Stanislav Kostka Neumann

Stanislav Kostka Neumann (* 5. jún 1875, Praha – † 28. jún 1947, Praha) bol český novinár a básnik, literárny a výtvarný kritik a prekladateľ z francúzštiny a ruštiny.
Životopis.
Narodil sa v Prahe. Študoval tu na gymnáziu a obchodnej akadémii, ktorú nedokončil.
Aktívne sa podieľal na politickom živote radikálnej mládeže v pokrokovom hnutí. V auguste roku 1893 bol zatknutý a väznený 4 mesiace za účasť na protidynastických protestoch, neskôr odsúdený na 14 mesiacov ťažkého väzenia, ktoré si odpykal v samoväzbe. 
Po prepustení vydal svoju prvotinu – zbierku "Nemesis". Do literárneho života vstúpil na okraji moderny ako spolupracovník "Moderní revue", organizátor "Almanachu secese" a ako vydavateľ vlastného časopisu "Nový kult", ktorý postupne prešiel do anarchistickej pozície. Ako publicista, propagátor a politický aktivista sa Neumann dostal medzi severočeských robotníkov inklinujúcich k anarchizmu. Krátko žil vo Viedni, avšak zaujímavejší je pobyt v Brne, kde sa dostal do styku s moravským kultúrnym životom.
Počas prvej svetovej vojny bol na južnom fronte ako sanitný vojak. Dva roky strávil v albánskom meste Elbasan a potom v Bragožde, v blízkosti Ochridského jazera.
V roku 1918 sa vrátil do Prahy a prišlo k premene jeho ideológie. Vstúpil do Českej socialistickej strany a zoskupoval literárnu mládež okolo časopisov (Červen, Kmen, Proletkult, Reflektor a i.). Stal sa propagátorom proletárskej literatúry. Intenzívna politická aktivita, avšak básnicky málo plodná, sa skončila v roku 1929 za jeho účasti na tzv. manifeste siedmich, v ktorom sa komunistickí spisovatelia postavili proti novému gottwaldovskému vedeniu strany a boli z nej vylúčení. Jeho socialistická orientácia však týmto aktom vôbec neutrpela. Ťažké srdcové ochorenie, ktoré nasledovalo po jeho polročnej ceste okolo republiky, ho prinútilo k liečeniu v Poděbradoch. Tie sa stali až do okupácie jeho domovom, odkiaľ v druhej polovici 30. rokov rozvíjal aktivitu ("Lidová kultura" atď.) orientovanú na vytváranie protifašistického kultúrneho frontu. Počas vojny sa pohyboval po Česku a žil v ilegalite. Po oslobodení sa vrátil do Prahy, kde strávil posledné dva roky svojho života.
Tvorba.
Po svojej prvotine "Nemesis" rýchlo za sebou vydal niekoľko zbierok ("Jsem apoštol nového žití, Apostrofy hrdé a vášnivé, Satanova sláva mezi nami"), ktoré sa vyznačujú rysmi príznačnými pre dekadentnú modernu. Nechýbal im silný individualizmus, pohŕdanie súdobými konvenčnými hodnotami, autoštylizáciou ,dieťaťa úpadku‘‘, ,básnika imorality‘‘, satanistu a zároveň aj nespútanou chuťou po plnom živote a kráse. Ideová útočnosť a zreteľná myšlienková línia odlišujú Neumanna od pasívnej dekadentnej impresionity (Šalda). Jeho poézia potláča abstraktnú symboliku čerpajúcu podnety z oblasti nábožensko-mystickej a erotickej, nahrádza ju konkrétnou predmetnou realitou sociálnou a prírodnou ("Sen o zástupu zoufajících"). K tejto premene dopomohla jeho aktivita a bezprostredný styk s prírodou počas jeho desaťročného pobytu na Morave. Vyvrcholením predvojnovej tvorby sa stali zbierky "Kniha lesu, vod a strání", kde básnik premietol svoj ideál nespútaného slobodného a harmonického života, ako aj okúzlenie a oddanie prírodnému rytmu, a "Nové zpěvy", kde mal tendenciu uchopiť realitu v jej dynamike a mnohotvárnosti a bola zavŕšená poetizáciou modernizujúcej sa doby.
"Ať žije život" bola nadčasová povojnová kniha, kde predchádzal postoje avantgardy. Príznačným rysom jeho poézie je striedanie období ,piesňovosti a hymnickosti‘‘ , ktoré je možné pozorovať aj na týchto dvoch zbierkach. Na poetiku Nových spevov bezprostredne nadviazala prvá časť zbierky "Třicet zpevu z rozvratu" a najmä povojnové Rudé zpěvy. Teoretická koncepcia proletárskeho umenia s veršami revolučných výziev. V druhej polovici 20. rokov začal s popularizačnou náukovou prácou dejiny revolúcie ("Francouzská revoluce"), moderný výklad sexuálnej problematiky, ktorému sa venoval už v ranej tvorbe ("Dějiny lásky, Dějiny ženy, Monogamie"). V milostnej tematike našla nový impulz a Neumannova vlastná tvorba: básnická trilógia Láska. K lyrickému ovzdušiu tejto skladby bol pridaný jediný jeho román "Zlatý oblak" a próza napol lyrická, napol úvahová s prírodnými črtami "Enciány z Popa Ivana" inšpirované jeho pobytom na Podkarpatskej Rusi. Podobu cestopisného denníka má "Československá cesta", ktorá bola pôvodne napísaná ako seriál fejtónov do Lidových novín. V ďalších básnických zbierkach (Srdce a mračna, Sonáta horizontálního života) sa inšpiruje aktuálnou sociálnou ideovou problematikou a nástupom fašizmu. Jeho posledné dve zbierky vznikli na samom prahu okupácie ("Bezední rok") a počas nej ("Zamořená léta"). Zaradil sa tak do dobovej vlny poézie upnutej k ohrozenej zemi, ku kultúrnym tradíciám národa (Neruda) a k uchovaniu jeho morálnej sily a viery v jeho lepšiu budúcnosť.