Obliehanie Lisabonu

Obliehanie Lisabonu (1. júla - 25. októbra 1147) bola vojenská akcia proti taifským kráľovstvám. Akciou sa mesto Lisabon dostalo pod definitívnu kontrolu novej kresťanskej veľmoci, Portugalského kráľovstva.
Obliehanie Lisabonu bolo jedným z mála kresťanských víťazstiev Druhej križiackej výpravy — bola to „jediná úspešná operácia uskutočnená armádou pútnikov“ podľa historika Helmolda.
Je vnímaná ako kľúčová bitka širšej Reconquisty.
Po páde Edessy v roku 1144 pápež Eugen III. vyzýval na novú križiacku výpravu. Na jar roku 1147 teda povolil križiacku výpravu na Pyrenejskom polostrove. Splnomocnil Alfonsa VII. Kastílskeho, aby viedol svoju kampaň proti moslimom spolu s druhou križiackou výpravou. V máji 1147 odišiel kontingent križiakov z Dartmouthu v Anglickom kráľovstve. Mali v úmysle doplávať priamo do Svätej zeme, ale počasie ich prinútilo zakotviť na portugalskom pobreží v severnom meste Porto v júni 1147. Tam boli presvedčený na stretnutie s Alfonzom I. Portugalským, ktorý sa v roku 1139 vyhlásil za kráľa nového Portugalského kráľovstva.
Križiaci súhlasili s pomocou kráľovi zaútočiť na Lisabon dohodou, ktorá dovolila križiakom vyplieniť mesto. Obliehanie začalo 1. júla. Mesto Lisabon v čase príchodu pozostávalo zo šesťdesiattisíc rodín vrátane utečencov, ktorí utiekli pred kresťanskými útokmi zo susedných miest, napr. Santarém. Dielo "De expugnatione Lyxbonensi" takisto uvádza, že v citadele bolo 154 000 mužov, nepočítajúc ženy a deti.
V stredovekej správe sa uvádza, že po 17 týždňoch obliehania „boli obyvatelia vydrancovaní a mesto očistené“.
Lisabon súhlasil s kapituláciou 24. októbra, o štyri mesiace neskôr, predovšetkým pre hlad v meste. Väčšina križiakov sa usadila v novo-dobytom meste, no niektorí odplávali a pokračovali do Svätej zeme. Lisabon sa v roku 1255 oficiálne stal hlavným mestom Portugalského kráľovstva.
Druhá križiacka výprava.
Tradičný začiatok Reconquisty sa stotožňuje s porážkou moslimov v Bitke pri Covadonge, roku 722. Po Prvej križiackej výprave v rokoch 1095 – 1099 Pápež Paschal II naliehal na iberských križiakov (Portugalcov, Kastílčanov, Leonovcov, Aragóncov, ...), aby zostali doma, kde sa ich boj považoval za rovnako hodnotný ako boj križiakov cestujúcich do Jeruzalema.
V roku 1142, počas Obliehania Lisabonu, sa Alfonz I. Portugalský, ktorý využil prechod skupiny anglo-normanských križiakov na ceste do Svätej zeme, pokúsil využiť križiakov na dobytie Lisabonu. Tento pokus ale nakoniec zlyhal.
Na Pyrenejskom polostrove „vojna proti Maurom trvala stovky rokov“. Pápež Eugen povzbudzoval Marseille, Pisu, Janov a ďalšie stredomorské mestá, aby na polostrove bojovali.
19. mája 1147 odišiel kontingent križiakov z Dartmouthu v Anglicku, pozostávajúci z križiakov z Flámska, Fríska, Francúzska, Anglicka, Škótska a niektorých nemeckých zborov, ktorí sa spoločne nazývali „Frankovia“. Výpravu nevelil žiadny princ ani kráľ a zdá sa, že jej účastníkov tvorili prevažne mešťania, organizovaní z dôvodu povinnosti voči cirkvi. Velenie zabezpečil Hervey de Glanvill. Medzi ďalších križiackych kapitánov patril napr. Arnout IV., ktorý viedol Porýnčanov.
Zmena plánu.
Podľa Oda smerovalo do Svätej zeme 164 lodí a mohlo ich byť až 200, kým dosiahli pyrenejský polostrov. Zlé počasie ich prinútilo zakotviť v meste Porto, kde ich presvedčil biskup Pedro II. Pitões, aby sa stretli s kráľom Alfonzom. Kráľ, ktorý 15. marca dosiahol Tajo a dobyl Santarém, tiež rokoval s pápežom o uznaní svojho titulu kráľa. Bol upozornený na príchod prvej skupiny a ponáhľal sa stretnúť sa s nimi.
Nedisciplinovaná nadnárodná skupina súhlasila, že mu pomôže dohodou, ktorá dovolila križiakom Lisabon vyplieniť. Keď bude vydrancovaný dostatočne, prevezme ho Alfonz. Kráľ sľúbil rozdeliť dobyté územia ako léna medzi vodcov. Vyhradil si moc "advocatus" a oslobodil tých, ktorí boli v obliehaní, a ich dedičov obchodujúcich v Portugalsku od obchodnej dane zvanej "pedicata".
Anglickí križiaci neboli najprv z tejto zmeny plánu nadšení, ale Hervey de Glanville ich presvedčil, aby sa zúčastnili. Niektorí pod vedením Williama Viela a jeho brata sa však odmietli zúčastniť z dôvodu skoršieho spoločného pokusu o dobytie Lisabonu v roku 1142.
Pád Lisabonu.
Obliehanie sa začalo 1. júla. Kresťania sa čoskoro zmocnili okolitých území a obliehali hradby samotného Lisabonu. Po štyroch mesiacoch sa vládcovia 21. októbra dohodli na kapitulácii, pretože križiaci dosiahli hradby a mesto hladovalo.
Po krátkom povstaní anglo-normanský kronikár pripisuje Kolínčanom a Flámom prvotný vstup do dobytého mesta. Podmienky kapitulácie určovali, že moslimská posádka mesta si bude môcť ponechať svoje životy aj majetok, no akonáhle kresťania vstúpili do mesta, boli tieto podmienky porušené. Podľa "De expugnatione Lyxbonensi":
Okrem toho, podľa "De expugnatione Lyxbonensi", Flámovia a Kolínčania porušili svoju prísahu, ale aj tak im išlo skôr o rabovanie ako o zabíjanie obyvateľov:
Následky.
Niektorí križiaci odplávali a pokračovali v ceste okolo Pyrenejského polostrova a boli požiadaní o pomoc s dobytím mesta Tortosa na Ebre, Ramonom Berenguerom IV. Barcelonským. Väčšina križiakov sa však usadila v novo-dobytom meste, čím sa zvýšil počet kresťanov v Ibérii. Gilbert z Hastingsu bol zvolený za biskupa, čo znamenalo začiatok historického vzťahu medzi Anglickom a Portugalskom, ktorý neskôr viedol k Anglo-portugalskej aliancii. Napriek tomu, že mesto kapitulovalo zmluvou, vznikla legenda, že portugalský bojovník a šľachtic Martim Moniz sa obetoval, aby udržal brány mesta otvorené pre kresťanské vojská dobyvateľov.
Lisabon sa nakoniec v roku 1255 stal hlavným mestom Portugalského kráľovstva. Víťazstvo bolo zlomovým bodom v histórii Portugalska a Reconquisty, ktorá bola sfinalizovaná v roku 1492.