burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Marek Sobola

Mgr. Ing. Marek Sobola, PhD. (* 3. júl 1981, Žilina) je autorizovaný krajinný architekt, dizajnér a heraldik. Je členom Slovenskej komory architektov a člen Rady Konferencie biskupov Slovenska pre vedu, vzdelanie a kultúru. Žije a pôsobí v Žiline. Od roku 2023 zastáva funkciu honorárneho konzula Rumunska na Slovensku s konzulárnym obvodom pre Trenčiansky a Žilinský samosprávny kraj.. Sobola je generálnym tajomníkom združenia Servare et Manere, organizácie s Osobitným poradným štatútom v Hospodárskej a sociálnej rade OSN (UN ECOSOC).
Marek Sobola sa venuje prevažne inštitucionálnej a osobnej cirkevnej heraldike, najmä v oblasti Oceánie a Ázie. Vytvoril erby mnohých cirkevných provincií katolíckych misií v oblasti Tichého oceánu. V roku 2018 vytvoril erb Misie sui iuris v Afganistane. Od roku 2017 je členom Liturgickej komisie Žilinskej diecézy. Je autorom, alebo spoluautorom niekoľkých publikácií a množstva odborných článkov. V roku 2016 bol iniciátorom a hlavným architektom projektu obnovy Národnej kultúrnej pamiatky, sochy sv. Jána Nepomuckého v Divine s medzinárodnou účasťou. Je tiež autor drobnej poštovej grafiky. 
V roku 2018 bolo jeho autorské dielo "Zelená stena Gothal v Liptovskej Osade" zaradené ako jedno z troch diel reprezentujúcich Slovensko na medzinárodnej výstave "Krajinná architektúra ako spoločný základ”. Výstavu organizovala Medzinárodná federácia krajinných architektov (anglicky: "International Federation of Landscape Architects" – IFLA EUROPE) a prezentovala európske projekty krajinnej architektúry zrealizované v rokoch 2013 – 2017. 
V roku 2021 v Žiline vytvoril spolu s pružinským sochárom Michalom Janigom Pamätník Carla Gustava Swenssona, švédskeho krajinného architekta európskeho významu. 
Ocenenia a vyznamenania.
Vyznamenania.
Dynastické.
Rumunská kráľovská rodina:
Askánsky vojvodský dom:
Franko-neapolská vetva kráľovskej dynastie Bourbonovcov – Oboch Sicílií (bývalý vládnuci rod Kráľovstva oboch Sicílií):
Dynastia Romanovcov:
Château de la Madeleine

Château de la Madeleine (slov. Magdalénin hrad) je hrad, ktorý sa nachádza v obci Chevreuse v departemente Yvelines, vo Francúzsku. Hrad sa vypína nad Chevreuseskym údolím. Je dobre zachovaný, patrí medzi malý počet stredovekých pevností regiónu Île-de-France, ktoré sa dochovali v uspokojivom stave.
Turistika.
Hrad je prístupný hromadnou dopravou z Paríža linkou RER B, konečná stanica Saint-Rémy-lès-Chevreuse, zvyšok cesty je možné prejsť po turistickom chodníku GR 11 (Grande Randonnée) alebo regionálnym autobusovým spojením.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2018

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2018 boli 42. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Konali sa od 26. decembra 2017 do 5. januára 2018 v americkom meste Buffalo, jeden zápas (Kanada – USA) bol odohraný pod holým nebom na štadióne v Orchard Parku. O víťazstvo bojovalo 10 tímov, prvenstvo obhajovali hokejisti , majstrami sveta sa stali hokejisti .
Rozhodcovia.
IIHF nominovala 12 hlavných a 10 čiarových rozhodcov:
Legenda.
Termín zápasov je uvádzaný v miestnom čase, t. j. UTC-5 a zápasy sa tak hrajú o 6 hodín neskôr v porovnaní so SEČ, používanom na Slovensku.
Konečné poradie.
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2018 sa hral v Blede v Slovinsku od 9. do 15. decembra 2017.
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2018 sa hral v Dumfries v Spojenom kráľovstve od 10. do 16. decembra 2017.
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2018 sa hral v Belehrade v Srbsku od 10. do 16. januára 2018.
III. divízia.
Turnaj III. divízie MS 2018 sa hral v Sofii v Bulharsku od 22. do 28. januára 2018. Po zmene formátu MS pre rok 2019 napokon žiaden tím nezostúpil.
Kvalifikácia III. divízie.
Kvalifikácia III. divízie v rámci MS 2018 sa hrala v Kapskom Meste v Južnej Afrike 5. a 6. februára 2018. Po zmene formátu MS pre rok 2019 napokon oba tímy postúpili do III. divízie.
5. február 2018, Čínsky Tchaj-pej – Južná Afrika 0 : 1&lt;br&gt;
6. február 2018, Južná Afrika – Čínsky Tchaj-pej 5 : 4&lt;br&gt;
Tretí zápas, ktorý sa mal hrať 7. februára 2018, bol zrušený rozhodnutím riaditeľstva turnaja.
Juraj Cúth

Prof. JUDr. Juraj Cúth, DrSc. (* 23. január 1926, Dobrá Niva – † 11. apríl 2006) bol slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg a aktívny člen KSČ a predstaviteľ normalizácie. V minulosti pôsobil ako dekan Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Zameriaval sa na medzinárodné právo verejné.
Životopis.
Narodil sa v obci Dobrá Niva v okrese Zvolen. Gymnázium navštevoval vo Zvolene. V roku 1950 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde získal titul doktor práv (JUDr.). Ihneď po skončení štúdia začal na fakulte pôsobiť ako asistent, pričom v roku 1963 habilitoval na docenta v odbore medzinárodné právo. O dva roky neskôr získal v rovnakom odbore titul kandidát vied (CSc.). V roku 1968 sa stal tzv. mimoriadnym profesorom. V roku 1979 získal titul doktor vied (DrSc.). V nasledujúcom roku ho prezident Gustáv Husák vymenoval za profesora v odbore medzinárodné právo.
V rámci pôsobenia na Právnickej fakulte Univerzity Komenského pracoval na Katedre medzinárodného práva a politiky. V rokoch 1963 až 1968 bol prodekanom tejto fakulty a v období normalizácie po invázii vojsk Varšavskej zmluvy v rokoch 1969 až 1972 bol jej dekanom po tom, ako bol z pedagogického a spoločenského života odstránený dovtedajší dekan Vojtech Hatala. Štátna bezpečnosť ho evidovala ako dôverníka(dôverník sa nepovažuje za vedomého "spolupracovníka ŠtB"). V roku 1970 sa stal na určitý čas súčasne dekanom Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach (vtedy ešte pobočky Právnickej fakulty Univerzity Komenského). V roku 1979 sa stal na 10 rokov vedúcim Katedry medzinárodného práva a politiky. Patril k členom Rozhodcovského súdu pri Československej obchodnej komore. Pôsobil taktiež v Slovenskej akadémii vied a Československej akadémii vied. Angažoval sa aj pri rôznych aktivitách spojených s KSČ a jej politikou. Vďaka tomu bol podpredsedom tzv. Slovenskej mierovej rady a iných obdobných inštitúcii. Zastupoval Česko-Slovensko v zahraničí pri rôznych príležitostiach. Za svoje socialistické postoje získal taktiež viacero štátnych a univerzitných ocenení. V roku 1993 spoluzakladal Rozhodcovský súd Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory, pričom v období rokov 1993 až 2004 bol jeho predsedom. Na Právnickej fakulte Univerzity Komenského pôsobil až do roku 2004 . Zomrel 11. apríla 2006.
Filip Trnkus

Filip Trnkus (* 30. máj 1938, Veľké Kozmálovce) je slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Odbornú platformu užšie špecializuje na problematiku kompozície s praktickým dosahom na súdobú urbanisticko-architektonickú tvorbu, v jej obsahovej a výrazovo estetickej interpretácii. Príspevkom k teoretickým poznatkom je definovanie kompozičného skeletu urbanisticko-architektonického súboru a prezentovanie metodiky hodnotenia indikátorov kvality obrazových scenérií urbanistických priestorov.
V pedagogickej činnosti koncipoval osnovu a zabezpečoval prednášky pre študijný predmet Urbanistická kompozícia v I. a II. stupni štúdia, viedol ateliérovú tvorbu a diplomové práce. K študijným predmetom napísal skriptá "Urbanistická kompozícia", "Urbanistická tvorba" (spoluautor Ján Kavan) a celoštátnu učebnicu "Urbanistický priestor" (spoluautor Ján Kavan) vo vydavateľstvách ALFA Bratislava, STNL Praha.
Filip Trnkus je súčasťou trojice urbanistov - pod skratkou AKT - uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
Je najdlhším odborným asistentom profesora Emanuela Hrušku.
Ján Kavan

Ján Kavan (* 31. júl 1934, Mříčná† 24. marec 2017, Bratislava) bol slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Ťažiskovo sa venoval problematike mestských centier a funkčno-prevádzkovým koncepciám urbanisticko-architektonických súborov. V oblasti výskumu výrazne prispel k integrálnemu chápaniu obsahových a výrazových stránok urbanistických súborov na báze polyfunkčnosti.
Pedagogicky pôsobil v prvom aj druhom stupni štúdia, prednášal, viedol ateliérovú tvorbu a diplomový projekt so zameraním na tvorbu architektonicko-urbanistických súborov. Spracoval osnovy a metodiku výučby predmetu Zonálne štruktúry, ku ktorému pripravil aj študijnú literatúru "Zonálne štruktúry a Urbanistická tvorba" (spoluautor Filip Trnkus). Spolu s F. Trnkusom zostavil vysokoškolskú učebnicu "Urbanistický priestor", ktorú vydala ALFA Bratislava a SNTL Praha.
Ján Kavan je súčasťou trojice urbanistov – pod skratkou AKT – uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
Tibor Alexy

Tibor Alexy (* 22. júl 1929, Padarovce - † 2. september 2018, Bratislava) bol slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Pedagogicky pôsobil v rámci predmetu Vývoj stavby miest, ktorému vtlačil osobitý ráz a novodobú interpretáciu. Zameriaval sa aj na problematiku urbanistickej rekonštrukcie, kde výsledky vlastného vedeckého bádania nových teórií priamo aplikoval v tvorivej praxi. Je autorom teórie vývoja a štrukturálneho pretvárania urbánneho prostredia. Výsledky tohto skúmania sa v podobe publikácií "Rekonštrukcia sídel" a "Vývoj a premena urbanistickej štruktúry" premietli aj do študijnej literatúry a procesu vzdelávania. Viedol ateliérovú tvorbu a diplomový projekt. Osobitný bol najmä jeho prínos v oblasti metodiky ateliérovej tvorby, kde presadzoval formovanie konceptu prostredníctvom pracovného modelu.
Tibor Alexy bol súčasťou trojice urbanistov - pod skratkou AKT - uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
Viera Strážnická

Prof. JUDr. Viera Strážnická, CSc., rod. Šujanová (* 28. december 1942, Bratislava – † 27. február 2014) bola slovenská právnička, vysokoškolská pedagogička a sudkyňa. Bola sudkyňou Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky a Európskeho súdu pre ľudské práva. Patrila medzi významných odborníkov na medzinárodné právo súkromné a obchodné. V posledných rokoch sa zaoberala právom Európskej únie a predovšetkým problematikou medzinárodnoprávnej ochrany ľudských práv.
Životopis.
Narodila sa v Bratislave. V roku 1964 úspešne absolvovala Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, kde získala titul promovaný právnik. Po ukončení štúdia nastúpila na tejto fakulte na Katedru medzinárodného práva a politiky ako asistentka. V roku 1968 získala titul doktor práv (JUDr.). V roku 1974 začala pôsobiť v Slovenskej spoločnosti pre medzinárodné právo pri Slovenskej akadémii vied. V roku 1978 obhájila kandidátsku dizertačnú prácu a získala titul kandidát vied (CSc.). O rok neskôr sa stala členkou Rozhodcovského súdu pri Česko-Slovenskej obchodnej a priemyselnej komore. V roku 1990 sa stala vedúcou Katedry medzinárodného práva a politiky. Následne pôsobila v rokoch 1991 a 1992 aj ako prorektorka Univerzity Komenského pre zahraničné vzťahy a členka Legislatívnej rady vlády Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. V roku 1992 sa stala sudkyňou Ústavného súdu Českej a Slovenskej federatívnej republiky. V rokoch 1993 a 1994 pôsobila ako poradkyňa Ústavného súdu Slovenskej republiky. V roku 1994 sa na štyri roky stala vedúcou Stálej misie Slovenskej republiky veľvyslanectva Slovenska pri Rade Európy. V tomto roku taktiež habilitovala na docentku. V období rokov 1998 až 2004 pôsobila ako sudkyňa Európskeho súdu pre ľudské práva v Štrasburgu . V roku 2005 ju prezident Ivan Gašparovič vymenoval za profesorku v odbore ústavné právo. Pôsobila taktiež na Fakulte medzinárodných vzťahov Ekonomickej univerzity v Bratislave a na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy, pričom na tejto vysokej škole bola taktiež prorektorkou.
Jej manželom bol až do jej smrti režisér Karol Strážnický, s ktorým mala syna, a dve vnúčatá.
Ladislav Kulanga

Ladislav Kulanga (* 20. august 1949 – † 14. september 2020) bol slovenský chatár a nosič, pôsobiaci vo Vysokých Tatrách. 
Životopis.
Vyučil sa v Ostrave za baníka, neskôr pracoval ako vlekár a údržbár. V roku 1968 uskutočnil prvú vynášku na Zamkovského chatu a časom sa stal profesionálnym nosičom a chatárom. Najdlhšie pôsobil na Zamkovského (1982 – 1995) a Skalnatej chate (1993 – 2020), ktorú od roku 1993 rekonštruoval. Do povedomia vošiel aj zásluhou rekordne ťažkých vynášok, vďaka ktorým bol známy ako „kráľ tatranských nosičov“. Na Zamkovského chatu vyniesol 207,5 kg, na Téryho chatu 151 kg a na Zbojnícku chatu 141 kg, rekordných 211 kg zniesol zo Skalnatej chaty na stanicu lanovky Štart.
Zomrel na následky zranenia, ktoré utrpel pri páde počas vynášky na Skalnatú chatu.
Marian Posluch

Prof. JUDr. Marian Posluch, CSc. (* 25. január 1945, Bratislava) je slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg, bývalý politik a bývalý sudca Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. V rámci politickej činnosti pôsobil v rokoch 1990 až 1991 ako minister spravodlivosti Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v Bratislave, kde v roku 1963 zmaturoval na gymnáziu. V roku 1968 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Ešte počas štúdia nastúpil na Mestskú prokuratúru v Bratislave ako právny čakateľ. V roku 1967 sa stal členom KSČ. V roku 1969 absolvoval rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.), v ten istý rok vykonal aj justičnú skúšku a stal sa riadnym prokurátorom Mestskej prokuratúry v Bratislave. Od roku 1970 začal pôsobiť ako asistent na Katedre štátneho práva Právnickej fakulty Univerzity Komenského. V tomto roku mu po pohovore zrušili členstvo v KSČ. V roku 1978 získal titul kandidát vied (CSc.) v odbore štátne právo. V rovnakom odbore habilitoval v roku 1981 na docenta.
V roku 1990 sa stal vedúcim Katedry štátneho práva. V roku 1991 ho prezident Václav Havel menoval za profesora v odbore štátne právo. V roku 1990 sa stal poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia. 24. apríla 1991 sa stal ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky vo vláde Jána Čarnogurského. V tejto funkcii zotrval do 24. júna 1992, teda do konca fungovania tejto vlády. Bol členom komisií, ktoré mali za úlohu pripraviť Ústavu Slovenskej republiky (tzv. Plankova komisia) a Ústavu ČSFR (kde bol predsedom komisie). V roku 1992 sa stal sudcom Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. V rokoch 1996 až 2002 pôsobil ako prodekan Právnickej fakulty Univerzity Komenského. V poslednom období pôsobil na Fakulte práva Janka Jesenského Vysokej školy v Sládkovičove.
Ivan Trimaj

JUDr. Ivan Trimaj (* 2. august 1934, Turčiansky Svätý Martin) je slovenský právnik. Pôsobil ako advokát a sudca Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Neskôr bol súčasťou kancelárie prezidenta Michala Kováča. Patrí medzi odborníkov na ústavné právo a podieľal sa na tvorbe Ústavy Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v Martine (vtedy pod názvom Turčiansky Svätý Martin). V roku 1958 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde získal titul doktor práv (JUDr.). Po ukončení štúdia začal pracovať ako advokát. Po siedmych rokoch sa presunul na úrad vlády, kde sa začal venovať tvorbe legislatívy. V priebehu Nežnej revolúcie v roku 1989 začal pôsobiť ako právny poradca novovznikajúcej Verejnosti proti násiliu. Na začiatku 90. rokov 20. storočia sa podieľal na tvorbe Ústavy Slovenskej republiky. V roku 1992 bol prezidentom Václavom Havlom vymenovaný za sudcu Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Po zániku Česko-Slovenska začal znova pôsobiť ako advokát. Následne bol oslovený novým slovenským prezidentom Michalom Kováčom, pre ktorého začal pracovať ako riaditeľ legislatívneho odboru prezidentskej kancelárie. Po odchode Michala Kováča z funkcie bol z úradu prepustený a odišiel do dôchodku. 9. januára 2017 ho prezident Andrej Kiska vyznamenal Radom Ľudovíta Štúra I. triedy za dlhoročné mimoriadne zásluhy o rozvoj demokracie, ochranu ľudských práv a slobôd a o rozvoj práva.
Alžbeta Kubánková

Alžbeta Kubánková, známa aj pod menom Betka Kubánková (* 14. máj 1930, Levoča† 13. júl 2012, Bratislava) bola slovenská speváčka ľudových piesní a opery (alt).
Jej partnermi boli Juraj Kubánka a Stanislav Mjartan. Mala 3 deti.
Pôsobenie.
Vyrastala v Levoči, kde v domácom prostredí i počas účinkovania v ochotníckych súboroch nadobudla prvé spevácke skúsenosti. Po maturite na levočskom gymnáziu v roku 1949 nastúpila do novozaloženého SĽUK-u a stala sa jeho spoluzakladajúcou členkou. Na konkurze do SĽUK-u bola prijatá spolu s ďalšími spolužiačkami z gymnázia a podľa toho im prischlo v SĽUK-u pomenovanie „Levočanky“. Všetky boli výborné speváčky, no Betka Kubánková sa o krátky čas vypracovala na poprednú a výraznú sólistku súboru. Jej neobyčajný sýty alt znel už na prvom vystúpení tohto súboru pri oslavách 5. výročia SNP vo Zvolene. Počas pätnástich sezón účinkovania v tomto telese absolvovala tisícky vystúpení od najmenších dedín až po hlavné centrá, pred mnohotisícovým obecenstvom. Vystupovala v takmer tridsiatich krajinách sveta, kde okrem našich piesní autentickým naštudovaním a prednesom interpretovala aj piesne z domácej
(indonézskej, irackej, cejlónskej, barmskej, francúzskej, nemeckej) ľudovej tvorby. Jej repertoár obsahoval vyše 150 piesní v rôznych úpravách. Populárnymi sa stali v jej podaní piesne „Ej, zajali, zajali“, „Do
dvorečka, do dvora“, „Povej, vetrík, povej“, „Láska, Bože, láska“, cigánske piesne a iné.
V roku 1963 sa stala členkou operného súboru SND v Bratislave. Prechod k inému hudobnému žánru ju podnietil ku hlbšiemu štúdiu hlasovej techniky. V tomto telese pôsobila do roku 1990. Medzi jej najvýznamnejšie operné postavy v SND i na pôde opery Štátneho divadla v Košiciach patrí postava Školnice v Suchoňovej opere Krútňava. Ani v tomto období sa neprestala venovať ľudovému spevu. Jej prednes sa menil, myšlienky piesní sa snažila vyjadrovať umeleckou formou.
Popri pôsobení v opere SND nahrávala piesne i pre rozhlas a televíziu, príležitostne vystupovala verejne. Spolupracovala s Farkašovcami i s Ľudovou hudbou Jána Berkyho – Mrenicu. Hosťovala v súboroch Skaličan na Festivale v anglickom Sidmouthe a v súbore Lúčnica na festivale v Gorici v Taliansku.
Účinkovala v programoch klasickej hudby, okrem iného aj s Českou filharmóniou v Prahe a v kompozícii „Poéma o človeku“ od Jana Páleníčka so Symfonickým orchestrom FOK.
Ján Vosček

JUDr. Ján Vosček (* 5. august 1924, Malá Franková – † november 2015) bol slovenský právnik a politik. Pôsobil ako sudca Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky.
Životopis.
Narodil sa v obci Malá Franková v okrese Kežmarok. Gymnázium už absolvoval v Nitre. V roku 1950 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Už počas štúdia začal pôsobiť na Povereníctve školstva ako tajomník dekana. V roku 1949 začal pracovať na Vysokej škole veterinárska v Košiciach. Tu pracoval ako vedúci rektorátnej kancelárie a tajomník. Keďže nebol členom KSČ, bol v roku 1959 odvolaný zo všetkých funkcii. Následne začal pracovať ako podnikový právnik v rôznych podnikoch v Košiciach. V roku 1990 sa stal poslancom Slovenskej národnej rady, o niekoľko mesiacov neskôr sa stal taktiež poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia za Kresťanskodemokratické hnutie. Tu sa stal členom predsedníctva a taktiež pôsobil v ústavno-právnom výbore. V roku 1992 bol vymenovaný za sudcu Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky.
Klearchos z Rhégia

Klearchos () bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr. 
Sochár Klearchos pochádzal z Rhégia, činný bol pravdepodobne v 6. storočí pred Kr. Zo starovekých autorov nám o jeho sochárskom diele zanechal správu jedine grécky cestovateľ Pausanias, ktorý ho videl na akropole mesta Sparty: „"Vzadu za bohyňou umiestnenou (Atény) v kovovom chráme (Chalkioikos) je svätyňa Bojovnej Afrodity (Areia) so starobylými drevenými sochami, aké sa môžu nájsť len medzi Grékmi. Po pravom boku kovového chrámu sa vypína socha Dia Najvyššieho (Hypatos), najstaršia zo všetkých sôch, ktoré sú z kovu. Nebola zhotovená v celku, avšak po častiach, každý diel potom vzájomne spojili klincami, takže sa nemôžu od seba oddeliť. Sochu zhotovil rhégijský Klearchos, podľa niektorých žiak Dipoina a Skyllida, podľa iných samého Daidala."“ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku, ale na inom mieste uvádza, že jeho učiteľom bol Korinťan Eucheiros.
Akropola mesta Sparty (starovekého mesta zloženého zo štvrtí "Limnai, Kynosureis, Mesoé a Pitané") bola len nízka vyvýšenina. Na terase akropoly, severne od divadla, boli objavené zvyšky základov a stien chrámu Atény. Názov chrámu Chalkioikos vznikol pravdepodobne podľa bronzových dosiek s reliéfmi, s ktorými bol vo vnútornej strane ozdobený.
V prípade, že ak je Pausaniovo svedectvo o technike zhotovenia tejto bronzovej sochy správne, musíme veriť, že bola z dávnych čias. Existujú totiž doklady o tom, že v Grécku sa bronz na zhotovovanie sôch používal už od konca 6. storočia pred Kr. Týchto sôch sa však zachovalo len málo, pretože bronz z nich sa počas ďalších stáročí bežne opakovane používal.
Apoštolský vikariát Južnej Arábie

Apoštolský vikariát Južnej Arábie je apoštolský vikariát latinskej (rímskokatolíckej) cirkvi, ktorý sa nachádza v Spojených arabských emirátoch a zahŕňa aj celé územie Jemenu a Ománu. Jeho súčasným apoštolským vikárom je Paul Hinder, OFMCap.
Vladimír Husák

Ing. arch. Vladimír Husák, CSc. (* 23. október 1944, Moskva) je slovenský architekt, ktorý sa dlhodobo venuje téme technických pamiatok a priemyselného dedičstva.
Je synom slovenského komunistického politika Gustáva Husáka a prvej významnej slovenskej režisérky Magdy Husákovej-Lokvencovej.
Vo svojej práci vyzdvihuje význam formovania priemyselnej epochy na Slovensku pre hospodársky aj technický vývoj Európy, čo však, v radoch verejnosti a najmä vlastníkov, je stále hlboko podceňované z dôvodu neznalosti.
Alxénor

Alxénor () môže byť:
Slovenská železná cesta

Slovenská železná cesta (skratka SŽC) je kultúrna trasa spájajúca miesta ťažby železných rúd, výroby a spracovania železa a ďalších kovov. Je súčasťou Stredoeurópskej železnej cesty, jednej z kultúrnych trás registrovaných Európskym inštitútom kultúrnych trás so sídlom v Luxemburgu, čo je technický orgán Rady Európy. Organizačne ju zastrešuje občianske združenie „Slovenská železná cesta“ so sídlom v Slovenskom technickom múzeu v Košiciach, ktoré na projekte participuje. Slovenská železná cesta (SŽC) úzko spolupracuje so Slovenskou banskou cestou (SBC).
Lokality.
Slovenská železná cesta spája miesta súčasnej alebo bývalej ťažby a spracovania železa a ďalších kovov. K takýmto významným miestam sa zaraďujú Košice a okolie (Košické Hámre), Medzev, Jasov, Štós, Smolník, Prakovce, Gelnica, Rožňava, Betliar, Nižná Slaná, Vlachovo, Dobšiná, Stratená, Tisovec, Sirk - Červeňany, Štítnik, Pohorelská Maša, Podbrezová, Brezno, Hronec, Jarabá, Ľubietová, Banská Štiavnica, Kremnica, Banská Bystrica, Špania Dolina, Staré Hory atď.
Európsky inštitút kultúrnych trás

Európsky inštitút kultúrnych trás () je neziskové združenie so sídlom v Luxemburgu, ktorého cieľom je ako technický orgán pomáhať Rade Európy v zriaďovaní Európskych kultúrnych trás.
Bol zriadený v roku 1998 a jeho úlohou je:
Stredoeurópska železná cesta

Stredoeurópska železná cesta () spája miestne železné cesty a jednotlivé inštitúcie a miesta, významné pre kultúrne dedičstvo priemyslu železa a ocele. Deklaruje sa ako medzinárodný veľvyslanec histórie, kultúry a tradície železiarstva v Strednej Európe. Stredoeurópska železná cesta bola v roku 2007 uznaná za Kultúrnu trasu Rady Európy.
Inštitúcie.
Legenda mapy
Ladislav Košťa

Doc. JUDr. Ladislav Košťa, CSc. (* 2. február 1929, Košice – † 19. mája 2017) bol slovenský právnik, advokát a politik. 12. decembra 1989 sa stal prvým ponovembrovým ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky a tým bol tak vo vláde Milana Čiča, ako aj v následnej vláde Vladimíra Mečiara.
Životopis.
Narodil sa a vyrastal v Košiciach, kde aj študoval na gymnáziu. Patril medzi zakladateľov umeleckého súboru Lúčnica. V roku 1952 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V tom istom roku po vykonaní rigoróznej skúšky získal titul doktor práv (JUDr.). Po skončení štúdia začal pôsobiť v Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V období od roku 1952 do 1969 bol riaditeľom tohto ústavu. V roku 1965 habilitoval na docenta v odbore správne právo. Podarilo sa mu taktiež absolvovať postgraduálne štúdium politológie vo Francúzsku. V roku 1968 sa stal hosťujúcim profesorom porovnávacieho práva "Medzinárodnej fakulty pre porovnávacie právo" v Štrasburgu. V tom istom roku sa stal členom "Akadémie pre porovnávacie právo" v talianskej Florencii. Aktívne podporoval zmeny súvisiace s Pražskou jarou. Zaoberal sa otázkami ľudských práv a podieľal sa na prípravách zákona o československej federácii. Po vpáde vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska naďalej podporoval myšlienky Pražskej jari, vďaka čomu ho podporovatelia týchto myšlienok presadili ako vedúceho tajomníka ÚV Národného frontu Slovenskej socialistickej republiky. So začiatkom normalizácie stratil zamestnanie. To isté sa stalo aj jeho manželke Jarmile, ktorá pracovala ako televízna hlásateľka. Do politického života sa vrátil po revolúcii v novembri 1989. Najprv sa stal ministrom spravodlivosti vo vláde Milana Čiča národného porozumenia. Vo funkcii ministra spravodlivosti zotrval aj v nasledujúcej vláde Vladimíra Mečiara, ktorá svoju činnosť ukončila 22. apríla 1991. V roku 1990 bol zvolený za poslanca Slovenskej národnej rady za Verejnosť proti násiliu. Po odchode z politiky sa stal advokátom so zameraním na medzinárodné obchodné a finančné právo.
Ústav pamäti národa eviduje pod údajmi "Ladislav Košťa, nar. 02.02.1929" dva záznamy. Pod registračným číslom 12581 sa nachádza osoba s krycími menami "Láďa" a "Docent", ktorá je evidovaná ako agent. Pod registračným číslom 37107 sa nachádza osoba s krycím menom "Mirel", ktorá je evidovaná v kategórii preverovaná osoba a signálny zväzok. Pod kategóriou agent sú podľa Ústavu pamäti národa osoby, ktoré je možné považovať za vedomých spolupracovníkov.
Kel kučeravý

Kel kučeravý (iné názvy: kučeravý kel, kapusta obyčajná kučeravá, kel kadernatý, kučeravá kapusta, kapusta kučeravá) môže byť slovenský názov pre taxóny:
Zelená kapusta

Zelená kapusta alebo zelený kel alebo kel zelený môže byť kel kučeravý, a to:
Zelená kapusta môže byť aj zelená biela hlávková kapusta
Alxénor (sochár)

Alxénor () bol grécky sochár na prelome 6. a 5. storočia pred Kr.
Alxénor, grécky sochár z ostrova Naxos, bol činný pravdepodobne na rozhraní 6. a 5. storočia pred Kr. Svedectvom tvorby tohto umelca je jeho menom signovaná náhrobná stéla s reliéfom muža so psom, objavená v roku 1919 v archeologickej lokalite boiótskeho mesta Orchomenos. Poškodený nápis náhrobnej stély hlása: 
Túto náhrobnú stélu, datovanú do roku 500 pred Kr., možno obdivovať v Národnom archeologickom múzeu v Aténach. Sochárovi sa tu podarilo veľmi zručne zobraziť siluetu muža v chitóne opretého o palicu, ktorý svojmu psovi ponúka kobylku. Dielo je zhotovené v archaickom štýle, je jemne spracované, ale trochu málo životné. Náhrobný nápis zosnulého sa nezachoval.
Milan Hanzel

JUDr. Milan Hanzel, CSc. (* 21. apríl 1947, Košice – † 22. november 2008, Bratislava) bol slovenský právnik, sudca, prokurátor a politik. 15. marca 1994 sa stal ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky vo vláde Jozefa Moravčíka. Od 1. februára 1999 do konca januára 2004 pôsobil ako generálny prokurátor Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v Košiciach, kde aj študoval na strednej škole. V roku 1970 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1971 sa stal justičným čakateľom. V období od roku 1972 až do 1989 vykonával sudcovskú prax na vojenských obvodných súdoch. Po vykonaní rigoróznej skúšky v roku 1974 získal titul doktor práv (JUDr.). Od roku 1984 začal pôsobiť ako externý pedagóg na Katedre trestného práva, kriminalistiky a kriminológie Právnickej fakulty Univerzity Komenského. Pedagogickej činnosti sa venoval do roku 1988, kedy získal titul Kandidát vied (CSc.). V roku 1989 sa stal predsedom Vyššieho vojenského súdu v Trenčíne. Od roku 1992 začal pôsobiť na Ministerstve spravodlivosti Slovenskej republiky ako štátny tajomník. Súčasne pracoval v poradnej komisii ústavno-právneho výboru Slovenskej národnej rady. 15. marca 1994 bol vymenovaný za ministra spravodlivosti Slovenskej republiky vo vláde Jozefa Moravčíka. Po odchode z funkcie ministra 13. decembra 1994 sa vrátil do funkcie sudcu vojenského súdu, keď pôsobil ako podpredseda Vojenského obvodného súdu v Bratislave. V roku 1996 začal pôsobiť v Legislatívnej komisii Slovenskej advokátskej komory a súčasne v Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V decembri 1998 sa stal prokurátorom Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky, kde začal vykonávať funkciu prvého námestníka generálneho prokurátora. 18. januára 1999 ho poslanci parlamentu zvolili za generálneho prokurátora Slovenskej republiky. O deň neskôr ho predseda parlamentu Jozef Migaš vymenoval do tejto funkcie s účinnosťou od 1. februára 1999. Vo funkcii generálneho prokurátora zotrval do konca januára 2004. 22. novembra 2008 zomrel v nemocnici v Bratislave, kde podľahol zraneniam, ktoré utrpel potom, čo ho privalil strom v lese pri obci Bodíky v okrese Dunajská Streda.
Až do svojej smrti bol ženatý za bývalú sudkyňu Najvyššieho súdu SR a bývalú členku Súdnej rady SR Idu Hanzelovú. Na počesť Milana Hanzela sa koná každoročne futsalový turnaj, ktorý organizuje Učená právnická spoločnosť a Generálna prokuratúra Slovenskej republiky pod názvom "Memoriál Milana Hanzela".
Kunka červenobruchá

Kunka červenobruchá (iné názvy: kunka obyčajná, kunka nížínná; zastarano: "kunec ohnivý", "kuňka ohnivá", "kunka ohnivá"; ) je európsky druh žaby z čeľade kunkovité. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kunka červenobruchá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Opis.
Je veľká 4,5 až 5 cm. Má plochý tvar. Vrchná časť tela má tmavosivú až čiernu farbu a je posiata zaoblenými bradavicami s čiernymi škvrnami. Niektoré jedince sa vo vegetácii kamuflujú aj zeleným sfarbením a škvrnami. Bruško je oranžové prípadne červené s veľkými čiernymi škvrnami s početnými malými bielymi bodkami.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia je smerom od západného Nemecka po pohorie Ural. Severne od Fínskeho zálivu po Veľký Kaukaz.
Výskyt a stav na Slovensku.
Je to charakteristický nížinný druh žaby. Žije do , výnimočne do (650m Silická planina). Zimuje mimo vodné prostredie pod kameňmi, v koreňoch a pod. Od apríla do mája sa pári. Ekosozologický status od roku 2001 "LR:cd" - menej ohrozený.
Správanie.
Je aktívna najmä počas dňa, keď sa zdržiava vo vode a loví hmyz. Ak je v noci vysoká vlhkosť tak loví aj na súši. Od októbra do apríla hibernuje v blate. Pri ohrození sa ohne a vystaví sfarbené bruško (). Aj napriek tomuto správaniu a toxickej pokožke je potravou pre viacerých predátorov.
Samce vábia samice za súmraku. Rozmnožujú sa od mája do septembra. Kladie cca 300 vajec z ktorých sa do jesene stanú žubrienky. Dospieva po troch rokoch, dožíva sa dvanástich.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 300 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Kunka červenobruchá je druh európskeho významu, ktorý sa vyskytuje v 80 územiach európskeho významu. Je zaradená aj do Bernského dohovoru (Príloha II) a smernici o biotopoch (Príloha II a IV).
Kultúrna trasa Rady Európy

Kultúrna trasa Rady Európy, niekedy označovaná ako Európska kultúrna trasa je titul udeľovaný kultúrnym trasám, ktoré sú podľa Rady Európy uznávané ako významné trasy v rámci celej Európy tým, že podporujú spoločnú kultúru, históriu, pamäť a Európsku integráciu. Tieto trasy musia tiež spĺňať niekoľko základných hodnôt podporovaných Radou Európy, ako sú demokracia, ľudské práva a medzikultúrna výmena v rámci kultúrneho cestovného ruchu.
Kultúrna trasa Rady Európy nie je nevyhnutne fyzickou cestou, ktorá sa dá prejsť a môže sa skladať z aktérov kultúry, ako sú múzeá, obce alebo miestne samosprávy združené pod jedno zastrešujúce združenie. Udelenie titulu Kultúrnej trasy Rady Európy otvára cestu k väčšej viditeľnosti, k sieti aktérov kultúry, či dokonca k finančným prostriedkom. Treba tiež podotknúť, že tento program bol spustený Radou Európy a nie Európskou Úniou, aj keď k nemu prispieva. V dôsledku toho tento program vo všeobecnosti presahuje hranice EÚ, a dokonca aj Európy, keďže niektoré trasy zasahujú až do Severnej Afriky či na Blízky Východ.
Program bol spustený v roku 1987 a od roku 1989 je riadený Európskym inštitútom kultúrnych trás (EICR) so sídlom v Luxemburgu. Od roku 2010 je proces hodnotenia a udeľovania certifikácie na základe Rozšírenej čiastočnej dohody o kultúrnych trasách (EPA).
Začiatkom roka 2017 bolo certifikovaných 32 kultúrnych trás. V evidencii inštitútu EICR, ktorý je zodpovedný za vykonávanie procesu žiadostí, sú projektované aj niektoré ďalšie necertifikované trasy.
Slovenská banská cesta

Slovenská banská cesta (skratka SBC) je prezentáciou bohatého baníckeho dedičstva na území Slovenska ako dôležitej súčasti našich dejín.
Hlavným cieľom projektu SBC je zvýšiť úroveň poznania kultúrno-historického dedičstva v oblasti baníctva. Snahou organizátorov je nielen záchrana montánnych objektov, ale aj ich sprístupnenie záujemcom o tento druh zážitkovej turistiky. Projekt Slovenská banská cesta podporuje Ministerstvo hospodárstva SR. Realizátorom základnej časti projektu v roku 2007 boli Rudné bane, š.p. Banská Štiavnica. Webová stránka s rozšírenými funkciami a mapovým portálom je vytvorená pracovnou skupinou pre SBC v rámci Združenia baníckych spolkov a cechov Slovenska.
Združenie baníckych spolkov a cechov Slovenska

Združenie baníckych spolkov a cechov Slovenska je dobrovoľným združením baníckych a hutníckych spolkov, cechov a bratstiev na Slovensku.
Ciele.
Medzi hlavné ciele Združenia baníckych spolkov a cechov Slovenska patrí:
Aktivity.
Združenie vydáva Montanrevue, časopis o baníctve a bansko-historickom dedičstve, ktorý v roku 2011 získal 1. miesto v celoslovenskej súťaži Miestne noviny.
Od roku 2008 združenie každoročne organizuje stretnutia banských miest a obcí Slovenska.
Združenie spolupracovalo na projekte Slovenská banská cesta, prezentácii bohatého baníckeho dedičstva na území Slovenska.
Združenie baníckych spolkov a cechov Slovenska spolupracuje s partnerskými združeniami na Slovensku, ako je napríklad Slovenská železná cesta, aj v susedných krajinách, ako je Sdružení hornických a hutnických spolků České republiky, Maďarská banícko-hutnícka spoločnosť (OMBKE), poľské Združenie banských inžinierov a technikov (SITG), rakúsky Zväz hutníckych a baníckych spolkov (DVÖBHKV) a ďalšie.
Prst (rozlišovacia stránka)

Prst môže byť:
Jozef Liščák

JUDr. Jozef Liščák (* 18. január 1947, Svrčinovec – † 13. október 2022) bol slovenský právnik a politik. 13. decembra 1994 sa stal ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky vo vláde Vladimíra Mečiara.
Životopis.
Narodil sa v obci Svrčinovec v okrese Čadca v robotníckej rodine. Strednú školu študoval v Čadci. V roku 1976 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Po ukončení štúdia sa stal notárom v Čadci. Neskôr pôsobil ako sudca Krajského súdu v Banskej Bystrici so zameraním na občianske právo. Po vykonaní rigoróznej skúšky v roku 1983 získal titul doktor práv (JUDr.). 13. decembra 1994 bol vymenovaný za ministra spravodlivosti Slovenskej republiky vo vláde Vladimíra Mečiara. Vo funkcii zotrval počas celého funkčného obdobia tejto vlády, teda do 30. októbra 1998. Po odchode z funkcie pôsobil ako súdny exekútor v Martine. Na konci februára 2009 bol odvolaný z tejto funkcie a nahradený synom.
Maďarská banícko-hutnícka spoločnosť

Maďarská banícko-hutnícka spoločnosť () je profesná organizácia baníckych a hutníckych inžinierov, člen Zväzu technických a prírodovedných spoločností (). Vydáva odborné časopisy pod názvami Banícke listy ("Bányászati Lapok"), Hutnícke listy ("Kohászati Lapok") a Ropa a zemný plyn ("Kőolaj és Földgáz"). Združenie vykonáva odbornú prácu v piatich sekciách a na univerzite.
História.
História OMBKE sa začala písať v Banskej Štiavnici. V Banskej Štiavnici bola v roku 1735 založená Banská škola (nem. "Bergschule"), neskôr Banská akadémia (nem. "Bergakademie"), banícko-hutnícka akadémia, pripravujúca odborníkov pre celú Habsburskú ríšu. V roku 1868 vyzvalo niekoľko osobností (Antal Kerpely, Lajos Borbély, Štefan Farbaky) na vytvorenie nezávislého záujmového združenia. V roku 1892, keď bola inaugurovaná nová budova Baníckej a lesníckej akadémie, zrodila sa Maďarská banícko-hutnícka spoločnosť. Jej prvým prezidentom bol gróf Gejza Teleki, výkonným viceprezidentom bol Viliam Scholtz. V čase založenia malo združenie 582 členov.
Spoločnosť v roku 1896 usporiadala svoj prvý veľký kongres (Celoštátny kongres baníctva a geológie), kde sa tiež rozhodlo, že spoločnosť prenesie svoje sídlo do Budapešti. To bolo napokon realizované v roku 1903.
Najdôležitejšou úlohou spoločnosti bolo vytvorenie celonárodnej siete a zvyšovanie odbornej váhy spoločnosti. Ďalej spoločnosť vydávala "Banské a hutnícke listy" a predkladala vláde odborné návrhy. V ťažkých rokoch po druhej svetovej vojne Maďarská banícko-hutnícka spoločnosť v roku 1948 vstúpila do Zväzu technických a prírodovedných spoločností (MTESZ). Odborný časopis sa v roku 1951 rozdelil na "Banícke listy" a "Hutnícke listy". V roku 1968 pribudol nový časopis "Ropa a zemný plyn".
Apollónios z Trallu

Apollónios () bol grécky sochár v 1. storočí pred Kr.
Sochár Apollónios bol pravdepodobne synom "Artemidóra" z maloázijskéko mesta Tralles. Pôsobil na ostrove Rodos, kde so svojim bratom Tauriskom zhotovili najväčšie známe súsošie antiky, tzv. Farneského býka. Dielo bolo vytvorené v typickom štýle rodoskej sochárskej školy a znázorňovalo potrestanie Dirky, ktorú bratia Amfión a Zéthos priviazali býkovi na rohy, aby ju uvláčili na smrť.
Podľa rímskeho historika Plínia bolo toto súsošie odvezené z Rodosu do Ríma, kde skončilo v zbierke známeho rímskeho politika a obdivovateľa umenia Asinia Pollia. Jednu zreštaurovanú kópiu tohto diela umiestnili v Caracallových kúpeľoch. V 16. storočí ju preniesli do Farneského paláca (Palazzo Farnese) a v 18. storočí sa dostala do neapolskej kráľovskej zbierky, neskôr do neapolského múzea.
Pavol Király

JUDr. Pavol Király, uvádzaný aj ako "Pavel Király" (* 8. november 1913, Hnúšťa† 19. november 1999, Bratislava) bol slovenský právnik a politik. V roku 1970 pôsobil ako predseda Najvyššieho súdu Slovenskej socialistickej republiky. V období rokov 1970 až 1982 vykonával funkciu ministra spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky.
Životopis.
Narodil sa v meste Hnúšťa. Študoval na Štátnom reálnom gymnáziu v Rimavskej Sobote. V roku 1935 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, čím sa stal najmladším právnikom vo vtedajšom Česko-Slovensku. Po ukončení štúdia začal pôsobiť na súdoch ako justičný čakateľ, neskôr sudca. Postupne vystriedali súdy v Levoči, Banskej Bystrici, Žiline a Trenčíne. Od roku 1945 bol členom KSČ. Po druhej svetovej vojne patril medzi prokurátorov, ktorí na tzv. národných súdoch žalovali predstaviteľov bývalého režimu Slovenského štátu. V roku 1948 začal vyučovať na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. V rokoch 1968 až 1970 bol vedúcim rehabilitačného odboru námestníka generálneho prokurátora pre Slovensko. 1. apríla 1970 sa stal prvým predsedom Najvyššieho súdu Slovenskej socialistickej republiky, pričom v tejto funkcii zotrval do 2. decembra 1970. 3. decembra 1970 bol vymenovaný za ministra spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky. V tejto pozícii pôsobil do 30. novembra 1982. 16. januára 1973 sa stal terčom bombového útoku, pri ktorom zahynuli atentátnik a riaditeľ kancelárie ministra spravodlivosti. Samotný Király utrpel zranenia, kedy prišiel skoro o sluch, pričom na jedno ucho do konca života nepočul. Po skončení funkcie pôsobil do roka 1990 ako námestník krajského prokurátora v Bratislave.
Ústav pamäti národa eviduje pod údajmi "Pavel Király, nar. 08.11.1913" jeden záznam. Pod registračným číslom 4447 sa nachádza osoba s krycím menom "Dovera", ktorá je evidovaná v kategórii prepožičaný byt. Pod kategóriou prepožičaný byt sú podľa Ústavu pamäti národa osoby, ktoré je možné považovať za vedomých spolupracovníkov ŠtB.
Barbara Henryová

Barbara Henryová (; * 1. január 1932) bola učiteľkou vo Frantz Elementary School v New Orleans. Frantz bola jedna z prvých základných škôl amerického Juhu čo boli odsegregované. Prvou afro-americkou študentkou na škole bola šesťročná Ruby Bridgesová. Henryová bola jediná z učiteľov, ktorá ju chcela učiť.
Životopis.
Henryová chodila do Girls Latin School v Bostone kde "„sa naučili… oceniť a mať radosť z vecí čo máme spoločné pomedzi externé rozdiely triedy, komunity alebo farby.“". Vyučovala na školách pre deti vojenského personálu v zámorí. Tieto školy boli integrované. Henryová s manželom boli v New Orleans dva mesiace keď jej zavolal vedúci zo školskej správy, aby jej ponúkol učiteľské miesto. Keď sa opýtala či miesto bude v škole, ktorá má byť desegregovaná, vedúci odpovedal: "„Bol by v tom pre Vás nejaký rozdiel?“" Odpovedala, že nie.
V New Orleans v roku 1960 mladá učiteľka Henryová často chodila do práce cez dav demonštrantov kričiacich rasistické nadávky a heslá ako "„2 4 6 8, we will never integrate“" (2 4 6 8, nikdy sa neintegrujeme). Ruby mala vtedy šesť rokov a bola prvou černošskou žiačkou na William Frantz Elementary School v New Orleans. Barbara Henryová, jej biela učiteľka, prišla do mesta a jeho škôl len nedávno.
Henryová aj Bridgesová odmietli zastrašovanie v prvý školský deň v roku 1960, a tak sa stali dôležitými postavami v americkom boji za občianske práva. Hneď ako sa Bridgesová dostala do školy bieli rodičia vošli dnu a svoje deti odviedli preč. Podobne aj všetci ostatní učitelia školy odmietli vyučovať kým bolo čierne dieťa registrované v škole. Len Barbara Henryová chcela učiť Ruby Bridgesovú a viac než rok ju učila sama "„ako keby vyučovala celú triedu“". Prvý deň Ruby a jej dospelí sprievodcovia zostali celý deň v riaditeľskej kancelárii pretože chaos na škole neumožnil ich presun do triedy do druhého dňa. Keď sa Ruby zoznámila so svojou učiteľkou mala pravdepodobne obavy. "„Nikdy predtým som nevidela bieleho učiteľa“" povedala, "„ale pani Henryová bola najprívetivejšia z učiteľov, ktorých som mala. Veľmi sa snažila odviesť pozornosť od toho, čo sa dialo vonku. Ale nemohla som zabudnúť, že so mnou neboli žiadne iné deti.“"
Jasná Hora

Jasná Hora () je paulinský kláštor v poľskom meste Čenstochová a najvýznamnejšie pútnické miesto Poľska. Jej význam ďaleko presahuje poľské hranice, ročne ju navštívi asi 5 miliónov pútnikov z Poľska i zahraničia.
Panna Mária Čenstochovská.
V kláštornej Bazilike nájdenia svätého Kríža a Nanebovzatia Panny Márie sa nachádza slávna ikona Panny Márie Čenstochovskej, ktorej mnohí veriaci pripisujú zázračné vlastnosti.
Autorstvo ikony je podľa tradície pripisované sv. Lukášovi, ktorý ju mal namaľovať za života Panny Márie podľa jej skutočnej podoby na doske stola, ktorý mala Svätá rodina vo svojom domčeku v Nazarete. Pravdepodobne však ide o byzantskú ikonu z raného stredoveku. Podľa historických prameňov bola v 12. storočí privezená z Konštantinopolu na Rus, kde sa o sto rokov neskôr ocitla v majetku haličského kniežaťa Leva Daniloviča. Ten ju dal umiestniť v pravoslávnom kláštore v Belze. Tam sa ikony začiatkom 14. storočia zmocnili Poliaci. Do Čenstochovej bola ikona privezená v roku 1384 za kniežaťa Vladislava Opolčíka. V tom istom čase bolo pôvodné modré rúcho Matky Božej na ikone ozdobené zlatými hviezdami a ľaliami. Symbolika ľalií zrejme bola zvolená preto, že v tejto dobe v Poľsku vládli Anjouovci, ktorí mali ľalie v erbe.
Roku 1430 bol kláštor na Jasnej Hore spustošený v priebehu husitskej spanilej jazdy za účasti volyňského kniežaťa Fjodora Ostrožského a poľského šľachtica Jána Kuropatwyho z Łańcuchowa. Ikona bola vtedy silne poškodená a musela byť starostlivo zreštaurovaná. Pamiatkou na túto udalosť sú šrámy na tvári Matky Božej, vzniknuté po seknutí šabľou. Mnohí jej prisudzujú podiel na záchrane kláštora a celého Poľska v roku 1655, kedy posádka asi 260 mužov (vrátane rehoľníkov) ubránila ťažko opevnený kláštor proti asi 3,5 tisícovej švédskej armáde. Tejto bitke, hoci z vojenského hľadiska málo významnej, poľská tradícia pripisuje mimoriadny význam, pretože zákerný útok na národnú svätyňu, ktorej bola predtým prisľúbená nedotknuteľnosť, rozzúril poľské obyvateľstvo. Dôsledkom toho vzniklo povstanie, vedené Stefanom Czarnieckim, ktoré Švédi nedokázali zvládnuť. Po porážke Švédov bola Matka Božia Čenstochovská za účasti kráľa Jana Kazimíra v Ľvove korunovaná kráľovnou a ochrankyňou Poľska.
2018 na Slovensku

Tento článok obsahuje výpis významných udalostí v roku 2018 na Slovensku.
Mário Radačovský

Mário Radačovský (* 29. september 1971, Partizánske) je slovenský tanečník a choreograf. V súčasnosti umelecký šéf Baletu Národného divadla Brno.
Životopis.
Začiatky kariéry.
Absolvoval Tanečné konzervatórium Evy Jaczovej v Bratislave, po absolvovaní získal angažmá v Balete SND. Nastúpil v roku 1989. V roku 1990 vyhral Československú baletnú súťaž v kategórii A. Onedlho sa v SND stal sólistom. Účinkoval v baletoch ako "Rómeo a Júlia", "Carmen", "Giselle" a "Dáma s kaméliami". V roku 1992 dostal ponuku od Nederlands Dans Theater, ale ešte predtým pol roka pôsobil ako sólista Baletu NdB. V Nederlands Dans Theater tancoval sedem rokov pod vedením Jiřího Kyliána ako prvý Stredoeurópan. Zúčastnil sa aj viacerých turné súboru. V roku 1999 sa stal prvým sólistom Les Grands Ballets v Montréali. Stvárnil tu hlavné postavy baletov "Giselle", "Luskáčik", "Labutie jazero", "Poľná omša", "Concerto Barocco" či "Piková dáma". Začal tu aj prvý krát choreograficky tvoriť, jeho prvým dielom bola miniatúra "The Letter". V ten istý rok vytvoril aj "Inspiration" a v roku 2004 "Train Station".
Opäť v Slovenskom národnom divadle.
V roku 2000 sa vrátil do SND ako hosťujúci sólista. Predstavil sa v úlohe Alberta v balete "Giselle". V roku 2005 bol choreografom baletu "Zmena". Na miesto riaditeľa Baletu SND nastúpil 17. októbra 2006. V sezóne 2006/2007 priniesol balet inšpirovaný príbehom umelca Andyho Warhola. V máji 2008 pripravil v spolupráci s Jiřím Kyliánom a Lukášom Timulákom tretí premiérový večer sezóny kde uviedol svoj balet inšpirovaný udalosťami roku 1968. Po balete "Warhol" premiéroval aj "68". V roku 2009 pripravil druhý celovečerný balet v SND " Everest" s hudbou Pavla Hammela. 21. mája 2010 ho generálny riaditeľ SND Ondrej Šoth odvolal z funkcie riaditeľa Baletu SND.
Ďalšia tvorba a pôsobenie.
V júni roku 2010 založil vlastný súbor, Balet Bratislava, zaoberajúci sa neoklasickým baletom. Súbor viedol až do jeho zániku v roku 2013. V apríli 2012 s jeho účasťou vznikol Tanečný súbor Divadla Nová Scéna. V Balete Bratislava vytvoril diela "Monos" (2o12), "Queen" (2013) a muzikál "Mata Hari" (2013). Pre Národné operetné divadlo v Rumunsku vytvoril balet "María de Buenos Aires" a pre Grand Rapids Ballet Company v Michigane diela "Romeo and Juliet" (2011) a "Black and White" (2012).
V Brne.
1. novembra 2013 sa riaditeľom Národného divadla Brno stal Martin Glaser, ktorý Radačovského uviedol do funkcie umeleckého šéfa baletného súboru NdB. Už v roku 2012 tu však Radačovský uviedol svoj balet "Osudové lásky". "Black and White" je súčasťou reportoáru NdB.
25. novembra 2017 mal na Brnenskom výstavisku premiéru balet "West Side Story". Na hudbu Leonarda Bernsteina novú choreografiu vytvoril Mário Radačovský.
V roku 2015 získal bakalársky titul z choreografie na Hudobnej a tanečnej fakulte Akadémie muzických umení v Prahe. V štúdiu pokračuje.
Osobný život.
Vo veku 27 rokov prekonal onkologické ochorenie a v roku 2008 založil tradíciu baletných gala na podporu liečby tohto ochorenia. V septembri 2015 sa oženil s bývalou sólistkou Baletu SND Klaudiou Bittererovou.