Rakúsko

Rakúsko, dlhý tvar Rakúska republika (), je vnútrozemský štát v strednej Európe, ležiaci vo východných Alpách. Je federáciou deviatich spolkových krajín, z ktorých jednou je hlavné mesto Viedeň, najľudnatejšie mesto a spolková krajina. Rakúsko susedí na severozápade s Nemeckom, na severe s Českom, na severovýchode so Slovenskom, na východe s Maďarskom, na juhu so Slovinskom a Talianskom a na západe so Švajčiarskom a Lichtenštajnskom. Krajina je značne hornatá, má rozlohu a žije v nej 9 miliónov obyvateľov, hovoriacich prevažne po nemecky.
Rakúsko vzniklo zo zvyškov východnej a Uhorskej marky na konci prvého tisícročia. Pôvodne bolo markgrófstvom Bavorska, v roku 1156 sa rozvinulo do vojvodstva Svätej ríše rímskej a neskôr sa v roku 1453 stalo arcivojvodstvom. V 16. storočí začala Viedeň zastávať funkciu hlavného mesta ríše a Rakúsko sa tak stalo srdcom habsburskej monarchie. Po zániku Svätej ríše rímskej v roku 1806 si Rakúsko vytvorilo vlastnú ríšu, ktorá sa stala veľmocou a dominantným členom Nemeckého spolku. Porážka ríše v prusko-rakúskej vojne v roku 1866 viedla k zániku spolku a pripravila pôdu pre vznik Rakúska-Uhorska o rok neskôr.
Po atentáte na arcivojvodu Františka Ferdinanda d'Este v roku 1914 vyhlásil cisár František Jozef I. Srbsku vojnu, ktorá nakoniec prerástla do prvej svetovej vojny. Porážka a následný rozpad ríše viedli k vyhláseniu Republiky Nemecké Rakúsko v roku 1918 a prvej Rakúskej republiky v roku 1919. V medzivojnovom období vyvrcholili protiparlamentné nálady, ktoré v roku 1934 vyústili k vytvoreniu rakúskofašistickej diktatúry pod vedením Engelberta Dollfußa. Rok pred vypuknutím druhej svetovej vojny bolo Adolfom Hitlerom pripojené k nacistickému Nemecku a stalo sa jeho čiastkovým národnostným útvarom. Po oslobodení v roku 1945 a desaťročnej okupácii Spojencami krajina opäť získala suverenitu a v roku 1955 vyhlásila trvalú neutralitu.
Rakúsko je parlamentná zastupiteľská demokracia s v priamej voľbe voleným prezidentom ako hlavou štátu a kancelárom ako šéfom vlády a hlavou výkonnej moci. Medzi najväčšie mestá patria Viedeň, Graz, Linz, Salzburg a Innsbruck. Rakúsko má 17. najvyšší nominálny hrubý domáci produkt na obyvateľa s vysokou životnou úrovňou; v roku 2022 sa umiestnilo na 25. mieste na svete podľa indexu ľudského rozvoja. Rakúsko je členom Organizácie spojených národov, Rady Európy, Európskej únie, eurozóny, Schengenského priestoru, je zakladajúcim členom Organizácie pre hospodársku spoluprácu a Interpolu. Vďaka svojej neutralite je sídlom mnohých organizácií ako sú: Organizácia pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe, Organizácia krajín vyvážajúcich ropu, Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu.
Dejiny.
Praveké osídlenie.
Najstaršie ľudské osídlenie na území Rakúska je doložené v strednom paleolite, v dobe neandrtálcov. Mnoho archeologických nálezísk sa nachádza v Dolnom Rakúsku, najznámejšie je vo Wachau, kde boli objavené obe najstaršie rakúske umelecké diela – Venuša z Galgenbergu (tiež aj "Tancujúca Fanny""") objavená pri Stratzingu a Willendorfská venuša.
Z mladšej doby kamennej pochádzajú prvé náleziská mede. Do tejto doby je zaradená aj známa zmrznutá múmia Ötziho, objavená na hraniciach s Talianskom.
Počas doby bronzovej, medzi 3. a 1. storočím pred n. l., vznikali stále väčšie obchodné centrá a opevnenia, prevažne v oblastiach ťažby nerastných surovín. V okolí Hallstattu začalo systematické dobývanie soli; po tomto mieste je aj pomenovaná staršia železná doba – doba halštatská. V mladšej dobe železnej sú zrejmé známky keltského osídlenia, ktoré na juhu a na východe vytvorilo jeden z prvých štátnych útvarov na území dnešného Rakúska – Noricum. Západ bol v tej dobe osídlený Réti.
Prvé štátne útvary na území Rakúska.
Prevažná časť dnešného rakúskeho štátu bola v roku 15 pred n. l. obsadená Rímskou ríšou. Rimania na území dnešného Rakúska zriadili tri rímske provincie, z ktorých najstaršia a najvýznamnejšia bola Noricum, ktorú ustanovil rímsky cisár Claudius (vládol 41 – 54).
Ďalšími dvoma provinciami boli Panónia a Raetie. Na území dnešnej Viedne vzniklo "castrum" Vindobona, juhovýchodne od neho ležalo najväčšie rímske mesto Carnuntum, kde žilo po štyri storočia 50 000 ľudí.
Ďalšími dôležitými rímskymi sídlami boli napríklad Virunum (severne od Klagenfurtu) a Teurnia (v blízkosti Spittal an der Drau).
Od polovice 4. storočia na toto územie prichádzali Germáni, ktorí prispievali k oslabeniu moci rímskej ríše. Rimania sa z tejto oblasti stiahli v roku 476 a namiesto nich sa tu začali objavovať Bavori a Slovania. Bavori sa čoskoro dostali pod vplyv Franskej ríše, nedokázali však zabrániť Slovanom, aby si tu vytvorili svoje Karantánske kniežatstvo.
Bavori získali prevahu až v polovici 8. storočia, Karantániu ovládli, sami sa však v roku 757 dostali do područia Franskej ríše.
Frankovia túto oblasť christianizovali a ustanovili tu Východnú marku (po rozdelení Franskej ríše sa stala súčasťou Východofranskej ríše), ktorá však po celú 1. polovicu 10. storočia bola vydaná na plienenie Maďarom, ktorých dokázal poraziť až kráľ Otto I. v roku 955.
Jeho nástupca Otto II. potom Východnú marku v roku 976 zreorganizoval a zveril ju Leopoldovi I. Babenberskému.
Vláda Babenbergovcov.
Babenbergovci sa museli najprv ešte vysporiadať s Maďarmi, po upokojení východnej hranice sa však mohli na prelomu 11. a 12. storočia zapojiť do boja o investitúru, spravidla na pápežovej strane, a neskôr do mocenského zápasu medzi Štaufovcami a Welfovcami. V roku 1156 dostal Henrich II. Jasomirgott "privilegium minus", ktorým cisár povýšil rakúsku marku na Rakúske vojvodstvo a dedičnú držbu tohto územia v mužskej aj ženskej línii udelil práve Babenbergovcom.
V roku 1192 tak Babenbergovci získali vládu tiež aj nad Štajerským vojvodstvom. Babenbergovci sa stále viac zapájali do ríšskej politiky a zúčastnili sa napríklad krížových výprav. Agresívnejšou politikou na začiatku 13. storočia si však znepriatelili svojich bavorských, českých a uhorských susedov.
Keď v roku 1246 rod Babenbergovcov vymrel, nastal boj o ich dedičstvo. Přemysl Otakar II. dočasne získal vládu v rakúskom, štajerskom aj korutánskom vojvodstve, od roku 1273 sa však cisárovi Rudolfovi I. Habsburskému darilo českého kráľa z rakúskych krajín vytláčať, až ho nakoniec v roku 1278 v bitke na Moravskom poli úplne porazil.
Tým babenberské dedičstvo definitívne získali Habsburgovci.
Habsburské súštatie.
Moc Habsburgovcov sa z ich dŕžav v severnom Švajčiarsku rozšírila nielen na rakúske a štajerské vojvodstvo, ale čoskoro tiež získali Korutánsko a Tirolsko. Po smrti Rudolfa IV. Habsburského v roku 1365 však došlo ku sporom medzi jeho synmi, ktorí si vládu v krajine v roku 1379 rozdelili. Dve vetvy rodu medzi sebou nasledujúce storočia súperili a k zjednoteniu habsburských dŕžav došlo znovu až v roku 1491 počas vlády Maximiliána I. Po jeho smrti rakúske krajiny dostal jeho vnuk Ferdinand I., ktorý v roku 1526 získal taktiež českú a uhorskú korunu, a položil tak základy habsburského súštatia.
Toho roku však začal dlhý konflikt s Osmanmi, ktorí v bitke pri Moháči získali Uhorsko.
Po Ferdinandovej smrti v roku 1564 sa moc v habsburskom súštatí opäť rozdelila medzi jeho nástupcov. Rozdelená krajina musela čeliť náboženskému nepokoju, tridsaťročnej vojne a ďalšej dlhej vojne s Turkami. K zjednoteniu krajiny došlo opäť až v roku 1665 počas vlády Leopolda I. Ten musel vzápätí čeliť masívnemu osmanskému ťaženiu. Ďalší konflikt s Turkami, Veľká turecká vojna, začal pamätnou bitkou pri Viedni (1683), v ktorej Rakúšania definitívne zastavili tureckú expanziu do strednej Európy a začali mocenský vzostup svojej monarchie. Na konci vojny boli Osmani vytlačení z Uhorska a časti Balkánu, čím sa územie habsburskej ríše značne zväčšilo. Ďalších územných ziskov potom habsburská monarchia dosiahla vo vojne o španielske dedičstvo na začiatku 18. storočia, keď im pripadli niektoré územia ovládané španielskymi Habsburgovcami.
Cisár Karol VI. však v roku 1740 zomrel bez mužského potomka, a jeho dcéra Mária Terézia preto musela čeliť niekoľkým armádam, ktoré si chceli habsburské dedičstvo rozdeliť. Vo vojne o rakúske dedičstvo bolo nakoniec úspešné len Prusko, ktoré získalo väčšinu Sliezska a ďalšie menšie územia.
Ďalšie vojny (hlavne Rakúsko-pruská vojna z roku 1866) krajinu ešte viac vyčerpali, čo postavilo Máriu Teréziu a jej syna Jozefa II. pred nutnosť urobiť osvietenské reformy, ktoré začali feudálnu správu nahradzovať modernou štátnou správou. Územie monarchie bolo na konci 18. storočia rozšírené pri delení Poľska, ale počas vojen s revolučným Francúzskom monarchie prišla o Habsburské Nizozemsko. V dôsledku týchto vojen zanikla Rímsko-nemecká ríša a habsburský panovník zostal iba rakúskym cisárom.
Francúzske revolučné vojny vyvrcholili Napoleonovým ťažením. Rakúšania ale nakoniec zvíťazili.
Následný Viedenský kongres (1815), dirigovaný vplyvným kancelárom Metternichom, z Rakúska znovu urobil európsku veľmoc.
Snahou štátu bolo až do roku 1860, s krátkou prestávkou pri revolúcii v roku 1848, potlačovať liberálne myšlienky.
Neúspechy v zahraničnej politike však nakoniec cisára Františka Jozefa I. donútili zmeniť kurz a pretvoriť absolutistický systém na konštitučnú monarchiu. Po porážke Rakúska v Rakúsko-pruskej vojne v roku 1866 bol zrušený Nemecký spolok, v ktorom Rakúsko dominovalo, a od 70. rokov sa monarchia začala orientovať na spojenectvo s Nemeckom. Rastúce nacionálne problémy sa cisár rozhodol vyriešiť v roku 1867 federalizáciou, teda premenou Rakúskeho cisárstva na Rakúsko-Uhorsko, tým však uspokojil len Maďarov.
Národnostne neuspokojení zostali predovšetkým Česi a južní Slovania. Nedoriešenou však zostala národnostná otázka aj v nemecky hovoriacich rakúskych oblastiach. Archaické dynastické štátne pojatie nedokázalo vytvoriť pri nemecky hovoriacich Rakúšanoch modernú nacionálnu identitu a výsledkom bol rastúci pangermanizmus, ktorý reprezentoval hlavne Georg von Schönerer. Jeho antisemitská, protislovanská a protikatolícka politika (hnutie Preč od Ríma!) narušovala základy monarchie. Starnúci cisár František Jozef I. pangermánským tlakom pozvoľna ustupoval, čoho príznakom bola aj expanzionistická politika na Balkáne, hlavne anexia Bosny v roku 1908.
Rakúska republika.
Katastrofu pre Rakúsko-Uhorsko znamenala prvá svetová vojna. Tú Rakúšania začali svojim útokom na Srbsko, ktorý bol výsledkom atentátu na ich nástupcu na trón Františka Ferdinanda d'Este, ktorý v roku 1914 v Sarajeve spáchali srbskí nacionalisti z teroristickej organizácie Čierna ruka, odmietnutia Rakúsko-Uhorského ultimáta podaného Srbsku, a Júlovej krízy. Konflikt však rýchlo prerástol do medzinárodného, ba až globálneho konfliktu. Rakúšania sa v jeho priebehu dostali do skoro úplného područia svojho spojenca – Nemecka. Zdĺhavú vojnu opotrebovaním prehrali a na jej konci, v roku 1918, sa monarchia následkom vnútorného nátlaku rozpadla. Rakúski Nemci sa pokúsili presadiť koncepciu Nemeckého Rakúska, nakoniec však boli nútení prijať svoj štát v hraniciach, tak ako ich vymedzila Saintgermainská zmluva.
Prvá Rakúska republika sa potýkala s obrovskými hospodárskymi problémami, ktoré nedokázali nestabilné vlády dvoch znepriatelených politických strán uspokojivo riešiť. V roku 1933 tak Engelbert Dollfuss, predstaviteľ austrofašizmu, nastolil autoritatívny režim, ale aj on musel čeliť vážnym problémom, hlavne vzostupu rakúskeho nacizmu. Pokus o prevrat rakúskych nacistov v roku 1934 síce skončil neúspechom, Rakúsko však muselo čeliť stále väčšiemu tlaku Hitlerovho Nemecka, ktoré si nakoniec 18. marca 1938 vynútilo „pozvanie“ k záboru (anšlusu) Rakúska. Anšlus podporila v referende väčšina Rakúšanov.
Ako súčasť Tretej ríše sa Rakúsko zúčastnilo druhej svetovej vojny, v ktoré zahynulo 300 tisíc rakúskych mužov. Mnohí prominentní nacisti boli pôvodom Rakúšania, napríklad Hitler, Kaltenbrunner, Seyss-Inquart, Stangl, alebo Globocnik, a Rakúšania tvorili cez 13 % príslušníkov SS a okolo 40 % dozorcov v nemeckých vyhladzovacích táboroch. Táto kontroverzná časť histórie bola široko reflektovaná až s istým oneskorením (oproti Nemecku) a viedla neskôr k niekoľkým aféram – v roku 1986 sa Rakúsko napríklad dostalo do medzinárodnej izolácie potom, čo bol prezidentom Rakúska zvolený bývalý generálny tajomník OSN Kurt Waldheim, o ktorom vyšlo najavo, že má nacistickú minulosť. Na území Rakúska sa nachádzal veľký Koncentračný tábor Mauthausen-Gusen, určený predovšetkým pre politických väzňov.
Po páde nacistickej moci bolo Rakúsko podobne ako Nemecko obsadené Spojencami a rozdelené do okupačných zón. Plnú suverenitu Rakúsko naspäť získalo až v roku 1955, keď bola podpísaná medzi zástupcami Rakúska a Spojencami štátna zmluva.
Potom došlo k definitívnemu stiahnutiu všetkých cudzích armád. Aj keď sa na oslobodení Rakúska a hlavného mesta Viedne podieľala Červená armáda, rakúski politici dokázali pri vyjednávaní využiť priaznivú situáciu a vyhlásením trvalej neutrality zaistiť svojej krajine slobodu a nezávislosť. Pomohlo im aj to, že v parlamentných voľbách v rokoch 1945, 1949 a 1953 získali rakúski komunisti iba okolo 5 % hlasov. Rakúsko sa tak nezaradilo do východného bloku, čo umožnilo jeho pozoruhodný hospodársky vzostup a prosperitu.
Podľa štátnej zmluvy z roku 1955 je Rakúsko od spätného získania suverenity neutrálnou krajinou, nie je a nemôže byť členom Severoatlantickej aliancie. Napriek tomu sa začlenilo do západných nevojenských štruktúr, o. i. vstúpilo v roku 1995 do Európskej únie.
Štátne symboly.
Vlajka.
Rakúska vlajka je tvorená listom pomerom strán 2:3, s troma vodorovnými pruhmi: červeným, bielym a červeným.
Štátna vlajka je doplnená štátnym znakom v bielom pruhu.
Znak.
Rakúsky štátny znak tvorí čierna orlica so zlatou hradbovou korunkou a zbrojou, nesúca na prsiach červený štítok so strieborným brvnom. V pazúroch drží zlatý kosák a zlaté kladivo.
Hymna.
Rakúska hymna je pieseň "Land der Berge, Land am Strome" (). Autorom textu je rakúska spisovateľka s chorvátskymi koreňmi Paula von Preradović. Hudba sa pripisuje Wolfgangovi Amadeovi Mozartovi, ale v skutočnosti ide o skladbu na Mozartove motívy, ktorú zložil Johann Holzer (ale možno aj Pavel Vranický).
Geografia.
Rakúsko sa rozkladá v južnej časti strednej Európy, v dĺžke v smere západ – východ a sever – juh. Jeho územie je takmer 2-krát väčšie než Slovensko.
Povrch.
Približne 60 % krajiny je hornatej až veľhornatej povahy. Rakúsko zahŕňa väčšinu Východných Álp (menovite Tirolské Stredné Alpy, Vysoké Taury a Nízké Taury, Severné vápencové Alpy, Južné vápencové Alpy a Viedenský les, na južných hraniciach Karnské Alpy a Karavanky). V Hornom a Dolnom Rakúsku, severne od Dunaja, leží južný okraj starého pohoria Českého masívu, ktoré pokračuje ďalej do Česka a Bavorska. Na severovýchod zasahujú okrajom Západné Karpaty.
Nížiny ležia na severe a severovýchode pozdĺž Dunaja (predovšetkým Alpské predpolie a Viedenská kotlina s Moravským polom), vyššie položená zvlnená krajina je na juhovýchode v Štajersku, pre podobnosť s talianskym Toskánskom nazývaná taktiež aj „Štajerské Toskánsko“.
Z celkovej plochy Rakúska () pripadá na pahorkatiny a nížiny približne jedna štvrtina. Iba 32 % leží nižšie než a 43 % rozlohy je zalesnenej. Najnižšie položené miesto je na východe v blízkosti hranice s Maďarskom pri Apetlone (okres Neusiedl am See – Burgenland) Naproti tomu najvyššie položeným miestom je vrch Grossglockner .
Hranice.
Celková dĺžka štátnej hranice: , z toho s Nemeckom , s Českom , s Talianskom , Maďarskom , Slovinskom , Švajčiarskom , Slovenskom a s Lichtenštajnskom .
Zvláštnosť.
Údolie Kleinwalsertal, ktoré patrí do spolkovej krajiny Vorarlbersko, je na základe polohy dostupné po ceste iba z Nemecka a je tak funkčnou enklávou Nemecka. Obdobne obec Jungholz. Na druhej strane existuje aj funkčná enkláva Rakúska, ktorá patrí k Švajčiarsku. Obec Samnaun nebola po dlhú dobu spojená so Švajčiarskom akoukoľvek cestou, ale prístupná iba cez Tirolsko. To viedlo k tomu, že odtiaľ vymizla rétorománčina a miesto nej prijali tamojší obyvatelia dialekt podobný tirolskému. Medzitým bola postavená cesta vedúca do Samnaun, ktorá sa už uberá výhradne po švajčiarskom území, ktorá tu už bola kedysi zavedená. V podobnom stave ako Samnaun bola až do roku 1980 obec Spiss na rakúsko-švajčiarskej hranici. Po dlhú dobu bola dosiahnuteľná iba cez Samnaun a bojovala so silným odchodom obyvateľov, pretože oproti ostatným enklávam mala veľmi malé možnosti hospodárskeho rozvoja.
Pohoria.
Desať najvyšších hôr Rakúska (Rakúske Alpy):
Jazerá.
Najväčšie jazero Rakúska je plytké stepné Neziderské jazero v Burgenlande, ku ktorému patrí 77 % svojej celkovej rozlohy , zvyšok jazera patrí Maďarsku. Ďalšie väčšie jazerá sú horské alebo podhorské Attersee s a Traunsee s v Hornom Rakúsku. Veľké je aj Bodamské jazero s rozlohou . K Rakúsku však patrí iba malá časť, jazero totiž leží na hraniciach s nemeckými spolkovými krajinami Bavorskom a Bádensko-Württemberskom a so Švajčiarskom.
Jazerá majú popri horách veľký význam aj v cestovnom ruchu, predovšetkým Korutánske jazerá a oblasť Soľná komora. Najznámejšie sú Wörthersee, ktoré je najväčšie jazero Korutánska, Millstätter See, Ossiacher See a Weißensee. Známe sú aj jazerá Mondsee a Wolfgangsee na hraniciach Salzburska a Horného Rakúska.
Rieky.
Drvivá väčšina Rakúska (, 96 % území) je odvodňovaná Dunajom do Čierného mora. Iba Vorarlbersko na západe je z úplnej väčšiny () odvodnené Rýnom do Severného mora.
Veľké prítoky Dunaja v Rakúsku (od západu na východ):
Prítoky Dunaja ústiace mimo územia Rakúska:
Úmorie Severného mora:
Žiadna časť Rakúska nie je odvodňovaná do jemu najbližšieho mora Jadranského, jeho hranica s Taliansko vedie práve po rozvodí.
Podnebie.
Rakúske podnebie je označované za zmiešaninu oceánskeho a kontinentálneho podnebia, resp. panónska klíma. Vďaka zvláštnostiam týchto podnebí je východné Rakúsko známe mrazivými zimami a teplými letami s celoročne nízkymi zrážkami. Západ krajiny podlieha spravidla menej silným podnebným podmienkam, a tak sú zimy väčšinou miernejšie a letá skôr teplé. Leží tú taktiež oblasť bohatá na zrážky. Z geografických podmienok vychádza ďalšia klimatická zóna, a to alpínska klíma, ktorá spôsobuje silnejšiu zimu v horách než na hlbšie položenom východe. Ďalšou zaujímavosťou sú občasné severné a južné vetry, ktoré sú na jednej strane polárne ľadové a na druhej strane so sebou niekedy prinášajú saharský piesok.
Vďaka tomu sa Rakúsko úplne oprávnene zaraďuje k stredoeurópskemu prechodnému podnebiu, s ohľadom k Alpám v strede a na západe a k Panónskej nížine na východe krajiny.
Teploty.
Keď pôsobí stabilná tlaková výš z východu "(ideálne „Omega-Hoch“ či v podobe posledných písmen gréckej abecedy)" môže človek počítať s dlhým a nerušeným slnkom a až dvoma týždňami vysokých teplôt. V zime ovplyvňuje tlaková výš svit slnka a ostré mrazy (do −20 °C). Dĺžka svitu slnka je o 10 až 20 % dlhšia než napríklad v severnom Nemecku.
Vykurovacia sezóna je bežná od polovice októbra do polovice apríla a spôsobuje vysokú spotrebu energie.
Zrážky.
Rovnako ako smerom zo západu na východ slabne oceánska klíma, klesá aj priemerné množstvo zrážok. To spôsobuje, že napr. vo Viedni sú iba polovičné zrážky oproti Salzburgu. Vo východných a juhovýchodných častiach krajiny sa už prejavuje panónska kontinentálna klíma, ktorá je v južných jazerných oblastiach čiastočne ovplyvnená stredomorskou klímou.
Celoročne sa aj oblasti pozdĺž alpských hrebeňov vyznačujú vysokými zrážkami, do týchto polôh s nízkym tlakom vejú vlhké vzdušné prúdy zo severu či juhu a zmiznú zase ako zrážka. To spôsobuje v zime vysoké množstvo snehu na horách aj v údoliach, rovnako ako kalamitné oblasti na severe a juhu. V lete sú následkom vysokých zrážok silné dažde, erózia pôdy a záplavy. Kraje s najsilnejšími dažďami sú: celé alpské predhorie, tirolské nížiny, tirolský okres Reutte a Bregenzský les. Tu spadne až dažďových zrážok alebo snehu za rok (priemerne ).
Na jar a na jeseň je možné všetko – od sneženia až po horká. Denné teploty môžu v júni a auguste nezriedka vystúpiť aj cez 30 °C, vlhkosť vzduchu je väčšinou vysoká, často dochádza k tvorbe dažďových mrakov a následne aj k náhlym búrkam.
V posledných rokoch bolo Rakúsko, rovnako ako susedné krajiny, častou obeťou porúch počasia, ktoré boli mnohými expertmi označované ako dôsledky globálneho otepľovania (priemerné teploty sa trvalo zdvíhajú). Kvôli silným dažďom boli už niekoľkokrát ničivé záplavy a zosuvy pôdy, ktoré si vyžiadali aj obete na životoch. Náhodne dochádza aj k búrkam so silou orkánu a ohromným víchriciam, ktoré vedú k tomu, že mnoho obcí je úplne odrezaných od sveta a množia sa taktiež pády lavín. Krajinu v posledných rokoch zužovali aj časté suchá.
Administratívne členenie.
Administratívne sa člení na 9 spolkových krajín (Bundesländer): Burgenland, Dolné Rakúsko ("Niederösterreich"), Horné Rakúsko ("Oberösterreich"), Korutánsko ("Kärnten"), Salzbursko ("Salzburg"), Štajersko ("Steiermark"), Tirolsko ("Tirol"), Viedeň ("Wien") a Vorarlbersko ("Vorarlberg").
"Spolkové krajiny Rakúska"
Obyvateľstvo.
Rakúsko má 9 104 772 obyvateľov (odhad z januára 2023). Má relatívne nízku hustotu obyvateľstva – približne 104 obyvateľov/km². 1,8 milióna ľudí žije v hlavnom meste vo Viedni. Stredná dĺžka života Rakúšanov je v súčasnosti (rok 2005) pri ženách 82,1 rokov a pri mužoch 76,4 roko (v porovnaní s rokom 1971: 75,7 ženy a 73,3 muži). Detská úmrtnosť je okolo 0,45 %.
Vývoj.
Prvé sčítanie obyvateľstva, ktoré zodpovedá dnešným kritériám, sa uskutočnilo v Rakúsku-Uhorsku v rokoch 1869 a 1870. Od začiatku sčítania v oblasti dnešného Rakúska počet obyvateľov každoročne stúpal až do posledného pred začiatkom 1. svetovej vojny, ktoré sa uskutočnilo v roku 1913. Až do rozpadu Rakúska-Uhorska bol silný nárast obyvateľstva v oblasti dnešného Rakúska spôsobený významnou mierou prísunom z ostatných korunných krajín Rakúska. Ľudia sa presúvali do veľkých miest, predovšetkým do Viedne. Pri prvom sčítání po konci vojny sa počet obyvateľov znížil o 347 000. Ale už v roku 1920 sa opäť zvýšil o 35 000 osôb a zdvihal sa ďalej kontinuálne až do roku 1935. Zníženie prírastku medzi rokmi 1934 a 1935 už iba na 1000 osôb nasledoval opätovný pokles (po prvý krát od 1. svetovej vojny), a to o 3000 osôb. Počet obyvateľov ďalej klesal až do roku 1939, kedy sa konalo posledné sčítanie pred koncom 2. svetovej vojny. Bol zaznamenaný pokles o 108 000 ľudí v porovnaní k doterajšiemu maximu z roku 1935. Keď bol v roku 1946 zisťovaný počet obyvateľov, po prvý krát od konca vojny, na základe potravinových lístkov, bolo spočítaných cca 7 mil. obyvateľov, čím bolo vytvorené nové maximum – aj cez veľké vojnové straty.
Do roku 1953 opäť spadli počty osôb o približne 672 000 na 6 928 000. Naďalej potom stúpali vďaka vysokej pôrodnosti na nové maximum v roku 1974, keď žilo v Rakúsku 7 599 000 osôb. Nasledujúcich 6 rokov potom obyvateľstvo nepatrne oslabovalo (s výnimkou v roku 1976) na 7 549 000 osôb v roku 1980. Na začiatku 80. rokov sa striedali drobné prírastky a úbytky, aby potom v roku 1987 začal počet obyvateľov opäť znateľne silnieť. Od 90. rokov má znateľný vplyv imigrácia prisťahovalcov, ku koncu v roku 2004 žilo v Rakúsku 8 175 000 obyvateľov.
Medzi rokmi 1754 a 1857 bolo počítané prítomné civilné obyvateľstvo, od 1869 do 1981 sa zakladali počty na výsledkoch počtov s desaťročnými medzerami, pričom medzi počítanými boli zisťované zmeny a od 1869 do 1923 počítané prítomné civilné obyvateľstvo a od 1934 do 1981 obyvateľstvo s trvalým pobytom. Medzi rokmi 1982 a 2001 sa síce konalo sčítanie obyvateľstva, ale bolo spätne zistené z priemerných zmien obyvateľstva. Od roku 2002 spočíva sčítanie ľudu na centrálnom registri prihlasovaných osôb (Zentrales Melderegister), z ktorého sa môžu tieto informácie zisťovať, a počítaniu ľudu čisto na účel zaznamenania zmeny obyvateľstva tak už vlastne nebude potrebné.
Jazyky.
Nemčina je úradný a materský jazyk približne 98 % rakúskych občanov. Rakúsky variant štandardnej nemčiny vykazuje určité odchýlky od ostatných nemecky hovoriacich krajín. Tie sú zachytené v Rakúskom slovníku, ktorý je potom braný ako zdroj pravidiel nadriadený Dudenovmu slovníku. V Rakúsku sa vyskytujú predovšetkým dva základné dialekty hornonemeckých jazykov:
Popri tom hovoria taktiež niektoré pôvodné menšiny slovanskými a inými jazykmi, to sú napríklad burgenlandská chorvátčina, slovinčina a maďarčina. Obyvatelia hovoriaci týmito jazykmi majú taktiež vplyv na výuku a úradný styk v danom materskom jazyku. Burgenlandská chorvátčina a slovinčina sú dodatočné úradné jazyky v tých správnych a súdnych okresoch Štajerska, Burgenlandska a Korutánska, kde žije chorvátske alebo slovinské, respektíve zmiešané obyvateľstvo.
V obciach Oberpullendorf, Oberwart, Rotenturm a Unterwart je popri nemčine úradným jazykom aj maďarčina. Okrem toho v Rakúsku žije približne 35 000 Jenišov, z ktorých približne 3 500 vedie stále kočovný život. V 60. rokoch minulého storočia sa usadili v Burgenlandsku, Mühlviertel, Waldviertel, na Hausrucku, v Totes Gebirge, v Seetalských a Fischbachských Alpách.
Imigrácia.
V roku 1992 sa Rakúsko vydalo novou cestou v imigračnom zákonodárstve vydaním pobytového zákona, ktorý sa napríklad na rozdiel od Nemecka neriadi etnickými a nacionálnymi hľadiskami. Skôr určuje hornú hranicu celkovej hrubej migrácie podľa vzoru USA a Kanady a pri jej stanovení berie do úvahy demografický a ekonomický vývoj prijímajúcej krajiny aj počet osôb s uznaným statusom utečenca. Po viac než päťročnom pobyte sa prisťahovalcom otvára perspektíva trvalého pobytu.
V roku 2020 bolo 2 070 100 obyvateľov Rakúska, takmer štvrtina obyvateľov, prisťahovaleckého pôvodu; tento počet sa od roku 2010 zvýšil približne o 35 percent. Rakúsko už v 90. rokoch 20. storočia poskytlo dočasnú ochranu približne 90 tisícom utečencov pred vojnou v Juhoslávii (hlavne Bosniakom), z ktorých dve tretiny v krajine nakoniec zostali natrvalo. Významnú rolu v prudkom náraste počtu obyvateľov zahraničného pôvodu po roku 2010 hrala taktiež migračná kríza po roku 2015, keď Rakúsko poskytlo ochranu asi 118 tisícom utečencov.
Náboženstvo.
64,1 % obyvateľstva sa hlási k Rímsko-katolíckej cirkvi a 3,8 % k jednej z evanjelických cirkví, prevažne k augsburskému, menej k helvétskemu vyznaniu (2011). Približne 180 000 kresťanov sú členmi ortodoxných cirkví.
K židovstvu sa hlási 8 140 ľudí (stav k sčítaniu ľudu v roku 2001); podľa údajov viedeňskej židovskej obce je to dokonca 15 000. Viac než 700 000 (8 %) obyvateľov tvoria moslimovia, ich počet sa od roku 2001 zdvojnásobil.
K budhizmu, ktorý bol v Rakúsku uznaný ako samostatná „cirkev“ v roku 1983, sa hlási niečo cez 10 000 obyvateľov. 20 000 ľudí sú aktívny členovia Svedkov Jehovových. Tí sa snažia dosiahnuť plnohodnotného právneho uznania ako cirkev. Približne 12 % obyvateľstva sa nehlási k žiadnemu vyznaniu.
Mestá.
Najväčšia obývaná oblasť Rakúska je s odstupom metropola Viedeň s počtom obyvateľov 2,6 milióna (stav k roku 2018). Koncentruje v sebe celú štvrtinu obyvateľov krajiny. Druhým najväčším mestom je Graz (265 778 obyvateľov), nasleduje Linz (191 501), Salzburg (145 871) a Innsbruck (122 458).
Všetky ostatné mestá majú menej než sto tisíc obyvateľov. Túto hranicu môže v dohľadnej dobe prekročiť len Klagenfurt (96 640 ľudí k roku 2014). Populácia ďalších miest už neprekračuje hranicu 60 000. Celkom asi 200 rakúskych obcí má status mesta. Veľký problém, predovšetkým v hospodársky slabších oblastiach, je odliv obyvateľstva z vidieka do mestských aglomerácií.
Sviatky.
Štátne sviatky v Rakúsku upravuje § 7 Spolkového zákona o dňoch pracovného pokoja (vydaný 1984). Celkovo je v Rakúsku 13 štátnych sviatkov (dní pracovného voľna):
Hospodárstvo.
Priemysel.
Rakúsko má veľké zásoby nerastných surovín. Hutnícky priemysel je najrozvinutejší v Štajersku, kde sa spracováva hnedé uhlie, železná a mangánová ruda, magnezit (2. najväčší výrobca na svete), zinkové a olovené rudy. Podobný ráz má aj ťažba v Tirolsku, v okolí Salzburgu sú významné náleziska kamennej soli a medi. Vyskytujú sa aj vzácne kovy, ako striebro, zlato. Hoci sa uhlie ťaží na viacerých miestach, je ho nedostatok a musí sa dovážať. Železiarstvo a oceliarstvo je rozvinuté vo viedenskej oblasti a v údoliach horného Štajerska (Leolen a Donawitz). Strojársky a automobilový priemysel je hlavne v Hornom Rakúsku a Štajersku. Dôležitým produktom chemického priemyslu je celulóza (Linec, Treibach, Korutánsko a Dolné Rakúsko). Textilný priemysel sa zoskupuje do troch centier – v západnej časti Voralberska, v Tirolsku a Viedni. Elektrotechnický je sústredený vo Viedni, Štajersku, Salzbursku, Korutánsku, sklársky v Tirolsku.
Doprava.
Automobilová sieť v zásade prebieha vo východno-západných líniách pozdĺž Dunaja a v severno-južnej línii pozdĺž pohorí Álp. Pozostáva z vedľajších ciest, diaľnic a ciest s vyššou povolenou rýchlosťou.
Železničná doprava je majetkom štátnych železníc (Österreichische Bundesbahnen), iba časťou disponujú súkromné spoločnosti.
V leteckej doprave je najvýznamnejším letiskom viedenský Schwechat. V krajine sídlia letecké spoločnosti Austrian Airlines, Lauda Air, Niki či Tyrolean Airways, ktoré lietajú vzdušnými cestami do 56 štátov a 36 krajín Európy, Blízkeho východu a Severnej Afriky.
Lodná doprava je možná iba po Dunaji, časti jeho vedľajších prítokov a jazerách.
Politický systém.
Štátne zriadenie a vrcholné orgány štátnej moci.
Rakúsko je podľa ústavy z roku 1920 spolkovou parlamentnou republikou. Hlavou štátu je spolkový prezident ("Bundespräsident") volený na šesť rokov v priamych voľbách. Prezident sídli v paláci Hofburg. Spolkový prezident menuje členov spolkovej vlády. Rakúsky parlament je dvojkomorový a skladá sa z Národnej rady (183 členov) a Spolkovej rady (60 členov). Národná rada je volená obyvateľstvom na päťročné obdobie, členov Spolkovej rady volia zemské snemy rakúskych spolkových krajín. Rakúska spolková vláda je sa zodpovedá Národnej rade. Na jej čele stojí spolkový kancelár, členmi vlády sú vicekancelár a spolkoví ministri (vicekancelár je zároveň ministrom jedného rezortu). Vláda môže byť rozpustená prezidentským dekrétom, alebo vyjadrením nedôvery v Národnej rade. Národná rada oproti tomu môže byť rozpustená prezidentom na žiadosť premiéra, prípadne na vlastnú žiadosť. Voliť poslancov a prezidenta môžu Rakúšania od 16 rokov. Limit bol znížený z 18 rokov v roku 2007.
Hranicou pre vstup do Národnej rady je pre politickú stranu zisk 4 percent hlasov. Volebný systém je pomerný.
Od druheh svetovej vojny dominovali politickému systému dve strany: Rakúska ľudová strana ("Österreichische Volkspartei", ÖVP) a Sociálnodemokratická strana Rakúska ("Sozialdemokratische Partei Österreichs", SPÖ). Zatiaľ všetci povojnoví neúradnícki premiéri boli buď ľudovci (Leopold Figl, Julius Raab, Alfons Gorbach, Josef Klaus, Wolfgang Schüssel, Sebastian Kurz), alebo sociálny demokrati (Karl Renner, Bruno Kreisky, Fred Sinowatz, Franz Vranitzky, Viktor Klima, Alfred Gusenbauer, Werner Faymann, Christian Kern). Dve najväčšie strany spolu veľmi často vytvárali vládnu koalíciu. Systém veľkých koalícií dal ale časom vzísť alternatívnej tretej sile, nacionalisticky orientovanej Slobodnej strany Rakúska ("Freiheitliche Partei Österreichs", FPÖ). Aj keď bola spočiatku ostrakizovaná, nakoniec vstúpila aj do vlády (prvýkrát v roku 1983). Ďalšie strany, ktoré sa od roku 1945 podieľali na vláde, boli komunisti (krátko po vojne), Aliancia pre budúcnosť Rakúska ("Bündnis Zukunft Österreich"; BZÖ), odštiepok Slobodnej strany založený v roku 2005 Jörgem Haiderom a od roku 2019 Strana zelených.
Od roku 2017 je spolkovým prezidentom Alexander Van der Bellen. Spolkovým kancelárom sa dňa 18. decembra 2017 stal 31ročný predseda Rakúskej ľudovej strany (ÖVP) Sebastian Kurz. Na konci mája 2019 po páde vlády Sebastiana Kurza oznámil prezident Van der Bellen, že poverí Brigitte Bierleinovú zostavením úradníckej vlády, ktorá krajinu poviedla až do volieb na jeseň 2019. Po týchto voľbách sa stal kancelárom opäť Sebastian Kurz, ktorý vytvořil koalíciu Rakúskej ľudovej strany a Strany zelených.
Politické a správne členenie.
Rakúsko je rozdelené do deviatich spolkových krajín, ktoré sú rozdelené do 80 okresov a 15&amp; štatutárnych miest. Okresy sa ďalej delia na jednotlivé obce, mestá či mestysy.
Viedeň je územne úplne obklopená Dolným Rakúskom. Východné Tirolsko síce patrí k spolkovej krajine Tirolsko, ale nie je s ním fyzicky spojené. Táto kuriozita vznikla po prvej svetovej vojne, keď v roku 1918 pripadlo Južné Tirolsko Taliansku. Tým sa stalo Východné Tirolsko exklávou Tirolska.
Rovnosť pohlaví.
V ústave je rovnosť mužov a žien pevne zakotvená. Historicky vyplývajúce výnimky sú regulácie dôchodku a branná povinnosť, ktorá platí iba pre mužov. Ženy smú ísť v Rakúsku do dôchodu o päť rokov skôr než muži. Výnimkou je odchod do penzie štátnych úradníkov, ktorí majú tzv. definitívu. Právne je však podložené postupné zvyšovanie nástupného veku do penzie pre ženy až do roku 2027.
Skoro vo všetkých oblastiach Rakúska je priemerná mzda žien menšia než mzda mužov na zodpovedajúcom mieste (výnimku tvoria úrady). Toto vyplýva z neúplného presadenia rovnosti mužov a žien v praxi na jednej strane a aj z toho, že mnoho žien pracuje na čiastočný pracovný úväzok, a tým pádom majú nižšie šance na pracovný postup. Vedúce pozície tak obsadzujú väčšinou muži. Tarifné mzdy sú ale pre obe pohlavia rovnaké. V Rakúsku využívajú iba dvaja muži zo sto možnosť vziať si tzv. otcovskú dovolenku.
Pre ženy sú pripravované rôzne podporné opatrenia (pozitívna diskriminácia). Napr. pri obsadzovaní verejných pracovných miest by mali byť ženy rovnakej kvalifikácie uprednostňované pred mužmi, aj keď nezamestnanosť mužov je na vyššej úrovni. V praxi ale táto podpora nevykazuje významné výsledky. Oficiálne nahlásení ľudia bez práce v Rakúsku k roku 2004 sa skladali z dvoch tretín z mužov a z jednej tretiny zo žien.
Ozbrojené zložky.
Rakúsko prešlo z tradičného rozloženia právomocí medzi políciou a žandárstvom na modernú federálnu políciu. Polícia v tejto dobe disponuje protiteroristickou jednotkou EKO Kobra. Bezpečnosť mimo štát má na starosť rakúska armáda ("Bundesheer"). Jej protiteroristickou jednotkou je Jagdkommando. V Rakúsku je povinná vojenská služba pre každého muža, ktorý dovŕši 18 rokov. Absolvuje potom šesťmesačný vojenský výcvik a nasledujúcich 8 rokov je neskôr aktívnou zálohou a môže byť štátom povolávaný na plnenie rôznych úloh. Vojenský výcvik možno však aj odmietnuť a nahradiť ho deväťmesačnou civilnou službou. Od roku 1998 sa môžu stať súčasťou profesionálnej časti armády aj ženy. K roku 2012 sa armádne výdaje pohybovaly na úrovni 0,8 % HDP.
Zahraničné vzťahy.
Rakúsko je členom Európskej únie (EÚ). Prihlášku podalo 17. júna 1989, prístupové jednania boli začaté 1. februára 1993. V roku 1994 sa uskutočnilo referendum, v ktorom sa 66 percent hlasujúcich vyslovilo pre vstup do únie. Rakúsko sa členom stalo 1. januára 1995, v rovnakej chvíli ako Švédsko a Fínsko. Neskôr vstúpilo do schengenského priestoru (1. decembra 2007) a prijalo euro na úkor tradičného šilingu (1. januára 1999). Rakúska vláda dlhodobo v EÚ podporuje jej rozširovanie na Balkán (kam všeobecne mieri značná časť záujmu rakúskej zahraničnej politiky), naopak oponuje vstupu Turecka a oznámila, že pri jeho prípadnom vstupe by nechala rakúsky súhlas potvrdiť občanmi v referende. V europarlamente je pre Rakúsko vyčlenené osemnásť kresiel.
Naproti tomu Rakúsko nie je členom NATO, pretože rakúska ústava krajinu vyhlasuje za "trvalo neutrálnu" a výslovne uvádza, že to znamená nemožnosť členstva v akejkoľvek vojenskej aliancii "pre všetky budúce časy". Zakazuje taktiež prítomnosť akýchkoľvek zahraničných vojenských základní na svojom území. Rakúska neutralita má však predsa len iný charakter než švajčiarska a hlavne po rozpade sovietskeho bloku na začiatku 90. rokov 20. storočia začala byť mierne prehodnocovaná – v roku 1991 napríklad rakúska vláda umožnila prelet zahraničných vojenských lietadiel cez svoje územie pri útoku na Irak a od vstupu do Európskej únie v roku 1995 sa Rakúsko podieľa na spoločnej obrannej politike EÚ. Pripojilo sa tiež k Partnerstvu pre mier, teda programu spolupráce Severoatlantickej aliancie s armádami štátov, ktoré nie sú jej členmi. Pod hlavičkou OSN vyslalo svoje jednotky do Bosny a Kosova, po konci juhoslávskej vojny. V roku 2017 sa Rakúsko pripojilo k zmluve o úplnom zákaze jadrových zbraní (ktorú inak odmietli všetky členské štáty NATO). V Európe je jedinou väčšou krajinou, ktorá tak urobila. Viedeň je jedným zo štyroch sídelných miest Organizácie spojených národov (popri New Yorku, Ženevy a Nairobi).
Ekonomika.
Rakúsko bolo v roku 2010 v hodnotení podľa HDP na obyvateľa 10. najbohatším štátom sveta a 3. najbohatším štátom v EU – v tomto ukazovateli dosahuje hodnoty 39 500 USD na obyvateľa (podľa MMF, 2010).
V roku 2001 bolo v Rakúsku zamestnaných 3 420 788 ľudí na 396 288 pracoviskách. Najväčšia burza Rakúska je Viedenská burza, ktorej najväčší index je ATX.
K najznámejším rakúskym firmám patrí Red Bull, výrobca rovnomenného energetického nápoja. Zakladateľ tejto firmy Dietrich Mateschitz bol najbohatším Rakúšanom, vďaka tomu, že sa mu v polovici 80. rokov podarilo vytvoriť úplne novú vetvu trhu s nealkoholickými nápojmi. Hlavne výrobou terénnych motocyklov sa preslávila firma KTM.
Krištáľovým sklom potom spoločnosť Swarovski. Zakladateľ firmy Daniel Swarovski sa narodil na území Česka, v Jiřetíne pod Bukovou. Medzinárodný význam má taktiež energeticko-petrochemická spoločnosť OMV (skôr ÖMV). Veľkú tradíciu má taktiež výrobca pian a klávesových nástrojov Bösendorfer, alebo výrobca športových potrieb Fischer. Hlavne v strednej a východnej Európe sa uplatnili rakúske maloobchodné reťazce Billa alebo Julius Meinl. Milovníci železničného modelárstva poznajú dobre značky Roco a Kleinbahn.
Vo finančnom podnikaní a poisťovníctve sa presadili Raiffeisen, Erste alebo Vienna Insurance Group. Celosvetovo známe sú taktiež sušienky Manner spoločnosti Josef Manner &amp; Comp AG.
Rakúsko vytvorilo po druhej svetovej vojne svoju verziu sociálneho štátu.
Prispela k tomu aj tradične významná rola odborov v rakúskej spoločnosti.
Do 80. rokov bola značná časť podnikov v štátnych rukách, ale v tejto dekáde prišla vlna privatizácií.
Rakúska ekonomika bola v 50. – 80. rokoch silne závislá od nemeckej, k čomu prispievalo aj „obkľúčenie“ krajinami východného bloku (Česko-Slovensko, Maďarsko, Juhoslávia). Pád východného bloku a vstup Rakúska do Európskej únie v roku 1995 ekonomickú závislosť na Nemecku znížili.
Veľkú rolu v rakúskom hospodárstve hrá cestovný ruch, ktorý sa podieľa na HDP až deviatimi percentami. V roku 2008 bolo Rakúsko napríklad celosvetovo na deviatom mieste vo výške príjmov z turizmu.
Návštevníkom ponúka nielen mnoho historických pamiatok, ale vsádza tiež aj na agroturistiku a Alpy sú zázemím mnohých horských a lyžiarskych stredísk.
Rakúsko je svetovou špičkou v ekologickom poľnohospodárstve, má najväčší podiel takto spravovaných plôch na svete.
Energetika.
Asi 60 % výroby energie zaisťujú vodné elektrárne, 32 % tepelné elektrárne a zvyšok iných obnoviteľné zdroje. Časť elektriny musí Rakúsko dovážať, hlavne z Nemecka a Česka. V roku 1972 Rakúsko začalo stavať svoju prvú jadrovú elektráreň v Zwentendorfe. Jej spusteniu však zabránilo referendum z roku 1978, v ktorom sa proti sprevádzkovaniu elektrárne postavilo 50,5 percenta hlasujúcich. Prakticky hotová elektráreň tak nikdy nebola uvedená do prevádzky. Tým padol aj vládny plán z roku 1976 na stavbu ďalších troch jadrových elektrárni, dokonca bol prijatý zákon zakazujúci ďalšiu výstavbu akýchkoľvek jadrových zariadení.
Doprava.
Automobilová sieť v zásade prebieha vo východo-západných líniách pozdĺž Dunaja a v severojužnej línii pozdĺž pohoria Álp. Skladá sa z vedľajších ciest, diaľnic a ciest s vyššou povolenou rýchlosťou. K slávnym dopravným stavbám patrí Most Európy (Europabrücke) na diaľnici A13. S výškou 190 metrov bol v dobe svojho dokončenia v roku 1963 po dobu desiatich rokov najvyšším mostom v Európe a jeho najvyšší pilier, s výškou 146,5 metrov, bol najvyšším mostným pilierom na svete. Je taktiež druhým najdlhším mostom v Rakúsku. Najdlhším je viedenský Reichsbrücke. Ešte dlhší (408 metrov) je Highline 179, lanový most v Reutte, ktorý spája dve hradné zrúcaniny, hrad "Ehrenberg" a pevnosť "Claudia", a ktorý bol otvorený v roku 2014. Ten je ale len pre peších.
Železničnú dopravu prevádzkujú z veľkej väčšiny štátne železnice (Österreichische Bundesbahnen), iba časťou disponujú súkromné spoločnosti. Najfrekventovanejšia trať vedie z Viedne v smere na Linz, Salzburg a Mníchov/Innsbruck a od konca 20. storočia je upravovaná pre vysokorýchlostnú prevádzku. Centrálnym viedenským uzlom je nádražie Wien Hauptbahnhof, ktoré bolo na novo otvorené v roku 2014, a ktoré disponuje unikátnym architektonickým riešením.
Nádražie bolo postavené v neosídlenej oblasti, a vyrástla okolo neho úplne nová štvrť; celková investícia do projektu bola 4 miliardy eur.
Vo Viedni je v prevádzke rozsiahla sieť S-Bahn.
Tá funguje aj v Grazi, Salzburgu a Innsbrucku. Bežný rozchod koľaje železničnej siete je . Vo Viedni funguje aj metro (U-bahn). Raritou je systém metra v malej tyrolskej dedine Serfaus.
Rozvinutá je aj letecká doprava. Národný letecký dopravca Austrian Airlines, dcérska spoločnosť nemeckej korporácie Lufthansa Group, lieta do 55 štátov sveta. Najvyťaženejším letiskom v Rakúsku je Letisko Viedeň, otvorené v roku 1954. Nachádza sa vo Schwechate od centra Viedne. V roku 2018 odbavilo 27 miliónov cestujúcich. Okrem Austrian Airlines je hlavnou základnou aerolinek EasyJet Europe, Eurowings a Laudamotion. Do päťky najväčších letísk patrí aj Letisko Salzburk, Letisko Graz, Letisko Innsbruck a Letisko Linz.
Lodná doprava je možná iba po Dunaji, častiach jeho vedľajších prítokov a v jazerách. Všetky rakúske prístavy sú súčasťou prieplavu Rýn–Mohan–Dunaj, ktorý spája Severné more s Čiernym morom. Jeho posledný úsek bol uvedený do prevádzky v roku 1992.