Patrik Ouředník

Patrik Ouředník (vo Francúzsku tiež Patrick, * 23. apríl 1957, Praha) je česky a francúzsky tvoriaci spisovateľ a prekladateľ, žijúci vo Francúzsku.
Životopis.
Narodil sa v rodine so silným intelektuálnym zázemím, otec bol lekár a matka profesorka francúzštiny. V sedemdesiatych rokoch sa angažoval v Jazzovej sekcii, organizácii, ktorá napriek nevôli normalizačného režimu organizovala jazzové, jazzrockové a neskôr punkové koncerty, a tiež sa venovala publikačnej a vydavateľskej činnosti. Keď sa v roku 1979 Ouředník podpísal pod petíciu VONSu za prepustenie politických väzňov v Československu, definitívne si zatvoril dvere k vysokoškolskému vzdelaniu. Pracoval ako kníhkupecký doručovateľ, archivár, sanitár, skladník a poštár.
Prekladateľského debutu sa dočkal ako dvadsaťjeden ročný, keď vydal najskôr samizdatovo a o tri roky neskôr v Jazzovej sekcii zborník "Boris Vian: Kroniky, texty, povídky" (1979) a oficiálne o päť rokov neskôr v literárnom magazíne "Světová literatura" texty šansoniéra Jacquesa Brela (1984). Okrem prekladania sa intenzívne venoval šachu.
Vo Francúzsku, kam emigroval v roku 1984, pracoval najprv ako šachový konzultant, neskôr ako knihovník. Večerne vyštudoval francúzsku literatúru a ako voľný poslucháč dejiny ideí a dejiny náboženského myslenia. V rokoch 1986 – 1998 bol redaktorom a vedúcim literárnej rubriky v štvrťročníku "L’Autre Europe". V roku 1992 inicioval založenie Slobodnej univerzity v Nouallaguete, kde od roku 1995 prednáša.
Vlastnú lexikografickú, esejistickú a prozaickú tvorbu začal uverejňovať až po odchode do emigrácie. Po česky publikoval literárne a spoločensko-kultúrne články v časopisoch "Svědectví" a "150 000 slov", po francúzsky prispieval do periodík "L’Autre Europe", "La Nouvelle alternative", "Lettre internationale", "Liber", či "Cadmos". Vo Francúzsku tiež vydal zborník štúdií o Vladimírovi Holanovi. Je autor hesla „Kultúra v Československu“ v "Encyklopedia Universalis" (1992) a tiež lektor a spoluautor "Slovníka autorov" a "Slovníka literárnych diel" v nakladateľstve Robert Laffont (1994). Po Nežnej revolúcii začal publikovať aj v českých periodikách ako napríklad "Respekt", "Nová přítomnost", "Kritická příloha", "Souvislosti", "Prostor", "Aluze" a i.
Dielo.
Dielo Patrika Ouředníka – nekonvenčné slovníky, romány, poviedky, eseje, básne, divadelné hry, literárne experimenty a mystifikácie – z neho robí z ojedinelého a nezaraditeľného autora súčasnej českej literatúry.
Roku 1988 vydal v Paríži „slovník nekonvenčnej češtiny“ "Šmírbuch jazyka českého", v ktorom spracoval viac ako šestnásťtisíc výrazov z oblasti argotu a slangu. Dielo však nie je slovníkom v pravom slova zmysle. Ouředník chcel, podľa vlastných slov, poukázať na farebnosť a vtip nekonvenčnej češtiny, na jej mnohotvárnosť. Napríklad: "Vysunul sem si extra válec a zapraskal pahejlama. Povidám pigošovi: „Zašroubuj si, vole, nebudem tu dunět nasucho.“" sa do spisovnej češtiny prekladá: "Ubalil jsem si pěknou cigaretu a slastně protáhl nohy. „Ubal si rovněž cigaretu, příteli,“ pravil jsem svému společníku romského původu. „Když už zde musíme poshovět, využijme toho a zakuřme si.“" 
Prozaickou prvotinou vydanou po Nežnej revolúcii v Česku bola rozprávka "O princi Čekankovi, jak putoval za princeznou a o všelijakých dobrodružstvích, která sa mu přitom přihodila". V rozprávke autor dokazuje svoju jazykovú brilantnosť. Klasická rozprávková schéma, v ktorej sa princ Čekanka a jeho verný koník Zagroškudla vydávajú na cestu za princeznou, je popretkávaná jazykovou hravosťou, slovnými hračkami, či nečakanými zvratmi.
V roku 1995 vydal Patrik Ouředník prózu "Rok čtyřiadvacet", v ktorej obratne narába so spomienkami na obdobie 1965 – 1989, spája osobné s verejným a spoločenským, dôležité s nedôležitým. Svoje spomienky nekomentuje, nevysvetľuje a neposudzuje; obracia sa na tých čitateľov, ktorí majú rovnaký, alebo podobný pocit. V rozhovore publikovanom v revue Aluze Ouředník upresňuje: "„Každá generace má, samozřejmě, své zasvěcenecké kódy. Rozdíl medzi západními a komunistickými generacemi je v tom, že individuál- ních prožitků je mnohem méně v komunismu, neboť vše je konotováno a interpretováno politicky, od volby kariéry až po milostný život. Prožitky jsou tudíž kolektivizovány na způsob zemědělské půdy a výsledkem je jakési JZD paměti.“"
V roku 2001 vydal Patrik Ouředník vo vydavateľstve Paseka svoju najúspešnejšiu prózu "Europeana", s mystifikačným podtitulom "Stručné dějiny dvacátého věku". "Europeana" je kniha balancujúca na pomedzí beletrie a esejistiky, napísaná v naivnom tóne. Je akousi bizarnou kronikou vojen, vraždenia, myslenia, vedy, vynálezov a myšlienkových prúdov, leporelom dokumentárnych prvkov, historických dát, úvah a fiktívnych epizód týkajúcich sa najvražednejšieho storočia v dejinách ľudstva. Rozprávač do deja nevstupuje, jeho prítomnosť je iba tušená. Silný emotívny účinok prózy vychádza z nenápadného stavebného princípu, v ktorom sa prelínajú dve obrazové roviny. Prvá hovorí o otrasných následkoch a dôsledkoch svetových vojen a revolúcií, o kolaborácii vedy a techniky so zlom, o nespútaných hrách s oslobodeným sexom, o mediálnom falšovaní skutočností, o šialenstve spásonosných utópií a ďalších prejavoch dokumentujúcich šialenstvo a hystériu ľudstva. Druhá rovina je prehliadkou rôznych intelektuálnych teórií, v ktorých autor objavuje bezradnosť a ničnehovoriace prázdno. Europeana, plná čierneho humoru, irónie, sarkazmu a mystifikácií, bola preložená do viac ako tridsiatich jazykov.
V roku 2006 vydal Patrik Ouředník v nakladateľstve Torst knihu "Příhodná chvíle, 1855", v ktorej reflektuje jeden výrazný fenomén 19. storočia – zakladanie slobodných osád v Severnej a Južnej Amerike Európanmi, túžiacimi po inom spoločenskom kontexte. Stovky utopických pokusov mali jednu spoločnú črtu: odmietali európsky spoločenský pohyb hlásaný komunistami, či socialistami, a hľadali iné, alternatívne východisko. Prvá časť knihy je spoveďou talianskeho anarchistu, ktorý sa pred rokmi pokúsil založiť slobodnú komunitu v Brazílii. Vyjde najavo, že jeho veľkolepý projekt stroskotal, nie je však jasné prečo. V druhej časti preberá úlohu narátora jeden z osadníkov, ktorý popisuje nekonečné spory, nezmyselné hlasovania o slobodnej práci, či voľnej láske. Záverečná časť ponúka štyri rôzne vyústenia príbehu, ktoré vlastne vyústeniami v pravom slova zmysle nie sú. Autor žongluje so stereotypmi a konvenciami. Možno teda uvažovať o rovnakom, alebo podobnom cieli autora ako v prípade prózy Europeana – o reštitúcii pravdy cez jazyk, ktorý podľa neho vyjadruje „pravdu doby“.
Román "Ad acta", ktorý Ouředník vydal v tom istom roku, charakterizuje autor francúzskeho doslovu ako "„falošnú detektívku a naozajstný metafyzický triler“". Vracia sa do Prahy, „hlavného mesta bezmennej zeme“. Ouředník siahol k detektívnemu románu, ale pod žánrovou zámienkou medituje o jazyku, ktorý je súčasne jediným prostriedkom k uchopeniu reality i princípom všetkých nedorozumení. Podľa autora doslovu sa Ouředníkovi podarilo uskutočniť starý flaubertovský projekt: napísať román o ničom. Ouředník sám k to mu podotýka: "„Čo je to nič? Vákuum zaplnené jazykom v zmysle do- slovnom i prenesenom. Množte sa a hovorte. Zdanie existencie, ktorú stojí za to vyjadriť, zdanie príbehu, ktorý stojí za to napísať, zdanie súvislostí, na ktoré stojí za to poukázať. Ľudský život vo svojich troch polohách: existujem (viď existencia), spejem odniekiaľ niekam (viď príbeh), dáva to nejaký zmysel (viď súvislosti). Táto knižka by sa mohla tiež volať" Len aby."“"