Janko Kráľ

Janko Kráľ (* 24. apríl 1822, Liptovský Mikuláš – † 23. máj 1876, Zlaté Moravce), často označovaný ako "básnik-búrlivák", bol slovenský národný buditeľ, predstaviteľ romantizmu a jeden z najvýznamnejších a najradikálnejších básnikov štúrovskej generácie.
Životopis.
Detstvo.
Janko Kráľ sa narodil 24. apríla 1822 do rodiny mäsiara a krčmára Jana Kráľa a jeho ženy Žofie. Vzdelanie získaval vo svojom rodisku, v Liptovskom Mikuláši, na základnej škole (18281834). V rokoch 18351837 navštevoval gymnázium v Šajavskom Gemeri. 4. septembra 1837 sa zapísal na lýceum v Levoči, kde študoval do roku 1841. Z tohto obdobia sa zachovali dve jeho latinské práce, z toho jedna báseň, ale ťažko tu ešte konkrétne hovoriť o jeho básnických prvotinách. Z Kráľových levočských učiteľov treba spomenúť Pavla Tomáška a Michala Hlaváčka. V rokoch 18411842 študoval na lýceu v Kežmarku, kde ho učil Ján Benedikti.
Stretnutie so štúrovcami.
20. septembra 1842 sa vo veku 20 rokov zapísal na evanjelické lýceum v Bratislave, v centre mladých štúrovcov na čele s námestníkom Juraja Palkoviča – Ľudovítom Štúrom. Tu začal písať svoje prvotiny, vtedy ešte v češtine a od roku 1843 už v Štúrovej slovenčine. Podľa klasifikačných záznamov študoval s priemerným prospechom. Aktívne sa zapájal do literárnych a najmä zberateľských prác Katedry reči a literatúry československej. Istý čas býval u Ľudovíta Štúra.
1. januára 1844 spolu s ďalšími 23 študentmi podpísal list proti odvolaniu Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka a profesora. Požiadavky študentov sa nebrali na vedomie, a tak si Janko Kráľ 5. februára vyžiadal polročné vysvedčenie. 7. marca 1844 odišiel spolu s ďalšími 13 najvernejšími študentmi do Levoče. Do Levoče však neprišiel, ostal v Liptovskom Mikuláši, a skúšky si dokončil externe. V Liptovskom Mikuláši sa aktívne zúčastnil na prípravách založenia Tatrína. Vtedy už patrí Kráľ k najuznávanejším mladým štúrovským básnikom. Neskôr však Štúr na Kráľa zanevrel pre jeho tvrdohlavú povahu, v liste zo 17. septembra 1845 napr. písal, že mu Kráľ poslal list „"impertinentný a grobiansky"“, kritizujúci Národné noviny, resp. slabú pozíciu slovanského princípu v nich. Štúr pevne veril, že sa „"za takýmto neznalcom a sektárom nikto nedá"“.
Potulky po Európe.
20. septembra 1844 cestoval Janko Kráľ po stopách národného hrdinu – Juraja Jánošíka v Malohonte, na Kokave a v Klenovci, potom aj v jeho rodisku – v Terchovej. Z týchto ciest odišiel pravdepodobne do Pešti, kde robil skúšky a zrejme už vtedy sa zamestnal ako pisár v kancelárii advokáta Alexandra Boleslavína Vrchovského.
Od roku 1845 do roku 1847 putoval Kráľ po Slovensku a Dolnej zemi. Z týchto troch rokov básnikovho života sa zachovali len útržkovité informácie. V júni 1845 sa nachádzal v chorvátskom Karlovci a v Záhrebe. V auguste toho istého roku sa vrátil do svojho rodiska, na Liptov, kde zotrval až do konca októbra. V roku 1846 cestoval opäť na Dolnú zem – v lete pôsobil ako vychovávateľ dcér zemana Stratimiroviča a detí popa Jovu v Kulpíne. 24. septembra sa zúčastnil na schôdze báčsko-sriemskych učiteľov a v správe o nej v Slovenských národných novinách im vyčíta maďarizáciu. 29. septembra 1846 bol v Báčskej Palanke, odkiaľ náhle zmizol (podľa niektorých zdrojov až do Turecka a Besarábie). Od tohto zmiznutia až do apríla 1847 nie sú nijaké zachované zmienky o jeho živote.
20. apríla 1847 je v "Orlovi tatranskom" odkaz: „Panu J. K. v P.“ (podobne aj v číslach z 15. mája 1847 a 17. decembra 1847), tento odkaz je s najväčšou pravdepodobnosťou venovaný Jankovi Kráľovi, ktorý sa v tom čase mal zrejme nachádzať v Pešti, kde pracoval vo Vrchovského kancelárii.
Na Slovensko sa vrátil až v polovici roka 1847. V Príbelciach sa stretol s Rotaridesom a Paulínym. Potom putoval južným Slovenskom, odkiaľ chcel ísť na východné Slovensko, ale začiatkom augusta navštívil znova Liptov. Po matkinej smrti (21. august 1847) odišiel z Liptova do Pešti.
7. februára 1848 napísal z Vrchovského kancelárie list Samovi Bohdanovi Hroboňovi. To je posledný autentický dokument Janka Kráľa z čias pred revolúciou, ktorej prvý impulz z 15. marca 1848 v Pešti osobne zažil.
Revolúcia.
V marci roku 1848 sa po prvých impulzoch revolúcie ponáhľal na Slovensko, do hontianskych dolín a aktívne veršami i so zbraňou v ruke spolu s príbelským učiteľom Jánom Rotaridesom burcoval poddaný ľud do povstania proti feudálom. Vyzývali sedliakov spáliť urbárske tabely a v obciach Horné Plachtince, Dolné Plachtince a Stredné Plachtince a Príbelce vyvolali ľudové povstanie, ktoré bolo potlačené 30. marca 1848.
Od 25. marca až do 30. marca, keď ho chytili, žil Kráľ spolu s povstalcami najaktívnejším životom. Po chytení, týraní a mučení ho spolu s Rotaridesom odviedli do väznice v Šahách. Protesty a žiadosti o prepustenie Kráľa z väzenia slovenskej a slovanskej verejnosti v Žiadostiach slovenského národa 10. mája 1848, "do tažkého väzeňia zatvorení.Slovenskí ľud ku hájeňiu slobodu povzbudzoval… žjadame…"“, v požiadavkách skupiny Požegskej, mesta Križevici, Koprivnica, Bakra, župy Záhrebskej a Varadžínskej či predtým Hurbanove žiadosti v stolici Nitrianskej ostali nevypočuté a Kráľ ostal väznený v Šahách a neskôr v Pešti až do januára 1849. V Pešti Kráľa väznili na Kerepesskej ulici. Odsúdili ho na smrť.
V roku 1849 začiatkom januára Janka Kráľa, po 10 mesiacoch, prepustili z väznenia po údajnom zásahu bána Josipa Jelačiča alebo dokonca Alfreda Windischgrätza. Zdržoval sa vraj u Jána Kollára a v rodine medovnikára Bobčeka. Začiatkom marca sa zúčastnil národného pohrebu slovenských martýrov Vilka Šuleka a Karola Jána Holubyho. Na pohrebe mal príhovor Ján Francisci a Kráľ tu predniesol "Dumu dvoch bratov", v ktorej sa spomínajú obaja mučeníci.
Od 16. marca 1849 pobudol znova v Liptovskom Mikuláši, kde dočasne velil v liptovskomikulášskom stoličnom dome dobrovoľníkom a národnej garde. Cisársky komisár Vietoris ho koncom marca opäť uväznil. Po vyslobodení koncom marca odišiel do Viedne cez Moravu, o tejto jeho ceste vyšla správa aj v novinách. Vo Viedni chcel vodcov slovenského revolučného hnutia ovplyvniť skôr k sociálnym ako nacionálnym výbojom. Rokovania vo Viedni nedopadli úspešne a Kráľ sa utiahol na Moravu k predrevolučnému priateľovi Bedřichovi Rozehnalovi do Hulína, kde strávil asi 5 mesiacov intenzívnou literárnou prácou.
V septembri roku 1849 sa znova zúčastnil revolučných bojov v Krupine ako kapitán slovenských dobrovoľníkov. Revolúcia už v tomto čase prekročila svoj vrchol a tak ani Kráľova účasť v nej nemohla byť aktívnejšia.
21. novembra 1849 skončil túto službu a odišiel do Pešti.
Štátne služby.
V Pešti si podal žiadosť do štátnej služby a začiatkom decembra 1849 pracuje ako stoličný pisár v Balážskych Ďarmotách.
Od roku 1850 vykonával prechodne funkciu námestníka hlavného slúžneho a sudcu v Modrom Kameni – s čím zrejme súvisí oznam v slovenských novinách o jeho „zmaďarizovaní“. V Lučenci vyšetroval odbojníkov a zbehov, ale neskôr pôsobil ako podriadený stoličný úradník v Balážskych Ďarmotách, kde pracoval až do roku 1854. Tu sa stretol s Boženou Němcovou.
V roku 1851 napísal do Slovenských novín 5 článkov, v ktorých reagoval na politické pomery v Novohradskej stolici. V tomto čase si márne vymáhal a hľadal svoje rukopisy veršom z hontianskeho archívu v Šahách, ktoré boli zrejme už vtedy nezvestné.
7. apríla 1851 sa oženil s Máriou Modrány. V rokoch 1852, 1853, 1857 a 1861 sa im narodili štyri deti.
V marci roku 1854 pracoval ako okresný adjunkt pri slúžnovskom úrade preložený do Čadce. V decembri roku 1858 ho preložili do Martina ako adjunkta pri okresnom úrade. Tu sa stretával aj s Jánom Bottom. V roku 1860 ho znova preložili do Kláštora pod Znievom, kde pôsobil ako okresný súdny adjunkt. V tomto čase písal publicistické predmemorandové články, ktoré potom v memorandovskom roku (1861) vyústili do jeho nového básnického vzplanutia.
V roku 1861 požiadal o preloženie na slúžnovský úrad do Mošoviec, ale podžupan Turčianskej stolice mu požiadavku po konzultácii s predstavenstvom Liptovskej stolice zamietol.
V júni roku 1861 sa Kráľ aktívne zúčastňoval na "memorandovom zhromaždení". Písal nové, ako sa ukázalo posledné básne a v Pešťbudínskych vedomostiach uverejnil článok na obranu Memoranda.
25. februára 1862 ho preložili za prísediaceho súdu Tekovskej župy do Zlatých Moraviec.
V roku 1868, po rakúsko-maďarskom vyrovnaní (1867), zbavili Kráľa aj tohto skromného úradu v Zlatých Moravciach a preto si musel rýchlo urobiť advokátsku skúšku. Tu potom biedne prežíval ako výpomocný prísažný pravotár a pisár v cudzích advokátskych kanceláriách (naposledy u Emila Bittnera).
Smrť.
23. mája 1876 o 7. hodine ráno Janko Kráľ podľahol brušnému týfusu. Podľa tradície mu dali na mŕtve prsia rodinný kancionál (zbierka náboženských piesní) v koženej väzbe s mosadznými sponkami a na okraj rakvy priložili jeho fajku s pipasárom (čutorou).
Nekrológ.
Ešte v deň jeho smrti spísal Vladimír Všeslav parte v maďarčine (v úmrtnom oznámení je udaný zlý vek Janka Kráľa):
Hrob.
Pohreb Janka Kráľa sa konal 25. mája o 5. hodine popoludní v Zlatých Moravciach. Bol pochovaný za neveľkého sprievodu levického evanjelického kňaza Michala Massányho. Jeho hrob riadne neoznačili, nachádzal sa na ňom len kríž z topoľového dreva, na ktorý vyryl dlátom otec Kráľovho zaťa básnikovo meno. Kvôli nedostatočnému označeniu hrobu, na ktorý po desaťročia nik nechodil po vysťahovaní Kráľovej rodiny zo Zlatých Moraviec, nemožno s určitosťou zistiť, kde ho pochovali. Jeho hrob vraj leží hneď vedľa hrobu pravotára Missuru, ktorý skonal tesne pred Kráľom. Tento hrob bol označený kamenným pomníkom a vedľa neho od roku 1996 stojí mramorový pomník na básnikovu pamiatku. Jeho symbolický hrob je aj na Národnom cintoríne v Martine.
Prvotný podnet na zistenie polohy hrobu dal prezident Masaryk a jeho dcéra Alice. Napriek iniciatíve Matice slovenskej a jej tajomníka Štefana Krčméryho sa miesto posledného odpočinku Janka Kráľa nepodarilo zistiť.
V ten istý deň, 15. augusta 1923 napíše list aj Anastáziin muž – Edmund Kacziány, ktorým doplňuje svoju ženu a píše, že bol viackrát pri Kráľovom hrobe a v roku 1905 pri jeho hrobe ležalo 45 bezmenných hrobov, takže by nevedel určiť kde presne leží hrob. Navrhuje, rovnako ako jeho žena, aby mu na cintoríne v Zlatých Moravciach postavili pamätník. K listu pridáva odporúčanie, že ich známy zo Zlatých Moraviec – Dr. Koloman Benkö, by možno vedel určiť, kde ležia Kráľove pozostatky. Ale Benkö nevedel.
11. augusta 1925 prekopala komisia, pod vedením pražského antropológa Jindřicha Matiegku, zem okolo Missurovho hrobu. Komisia, ale nenašla nič, čo by pripomínala truhlu a kosti.
Nová iniciatíva hľadať hrob Janka Kráľa prišla po 15 rokoch od nového matičného tajomníka Stanislava Mečiara. Znova prebehlo vypočúvanie najstarších obyvateľov Zlatých Moraviec a napriek tomu, že nik nevedel povedať, kde je Kráľ pochovaný, sa opäť kopalo – tentoraz podľa poradia zapísaných v matrike úmrtia. V roku 1940 vykopali pozostatky kostry s ružencom v rukách (bol evanjelik a mal aj evanjelický pohreb). Mečiar to vysvetlil tak, že mu ho dala v poslednej chvíli Kráľova slúžka – katolíčka. Ale Kráľovci žili už pred Jankovou smrťou v biednych podmienkach, takže si slúžku nemohli dovoliť.
3. novembra 1940, za prvej Slovenskej republiky, uložil sprievod Hlinkovej gardy vykopané pozostatky do novej kovovej rakvy a ako Kráľovu kostru ju previezli zo Zlatých Moraviec do Martina na Národný cintorín. Na čelnom mieste ho znova pochovali a na hrob dali skromný kamenný pomníček s označením: Janko Kráľ. Proti Mečiarovej exhumácii sa v tlači postavil Rudo Brtáň.
Keďže nález a prevoz Kráľových pozostatkov nepôsobil presvedčivo a ľudia ho chápali s politickým podtextom antičeskoslovenskej akcie, tak na zlatomoravskom cintoríne 23. mája 1966, k výročiu 90. rokov Kráľovej smrti, odhalili na jeho počesť mramorový pomník s textom, že „"na týchto miestach bol pochovaný Janko Kráľ, 18221876, slovenský revolučný básnik"“.
Podľa niektorých teórií umrel Janko Kráľ na choleru a pochovali ho aj so slamníkom a hrob dezinfikovali vápnom. Pre náhlu smrť na infekčné ochorenie neoznačili viditeľnejšie hrob, takže už začiatkom 20. storočia nepoznali jeho presné miesto. Podľa iných dohadov spáchal samovraždu. Literárny historik Rudo Brtáň tvrdil, že ho údajne ako samovraha pochovali na vtedajšom kraji cintorína, v časti pre evanjelikov. Faktom zostáva, že v matrike veľkoslažanskej evanjelickej cirkvi je zapísaná ako príčina Kráľovej smrti „hagymáz“ – po slovensky brušný týfus.
Osobnosť.
Osobnosť Janka Kráľa a jeho poéziu vnímali jeho súčasníci veľmi protichodne. Janka Kráľa vychovávala láskavá matka a prísny otec, ktorý sa vraj správal k rodine hrubo – čo sa podpísalo zrejme na jeho povahe (neskôr sa tento model opakoval v jeho manželstve s Máriou Modrányovou). Mal vznetlivú povahu, bol impertinentný, cynický, ale poctivý a pracovitý.
Povahou predstavoval Kráľ buriča a revolucionára, jeho poézia mala emotívny a myšlienkový náboj. Patril k samotárom, zaujímal sa však o zložité osudy slovenského národa a prežíval ich s hlbokou účasťou. Napĺňal predstavu rodeného básnika: písať priam musel, málokedy menil, čo už napísal, len málo textov prepracoval, ostatné nechal v nečitateľných náčrtoch alebo zničil. Vedel po francúzsky, anglicky, nemecky, maďarsky, poľsky, rusky, srbsky, česky.
Jeho poéziu, plnú revolučných a liberálnych názorov, vnímal ľud kontroverzne. Niektorí ho chválili, ako napríklad Ľudovít Štúr, ktorý o ňom povedal, že Kráľ je „"názorný básnik… ktorý obraz slovenského života do najvybitejšej formy vylial"“, J. M. Hurban ho označil ako básnika „"ktorý ukáže Slovákom, čo je to básnictvo"“ a Bedřich Rozehnal o jeho poézii povedal: „"geniálnejších básní slovenských, ba československých jsem nečetl"“. Časom sa však ich mienka menila a Kráľ si, aj kvôli jeho povahe, nachádzal čoraz viac neprajníkov.
Pre príznačné nekonformné postoje a nepredvídateľné správanie ho prezývali „divný Janko“. Božena Němcová o ňom v roku 1853 povedala: „"bystrá hlava… nejestetickejší člověk… věčná opozice… hrozný podivín… ten člověk přece jen v blázinci zemře"“; a v roku 1858: „"divný chlap a veliký cynik… ale přece poctivý a básnik váš největší"“. J. M. Hurban o Kráľovi v roku 1877: „"básnik, mučedlník a po mnohých útrapách podivín"“.
Po svojej smrti v roku 1876 bol pravdepodobne slávnejší v zahraničí ako doma. Dokazuje to aj viacero inonárodných článkov podpísaných pod pseudonymom Janko Kráľ. Ruský "Slaviansky zborník", ročník II. priniesol vysoké ocenenie Kráľovej poézie a označil jeho baladu "Zverbovaný" ako jeden z najlepších výtvorov slovanskej literatúry.
Jeho presnú podobu nepoznáme, no zachovali sa viaceré populárne podobizne. Jedna z nich sa využila pri modelovaní sochy Janka Kráľa, umiestnenej v Sade Janka Kráľa v bratislavskej Petržalke.
Rodina.
Rodičia a súrodenci.
Jankov otec pracoval ako mäsiar a krčmár, zosobášil sa so Žofiou, rodenou Šľachtovou. 24-ročnú Žofiu si bral ako 3- ročný vdovec, ktorý mal z minulého manželstva jednu dcéru – Máriu. Ján so Žofiou mali spolu 5 detí, z čoho dve predčasne zomreli. Janko vyrastal so štyrmi súrodencami a to s nevlastnou sestrou Máriou a troma bratmi – Jozefom, Ondrejom a Adamom. Žofia zomrela 21. augusta 1847. Jeho matka bola, ako sám povedal, jedinou ženou, ktorú kedy miloval. Otca, ktorý skonal v roku 1854, naopak nenávidel za to, ako sa správal k matke. S týmto sa zveril Božene Němcovej, ktorá to spomenula v liste priateľke Žofii Rottrovej-Podlipskej 17. mája 1853:
Manželka a deti.
7. apríla 1851 sa v Horných Ozorovciach oženil s vtedy 17-ročnou, Máriou Polexínou Modrányovou. Mária bola dcéra úradníka Zayhovho panstva v Uhrovci a sestrou zabudnutého štúrovského básnika Karola Alexandra Modrányho, s ktorým sa zoznámil počas revolučných bojov, kde velil Karol Modrány ako kapitán slovenskému dobrovoľníckemu zboru. 26. a 31. júla 1876 si Mária ako 42-ročná po smrti svojho manžela podala žiadosť, aby mohla dostávať penziu po bývalom štátnom úradníkovi. Dostávala skromnú penziu a odsťahovala sa zo Zlatých Moraviec do Levíc za jej najstarším synom – Vladimírom. Neskôr žila s Anastáziou a Mladenom, s ktorým prešla všetky jeho zamestnanecké štácie až po Turdu v dnešnom Rumunsku. Počas prvej svetovej vojny sa odsťahovala z Turdy k svojej najstaršej vnučke – Mladenovej dcére – Irene do Polomky, kde žila vydatá za učiteľa Samuela Pála. 30. septembra 1916 tu Mária ako 82-ročná zomrela.
15. marca 1852 sa mu narodil syn Vladimír Všeslav. Na otcovom parte sa podpísal ako Aladár, teda si pomaďarčil krstné meno. V čase otcovho skonu pôsobil ako pomocník verejného notára v Leviciach. Neskôr sa stal v tomto meste samostatným advokátom. Počas rakúskej okupácie Bosny a Hercegoviny v roku 1879 musel narukovať do vojny (podobne ako napríklad aj Hurbanov syn – Svetozár Vajanský alebo nádejný básnik Jozef Bohuslav Bella). Pri bojových akciách dostal maláriu a po predčasnom návrate do Levíc umrel na zápal mozgových blán 2. mája 1881 ako 29-ročný. Zanechal po sebe aj literárne rukopisné práce: prozaické úvahy "Búrka" a "Na horách liptovských" a básne "Dumka", "Janko" a "Anička", v ktorých sú cítiť ozveny jeho otca.
Jeho druhý syn Mladen Radivoj Blasilius sa narodil 2. augusta 1853. Výzorovo sa podobal na otca, na rozdiel od Vladimíra, ktorý sa ponášal na matku. Na parte sa podpísal ako Mlád, neskôr však používal verziu mena Vazul. V čase otcovej smrti mal 23 rokov a bol poslucháčom bratislavskej právnickej akadémie. Akadémiu nedokončil a tak sa stal len advokátskym osnovníkom na viacerých miestach v roku 1879 napr. v Martine (kde istý čas hrával v divadle) v kancelárii Matúša Dulu. Neskôr prešiel do Budapešti na colný úrad, kde sa aj oženil. Následne sa dostal do Nagy Enyedu a potom do Torda Aranyosi, teda do sedmohradskej Turdy. V Turde pracoval ako úradník, ostal tu aj ako penzista v umrel tu ako 87-ročný 27. novembra 1940. Už na ňom, ale hlavne na jeho potomkoch je vidieť pomaďarčenie. Jeho synovia Lajoš, Béla a Jánoš si už v roku 1913 pomaďarčili priezvisko na Szentkiráli.
26. októbra 1857 sa Márii narodila dcéra – Anastázia (meno dostala podľa ruskej arcikňažny). V čase otcovej smrti mala 19 rokov. V Zlatých Moravciach sa zoznámila s Edmundom Kacziánym. Edmund sa vyučil za maliara, pochádzal z neďalekej dediny Hostie. Edmundov otec (ktorý sa ešte písal Kocian) sa živil ako debnár a na Kráľov hrob urobil drevený kríž z topoľového dreva. Anastázia sa za Edmunda vydala už 15. augusta 1876 a následne odišla spolu s manželom do Zenty, kde sa stal Edmund profesorom kreslenia na strednej škole. Neskôr sa presťahovali do Segedína a potom do Budapešti. Spolu mali dve dcéry – Viola sa stala herečkou a Adriena maliarkou. Edmund Kacziány umrel 11. januára 1933 a o mesiac nato, 20. februára 1933 skonala aj Anastázia vo veku 76 rokov. Pochovaní sú na budapeštianskom cintoríne pri Kerepešskej ceste, zhodou náhod pri ulici, na ktorej v roku 1848 väznili jej otca. Adriena a Viola sa po sobáši odsťahovali do Nemecka.
Posledný syn Ivan Ján – János sa narodil 28. februára 1861. Meno dostal po otcovi, v čase jeho smrti mal iba 15 rokov a navštevoval levické gymnázium. Zmaturoval v Banskej Štiavnici a v štúdiu pokračoval na bratislavskej teológii, ktorú ukončil roku 1883. Venoval sa aj literatúre a v časopise Gondolat publikoval v roku 1882 úvahu o krvavej noci barolomejskej, ktorá sa odohrala roku 1572. Úvahu uverejnil v maďarčine. Pracoval ako vychovávateľ u baróna Uechtritza na Žitnom ostrove v Gabčíkove. V Gabčíkove spáchal ako 24-ročný samovraždu – zastrelil sa 20. júna 1885, vraj z nešťastnej lásky k barónke Amadé Uechtritozovej, ktorej vychovával malého syna.
8. mája 1867 v čase blížiaceho sa rakúsko-uhorského vyrovnania sa snaží zabrániť maďarizácii svojej rodiny a tak napísal list J. M. Hurbanovi, v ktorom mu predostieral prosbu o pomoc pri úmysle emigrovať do Srbska alebo Ruska. 
Hurban mu 13. mája odpovedá, aby „"ostal tu, pri národe opustenom; vysťahovanie by len v masách prospelo: keď takí ľudia preč odídu, ako Kráľ – čo bude z národa?"“. Kráľ sa nakoniec k emigrácii neodhodlal a ostal na Slovensku.
Tvorba.
Prvé verše začal písať už počas štúdií na bratislavskom lýceu. Spočiatku písal v češtine, neskôr začal používať spisovnú slovenčinu a patril k jedným z prvých básnikov, ktorí používali Štúrovu slovenčinu (prvá báseň v Štúrovej slovenčine – Duma bratislavská je práve od Janka Kráľa). Štúr ho označil za najtalentovanejšieho básnika.
Začal písať epické básne s historickou tematikou, postupne však nadväzoval na ľudovú slovesnosť, ako to zvykli štúrovci.
Do povedomia verejnosti vstúpil ako autor balád a piesní, no jeho tvorba bola oveľa širšia. Jeho balady, vychádzajúce z ľudovej slovesnosti, ktorými sa preslávil, ukázali novú cestu slovenskej poézii. Nikdy mu nešlo o prosté reprodukovanie ľudovej slovesnosti, ani o ich vecnú interpretáciu. Cez subjektívnu motiváciu konfliktov ich prenášal do najaktuálnejších morálnych a sociálnych relácií. Okrem iného dokazovali, že spisovná slovenčina je tvárny literárny jazyk, schopný vyjadriť aj najsubtílnejšie stavy lyrického subjektu. Sprítomňoval v nich svet mravného cítenia ľudu, úctu k ľudskej bolesti a odpor k panskej svojvôli.
Okrem balád a piesní vytvoril aj poéziu celkom iného charakteru, tzv. cyklické skladby. Básnická výpoveď tu využíva rozmanité prostriedky, postupy a formy: štylizované povesti, ponášky, dramatické monológy a dialógy, alegorické obrazy, reflexie, meditácie a programové výzvy. V snahe o celistvý pohľad kládol raz do popredia obraz imaginárnej skutočnosti, inokedy zase bezprostrednú realitu.
Kráľove improvizované básne sú poznačené jeho pesimizmom, ale aj demokratizmom a fatalizmom, prerastajúcim do mesianizmu či až chiliastického mysticizmu. Svojou tvorbou sa radí medzi básnikov z obdobia romantizmu a stal sa kľúčovou postavou vo vývine dobovej poézie.
Preklady.
Janko Kráľ bol multilingválny človek, schopný hovoriť až 9 (prípadne 10) jazykmi. Popri svojej tvorbe sa okrajovo venoval aj prekladu. V jeho pozostalosti sa zachovali jeho ukrajinské výpisky zo Zaleského, ruské z Nestora a Pskovského letopisu, z Chomiakova a Puškina. Podľa ruského prekladu Alexandra A. Petrova zo sanskritu preložil do slovenčiny úryvky z Mahábháraty, Kálidásovu Šakuntalu, povesť o Ribe a o Nalovi a Damajante.
Listy.
Z Kráľovej biografie, autobiografie a korešpondencie sa zachovali len útržky. Známych je jeho 10 listov. Všetky listy vyšli v kompletnom prepise v "Literárnom archíve", 1971.
Okrem týchto listov sú 3 zmienky o Kráľových listoch, od osôb, ktorým ich poslal (Ľudovít Štúr v roku 1845, Karol Braxatoris v roku 1848 a Andrej Trúchly-Sytniansky v roku 1873).
Odkaz.
Janko Kráľ svojou poéziou ovplyvnil tvorbu mnohých básnikov 20. storočia, ako je napríklad: Laco Novomeský, ktorý mu venoval niekoľko básní a celú zbierku Romboid; Valentín Beniak; Andrej Plávka; Anton Prídavok; Ján Kostra; Ján Poničan, ktorý napísal báseň-pásmo "Divný Janko". Na jeho tvorbu nadväzovali mnohí slovenskí nadrealisti (napríklad Vladimír Reisel), ktorí ho – oproti iným nadrealistom – uprednostnili pred Hviezdoslavom. Niektoré Kráľove, dovtedy neuverejnené, básne sa objavili v zborníkoch slovenského nadrealizmu. Jeho básne sú prológom aj epilógom najlepších prác slovenskej Avantgardy 1938. Osobnosť Janka Kráľa zanechala najmä v slovenskej, ale aj v európskej poézii veľký odkaz. Milan Rúfus v knihe "Hora" pripíše svoju báseň "Matka obloha, matka báseň" pamiatke Janka Kráľa.
Pri príležitosti 100. výročia Žiadostí slovenského národa mu odhalil bustu Ladislav Novomeský.
Publikovanie.
Časopisecky.
Za svojho života uverejňoval Kráľ svoje básne časopisecky vo viacerých časopisoch. Spočiatku ich posielal do "almanachu Nitra", neskôr do "Orla tatranského" a "Sokola", zriedkavejšie sa objavovali i v časopisoch "Černokňažník", "Orol", "Tábor", "Concordia", "Priateľ školy a literatúry" a v iných.
Prvých 8 Kráľových básní uverejnil "almanach Nitra" v roku 1844. Boli to básne: "Zverbovaný", "Zabitý", "Zakliata panna vo Váhu a divný Janko", "Moja pieseň", "Pieseň bez mena", "Pesnička na kare ku cti zosnulému Jankovi Tomesovi", "Vysokourodzenému pánu Ďurkovi Košuthovi" a "Povesť".
Do revolúcie publikoval ďalších 9 básní v Štúrovom "Orle tatranskom", išlo o básne: "Orol", "Piesne", "Potecha", "Pán v tŕní", "Pieseň", "Duma bratislavská", "Kríž a čiapka", "Choč" a jeden preklad Puškinovej básne "Smrť Olegova". Na uverejnenie ponúkal viac, ale kvôli nedostatku publikačných možností, nekonvečnosti a radikalizmu tónu ostal zvyšok jeho poézie len v rukopise. Do revolúcie tak stihol publikovať len 17 básni, čo ale stačilo na všeobecné dobové uznanie jeho talentu.
Počas revolúcie publikoval anonymne 4 básne ("Krajinská pieseň", "Tri vŕšky", "Pieseň slobodného sedliaka" a "Krvavá kosba").
Po revolúcii už básne takmer nepísal. Staré rukopisy spálil alebo postrácal, preto nemohol vyhovieť prosbám redakcie o ich uverejnenie. Občas poslali redakciám odpisy jeho veršov Kráľovi priatelia, proti niektorým sám protestoval. Po skončení revolúcie uverejnil len "Dumu Kollárovu" v "Lumíre" roku 1852 a 3 „memorandovské“ básne v roku 1861 ("Slovo", "Duma slovenská" a "Krakoviaky dobrovoľníkove").
Závažnejší súbor odpisov starších Kráľových básní uverejnil Bedřich Rozehnal v "Moravských národných novinách" v roku 1851 mu odtlačili 6 básní ("Hlásnik národa", "Zverbovaný", "Návrat", "Dumy", "Kvet", "Dva orly" – z nich 4 preložené do češtiny), v časopise "Morava" v roku 1864 9 básni ("Hlásnik národa", "Zverbovaný", "Návrat", "Dumy", "Kvet", "Dva orly", "Jarná pieseň", "Keby mohol ho postihnúť" a "Duma bratislavská" – z nich tiež 4 preložené do češtiny).
Po Rozehnalovi uverejnil Viliam Pauliny-Tóth v "Sokole" v rokoch 18651866 10 básni, z nich 3 dovtedy neuverejnené v slovenčine ("Kvet", "Dva orly", "Duma I. – III") preložil naspäť z češtiny do slovenčiny.
Peter Kellner-Hostinský počas revolúcie zachránil Kráľove rukopisy a pred skazou ich opatroval až do smrti. Uverejnil ich v "Slovenskom pozorníku", 1854; "Concordii", 1858 a "Tábore", 1870. Išlo o 3 básne: "Slovenčina", "Slovenom", "Vyslobodenie".
Pred koncom Kráľovho života vyšlo 5 jeho básni, ktoré ako sám povedal – „povypisoval z pamäti“, vyšlo v Sytnianskeho "Orle" v rokoch 18731874. Boli to básne: "Orol vták", "Kvietok", "Pierko", "Husár" a "Rodina slovanská".
Po odstupe času a uznaní jeho talentu sa mu donedávna pripisovali aj niektoré anonymné básne, ktoré nenapísal: "Husár (Ach koníku)" a "Bojazlivá" od Petra Kellnera-Hostinského, "Dunaju náš tichý" od Janka Matúšku, "Túženie" od Jána Kalinčiaka a "Krivoprísažnica" od Pavla Dobšinského.
Zahraničie.
Poézia Janka Kráľa vychádzala v zahraničí v časopiseckých prekladoch. Preložili ju do češtiny, ruštiny, bulharčiny, ukrajinčiny, maďarčiny, nemčiny, angličtiny a poľštiny. Okrem toho vyšli aj v samostatných vydaniach v ruštine ("Moja pesňa", Petrohrad 1957, kolektív prekladateľov), v češtine ("Orel", Praha 1960, preložil V. Holan) a v maďarčine ("Toborzó", Budapešť 1965, preložili T. Tóth a G. Végh). Kráľove básne sú v maďarskom preklade (popri Hviezdoslavovi, Sládkovičovi a Kollárovi) uvedené v "Antológii svetovej literatúry XIX. storočia", Budapešť 1956.
Diela o Jankovi Kráľovi.
Súborné diela a výbery.
Prvotné snahy o publikáciu Kráľových básní súborne stroskotávali na nepoznaní jeho stratených rukopisov. Ani dnes okrem Kráľových rukopisov Petra Kellnera-Hostinského (od roku 1873 sa nachádzajú v Matici slovenskej) a odpisov z "Přerovského sborníka", ktoré z nenájdených moravských rukopisov Janka Kráľa urobil František Řepka. Nie sú známe rukopisy, ktoré mu odobrali po uväznení (napr. ním spomínaný revolučný substrát "Podmanín") a tie ktoré mala Kráľova rodina po jeho smrti. Prví iniciátori o súborné vydanie boli Viliam Pauliny-Tóth, Andrej Trúchly-Sytniansky a Češi Július Grégr a Rudolf Pokorný.
Dielo.
Pre Janka Kráľa je typický literárny synkretizmus, preto nemožno jeho dielo presne rozdeliť podľa žánrov. Toto usporiadanie je podľa rokov, v ktorých Kráľ dielo napísal – je orientačné.
Janko Kráľ vo filme.
"Príbeľská vzbura Janka Kráľa" (1978 - Československo, réžia Eduard Grečner) - Film sa odohráva v roku 1848 v Príbelciach, kam sa Janko Kráľ uchýlil po návrate z Pešti, po marcových revolučných udalostich. Janka kráľa hrá Juraj Kukura.
"Štúrovci" (1991 - Československo, réžia Peter Mikulík) Televízny historický seriál o Ľudovítovi Štúrovi a jeho stúpencoch. Janka Kráľa hrá Roman Luknár.