burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Symphony OS

Symphony OS je linuxová distribúcia pôvodne založená na Knoppix-e, dnes je jej základom Ubuntu. Vytvorili ju Ryan Quinn a Jason Spisak. Vyznačuje sa grafickým prostredím Mezzo, ktoré prináša inovatívny prístup k práci s pracovnou plochou. Symphony OS tiež obsahuje aplikačné prostredie Orchestra.
Orchestra.
Orchestra je prostredie pre rapídny vývoj aplikácií, ktoré bolo vyvinuté špeciálne pre Symphony OS. Umožňuje spúšťanie programov napísaných v HTML a CGI-style Perl, ako keby to boli lokálne GUI aplikácie. Orchestra sa skladá z dvoch častí: z odľahčeného lokálneho HTTP servera v Perl, a zoštíhleného renderera na báze Mozilla nazvaného Mezzo.
Mezzo.
Mezzo je grafické prostredie, ktoré vytvoril Jason Spisak. Prostredie vychádza zo Spisakových Pravidiel dizajnu rozhrania a prináša nový spôsob, ako zobrazovať dáta pre užívateľa.
Mezzo opúšťa zaužívané koncepty ako „Pracovná plocha je priečinok“ a vnorené menu a namiesto toho zobrazuje všetky potrebné informácie prehľadným spôsobom priamo na pracovnej ploche. Štyri rohy pracovnej plochy sprístupňujú úlohy súvisiace so systémom, programami, súbormi a odpadkovým košom. To umožňuje zjednodušiť prácu s pracovnou plochou.
Ampér

Ampér (symbol A) je jednotkou SI pre elektrický prúd a je jednou zo siedmich základných jednotiek SI. Bol pomenovaný po André-Marie Ampèrovi ( 1775 - 1836), francúzskom matematikovi a fyzikovi, ktorého považujeme za otca elektrodynamiky.
Ampér sa používa na vyjadrenie toku elektrického náboja. 1 ampér sa rovná prenosu 1 coulombu za 1 sekundu , čiže:
1 A = 1 C/s, alebo: 1 A = 1 C.s-1
Ampér by sa nemal zamieňať s Coulombom (ampér-sekundou). Ampér je jednotkou toku elektrického prúdu, čiže množstva prechádzajúceho náboja za jednotku času, coulomb je jednotkou elektrického náboja.
Definícia.
Ampérov silový zákon hovorí, že medzi dvoma vodičmi vedúcimi elektrický prúd existuje príťažlivá alebo odpudivá sila. Táto sila je použitá vo formálnej definícii ampéra: Ampér je stály elektrický prúd, ktorý pri prechode dvomi priamymi rovnobežnými nekonečne dlhými vodičmi zanedbateľného kruhového prierezu umiestnenými vo vákuu vo vzájomnej vzdialenosti 1 meter vyvolá medzi nimi stálu silu 2×10−7 newtona na 1 meter dĺžky vodiča.
Jednotka SI pre náboj, coulomb, je množstvo náboja preneseného prúdom 1 A za 1 s. A opačne prúd 1 A predstavuje pretečenie náboja 1 C daným bodom vodiča za 1 s.
História.
Ampér bol pôvodne definovaný ako desatina jednotky elektrického prúdu v sústave CGS. Tá jednotka sa dnes volá ampér a bola definovaná ako množstvo prúdu, ktoré pri prechode 1 cm vodičov vzdialených 1 cm vyvolá silu 2 dyny.
Medzinárodný ampér bol predchodcom ampéra; bol definovaný ako prúd, ktorý z roztoku dusičnanu strieborného vylúči 0,001 118 000 gramov striebra za sekundu. Neskoršie merania určili tento prúd na 0,995 85 A.
Navrhovaná budúca definícia.
Ako vhodnejšia definícia bola navrhnutá definícia ampéra pomocou toku elementárneho náboja. Keďže coulomb sa rovná približne 6.2415093×1018 elementárnych nábojov (ako napr. elektrónov), tak jeden ampér sa rovná prechodu  6.2415093×1018 elementárnych nábojov bodom vodiča za 1 sekundu. Navrhovaná zmena by zadefinovala 1 A ako prúd v smere toku daného počtu elementárnych nábojov za sekundu.
Elektrický prúd (veličina)

Elektrický prúd (názov podľa slovenského prekladu SI; iné názvy: intenzita elektrického prúdu, prúdová intenzita, intenzita prúdu, veľkosť (elektrického) prúdu) je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje množstvo elektrického náboja, ktorý prejde prierezom vodiča za jednotku času:
kde "Q" je elektrický náboj a "t" je čas.
Podmienkou vzniku elektrického prúdu v látke je prítomnosť nosičov elektrického náboja (voľných častíc s elektrickým nábojom – elektrónov, iónov). Pri pohybe nosičov v tejto látke vznikajú elektrické a magnetické pole. Keď vodičom tečie elektrický prúd, vodič sa zohrieva a môžu v ňom nastať aj chemické zmeny. Jednotkou intenzity elektrického prúdu je ampér. Podľa medzinárodnej dohody prúdi elektrický prúd v smere od kladnejšieho elektrického potenciálu k zápornejšiemu – v skutočnosti sa však samotné nosiče elektrického prúdu pohybujú opačným smerom (záporné nosiče – elektróny, anióny – ku kladnému potenciálu).
Meranie elektrického prúdu.
Merací prístroj na meranie veľkosti elektrického prúdu sa nazýva ampérmeter.
Intenzitu elektrického prúdu možno zistiť aj z hodnôt elektrického napätia ("U") a elektrického odporu ("R"):
Elektrický prúd, pripadajúci na jednotkovú plochu sa nazýva plošná hustota elektrického prúdu.
Polarita.
Podľa zmeny polarity v čase sa elektrický prúd delí na:
Elektrický náboj

Elektrický náboj (Q) je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje veľkosť schopnosti pôsobiť elektrickou silou.
Joule

Joule (skratka "J", slovenská výslovnosť podľa slovníkov je [džaul], ale meno J. P. Joule sa v skutočnosti vyslovovalo [džúl]) je jednotka práce a energie. V sústave SI patrí medzi odvodené jednotky. Jednotka joule bola pomenovaná na počesť anglického fyzika Jamesa P. Joula.
Definícia.
1 joule je definovaný ako práca, ktorú koná sila veľkosti 1 "N" pôsobiaca po dráhe 1 "m".
Zo základných jednotiek je odvodený vzťahom
Pretože jednotka 1 joule je relatívne malá, v praxi sa používajú jej násobky ("kilojoule, megajoule, gigajoule, terajoule"), prípadne sa používajú jednotky odvodené z jednotky výkonu (1 watt) - napríklad kilowatthodina ("kWh"). Samotná jednotka 1 joule sa týmto spôsobom dá chápať ako "wattsekunda".
Prepočty joule na kWh:
Mól (jednotka SI)

Mól alebo mol, symbol mol, je jednotka látkového množstva sústavy. Je to základná jednotka sústavy SI.
Definícia.
Aktuálna definícia mólu a látkového množstva znie nasledovne:
Podľa pôvodnej definície bol jeden mól rovný počtu atómov v 12 g 12C, čo odpovedalo hodnote približne 6,022 141 99 × 1023. Táto definícia bola nahradená presnou číselnou definíciou v roku 2019, kedy došlo k redefinícií niektorých jednotiek SI.
Dejiny.
Názov "mol" sa pripisuje Wilhelmovi Ostwaldovi, ktorý tento koncept zaviedol v roku 1902. Používal ho na vyjadrenie gramovej molekulárnej hmotnosti látky, napríklad 1 mól kyseliny chlorovodíkovej (HCl) má hmotnosť 36,5 gramu (atómové hmotnosti Cl: 35,5 u, H: 1,0 u).
Pred rokom 1959 IUPAP a IUPAC používali pre definíciu molu kyslík, chemici definovali mol ako počet atómov kyslíka s hmotnosťou 16 g, fyzici používali podobnú definíciu, ale iba s izotopom kyslík-16. Tieto dve organizácie sa v rokoch 1959/1960 dohodli na hore uvedenej definícii molu podľa počtu atómov v 12 g uhlíka 12C. Túto prijal Medzinárodný výbor pre váhy a miery (CIPM) v roku 1967 14. spoločná konferencia o váhach a mierach (CGPM). V roku 1980 CIPM vyjasnila túto definíciu doplnením, že atómy uhlíka-12 sú v neviazané základnom stave. V roku 2019 došlo k redefinovaniu tejto jednotky. 
Použitie molov.
Mól je užitočný v chémii, lebo umožňuje meranie rozličných látok porovnateľným spôsobom. Pri použití toho istého množstva mólov dvoch látok majú obidve množstvá taký istý počet atómov alebo molekúl. Tým mól umožňuje praktickú interpretáciu chemických rovníc. Napríklad rovnica
sa dá chápať ako "dva móly vodíka plus jeden mól kyslíka dáva dva móly vody."
Móly sú užitočné pri chemických výpočtoch, lebo umožňujú výpočet produktov a iných hodnôt pri počítaní s časticami odlišnej hmotnosti.
Počet častíc je v chémii užitočnejšia jednotka ako hmotnosť, pretože reakcie sa uskutočňujú medzi atómami (napríklad dva atómy vodíka a jeden atóm kyslíka tvoria molekulu vody) s veľmi odlišnými hmotnosťami (jeden atóm kyslíka váži takmer 16-krát viac ako atóm vodíka). Je však nepraktické používať samotné počty atómov, pretože sú rádovo veľmi veľké, napr. jeden mililiter vody obsahuje viac ako 3 (30 000 000 000 000 000 000 000) molekúl.
Kandela

Kandela, symbol cd, (po angl. "candela", po latinsky "candela") je jedna zo siedmich základných jednotiek SI. Je to intenzita svetla (svietivosť) v danom smere zo zdroja, ktorý vyžaruje monochromatické žiarenie s frekvenciou 540x1012 Hz a má žiarivú intenzitu (žiarivosť) v tomto smere 1/683 W na jeden steradián. Vybraná frekvencia je z viditeľného spektra, blízka svetlu zelenej farby. Ľudské oko je na túto frekvenciu najcitlivejšie.
Plazopanvové dinosaury

Plazopanvové dinosaury (iné názvy: plazopanvé dinosaury, jašteropanvové; ) je jedna z dvoch hlavných podskupín dinosaurov (). 
Názov plazopanvové dinosaury vyplýva zo skutočnosti, že panva väčšiny zástupcov pripomínala panvu plazov. Niektoré formy však pôvodný typ panvy druhotne modifikovali. Medzi nimi nachádzame aj predkov vtákov.
Z vývojového hľadiska do plazopanvých dinosaurov patria aj vtáky, ale v niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sú vtáky - z čisto praktických dôvodov - z plazopanvých dinosaurov vyňaté (lebo tvoria samostatnú triedu blanovcov). 
Znaky.
Základnými znakmi skupiny Saurischia sú predĺžený druhý prst predných končatín, tendencia k predlžovaniu krku a lonová kosť smerujúca dopredu (u niektorých vyspelých foriem často druhotne modifikovaná). Zástupcovia tejto skupiny mali tiež pôvodne chytavé predné končatiny. Hoci sa v minulosti myslelo, že spomedzi dinosaurov vedeli žuť iba zástupcovia Ornithischia, zrejme to dokázalo aj minimálne zopár zástupcov Saurischia, ako dokazuje nález koprolitu (skameneného trusu) veľkého dravého dinosaura, zrejme tyranosaura.
Systematika.
Saurischia: 
Rod "Eoraptor", ktorý sa staršie občas považoval za bazálne Saurischia, sa dnes zaraďuje do taxónu Sauropodomorpha.
Saurischia v užšom zmysle.
Od roku 2017 sa u niektorých autorov vyskytuje (už v dávnejšej minulosti zastávaná) hypotéza, podľa ktorej je taxón Theropoda sesterským taxónom nie (tak ako vyššie) taxónu Sauropodomorpha, ale taxónu Ornithischia. To znamená, že sa dinosaury (Dinosauria) už nedelia, tak ako obyčajne, na:
ale sa delia na:
Takto definované Saurischia v užšom zmysle sa alternatívne označuje ako Sauropodomorpha v širšom zmysle alebo Pachypodosauria.
Herrerasaurus

Herrerasaurus bol najväčší (3 až . dlhý a na úrovni bedier do . vysoký) a najhojnejší veľmi skorý dravý dinosaurus. Je to najznámejší zástupca archaickej skupiny Herrerasauridae, ktorá, napriek vonkajšej podobnosti, bola zrejme príliš primitívna na to, aby patrila medzi vyspelejšie dravé dinosaury zo skupiny Theropoda. Žil pred 230 až 228 miliónmi rokov, nájdený v Argentíne. Jediný druh je Herrerasaurus ischigualastensis.
Znaky a spôsob života.
Herrerasaurus sa vyznačoval veľkou podlhovastou hlavou s dlhými ostrými zubami a pevnou stavbou tela, takže medzi jeho korisť patrili aj veľké zvery, možno dokonca väčšie ako on sám. Pri love dobre využil aj veľké pazúry na prvých troch prstoch predných končatín. Čo sa týka počtu prstov, mal ich po päť ako na zadných, tak aj na predných končatinách, čo je znak primitívnych dinosaurov. Nepotrebné prsty mu však začali krpatieť a plne veľké mal len po tri na každej končatine. Stavba jeho končatín naznačuje, že Herrerasaurus bol pomalé, prípadne stredne rýchle zviera, stále však rýchlejšie ako dlhokrké dinosaury (Sauropodomorpha). Okrem malých stavovcov, ktoré zrejme lovil najčastejšie, si trúfol i na "rynchosaury", hoci prakticky žiaden bylinožravec, žijúci po jeho boku, si nemohol byť istý životom.
Klasifikácia.
Paleontológovia sa dlhú dobu domnievali, že Herrerasaurus a jeho príbuzní by mohli byť priamymi predkami dinosaurov. Paul Sereno a Fernando Emilio Novas v roku 1992 však na základe objavenej lebky a jej pokročilých znakov uznali, že ide o raných teropódov. Tento názor je dnes síce väčšinou akceptovaný, ale pozícia herrerasauridov (a Eoraptor) je stále značne neistá. Hoci mal Herrerasaurus telo podobné neskorším jurským dinosaurom, žil v dobe pred približne 228 miliónmi rokov, keď dinosaury boli menšie a zďaleka ešte nepatrili k dominantným živočíchom. Tými sa dinosaury stali až koncom triasu.
Coelophysoidea

Coelophysoidea (iné názvy: Procompsognathoidea, Podokesauroidea) je skupina dravých dinosaurov zo skupiny theropody, ktorá sa hojne vyskytovala koncom triasu a začiatkom jury. 
Charakteristika.
Svojho času to boli najúspešnejšie dravé dinosaury, najmä v kategórii stredne veľkých dravcov (ak vynecháme herrerasaury, ktoré hrali dôležitú úlohu iba začiatkom vrchného triasu), s dĺžkou tela do 6 až . Niektoré druhy boli zrejme trúfalé a lovili aj veľké sauropodomorfy (Sauropodomorpha). Zvyčajne žili osamote, kým počas obdobia sucha sa nezriedka zhromaždili v obrovských skupinách v ešte nevyschnutých korytách riek.
Zástupcovia Coelophysoidea boli štíhle nízkohlavé teropody s pomerne dlhými krkmi. Lebky mávali vybavené zvláštnym zárezom v prednej časti hornej čeľusti ktorý snáď pomáhal pri love malej koristi. Na predných končatinách mali dobre vyvinuté len vnútorné tri prsty, krajné dva zakrpateli.
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Coelophysoidea je jednou z troch hlavných podskupín dravých dinosaurov, ktorá sa volá Theropoda, pričom ďalšími podskupinami sú Ceratosauria a Tetanurae. Coelophysoidea bola v minulosti považovaná za súčasť jednej z nich, menovite Ceratosauria. 
Vnútorná systematika.
Systém taxónu Ceolophysoidea vyzerá takto: 
Coelophysoidea (iné názvy: Procompsognathoidea, Podokesauroidea):
Do Procompsognathinae patria malé zle známe primitívne formy. Do Coelophysinae patria „klasické“ stredne veľké formy, napr. rod "Coelophysis".
Od 80. rokov 20. storočia do prvých rokov 21. storočia sa do Ceolophysoidea niekedy zaraďovala aj čeľaď Dilophosauridae (starší názov: Halticosaurinae). Na začiatku 21. storočia čeľaď teda zahŕňala veľké formy s dvojitým kosteným hrebeňom na hlave, t.j. rod "Dilophosaurus" a niektoré ďalšie rody. Tieto tvory mali blízko k predkom Tetanurae a Ceratosauria. Niekedy sa považovali za primitívne, inokedy za vyspelé. Dnes do tejto čeľade patrí spravidla už len rod "Dilophosaurus".
Dilophosaurus

Dilophosaurus bol až . dlhý, štíhly dravý dinosaurus podobný rodu Coelophysis. V rámci skupiny Coelophysoidea reprezentoval väčšie druhy vybavené kostenými hrebeňmi (Dilophosauridae). Žil pred približne 190 miliónmi rokov a bol nájdený v USA a Antarktíde.
Znaky.
Dilophosaurus sa vyznačoval dvoma pretiahnutými kostenými hrebeňmi polkruhovitého tvaru na hlave a hlbokým zárezom v prednej časti hornej čeľuste. Kostený hrebeň za života zvieraťa zrejme pokrývala pestro sfarbená koža a samce sa nimi predvádzali pred samicami, ktoré pestro sfarbené hrebene nemali, a zrejme im tieto útvary chýbali úplne, boli totiž nájdené pozostatky jedincov bez kosteného hrebeňa, ktoré však anatomicky zodpovedali jedincom s hrebeňom. V čeľustiach mal Dilophosaurus až prekvapujúco veľké zuby, vďaka ktorým ľahšie lovil aj väčšiu zver. Medzi jeho korisť patrili stredne veľké bylinožravce, no možno si trúfol aj na rovnako dlhého prosauropóda rodu Massospondylus, ktorý bol tiež ľahko stavaný. Vďaka zárezu v čeľusti však ľahko lovil aj malé suchozemské stavovce a ryby. Mal síce štíhlu lebku, no tá nebola slabá, ako sa niekedy uvádza. Dilophosaurus je známy z pomerne dobrých pozostatkov, zahrňujúcich aj kostry mláďat.
Klasifikácia.
Hoci býva radený do nadčeľade Coelophysoidea, jeho pozícia medzi týmito ranými teropódmi je stále otázkou diskusií. Neistá je aj platnosť samotnej čeľade Dilophosauridae, ktorá vzhľadom na skutočnosť, že ide o monotypický taxón, by mala byť neaktívna.
Nález a druhy.
Prvé takmer kompletné pozostatky Dilophosaura sa našli v roku 1942 v severoamerickom štáte Arizona. K rodu Dilophosaurus sa často radia 3 druhy: "D. wetherilli", "D. breedorum" a "D. sinensis". Posledný menovaný však s veľkou pravdepodobnosťou vôbec pod rod Dilophosaurus nepatrí; dôvodom vtedajšej mylnej klasifikácie bola prítomnosť hrebeňa na lebke, ktorý sa však, ako sa neskôr ukázalo, vyskytoval aj u iných teropódov. Zo Severnej Ameriky je okrem druhu "D. wetherilli" opísaný tiež druh "D. breedorum". Validita tohto druhu je však otázkou diskusií.
V populárnej kultúre.
Dilophosaurus sa dostal do povedomia laickej verejnosti najmä vďaka svojej „roly“ vo filme Jurský park z roku 1993. Tu bol vybavený rozpínavým krčným golierom a pľul akúsi pálivú hmotu, oslepujúcu korisť. V skutočnosti žiadne také anatomické znaky Dilophosaurus nevykazoval, navyše bol podstatne väčší než ako je zobrazený v slávnom filme (kde bol vysoký len cez 1 meter a dlhý asi 3 metre).
Liliensternus

Liliensternus bol 5 až 7 metrov dlhý dravý dinosaurus. Známy je z nekompletných kostier zahŕňajúcich lebku. Pozostatky tohto tvora datované do doby pred 215 až 200 miliónov rokov boli zatiaľ nájdené v Nemecku. Jeho jediným druhom je Liliensternus liliensterni.
Znaky.
Liliensternus pripomínal príbuzný rod Coelophysis. Mal podlhovastú hlavu, krátke predné končatiny, dlhé zadné končatiny, na ktorých behal a chvost, ktorý vyvažoval prednú polovicu tela. Oproti rodu Coelophysis však mal v pomere k telu vyššiu a väčšiu hlavu, pevnejšiu stavbu tela a pri niektorých formách (zrejme samcoch) aj dvojitý nízky kostený hrebeň na hlave, podobný ako mal neskoršie žijúci rod Dilophosaurus dorastajúci do zhruba rovnakej veľkosti. Niektorými znakmi na kostre pripomína skupinu Tetanurae.
Dravosť.
V prípade rodu Liliensternus šlo o veľmi nebezpečného tvora aj napriek tomu, že nebol práve najlepším bežcom. Jednu jeho kostru našli vedci spolu s kostrou jedinca rodu Plateosaurus, pričom oba dinosaury zrejme zahynuli počas vzájomného súboja. Liliensternovi sa muselo podariť oddeliť plateosaura od jeho stáda a potom na neho zaútočiť. Napriek tomu, že bol plateosaurus zrejme sám, nešlo o ľahký súboj, keďže ako mohutný bylinožravec vážil plateosaurus až tri – štyri tony, teda oveľa viac ako útočník. Osemmetrový plateosaurus sa navyše vedel brániť veľkými pazúrmi predných končatín a tak musel byť súboj týchto dvoch zvierat veľkou show. Zo skamenelín však nevieme, či nebol plateosaurus náhodou chorý alebo zranený. Okrem veľkých dlhokrkých prosauropódov (príp. sauropódov) sa liliensternus živil aj stredne veľkými, pripadne aj menšími živočíchmi.
Liliensternus na Slovensku.
Je pravdepodobné, že liliensternus obýval na rozhraní triasu a jury aj územie dnešného Slovenska. Vo Vysokých Tatrách boli totiž nájdené skamenené stopy veľkého dravého dinosaura (podľa stôp asi 4 metre dlhého) pomenovaného pôvodne "Coelurosaurichnus tatricus" (meno sa však medzinárodne neujalo, namiesto neho býva používané rodové meno "Eubrontes"). Keďže boli datované do doby výskytu liliensterna, je veľmi pravdepodobné, že patrili nedospelému jedincovi tohto rodu. Žiaden iný rovnako veľký dravý dinosaurus nie je z rovnako starých európskych sedimentov dosiaľ známy.
Referencie.
Použitá literatúra.
GIERLIŃSKI, G., SABATH, K. 2005: "Dinosaur Tracks in the Upper Triassic and Lower Jurassic of Central Europe." Tracking Dinosaur Origins: The Triassic/Jurassic Terrestrial Transition Abstracts Volume Dostupné online
Coelophysis

Coelophysis bol 3 až dlhý dravý dinosaurus zo skupiny Coelophysoidea, ktorého poznáme z nespočetného množstva kompletných kostier. Tento ľahko stavaný dravec s dlhou, nízkou hlavou a pomerne dlhým krkom bol veľmi čiperný a rýchly, nesporne jeden z najrýchlejších zvierat svojej doby. V minulosti bol tento dinosaurus známy aj ako Rioarribasaurus. Žil pred približne 220 miliónmi rokov, nájdený v Arizone. Jediný druh je Coelophysis bauri.
Opis.
Coelophysis bol bipédny (po dvoch nohách chodiaci) mäsožravec, dlhý približne a vážiaci okolo . Jeho potravou boli drobné plazy, ryby a bylinožravé dinosaury (napr. Revueltosaurus, Technosaurus). V žalúdku celofýzov boli nájdené aj kosti ich mláďat, čo ukazuje na občasný kanibalizmus pri nedostatku inej potravy. Mnohé znaky na kostre pripomínajú anatómiu vtákov. Kostra bola veľmi ľahko stavaná (duté a tenkostenné kosti, pevne zrastené krížové stavce, panvové kosti, kosti priehlavku a členok so zadnou časťou chodidla). Prednými končatinami, ktoré boli pomerne dlhé, mohol tento rýchly bežec korisť za behu uchopiť a následne zabiť ostrými pílovitými zuby.
Spôsob života.
Coelophysis žil zvyčajne osamote a počas križovania krajiny lovil rôzne malé živočíchy. Keď však nastali obdobia sucha, počas ktorých vyschla väčšina potokov a riek, zdržiaval sa v blízkosti vyschýnajúcich korýt mohutnejších tokov, kde mal najväčšiu šancu, že niečo uloví. Niekedy sa takto zhromaždili aj stovky, ba tisíce zástupcov tohto rodu, ktoré keď už nemali čo žrať, zabíjali sa navzájom. Najprv prišli na rad mláďatá, potom staré, zranené a choré jedince, čo bol jediný možný spôsob prežitia podľa možnosti čo najväčšieho množstva rozmnožovania schopných jedincov. Kanibalizmus týchto tvorov sa za prajných podmienok zrejme nevyskytoval.
Dôkazy katastrofy.
Paleontológovia našli dôkazy o lokálnej katastrofe, ktorá zahubila tisíce zástupcov rodu Coelophysis a ktorej priebeh približne zrekonštruovali. Jedného dňa, niekedy pred 220 mil.r., zrejme počas vrcholiaceho obdobia sucha, prudký lejak spôsobil prívalovú vlnu, ktorá sa veľkou rýchlosťou rútila skoro prázdnymi korytami riek a brala so sebou všetko čo jej prišlo do cesty. Na to doplatili aj celofýzy, ktoré na scenár tohto typu neboli pripravené a voda ich zmietla. Utopila ich a ich zdochliny zakryla ihneď po smrti (možno i pred ňou) vrstvou bahna. Vďaka nej telá celofýzov skameneli a dnes máme k dispozícii obrovské množstvo kompletných kostier dinosaurov tohto rodu. V niektorých kostrách sa zachovali aj kostry mláďat, ktoré ešte neboli strávené. Vzhľadom na umiestnenie kostričiek mláďat je zrejmé, že nemohlo ísť o mláďatá tesne pred pôrodom, ako sa niekedy uvádza.
Ceratosaury

Ceratosaury (lat. "Ceratosauria") je skupina dravých dinosaurov, ktoré boli úspešné koncom jury a počas kriedy, najmä na kontinentoch južnej pologule. Najstaršie ceratosaury však žili už koncom triasu alebo začiatkom jury. O prvotných ceratosauroch vieme veľmi málo, poznáme len rod "Sarcosaurus" spred 200 miliónov rokov, ktorý je však zle doložený. Najstarším dobre známym ceratosaurom je vlastne až samotný Ceratosaurus spred 150 miliónov rokov.
Znaky.
Zástupcovia skupiny Ceratosauria sa, na rozdiel od tetanurov (Tetanurae), rozvíjali menej, a tak vyspelé ceratosaury pôsobili v porovnaní s tetanurmi primitívne. Bolo to najmä pre primitívne štvorprsté predné končatiny, či niektoré iné znaky na kostre.
Systematika.
Ceratosauria je jedna z troch hlavných podskupín teropodov (Theropoda), pričom jej sesterské skupiny sú Tetanurae a Coelophysoidea. Do Ceratosauria bola v minulosti radená aj celá skupina Coelophysoidea. 
Zjednodušený systém ceratosaurov vyzerá takto (stav okolo roku 2006):
Ceratosauria:
Ceratosaurus

Ceratosaurus (v preklade "rohatý jašter") bol pomerne hojný, hoci zrejme samotársky žijúci dravý dinosaurus. Vyskytoval sa pred 155 až 145 miliónmi rokov vo vrchnej jure. Známy je z viacerých kostier a množstva úlomkov. Jeho pozostatky boli nájdené v USA (Colorado, Utah), Afrike(?) a Európe (Portugalsko). Najhojnejší bol zrejme na území USA, kde bolo pôvodne opísaných viacero jeho druhov (v skutočnosti však išlo iba o rozdielne staré jedince jediného druhu).
Opis.
Ceratosaurus sa preslávil typickým tupým nosovým rohom a dvoma nadočnicovými hrboľmi, od ktorých bolo odvodené jeho meno „rohatý jašter“. Dorastal do dĺžky 6 až 9 metrov, pričom chrbtom sa mu tiahli malé kostené hrbole. Ak by sme ho porovnali s rodom Allosaurus, rozdiely medzi nimi by boli zjavné z počtu prstov predných končatín (u ceratosaura 5) a z celkovej telesnej stavby, keďže ceratosaurus disponoval badateľne mohutnejšou kostrou, pričom i lebku mal ťažšiu a robustnejšiu. V čeľustiach mával pomerne veľké zuby, čo bolo zrejme prispôsobenie lovu väčšej koristi, ktorá u ceratosaura predstavovala stredne veľké a veľké bylinožravé dinosaury zo skupiny Ornithopoda, prípadne mladé dlhokrké dinosaury zo skupiny Sauropoda.
Nosový roh.
Pri opise v roku 1884 Othniel Charles Marsh navrhol, že nosový roh ceratosaura predstavoval „mocnú zbraň“, veľmi užitočnú pri útoku alebo obrane, čo v roku 1920 podporil aj paleontológ Gilmore. Dnes však býva táto hypotéza spochybňovaná, keďže roh tvorila kosť príliš jemná na to, aby mohol slúžiť ako zbraň. Iní vedci sa dokonca domnievali, že touto zrohovatenou kožou mláďatá prerážali škrupinu, keď sa liahli z vajíčok. V súčasnosti prevláda názor, že ním rozpoznával príslušníkov svojho druhu.
Nález.
Prvého ceratosaura našiel americký paleontológ Othniel Charles Marsh už v roku 1884 v Colorade. Známy je aj jedinec z Cleveland Lloyd Dinosaur Quarry ("Clevelandovho Lloydovho kameňolomu dinosaurov") v Utahu.
V kultúre.
Ceratosaurus sa objavuje v dokumentárnom filme Na potulkách s dinosaurami z roku 2001.
Carnotaurus

Carnotaurus bol 7 až 8 metrov dlhý dravý dinosaurus, zástupca skupiny Ceratosauria. Tohto dinosaura poznáme nielen z nálezov v podstate kompletnej kostry, ale aj z odtlačkov kože prakticky celého tela, ktorá odhalila rady kožných hrboľov na jeho chrbte. Žil pred 75 miliónmi rokov (skoršie datovania ho chybne datovali do doby pred 95 mililiónmi rokov) na územi dnešnej Argentíny. Jediný druh je Carnotaurus sastrei.
Opis.
Karnotaurus sa vyznačoval charakteristickými zvláštnymi rohmi na hlave. Bol to pevne stavaný živočích, vyznačujúci sa krátkou a vysokou hlavou s do strán smerujúcimi rohmi nad očami. Kým lebka samotná bola solídne stavaná, sánka a zuby boli prekvapujúco tenké a krehké. Zaujímavé sú aj jeho predné končatiny, napriek masívnemu ramenu veľmi krátke a nepoužiteľné. Od krku po chvost sa karnotaurovi tiahli rady vyčnievajúcich šupín. Spôsob života tohto tvora je záhadou, najmä pre jeho slabú sánku. Mohol loviť malé bylinožravé dinosaury zo skupiny Ornithopoda tak, že sa zo zálohy vyrútil do ich čriedy a hlavou zrazil na zem viacero jej členov. Tým ich omráčil a potom poľahky zožral. Podľa jednej štúdie z roku 2011 bol karnotaurus schopný vyvinúť rýchlosť až 60 km/h, čo ho robilo jedným z narýchlejších teropódov vôbec (nerátajúc tzv. „pštrosie dinosaury“).
Klasifikácia.
V rámci čeľade Abelisauridae bol karnotaurus členom podčeľade Carnotaurinae, kam patria aj ďalšie veľké abelisauridy - napr. Aucasaurus (Argentína), Majungasaurus (Madagaskar) a Rajasaurus (India). V rámci tejto podčeľade je jeho najbližší príbuzný rod Aucasaurus, s ktorým tvorí tribus Carnotaurini. Na základe nálezov úlomkov lebiek sa predpokladá, že mohol byť rozšírený takmer po celom superkontinente Gondwana.
Noasaurus

Noasaurus bol 2,5 m. dlhý dravý dinosaurus z čeľade Noasauridae. Známy je z nekompletných pozostatkov, zahŕňajúcich lebku a kosti nôh. Žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Argentíne. Jeho jediný druh je Noasaurus leali.
Pôvodne sa myslelo, že na každej nohe mal dlhý zahnutý otáčavý pazúr, podobne ako vtákovité teropódy zo skupiny Dromaeosauridae. Podobne ako pri rode Baryonyx, pazúr pôvodne priradený zadným končatinám patril v skutočnosti na predné končatiny.
Šan-chaj-kuan

Šan-chaj-kuan (山海关, Shanhaiguan) je mesto v severovýchodnej Číne v provincii Che-pej (Hebei), 300 km východne od Pekingu. Od roku 1953 tvorí severovýchodnú časť mestskej aglomerácie Čchin-chuang-tao (Qinhuangdao, ZZ 秦皇岛).
Meno "Šan-chaj-kuan" znamená „Tiesňava medzi horami a morom“ a presne vystihuje polohu mesta medzi východným úbočím hory Jan-šan (Yanshan) a zálivom Po-chaj (Bohai), v miestach kade oddávna prechádzala dôležitá cesta z vlastnej Číny do Mandžuska.
Strategický význam miesta bol zohľadnený už na začiatku dynastie Ming, kedy generál Sü dal mesto obohnať mohutnými hradbami s obvodom 4 km, výškou 14 m a hrúbkou 7 m. Hradby obkolesovala vodná priekopa a nachádzali sa v nich štyri brány s padacími mostami, každá bola otočená k jednej svetovej strane. Východná brána, nesie veľký nápis, hlásajúci: 天下第一关 (Prvá brána pod Nebesami).Tento symbolický začiatok Veľkého čínskeho múru je veľmi populárnym turistickým cieľom.
Práve v Šan-chaj-kuan sa roku 1644 odohrala epizóda, ktorá znamenala nástup dynastie Čching (Qing). Generál Wu San-kuej (Wu Sangui) sa spojil s Mandžuami a vpustil ich vojská do Číny.
Pamätník maratónu mieru

Pamätník maratónu mieru sa nachádza na Námestí Maratónu mieru v mestskej časti Staré Mesto v Košiciach. Odhalený bol v roku 1959.
Na pamätníku sa nachádza text "NENIKHKAMEN" (gr. zvíťazili sme), čo bol podľa legendy výkrik bežca - Aténčana - oznamujúceho víťazstvo.
Socha.
Autorom 3 m vysokej sochy nahého bežca, vytvorenej z bronzu na podstavci z požárskej žuly je akademický sochár Arpád Račko.
Hans Christian Ørsted

Hans Christian Ørsted (* 14. august 1777, Rudkøbing, Dánsko – † 9. marec 1851, Kodaň) bol dánsky fyzik a chemik, ovplyvnený učením Immanuela Kanta. Čítať a písať ho naučil nemecký vyrobca parochní v mestečku kde žil, jeho otec naučil jeho brata spolu s ním základy chémie.
V roku 1820 objavil závislosť medzi elektrinou a magnetizmom pomocou jednoduchého pokusu. Dokázal, že vlákno, ktorým preteká elektrický prúd, dokáže vychýliť ručičku kompasu. Avšak Ørstedovi sa nikdy nepodarilo dostatočne uspokojujúco vysvetliť tento jav.
Ørsted nebol prvým, ktorý zistil, že elektrina a magnetizmus navzájom súvisia. 18 rokov pred ním túto závislosť pozoroval Gian Domenico Romagnosi. Romagnosiho objav bol publikovaný v roku 1802 v jedných talianskych novinách, ale bol prehliadnutý vedeckou obcou.
V roku 1825 Ørsted po prvýkrát vyrobil hliník.
Na počesť jeho výskumu v oblasti elektromagnetizmu je po ňom pomenovaná staršia jednotka magnetickej indukcie (Oersted).
Zinok

Zinok "Zincum" (z ) je chemický prvok v periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Zn a protónové číslo 30. Zinok je mäkký ľahko taviteľný kov, používa sa od stredoveku. Slúži ako súčasť rôznych zliatin. Používa sa pri výrobe farbív a jeho prítomnosť v potrave je nevyhnutná pre správny vývoj organizmu, ale nadmerné množstvo môže byť škodlivé.
Výskyt a výroba.
V zemskej kôre je pomerne bohato zastúpený. Priemerný obsah činí približne 100 mg/kg. Aj v morskej vode je jeho koncentrácia značne vysoká - 0,01 miligramu v jednom litri. Predpokladá sa že vo vesmíre pripadá na jeden atóm zinku približne 100 miliónov atómov vodíka.
Hlavným minerálom a rudou pre priemyselnú výrobu zinku je sfalerit, chemicky sulfid zinočnatý ZnS. Ďalším minerálom zinku je smithsonit (predtým kalamín), uhličitan zinočnatý ZnCO3 a oxid zinočnatý – zinkit. Vzácne sa v prírode môžeme stretnúť aj elementárnym , kovovým zinkom. Zinok je pomerne reaktívny prvok, na vzduchu sa pokrýva vrstvou uhličitanu a oxidu zinočnatého.
Prajaštery

Prajaštery alebo archosaury (lat. Archosauria) sú skupina plazov z taxónu Archosauriformes (ktorý patrí do taxónu Archosauromorpha, ktorý patrí do taxónu jaštery (Sauria) v širšom zmysle, ktorý patrí do taxónu diapsidy).
Prajaštery v iných významoch.
Niektoré (najmä staršie) texty ako prajaštery/archosaury (Archosauria) označujú trochu širšie poňaté taxóny - konkrétne: Archosauria v širšom zmysle (napr. Carroll 1988) je iný názov taxónu Archosauriformes a Archosauria v najširšom zmysle (napr. Matoušek-Trnka 1997) je iný názov taxónu Archosauromorpha. 
Iné texty naopak prajaštery ponímajú užšie: V niektorých textoch prajaštery nezahŕňajú vtáky (napr. Benton 2014).
V niektorých starších textoch prajaštery zodpovedajú taxónu Archosauriformes, ale nezahŕňajú vtáky ani (ostatné) dinosaury.
Charakteristika (prajaštery v užšom zmysle).
Zástupcovia prajašterov v užšom zmysle sa vyznačujú modifikovanými členkami. 
Najstaršie prajaštery v užšom zmysle mali podtyp diapsidnej lebky, ktorý spočíval v tom, že okrem 2 spánkových otvorov mali aj odľahčovací otvor medzi očnicou a nozdrou a ďalší odľahčovací otvor v sánke. U krokodílov však tieto odľahčovacie otvory zanikli a u vtákov zanikli aj spánkové otvory (resp. u nich splývajú s očnicou). 
Prajaštery boli najúspešnejšie počas druhohôr, kedy predstavovali dominantné stavovce na súši a vo vzduchu.
Systematika.
Súčasná systematika.
prajaštery/archosaury (Archosauria):
V niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sú vtáky - z čisto praktických dôvodov - z taxónu Archosauria vyňaté.
Tradičná systematika.
"Podľa Matoušek-Trnka 1997"&lt;br&gt;
podtrieda prajaštery (Archosauria) [inde nazývané archosaury] - t.j. prajaštery v najširšom zmysle, čiže dnešné Archosauromorpha:
"Podľa Grzimek et al. 1971/73"&lt;br&gt;
podtrieda Archosauria - t.j. prajaštery v širšom zmysle, čiže dnešné Archosauriformes:
Diapsidy

Diapsidy (slovo muž. alebo žen. rod rodu) (mimo taxonómie: diapsidné plazy ; lat. "Diapsida") je veľký taxón (presnejšie napr. podtrieda) taxónu plazy (Reptilia).
Charakteristika.
Diapsidy v tradičnom ponímaní (ako vidno aj podľa ich názvu) sa vyznačujú tzv. diapsidnou lebkou (v širšom zmysle), teda tým, že majú na lebke (a) buď 2 pravé spánkové otvory a 2 ľavé spánkové otvory, (b) alebo majú 1 pravý a 1 ľavý spánkový otvor v hornej (teda nie dolnej) časti lebky. Najnovšie však do diapsíd v taxonomickom zmysle patrí aj väčšina tradičných anapsíd, čiže plazov s tzv. anapsidnou lebkou, teda lebkou bez spánkových otvorov alebo lebkou s 1 pravým a 1 ľavým veľmi malým spánkovým otvorom.
Zloženie.
Diapsidy vo všeobecnom význame sú plazy s diapsidným typom lebky (pozri vyššie).
Sčasti odchylné je vymedzenie diapsíd v taxonomickom zmysle. Historicky boli diapsidy v taxonomickom zmysle (čiže diapsidy ako taxón) často zhodné s diapsidmi vo všeobecnom význame. Dnes sú diapsidy v taxonomickom zmysle všetky blanovce okrem taxónov synapsidy, Recumbirostra a Captorhinomorpha, donedávna aj okrem taxónu Parareptilia a donedávna často aj okrem korytnačiek (pričom korytnačky do diapsíd nepatrili, pretože sa často zaraďovali do taxónu Parareptilia resp. do anapsíd). 
To znamená, že (ak použijeme aktuálny systém, ale tradičnú definíciu pojmu plazy) diapsidy v taxonomickom zmysle majú v súčasnosti takéto zloženie:
V niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sa vtáky - z čisto praktických dôvodov - do diapsíd nezaraďujú (tvoria samostatnú triedu v rámci blanovcov). 
Špinar 1984 používa názov diapsidy (Diapsida) ešte viac zúžene - ako synonymum pre (uňho podtriedu) Lepidosauria.
Vtáky

Vtáky ("Aves") je trieda teplokrvných stavovcov, pre ktorú je charakteristická prítomnosť peria, bezzubého zobáka, znášanie škrupinatých vajec, vysoká rýchlosť metabolizmu, štvordielne srdce a pevná ľahká kostra s častými zrastami kostí. Predné končatiny sú premenené na krídla (jedinú známu výnimku predstavujú Vurony a moa). Dnes je známych asi 10 400 druhov žijúcich vtákov (z toho cez 4 083 druhov nespevavcov a 5 895 druhov spevavcov) a cez 2 000 fosílnych druhov. Je ale možné, že skutočná biodiverzita súčasného vtáctva je ešte omnoho vyššia a zahrňuje asi 11 000 až 18 000 druhov. Odhaduje sa, že na Zemi žije približne 50 miliárd vtákov.
Jedná sa o jedinú prežívajúcu a pritom vysoko špecializovanú skupinu teropodných dinosaurov (maniraptorov), ktorá ako jediná prežila hromadné vymieranie na konci kriedy pred 66 miliónmi rokov. Veda zaoberajúca sa touto skupinou živočíchov sa nazývá ornitológia. Vyhynutými druhmi vtákov paleontológia či (presnejšie) paleozoológia.
Charakteristika.
Vtáky sa po prvýkrát objavili počas obdobia jury. Pravdepodobne sa vyvinuli z operených dravých dinosaurov patriacich do skupiny Theropoda (spočiatku sa uvažovalo aj o ich thekodontnom pôvode) a rýchlo začali vytvárať nové formy. Od „nevtáčích“ dinosaurov vtáky odlišuje protistojný prst zadných končatín a pygostyl, kým ostatné znaky (kýlovitá hrudná kosť, perie, vzdušné vaky napojené na pľúca) nachádzame aj u rôznych dinosaurov. Dnes existuje podľa odhadov okolo 9 800 až 10 770 druhov vtákov, z fosílneho záznamu bolo popísaných ďalších 2000 druhov už vyhynutých foriem. Vtáky sú charakteristické výskytom tráviacich enzýmov v ústnej dutine. Okrem nich túto vlastnosť majú len cicavce. Trieda sa delí na 2 podtriedy: pravtáky (už vyhynuté) a Vtáky pravé.
Systematika.
Systematika používaná v tejto wikipédii.
Dolu uvedená systematika je (v tejto svojej časti) prevažne podľa Bentona 2004 (Delenia ostatných autorov sú dnes v tejto časti prakticky rovnaké, problémy sú až v časti letce – pozri príslušný článok). 
Vtáky z vývojového hľadiska patria medzi plazy, z tradičných a praktických dôvodov sa však tu aj inde zaraďujú ako oddelená skupina.
Nad samotnú triedu "vtáky" (Aves) je dnes v niektorých systémoch „nadsunutá“ skupina "Avialae", ktorá tvorí akýsi prechod ku nevtáčím dinosaurom. 
Nasleduje samotný systém:
Avialae v širšom zmysle:
Skupiny donedávna považované za vtáky.
Podľa spornej štúdie z roku 2002 sa rad †Oviraptorosauria zaraďoval medzi vtáky pod Pygostylia alebo na rovnakú úroveň s Avebrevicauda (pričom potom v druhom prípade Avebricauda + Oviraptosauria = "Metornithes")
Feducciov systém.
Menšia skupina bádateľov (napr. Feduccia a Hou) delila ešte koncom 90. rokov 20. storčia vtáky na najvyššej úrovni takto:
Portugalčina

Portugalčina ("português" prípadne "língua portuguesa") patrí do rodiny románskych jazykov. Pôvod má v oblastiach dnešnej Galície a severného Portugalska. Odvodená je z latinčiny, ktorou asi pred 2000 rokmi hovorili romanizovaní obyvatelia predrománskeho iberijského polostrova (menovite Galícijčania, Luzitánci, Kelti a Kóniovia (Kyneti)). V 15. a 16. storočí, keď Portugalsko zakladalo koloniálnu a obchodnú ríšu (1415 – 1999), sa portugalčina začala šíriť po celom svete. Postupne sa po celom svete začalo objavovať mnoho kreolských jazykov založených na portugalčine, obzvlášť v Afrike, Ázii a Karibiku.
V dnešných dňoch je portugalčina jedným z hlavných celosvetových jazykov (šiesty v rebríčku jazykov), ktorým hovorí približne 235 miliónov ľudí. Je úradným jazykom v 10 krajinách (Portugalsko, Brazília, Angola, Mozambik, Guinea-Bissau, Kapverdy, Svätý Tomáš a Princov ostrov, Rovníková Guinea, Macao a Východný Timor), v 7 medzinárodných organizáciách (Africká únia, Európska únia, Únia Juhoamerických národov, Mercosul, Organizácia amerických štátov, Spoločenstvo portugalsky hovoriacich krajín a Latinská únia). Hovoria nim aj rozsiahle komunity v Severnej Amerike. 
Španielsky autor Miguel de Cervantes raz nazval portugalčinu ako "„sladký a príjemný jazyk“", zatiaľ čo brazílsky spisovateľ Olavo Bilac ju poeticky opísal ako "„a última flor do Lácio, inculta e bela“" (posledný kvet Latia, divoký a nádherný). Portugalčina je taktiež označovaná ako „Camõesov jazyk“ (podľa Luisa Vaz de Camõesa, jedného z najvýznamnejších portugalských básnikov).
Bushovci

Rodina Bushovcov pochádza z mesta Columbus v štáte Ohio. V 20. storočí sa stala jednou z najdôležitejších rodín z hľadiska vplyvu na politiku v USA. V januári 2005 britský týždenník The Economist označil rodinu Bushovcov za najúspešnejšiu politickú dynastiu v amerických dejinách.
Jeb Bush

John Ellis „Jeb“ Bush, B.A. (* 11. február 1953, Midland, Texas, USA) je americký republikánsky politik, ktorý bol od 5. januára 1999 do 2. januára 2007 43. guvernérom štátu Florida. Patrí medzi prominentných členov rodiny Bushovcov, je mladším bratom bývalého prezidenta George W. Busha a druhým synom bývalého prezidenta George H. W. Busha.
Pred vstupom do politiky pracoval v súkromnom sektore, najmä v oblasti bankovníctva a obchodu s nehnuteľnosťami. V polovici 80. rokov sa stal predsedom okresného výboru Republikánskej strany v Dade County na Floride. Vďaka priaznivému volebnému výsledku v tomto okrese bol v roku 1986 republikán Bob Martinez zvolený za guvernéra Floridy. Martinez vymenoval Jeba Busha za ministra obchodu.
Rafael del Riego

Rafael del Riego y Flórez (* 9. apríl 1784, Santa María de Tuñas, Španielsko – † 7. november 1823, Madrid) bol španielsky generál a liberálny politik.
Životopis.
Narodil sa 9. apríla 1784 (podľa iných zdrojov 24. novembra 1785) v meste Santa María de Tuñas v Astúrii. Po absolvovaní univerzity v Oviede v roku 1807 sa presťahoval do Madridu, kde vstúpil do armády. Počas španielskej vojny za nezávislosť bol zajatý Francúzmi a uväznený v El Escoriale, odkiaľ ušiel.
10. novembra sa zúčastnil bitky pod Espinosa de los Monteros, po ktorej bol opäť uväznený. O tri dni neskôr bol premiestnený do Francúzska, kde sa zoznámil s revolučnými myšlienkami. Nakoniec bol prepustený a cestoval po Anglicku a nemeckých štátoch. Po ukončení napoleonskej okupácii v roku 1814 sa vrátil do Španielska a opäť sa, už v hodnosti podplukovníka, pripojil k armáde.
V priebehu šiestich rokov absolutizmu sa pridal ku konšpirácii slobodomurárov a liberálov proti kráľovi Ferdinandovi VII.. V roku 1819 sformoval kráľ 10 práporov na potlačenie revolúcie v Latinskej Amerike. Riego velil asturianskému práporu. Po vstupe do Cádizu 1. januára 1820 sa však spolu s ostatnými dôstojníkmi vzbúril a žiadal znovuzavedenie ústavy z roku 1812.
Riegove oddiely pochodovali andalúzskymi mestami snažiac sa podnietiť protikráľovské povstanie, ale miestne obyvateľstvo bolo väčšinou nevšímavé. Povstanie napriek tomu nakoniec vypuklo v Galícii a rýchlo sa prehnalo Španielskom. 7. marca 1820 bol kráľovský palác v Madride obkľúčený vojakmi generála Ballesterosa a 10. marca kráľ súhlasil s obnovením ústavy.
Novo ustanovená „pokroková“ vláda menovala Riega za poľného maršala a generálneho kapitána Galície. 8. januára 1821 prevzal velenie v Aragóne a presťahoval sa do Zaragozy. 18. júna toho roku si vzal svoju sestrenicu Mariu Teresu del Riego y Bustillos za manželku. 4. septembra 1821, po neúspešnej republikánskej vzbure, bol falošne obvinený z republikánstva a uväznený. Napriek tomu jeho popularita rástla a na demonštráciách v Madride bolo požadované jeho oslobodenie. V marci 1822 bol zvolený do Generálnych Kortesov (parlamentu) a prepustený z väzenia.
Na kongrese vo Verone v decembri 1822 sa krajiny Svätej aliancie uzniesli, že republikánske Španielsko predstavuje hrozbu v rovnováhe Európy a poverili Francúzsko, aby v ňom znovu zaviedlo absolútnu monarchiu. 7. apríla 1823 prekročila francúzska armáda hranice. Riego, veliaci 3. armáde, zastavil invázne jednotky a skupinky miestnych rojalistov. 15. septembra bol však zradený, uväznený v dedinke Anquillas (Jaén) a nakoniec odvlečený do Madridu. Aj keď mu bola prisľúbená úplná amnestia, kráľovský súd uznal Riega vinným z velezrady, pretože bol jedným z poslancov hlasujúcich za návrh zbaviť kráľa moci. 7. novembra 1823 bol Rafael del Riego na námestí la Cebada v Madride obesený.
"Himno de Riego", pieseň napísaná na Riegovu počesť sa stala hymnou Druhej španielskej republiky (1931–1939). V súčasnej dobe jeho portrét zdobí budovu Generálnych Kortesov.
Oj, svijetla majska zoro

Oj, svijetla majska zoro („Ó, jasné májové svitanie“) je hymna Čiernej Hory.
Текст химне.
Ој свијетла мајска зоро
Мајко наша Црна Горо
Синови смо твог стијења
И чувари твог поштења
Волимо вас, брда тврда,
И стравичне ваше кланце
Који никад не познаше
Срамотнога ропства ланце.
Док ловћенској нашој мисли
Наша слога даје крила,
Бит ће горда, бит ће славна
Домовина наша мила.
Ријека ће наших вала,
Ускачући у два мора,
Глас носити океану,
Да је вјечна Црна Гора.
Prepis v latinke.
Oj svijetla majska zoro
Majko naša Crna Goro
Sinovi smo tvog stijenja
I čuvari tvog poštenja
Volimo vas, brda tvrda,
I stravične vaše klance
Koji nikad ne poznaše
Sramotnoga ropstva lance.
Dok lovćenskoj našoj misli
Naša sloga daje krila,
Bit će gorda, bit će slavna
Domovina naša mila.
Rijeka će naših vala,
Uskačući u dva mora,
Glas nositi okeanu,
Da je vječna Crna Gora.
Ján Kadár

Ján Kadár (* 1. apríl 1918, Budapešť – † 1. jún 1979, Los Angeles) bol slovenský filmový scenárista a režisér židovského pôvodu.
Od roku 1952 spolupracoval s českým režisérom Elmarom Klosom. Spolu s ním nakrútil viacero filmov. Ich spoločný film "Obchod na korze" z roku 1965 bol v roku 1966 ocenený "Oscarom" ako najlepší cudzojazyčný film. Pôvodne sa film mal natáčať v Rožňave, ale pre nesúhlas vedenia mesta sa natáčal v Sabinove.
Od roku 1968, kedy emigroval z vtedajšieho Česko-Slovenska, žil v USA.
Pamätná tabuľa.
V Rožňave, na priečelí budovy, kde Ján Kadár býval s rodičmi od roku 1921, osadili v roku 2005 pamätnú dvojjazyčnú (slovensko-maďarskú) tabuľu.
Leif Eriksson

Leif Eriksson (*980, Gothab, Grónsko. – † cca 1020 neznáme miesto) bol nórsky Viking, a pravdepodobne prvý európsky objaviteľ Ameriky.
Bol synom Erika Červeného (Eiríkr rauði), ktorý kolonizoval Island a Grónsko. Podľa ságy islanďanov ("Íslendingasögur") približne v roku 1000 kúpil Leif loď od Bjarna Herjolfssona, a vybral sa s ďalšími mladíkmi nájsť zem, ktorú Herjolfsson na západe zbadal. Prehľadali časť pobrežia Severnej Ameriky a prezimovali v zemi, ktorú nazvali Vinland – Zem vína. Vínom (ktoré zbežne poznal len jeden účastník výpravy) boli pravdepodobne miestne bobule divokých brusníc alebo egreša. Podľa archeologických výskumov išlo s veľkou pravdepodobnosťou o Newfoundland, kde bola osada, zodpovedajúca popisom ság, nájdená. 
Podľa iných ság sa Leif Eriksson na kráľovský príkaz venoval šíreniu kresťanstva v Grónsku, kde vďaka jeho matke vznikol najstarší kostol ostrova.
Informácie sú strohé a pochádzajú zo ság zapísaných až o dve storočia neskôr.
Zoborská listina

Zoborské listiny sú dva najstaršie zachované listinné originály z územia Slovenska. Vznikli v rokoch 1111 a 1113 z poverenia kráľa Kolomana v benediktínskom Opátstve svätého Hyppolita na Zobore pri Nitre. 
Týkali sa majetkových záležitostí zoborského konventu a pre mnohé obce uvedené v listinách znamenajú prvú písomnú zmienku.
Zoborská listina z r. 1111.
Prvá listina (vydaná 1. septembra 1111) sa týka sporu o vyberanie mýta a desiatkov medzi zoborským kláštorom sv. Hippolyta a kráľovskými vyberačmi mýta. V tomto dokumente kráľ Koloman potvrdzuje právo zoborského opátstva na majetky poddaných na západnom a strednom Slovensku. Tieto majetky dostali zoborskí benediktíni od kráľa Štefana I. Listinu napísal pravdepodobne člen kapituly gramatik Willermus, ktorý tu i vyučoval písanie, čo dokazuje, že na Zobore bola už aj v tých časoch škola. Zrejme nadviazala na veľkomoravské učilište, ktoré po Metodovom odchode riadil biskup Viching.
Zoborská listina z r. 1113.
Druhá listina, datovaná rokom 1113, obsahuje majetkový súpis zoborskeho opátstva. Vzhľadom na to, že v listine je uvedených vyše 150 dedín a rôznych orientačných bodov v ich chotároch, je neobyčajne cenným miestopisom celého západného Slovenska na začiatku 12. storočia. Svedčí tiež o organizácii cirkevného života benediktínskymi mníchmi. Benediktínsky kláštor sv. Hippolyta na úpätí Zobora bol najstarším na Slovensku a zanikol ešte za panovania kráľa Mateja Korvína. 
Medzi menami osôb a názvami obcí uvedenými v listinách je najviac slovenských, potom nemeckých a latinizovaných. Svedčí to o tom, že Nitrianske panstvo ešte i v 12. storočí, dávno po rozpade Svätoplukovej ríše, bolo významným centrom slovenskej etnogenézy a svedčí tiež o postupnom začleňovaní neslovanských etník do slovanského prostredia a ním vytvorených správnych a nábožensko-kultúrnych štruktúr. V listinách nie sú spomenuté maďarské názvy a mená, čo dosvedčuje, že Nitra, ako bývalé ústredné vladárske stredisko, si v 12. a pravdepodobne i v polovici 13. storočia zachovala slovenský charakter.
Podľa názorov historikov boli obe Zoborské listiny napísané skriptormi benediktínskeho opátstva na Zobore alebo v nitrianskej kapitule. Paleografický rozbor nasvedčuje tomu, že listiny písali mnísi z francúzsko-nemeckého rozhrania. Vplyv francúzskeho a nemeckého pravopisu spôsobuje časté komolenie slovenských názvov obcí, riek, vrchov a iných zemepisných lokalít.
Zoborské listiny sa zachovali v origináli (prvá je dosť poškodená, druhá pomerne zachovalá na pergamene) a sú uložené v archíve Biskupstva Nitra.
Zaujímavosť.
V roku 2011 vydala Národná banka Slovenska striebornú zberateľskú mincu nominálnej hodnoty 10 eur pri príležitosti 900. výročia prvej zoborskej listiny. Autorom návrhu je Mgr. art. Peter Valach a minca bola vyrazená v kremnickej mincovni.