Ľuľok čierny

Ľuľok čierny () je jednoročná alebo aj dvojročná bylina z rodu ľuľok ("Solanum") z čeľade ľuľkovité ("Solanaceae"). Druh je rozšírený od miernych po tropické oblasti a od hladiny mora do nadmorských výšok nad 3 500 metrov. V rámci rodu je považovaný za najvariabilnejší druh, s najväčšou koncentráciou v trópoch, najmä v Južnej Amerike.
Opis.
Ľuľok čierny je značne premenlivá, jednoročná alebo niekedy aj dvojročná bylina, vysoká 50 až 100 cm, ktorá sa rozmnožuje iba semenami. Má rozložito rozkonárenú a drsne hranatú stonku.
Stopkaté striedavé listy sú v obryse vajcovité až trojuholníkovito kopijovité, na báze široko klinovité, celistvookrajové alebo plytko laločnaté. Na líci sú tmavozelené, na rube svetlozelené. Dlhé sú 2,5 až 7 cm a široké 2 až 5 cm.
Malé biele kvety rastú v prevísajúcich 5 až 10 kvetých vrcholíkoch. Kvetné stopky sú dlhé 15 až 30 mm, za plodu vzpriamené. Koruna má v priemere 10 až 15 mm a je 2 až 3-krát dlhšia ako kalich. Peľnice sú žlté. Plodmi sú čierne, guľaté bobule s priemerom do 10 mm.
Rozšírenie.
Prirodzeným areálom rozšírenia ľuľka čierneho sú mierne oblasti Eurázie a tropické oblasti Afriky. Dnes tento druh však možno považovať už za kozmopolitný, s najväčšou koncentráciou v trópoch, najmä Južnej Amerike.
Ekológia.
Ľuľku čiernemu sa najlepšie darí na vlhkých teplých stanovištiach s plným alebo čiastočným slnečným žiarením. Najlepšie sa prispôsobuje úrodným pôdam, najmä pôdam s vysokým obsahom dusíka a fosforu. Najčastejšie sú to narušené stanovištia, ako je obrábaná pôda, okraje ciest a odkryté korytá a brehy riek. Rastie od miernych po tropické oblasti a od hladiny mora do nadmorských výšok nad 3 500 metrov.
U nás sa sporadicky vyskytuje na celom území, najmä v teplejších oblastiach, častý je v nížinách, ale nájde sa aj v horských oblastiach. Je prvkom ruderálnych spoločenstiev, kde obyčajne rastie v sprievode mrlíkov. Typickými stanovišťami sú úhory a smetiská. Kvitne v júni až októbri.
Ľuľok čierny môže ročne vyprodukovať až 178 000 semien, pričom po zimnej stratifikácii si klíčivosť môže uchovať až 99 % semien. Semená skladované vnútri pri izbovej teplote si po 2 rokoch zachovávajú klíčivosť do 27 %. Semená klíčia najlepšie pri striedavých teplotách od 20 do 30 °C. Rozširovaný je hlavne vtákmi, pričom prechod semien ich zažívacím traktom klíčivosť semien neovplyvňuje.
Význam a využitie.
Vo väčšine častí sveta, najmä v Európe a Severnej Amerike, sa ľuľok čierny považuje za nežiaducu burinu v poľnohospodárstve, pretože je vážnym konkurentom pre sadenice mnohých poľnohospodárskych plodín, pokiaľ ide o vodu, svetlo a živiny. Najmä pre rajčiaky a papriku. V mnohých rozvojových krajinách sa však považuje za príležitostnú potravinársku plodinu, pričom výhonky a bobule sa nepoužívajú len ako zelenina, ale aj v liečiteľstve.
Závery štúdie zameranej na výskum liečenia infekčných chorôb pomocou extraktov získaných z ľuľka čierneho priniesli mnohé pozitívne výsledky. 
Extrakty vykazovali antimikrobiálne účinky proti izolovaným patogénom, ktoré spôsobujú infekcie a choroby dýchacích ciest. V tradičnom liečiteľstve 
sa listy ľuľka používajú aj na liečbu reumy a dny kĺbov, pri kožných ochoreniach, liečbe detských chorôb a ako homeopatikum.
Ľuľok čierny, pretože obsahuje solanín, je mierne jedovatý, ale nie natoľko ako napríklad ľuľkovec zlomocný. Intoxikácia sa prejavuje zvracaním, hnačkou, slabosťou, bolesťami brucha a hlavy. Intoxikácia u zvierat (hovädzí dobytok, kone) je možná pri skrmovaní sena s obsahom jedovatej rastliny, pretože sušením sa jej jedovatosť neznižuje. Ľuľok je nebezpečný aj pri mechanicky zbieranom hrachu, pretože jeho jedovaté zelené bobule sú neoddeliteľné od zbieranej plodiny.
Hrozby a choroby.
Ľuľok čierny je alternatívnym hostiteľom mnohých vírusových ochorení vrátane vírusu uhorkovej mozaiky, žltej tabakovej mozaiky, žltnutia zemiakových listov a mozaiky lucerny.
Z vošiek na rastline parazitujú: poddruh vošky makovej ("Aphis fabae solanella"), ktorá zvyčajne tvorí veľké kolónie na spodných stranách listov, hlavne na vrchole rastliny. Živí sa listovými šťavami, následkom čoho sa listy postupne skrúcajú. Lesklá, 2 až 3 mm veľká žltozelená voška druhu "Aulacorthum solani", sa živý rastlinnými šťavami a je považovaná extrémne polyfágnu. Roztoč druhu "Aceria lycopersici" napadá najmä listy na nových výhonkoch. Z hubovitých patogénov je významný druh "Phytophthora infestans". Vytvára bielu, zamatovú pokrývku na všetkých častiach rastliny, dokonca aj pod zemou. Napadnuté časti hnednú a následne vädnú.