je umelé kozmické teleso, objekt vytvorený človekom, príp. inou inteligentnou bytosťou (pozri mimozemský život), ktorý sa pohybuje v prvom priblížení po uzavretej krivke okolo prírodného astronomického objektu.
Synchrónna družica je taká družica, ktorá obehne centrálne teleso práve za dobu jeho rotácie. Príkladom synchrónnej družice je geostacionárna družica.
Obežnica

Obežnica môže byť:
Brahma (hinduistický boh)

Brahma (-hlavný zaužívaný slovenský tvar, resp. prepis sanskritského nominatívu nahradzujúci koncové dlhé a krátkym) alebo Brahmá (-sanskritský nominatív; písmom dévanágarí: ब्रह्मा) alebo Brahman (-sanskritský kmeň; písmom dévanágarí: ब्रह्मन्) je hinduistický Boh - stvoriteľ vesmíru, ktorý spolu s Višnuom a Šivom tvoria Trimúrti, čiže 3 aspekty jedného Boha. Nemal by sa zamieňať s brahmanom (brahmou), čo je v hinduizme prvotná, neosobná, všadeprítomná a konečná duchovná realita.
V indickej mytológii sa Brahma demiurg rodí z kvetu lotosu vyrastajúceho z pupku spiaceho Višnua. Po stvorení vesmíru sa Višnu prebúdza a berie ho do svojej starostlivosti. Vývoj prebieha v kozmických cykloch. Jedna kalpa predstavuje deň Brahmu, ktorý trvá 4 320 000 000 pozemských rokov; rovnaký čas trvá aj noc Brahmu. Kalpa sa ďalej skladá z tisíca cyklov, z ktorých každý obsahuje štyri jugy. 30 dní a nocí Brahmu tvorí mesiac Brahmu (259 200 000 000 pozemských rokov). 12 mesiacov je rok Brahmu (3 110 400 000 000 pozemských rokov).
Trvanie vesmíru je ohraničené a je rovné dĺžke života Brahmu, zodpovedajúcej 100 rokom Brahmu, čo je 311 040 000 000 000 pozemských rokov; na konci ho Šiva ničí. Odhaduje sa, že teraz prebieha 51. rok Brahmu.
Rezidenciou Brahmu má byť Brahmaloka ("loka" - planéta), jedna z tzv. nebeských planét.
Peter Chudík

Peter Chudík (* 18. február 1961, Lipany) je bývalým predsedom Prešovského samosprávneho kraja. Do tejto funkcie bol zvolený v roku 2001. V roku 2005 bol v nej vo voľbách opäť potvrdený, rovnako ako v rokoch 2009 a 2013. V roku 2017 zvolený nebol.
Peter Chudík je absolventom Lekárskej fakulty UPJŠ. V roku 2002 vstúpil do HZDS. Bol riaditeľom Nemocnice s poliklinikou v Prešove, stal sa prvým prednostom Krajského úradu v Prešove, neskôr nastúpil na uvoľnený post poslanca NR SR.
V roku 2001 kandidoval za HZDS.
V roku 2003 ho vylúčili z HZDS, s Mečiarovými kritkmi "okolo Vojtecha Tkáča a Oľgy Keltošovej" potom vstúpil do Ľudovej únie z ktorej v roku 2004 vystúpil. V súčasnosti je vraj bez straníckej príslušnosti. V roku 2005 kandidoval za koalíciu Smer-HZD-SNS.
Od roku 2016 bol poslancom NR SR.
V júni 2017 oznámil, že sa o funkciu predsedu kraja s podporou SMER-SD chce uchádzať znovu novembrových krajských voľbách.
Kandidoval, ale nebol zvolený. Získal 30,62 %.
Na jeseň 2019 sa vzdal poslaneckého mandátu a pracoval na slovenskom konzuláte v Užhorode. V máji 2020 sa postu vzdal s platnosťou do konca mesiaca. Podľa Aktualit má byť odchod z rodinných dôvodov.
Stálica

Stálica môže byť:
Gravitačná kontrakcia

Gravitačná kontrakcia je proces, pri ktorom pôsobením vlastnej gravitácie medzi časticami vesmírneho telesa dochádza k jeho zmršťovaniu, pričom sa teleso zahrieva a obyčajne sa zrýchľuje jeho rotácia.
Gravitačná kontrakcia prebieha napríklad pri vzniku hviezd z chladných mračien medzihviezdneho plynu a prachu, keď sa mračno zmršťuje a zahrieva, pričom začína emitovať žiarenie.
Hoci sa protohviezdy dokážu ubrániť gravitačnému kolapsu tepelnou rovnováhou, zostávajú aj naďalej závislé od gravitácie. Teplota plynu v centrálnych častiach protohviezd po zastavení gravitačného kolapsu je ešte prinízka na syntézu jadier atómov plynu. Neprevyšuje 150 000°C. Nové hviezdy si musia i naďalej dopĺňať vyžarovanú energiu tepelnou energiou, ktorú získavajú gravitačným zmršťovaním sa, kontrakciou. Hviezda pri gravitačnej kontrakcií iba nepatrne zmenšuje svoj objem. Teplota a tlak vo hviezde, naopak, narastá.
Max Wolf

Maximilian Franz Joseph Cornelius Wolf (* 21. jún 1863, Heidelberg, Nemecko – † 3. október 1932, Heidelberg) bol nemecký astronóm, pionier astrofotografie.
Svoj Ph.D. získal na univerzite v Heidelbergu. Neskôr študoval v Štokholme, ale zakrátko sa vrátil do Heidelbergu, kde pôsobil do konca svojho života. Prevádzkoval observatórium (Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl) a pôsobil ako profesor astrofyziky.
Objavil stovky asteroidov (jeho prvým bol 323 Brucia), prvého trójana 588 Achilles a tisícky hmlovín a galaxií.
George Van Biesbroeck

George A. Van Biesbroeck (alebo Georges-Achille Van Biesbroeck) (* 21. január 1880, Gent, Belgicko – † 23. február 1974) bol belgicko-americký astronóm. Vykonával merania dvojhviezd, pozoroval kométy, planétky a mesiace planét. Objavil tri nové kométy, jedenásť planétok a niekoľko nov.
STS-108

STS-108 bola misia amerického raketoplánu Endeavour. Išlo o dvanásty let raketoplánu k Medzinárodnej vesmírnej stanici, pričom cieľom bola doprava zásob na stanicu a vystriedanie tretej základnej posádky štvrtou základnou posádkou.
Artemision (mys)

Artemision (, ) je mys v na severe ostrova Eubója v Grécku.
Mys je pomenovaný podľa Artemidinho chrámu ktorý tu stál v minulosti. Pri myse sa roku 480 pred Kr. odohrala bitka pri Artemisione.
Artemision

Artemision (po latinsky "Artemisium") môže byť:
Salamis

Salamis môže byť:
Salamina

Salamina (), v staroveku Salamis (starogr. "Σαλαμίς" – Salamis), (arvanitika "Κȣλλȣρι" (Kulluri)), v slovenčine v historických kontextoch aj Salamína, je grécky ostrov, uzatvárajúci ústie Eleusínskej zátoky a ležiaci v severnej časti Aiginského zálivu (Sarónskeho zálivu) Egejského mora, zhruba západne od Atén, na dohľad od prístavu Pireus. S rozlohou je najväčším z ostrovov Aiginského zálivu, najvyšší bod vápencového masívu tvoriaceho Salamínu dosahuje nad hladinou mora.
V roku 2011 tu žilo 39 283 obyvateľov, spadá do nomu Atika a administratívne je rozdelený medzi mestá Salamína, ležiace na západnom, a Ambelakia, ležiace na východnom pobreží. Salamína je obľúbeným výletným cieľom pre obyvateľov aténskej aglomerácie, je tu umiestnená aj hlavná základňa gréckeho vojenského loďstva.
História.
Salamínu osídlili grécke kmene Iónov.
Podľa legendárneho podania bol za čias trójskej vojny vládcom Salamíny kráľ Telamón, ktorého syn Aiás patril pred Trójou k najstatočnejším gréckym bojovníkom. Telamónov druhý syn Teukros potom založil na Cypre mesto Salamina (Cyprus).
Na prelome 7. a 6. storočia pred Kr. súperili o ostrov, ležiaci medzi nimi, mestá Megara a Atény, nakoniec sa stal súčasťou aténskeho panstva. 
V úžine pri východnom pobreží ostrova sa v roku 480 pred Kr. udiala bitka pri Salamíne, v ktorej spojené grécke loďstvo pod Temistoklovým vedením dosiahlo rozhodujúce víťazstvo nad početne silnejšou perzskou flotilou.
Zo Salamíny pochádzal starogrécky dramatik Euripides.
Neskôr ostrov pripadol Rímu a od roku 395 je súčasťou Východorímskej (Byzantskej) ríše. V 13. stor. ho ovládli Európania. Počas tohto obdobia mnohí obyvatelia Salamíny ostrov opustili, a tak bol v 14. stor. osídlený albánskymi Arvanitmi, ktorí sa považovali za Grékov. Od 15. stor. patrí ostrov Turkom. V tomto období sa na Salamínu utiahli mnohé grécke rodiny z Atiky a Atén. Na ostrove teda žili dve jazykové skupiny, Gréci a Arvaniti. Od roku 1831 je súčasťou Grécka. Počas 20. storočia sa na Salamíne usadili mnohí obyvatelia Atén. Na Salamíne žijú okrem grécky hovoriacich Grékov aj grécki Arvaniti.
Grécke ostrovy

Grécke ostrovy môže byť:
Iónske ostrovy

Iónske ostrovy sú skupina 5 veľkých (Korfu, Leukas, Ithaké, Kefallénia, Zakynthos) a asi 35 menších ostrovov v Iónskom mori pri západnom pobreží Grécka. Ráta sa k nim často aj ostrov Kythira a Andikythira južne od Peloponézu.
Časté zemetrasenie, často turistické strediská.
Zoznam hlavných Iónskych ostrovov:
Dejiny Iónskych ostrovov.
Od najstarších čias boli súčasťou gréckej (antickej) civilizácie. V priebehu 3. storočia pred n.l. sa stali súčasťou Rímskej ríše, po jej rozdelení v 3. storočí n.l. sa stali súčasťou Východorímskej ríše. Súčasťou Byzantskej ríše boli do roku 1186, keď ich získali západoeurópski križiaci. Od konca 14. storočia niektoré ostrovy ovládli Benátky (najmä Korfu, od roku 1386). Za napoleonských vojen ich v roku 1797 (po zrušení samostatnosti Benátskej republiky) ovládli Francúzi. V roku 1799 bola francúzska armáda z Iónskych ostrovov vypudená ruskou armádou a cár Pavol I. prehlásil územie siedmych ostrovov za republiku (pod názvom "Republika siedmych spojených ostrovov") pod spojeným rusko-osmanským protektorátom. V roku 1807, po podpise mierovej dohody medzi Ruskom a Francúzskom v Tylži, ostrovy opäť prešli pod francúzsku okupáciu, ale v roku 1809 ich obsadili Briti. V roku 1815 bol rozhodnutím diplomatov na Viedenskom kongrese utvorený "Spojený štát siedmych iónskych ostrovov", ktorý bol formálne samostatným štátnym útvarom, ale v praxi ostal pod britským protektorátom, a to až do roku 1864. V tomto roku sa územie Iónskych ostrovov pripojilo ku Gréckemu kráľovstvu.
Sporady

Sporady (po grécky "Sporades") je označenie pre:
Severné Sporady

Severné Sporady je sústrovie asi 80 malých skalnatých ostrovov na sever od ostrova Eubója. Celková rozloha ostrovov je .
Patria sem ostrovy:
Južné Sporady

Južné Sporady (po grécky "Nóties Sporádes") je súostrovie asi 50 ostrovov pri západnom pobreží Turecka. Celková rozloha . V rokoch 19111943 patrili všetky Južné Sporady okrem najsevernejších ostrovov (najmä Ikaria a Samos) Taliansku a volali sa Dodekanéz. Niektorí geografi do Južných Sporád zaraďujú aj všetky severnejšie Východoegejské ostrovy až po vrátane Lesbos.
Patria sem ostrovy:
Východoegejské ostrovy

Východoegejské ostrovy sú všetky ostrovy pri pobreží Turecka od ostrova Gökçeada na severe po Rodos na juhu. 
Patria sem:
Severoegejské ostrovy

Severoegejské ostrovy (zastarano Trácke ostrovy) sú ostrovy na sever od Východegejských ostrovov, teda najmä ostrovy:
Egejské ostrovy

Egejské ostrovy môžu byť:
Argosarónske ostrovy

Argosarónske ostrovy je označenie pre Sarónske ostrovy a Argolské ostrovy.
Petr Kanko

Petr Kanko (* 7. február 1984, Příbram) je český hokejista.
Petra Kanku draftoval klub NHL Los Angeles Kings v úvodnom drafte v roku 2002 v 3. kole ako 66. v poradí. Prvý zápas v NHL odohral 16. decembra 2005. V zápase Anaheim Mighty Ducks - Los Angeles Kings sa mu podarilo gólom prispieť k víťazstvu Los Angeles 4:3 po samostatných nájazdoch.
Kyklady

Kyklady () sú súostrovie na juhozápade Egejského mora pri juhovýchodnom pobreží Grécka. Pozostávajú z asi 220 ostrovov. Celková rozloha je . Ostrovy sú pozostatok pevniny Egeida, ktorá sa prepadla v treťohorách. Južné ostrovy sú čiastočne alebo úplne vulkanické (napr. Milos, Thira). Kyklady sú oblasť častých zemetrasení a početných minerálnych prameňov. 2/3 obyvateľov žijú na 5 najväčších ostrovoch Naxos, Andros, Tinos, Paros a Milos.
Hlavné ostrovy sú:
Théra

Théra môže byť:
Sarónske ostrovy

Sarónske ostrovy sú ostrovy v Aiginskom zálive (známy aj ako Sarónsky záliv): Ejina (Egina, Aigina), Salamina, Agkistri a Poros. Najmä Ejina je pre blízkosť k Aténam obľúbeným výletným cieľom Aténčanov.
V širšom zmysle je to označenie rovnocenné s označením Argosarónske ostrovy.
Argolské ostrovy

Argolské ostrovy sú ostrovy v Grécku pri Argolskom zálive:
Reinhold Ewald

Reinhold Ewald (* 18. december 1956, Mönchengladbach, Nemecko) je nemecký fyzik a kozmonaut.
Narodil sa v Mönchengladbachu. V roku 1983 získal diplom z experimentálnej fyziky na Univerzite v Kolíne a v roku 1986 doktorát z filozofie a nižší stupeň z ľudskej psychológie. 
V roku 1990 bol vybratý do Nemeckého astronautického tímu, ktorý sa pripravoval pre '92 misiu na orbitálnu stanicu Mir. Bol náhradník kozmonauta Klausa-Dietricha Fladea pre let Sojuz TM-14. V roku 1995 začal trénovať pre druhú nemeckú misiu na Mir. Vo februári 1997 letel na Mir loďou Sojuz TM-25, kde strávil 19 dní a pristál loďou Sojuz TM-24. Pracoval na biomedicínskych a materiálno-technických experimentoch a vykonal operačné testy pre Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Vo februári 1999 sa pripojil k výcviku kozmonautov ESA v Európskom astronautickom centre (EAC) v nemeckom Kolíne.
Je ženatý a má tri deti. Rád trávi voľné chvíle s rodinou a je členom amatérskeho divadla. Jeho najobľúbenejším športom je futbal a je držiteľom čierneho opasku v karate.
Lev Stepanovič Ďomin

Lev Stepanovič Ďomin (; * 11. január 1926, Moskva – † 18. december 1998, Hviezdne mestečko) bol sovietsky kozmonaut, ktorý letel v misii Sojuz 15.
Ďomin získal doktorát na Žukovského vojenskej letecko-inžinierskej akadémii ("Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н. Е. Жуковского") a hodnosť plukovníka sovietskych leteckých síl. V roku 1982 odišiel od kozmického programu a venoval sa hlbokomorskému výskumu. Zomrel na rakovinu v roku 1998.
Sojuz 13

Sojuz 13 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Išlo o druhý skúšobný let prekonštruovanej lode Sojuz, ktorá prvýkrát letela ako Sojuz 12.
Priebeh letu.
Loď odštartovala s pomocou rovnomennej nosnej rakety z kozmodrómu Bajkonur 18. decembra 1973. Mala dvojčlennú posádku, kozmonautov Lebedeva a Klimuka. Najskôr bol preverený orientačný systém a zprevádzkované prístrojové vybavenie lode. Potom nasledovalo vyzlečenie skafandrov a korekcia dráhy. Táto kozmická loď bola špeciálne upravená tak, aby vyniesla veľký fotoaparát pre astrofyzikálne pozorovania. Použitím tohto prístroja Orion 2 obaja kozmonauti vyhotovili ultrafialové fotografie 3 000 hviezd a spektroskopické fotografie Zeme. Naspäť na Zem priviezli viac ako 10 000 snímok. Ďalej boli uskutočnené biologické experimenty v laboratóriu OAZIS 2 a kontrola zdravotného stavu kozmonautov. Ku koncu letu si obaja kozmonauti obliekli skafandre a po kontrole riadenia automaticky pristáli vo vlastnej kabíne za pomoci padákov. Pristáli po 188 hodinách letu, tj. takmer ôsmich dňoch na území Kazachstanu.
Nový variant Sojuzu počas testov palubných systémov obstál veľmi dobre.
Mikrovlnové pozadie

Mikrovlnové pozadie (iné názvy: CMB (Cosmic microwave background), mikrovlnné pozadie, (kozmické/vesmírne) mikrovlnové/mikrovlnné žiarenie pozadia, mikrovlnové/mikrovlnné žiarenie kozmického/vesmírneho pozadia, rádiové žiarenie kozmického pozadia, reliktové/reliktné (kozmické) žiarenie, zvyškové žiarenie, pozostatkové žiarenie) je elektromagnetické žiarenie, ktoré prichádza z vesmíru zo všetkých smerov a je pozostatkom z obdobia krátko po veľkom tresku. V tom čase bol vesmír vyplnený hustou a horúcou plazmou, fotóny sa neustále zrážali s voľnými elektrónmi, hmota a žiarenie mali rovnakú teplotu. Vesmír sa ale ochladzoval a po dosiahnutí teploty okolo 3 000 kelvinov sa voľné elektróny spojili s jadrami a vytvorili stabilné atómy vodíka a hélia. Hmota sa tak stala pre žiarenie priehľadná a žiarenie sa ďalej vyvíjalo nezávisle. Dnes je najvýznamnejším zdrojom poznatkov o mladom vesmíre a predmetom intenzívneho výskumu.
V súčasnosti je toto žiarenie tak posunuté k červenej časti spektra, že sa nejaví ako svetlo ale ako mikrovlny.
Podľa teórie štandardného modelu vesmíru sa 379 tisíc rokov po veľkom tresku oddelilo žiarenie od hmoty s počiatočnou teplotu okolo 3 000 kelvinov a dnes by malo mať teplotu 5 až 10 kelvinov. George Gamow, Ralph Alpher a Robert Herman takto predpovedali reliktové žiarenie už v roku 1948.
Reliktové žiarenie objavili v roku 1965 Arno Penzias a Robert Wilson, v roku 1978 za tento objav boli ocenení Nobelovou cenou za fyziku. Reliktové žiarenie v súčasnosti svojimi charakteristikami zodpovedá žiareniu absolútne čierneho telesa s teplotou okolo 2,73 K a najväčšiu intenzitu má pri vlnovej dĺžke 2 – 3 milimetrov. Objav reliktového žiarenia bol silným dôkazom podporujúcim teóriu veľkého tresku.
Gravitačný kolaps (astronómia)

Gravitačný kolaps je proces, pri ktorom sa z hviezdy stáva čierna diera. Na stred hmotnejšej hviezdy pôsobia (hmotnosťou) všetky častice, ktoré na nej sú. Premeny častíc, vypúšťanie energie a ostatné deje v hviezde spôsobujú, že častice na jej povrchu sú "odtláčané" von, aj keď hviezdu vplyvom jej gravitácie nikdy neopustia. Keď sa minie "hviezdne" palivo, už častice padajú voľne k stredu hviezdy. Vzniká obrovská hustota s obrovskou hmotnosťou. V prípade, že je hviezda ťažká, v jej strede vzniká singularita - miesto s nekonečnou hmotnosťou a hustotou, lebo hviezda sa pod vplyvom vlastnej gravitácie zmršťuje viac a viac. V momente, keď jej gravitácia bude silná dosť na to, aby z nej neuniklo ani svetlo, vzniká čierna diera.
Priemer

Priemer môže byť:
Singularita

Singularita môže byť:
Kennedyho vesmírne stredisko

Kennedyho vesmírne stredisko (; skratka: "KSC"; alebo "John F. Kennedy Space Center", pôvodne známe ako "NASA Launch Operations Center") je kozmodróm NASA na ostrove Merritt na Floride v Spojených štátoch. Nachádza sa na pol ceste medzi Miami a Jacksonville. Je 55 km dlhé a 10 km široké a jeho celková rozloha je 567 km² a pracuje tam okolo 17 000 ľudí. Vesmírne stredisko je obľúbenou turistickou destináciou a má aj vlastné centrum pre návštevníkov a verejné turistické trasy. Pretože na veľkej časti územia je obmedzený rozvoj infraštruktúry, stredisko zároveň slúži aj ako dôležitá prírodná rezervácia.
Štarty rakiet a raketoplánov sú v súčasnosti riadené zo štartovacieho komplexu 39, kde sa nachádza aj Vehicle Assembly Building. 6 km na východ sú dve štartovacie rampy. 8 km južne je priemyselná zóna vesmírneho strediska, kde sú umiestnené aj administratívne budovy a podporné zariadenia.
Najvýznamnejšou budovou je VAB (Vehicle Assembly Building), v ktorej sa uskutočňujú kontroly, opravy a úpravy raketoplánov pred každým štartom. Odtiaľ sa raketoplán prepraví na príslušnú odpaľovaciu rampu pomocou pásového transportéru ( "Crawler Transporter") - zdolanie 5,5 km dlhej trasy trvá celý deň.
Pristávacia dráha pre raketoplány je široká 120 m a dlhá viac ako 5 km.
Návštevnícke centrum.
Návštevnícke centrum () obsahuje veľa rôznych expozícií, napr:
Okrem toho sú v cene vstupenky zahrnuté autobusové výpravy k niekoľkým vzdialenejším objektom:
Teória

Teória je súbor tvrdení o predmete výskumu, ktoré v danej etape poznania považujeme za pravdivé. Vyžaduje sa, aby nebola v rozpore so súčasnými skúsenosťami a výsledkami experimentov a bola vnútorne konzistentná. Teória je zovšeobecnením skúseností z praxe. Teória často predpovedá vlastnosti a javy, ktoré v čase formulovania teórie ešte neboli prakticky pozorované. Ak sa takéto predpovede potvrdia, je to silný dôkaz o pravdivosti teórie, ak sa nepotvrdia, tak je daná teória falzifikovaná a musí sa preformulovať, alebo musí vzniknúť úplne nová teória. 
Pojem sa používa jednak v protiklade k čistej skúsenosti, ako aj k hypotéze. Po zistení faktov prostredníctvom skúsenosti a experimentu nasleduje jednotný, bezrozporný a — pokiaľ možno — matematický popis faktov a tiež ich vysvetlenie na základe zákonitostí a príčin. Ak je však také vysvetlenie možné, ale nie je vylúčené alternatívne vysvetlenie, zostáva viac-menej pravdepodobnou hypotézou. Až podaním dôkazu, že jedine dané vysvetlenie zodpovedá faktom, nadobúda hodnosť teórie.
Podľa Vladimíra Neffa je teória hypotéza, ktorá sa osvedčila vo vedeckej praxi.
Kritériá vedeckej teórie.
Pre to aby bola teória považovaná za vedeckú, musí:
Akákoľvek hypotéza alebo domnienka je považovaná za vedeckú iba ak spĺňa väčšinu alebo ideálne všetky prv uvedené kritériá. Čím menej kritérií jej vyhovuje, tým menej vedecká je. Ak vyhovuje napr. len dvom z uvedených kritérií, nemôže byť v žiadnom zmysle slova považovaná za vedeckú.
John Greenleaf Whittier

John Greenleaf Whittier (* 17. december 1807, Haverhill, Massachusetts, USA – † 7. september 1892, Hampton Falls, New Hampshire, USA) bol americký kvakerský básnik a abolicionista.
Životopis.
Narodil sa v rodine námezdného roľníka - kvakera. Už od detstva poznal, čo je to bieda a ťažká práca. 
Od roku 1828 sa zaoberal novinárskou a publicistickou činnosťou ako spolupracovník rôznych periodík. Do dejín americkej literatúry sa zapísal ako klasický básnik abolicionizmu. Jeho básne zasvätené boju za oslobodenie černochov z otroctva sú zobrané v knihe „Hlasy slobody“ (1846). 
Zúčastnil sa bezprostredne politického boja. V roku 1833 podpísal spolu s inými abolicionistami protiotrokársku deklaráciu; pripravoval verejné petície, vystupoval v tlači aj na verejných zhromaždeniach s propagandou abolicionistických ideí. Napriek kvakerskej dogme „neodporovať zlu“, ktorej sa básnik skôr pridržiaval, ospevoval v období občianskej vojny 1861 – 1865 vo svojich básňach zobraných do zbierky "V dobe vojnovej" (1864) spravodlivý boj proti otroctvu. 
Medzi najlepšími básnickými zbierkami napísanými na iné témy vyniká cyklus básní „Piesne práce“ (1850) v ktorých oslavuje ľudí Nového Anglicka. Zaslúženého uznania dosiahla aj autobiografická báseň „Zapadnutí snehom. Zimná idyla.“ (1866), ktorú napísal podľa živých spomienok z mladosti v ktorej opisuje prírodu rodného štátu Massachusetts.
Simon Marius

Simon Marius (* 10. január 1573 – † 26. december 1624) bol nemecký astronóm. Narodil sa v Gunzenhausene, ale takmer celý život prežil v meste Ansbach.
V roku 1614 publikoval Marius svoju prácu "Mundus Iovialis" popisujúcu planétu Jupiter a jej mesiace. V nej prehlásil, že objavil štyri mesiace planéty o niekoľko dní skôr ako Galileo. Rozpútal sa spor s Galileom, ktorý Maria obvinil nielen z klamstva, ale tiež z toho, že okopíroval jeho prácu a teda, že jeho "Mundus Iovialis" je obyčajným plagiátom. Dnes sa zdá byť možné, že Marius objavil mesiace nezávisle, ale prinajmenšom o niekoľko dní neskôr ako Galileo. Bez ohľadu na spor o prioritu faktom je, že mytologické mená týchto mesiacov, pod akými ich poznáme dodnes, im dal Marius. Io, Europa, Callisto sú pomenované podľa Diových mileniek a Ganymedes po Diovom obľúbencovi, ktorého vládca bohov spravil na svojom dvore čašníkom.
Simon Marius tiež prehlasoval, že je objaviteľom galaxie Andromeda, tá však bola známa už stredovekým arabským astronómom.
Biela diera

Biela diera je hypotetické kozmické teleso, ktoré bolo pôvodne pod svojím gravitačným polomerom (pod horizontom udalostí), ale explozívnym procesom rozširovania s dostatočnou energiou (procesom opačným ako gravitačný kolaps) sa dostalo nad gravitačný polomer, a zrazu sa stalo viditeľným pre pozorovateľa v okolitom priestore. Biela diera sa odlišuje od čiernej diery tým, že sa nachádza pod svojím gravitačným polomerom na začiatku explozívneho procesu, kým čierna diera je v ňom na konci gravitačného kolapsu. Z hľadiska pozorovaní účinky bielej diery nemožno odlíšiť od účinkov čiernej diery. Ak energia explozívneho procesu nie je dostatočná a prevládne nad ňou gravitačná sila telesa, len čo sa teleso dostane nad horizont udalostí, začne v ňom prebiehať gravitačný kolaps a teleso sa opäť dostane pod gravitačný polomer. Takéto teleso (sivú dieru) vzdialený pozorovateľ nemôže vidieť. Biela diera a sivá diera majú teoretický význam v kozmológii pri vysvetľovaní niektorých dôsledkov veľkého tresku. Existencia žiadnej bielej diery zatiaľ nebola potvrdená.
Zoznam poslancov Banskobystrického samosprávneho kraja (2005 – 2009)

Zoznam poslancov Banskobystrického samosprávneho kraja zvolených vo volebnom období 2005 – 2009.
Carl Friedrich Gauß

(Johann) Carl Friedrich Gauß (lat. forma mena Carolo Friderico Gavss) (* 30. apríl 1777, Braunschweig – † 23. február 1855, Göttingen) bol nemecký astronóm, matematik a fyzik, jeden z najväčších matematikov a fyzikov všetkých čias. Zaoberal sa teóriou čísel, matematickou analýzou, geometriou, geodéziou, magnetizmom, astronómiou a optikou.
Zázračné dieťa.
C. F. Gauß sa narodil ako syn murára a vodného majstra. Počítať vraj vedel skôr, ako dobre hovoriť. Čítať sa naučil skoro sám. Keď mal tri roky, stalo sa, že opravil zle spočítanú výplatu. No najslávnejšia historka z jeho detstva hovorí o tom, že ako deväťročný školák dokázal za niekoľko sekúnd správne spočítať súčet všetkých čísel od jeden do sto; a pritom odvodiť všeobecný postup pre súčet aritmetického radu. Keď to videl jeho učiteľ, hneď mu zohnal učebnicu matematiky.
Štúdiá.
V roku 1788 (v jedenástich rokoch) Carl začal študovať na gymnáziu. Keď Carl Gauß dostal od miestneho vojvodu štipendium, začal v roku 1792 študovať na Brunswick Collegium Carolinum. Tu Carl Gauß nezávisle „znovuobjavil“ Bodeov zákon, binomickú vetu, aritmetický a geometrický priemer, zákon kvadratickej reciprocity a vetu o prvočíslach. S pomocou tohto šľachtica študoval v rokoch 179599 na univerzite v Göttingene a na univerzite v Helmstede. Vo svojej dizertačnej práci Carl opísal ako prvý matematik dôkaz o platnosti tzv. základnej vety algebry (každá algebrická rovnica má aspoň jedno možné riešenie).
Vedecká kariéra.
Od roku 1807 Carl Gauß pôsobil ako profesor astronómie a riaditeľ hvezdárne v Göttingene. V júni 1801 sa rozhodol predpovedať dráhu planétky Ceres, ktorá bola pozorovaná iba na deviatich stupňoch celej dráhy, skôr ako zmizla za Slnkom. Keď Heinrich Wilhelm Olbers planétku Ceres znovu objavil, bola presne tam, kde ju Carl Gauß predpovedal. Gauß pre výpočet jej dráhy použil svoju novú aproximačnú metódu tzv. metódu najmenších štvorcov. To zabezpečilo Gaußovi veľkú popularitu a úctu.
Gaußovo vedecké dielo je veľmi rozsiahlev matematike sa preslávil aj svojimi výskumami v oblasti štatistiky a pravdepodobnosti (tzv. Gaußova krivka ako základné rozloženie pravdepodobnosti), tiež sa zaoberal matematickou analýzou (napr.: teória dvojitého a trojitého integrálu) či funkciami komplexnej premennej a teóriou čísel.
V geometrii bol Carl Gauß tým, kto ako prvý odhalil nedostatky v euklidovskej geometriizmenou piatej Euklidovej axiómy objavil princípy hyperbolickej geometrie (jedna z geometrií zakriveného priestoru), aj keď tieto svoje objavy nikdy počas svojho života nezverejnil.
Carl Friedrich Gauß sa zaoberal aj fyzikou, vo svojich fyzikálnych výskumoch sa pritom venoval najmä zemskému magnetizmu (správne teoreticky určil polohu južného magnetického pólu Zeme), spoločne s fyzikom Wilhemom Eduardom Weberom sa zaoberal aj štúdiom elektromagnetizmu. V roku 1833 spolu skonštruovali a postavili prvú linku elektromagnetického telegrafu na svete, a to v Göttingene; dlhú 1,2 km.
New Hampshire

New Hampshire je malý americký štát na severe Nového Anglicka. Leží východne od Vermontu, severne od Massachusetts, južne od Quebecu, Kanada, a západne od Maine jednu stranu omýva Atlantický oceán.
Aleksander Wolszczan

Aleksander Wolszczan [čítaj: aleksander volščan] (* 29. apríl 1946, Szczecinek, Poľsko) je poľský astronóm, objaviteľ prvých planét mimo slnečnú sústavu.
Životopis.
V roku 1969 ukončil Univerzitu Mikuláša Kopernika v Toruni. V roku 1973 absolvoval stáž v Ústave Maxa Plancka v Bonne. V roku 1975 získal na materskej univerzite doktorát z fyziky za prácu venovanú pulzarom. Od roku 1982 je trvale v zahraničí.
V októbri 1991 s pomocou rádioteleskopu v Arecibo (Portoriko) objavil prvé tri planéty mimo slnečnú sústavu (tzv. extrasolárne planéty), ktoré krúžia okolo pulzaru PSR B1257+12 v súhvezdí Panny. Objav bol oficiálne oznámený na zjazde Americkej astronomickej spoločnosti v Atlante v januári 1992. Dňa 22. marca 1994 publikoval úplné výsledky svojho objavu. Vo februári 2005 na konferencii v Aspene v Colorade oznámil, že spolu s Maciejom Konackim objavil v tomto systéme ešte štvrtú planétu.
Od roku 1992 vedie výskum a prednáša ako profesor astronómie a astrofyziky na Štátnej univerzite v Pensylvánii (Penn State) a na svojej materskej univerzite. Bol ocenený časopisom "Nature" ako autor jedného z 15 základných objavov z fyziky, ktoré tento časopis publikoval. Je členom Poľskej akadémie vied.
John Winthrop (astronóm)

John Winthrop (* 19. december 1714, Boston, Massachusetts, USA – † 3. máj 1779, Cambridge) bol americký astronóm.
Životopis.
Narodil sa v Bostone do významnej rodiny. Jeho pra-pra-pra-starým otcom bol John Winthrop, zakladateľ kolónie Massachusetts Bay.
Bol profesorom matematiky a prírodnej filozofie na Harvard College a viedol korešpondenciu s Kráľovskou spoločnosťou v Londýne — jeden z prvých amerických intelektuálov, ktorý bolv Európe braný vážne. Do dejín sa zapísal pokusom vysvetliť veľké zemetrasenie v Lisabone v 1755 ako vedecký (nie náboženský) fenomén a svojou cestou na Newfoundland v roku 1761, kde pozoroval prechod Venuše .
Ako zastupujúci prezident slúžil na Harvarde v roku 1769 a znova v roku 1773; ale v obidvoch prípadoch vzhľadom na svoj vek odmietol plnú funkciu. Počas deviatich mesiacov v rokoch 1775-1776, keď sa Harvard presťahoval do Concordu, Winthrop býval v dome, ktorý sa stal neskôr slávny ako "The Wayside", domov Louisy Alcottovej a Nathaniela Hawthorna.
Josep Comas i Solà

Josep Comas i Solà (po katalánsky) alebo José Comas y Solá (po španielsky) (* 19. december 1868, Barcelona, Španielsko – † 2. december 1937, Barcelona, Španielsko) bol španielsky (katalánsky) astronóm.
Pozoroval planéty vrátane Marsu a Saturna, meral periódy ich rotácií. Napísal aj pár populárno-vedeckých kníh o astronómii a bol prvým prezidentom "Sociedad Astrónomica de España y América". Objavil periodickú kométu 32P/Comas Sola a spoluobjavil neperiodickú kométu C/1925 F1 (Shajn-Comas Sola). Tiež objavil niekoľko planétok.
Planétka 1102 Pepita (z jeho prezývky Pepito) a 1655 Comas Sola sú pomenované po tomto astronómovi.
V roku 1907 tvrdil, že pozoroval tmavnutie okrajov Saturnovho mesiaca Titan, prvý dôkaz, že mesiac má atmosféru.
Harold Elliot Varmus

Harold Elliot Varmus (* 18. december 1939, Oceanside, New York, USA) je americký biológ, držiteľ Nobelovej ceny. Spoločne s Johnom Michaelom Bishopom získali Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu v roku 1989 za objav bunkového pôvodu retrovírusových onkogénov.
Od januára 2000 bol prezidentom "Memorial Sloan-Kettering Cancer Center" v New Yorku. V rokoch 1993 až 2000 bol riaditeľom Národného inštitútu zdravia (NIH, USA). Pred rokom 1993 bol členom fakulty na Kalifornskej univerzite v San Franciscu. Je spoluzakladateľom a predsedom dozornej rady „Verejnej vedeckej knižnice“ ("Public Library of Science", USA). Titul B.A. získal na Amherst College, titul M.A. na Harvardovej univerzite a titul M.D. na "Columbia University".
Zoznam poslancov Nitrianskeho samosprávneho kraja (2005 – 2009)

Zoznam poslancov Nitrianskeho samosprávneho kraja zvolených vo volebnom období 2005-2009.
NGC 604

NGC 604 je hviezdna asociácia a oblasť ionizovaného vodíka v súhvezdí Trojuholník, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. septembra 1784. Nachádza sa v severovýchodnej časti Galaxie Trojuholník.
Je to najväčšia oblasť ionizovaného vodíka v tejto galaxii, má priemer 1 500 ly a prevyšuje všetky hviezdotvorné oblasti v našej Galaxii. Plyn tejto emisnej hmloviny svieti preto, pretože je k tomu vybudený ultrafialovým žiarením z centrálnej hviezdokopy. Hviezdy tejto hviezdokopy sú natoľko hmotné a svietivé, že väčšinu svojho žiarenia už vyžarujú v ultrafialovej oblasti spektra a vo viditeľnom spektre sú menej výrazné.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12.
Zoznam poslancov Prešovského samosprávneho kraja (2005 – 2009)

Zoznam poslancov Prešovského samosprávneho kraja zvolených vo volebnom období 2005-2009.
NGC 1365

NGC 1365 je galaxia v súhvezdí Pec, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 2. septembra 1826. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,5.
Je to špirálová galaxia s priečkou. Jej uhlový priemer je 8,0 krát 3,5 oblúkových minút, skutočný priemer je približne 186 500 svetelných rokov. Hmotnosť galaxie sa rovná 170 miliárd hmotností Slnka, jej absolútna jasnosť je až -21,9 magnitúd. Táto galaxia je obrovským rodiskom hviezd, o čom svedčia masívne špirálové ramená plné mladých modrých hviezd a tmavých mrakov medzihviezdnej hmoty. 
Zdroj.