burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Činčilovité

Činčilovité (Chinchillidae) sú čeľaď hlodavcov. Patria do nej 3 recentné rody a niekoľko vyhnutých rodov. 
Obývajú Južnú Ameriku, vyskytujú sa predovšetkým v horských oblastiach Ánd, pričom jeden druh žije v nížinách. Sú to stredne veľké až veľké hlodavce, vážiace od 500 gramov do 8 kilogramov. Majú silné zadné končatiny, veľké uši a huňaté chvosty. Všetky druhy majú hustú, jemnú srsť, ktorá je cenená v niektorých kultúrach.
Opis.
Zástupcovia čeľade činčilovitých sú hlodavce podobné králikom a vevericiam, s hmotnosťou od 0,5 do 8 kilogramov. Majú veľké oči, veľké uši, jemnú hustú kožušinu a krátke huňaté chvosty. Predné končatiny sú kratšie ako zadné. Na predných labkách majú 4 prsty, na zadných 4 prsty s malými pazúrikmi u rodov "Lagidium" (po slovensky viskača) a "Chinchilla" (činčila), pričom u hrabavého rodu "Lagostomus" (viskača) sú to na zadných labkách 3 prsty s veľkými pazúrikmi.
Ich dentálna formula je:
Rezáky im počas života neustále dorastajú. Vrchná časť tela je väčšinou šedá až hnedo-šedá, spodná časť tela bledá. Viskače pampové majú na tvári charakteristické čierno-biele zafarbenie.
Rozšírenie.
Činčilovité obývajú Južnú Ameriku. Činčily a viskače rodu "Lagidium" žijú v odľahlých horských oblastiach Čile a Peru, na skalnatých terénoch a balvanoch. Viskače pampové ("Lagostomus maximus") obývajú pláne Argentíny, od oblasti Gran Chaco, až južne do Patagónie.
Spôsob života.
Zástupcovia tejto čeľade sú rastlinožravce a žijú v kolóniach, v ktorých môže žiť až niekoľko stoviek jedincov. Viskače pampové ("Lagostomus maximus") obývajú rozsiahle podzemné systémy nôr. Horské viskače rodu "Lagidium" a činčily žijú v strmých, skalnatých horských oblastiach, kde obývajú rôzne štrbiny a pukliny, sú to tiež zdatní lezci. Aj keď dokážu skákať, väčšinou sa pohybujú chôdzou alebo behom. Komunikujú pomocou zvukov, čo platí hlavne u viskáč pampových.
Stupeň ohrozenia.
Oba druhy činčíl sú podľa červeného zoznamu IUCN ohrozené. V minulosti boli relatívne bežné, ale po nadmernom love pre kožušiny ich počty klesli. Viskača pampová ("Lagostomus maximus") má stupeň ohrozenia "najmenej ohrozený". Zdá sa, že tento druh je voči narúšaniu svojich biotopov tolerantný, aj keď niektoré populácie boli kvôli opatreniam voči škodcom a loveniu vyhubené, pričom niektoré sa zasa rozšírili do zón, ktoré boli nedávno vyrúbané. Viskača horská ("Lagidium viscacia") je “najmenej ohrozený” druh, keďže má veľkú oblasť rozšírenia a v niektorých miestach má početné populácie. Ostatné dva druhy rodu "Lagidium" nemajú pre nedostatok údajov vyhodnotený stupeň ohrozenia. Viskača druhu "Lagostomus crassus" je v červenom zozname IUCN zaradená ako “vyhynutá”, keďže pravdepodobne vyhynula pomerne nedávno, aj keď existencia tohto druhu je spochybnená.
Hornouhorský maďarský vzdelávací spolok

Hornouhorský maďarský vzdelávací spolok ( alebo "Felsőmagyarországi Magyar Közművelődési Egyesület"; skratka FMKE alebo FEMKE) bol maďarizačný spolok pôsobiaci na území dnešného Slovenska v rokoch 18831919, ktorého poslaním bolo presadzovať asimilačnú národnostnú politiku voči slovenskému obyvateľstvu prostredníctvom ideológie jednotného maďarského politického národa.
Spolok vznikol 20. novembra 1883 so sídlom v Nitre a pôsobil na území 10 slovenských žúp. Iniciátormi a organizátormi jeho založenia bol Gusztáv Libertiny a Móric Orbók a prvým predsedom spolku bol Július Odescalchi. Členmi spolku boli jednotlivci (7 161) aj korporácie, mestské a obecné zastupiteľstvá, štátne, stoličné a cirkevné úrady, školy a kultúrne inštitúcie (2 031). Spolok bol podporovaný uhorskou vládou i cirkvou.
Spolok sa zameriaval na slovenskú mládež s cieľom asimilácie a odnárodňovania. Náplňou spolku bolo zriaďovanie detských opatrovní, kde bola slovenská mládež vzdelávaná v maďarskom jazyku. Medzi akcie Hornouhorského maďarského spolku patrilo umiestňovanie slovenských detí do služby v maďarských župách, čo vyvolalo verejné protesty slovenskej verejnosti. Spolok bol podporovaný uhorskou vládou i cirkvou.
Diāna Dadzīteová

Diāna Dadzīteová (; * 4. február 1986) je lotyšská atlétka. Na Letných paralympijských hrách 2016 v Rio de Janeiro získala zlatú medailu. 
Paralympiáda.
Dadzīteová sa zúčastnila Letnej paralympiády 2016 v Rio de Janeiro. Bola vlajkonosičkou lotyšskej výpravy na otváracom ceremoniáli. V hode oštepom v kategórii F55-F56 sa stala paralympijskou šampiónkou novým svetovým rekordom 23,26 metrov.
Súťažila tiež na Letnej paralympiády 2020 v Tokiu. V hode oštepom v kategórii F56 získala bronzovú medailu a v hode diskom v kategórii F55 získala striebornú medailu.
Majstrovstvá sveta.
Dadzīteová sa tiež zúčastnila Majstrovstiev sveta v roku 2017. Vo vrhu guľou F55, diskom F55 a oštepom F56 získala tri zlaté medaily.
Martin Žúži

Martin Žúži (prezývaný Fefe; * 20. marec 1969, Bratislava) je slovenský gitarista, textár a skladateľ, ktorý je známy ako člen skupiny Hex.
Martin Žúži je autorom viacerých hudobných hitov skupiny Hex. Sú medzi nimi napríklad nahrávky „Keď sme sami“ (Cena SOZA za rok 2020), „V piatok podvečer“, ale je aj autorom novej skladby kapely, „Mesto stratilo dych“, ktorú po smrti speváka kapely Petra Dudáka, spolu s novým spevákom, Petrom „Šarkanom“ Novákom, naspievala dcéra herca Maroša Kramára, Tamara Kramárová.
Martin Žúži je aj autorom skladby „Jedno ráno“, ktorú na Slovensku nahrali: speváčka Tina a herec Tomáš Maštalír. Koncom marca 2022 bola zverejnená aj česko-slovenská verzia tejto piesne, ktorú s Tinou naspieval český herec Martin Hofmann a ktorá je súčasťou soundtracku k filmu "Známí Neznámí", premiérovaného v českých kinách ku dňu 31. marcu 2022.
Morčatovité

Morčatovité (Caviidae) sú čeľaď hlodavcov vyskytujúcich sa v Južnej Amerike. Táto čeľaď dnes obyčajne pozostáva z 3 podčeľadí, ktoré zahŕňajú 6 recentných a niekoľko vyhynutých rodov. Zahŕňa napríklad rod morča ("Cavia"), do ktorého patrí morča domáce ("Cavia porcellus") a divé druhy morčiat, a v novších systémoch zahŕňa aj najväčší žijúci druh hlodavca kapybaru močiarnu ("Hydrochoerus hydrochaeris").
Výskyt.
Morčatovité rozšírené naprieč kontinentom, obývajú rôzne biotopy od mokradí a saván po krovinaté porasty a polopúšte. 
Opis.
S výnimkou már, ktoré majú stavbu tela podobnejšiu králikom, sa hlodavce z čeľade morčatovité vyznačujú zavalitým telom a pomerne veľkou hlavou. Väčšina nemá viditeľný chvost. Veľkosťou sa pohybujú od malých morčiat dlhých 22 centimetrov s váhou 300 gramov, po kapybary močiarne, najväčšie žijúce hlodavce, ktoré môžu byť dlhé až 134 centimetrov a vážiť 66 kilogramov. Ešte väčšie formy žili počas pliocénu, ako napríklad rod "Phugatherium", ktorého príslušníci dosahovali veľkosť tapíra.
Sú to bylinožravce živiace sa tuhšími trávami alebo mäkšími listami, v závislosti od druhu.
Dentálna formula je podobná rôznym ostatným druhom hlodavcom:
Samice vrhajú dve až tri plne osrstené a aktívne mláďatá po gravidite, ktorá u väčšiny druhov trvá od 50 do 90 dní, pri kapybare až 150 dní. Väčšina druhov dosahuje pohlavnú zrelosť do niekoľkých mesiacov po pôrode, pričom u kapybár to je až po asi 18 mesiacoch.
Sociálne vzťahy sa výrazne líšia v závislosti od druhu. Mnoho druhov morčiat je promiskuitných, nevytvárajú dlho trvajúce sociálne skupiny, ale u niektorých druhov si samce udržiavajú háremy dvoch alebo viacerých samíc. Toto správanie je v kontraste s marami, ktoré sú monogamné a vytvárajú akési dočasné skupinové "jasle", v ktorých sa jeden pár stará o potomstvo viacerých matiek. Kapybary žijú v skupinách o počte približne 10 jedincov, niekedy v oveľa väčších. Každá skupina má jedného dominantného samca, samice, podriadených samcov a mláďatá.
Fylogenéza.
Morčatovité sú sesterskou čeľaďou agutiovitých. Obe skupiny patria do nadčeľade Cavioidea.Objavy najstarších fosílií sa datujú do obdobia stredného miocénu z oblasti Južnej Ameriky.
Obličkovec západný

Obličkovec západný ("Anacardium occidentale") je tropický stálozelený strom z čeľade obličkovcovité ("Anacardiaceae"), ktorý plodí akašu.
Akašu sa skladá zo žltého alebo červeného mäsovitého jablka (stopky). Jablko má vysoký obsah vitamínu C, je jedlé, lisovaním sa z neho vyrába šťava alebo víno. Na konci jablka je semeno v obale (nažka). Semená sú bohaté na proteíny a olej (kyselina olejová). Opražené sa konzumujú ako oriešky kešu. Orechy obsahujú 45 % tuku a 20 % proteínu, železo, horčík, fosfor a zinok. Z botanického hľadiska nejde o orech ale o kôstkovicu.
Strom je malý, košatý, rastúci do 6 až 10 m. Pôvodom je z tropickej časti Ameriky, kde rastie v suchých oblastiach. Korunu má symetrickú, borka je drsná, kmeň je často skrútený. Listy sú široké a hladké. Má malé červenkasté kvety v terminálnych súkvetiach. 
Portugalčania introdukovali obličkovec do Indie v 60. rokoch 16. storočia. Odtiaľ sa rozšíril do ostatných častí Ázie. Na začiatku 20. storočia India, ako prvá, začala s medzinárodným obchodom s jeho orechami.
Listy a borka sa používajú pri bolestiach zubov a ústnej dutiny. Jablko je antiskorbutikum. Miazga sa používa ako fermež alebo hmyzí repelent.
Vladimir Polkanov

Vladimir Polkanov je moldavský stolný tenista. Na Letných paralympijských hrách 1992 v Barcelone získal bronzovú medailu.
Paralympiáda.
Na Letných paralympijských hrách 1992 v Barcelone hral v kategórii Men's Singles 8, Men's Teams 9 a Men's Open 6-10. Bronzovú medailu získal za Singles 8, bol to jeho prvý turnaj.
V kategóriách Men's Singles 8 a Men's Open 6-10 sa tiež zúčastnil Letných paralympijských hier 1996 v Atlante.
Iné podujatia.
Jeho posledným podujatím boli Majstrovstvá Európy 1999.
Tomáš Dohňanský

Tomáš Dohňanský (prezývaný Yxo; * 4. september 1972, Bratislava) je slovenský podnikateľ, moderátor, ktorý je známy ako jeden zo zakladajúcich členov skupiny Hex.
Tomáš Dohňanský je zakladateľom reklamnej agentúry, pôsobí ako moderátor v Rádiu FM a v kapele Hex má na starosti aj management a stratégiu. Je aj organizátorom mnohých hudobných podujatí a eventov, medzi inými napríklad Žákovic Open.
Alexandr Kolyadin

Alexandr Anatolievič Kolyadin (* 20. február 1973) je kazašský bežec na lyžiach. Na Zimných paralympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu získal zlatú medailu. Súťažil aj na Zimných paralympijských hrách 2014 v Soči.
Šport.
S bežeckým lyžovaním začal v roku 1985. Bol v národnom juniorskom tíme, no v roku 1997 prišiel pri dopravnej nehode o pravú nohu. V roku 2013 debutoval na medzinárodnej scéne v paralympijskom behu na lyžiach.
Paralympiáda.
Svoju prvú medailu získal vo veku 45 rokov keď vyhral zlato v šprinte na 1,5 kilometra klasickým štýlom počas Zimných paralympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu. Stal sa tak prvým kazašským športovcom akéhokoľvek športu, ktorý vyhral zlatú paraolympijskú medailu.
Nada Matićová

Nada Matićová (; * 10. jún 1984, Shkodër, Albánsko) je srbská reprezentantka v stolnom tenise. Zúčastnila sa Letných paralympijských hier 2008 v Pekingu, Letných paralympijských hier 2012 v Lodnýne, Letných paralympijských hier 2016 v Rio de Janeiro a Letných paralympijských hier 2020 v Tokiu (konané v roku 2021). Získala na nich jednu striebornú a dve bronzové medaily.
Životopis.
Základnú školu absolvovala v meste Deçan v Kosove. Počas vojny v Kosove bola 3. mája 1999 zranená pri zásahu civilného autobusu bombou v oblasti Savine Vode pri meste Peć. Napriek prevozu na operáciu do Belehradu zostala pripútaná na invalidný vozík. Počas rehabilitácie v Starom Slankamene začala hrať stolný tenis, od roku 2003 aktívne trénuje v Novom Sade.
Športová činnosť.
Jej prvý turnaj bol v roku 2004 1st Open Terme Lasko, posledným Letné paralympijské hry 2020 v Tokiu, konané v roku 2021.
Paralympijské hry.
Na Letných paralympijských hrách 2008 v Pekingu získala 4. miesto v kategórii Women's Teams 4-5, hrala tiež v súťaži jednotlivcov. Na Letných paralympijských hrách 2012 v Londýne získala 4. miesto v rovnakej kategórii a tiež hrala v súťaži jednotlivcov. Na Letných paralympijských hrách 2016 v Rio de Janeiro získala bronzovú medailu v súťaži jednotlivcov triedy 4 a striebornú v súťaži tímov triedy 4-5. Na Letných paralympijských hrách 2020 v Tokiu získala bronzovú medailu v súťaži tímov kategórie 4 a 5. Jej spoluhráčkou bola Borislava Perićová Rankovićová.
Iné podujatia.
V tímovej súťaži tried 4-5 získala zlato na európskom šampionáte v rokoch 2011, 2017 a 2018 a tiež na svetovom šampionáte v rokoch 2014 a 2017.
Vakokrty

Vakokrty alebo krtovce (lat. Notoryctemorphia) sú rad vačkovcov, ktorý zahŕňa jedinú čeľaď vakokrtovité alebo krtovcovité (lat. Notoryctidae). Do tejto čeľade patria len dva rody: recentný rod vakokrt alebo krtovec (lat. "Notoryctes") a vyhynutý rod "Naraboryctes".
Táto skupina sa od ostatných vačkovcov oddelila približne pred 50 miliónmi rokmi a je to vysoko špecializovaná skupina živočíchov. 
Charakteristika rodu Notoryctes.
Systematika.
rod vakokrt/krtovec ("Notoryctes"):
Opis.
Vakokrty sa celkovým výzorom a štýlom života podobajú na zástupcov čeľadí krtovitých a zlatokrtovitých z iných častí sveta, nemajú však s nimi, okrem toho, že sú cicavce, nič spoločné a ich podoba je výlučne produktom konvergentnej evolúcie. Dĺžka tela je v rozmedzí od 9 do 18 centimetrov. Chvost je krátky a pokrytý hrubou kožou. Farba srsti sa pohybuje od bielej a zlatej až po ružovkasté odtiene. Stavba tela týchto vačkovcov je dokonale prispôsobená spôsobu ich života. Tretí a štvrtý prst predných končatín sú zakončené mohutnými lopatovými pazúrmi, zvyšné prsty sú malé, zakončené malými pazúrmi. Nos ma tvar štítu a je prispôsobený kopaniu. Malé ušné otvory sú umiestnené pod srsťou a môžu byť uzavreté kožným záhybom. Oči sú pokryté svalmi a kožou a takmer úplne redukované. Krčné stavce sú spojené dohromady, čo zlepšuje stabilitu tela pri nárazových pohyboch pri kopaní.
Ich dentálna formula je:
Rozšírenie.
Žijú podzemným štýlom života a sú extrémne adaptované na pohyb cez piesočné pláne a duny. Vyskytujú sa v piesočnatých až púštnych oblastiach strednej Austrálie.
Spôsob života.
Vakokrty na rozdiel od krtov nemajú úplne podzemný spôsob života. Kopú v piesku tunely v hĺbke nie viac ako 8 centimetrov pod povrchom. Tieto tunely nie sú veľmi pevné a zvyčajne sa prepadnú hneď po prechode vakokrta alebo o čosi neskôr. Následne vylezú na nejaký čas na povrch, kým zase nezačnú "plávať" pieskom. Môžu byť aktívne počas dňa aj noci.
Tieto zvieratá žijú samotárskym spôsobom života. Nevydávajú takmer žiadne zvuky okrem niekoľkých slabých, ktoré sa podobajú na zvuky svrčkov.
Potrava.
Vakokrty sa živia hlavne larvami hmyzu, nepohrdnú však ani plne vyvinutým hmyzom a rôznymi semenami.
Rozmnožovanie.
O reprodukcii vakokrtov sa toho veľa nevie. Semenníky samcov sa nachádzajú vo vnútri tela. Samice majú plochý vak s otvorom smerom dozadu, aby sa zamedzilo jeho znečisteniu pri prehrabávaní sa pieskom. Vak je pozdĺžne rozdelený záhybom kože a v každej polovici sa nachádza jedna bradavka. Samice vykopávajú trvalé nory, ktoré pravdepodobne nejaký čas po opustení vaku obývajú mláďatá.
Ohrozenie.
Oba druhy sú podľa červeného zoznamu IUCN zaradené medzi najmenej ohrozené druhy.
Bystruška kožovitá

Bystruška kožovitá ("Carabus coriaceus L."), je chrobák z čeľade bystruškovité ("Carabidae").
Patrí medzi najväčšie stredoeurópske bystružky. Dorastá do dĺžky 34 až 40 mm.
Vyskytuje sa v hájoch, redších lesoch, či blízkosti horských pasienkov. 
Je dravá. Živí sa najmä slizniakmi. V prípade nebezpečenstva nelieta ale zaujíma výhražný postoj. Môže z bruška vystreknúť zapáchajúcu tekutinu a rýchlo utiecť.
Vtákopyskovité

Vtákopyskovité (lat. Ornithorhynchidae) sú jedna z dvoch žijúcich čeľadí cicavcov radu kloakovce (vajcorodce). Do tejto čeľade patrí napríklad rod vtákopysk ("Ornithorhynchus").
Systematika.
Súčasné zloženie čeľade.
čeľaď vtákopyskovité (Ornithorhynchidae):
Rody vyňaté z čeľade.
Staršie sa do čeľade vtákopyskovité niekedy zaraďoval aj rod "Steropodon", ktorý sa dnes už zaraďuje do čeľade Steropodontidae. Rozhodnutie o jeho presune bolo založené na odlišnostiach, ktoré boli zistené z časti dolnej typovej čeľuste rodu "Steropodon", nájdenej v súvrství Griman Creek v blízkosti mestečka Lightning Ridge v Novom Južnom Walese v Austrálii.
Na začiatku 21. storočia sa občas do čeľade vtákopyskovité zaraďoval aj rod "Teinolophos" (alternatívne sa zaraďoval napr. do čeľade Steropodontidae). Podľa Rich et al. 2016 však bol rod "Teinolophos" dosť odlišný od zástupcov čeľade vtákopyskovité; ukázalo sa, že nemal zobák, chrup mal podobnejší vyšším cicavcom, ale stále sa u neho zachovali primitívne uši napojené na čeľusť. V roku 2022 bolo navrhnuté premiestniť tento rod do vlastnej čeľade, Teinolophidae.
Kyselina tetrahydrolistová

Kyselina tetrahydrolistová je derivát kyseliny listovej. Jej konjugovaná zásada sa označuje ako tetrahydrofolát alebo redukovaný folát. 
Metabolizmus.
Syntéza u ľudí prebieha z kyseliny dihydrolistovej prostredníctvom dihydrofolátreduktázy. Túto reakciu inhibuje metotrexát.
THFA sa premieňa na 5,10-metyléntetrahydrofolát pôsobením serínhydroxymetyltransferázy.
Bakteriálna syntéza.
Mnohé baktérie používajú dihydropteroátsyntetázu na tvorbu dihydropteroátu, ktorý u ľudí nemá žiadnu funkciu. To umožňuje zameranie tohto enzýmu a použitie sulfónamidových antibiotík, ktoré pôsobia ako kompetitívne inhibítory so substrátom tohto enzýmu, PABA.
Význam.
Kyselina tetrahydrolistová je kofaktorom mnohých reakcií, hlavne v syntéze (teda anabolizme) aminokyselín a nukleových kyselín. Okrem toho pôsobí ako prenášač jednouhlíkových skupín, napríklad metylu, metylénu, metenylu, formylu alebo formimino skupiny. Pri spojení kyselina tetrahydrolistovej a jednej z týchto jednouhlíkových skupín, ako je to napríklad v prípade 10-formyltetrahydrofolátu, pôsobí kyselina tetrahydrolistová ako donor jedného uhlíkového atómu. Tetrahydrofolát získava tento jeden uhlíkový atóm z formaldehydu, ktorý vzniká v iných procesoch. Tieto jednouhlíkové skupiny sú dôležité v tvorbe prekurzorov pre syntézu DNA. Nedostatok kyseliny tetrahydrolistovej môže spôsobiť megaloblastickú anémiu.
Metotrexát pôsobí na dihydrofolátreduktázu ako inhibítor, podobne ako pyrimetamín a trimetoprim, čím znižuje množstvo syntetizovaného tetrahydrofolátu. To môže mať za následok megaloblastickú anémiu. 
Kyselina tetrahydrolistová sa účastní premeny kyseliny formiminoglutámovej na kyselinu glutámovú. Tým môže dôjsť k zníženiu množstva dostupného histidínu na dekarboxyláciu a syntézu proteínov, takže sa môže znížiť hladina histamínu a formiminoglutamátu v moči.
Kanderka

Kanderka () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Štiavnické Bane, približne (juho)západne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Štiavnica a Žarnovica a zasahuje na katastrálne územie obcí Štiavnické Bane a Hodruša-Hámre. Najbližším sídlom je na východnom úpätí ležiaca obec Štiavnické Bane, severovýchodne sa nachádza mesto Banská Štiavnica a západným smerom Hodruša-Hámre. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Kanderka leží v hrebeni, ktorý tvorí západný okraj silne zvetranej kaldery stratovulkánu. Hrebeň vedie od vrchu Paradajs () juhozápadným smerom na Ostrý vrch (). Severným smerom sa nachádza Kamenný závoz (), Hadová () a Končiar (), západným Jaseňová () a Ostrý vrch, južným dominuje Sitno () a východným Tanád () a Vtáčnik (). Hrebeňom vedie rozvodie Hrona a Ipľa; voda zo severných a západných svahov odteká Hodrušským potokom západným smerom do údolia Hrona, južné a východné svahy odvodňuje rieka Štiavnica, smerujúca južným smerom k rieke Ipeľ. Na južnom úpätí je vybudované Vindšachtské a Bakoniho jazero. Na vrchol nevedie značený chodník, no juhovýchodným smerom vedie traverzom chodník na Tanád.
Výhľady.
Riedky, nesúvislý porast vrcholovej časti umožňuje takmer kruhový rozhľad. Viditeľné sú najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach možno pozorovať tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Javorie.
Prístup.
Vrcholovou časťou vedie značený chodník, ktorý však samotný vrchol Kanderky obchádza.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1996

Majstrovstvá Ázie vo futbale 1996 bol 11. ročníkom Majstrovstiev Ázie vo futbale medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou Ázijskej futbalovej konfederácie (AFC). Turnaj sa hral v Spojených arabských emirátoch od 4. do 21. decembra 1996. Obhajcom titulu bolo .
Víťazom turnaja sa stala , ktorá vo finále zdolala po penaltách. Na treťom mieste skončil .
Spojené arabské emiráty sa ako vicemajster kvalifikovali na Pohár konfederácií FIFA 1997 ktorý sa hral v Saudskej Arábii.
Kvalifikácia.
Na turnaji sa predstavilo 12 tímov. Debut zažili a .
Play-off.
Finále.
Víťazom turnaja sa stala Saudská Arábia.
Metylénová skupina

Metylénová skupina alebo metylén je akákoľvek súčasť molekuly, ktorá pozostáva z dvoch vodíkových atómov viazaných na uhlíkový atóm, ktorý je pripojený k zvyšku molekuly dvomi jednoduchými väzbami. Túto skupinu je možné zapísať ako CH2&lt;, kde '&lt;' značí dve jednoduché väzby. Rovnako je možné ju zapísať ako −CH2−.
Túto skupinu je možné ju pomenovať ako metylénový mostík, čím je možné ju odlíšiť od metylidénovej skupiny. Metylidén je skupina, kde je jeden atóm uhlíka viazaný na zvyšok molekuly pomocou dvojitej väzby. Je teda možné zaznačiť ho ako CH2=. Kedysi sa označenie „metylén“ používalo pre obidva izoméry. Z chemického hľadiska je rozdiel medzi dvomi jednoduchými väzbami a jednou dvojitou väzbou, takže označenie „metylénový mostík“ je presnejšie.
Metylénová skupina by zároveň nemala byť zamieňaná s CH2 radikálom, nazývaným karbén, ktorý sa tiež niekedy označuje alebo označoval ako metylidén alebo metylén.
Aktivovaný metylén.
Stredný uhlíkový atóm v 1,3-dikarbonylových zlúčeninách sa niekedy označuje ako aktivovaná metylénová skupina. Tento uhlík je obzvlášť kyslý a schopný deprotonácie, pretože tým vzniká delokalizovaná štruktúra.
Mukyňa

Mukyňa môže byť v botanike:
Kyselina dihydrolistová

Kyselina dihydrolistová je derivát kyseliny listovej. Jej konjugovanou zásadou je dihydrofolát (DHF).
Dihydrofolát vzniká z kyseliny listovej pôsobením dihydrofolátreduktázy. Kyselina dihydrolistová sa premieňa na kyselinu tetrahydrolistovú (tetrahydrofolát) ďalším pôsobením dihydrofolátreduktázy. Keďže tetrahydrofolát je nutný pre syntézu purínov i pyrimidínov, teda stavebných kameňov RNA a DNA, dihydrofolátrefuktáza je cieľom niekoľkých liečiv, pomocou ktorých sa zabraňuje syntéze nukleových kyselín u mikroorganizmov. Jedným z inhibítorov tohto enzýmu je napríklad metotrexát.
Manipulatoridae

Manipulatoridae je čeľaď z nadčeľade Corydioidea (=Polyphagoidea) z radu švába. Zahŕňa jediný rod Manipulator, ktorý zahŕňa jediný druh Manipulator modificaputis. Je to vyhynutý dravý šváb, ktorý žil počas vrchnej kriedy. 
Typový jedinec je fosilizovaný v 100 miliónov rokov starom kúsku mjanmarského jantáru - v skamenelej živici araukárie, ktorý bol nájdený vo vulkanoklastickom sedimente v lokalite Noije Bum v údolí Hukawng v Mjanmarsku. Druh bol popísaný Petrom Vršanským z Geologického ústavu SAV v Bratislave a Günterom Bechlym zo Štátneho prírodovedného múzea v Stuttgarte.
Tento šváb mal dlhý krk, veľkú pohyblivú hlavu, parazólovité ochranné štíty nad každým prídavným očkom, ústne prívesky a extrémne dlhé končatiny, čo naznačuje, že bol predátor. Telo bolo dlhé 4.5 milimetra a široké 2 milimetre. Bol to rýchly bežec, ktorý korisť prenasledoval, čo vieme podľa redukovanej pasívnej obrany. Živil sa malým hmyzom, ktorý lovil počas noci.
Autori po preskúmaní švába zistili veľa jedinečných a výrazne odlišných znakov, vďaka ktorým pre tento druh vytvorili novú čeľaď Manipulatoridae. Nájdený jedinec mal aj početné rany, zlomené časti panciera, odtrhnuté zmyslové orgány a aj parazity. Na mjanmarskom nálezisku jantáru objavili aj štyri ďalšie exempláre, medzi nimi aj mladého jedinca.
Tento druh bol nájdený spolu s ďalšími desiatkami vyhynutých druhov hmyzu, plne zachovaných v jantári, čo z lokality Noije Bum v údolí Hukawng robí jedno z najvýznamnejších nálezísk jantárových fosílií s plne zachovaným hmyzom. "Manipulator modificaputis" dokumentuje pestrosť foriem, ktoré sa zo švábov vyvinuli na hranici jury a kriedy, ale ktoré napokon po zhruba 45 miliónoch rokoch vyhynuli.
Sósis (sochár)

Sósis () bol starogrécky sochár.
Sochár Sósis, pochádzajúci zrejme z Boiótie, bol činný v 3. stor. pred Kr. Jeho meno je známe z niekoľkých signovaných podstavcov zo sôch, objavených väčšinou v archeologickej lokalite starovekého boiótskeho mesta "Thespiai".
Skokidae

Skokidae je čeľaď z nadčeľade Corydioidea (=Polyphagoidea) z radu švábov. Zahŕňa jediný rod Skok, ktorý zahŕňa jediný druh Skok svaba. Je to vyhynutý skáčuci šváb, ktorý žil počas vrchnej jury na území dnešného Kazachstanu.
Bol opísaný paleontológom Petrom Vršanským, z Geologického ústavu SAV v Bratislave, z rozsiahlych zbierok Paleontologického ústav RAN v Moskve, zo sedimentov starých približne 150 milión rokov z lokality Karatau v Kazachstane. Spomedzi viac ako 3 000 fosílnych prevažne úplne zachovalých švábov z tejto lokality sa našli len štyri exempláre druhu "Skok svaba". Napriek tomu nemuselo ísť o vzácneho živočícha, keďže jedným zo zachovaných jedincov je mláďa a tých je na lokalite len zopár desiatok (larvy sú všeobecne veľmi vzácne, lebo nelietajú a tak sa nemajú ako dostať na vodnú plochu a potom sa zachovať v sedimentoch dna).
Etymológia.
Vedecký názov "Skok svaba" (doslova "skok švába") je odvodený zo slovenských slov "skok" a "šváb". Vzťahuje sa to na schopnosť skákať u tohto druhu, čo je medzi švábmi unikátne (neskôr bol však v JAR objavený prvý žijúci skáčuci druh "Saltoblattella montistabularis")"."
Opis.
Išlo o malého švába s veľkosťou asi 1 centimeter, s polopriehľadnými vrchnými krídlami a priehľadnými zadnými krídlami. Mal oválnu hlavu so zreteľným vonkajším sfarbením a veľkými očami, nemajúcimi u tejto skupiny obdobu, a redukované predné a stredné končatiny. Zadné nohy boli nadmerne vyvinuté - 1,5 násobne dlhšie ako dĺžka tela. Zadné nohy boli uložené pod telom a tak prispôsobené na skákanie. Adaptácia na skákanie bola potrebná ako stratégia úniku a chytania koristi. Druh bol zaujímavý aj pokročilou rozmnožovacou sústavou, malou hlavou a ústnymi príveskami prispôsobenými na konzumáciu peľu, ktorý sa zachoval v pažeráku fosílií. Pravdepodobne patril medzi opeľovače.
Hírek

Hírek () je maďarská spravodajská relácia RTVS, ktorá sa vysiela od 10. septembra 2007 na televíznej stanici Dvojka a od roku 2022 aj na :24. Moderátormi relácie sú Gasparik B. Krisztina a Récsei Noémi.
Murray B. Bornstein

Murray B. Bornstein, M.D. (* 22. november 1917, Paterson, New Jersey† 31. august 1995, Gainesville, Florida) bol americký lekár neurológ a neurofyziológ.
Bakalárske štúdium absolvoval na Dartmouth College (1939), magisterské štúdium fyziológie na McGillovej univerzite v kanadskom Montreale a lekárstvo na Univerzite v Ženeve (1952). Počas dvojročného postgraduálneho výskumného pobytu Columbijskej univerzite (19561958) sa pod vedením Margaret Murrayovej a Edith Petersonovej zoznámil s organotypickými bunkovými kultúrami CNS a PNS. Nadobudnuté znalosti využil pri výskume porúch myelinizácie, zameriavajúc sa na sklerózu multiplex. V rámci svojho dlhoročného pôsobenia na Albert Einstein College of Medicine v New Yorku (19661993) viedol klinický vývoj liečiva Copolymer 1, ktorého vývoj, učinený v spolupráci s Weizmannovym inštitútom pre vedu a izraelskou farmaceutickou spoločnosťou Teva Pharmaceutical Industries, znamenal prielom v liečbe sklerózy multiplex.
Ostrý vrch (vrch v Štiavnických vrchoch)

Ostrý vrch () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Štiavnické Bane, približne juhozápadne od centra Banskej Štiavnice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Štiavnica a Žarnovica a zasahuje na katastrálne územie obcí Štiavnické Bane a Hodruša-Hámre. Najbližším sídlom je na východe ležiaca obec Štiavnické Bane, severne sa nachádza Banská Hodruša a juhozápadne osada Kopanice (Hodruša-Hámre). Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Ostrý vrch leží v bočnom hrebeni, ktorý vedie od sedla Pleso západným smerom na Kohútov (). Severným smerom susedí Jaseňová () a Kamenný závoz (), východným Kanderka () a Buková hora (), južným Šípová () a Haviarsky vrch () a západným Hrb (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú prítoky Hodrušského potoka. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady.
Vrchol Ostrého vrchu pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou je vidieť najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach zriedkavo tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Javorie.
Prístup.
Na vrch nevedie žiadny značený chodník, preto prístup je možný lesnými cestami. V neďalekom sedle Pleso je križovatka značených chodníkov, odkiaľ sa dá prejsť hrebeňom aj na Ostrý vrch.
Ľuľkovité

Ľuľkovité ( "Solanaceae") je čeľaď z radu ľuľkotvaré (Solanales) patriaceho medzi pravé dvojklíčnolistové rastliny.
Typický je pre ňu obsah alkaloidov, ktorý spôsobuje jedovatosť takmer všetkých druhov.
Staršie zaradenie v systéme.
V minulosti sa táto čeľaď v závislosti od autora daného textu niekedy zaraďovala do niektorého z týchto radov:
Stavba tela.
Do tejto čeľade patria byliny, kry a stromy s prevažne jednoduchými listami a kvetmi päťpočetnými, jednotlivými alebo zostavenými do rôznych okolíkatých súkvetí, so zrastenými korunnými lupienkami a najčastejším kvetným vzorcom ☿ * K(5) C(5) A5 G(2). Plodom je bobuľa alebo tobolka.
Zástupcovia.
Divorastúce na Slovensku.
V slovenskej prírode sú najvýznamnejšími druhmi čeľade ľuľok čierny ("Solanum nigrum"), ľuľok sladkohorký ("Solanum dulcamara"), blen čierny ("Hyoscyamus niger"), durman obyčajný ("Datura stramonium"), ľuľkovec zlomocný ("Atropa belladonna") a skopólia kranská ("Scopolia carniolica"). Inváznym druhom je kustovnica cudzia. Všetky tieto druhy sú viac alebo menej jedovaté, patria sem dokonca niektoré z najjedovatejších rastlín u nás (ľuľkovec).
Hospodársky významné.
Medzi ľuľkovité patrí mnoho hospodársky významných rastlín, predovšetkým pre potravinársky a farmaceutický priemysel. Alkaloidy ľuľkovitých (atropín, hyoscyamín, skopolamín...) sa používajú ako súčasť viacerých významných liečiv. V potravinárstve majú význam predovšetkým paprika ročná, rajčiak jedlý, ľuľok zemiakový, tabak virgínsky, machovka čerešňová a ľuľok baklažánový. Pre okrasu sa pestuje petúnka hybridná.
Vtákopysk

Vtákopysk (lat. "Ornithorhynchus") je rod z čeľade vtákopyskovité. Jediný recentný druh (a podľa niektorých názorov aj celkovo jediný druh) tohto rodu je vtákopysk divný.
Vedecký názov.
Názov "Ornithorhynchus" zaviedol Blumenbach v roku 1800. Pôvodný vedecký názov rodu síce znel "Platypus" (Shaw 1799), ale tento názov bol už v čase svojho vzniku neplatný, pretože už v roku 1793 ním bol pomenovaný jeden rod chrobákov, ktorý sa tak dodnes volá. Názvom "Platypus" boli neskôr (t.j. v 19. storočí) omylom pomenované aj niektoré ďalšie taxóny živočíchov (konkrétne hmyzu a kačíc). V angličtine sa názov platypus dodnes používa ako vernakulárny názov vtákopyska divného.
Systematika.
rod vtákopysk ("Ornithorhynchus"): 
Niekedy sa do rodu zaraďuje aj vyhynutý druh "Ornithorhynchus maximus", ktorý sa ale dnes už väčšinou považuje za súčasť druhu "Megalibgwilia robusta" (resp. staršie druhu "Zaglossus robustus") z čeľade ježurovité.
Litostroj

Litostroj, plný názov Litostroj Power D.o.o. je slovinský výrobca v ťažkom priemysle, sídliaci v Ľubľane. Firma vznikla v roku 1946 ako "Titove závody Litostroj", v súčasnej podobe funguje od roku 1991. Jej produkty zahŕňajú najmä vodné turbíny pre vodné elektrárne. Väčšina z výroby je určená na export. Celosvetovo Litostroj dodal viac než 8 000 MW inštalovaného výkonu. Vyrobil okolo 150 turbín pre prečerpávacie vodné elektrárne. Firma vyrobila tiež okolo 1200 veľkých žeriavov, rovnako vyrába metalurgické stroje na kovanie a lisovanie.
Základy továrne v Ľubľane boli položené tesne po druhej svetovej vojne, využitím nútenej práce politických väzňov z táborov. Továreň v roku 1947 slávnostne otváral (po roku prevádzky) Josip Broz Tito, po ktorom podnik zakladateľ Franc Leskošek-Luka pomenoval. Okolo továrne vyrástla aj obytná štvrť s vybavenosťou pre 6 500 ľudí, z ktorých 80 % pracovalo v Litostroji. Po rozpade Juhoslávie podnik smeroval do konkurzu a transformoval sa na súčasnú podobu.
Názov Litostroj je skratkou pôvodného názvu , v preklade zo slovinčiny "Zlievareň a továreň strojov". Továreň sídli v Ľubľane v štvrti Šiška na Litostrojskej ceste, ktorá je pomenovaná po firme.
Pod koncern Litostroj patria aj ďalšie továrne v Česku, Kanade a Turecku.
Fernando Filoni

Fernando Filoni (* 15. apríl 1946, Manduria, Taliansko) je rímskokatolícky arcibiskup, kardinál a veľmajster Rytierskeho rádu Božieho hrobu jeruzalemského.
Život.
Kňazské svätenie prijal roku 1970, začal sa venovať pôsobeniu v pápežskej diplomacii. V roku 2001 bol pápežom sv. Jánom Pavlom II. vo veku 54 rokov vymenovaný za titulárneho arcibiskupa volturnského a nuncia v Iraku a Jordánsku. Biskupské svätenie mu udelil 19. marca 2001 sv. Ján Pavol II. Rozhodnutím pápeža Benedikta XVI. bol 13. mája 2011 menovaný za prefekta Kongregácie pre evanjelizáciu národov. Dňa 18. februára 2012 bol pápežom Benediktom XVI. v Bazilike sv. Petra vo Vatikáne kreovaný za kardinála-kňaza.
Dňa 8. decembra 2019 ho Pápež František dňa 8. decembra 2019 menoval za veľmajstra Rádu Božieho hrobu jeruzalemského. Pápež František ho 26. júna 2018 menoval za kardinála-biskupa bez suburbikálnej diecézy.
Africký pohár národov 2008

Africký pohár národov 2008 bol 26. ročníkom Afrického pohára národov, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu. Turnaj hostila Ghana a hralo sa od 20. januára do 10. februára 2008. Obhajcom titulu bol Egypt.
Víťazom turnaja sa stal po druhýkrát po sebe a po šiesty krát v histórii Egypt, ktorý vo finále zdolal Kamerun 1:0. Na treťom mieste skončila domáca Ghana.
Egypt sa ako víťaz kvalifikoval na Pohár konfederácií FIFA 2009.
Uhorskí jakobíni

Uhorskí jakobíni je pomenovanie pre hnutie revolucionárov v Uhorsku, u ktorých sa uchytili myšlienky Francúzskej revolúcie. Hnutie zorganizoval Ignác Martinovič, ktorý vytvoril dve tajné spoločnosti. Spoločnosť reformátorov bola zložená zo strednej šľachty, ktorá chcela obmedziť moc panovníka a mala spustiť revolúciu. Spoločnosť slobody a rovnosti mala po prvej fáze odstrániť nadvládu šľachty a chcela pretvoriť Uhorsko na federáciu. Uhorskí jakobíni boli odhalení a 7 ich členov bolo popravených.
Temple Bar (Dublin)

Temple Bar () je štvrť na južnom brehu rieky Liffey v centre Dublinu. Oblasť je ohraničená Liffey na severe, ulicou Dame Street na juhu, ulicou Westmoreland Street na východe a ulicou Fishamble Street na západe. Je propagovaná ako tzv. „kultúrna štvrť“ Dublinu a ako centrum nočného života v centre Dublinu je turistickou destináciou.
Temple Bar je v poštovom obvode Dublin 2.
Temple Bar

Temple Bar môže byť:
Tioaldehyd

Tioaldehyd je funkčná skupina v organickej chémii, ktorá sa podobá na aldehydovú skupinu, RC(O)H, ale namiesto kyslíkového atómu (O) má atóm síry (S). "R" značí uhľovodíkový zvyšok (alkylovú alebo arylovú skupinu). Tioaldehydy sú ešte reaktívnejšie, než tioketóny. Nechránené tioaldehydy sú zvyčajne príliš reaktívne na to, aby bolo možné ich izolovať - napríklad tioformaldehyd, H2C=S, kondenzuje za tvorby cyklického triméru, 1,3,5-tritiánu. Tioakroleín, H2C=CHCH=S, ktorý vzniká rozkladom alicínu z cesnaku, podstupuje Diels-Alderovu reakciu sám so sebou a tvorí izomérne vinylditiíny. Aj keď tioformaldehyd je veľmi reaktívny, je možné ho nájsť v medzihviezdnom priestore spolu s jeho mono- a dideuterovanými izotopológmi. S dostatočným stérickým bránením niektorých skupín je možné stabilné tioaldehydy izolovať.
V prvých prácach na tému tioaldehydov bola ich existencia predpokladaná na základe niektorých druhov reakcií. Napríklad sa prepokladalo, že reakciou Fc2P2S4 s benzaldehydom vzniká tiobenzaldehyd, ktorý spolu s ditiofosfínovými ylidmi tvorí cykloadukt v podobe C2PS3 kruhu.
Veľký Žiar (vrch v Štiavnických vrchoch)

Veľký Žiar () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Uhliská, približne južne od Žarnovice. 
Poloha.
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Žarnovica a zasahuje na katastrálne územie obcí Rudno nad Hronom a Voznica. Najbližším sídlom je južne ležiaca obec Uhliská a východe ležiaca Vysoká, severne sa nachádza Hodruša-Hámre a západne Rudno nad Hronom. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Veľký Žiar leží v bočnom hrebeni, ktorý vedie od Bukovej hory () západným smerom cez Šariansky vrch () na Vavrišovú (). Severným smerom susedí vrch Sedlo () a Kojatín (), východným Muráň () a Solisko (), južným Drienov vrch () a Veľký Veterník () a západným Drastavica (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu z východných a severných svahov odvádzajú prítoky Richnavy, z južných prítoky Rudnianskeho potoka. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady.
Vrchol Veľkého Žiaru pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou je vidieť najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach zriedkavo tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Nízke Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no južným úbočím vedie chodník z Uhlísk.
Drastavica

Drastavica () je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Rudno nad Hronom, približne južne od Žarnovice. 
Poloha.
Masív sa nachádza na západe strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Žarnovica a zasahuje na katastrálne územie obcí Rudno nad Hronom a Voznica. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne ležiaca obec Uhliská, severne sa nachádza Hodruša-Hámre a západne Rudno nad Hronom. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis.
Drastavica leží v bočnom hrebeni, ktorý vedie od Bukovej hory () západným smerom cez Šariansky vrch () na Vavrišovú (). Severným smerom susedí Bartová () a Kojatín (), východným Sedlo () a Veľký Žiar (), južným Veľký Veterník () a západným Hrádok (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu zo severných svahov odvádzajú prítoky Richnavy, z južných voda odteká prítokmi Rudnianskeho potoka. Na vrchol nevedie značený chodník, no južným úbočím prechádza Rudná magistrála.
Výhľady.
Masív pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou je vidieť najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach zriedkavo tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Nízke Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no južným úbočím vedie chodník z Uhlísk do Rudna nad Hronom.
Jozef Kot

Jozef Kot, pseudonym: Jakub Bond (* 1. september 1936, Bratislava – † 22. máj 2022, Bratislava) bol slovenský spisovateľ – prozaik, autor Generácie 56, editor a významný prekladateľ z anglického jazyka.
Životopis.
V rokoch 19531958 absolvoval štúdium angličtiny a slovenčiny na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Po absolvovaní povinnej vojenskej služby sa stal redaktorom v časopise Slovenské pohľady a neskôr šéfredaktorom tamže. V období 19661968 pôsobil ako zástupca šéfredaktora Revue svetovej literatúry. V rokoch 19681971 bol menovaný do funkcie šéfredaktora vydavateľstva Tatran. V dlhšom období 19711990 pracoval vo funkcii riaditeľa odboru umenia na Ministerstve kultúry SR. Jeden rok 19901991 pracoval na Ústave umeleckej kritiky a divadelnej dokumentácie, od r. 1991 učil na Štátnej jazykovej škole v Bratislave.
Dielo.
Jozef Kot písal poviedky, literárne kritiky a preklady. Ako člen Generácie 56 publikoval v Mladej tvorbe a hlavne v Slovenských pohľadoch. V roku 1963 mu vydali cyklus próz "Poslední", v roku 1965 zbierku poviedok "Nanebevstúpenie stredného útočníka" a v roku 1968 "Vítanie jari". Kot napísal angažované novely "Horúčka" (1973), "Narodeniny" (1978) a "Kolkáreň" (1983, s. J. Kocianovou v roku 1988 upravil pre divadlo). V roku 1986 mu vydali výber z próz "Beh bez konca". Je autorom mnohých prekladov, napríklad diel od W. S. Maugham, W. Faulkner, J. D. Salinger, A. Sillitoe, J. Updike, W. Golding, E. Hemingway, I. Fleming, B. Stoker, H. Miller, J. Joyce, Ch. Dickens, H. Robbins, B. Freemantle, J. Higgins, P. James, F. Forsyth, J. Galsworthy, J. Barnes, B. Bickmorová, E. Segal, L. J. Braunová, S. Sheldon, T. Cortland, E. Heronová, Carl Sandburg. Tiež prekladal drámy (hlavne od Williama Shakespeara) a zostavil antológiu "Americká poézia 20. storočia" (1959). Uverejnil viacero esejí a úvah o teórii prekladov z anglického jazyka, hlavne čo sa týka americkej a anglickej literatúry. 
Citát Jozefa Kota: „"Všetko v príbehu je pravdivé, iba príbeh nie je pravdivý.“ Tento paradox, ktorý vyslovil takmer pred polstoročím Wilson Follet, môžeme ešte vyhrotiť: čím je príbeh pravdivejší, tým je vymyslenejší".
Uhliskový potok (prítok Šambronky)

Uhliskový potok je potok v regióne Zamagurie na území obce Šambron v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Je ľavostranným prítokom Šambronky a má dĺžku . Je vodným tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v západnej časti územia obce Šambron v lesnom extraviláne v blízkosti lesa "Hájnik".
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný a nižšie i cez poľnohospodársky extravilán, tento smer si zachová až do svojho ústia, v priberá pravostranný bezmenný prítok, v priberá ďalší pravostranný bezmenný prítok, pravým brehom obmýva pole "Uhliská", ľavým brehom obmýva pasienok "Ždiar", ľavým brehom obmýva pole "Dlhé lazy", v ústi do Šambronky ako jej ľavostranný prítok v povodí Popradu. Vodný tok "Uhliskový potok" má dva významnejšie bezmenné prítoky.
Pôvod názvu.
Motivantom názvu vodného toku "Uhliskový potok" na území obce Šambron v období pomenovacieho procesu bolo pole "Uhliská", cez ktoré Uhliskový potok pretekal, ako pôvodná lokalita využívaná na tvorbu drevného uhlia. Produkcia drevného uhlia ako "jedného z produktov rozkladu dreva za vysokých teplôt bez prístupu alebo s obmedzeným prístupom vzduchu" mala na Slovensku tradíciu od stredoveku až do druhej polovice 19. storočia s hlavným odberateľom hutníctvom, keď bola nahradená výrobou v kovových peciach". Z toponyma "Uhliská" rozšírením o formant "-ový" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Uhliskový potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku "Uhliskový potok" bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum "Uhliskový potok" nie je jedinečným hydronymom (marec 2022); existuje niekoľko takýchto homonymných názvov potokov.
Zoznam zvolených poslancov za Slovensko v parlamentných voľbách v roku 1929

Vo voľbách do Národného zhromaždenia republiky Československej v roku 1929, ktoré sa konali 27. októbra 1929, bolo za územie Slovenskej krajiny zvolených 54 poslancov v siedmich volebných obvodoch (XV. volebný kraj Trnava, XVI. volebný kraj Nové Zámky, XVII. volebný kraj Turčiansky Svätý Martin, XVIII. volebný kraj Banská Bystrica, XIX. volebný kraj Liptovský Svätý Mikuláš, XX. volebný kraj Košice a XXI. volebný kraj Prešov). Podobne, ako vo všetkých predchádzajúcich voľbách (1920 a 1925), aj v týchto sa v slovenských volebných obvodoch neobsadilo zákonom predpísaných 61 mandátov, ale len 54. Zvyšných sedem mandátov vzhľadom na komplikovaný volebný systém, založený na systéme troch skrutínií, prepadlo v prospech českých volebných krajov. Išlo o najnižší počet zvolených poslancov za územie Slovenska v histórii medzivojnového Česko-Slovenska.
Zvolení poslanci.
Stranícke zloženie poslancov:
Zlatý pohár CONCACAF 2009

Zlatý pohár CONCACAF 2009 bol 10. ročníkom Zlatého pohára CONCACAF a 20. ročníkom kontinentálnych majstrovstiev, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou CONCACAF. Turnaj hostili a hralo sa od 3. do 26. júla 2009.
Víťazom turnaja sa stalo , ktoré vo finále zdolalo 5:0.
Kvalifikované tímy.
Na turnaji sa predstavilo 12 tímov. Nikaragua a Grenada zažili debut na turnaji.
Recyklácia papiera

Recyklácia papiera je proces obnovenia už predtým použitého papiera. Papier je možné recyklovať celkovo 5 až 8-krát. Tým, že sa recyklácia opakuje, dochádza k skracovaniu celulózových vlákien a tento papier sa môže kompostovať. Papier je druhou, hmotnostne najväčšou položkou odpadu a tvorí 14 až 20 % hmotnosti komunálneho odpadu.
Výroba papiera.
Všetok papier sa vyrába pomocou priemyselných strojov, zatiaľ čo ručná výroba papiera sa zachováva už iba ako špecializované remeslo. Papier sa najčastejšie vyrába z dreva stromov, ako je napríklad jedľa, smrek alebo buk, ale môžu byť použité aj iné rastlinné vláknité materiály ako bavlna, plátno a konope. Výroba prebieha v 4 krokoch:
Na Slovensku sa papier priemyselne vyrába v Ružomberku, Harmanci, Žiline, Štúrove a v Slavošovciach.
Triedenie papiera.
Papier a výrobky z neho všeobecne patria do modrých smetných nádob, na ktorých často býva špecifikované, ktoré typy výrobkov do nádoby patria a ktoré nie.
Taktiež do zbernej nádoby na papier patria výrobky označené číslami 20 (vlnitá lepenka), 21 (hladká lepenka), a 22 (papier).
Recyklácia papiera.
Zber použitého papiera je prvým krokom pri celom procese recyklácie. Papier určený na recykláciu musí byť zbieraný a uchovávaný oddelene od ostatného odpadu, pretože kontaminovaný papier nie je možné recyklovať.
Ďalším krokom je rozomieľanie a rozvlákňovanie v kadi s vodou, odkiaľ sa zmes dostáva cez sitá do zberných nádob. Zmes obsahuje viac ako 99% vody a postupne sa presúva po prepravníku, kde voda samovoľne odteká a neskôr sa odstraňuje pomocou podtlaku. Papier sa dosuší pomocou tlaku a teploty vyššej ako 100 °C. Vzniká recyklovaný balík papiera, ktorý je ďalej upravený podľa požiadaviek.
Papier je možné recyklovať opakovane. Pri výrobe recyklovaného papiera však majú zastúpenie aj nerecyklované vlákna pre zachovanie požadovaných vlastností produktu. Na hranici technických možností je sedemnásobná recyklácia, ktorá sa v praxi ani nedosahuje.
Dopad na životné prostredie.
Za posledných 40 rokov sa spotreba papiera zvýšila až o 400%, toto navýšenie má obrovský dopad na životné prostredie. Najväčší negatívny vplyv na životné prostredie má samotný výrobný proces, no nepriaznivý vplyv sa týka aj recyklácie. Problémom výroby papiera je odlesňovanie, znečistenie vody a produkcia nežiadúcich plynov ako oxid dusičitý, oxid siričitý a oxid uhličitý, ktoré prispievajú k znečisteniu ovzdušia, kyslým dažďom a klimatickým zmenám.
Čo sa týka negatívnej stránky recyklácie, najväčším problémom je vznik nebezpečného odpadu v dôsledku odstraňovania atramentu z papiera.
Škandinávske jazyky

Škandinávske jazyky môžu byť:
Severské jazyky

Severské jazyky alebo nordické jazyky môžu byť:
Optický kanál

Optický kanál môže byť: