Northrop Grumman E-2 Hawkeye

Northrop Grumman E-2 Hawkeye je americké lietadlo včasnej výstrahy, operujúce predovšetkým z lietadlových lodí. Toto lietadlo s dvomi turbovrtuľovými motormi bolo navrhnuté a vyvíjané počas druhej polovice 50. rokov a začiatku 60. rokov spoločnosťou Grumman pre United States Navy ako náhrada lietadiel Grumman E-1 Tracer, ktoré sa počas krátkeho času stali zastaranými. E-2 bol doplnený variantmi E-2B a E-2C, ktorých zmeny predstavovali hlavne radarovú a rádiovú komunikáciu hlavne kvôli zlepšeniam v elektronikcých integrovaných obvodoch a v ostatnej eletronike. Štvrtý variant lietadla Hawkeye je E-2D, ktorého prvý let sa uskutočnil v roku 2007.
E-2 sú spolu so svojím súrodencami Grumman C-2 Greyhound jedinými turbovrtuľovými lietadlami operujúcimi z lietadlových lodí. Okrem služby v United States Navy, sú malé počty lietadiel aj v ozbrojených silách Egyptu, Francúzska, Izraelu, Japonska, Mexika, Singapuru a Taiwanu.
Vznik a vývoj.
Prvým americkým lietadlo včasnej výstrahy, schopným operovať z paluby lietadlovej lode, bol Douglas AD-4W Skyraider. V roku 1955 vydal Úrad námorného letectva požiadavku na moderné palubné lietadlo včasnej výstrahy, ale jeho špecifikácie boli tak náročné, že nový stroj by nebol zavedený skôr ako niekedy v šesťdesiatych rokoch. Preto sa rozhodli pre dočasné riešenie a vybrali si lietadlo WF-2 Tracer od firmy Grumman, ktoré bolo neskôr premenované na E-1B.
E-2A.
Hoci E-1B Tracer bol v roku 1958 úspešne zavedený do služby, námorníctvo sa s týmto riešením neuspokojilo a naďalej požadovalo pokročilejší stroj. Po zvážení predložených návrhov bol v marci 1957 vybraný "Model 123", ktorý pochádzal opäť z dielne firmy Grumman. Lietadlo dostalo označenie "W2F-1" a neskôr bolo premenované na E-2A Hawkeye. Bolo to prvé lietadlo, ktoré bolo postavené od základov ako platforma včasnej výstrahy.
Počiatočný let prvého z troch prototypov sa konal 21. októbra 1960, aj keď v tej dobe ešte s veľmi obmedzeným avionickým vybavením. V plnej konfigurácii sa prototyp vzniesol do vzduchu až 19. apríla 1961. 
E-2A Hawkeye bol jasnou evolúciou svojho predchodcu – lietadla E-1B Tracer. Oba stroje boli hornoplošníky s krídlami, ktoré sa dali zložiť pozdĺž lietadla. Oba boli poháňané dvomi motormi a boli vybavené záchytným hákom.
Hawkeye sa však odlišoval od Tracera viacerými podstatnými prvkami. Namiesto hviezdicových motorov WF-1 bol poháňaný turbovrtuľovými motormi Allison T56-A-8/8A (každý s ťahom 3020 kW). Mimochodom, vylepšené verzie motorov T56 sa neskôr použili aj pri protiponorkových lietadlách P-3 Orion a transportných C-130 Hercules.
E-2A Hawkeye bol vybavený pokročilým radarovým systémom General Electric (GE) AN/APS-96. Ten tvorila anténa s priemerom 7,31 metra, ktorá bola inštalovaná v rotačnom radome v tvare taniera. Radar pracoval v pásme UHF a otáčal sa rýchlosťou 6 otáčok za minútu. Z výšky 9 150 metrov mohol detegovať vzdušné a hladinové ciele na vzdialenosť 370 kilometrov. AN/APS-96 bol inovatívny v tom, že poskytoval automatické sledovanie cieľa. V predchádzajúcich lietadlách včasnej výstrahy musel radarový operátor pozorovať impulzy cieľa na obrazovke a sám vypočítať dráhu cieľa a jeho rýchlosť.
Posádka sedela v pretlakovej kabíne a pozostávala z pilota, kopilota a troch operátorov elektronických systémov.
Dodávky lietadiel E-2A začali v roku 1964, tieto stroje však nespĺňali požadované parametre, v dôsledku čoho bola ich sériová výroba začiatkom roku 1965 zastavená. Celkovo tak získalo americké námorníctvo 59 kusov vo verzii E-2A. 
E-2B.
Spoločnosť Grumman sa spolu s námorníctvom snažili odstrániť nedostatky, výsledkom čoho bola verzia E-2B. Tá bola vybavená modernizovaným avionickým systémom, ktorý bol postavený na digitálnom počítači Litton L-304. Lietadlo E-2B prvýkrát vzlietlo 20. februára 1969. Na túto verziu bolo do roku 1971 vylepšený celkovo 49 strojov E-2A. Štyri lietadlá boli konvertované na cvičnú verziu TE-2A zvyšné sa používali na testovanie. 
E-2C.
E-2B však predstavovala iba dočasné riešenie a námorníctvo spustilo v roku 1968 program „preplanned product improvement“, ktorý vyústil do vzniku verzie E-2C. Úpravou dvoch testovacích strojov E-2A vznikli prototypy E-2C, ktoré začali podstupovať letové skúšky 20. januára 1971. Prvý sériovo vyrobený E-2C vstúpil do služby v novembri 1973. Nová verzia sa od predchádzajúcich líšila nasledovnými vylepšeniami:
Lietadlá Hawkeye boli od roku 1976 vybavené vylepšeným dopplerovským radarom AN/APS-125, ktorý umožňoval sledovať pozemné ciele automatizovaným spôsobom. Dokázal sledovať až 300 vzdušných cieľov súčasne a na vzdialenosť 463 km.
V rokoch 1980 až 1988 bolo 55 týchto strojov komplexnejšie zmodernizovaných a takto upravené Hawkeye dostali označenie "Basic Charlies" alebo "Group 0". K základným vylepšeniam patrili:
Group 0 nebola zďaleka poslednou modernizáciou lietadiel Hawkeye. Ďalšia verzia dostala označenie "Group I" a mala nasledovné vylepšenia:
Celkovo bolo vyrobených 18 lietadiel vo verzii Group I. Uvažovalo sa aj o modernizácii starých lietadiel na úroveň Group I, ale zistilo sa, že náklady by boli rovnaké ako výroba nových strojov a tak boli postupne všetky staršie verzie vyradené. 
Group I bola len prechodným riešením na ceste k oveľa ambicióznejšej verzii Group II, ktorá bola zavedená v roku 1992. Nové lietadlá mali nasledovné vylepšenia:
E-2D.
Najmodernejšou verziou Hawkeye je E-2D, ktorej vývoj začal v roku 2003. Dvojica prototypov začala letové skúšky v roku 2007 od nové stroje boli zavedené do služby amerického námorníctva v októbri 2014. 
Lietadlo E-2D je vybavené novým radarom AN/APY-9 od firmy Lockheed Martin, ktorý pracuje na frekvenciách od 300MHz do 1GHz. Radar dokáže okrem lietadiel veľkosti stíhačiek detegovať a sledovať aj riadené strely a lietadlá s nízkou efektívnou odrazovou plochou. Inými slovami, dokáže zachytiť aj stealth stíhačky, ako sú čínska J-20 alebo ruská Su-57.
E-2D dokáže zdieľať taktické informácie so stíhacími lietadlami F/A-18E/F a F-35C alebo krížnikmi a torpédoborcami. Vďaka tomu môže navádzať protilietadlové strely SM-6, vypálené z bojových lodí ako aj rakety AIM-120 AMRAAM, ktoré sú súčasťou výzbroje stíhacích lietadiel.
Od svojich predchodcov sa E-2D líši aj novým rádiovým vybavením, skleným kokpitom, novým misijným počítačom a systémom riadenia letu, integrovaným satelitným komunikačným systémom a vylepšenými motormi T56-A-427A. Pri nasledujúcej modernizácii by tieto stroje do roku 2020 mali získať schopnosť dopĺňania paliva počas letu.
Americké námorníctvo plánuje obstarať celkovo 75 lietadiel E-2D.
Špecifikácie (E-2C/D).
"Dáta z" US Navy Fact File E-2D_Storybook (strana 25)