Karlovský mier

Karlovský mier alebo Karlovický mier (nesprávne "Karlovacký mier") je mierová zmluva ktorou bola zakončená Veľká turecká vojna z rokov 1683 až 1697 medzi Svätou ligou a Osmanskou ríšou.
Zmluva bola uzavretá roku 1699 v dnešnom srbskom meste Sriemske Karlovce (, , , , , , , ). Označila definitívne stiahnutie osmanských Turkov zo strednej Európy, s ich prvými veľkými územnými stratami po storočiach expanzie a ustanovila Habsburskú monarchiu ako dominantnú mocnosť v regióne.
Dôvody a priebeh rokovaní.
Osmanská ríša požadovala mier po niekoľkých po sebe nasledujúcich porážkach vo vojne s Habsburskou monarchiou, počnúc porážkou v bitke pri Viedni roku 1683. Poslednú, rozhodujúcu porážku Turci utrpeli 11. septembra 1697 v bitke pri Zente (dnes Senta, Srbsko), keď ich porazilo habsburské vojsko pod velením Eugena Savojského.
Turci prvýkrát súhlasili rokovať s koalíciou európskych štátov, prijať sprostredkovanie neutrálnymi mocnosťami a pripustiť porážku. Po 72 dňových rokovaniach medzi Osmanskou ríšou na jednej strane a Svätou ligou – alianciou Pápežského štátu, Benátskej republiky, Habsburskej monarchie, Poľsko-litovskej únie a Ruského cárstva na strane druhej, v prítomnosti predstaviteľov Anglicka a Holandska ako sprostredkovateľov, zmluva s platnosťou 25 rokov bola podpísaná 26. januára 1699.
Dôsledky.
Na základe zásady , zmluva potvrdila vtedajšie teritoriálne vlastníctvo každej moci. Turci boli donútení vzdať sa takmer všetkých území, ktoré v rámci Uhorska obsadili počas posledných vyše 150 rokov. Habsburgovci dostali od nich Jágerský ejálet, Varadínsky ejálet, veľkú časť Budínskeho ejáletu, severnú časť Temešvárskeho ejáletu a časti Bosenského ejáletu. Znamenalo to obnovenie celistvosti územia Uhorska vrátane Báčky, Chorvátska, Slavónska a väčšej časti Sriemu (s výnimkou juhovýchodnej časti). Kniežatstvo Sedmohradsko zostalo nominálne nezávislé, ale podliehalo priamej vláde habsburských guvernérov. Poľsko-litovská únia si prinavrátila Pravobrežnú Ukrajinu a Podolie, vrátane rozobranej pevnosti v Kamenci Podolskom. Benátska republika získala väčšiu čast Dalmácie, časť Kotorskej boky a polostrov Peloponéz. Dohoda medzi Benátčanmi a Osmanmi bola následne podpísaná v Belehrade, 7. februára 1699.
Osmani si zmluvou uzavretou v Karlovciach zachovali juhovýchodnú časť Sriemu, južnú časť Temešvárskeho ejáletu a Banát, ako aj suzerenitu (odvodenú zvrchovanosť) nad polonezávislými kniežatstvami Valašskom a Moldavskom. 
Ruské cárstvo podpísalo s Osmanskou ríšou dvojročné prímerie, ale roku 1700, uzavretím Konštantínopolského mieru, sultán Mustafa II. postúpil cárovi Petrovi Veľkému prístav Azov (v rokoch 1711 až 1783 bol Azov znovu v rukách Turkov) a tým aj prístup k Čiernemu moru. Povolil tiež cárovi zriadiť stálu diplomatickú misiu v Konštantínopole (Istanbul).
Počas rokovaní sa diskutovalo aj o Svätom hrobe v Jeruzaleme, ale nedospelo sa k žiadnej dohode o ňom. Turci sa však zaviazali poskytovať ochranu kresťanským pútnikom v Palestíne. 
Na navrhnutie nových hraníc medzi Habsburskou monarchiou a Osmanskou ríšou boli zriadené komisie, pričom niektoré časti boli sporné až do roku 1703. Vďaka úsiliu habsburského komisára, talianskeho grófa Luigiho Ferdinanda Marsiliho sa v polovici roku 1700 dohodli chorvátske hranice a začiatkom roku 1701 hranice medzi Uhorskom a Temešvárskym ejáletom Osmanskej ríše. Prvýkrát boli hranice označené fyzickými medzníkmi. Vymedzenie Benátskej republiky s Osmanskou ríšou v oblasti Dalmácie predložil benátsky správca () Giuseppe Govato Grimani, a táto hranica (tzv. "Linea Grimani") bola stanovená vo februári 1701.
S uzavretím mierovej zmluvy nesúhlasila uhorská šľachta preto, že jej predstavitelia neboli k rokovaniam prizvaní a zmluva nebola s nimi diskutovaná. Nespokojnosť s politickými a spoločenskými pomermi zachvátila aj nižšie vrstvy obyvateľstva v Uhorsku a roku 1703 vyvrcholila posledným protihabsburským povstaním pod vedením Františka II. Rákociho.