Chaos (staroveké Grécko)

Chaos v starovekom Grécku bola pôvodne bezodná priepasť podsvetia, neskôr prapôvodný zmätok (zosobnený v božstvo), beztvará prahmota, z ktorej vzniklo všetko na svete. Chaos – prapôvodný zmätok zosobnený do božstva, počiatok a prameň všetkého na svete – bol zvyčajne predstavovaný ako nekonečný vesmírny priestor alebo ako zmätok prvkov beztvárnej prahmoty v bezhraničnej tme a zosobnili ho v božskú bytosť. Z Chaosu povstala najprv večná temnota Erebos a tmavú noc Nyx. 
U Hésioda je chaos zívajúca priepasť, ktorá vznikla vôbec ako prvá a v ktorej sa nedalo nič určité rozoznať. Hésiodos a predsokratici používajú grécky termín v súvislosti s kozmogóniou. Hésiodov Chaos bol interpretovaný buď ako „prázdnota nad Zemou, ktorá vznikla, keď sa Zem a nebo oddelili od svojej prvotnej jednoty", alebo ako „zúriaci priestor pod Zemou, na ktorom spočíva Zem." Pasáže v Hésiodovej Teogónii naznačujú, že Chaos sa nachádzal pod Zemou, ale nad Tartarom. Prvotný Chaos bol niekedy označovaný za skutočný základ reality, najmä filozofmi ako Hérakleitos. U Aristotela je chaos prázdny priestor. 
V gréckej kozmogónii je chaos prastav alebo pralátka, z ktorej sa utvoril svet či už sám od seba alebo činnosťou tvorcu.
Archaické obdobie.
V Hésiodovej "Teogónii" bol Chaos tým prvým, čo existovalo. Jednoznačne „zrodené" z Chaosu boli Erebos a Nyx. Pre Hésióda bol Chaos, podobne ako Tartaros, hoci dostatočne personifikovaný na to, aby mohol rodiť deti, zároveň miestom vzdialeným, podzemným a „pochmúrnym", za ktorým žili Titani a podobne ako zem, oceán a horný vzduch ho mohli zasiahnuť Diove blesky.
Pojem časovej nekonečnosti poznali Gréci už od ďalekej antiky v náboženskej predstave nesmrteľnosti. Hlavným predmetom prvých snáh o vysvetlenie sveta zostával opis jeho rastu, od počiatku. Verili, že svet vznikol z prvotnej jednoty a že táto látka je trvalým základom všetkého jeho bytia. Anaximandros tvrdí, že počiatkom je "apeirón" (neobmedzené), božská a večná substancia, ktorá je menej určitá ako bežné prvky (voda, vzduch, oheň a zem), ako ich chápali prví grécki filozofi. Všetko vzniká z apeirónu a musí sa tam podľa nutnosti vrátiť. Podľa predstavy o povahe sveta sa zem pod jeho povrchom rozprestiera do nekonečna a korene má na Tartare, spodnej časti podsvetia, alebo nad ním. Xenofanova veta znie: „Horná hranica zeme hraničí so vzduchom, blízko našich nôh. Spodná hranica siaha až po apeirón (t. j. neobmedzené)." Zdroje a hranice zeme, mora, oblohy, Tartaru a všetkých vecí sa nachádzajú vo veľkej veternej medzere, ktorá sa zdá byť nekonečná a je neskoršou špecifikáciou „chaosu".
Klasické grécke obdobie.
V Aristofanovej komédii "Vtáci" bol najprv Chaos, Noc, Erebus a Tartar, z Noci vzišiel Eros a z Erosa a Chaosu vznikol vtáčí rod.
V Platónovom "Timaiovi", hlavnom diele platónskej kozmológie, nachádza pojem chaos svoj ekvivalent v gréckom výraze "chôra", ktorý sa interpretuje napríklad ako beztvarý priestor, v ktorom sú hmotné stopy ("ichnê") živlov v neusporiadanom pohybe (Timaeus 53a-b). Platónska chôra však nie je variantom atomistickej interpretácie vzniku sveta, ako to jasne vyplýva z Platónovho výroku, že najvhodnejšou definíciou chôry je „nádoba všetkého stávajúceho sa – akoby tá, čo poskytuje vlahu" (Timaeus 49a), notabene nádoba pre tvorivý akt demiurga, tvorcu sveta.
Aristoteles v súvislosti so svojím skúmaním pojmu priestoru vo fyzike „problematizuje výklad Hésiodovho chaosu ako 'prázdnoty' alebo 'miesta, v ktorom nič nie je'." Aristoteles chápe chaos ako niečo, čo existuje nezávisle od telies a bez čoho nemôžu existovať žiadne vnímateľné telesá. 'Chaos' sa tak dostáva do rámca explicitne fyzikálneho skúmania. V súčasnosti už do značnej miery prerástol mytologické chápanie a v Aristotelovom diele slúži predovšetkým na spochybnenie atomistov, ktorí tvrdia, že existuje prázdny priestor.
Vplyv na chápanie v modernej dobe.
Termín "chaos" sa v modernej porovnávacej mytológii a religionistike ujal ako označenie prvotného stavu pred stvorením, pričom striktne spája dva samostatné pojmy prvotných vôd alebo prvotnej temnoty, z ktorej vzniká nový poriadok, a prvotného stavu ako spojenia protikladov, napríklad neba a zeme, ktoré musí božstvo stvoriteľ v akte kozmogónie oddeliť. V oboch prípadoch chaos odkazujúci na predstavu prvotného stavu obsahuje kozmos "in potentia", ale musí byť sformovaný demiurgom, aby svet mohol začať svoju existenciu.