burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
São Jorge (sopka)

São Jorge je neaktívna sopka, nachádzajúca sa na rovnomennom ostrove v Atlantiku. Sopka pokrýva prakticky celý, dlhý a len široký ostrov.
Vulkán eruptoval pozdĺž trhlinovej zóny, tiahnucej sa naprieč celým ostrovom. Spravidla pokojné erupcia bazaltových láv si však vyžiadali aj niekoľko obetí na životoch, v roku 1580 výbuch sopky usmrtil desať a v roku 1808 osem ľudí. Posledná erupcia sa odohrala v roku 1907, pričom išlo o podmorskú erupciu pri južnom kraji ostrova (v predĺžení trhlinového zlomu).
Parti

Parti (zastarano "Partovia"; po staroperzsky "Parthava", po latinsky "Parthi", po grécky "Πάρθοι") je:
Ako etnikum boli Partovia národom iránskeho pôvodu s príbuzenskými väzbami k Peržanom, Médom a Skýtom.
Prvé zmienky o Partoch pochádzajú zo 6. storočia pred Kr., kedy si ich územie podrobil zakladateľ perzskej ríše Achajmenovcov Kýros II. Veľký (559 – 530 pred Kr.). Satrapiu Partiu potom v nasledujúcich tristo rokoch čakal rovnaký osud ako väčšinu iránskych krajov – po Achajmenovcoch tam vládol Alexander Veľký, potom jednotliví diadochovia a nakoniec macedónska dynastia Seleukovcov (zhruba od roku 310 pred Kr.), ktorých králi sídlili v Sýrskej Antiochii. 
Za vlády Seleuka II. (246 – 225 pred Kr.) využil vtedajší partský satrapa Andragorás slabosť ústrednej moci v Antiochii a osamostatnil sa. Jeho krátku vládu ukončil vpád Parnov, národa spriazneného s Partmi, ktorého príslušníci kočovali severovýchodne od hraníc Partie. Parnovia vedení náčelníkom Arsakom ovládli postupne celé územie Partov, prešli tu k usadlému spôsobu života a veľmi rýchlo splynuli s miestnou populáciou – už v 3. storočí pred Kr. je vládnuci parnský rod Arsakovcov označovaný ako partský.
Arsakovci v priebehu 2. storočia pred Kr. dobyli od Seleukovcov celý Irán aj Mezopotámiu a začali používať starý achajmenovský titul kráľ kráľov. Ďalších tristo rokov sa stala partská ríša nielen nespornou veľmocou na Prednom východe, ale aj jedným z protihráčov rodiaceho sa rímskeho impéria. Konflikty s Rímom sú aj najlepšie zdokumentovanou časťou partských dejin, pretože im z pochopiteľných dôvodov venovali pozornosť grécko-rímski spisovatelia (Crassova porážka pri Karrh je z bitiek, v ktorých sa Rimania a Parti stretli, zrejme najznámejšou).
Väčšinu funkcií pri arsakovskom dvore v Ktésifone zaujímala po celý čas trvania ríše parnsko-partská nobilita a tomu zodpovedal aj zvyšujúci sa význam partského jazyka ako komunikačnej reči, aj keď texty, ktoré sa zachovali pochádzajú prevažne až z čias vlády perzských Sásánovcov. Iránske vplyvy rovnako postupne celkom vytlačili povrchnú helenizáciu partských krajov z čias Alexandra Veľkého a Seleukovcov. 
Partská elita si udržala svoje postavenie aj po páde arsakovskej ríše v dvadsiatych rokoch 3. storočia po Kr. Prvý sásánovský kráľ Ardašír I. presadzoval politiku dorozumnenia a v tom ho nasledovali aj jeho nástupcovia. Napriek tomu krok za krokom postupovalo poperzšťovania Iránu, aj keď partský jazyk zostal jednou z komunikačných rečí až do 9. storočia po Kr. Dôkazom o sile partských tradícií po rozklade arsakovskej ríše sú napríklad náboženské texty jednej manicheiskej sekty, ktoré sa našli v strednej Ázii a ich jazykom je partčina.
Satrapia

Satrapia je názov základnej administratívnej jednotky v perzskej ríši Achajmenovcov (550 – 330 pred Kr.), v ríši Alexandra Veľkého a ríši Seleukovcov (312 – cca 140, resp. 64 pred Kr.). Na ich čele stál satrapa, staroperzský chšaçapávan (ochranca krajiny), zodpovedný za správu a finančníctvo v danom obvode. Satrapovia existovali aj neskôr, za partských Arsakovcov (247 pred Kr. – 224 po Kr.) aj perzských Sásánovcov (224 – 651 n. l.), vtedy to bola však nižšia hodnosť, pretože tieto štáty sa skladali z niekoľkých lokálnych kráľovstiev (v Partskej ríši ich bolo podľa Plinia Staršieho celkom osemnásť).
Pretože systém satrapií sa sformoval v achajmenovskom období – Alexander Veľký a Seleukovci ho vlastne len prevzali – je potrebné ho priblížiť práve na príklade starej perzskej ríše.
Systém satrapií za Achajmenovcov.
Názory odborníkov na čas vzniku achajmenovskej správnej štruktúry sa výrazne rozchádzajú. Niektorí bádatelia veria Herodotovmu výkladu, že satrapie vytvoril tretí achajmenovský kráľ Dareios I., iní usudzujú, že museli existovať už oveľa skôr, snáď už v čase zakladateľa perzskej ríše Kýra Veľkého (559 – 530 pred Kr.). Predmetom diskusií je aj ich počet a rozloha, pretože detailný opis členenia ríše sa zachoval až z čias macedónskej nadvlády po roku 330 pred Kr.
Na základe posledných poznatkov sa dá konštatovať, že od 5. storočia existovalo v perzskej ríši pravdepodobne 24 takzvaných hlavných satrapií:
Z hlavných satrapií malo najväčší význam sedem, pri ktorých je uvedené správne stredisko – Lýdia, Babylonia, Egypt, Média, Párs, Baktria a Arachózia. Všetky boli obsadzované výlučne Iráncami (vždy priamo kráľom) a vo všetkých úradovali osoby nejak zviazané s achajmenovským rodom (princovia, manželia princezien, potomkovia Dareiových pomocníkov v boji s uchvatiteľom Gaumátom atď.). Význam týchto satrapií súvisel hlavne s tým, že išlo o bývalé centrá monarchií, z ktorých bola perzská ríša „poskladaná“: Lýdskej ríše, novobabylonskej ríše, Egypta, Médskej ríše, Pársu ako kolísky dynastie, Baktrijskej (Kajanovskej) ríše a Sámanskej ríše. Niekedy sa o nich hovorí ako o veľkých satrapiách, pretože ich predstavitelia mali vplyv aj na susedné hlavné satrapie a do určitej miery ich kontrolovali (satrapa Lýdie Kapadóciu, satrapa Babylonie Asýriu, satrapa Egypta Líbyu atď.).
Takmer každá hlavná satrapia pozostávala z väčšieho či menšieho počtu malých satrapií. Dobrým príkladom je v tomto ohľade Lýdia, tvorená vlastnou Lýdiou, Frýgiou pri Hellesponte, Káriou a Veľkou Frýgiou. Malé satrapie boli neskôr často dedičné, na rozdiel od vyššie zmienených satrapií veľkých a z prevažnej časti aj ostatných satrapií hlavných (tam však niekedy zastával úrad satrapa lokálny kráľ). Existencia celej rady malých satrapií je sporná, pretože dobová terminológia je nejednotná a dvojznačná.
Bibliografia.
B. Jacobs, "Die Satrapienverwaltung im Perserreich zur Zeit Darius’ III.", Wiesbaden 1994.
Paleokartografia

Paleokartografia je náuka o predhistorických mapách (o mapových pamiatkach z dôb, kedy ešte neexistovali písomné pamiatky); kartografia predhistorických máp.
Geometrický plán

Geometrický plán je technický podklad právnych úkonov a iných listín; vyhotovuje sa vždy na základe výsledkov geodetických prác a obsahuje najmä grafické znázornenie nehnuteľnosti pred zmenou a po zmene s uvedením doterajších a nových parcelných čísiel, druhov pozemkov a ich výmer, ako aj údaje o právnych vzťahoch.
Observačný plán

Observačný plán v triangulácii je grafický prehľad trigonometrických smerov, ktoré majú byť zmerané.
Plán

Plán môže byť:
Parcela

Parcela je v geodézii geometrické určenie a zobrazenie pozemku v katastrálnej mape s vyznačením parcelného čísla. Hovorovo je parcela malý pozemok.
Parcelácia

Parcelácia je rozdelenie rozsiahleho pozemku alebo súboru pozemkov na iný súbor pozemkov.
Geodetická sieť

Geodetická sieť je spoločný nadradený pojem pre trigonometrickú, nivelačnú a gravimetrickú sieť a sieť kozmickej triangulácie.
Tachymeter

Tachymeter je meračský prístroj na optické meranie dĺžok, vodorovných a výškových uhlov.
Tachymeter na hodinkách.
Tachymeter je stupnica, ktorá sa nachádza na vonkajšom obvode ciferníka na niektorých analógových hodinkách. Slúži na meranie rýchlosti na základe uplynutého času, pričom dráha je pevne daná (najčastejšie 1 kilometer, míľa, námorná míľa).
Princíp merania je veľmi jednoduchý. Zoberme si pohybujúce sa auto po diaľnici. Zapnite stopky hodiniek v okamihu, kedy míňate kilometrovník (informačná dopravná značka, ktorá udáva počet kilometrov z istého bodu). V momente, kedy míňate kilometrovník vzdialený presne 1 km od predchádzajúceho zastavte stopky. Hodnota na tachymetri, na ktorú ukazuje ručička na stopkách je vaša aktuálna rýchlosť.
Problém je však v tom, že stupnica má najmenšiu hodnotu 60 km/h. Ale aj to sa dá vyriešiť, a to tak, že meraný úsek má menšiu dĺžku ako 1 km. Tak napríklad 250 m. Na hodinkách nameriame približne 40 sekúnd, čo na tachymetri ukazuje 90 km/h, avšak úsek je štyrikrát kratší a teda aj rýchlosť musíme deliť štyrmi. Tým pádom je výsledná rýchlosť 22,5 km/h. Podobný ale opačný postup uplatňujeme pri vysokých rýchlostiach. 
Aby sme mohli meranie označiť za presné, musí byť v časovom intervale od 7,2s do 60s. Hodnoty mimo tohto intervalu sa merať nedajú.
Praktické využitie tachymetra však nie je len pri meraní rýchlosti, tak napríklad jeho pomocou je možné vypočítať spotrebu benzínu - ak spálenie litra benzínu trvá 50 sekúnd, po odčítaní hodnoty 72 na tachymetri, získame priemernú spotrebu za hodinu t. j. v našom prípade 72 litrov za hodinu. Ďalej môžeme vypočítať napr. koľko vyjde výrobkov z výrobnej linky za hodinu, atď.
Napriek širokému uplatneniu sa tachymeter v praxi takmer nevyužíva z dôvodu obmedzeného merateľného časového intervalu a problémom s určením dĺžky meranej dráhy. Na hodinkách sa preto vyskytuje skôr ako "módny doplnok".
Trilaterácia

Trilaterácia je budovanie siete polohových geodetických bodov akéhokoľvek rádu meraním dĺžok.
Mapa diaľnice

Mapa diaľnice je tematická mapa veľkej mierky vyhotovená podľa jednotných technických predpisov, ktorá podrobne zobrazuje objekty a technické zariadenia na povrchu a v ochrannom pásme diaľnice, používa sa na prevádzkové, plánovacie, projekčné a evidenčné účely.
Makarská

Makarská (slovenský normovaný názov; po chorvátsky "Makarska"; ) je mesto v Chorvátsku, na pobreží Jadranského mora, v strednej Dalmácii. Žije v ňom približne 14 000 obyvateľov a dnes je známe najmä ako turistické letovisko a centrum Makarskej riviéry.
Charakter mesta.
Makarská leží juhovýchodne pozdĺž pobrežia od Splitu a severozápadne od Dubrovníka. Nad mestom sa smerom do vnútrozemia vypína pohorie Biokovo, vytvárajúce jedinečnú prírodnú kulisu a zároveň ochranu pred severným vetrom. Vďaka svojej výhodnej polohe na Jadranskej magistrále - spojnici Splitu a Dubrovníka a krásnej krajine sem už v prvej polovici 20. storočia začali prichádzať turisti (aj z vtedajšej ČSR); následne sa celej oblasti začalo hovoriť Makarská riviéra.
Mesto je známe svojou dlhou promenádou s malými obchodmi a kaviarňami, na ktoré nadväzuje trh a zábavný park. Len kúsok od prístavu, z ktorého premáva trajekt na blízky ostrov Brač, sa nachádza zachovalé historické námestie s kostolom z 18. storočia a františkánskym kláštorom. Mesto, ktoré je turistickým a hospodárskym centrom oblasti disponuje množstvom hotelov a súkromných apartmánov, ktoré počas letnej sezóny lákajú tisíce dovolenkárov.
V meste sa nachádzajú základné aj stredné školy, nemocnica, banky, pošta, športové kluby, galérie, pamätníky a i. Makarská je východiskovým miestom na túry do Prírodného parku Biokovo.
Tučepi

Tučepi () je prímorské letovisko (administratívne obec a zároveň osada) v Splitsko-dalmatínskej župe v Chorvátsku. Nachádza sa na jadranskom pobreží Dalmácie, známom pod názvom Makarská riviéra, približne juhovýchodne od mesta Makarska. Rozloha je , počet obyvateľov 1 754 (2004).
Alžbeta Habsburská

Alžbeta Habsburská alebo Alžbeta Rakúska môže byť:
Oskar Krejčí

Oskar Krejčí (* 13. júl 1948, Praha) je český politológ, univerzitný profesor, riaditeľ Inštitútu globálnych studií UJAK v Prahe. Je tiež bývalý riaditeľ Vzdelávacieho a konzultačného inštitútu v Bratislave VŠMVV Praha.
Životopis.
Narodil sa v Prahe, strednú školu vyštudoval v Sokolove. V devätnástich rokoch bol zatknutý pri pokuse prekročiť štátnu hranicu do Rakúska a po viac ako dvojmesačnom väzení podmienečne odsúdený na štrnásť mesiacov. Rok pracoval ako baník v bani gen. Jeremenka v Ostrave a viac ako rok bol strojníkom na KVHU vo Vřesovej pri Sokolove. Tu vstúpil do KSČ. Absolvoval Filozofickú fakultu Karlovej univerzity v Prahe. Potom pracoval v Ústave pre filozofiu a sociológiu ČSAV. Bol na dlhodobých stážach v Sovietskom zväze a v USA.
Od februára 1989 do novembra 1990 bol poradcom predsedu federálnej vlády ČSSR Ladislava Adamca a ČSFR Mariána Čalfu. Pred zamatovou revolúciou a počas nej sprostredkovával kontakty premiéra s iniciatívou MOST, ktorá bola napojená na Václava Havla. Je autorom prejavu, ktorým bol vo Federálnom zhromaždení ČSSR navrhnutý za prezidenta Václav Havel, programového vyhlásenia federálnej vlády národného porozumenia, hlavným redaktorom programového vyhlásenia federálnej vlády, ktorá vzišla z volieb v roku 1990 atď.
Činnosť Oskara Krejčího počas zamatovej revolúcie podrobne opísal Michael Kocáb v knihe "Vabank" (Euromedia, 2019). V televíznom seriáli "České století" – v dieli "Poslední hurá" – postavu Oskara Krejčího stvárnil herec Oldřich Kaiser. 
Spolupráca s ŠtB.
Ministerstvom vnútra ČR je evidovaný v zozname spolupracovníkov Štátnej bezpečnosti v niekoľkých kategóriách pod krycími menami Oskar a Kaláb od roku 1975.
São Jorge

São Jorge môže byť:
Satrapa

Satrapa môže byť:
Simpsonovci – 2. séria

Druhá séria "Simpsonovcov" sa v USA vysielala medzi októbrom 1990 a májom 1991. Obsahuje 22 epizód.
Kepa Junkera

Kepa Junkera (* 1965, Bilbao, Španielsko) je španielsky hudobník a skladateľ, majster hry na trikitixe, diatonickom akordeóne.
Ska

Ska je hudobný žáner, ktorý sa vyvinul koncom päťdesiatych rokov na Jamajke a je považovaný za predchodcu rocksteady a reggae hudby. Má typický kolísavý rytmus, je však rýchlejšie ako reggae a často sa mieša s punkom či jazzom.
Vznik.
Tento hudobný štýl vznikol v päťdesiatych rokoch minulého storočia na Jamajke. Je spojením amerických jazzových big-bandov a menta - jamajskej domorodej hudby. Priekopníkom bol Ernest Ranglin, ktorý svojim pozdravom „"Love skavoovie"“ tento hudobný štýl pomenoval. Týmto boli položené základy prvej populárnej jamajskej hudby. Popularita ska sa dostavila spolu so získaním nezávislosti Jamajky a odchodom Angličanov začiatkom sedemdesiatych rokov. Hudobní producenti sa ju pokúšajú šíriť do celého sveta v čom majú plnú podporu vlády a v roku 1964 bola ska vyhlásená za národnú jamajskú hudbu.
Vplyv na žánre.
Skinheads a Rude boys.
Šesťdesiate roky boli známe hnutím hippies. Bola tu však aj mládež, ktorá chcela byť istým protikladom k týmto dobráckym intelektuálom. Táto mládež, nasledujúca príklad svojich starších súrodencov, zvaných „mods“, začala nosiť kratší účes, čistý odev, pevné robotnícke topánky a traky, Títo mladí ľudia boli deti z robotníckych rodín a preto navštevovali lacné prístavné krčmy, kam sa chodili zabávať najmä jamajskí prisťahovalci, ktorí do týchto krčiem priniesli ich vlastnú jamajskú hudbu - ska. Týmto mladým rebelom tmavej pleti sa hovorilo rude boys. Nosili klobúky, obleky a na mladých anglických robotníkov mali taký vplyv, že si títo ľudia zobrali jamajskú hudbu za svoju vlastnú. Tak vznikli skinheads, ktorým sa neskôr hovorilo aj boot boys.
Rock steady.
Texty ska mali niekoľko podôb, od klasických popových popevkov, cez náboženské až politicky orientované texty odrážajúce sociálny dopad života na Jamajke. Časom vznikali nové prúdy ako napríklad rocksteady a reggae. Podľa starej historky, kvôli rýchlemu tempu ska, ktoré ľudí unavovalo vznikol nový prúd – rocksteady. Rocksteady môžeme chápať aj ako pomalšie ska bez náboženských textov. Názov dostala podľa pesničky „Rock Steady“ od speváka Altona Ellisa. Najvýznamnejšími predstaviteľmi tohto prúdu boli skupiny The Paragons, The Heptones a The Gaylads.
Reggae.
S náboženskou obrodou a rastafariánstvom sa zrodil "najmladší" potomok ska, ktorý dominuje jamajskej scéne dodnes a jeho názov je reggae (skôr tiež nazývaný reggay). Reggae je veľmi ovplyvnené mentom a černošským soulom. Na rozdiel od klasického ska sa tu viac spomínajú africké korene spevákov. Okrem náboženského charakteru textov sa často stretávame so sociálnym komentárom hodnotiacim nerovné pomery vo svete. Aj ľuďom, ktorým štýl reggae nehovorí takmer nič, sa pri jeho vyslovení vybaví meno Bob Marley a jeho najväčšie hity ako „No Woman, No Cry“, „Buffalo Soldiers“ či „Jamming’“.
Jozef Čabelka

Prof. Ing. Jozef Čabelka, DrSc. (* 15. február 1910, Holíč – † 6. júl 1987, Bratislava) bol slovenský mikrometalurg a expert na zváračstvo. V roku 1949 založil Výskumný ústav zváračský v Bratislave.
Životopis.
Základnú školu vychodil v rokoch 19161928 v Holíči, následne študoval na reálnom gymnáziu v Hodoníne. V rokoch 1928 – 1934 absolvoval Vysoké učenie technické v Brne (VUT) – najprv odbor strojné inžinierstvo konštrukčného smeru na Strojníckej fakulte, neskôr elektrotechnický silnoprúdový odbor na Elektrotechnickej fakulte a získal titul inžiniera. Po skončení štúdia ho tamojší profesori Karel Ryska a František Píšek odporučili do laboratória popredného svetového metalurga prof. Portevina v Paríži, aby si rozšíril vedomosti z oblasti metalografie a zvárania. Po ročnej praxi nastúpil na Vysokú školu zváračskú – École supérieure de soudure autogène (ESSA) v Paríži a po jej úspešnom absolvovaní získal diplom Ing. ESSA (inžinier – zvárač).
V roku 1937 založil elektródovňu vo Vamberku, kde bol vedúcim do 1943 (dnes ESAB). V roku 1942 sa stal mimoriadnym profesorom SVŠT a v roku 1946 jej riadnym profesorom. V roku 1943 založil a bol vedúcim Katedry fyzikálnej metalurgie na Strojníckej fakulte Slovenskej vysokej škole technickej, ktorá funguje dodnes. Do roku 1980 pôsobil na odbore Zvárania a zlievania. Počas niekoľkých rokov bol i dekanom a prodekanom "Fakulty strojného a elektrotechnického inžinierstva SVŠT". V roku 1949 založil prvé postgraduálne štúdium zvárania, neskôr tvárnenia a napokon fyziky kovov v Československu. Bol spoluzakladateľom SAV. V roku 1952 sa stal člen korešpondent ČSAV, v r. 1953 akademik SAV a až do 1959 bol podpredsedom SAV. Jeho obrovskou zásluhou bolo i založenie Ústavu fyziky kovov SAV (dnes Ústav materiálov a mechaniky strojov).
Jeho smrť v roku 1987 oznámili len raz asi 30 sekundovou správou. Je po ňom pomenovaná križovatka pri Výskumnom ústave zváračskom v Bratislave aj Stredná odborná škola Jozefa Čabelku v Holíči.
Výskumný ústav zváračský v Bratislave.
Založil v roku 1949 Výskumný ústav zváračský v Bratislave. Dokonca jeho prvú stavbu a založenie financoval aj z vlastných finančných zdrojov. Prostriedky získal objavom tzv. „krehkého lomu“ – ľudskou rečou povedané, zistil, prečo sa námorné lode lámali v blízkosti zvaru a inicioval súčasnú technológiu žíhania oslabeného okolia.
Riaditeľom Výskumného ústavu zváračského (VÚZ) bol v období rokov 19491961. Koncom tohto obdobia VÚZ navštívili prvý tajomník ÚV KSSZ Nikita Chruščov a Nikolaj Bulganin, ktorí keď zistili, že ústav je na vyššej úrovni ako v ZSSR, bol profesor Čabelka na pokyn z Prahy do niekoľkých týždňov prepustený a musel do hodiny opustiť priestory ústavu. Následne nesmel byť prijatý v žiadnom strojárskom podniku v Česko-Slovensku. Na základe príhovoru Alexandra Dubčeka mu potom bolo umožnené ostať na SVŠT.
Runové čepele

Runové čepele je knižná trilógia od Ann Marstonovej.
Pojednáva o legendárnom Ryšavom Kianovi a jeho bheancoran Keridwen, o jeho detstve a neskoršom vypracovaní sa na čarodejníka a bojovníka a jeho boji proti krutému maedunskému impériu.
Harvelka (obec)

Harvelka bola obec na Kysuciach, v roku 1985 ako obec zrušená v dôsledku výstavby vodnej nádrže Nová Bystrica. V súčasnosti je jej katastrálne územie súčasťou obce Nová Bystrica.
Narodil sa tu Viliam Judák – slovenský rímskokatolícky biskup, profesor cirkevných dejín.
Zoznam vybraných potokov na Slovensku

Zoznam vybraných potokov na Slovensku obsahuje predovšetkým zoznam vodných tokov dlhších ako 20 km a tiež niektorých kratších významnejších potokov (z hľadiska vodohospodárskeho využitia).
Artabanos IV.

Artabanos IV. (po perzsky Ardaván) bol partský veľkokráľ z rodu Arsakovcov, ktorý vládol v rokoch 213 – 224. Jeho otcom bol kráľ Vologaises V. (zomrel 207/208), starším bratom kráľ Vologaises VI. (207/208 – 227/228). V literatúre je Artabanos niekedy označovaný ako Artabanos V., pretože časť bádateľov počíta za Artabana I. kráľa Arsaka II.
Vláda.
Artabanos IV. je v prameňoch zachytený až od rokov 212/213, kedy sa vzbúril proti svojmu bratovi Vologaisovi VI. s úmyslom uchvátiť moc v ríši. Podrobnosti o pozadí a priebehu revolty nie sú známe, len výsledok – okolo roku 216 kontroloval Artabanos prevažnú väčšinu partských dŕžav a Vologaisovi zostala verná iba časť Mezopotámie s mestom Ktésifonom.
Onedlho po nástupe na trón musel nový kráľ riešiť prvý z vážnych problémov svojej vlády, vojnu s Rimanmi. Vyvolal ju cisár Caracalla, ktorý chcel na východe získať povesť úspešného vojvodcu a podtrhnúť tak svoju štylizáciu do úlohy nového Alexandra Veľkého. Ako príklad mu mohli slúžiť aj úspešné vojny s Partmi, ktoré v deväťdesiatych rokoch viedol jeho otec Septimius Severus.
Konflikt, ktorý začal v lete roku 216 a viedol k spustošeniu krajov okolo mesta Arbil (Arbéla) vrátane tamojšieho arsakovského pohrebiska, sa tiahol s prestávkami až roku nasledujúceho, kedy bol Caracalla zavraždený a jeho nástupca Macrinus utrpel od Partov neďaleko Nisibis porážku. Mier, ktorý nasledoval, dovoľoval Partom dosadiť svojho kandidáta na arménsky trón, inak však hranica na Eufrate zostala bez zmien.
Oveľa vážnejšie problémy čakali na Artabana v nasledujúcich rokoch doma. Nielenže sa mu nepodarilo celkom vyradiť z hry svojho brata Vologaisa, ktorý držal časť Babylonie, ale musel navyše čeliť siliacemu tlaku stachrského kráľa Ardašíra, ktorý postupne dobyl jednu z najdôležitejších partských provincií, Párs. Nepriateľstvo medzi Artabanom a Ardašírom neskôr viedlo k bitke na planine Óhrmazdakán, ktorá Artabana IV. stala život a vládu nad väčšinou Iránu priniesla jeho perzskému náprotivku. S istým nadhľadom sa dá povedať, že s Artabanovou smrťou roku 224 zanikla aj Partská ríša, aj keď Vologaisés VI. ešte istý čas panoval na západe.
Xylofón

Xylofón (z gréčtiny "xylos" - drevo a "phoné" - hlas) je hudobný nástroj zo skupiny bicích nástrojov. Podľa Sachsovho a Hornbostelovho delenia patrí xylofón medzi úderové idiofóny (samozvučné nástroje). S najväčšou pravdepodobnosťou pochádza z Indonézie a do Európy sa dostal asi v 15. storočí. 
Skladá sa zo sústavy ladených drievok, na ktoré sa hrá udieraním drevenou, gumenou alebo plastovou paličkou. Pod drievkami sa nachádza sústava rezonátorov. Tónový rozsah sa riadi počtom drievok, najčastejšie je od c1 do g3, až c4. Xylofón má krátky a ostrý tón. Drievka sú ladené chromaticky.
V symfonickom orchestri sa používa ako sólový hudobný nástroj.
Xylofón v hudobných dielach.
Xylofón sa nachádza v mnohých dielach európskej klasickej hudby. Jedny z prvých diel s xylofónom sú skladby "Danse macabre" (1874) a "Karneval zvierat" (1886) od francúzskeho skladateľa Camilla Saint-Saënsa. Taktiež Gustav Mahler použil xylofon vo svojej "Šiestej symfónii". K popularizácii xylofónu v Spojených štátoch amerických na začiatku 20. storočia prispela najmä obľuba hudobného štýlu ragtime.
Šibenik

Šibenik (, , alb. "Shibeniku") je mesto v Chorvátsku, ktoré leží pri ústí rieky Krka do Jadranského mora. Má približne 51 000 obyvateľov. 
Dejiny.
Prvá zmienka o Šibeniku je z roku 1066 z charty chorvátskeho kráľa Petara Krešmira IV., archeologické prieskumy však preukázali, že oblasť bola osídlená už skôr, aj keď nie súvisle. Na rozdiel od iných miest, ktoré založili Gréci, Rimania alebo Ilýri, je Šibenik už od svojho založenia chorvátske mesto. V roku 1102 sa stal súčasťou Uhorského kráľovstva. 
Roku 1298 získal štatút mesta aj stal sa sídlom diecézy. Do roku 1412 mesto úspešne odolávalo snahám Benátčanov o jeho ovládnutie, o zhruba sto rokov neskôr ho začala ohrozovať aj Osmanská ríša. Tej sa ho však dobyť nepodarilo; navyše v 17. storočí bol vybudovaný systém hradieb a štyroch pevností. Nad mestom sa týči pevnosť Svätého Michala (Tvrđava Sv. Mihovila), zaujímavá je najmä pevnosť Svätého Mikuláša (Tvrđava Sv. Nikole) postavená na malom ostrove "Ljuljevac" pred vstupom do šibenického prístavu. S pádom Benátskej republiky sa vlastníkmi Šibeniku stali Habsburgovci; Šibenik sa tak stal súčasťou Uhorska. Po prvej svetovej vojne patril Kráľovstvu SHS a Juhoslovanskému kráľovstvu. Počas druhej svetovej vojny bol okupovaný fašistickým Talianskom.
Súčasnosť.
Dnes je kultúrne žijúcim mestom – každý rok sa tu koná Medzinárodný detský festival, miestna katedrála je zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO a navštevuje ho veľa turistov.
Vologaises VI.

Vologaises VI. (po stredoperzsky "Valgaš") bol partský veľkokráľ z rodu Arsakovcov, ktorý vládol v rokoch 207/208 – 227/228. Jeho otcom bol kráľ Vologaises V. (zomrel 207/208), bratom kráľ Artabanos IV. (213 – 224).
Vláda.
O vláde Vologaisa VI. do roku 212/213, kedy sa proti nemu vzbúril jeho brat Artabanos, nie sú známe žiadne podrobnosti a aj potom sú informácie len veľmi skúpe. Zdá sa, že Vologaises stratil počas občianskej vojny s bratom rýchlo kontrolu nad Iránom a najneskôr roku 215 prišiel aj o oblasť Elymaidy s hlavným mestom Súsy (svedčí o tom zachovaná stéla). Kráľ sídlil v tom čase na západe ríše, pravdepodobne v Ktésifone, a tam za ním poslal rímsky cisár Caracalla roku 215 poslov so žiadosťou o vydanie dvoch utečencov z impéria, filozofa Antiocha a istého Tiridata. Vologaises ich oboch Rimanom vydal.
Pretože partsko-rímska vojna, ktorá prepukla roku 216, bola už na partskej strane úplne v réžii Artabana IV., dá sa predpokladať, že Vologaisesa najneskôr toho roku brat rozhodne porazil. Jeho mocenskú základňu však celkom nezničil, pretože sú známe jeho mince aj z nasledujúcich rokov – väčšinou sa usudzuje, že si udržal kontrolu nad časťou Babylonie.
Keď Artabana IV. porazil a zabil istachrský kráľ Ardašír (224), zdržiaval sa Vologaises zrejme stále ešte v Ktésifone a až časom bolo jeho postavenie v Mezopotámii definitívne zlomené – do roku 226 ovládol Ardašír Ktésifon a z roku 228 sú známe posledné Vologaisove mince. Kráľov osud po Ardašírovom víťazstve je nejasný.
Vologaises VI. bol posledný kráľ kedysi mocnej ríše Partov, ktorá existovala viac než štyristo rokov. Jeho pád začal v mezopotámsko-iránskej oblasti celkom novú epochu – dobu novoperzskej ríše na čele s dynastiou Sásánovcov.
Simpsonovci – 3. séria

Tretia séria "Simpsonovcov" sa v USA vysielala medzi septembrom 1991 a augustom 1992. Obsahuje 24 epizód.
Pŕhľava dvojdomá

Pŕhľava dvojdomá alebo staršie žihľava dvojdomá (lat. "Urtica dioica") je rastlina z čeľade pŕhľavovité ("Urticaceae"). Používa sa ako liečivá rastlina a ako krmovina pre hydinu.
Rozšírenie.
Prirodzene sa vyskytuje na severnej pologuli a šíri sa do Južnej Ameriky. Na Slovensku je rozšírená na celom území a vo všetkých výškových stupňoch. Ľudia ju s obľubou pestujú v záhradách.
Vzhľad.
Statná vytrvalá dvojdomá bylina dorastajúca do výšky 25 až 130 cm, výnimočne až 2 m. Stonky sú priame nevetvené (u vyšších rastlín sa však v hornej polovici môžu vetviť). V zemi vytvárajú plazivý žltkastý podzemok. Listy sú jemne ochlpené, srdcovitého tvaru, špicaté a pílkovito ozubené. Kvitne od júna do augusta. Samčie kvetenstvo je latovité, priame a previsnuté, samičie klasovité alebo hroznovité a kratšie, počas kvetu priame. Okvetie je zelenkavé. Kvety sú jednopohlavné, spravidla dvojdomé, výnimočusporiadania, v tom prípade je kvetenstvo obojpohlavné. Plodom sú vajcovité bobuľky. Celá rastlina je pokrytá jemnými chĺpkami. Predtým sa tradovalo, že tieto chĺpky obsahujú kyselinu mravčiu, posledné výskumy však ukázali, že je to zmes troch chemikálií – histamínu dráždiaceho kožu, acetylcholínu vyvolávajúceho pocit pálenia a sérotonínu zvyšujúceho účinok (vnímanie) dvoch predchádzajúcich látok. 
U ľudí stačí minimálne množstvo zmesi týchto chemických látok (približne 100 nanogramov, jedna desaťmilióntina gramu), aby sa vytvorila typická reakcia kože podobná poštípaniu ovadom. Pŕhľava ponorená do horúcej vody alebo pošliapaná stráca „pálivé“ účinky.
Predchádzajúci popis nemôže byť vyčerpávajúci, pretože ide o veľmi premenlivý druh nadobúdajúci mnoho rozličných foriem. Preto existujú aj opisy mnohých vnútrodruhových taxómov na báze poddruhov a variet.
Stanovisko a ekológia.
Pŕhľava dvojdomá je nitrofilný druh, ktorý hojne rastie na miestach, kde dochádza k hnilobným procesom, alebo kde je veľké nahromadenie biomasy, na rumoviskách, na pobrežných porastoch pozdĺž ciest, vo vlhkých lesoch, okolo plotov od nížin až po horské oblasti.
Význam a účinky.
Je zbieraná ako liečivá rastlina veľmi širokého použitia. Rastlina má vysoký obsah vitamínu C, stimuluje krvný obeh, podporuje tvorbu červených krviniek, znižuje hladinu glukózy v krvi, má mierny močopudný účinok, priaznivo pôsobí na kvalitu vlasov. Pije sa aj ako čaj. Za zdraviu prospešné sa považujú pokrmy z nej pripravené. Pŕhľavové polievky, čerstvé šaláty, špenáty. Ako dôležité obohatenie potravy sa sekané listy pridávajú do potravy hydiny. Zo stonky sa dá vyrobiť priadza, avšak veľmi nízkej kvality.
Zbiera sa list, vňať, zriedka koreň a semená. Taktiež sa kvapká na hnisavé rany vo forme oleju.
Zvonkohra

Zvonkohra (z nemeckého "Glockenspiel") je hudobný nástroj, ktorý zaraďujeme medzi bicie nástroje. Podľa Sachsovho a Hornbostelovho delenia patrí zvonkohra medzi úderové idiofóny. Svojim vzhľadom sa podobá na xylofón, najmä vďaka usporiadaniu kovových plátkov, ktoré pripomína klávesnicu klavíra. Plátky xylofónu sú však vyrobené z dreva. Zvonkohra je aj oveľa menšia ako xylofón a vydáva aj vyššie tóny. 
Prvé zvonkohry pozostávali zo zvončekov rôznej veľkosti, na ktoré sa udieralo priamo alebo pomocou klaviatúry alebo kladiva alebo komplikovaného mechanizmu. Od 17. storočí sa okrem chrámových zvoníc se skutočnými zvonmi a zvončekami (ktoré existujú do súčasnosti), objavily prenosné náhrady - kovové platničky rôznej dĺžky. Keď sa používa pri prehliadkach a pochodoch, často sa používa variant v prenosnom ráme s vertikálne umiestnenými plátkami. Pri hre v orchestri sa používa rozloženie horizontálne. Na plátky sa udiera drevenou paličkou. 
Pri horizontálnom rozložení je možné k zvonkohre pridať aj klávesnicu, čím sa uľahčí hranie akordov. Podobný nástroj sa používa v Mozartovej opere "Čarovná flauta". Avšak v dnešnej dobe sa tento part hráva na celeste. 
Rozsah zvonkohry sa pohybuje od dva a pol až po tri oktávy. Notuje sa v husľovom i v basovom kľúči o dve oktávy nižšie ako je jej skutočný zvuk. Pri údere vydáva jasný, zvonivý zvuk.
Zvonkohra v hudobných dielach.
Zvonkohra je známa už od staroveku, no v symfonickom orchestri sa používa až od 18. storočia. 
Jedným z príkladov moderného použitia zvonkorhy je pieseň „No Surprises“ (z albumu "OK Computer") od britskej supiny Radiohead. Part odohral gitarista skupiny Johny Greenwood. Kanadská skupiny Arcade Fire používa zvonkohru na väčšine skladieb na svojom debutovom albume "Funeral".
Kinematika

Kinematika je náuka o mechanickom pohybe telies, ktorá skúma zmenu vzájomných polôh telies bez ohľadu na silové pôsobenie v priestore a čase. Tvorí časť klasickej mechaniky. V kinematike sa neprihliada na príčiny pohybu, t. j. neskúmajú sa v nej silové pôsobenia. V kinematických úvahách sa preto pracuje s nehmotnými bodmi, alebo nehmotnými telesami, ktoré majú iba geometrické vlastnosti.
Základné veličiny.
Základnými veličinami kinematiky sú:
Predmet skúmania.
Kinematika skúma najmä nasledovné charakteristiky pohybov:
Ďalej sa kinematika zaoberá analýzou a syntézou (návrhom) pohyblivých mechanizmov.
Čelesta

Čelesta (z tal. "celesta" – nebeská &lt; lat. "caelestis") je bicí hudobný nástroj. Podľa Sachsovho a Hornbostelovho delenia patrí čelesta medzi úderové idiofóny. Na jeho ovládanie sa používa klávesnica. Klávesy sú spojené s kladivkami, ktoré udierajú na sústavu kovových platničiek (najčastejšie oceľových), pod ktorými sa nachádzajú drevené rezonátory. Pedál sa používa na modifikáciu zvuku.
Nástroj vynašiel v roku 1886 parížsky výrobca harmónií Auguste Mustel. Prvý model však namiesto plechových platničiek mal kovové ladičky. Jej zvuk bol však príliš jemný na orchestrálne použitie.
Čelesta má podobný zvuk ako zvonkohra, no farba zvuku je omnoho jemnejšia. Kvalita zvuku teda dala nástroju aj meno, talianske slovo "celesta" znamená v slovenčine „nebeská“. V súčasnosti používané čelesty majú rozsah štyri oktávy (francúzske) alebo päť oktáv (nemecké). Čelesta sa notuje vždy o jednu oktávu nižšie ako jej skutočný zvuk.
Je súčasťou symfonického orchestra. Napriek tomu, že je považovaná za bicí nástroj, hrá na ňu väčšinou pianista.
Čelesta v hudobných dielach.
Ruský skladateľ Piotr Iľjič Čajkovskij hovoril o čeleste ako o svojom obľúbenom hudobnom nástroji. Je použitá v jeho poslednej symfonickej básni "Vojvoda" (1891) i v balete "Luskáčik" (1892). Čelesta sa objavuje aj v dielach iných skladateľov, ako sú Nikolaj Rimskij-Korsakov, Gustav Mahler, Dmitrij Šostakovič, Béla Bartók, Maurice Ravel a iní.
V súčasnej hudbe sa čelesta vyskytla v piesňach takých interpretov ako sú The Velvet Underground (skladba „Sunday Morning“), The Stooges, Björk (albumy "Selmasongs", "Vespertine" a "Drawing Restraint 9") a Sigur Rós (album "Takk").
Kartografia

Kartografia (z gréckeho "chartis" – mapa, "graphein" – kresliť) je vedný odbor, ktorý sa zaoberá znázorňovaním zemského povrchu, nebeských telies a objektov, javov na nich a ich vzájomných vzťahov. Mapy sa pôvodne tvorili pomocou pera a papiera, vynálezom a rozšírením počítačov došlo k revolúcii aj v kartografii. Väčšina dnešných komerčných máp sa tvorí pomocou špecializovaného softvéru. 
Kartografia na Slovensku.
Roku 1955 založila Slovenská akadémia vied a Správa geodézie a kartografie edíciu "Monumenta Slovaciae Cartographica". Nezastupiteľné miesto v tejto edícii má dielo Samuela Mikovínyho, jedného z najschopnejších zememeračov a kartografov 18. storočia v Uhorsku. Ako osvietenec odsúdil všetkých autorov, ktorí zostrojovali mapy bez toho, aby príslušný kraj poznali. Mikovíny sa narodil na území dnešného Slovenska a uznáva sa za priekopníka slovenskej vedy 18. storočia.
Planckova hmotnosť

Planckova hmotnosť (symbol formula_1) je jednotka hmotnosti v systéme Planckových jednotiek zavedená fyzikom Maxom Planckom. Je považovaná za „prirodzenú” jednotku, pretože je vyjadrená pomocou troch základných fyzikálnych konštánt — rýchlosti svetla, Planckovej konštanty a gravitačnej konštanty. Planckova hmotnosť je hmotnosť telesa, ktorého Schwarzschildov polomer je rovný jeho Comptonovej vlnovej dĺžke delenej π. 
Hodnota.
Hodnota Planckovej hmotnosti je daná jednoduchým vzťahom
Roku 2002 vydala CODATA odporúčanie používať pre Planckovu hmotnosť hodnotu
Dve čísla umiestnené v zátvorkách značia neistotu (štandardnú odchýlku) posledných dvoch cifier hodnoty.
Vo fyzike častíc a kozmológii sa častejšie používa redukovaná Planckova hmotnosť, ktorá je daná vzťahom
Pridaním člena 8π sa zjednodušia niektoré rovnice popisujúce gravitáciu. 
Na rozdiel od väčšiny Planckových jednotiek je Planckova hmotnosť pre ľudí viac-menej predstaviteľná — hmotnosť blchy je približne 4000 až 5000 "m"P.
Význam.
Planckova hmotnosť je hmotnosť čiernej diery, ktorej Schwarzschildov polomer násobený π je rovný jej Comptonovej vlnovej dĺžke. Polomer takejto čiernej diery je približne Planckova dĺžka.
Dubaj

Dubaj (arab. Dubajj) môže byť:
Lesothosaurus

Lesothosaurus bol malý, len 1 m dlhý bylinožravec, najlepšie známy primitívny vtákopanvový dinosaurus. Známy je z niekoľkých lebiek a takmer kompletnej kostry. Žil pred 200 až 195 miliónmi rokov na území dnešnej južnej Afriky. Jediný druh je Lesothosaurus diagnosticus.
Opis.
Lesothosaurus bol veľmi dobre prispôsobený na beh, niekedy dokonca býva považovaný za dinosauriu obdobu antilopy. Mal malú hlavu s veľkými očami a silnými čeľusťami, nadmerne skrátené predné končatiny (kratšie i slabšie než napríklad pri rode Heterodontosaurus), dlhé zadné končatiny a dlhý chvost. Disponoval ľahkou stavbou tela bez akýchkoľvek zbraní. Pred dravcami sa teda zachraňoval jedine útekom. 
Systematika.
Na základe vonkajšieho vzhľadu bol Lesothosaurus pôvodne považovaný za ornitopóda. Neskôr sa však zistilo, že bol oveľa primitívnejší a nepatril dokonca ani do Cerapoda, skupiny zahŕňajúcej ornitopódy a ich blízkych príbuzných.
Marius Konstantinidis

Marius Konstantinidis (* 11. august 1964, Praha – † 25. september 2005, Bratislava) bol slovenský hokejový útočník, po otcovi gréckeho pôvodu. Aktívne sa venoval aj hokejbalu, v ktorom bol dvojnásobným majstrom Európy, zároveň hrával futbal v tretej slovenskej lige. 
Detstvo.
V detskom veku sa úspešne uplatňoval vo filmových inscenáciách. Najvýznamnejšou rolou bolo stvárnenie mladého Martina Benku vo filme Zastretý farebný svet. Absolvoval fakultu telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského. 
Klubový hokej.
S hokejom začínal v klube BEZ Bratislava, hrával v Slávii Ekonóm Bratislava, Slovane Bratislava, Nitre a Poprade v SNHL. V sezóne 1986/87 vyhral v drese Slávie Ekonóm súťaž produktivity v 1. slovenskej národnej hokejovej lige, keď získal 53 bodov za 31 gólov a 32 asistencií a bol druhým najlepším strelcom súťaže. Počas pôsobenia v Poprade, kde pôsobil v rámci povinnej vojenskej služby, sa stal so 40 gólmi najlepším strelcom aj najproduktívnejším hráčom súťaže. Na jar 1991 strelil gól, ktorý rozhodol o postupe Popradu do česko-slovenskej ligy. V nej odohral 10 zápasov za Slovan Bratislava. Po vzniku slovenskej extraligy hrával za HKm Zvolen. Je autorom historicky prvého gólu v tejto súťaži, ktorý strelil 12. septembra 1993 v 112. sekunde prvého kola Spišskej Novej Vsi. V ročníku 1994/95 hrával za Spišskú Novú Ves. 
Od ročníka 1995/96 pôsobil vo Francúzsku. S mužstvom Brûleurs de Loups de Grenoble vybojoval majstrovský titul v sezóne 1997/98. Ku koncu kariéry sa stal hrajúcim trénerom. 
Reprezentácia.
Reprezentoval Slovensko na zimnej univerziáde. Okrem slovenského mal i občianstvo Grécka, túto krajinu reprezentoval na Majstrovstvách sveta v hokeji C-kategórie 1995 v Juhoafrickej republike. V zápase proti Belgicku ho postihli prvé srdcové problémy a bol hospitalizovaný v miestnej nemocnici.
Úmrtie.
25. septembra 2005 utrpel v kúpeľni bytu priateľky Jany v bratislavskej Vrakuni srdcový infarkt, ktorému podľahol. Je pochovaný na Martinskom cintoríne v Bratislave.
Julia Fischerová

Julia Fischerová (* 15. jún 1983, Mníchov) je nemecká huslistka.
Životopis.
Na husle začala hrať ako štvorročná podľa Suzukiho metódy v triede Helge Thelena v Gilchingu pri Mníchove.
O dva roky neskôr pokračovala v štúdiu hry na husle u Lýdie Dubrowskej na Leopold–Mozart–Konservatorium v Augsburgu. Ako osemročná sa po prvýkrát verejne predstavila ako sólistka s doprovodom orchestra. V deviatich rokoch bola prijatá na Musikhochschule München do triedy Prof. Any Chumachencovej, žiačky Ljerka Spiellera, ktorá absolvovala aj majstrovské kurzy u Sandora Vegha, Joszefa Szigetiho a u Yehudi Menuhina.
Popri štúdiu hry na husliach, sa zaoberala aj štúdiom hry na klavír a navštevovala gymnázium, ktoré ukončila maturitou v roku 2002.
Od októbra 2006 je profesorkou na Vysokej škole múzických umení vo Frankfurte nad Mohanom.
Koncertná činnosť.
Od roku 1998 začala svoju medzinárodnú koncertnú činnosť v spolupráci so svetovými orchestrami, dirigentami a komornými partnermi, medzi ktorých patria napr. Česká filharmónia pod taktovkou Zdeňka Mácala, New York Philharmonic Orchestra pod taktovkou Lorina Maazela, Philadelphia Orchestra pod taktovkou Christopha Eschenbacha, Academy of St. Martins in the Field pod vedením Sira Nevilla Marrinera, Mníchovský filharmonický orchester, Viedenský symfonický orchester, Bournemouth Symphony Orchestra a Netherlands Philharmonic Orchestra pod taktovkou Jakova Kreizberga, St. Petersburger filharmonici pod taktovkou Juri Terminakova. Dalej spolupracovala so svetovými dirigentami Jun Märkl, David Zinman, Ruben Gazarian, Marek Janowski, Jeffrey Tate, Herbert Blomstedt, Michael Tilson Thomas. K jej komorným partnerom patria Christoph Eschenbach (klavír), Jean–Yves Thibaudet (klavír), Daniel Müller–Schott (violončelo), Tabea Zimmermann (viola), Gustav Rivinius (violončelo), Lars Vogt (klavír), Oliver Schnyder (klavír)a Milana Chernyavska (klavír).
Jej aktívny repertoár obsahuje asi 40 diel so sprievodom orchestra a okolo 60 diel komornej hudby s autormi od J. S. Bacha po Nicolasa Mawa. Hrá na nástroj od J. B. Guadagniniho z roku 1750.
Rodina.
Matka, Viera Fischer rod. Krenková, klaviristka.
Otec, Frank-Michael Fischer, matematik.
Externé odkazy.
[[Kategória:Nemeckí huslisti]]
[[Kategória:Osobnosti z Mníchova]]
[[Kategória:Nemecké osobnosti slovenského pôvodu]]
Kliešť obyčajný

Kliešť obyčajný ("Ixodes ricinus") je najznámejší druh z čeľade kliešťovitých. Je to druh parazita, ktorý sa živí krvou divých i domácich zvierat a človeka. Nebezpečný je tým, že môže byť nositeľom rôznych chorôb, ako napr. pre človeka nebezpečná lymská borelióza a kliešťová encefalitída.
Vývojové štádiá.
Kliešť obyčajný má trojročný vývojový cyklus. Počas neho vystrieda troch hostiteľov. Samička kladie približne 2 000 vajíčok do povrchových vrstiev pôdy a do spodných častí vegetácie. Z nich sa vyvíjajú larvy, neskôr nymfy a v poslednom vývojovom štádiu dospelé kliešte. Každé vývojové štádium sa živí krvou. Samček oplodňuje samičku na hostiteľovi a umiera. Samička umiera po znesení vajíčok.
Vzhľad.
Kliešť obyčajný má ploché telo s tvrdým povrchom a 8 nohami (iba larva má 6 nôh). Meria (samček) až (samička). Samičky kliešťa obyčajného sa od samčekov nelíšia iba svojou veľkosťou, ale aj chrbtovým štítom. Chrbtový štít pokrýva u samčekov celé telo, zatiaľ čo u samičiek a nižších vývojových štádií štít pokrýva iba prednú časť tela, aby mohol organizmus poňať viac krvi. Nacicaná samička zväčšuje svoju hmotnosť až 200-krát. Samček je sfarbený do hnedočierna, samička do červena. Na hlavičke má kliešť 
klepietka (chelicery), ktorými vytvorí otvor na koži, do ktorej potom vsunie bodavý orgán, hypostom.
Teofil Klas

Jozef Zavarský-vlastným menom (pseudonymy Teofil Klas, Laco Kriváň) (* 12. november 1940, Trnava) je slovenský básnik a prekladateľ, tajomník Spolku slovenských spisovateľov.
Životopis.
Vzdelanie získaval v Poprade, Trnave a na Univerzite Komenského v Bratislave, kde študoval na prírodovedeckej fakulte. V rokoch 1958 – 1989 pracoval ako redaktor Technických novín a súčasne v rokoch 1985 – 1989 bol tiež redaktorom ilegálneho kresťanského časopisu Rodinné spoločenstvo. V rokoch 1990 – 1993 bol redaktorom a šéfredaktorom Katolíckych novín, v roku 1993 tiež pracoval v redakcii časopisu Impulzy, kde bol zástupcom šéfredaktora, v rokoch 1993 – 1995 bol sekretárom redakcie Technických novín, v rokoch 1995 – 1997 knižným redaktorom vydavateľstva Nové mesto, v rokoch 1998 – 1999 pracoval ako redaktor týždenníka Kultúra a od roku 2000 je na dôchodku. 
Tvorba.
Prvé literárne diela začal publikovať už počas stredoškolských štúdií, v roku 1968 vydal knižne svoju prvú zbierku básní "Zaklínadlo" a v publikovaní pokračoval až o 20 rokov neskôr, keď začal vydávať svoje básne v časopise Rodinné spoločenstvo a ďalších periodikách. Písal meditatívnu poéziu, básnické cykly, a okrem vlastnej tvorby sa venuje i prekladom poézie z nemčiny (Friedrich Schiller).
Dielo.
Poézia.
2010 – "Grálová sonáta. Eucharistická poéma."
Adolph Frank

Adolph Frank (* 29. január 1834, Klötze – † 30. máj 1916, Berlín) bol nemecký chemik, inžinier a podnikateľ. Je známy najmä vďaka svojmu objavu využitia potaše (uhličitan draselný) a založeniu odvodeného priemyselného odvetvia.
Život.
Adolph Frank sa narodil v dedine Klötze, blízko Gardelegenu v Altmarku, Nemecko. Bol synom židovského obchodníka, ktorý riadil obchod so zmiešaným tovarom. Frank vyštudoval strednú školu v Strelitzi, dnes časť Neustrelitzu a neskôr známu Jacobsohnovu školu v Seesene. Po strednej škole jeho záujem o chémiu vzrástol a preto sa rozhodol študovať v lekárni v Osterburgu.
Od roku 1855 do 1857 študoval farmáciu, prírodné vedy a technológiu na univerzite v Berlíne. V tom istom roku urobil skúšky a stal sa farmaceutom so známkou 1 (najlepšia možná známka v nemeckom školskom systéme). Medzi rokmi 1861 a 1862, získal doktorát z chémie na univerzite v Göttingene za prácu o produkcii cukru. Pred získaním doktorátu, v roku 1858, Frank Adolph už získal svoj prvý patent počas práce pre cukrovú továreň v Staßfurte za objav procesu čistenia repnej šťavy pomocou ílového mydla. Dôraz vo svojej práci kládol na poľnohospodárske využitie potaše ako umelého hnojiva.
Práca.
Po roku 1860 objavil ložiská potaše blízko Staßfurtu a Leopoldshallu, a začal rozvíjať potašový priemysel. V roku 1861 získal patent na potašové hnojivo na základe chloridu draselného. Svoj neskorší vývoj zameral na metódu industriálnej extrakcii brómu zo soľných baní.
Jeho práca na poli hnojív viedla Sidney Gilchrist Thomasa k objavu nového umelého hnojiva. Spolu s nemecko-poľským chemikom Nikodem Carom, v roku 1899 vyvinuli Frankovu-Carovu metódu extrakcie kyanamidu vápenatého, ktorá rozbehla dusíkatý a vápenatý kyanamidový hnojárenský priemysel. V rovnakom roku obaja a niekoľko iných obchodníkov založili firmu "Cyanidgesellschaft mbH", ktorá sa neskôr premenovala na "Bayrischen Stickstoff-Werke AG (BStW)" v Trostbergu.
Použitie hnedého zafarbenia pivových fliaš, ktoré malo chrániť obsah fľaše pred slnkom, sa mu dá tiež pripísať.
Mechanika tekutín

Mechanika tekutín alebo mechanika kvapalín a plynov je vedný odbor, ktorý sa zaoberá tekutinami. Pod pojmom tekutina rozumieme:
Ich spoločnou vlastnosťou je tekutosť, prejavujúca sa tým, že kvapalné a plynné telesá ľahko menia svoj tvar a prispôsobujú sa tvaru nádoby, v ktorej sú uzavreté. Tekutosť tekutín nie je u všetkých tekutín rovnaká. Oveľa ľahšie prelejeme z jednej nádoby do druhej vodu než olej alebo glycerín.Všetky tekutiny majú vnútorné trenie, ktoré sa prejavuje silami smerujúcimi proti smeru vzájomného pohybu častíc, tvoriacich tekutinu. Pre zjednodušenie sa zaviedol pojem ideálna tekutina. Je to tekutina, v ktorej neexistuje vnútorné trenie a ktorá je dokonale tekutá.
Kvapalné telesá.
"Kvapalné telesá" účinkom vonkajších síl menia svoj objem len minimálne, sú málo stlačitelné. Ak môžeme zmeny objemu kvapalných telies zanedbať, dospejeme k pojmu ideálna kvapalina, ktorá je dokonalo tekutá a úplne nestlačitelná.
Plynné telesá.
"Plyny" sa od kvapalín líšia predovšetkým tým, že ľahko menia svoj objem, sú stlačitelné. Pri reálnych plynoch sa pri zmenšovaní objemu prejavujú sily vzájomného pôsobenia medzi molekulami plynu, uplatňuje sa tiež vlastný objem molekúl. Pokiaľ môžeme tieto javy zanedbať, považujeme plyn za ideálny. Ideálny plyn je dokonale stlačitelný a dokonale tekutý.
Rozdelenie vedného odboru.
Mechanika tekutín sa zvyčajne rozdeľuje na nasledovné disciplíny:
Pelecanimimus

Pelecanimimus bol malý, 2 až 2,5 m dlhý všežravý dinosaurus. Známy je z nekompletnej kostry zahrňujúcej lebku a odtlačky kože. Žil pred približne 130 miliónmi rokov na území dnešného Španielska. Jediný druh je Pelecanimimus polyodon.
Opis.
Pelecanimimus patril medzi primitívne pštrosom podobné dinosaury (Ornithomimosauria). Na rozdiel od vyspelých druhov, ktoré postupným vývojom dospeli ku strate zubov, bol Pelecanimimus obdarený mimoriadne veľkým počtom zubov – 220, čo je najviac spomedzi všetkých členov Theropoda. Hlavnými črtami tela už pripomínal neskorších príbuzných. Disponoval ľahkou stavbou tela, nízkou hlavou, pomerne dlhými prednými končatinami a silnými, na beh prispôsobenými zadnými končatinami. 
Rodové meno Pelecanimimus, v preklade znamenajúce „imitátor pelikána“, dostal vďaka tomu, že jeho mimoriadne pretiahnutá hlava pripomínala hlavu pelikána, čím sa však podobnosti ešte nekončia. Odtlačky kože dokonca okrem jemného hrebeňa na hlave totiž naznačujú aj existenciu kožného vaku na hrdle, obdobného, aký majú dnešné pelikány.
Taktické skupiny počas SNP

Taktické skupiny počas Slovenského národného povstania boli takticko-operačné zoskupenia vojsk 1. česko-slovenskej armády na Slovensku. Vznikli reorganizáciou povstaleckého vojska 10. septembra 1944. Bolo ich šesť a niesli krycie označenia Kriváň (1.), Fatra (2.), Gerlach (3.), Muráň (4.), Ďumbier (5.), Zobor (6.). Dôvod reorganizácie povstaleckých vojsk do tzv. taktických skupín spočíval v lepšej organizácii bojovej činnosti v jednotlivých obranných smeroch, ktoré boli dané vojenskou situáciou ako aj geografickými danosťami územia krajiny. Taktické skupiny veľkosťou (počtom mužov) zodpovedali pluku až divízii.
Oddiely.
Skupiny sa delili na oddiely.