Vojna štvrtej generácie

Vojna štvrtej generácie je konflikt charakterizovaný stieraním hraníc medzi vojnou a politikou, vojakom a civilistom.
Táto vojenská teória bola prvýkrát definovaná v roku 1989 skupinou amerických analytikov a ide v nej o navrátenie vojny do jej decentralizovanej podoby. Vojna štvrtej generácie predstavuje stratu takmer monopolného vlastníctva bojových jednotiek národným štátom a návrat bojového konfliktu do jeho pradávnej podoby.
Najjednoduchšia definícia zahŕňa akúkoľvek vojnu, v ktorej jedným z hlavných účastníkov nie je štát, ale skôr mimovládny činiteľ. Klasickými príkladmi a predchodcami tohto typu vojny sú napríklad vzbura gladiátorov pod vedením Spartaka, alebo atentát na Júlia Caesara členmi senátu v starovekom Ríme.
Vojna štvrtej generácie používa metódy na oslabenie nepriateľovej vôle vyhrať, ktoré nie sú v tradične zmýšľajúcej modernej spoločnosti akceptovateľné.
Prvky.
Vojna štvrtej generácie je definovaná ako konflikt, ktorý zahŕňa tieto prvky:
Dejiny.
Koncept po prvýkrát popísali autori William S. Lind, Keith Nightengale, John F. Schmitt, Joseph W. Sutton a Gary I. Wilson v roku 1989 v časopise amerického námorníctva pod názvom "Zmena tváre vojny: Do štvrtej generácie".
Títo autori popísali štyri generácie takto:
Pôvod Vojny štvrtej generácie môžeme sledovať do čias Studenej vojny, kedy sa mocnosti snažili udržať si nadvládu nad svojimi kolóniami a dobytými územiami. Mimoštátne skupiny vtedy používali taktiku utajovania, teroru a zmätku, pretože nemohli inak konkurovať moderným technológiám. Tento typ vojny často zapájal povstaleckú skupinu alebo iné násilné neštátne živly a pokúšal sa tak nastoliť svoju vlastnú vládu alebo znovu dosadiť tú starú. Vojna štvrtej generácie je najúspešnejšia (z pohľadu podzemných skupín), ak sa neštátna skupina nepokúša (aspoň nie v krátkej dobe) získať moc sama pre seba, ale jednoducho dezorganizuje a delegimitizuje štát, na ktorého území sa vojna vedie. Cieľom je prinútiť štátneho protivníka, aby vyčerpal ľudské a finančné zdroje v pokusoch nastoliť poriadok, najlepšie pomocou priamych príkazov a zákazov z najvyšších miest, ktoré iba zvyšujú neporiadok, až kým sa štát nevzdá alebo neustúpi.
Taktika Vojny štvrtej generácie je častá v konfliktoch zrútených štátov a civilných vojen, obzvlášť v konfliktoch, do ktorých sa zapájajú mimoštátne, nezvládnuteľné etnické alebo náboženské skupiny. Táto taktika má veľa spoločného s tradičnými formami povstaleckých a gerilových vojen. Podobne ako tam, aj v tomto prípade začína konflikt slabšia strana pomocou akcií, ktoré by sa dali nazvať útokmi. Rozdiel spočíva v štýle, akým odbojové skupiny prispôsobujú tieto tradičné spôsoby boja súčasným podmienkam. Tie sú formované technologickou vyspelosťou, globalizáciou, náboženským fundamentalizmom a posunom v morálnych a etnických zásadách, ktoré legitimizujú určité spôsoby vedenia vojny, inak považované za zakázané. Tento posun definuje nové prípustné spôsoby vedenia vojny pre obe bojujúce strany.
Charakteristiky.
Vojna štvrtej generácie je zvyčajne charakteristická prítomnosťou násilného mimoštátneho činiteľa, ktorý bojuje proti suverénnemu štátu. Súčasným príkladom takéhoto činiteľa môže byť Hizballáh, alebo Tigre oslobodenia tamilského Ílamu. Tieto skupiny používajú všetky tri stupne vojny štvrtej generácie;
Štátny nepriateľ vojny štvrtej generácie má tieto charakteristiky (Thornton 2007): chýba mu hierarchické vedenie a formálna štruktúra organizácie, je trpezlivý a prispôsobivý, schopný držať sa v ústraní, ak je to potrebné a zvyčajne má malé rozmery, ktoré sa však angažujú na všetkých úrovniach: ekonomických, politických, mediálnych, vojenských aj civilných. Môže používať taktiku povstania, teroru či gerilového boja za účelom vedenia vojny proti národnej infraštruktúre.
Odpor môže byť však vedený aj nenásilnou formou, ako napríklad Gándhího boj za nezávislosť Indie, alebo demonštrácie Martina Luthera Kinga. Obaja predstavitelia odboja sa snažili konflikt viesť v pokojnej rovine, zatiaľ čo štát proti nim brojil a tak ho mohli poraziť v morálnej a duchovnej rovine. Štát je v tomto prípade vnímaný ako tyran a stráca podporu.
Podobne ako vo vojne tretej generácie, aj pre štvrtú je charakteristická decentralizácia. Dokonca tu už nemusí byť ani jednotná organizácia, ale malé skupiny sa organizujú do improvizovaných spojenectiev, aby napadli väčšiu hrozbu (to môžu byť štátne ozbrojené sily alebo iná frakcia). Tieto aliancie sú však slabé a ak je vedenie štátnej armády dostatočne šikovné, môže ich rozdeliť a prinútiť bojovať medzi sebou.
Ciele vojny štvrtej generácie:
Ďalším faktorom je, že sa zmenili politické spádové centrá. Tieto sa môžu v organizovanom spoločenstve akým je štát točiť okolo nacionalizmu, náboženstva alebo rodinnej či spoločenskej cti. Rozptýlené sily ako gerily, teroristi a výtržníci naproti tomu nemajú takéto centrá, na ktoré by sa mohla zamerať štátna moc pri ich potláčaní.
Teoretizovalo sa, že vo vojne štvrtej generácie sa začnú využívať počítačoví hackeri a medzinárodné právo na dosiahnutie cieľov útočiacej strany. Spočívalo to v tom, že civilisti silnejšieho štátu stratia vôľu bojovať, keď uvidia, že ich štát sa zaplietol do vopred pripravených konšpirácií údajných útokov a (zdanlivo) poškodil ich vlastné záujmy.
Kritika teórie generačnej vojny.
Spisovateľ Antulio J. Echevarria II v článku "Vojna štvrtej generácie a iné mýty (Fourth-Generation War and Other Myths)" oponuje, že to, čo sa nazýva vojnou štvrtej generácie, sú jednoducho povstania. Tiež tvrdí, že vojna štvrtej generácie bola "znovu vynájdená" Lindom, aby vytvoril dojem, že predpovedal budúcnosť. Echevarria píše, že "celkový model je neefektívnym spôsobom znázornenia zmien vo vojne."