Giuseppe Farina

Emilio Giuseppe Farina, prezývaný aj Nino, (* 30. október 1906, Turín – † 30. jún 1966, Aiguebelle, Francúzsko) bol taliansky automobilový pretekár a prvý majster sveta Formuly 1 z roku 1950.
Začiatky a kariéra pred Formulou 1.
Narodil sa v Turíne, centre automobilového priemyslu v Taliansku. Ako synovec známeho konštruktéra karosérií Pinina Farinu mal blízky vzťah k automobilom. Jeho kariéra automobilového pretekára sa začala až po skončení štúdia na univerzite v Turíne. Pretekársky debut absolvoval v roku 1932 na pretekoch automobilov do vrchu "Aosta – St Bernard". V pretekoch však havaroval a skončil v nemocnici. Začal jazdiť s Maserati na okruhoch, ale zlom v jeho kariére znamenal prechod k Alfe Romeo, kde jazdil po boku slávneho Tazia Nuvolariho. Tu zdokonalil svoje jazdecké schopnosti a vyhral mnohé menšie preteky v triede Voiturette. V rokoch 19371939 vyhral Majstrovstvá Talianska. V roku 1939 vyhral Veľkú cenu Švajčiarska a v roku 1940 Veľkú cenu Tripolisu v Líbyi. Ďalšie úspechy v automobilových pretekoch Farinovi, ktorý bol na vrchole kariéry, znemožnila druhá svetová vojna. 
Po vojne sa k pretekania vrátil v roku 1946, keď vyhral s Alfou Romeo Veľkú cenu národov v Ženeve. V roku 1948 jazdil na súkromnom Maserati a zvíťazil na Veľkej cene Monaka. Okrem toho zvíťazil ešte v Ženeve a Mar del Plata.
Formula 1.
1950.
Keď FIA schválila usporiadanie majstrovstiev sveta Formule 1, ktoré sa mali prvýkrát uskutočniť v roku 1950, angažovala Farinu do svojho tímu Alfa Romeo. Jeho spolujazdcami v tíme sa stali Juan Manuel Fangio a Luigi Fagioli. Zvíťazil hneď v prvej Veľkej cene Veľkej Británie, okrem toho získal aj pole position a dosiahol najrýchlejšie kolo. V nasledujúcich pretekoch v Monaku havaroval a preteky nedokončil. Pretekov v Indianapolis, ktoré boli súčasťou majstrovstiev, sa pretekári z Európy nezúčastnili. Nasledovalo víťazstvo vo Švajčiarsku, štvrté miesto v Belgicku a siedme miesto vo Francúzsku. Pred poslednými pretekmi v Taliansku mali najväčšiu šancu na titul majstra sveta Farina a Fangio. Farina v Monze vyhral, Fangio preteky nedokončil, a tak bolo o titule majstra sveta rozhodnuté.
1951.
Do nového ročníka vstúpil Farina tretím miestom na Veľkej cene Švajčiarska. Nasledovalo víťazstvo v Belgicku. Po piatom mieste na Veľkej cene Európy však prišli dva výpadky vo Veľkej Británii a Nemecku a navrch začal mať jeho spolujazdec z tímu Fangio. Okrem toho sa čoraz viac začali presadzovať jazdci tímu Ferrari: Alberto Ascari a Jose Froilan Gonzalez. Na Veľkej cene Talianska získal tretie miesto, ale o body sa delil s Felicem Bonettom. Tretie miesto obsadil aj na záverečných pretekoch sezóny v Španielsku. Sezónu ukončil na celkovom štvrtom mieste.
1952.
Keď sa po sezóne 1951 Alfa Romeo rozhodla stiahnuť z F1, stal sa Farina v sezóne 1952 pretekárom tímu Ferrari. V úvodných pretekoch sezóny vo Švajčiarsku nedošiel do cieľa, ani potom, čo si vymenil auto s André Simonom. Pretekov v Indianapolis sa nezúčastnil. V Belgicku a vo Francúzsku skončil na druhom mieste, vždy za tímovým kolegom Albertom Ascarim. Na Veľkej cene Veľkej Británie ho problém s vynechávajúcim motorom odsunul na šieste miesto. V Nemecku a v Holandsku opäť skončil na druhom mieste, a opäť za Ascarim. So sezónou sa rozlúčil štvrtým miestom na Veľkej cene Talianska. V celkovom poradí obsadil konečné druhé miesto za bezkonkurenčným Ascarim.
1953.
Sezóna 1953 začínala v Južnej Amerike Veľkou cenou Argentíny. Preteky sa pre Farinu vôbec neskončili šťastne. V jednej zo zákrut stratil kontrolu na automobilom a vrazil medzi divákov pri trati. V Indianapolis opäť neštartoval. Na Veľkej cene Holandska obsadil druhé miesto. V Belgicku nedokončil pre poruchu motora. Vo Francúzsku obsadil piate miesto. V Silverstone obsadil tretie miesto a v Nemecku po dlhej dobe dosiahol víťazstvo. V posledných dvoch pretekoch, vo Švajčiarsku a v Taliansku, obsadil zhodne druhé miesto. Celkovo skončil tretí, za Ascarim a Fangiom.
V tomto roku okrem toho vyhral spolu s ďalším jazdcom F1 Mikeom Hawthornom 24-hodinové preteky v Spa.
1954.
Do sezóny 1954 vstupoval Farina s veľkými nádejami. Jeho tímový spolujazdec Ascari, v ktorého tieni bol posledné dva roky, totiž prestúpil z Ferrari do úplne nového tímu Lancia. V úvodných pretekoch v Argentíne získal pole position, v pretekoch však už nestačil na Fangia. Pretekov v Indianapolis aj v tomto roku pretekári z Európy nezúčastnili. Prvou veľkou cenou v Európe bola Veľká cena Belgicka, ktorú však Farina nedokončil pre problémy so zapaľovaním. Pred ďalšou veľkou cenou sa zúčastnil pretekov športových automobilov v Monze, počas ktorých sa stala nehoda, z ktorej vyviazol s popáleninami nôh. Sezóna sa tak pre neho predčasne skončila, v celkovom poradí obsadil ôsme miesto.
1955.
V sezóne 1955 sa k pretekaniu vrátil, musel však často užívať lieky proti bolesti. Na úvodnej veľkej cene v Argentíne bodoval dokonca na dvoch autách (druhé a tretie miesto), pretože si každé z nich vymenil s dvoma ďalšími jazdcami. V Monaku obsadil štvrté miesto. Najlepší výsledok sezóny dosiahol v Belgicku, kde obsadil tretie miesto. Boli to jeho posledné bodované preteky. Nasledujúce preteky v Holandsku a Veľkej Británii vynechal. V posledných pretekoch sezóny v Taliansku z bezpečnostných dôvodov nenastúpil (pre problémy s pneumatikami v kvalifikácii). Sezónu ukončil na celkovom piatom mieste. Po sezóne sa rozhodol s pretekaním v F1 skončiť.
V roku 1956 sa pokúsil o návrat počas pretekov v Indianapolis. Neuspel však v záverečnej kvalifikácii a tak musel preteky sledovať len z tribúny. V nasledujúcom roku sa chcel opäť zúčastniť pretekov v Indianapolis. Keď však počas testov zahynul jeho tímový kolega Keith Andrews, rozhodol sa skončiť s pretekaním navždy.
Je iróniou osudu, že Farina, ktorý počas svojej pretekárskej kariéry prežil množstvo ťažkých nehôd, zahynul nakoniec pri automobilovej nehode počas cesty na Veľkú cenu Francúzska 1966.