Didaché

Didaché (iné názvy pozri nižšie) je ranokresťanský spis apoštolských otcov z konca 1. alebo začiatku 2. storočia po Kristovi. Dokument je popri Biblii jedným z najstarších kresťanských prameňov. Je skôr kompiláciou starších textov, ktorá však obsahuje aj prvky inovatívnosti. Poskytuje cenné údaje o raných kresťanských dejinách, liturgii a počiatkoch kánonického práva. Z cirkevnoprávneho hľadiska ide o pseudo-apoštolskú zbierku. Dielo malo vplyv na ďalšie cirkevnoprávne zbierky, mimo iné na Apoštolské konštitúcie.
Vznik a význam.
Spis vznikol pravdepodobne na východnom pobreží Stredozemného mora, t.j. v (západnej) Sýrii alebo Palestíne, poprípade v Egypte. Napísaný bol v gréčtine anonymným autorom, zrejme v kruhoch židokresťanov. Text odráža proces prechodu kresťanstva ako židovskej sekty na komunitu zo sociologického hľadiska prevažne s pohanskými koreňmi. Pokúša sa prekonať napätie medzi nežidovskými a židovskými kresťanmi vytvorením identity oddelenej od judaizmu. Narozdiel od iných obdobných spisov priamo nedémonizuje židovské praktiky ani neobsahuje protižidovské prvky. Je určený najmä pohanským konvertitom. 
Presný dátum jeho vzniku nie je úplne istý, vznikol však zrejme v 1. storočí, hlavná kresťanská časť (kapitoly 7 až 15) možno medzi rokmi 70 až 80. Iné zdroje ho kladú skôr do 2. storočia. Viaceré pripúšťajú voľnejšie rozpätie neskorého 1. storočia a raného 2. storočia. Chronologicky sa jej autor preto ešte radí k apoštolským otcom. 
Niektorí ranokresťanskí autori považovali Didaché za kanonický text a egyptskí autori a zostavovatelia ho rozsiahlo citovali v zbierkach 4. a 5. storočia. Eusebius z Cézarey ho na začiatku 4. storočia citoval vo svojich "Cirkevných dejinách". Neradil ho medzi kánonické spisy ale považoval ho za ortodoxný. Spomínali ho tiež svätí Atanáz a Klement Alexandrijský ("Paidagógos", "Strómata") či Órigenes ("De principiis", "Homilia in Iudices"). Tvoril základ siedmej kapitoly cirkevnoprávnej zbierky Apoštolské konštitúcie zo 4. storočia.
Obsah a pramene.
Didaché nie je jednotnou a koherentnou prácou, ale kompiláciou niekoľkých už existujúcich písomných prameňov, ktoré nadobudli platnosť používaním v rozptýlených kresťanských komunitách. Vedci sa nevedia zhodnúť, či didachisti poznali Matúšovo evanjelium alebo či používali predkánonické formy synoptickej tradície. 
Existuje zjavná príbuznosť mudroslovnými knihami Starého zákona, kumránskymi spismi ako aj rabínskym učením. Mohlo teda sčasti ísť o prispôsobenie staršej židovskej práce určenej pohanským konvertitom (prozelytom). Nasvedčuje tomu antický latinský spis "Doctrina apostolorum", ktorý obsahoval prvých šesť kapitol bez ďalších kresťanských prírastkov. Táto predkresťanská časť knihy sa objavuje aj v iných kresťanských spisoch vrátane Apoštolskom zriadení Egyptskej cirkvi, Barnabášovej epištoly (1820), Hermovom pastierovi či v arabskej verzii Života svätého Šenutu. Naopak úplná verzia Didaché bola použitá napr. v Apoštolských konštitúciách a Apoštolských didaskáliách.
Celkovo má Didaché 16 krátkych kapitol. Spis sa ďalej z materiálneho obsahového hľadiska delí na viacero častí. Jednotlivé zdroje uvádzajú rozličné delenia na dve, tri alebo štyri časti. Nasledujúci text pre sprehľadnenie pracuje primárne s rozdelením na 4 časti. 
Prvá časť (kapitoly 16) pojednáva o náuke o dvoch cestách (života a smrti), takže spis býva nazývaný aj ako katechizmus dvoch ciest. Práve táto časť nesie znaky podobné s inými ranými spismi ako Barnabášova epištola či s kumránskymi spismi a je zjavne staršieho predkresťanského charakteru. 
Druhá a tretia časť (niekedy sa ráta ako jednahlavná časť spisu; t. j. kapitoly 7 1015) poskytujú informácie o ranom cirkevnom poriadku a eucharistických modlitbách. Ide o inovatívnu časť. 
Ak sa táto časť delí na dve, tak prvá pojednáva najmä o liturgických otázkach krstu, pôstu, slávenia nedele, modlitbách či slávení Eucharistie. Prednostne sa mal krst uskutočňovať v tečúcej vode no povolený bol i krst vylievaním vody na hlavu krsteného. Pôst sa mal držať v stredu a piatok a nie v pondelok a štvrtok ako „to robia pokrytci“. Tu sa spis zjavne rozchádza so židovskou tradíciou. Zároveň ide o prvý prameň, kde sa deň odpočinku preniesol zo soboty na nedeľu. 
Liturgická časť reprodukuje verziu Modlitby Pána, ktorá sa podobá verzii z Matúšovho evanjelia (Mt 6: 913) a obsahuje neskoršiu doxologickú prílohu. Ďalej obsahuje obsahuje formulácie modlitieb: za kalich (9: 2), chlieb (9: 34) a záverečnú modlitba vďakyvzdania (10: 26). Tieto tri modlitby nasledujú za spoločnou podštruktúrou, ktorá znie: „"Ďakujeme ti, Otče za [...], ktoré si nám dal poznať prostredníctvom Ježiša, svojho služobníka; sláva Ti naveky."‘‘ Nie je úplne zrejmé, či sa recitovali počas eucharistie alebo agapé, resp. čo nasledovalo ako prvé. Inšpirované sú starými židovskými modlitbami recitovanými pri hostinách. Koptská verzia Didaché obsahuje na konci 10. kapitoly vetu navyše. Ide o vďakyvzdanie za „parfúm‘‘, ktorým sa často interpretuje ako voňavý olej alebo krizma. Novšie hypotézy navrhujú, že išlo o modlitbu nad kadidlom páleným počas spoločného pokrmu.
Druhá časť hlavného celku Didaché obsahuje informácie o cirkevnoprávnych predpisoch a vnútornej štruktúre ranej Cirkvi. V rámci nej sú rozlíšení apoštoli, proroci, biskupi a diakoni. Predpisy v 11: 115: 4 odrážajú tendencie vtedajšej doby, keď potulní proroci a učitelia boli ešte stále bežným javom. Pokyny pre veriacich sú jednoduché a pragmatické. Každý, kto zostane viac ako tri dni či pýta peniaze je falošným prorokom. Ak chce ten, kto prichádza v mene Pána zostať dlhšie, musí podľa Didaché pracovať. Skutoční proroci a učitelia, ktorí sa usadia v kresťanskej komunite, však majú nárok na komunálnu podporu (13: 17). Poúča tiež funkcionárov ranej obce. Dáva pokyny na ustanovenie biskupov a diakonov, ktorých si treba vážiť rovnako ako prorokov a učiteľov (15: 12). Biskupský úrad je stále málo rozvinutý, z hľadiska vývoja cirkvi sa stále jedná o neskoré obdobie pneumatickej demokracie, keď boli cirkvi spravované volenými charizmatickými hodnostármi (biskupmi). Časť popisujúca štruktúru ranej cirkvi popisuje vzťahy v západosýrskej cirkvi, čo viedlo k tomu, že vznik diela sa prisudzoval tejto oblasti.
Okrem morálky, etiky a cirkevnej praxe sa Didaché v 16. kapitole (posledná časť, 16:18) zaoberá aj apokalyptickým koncom sveta a eschatologickou nádejou, t.j. druhým príchodom Krista na konci vekov. Ovplyvnená je zrejme knihou Daniel, ponímanie je už skôr ovplyvnené kresťanstvom než judaizmom. Vyhradzuje telesné vzkriesenie iba pre spravodlivých. Vysvetlenie konečných udalosti sa končí náhle, čo je dôvodom, že viacerí špekulujú, že sa z Didaché stratil popis súdu nad svetom. Apoštolské konštitúcie a gruzínska verzia takýto koniec majú, aj keď sa výrazne líšia. 
Exempláre.
Text bol dlho zabudnutý a zmienky o ňom sa zachovali len v iných ranokresťanských dielach. Exemplár vzácneho diela z roku 1056 bol objavený až v roku 1873/1875 v konštantínopolskom Monastieri Božieho hrobu nikomédijskym metropolitom Filotheom Bryenniom. Publikovaný bol po prvý raz v roku 1883. Dnes sa tento exemplár nachádza v knižnici pravoslávneho jeruzalemského patriarchu pod označením "Codex H 54". (pozn. Monastier patril jeruzalemskému patriarchátu). Dva ďalšie exempláre boli nájdené neskôr v Egypte. Jeden grécky ("Oxyrhynchus Papyrus 1782") pochádza z konca 4. storočia a obsahuje nie viac ako 65 slov. Druhý je koptský ("Oriental 9171") napísaný v strednej koptčine s fajjúmskym vplyvom. Uložený je v British Museum. Okrem nich existujú aj etiópske a gruzínske fragmenty. Z nich gruzínsky je najúplnejší, no jeho hodnovernosť bola nedávno spochybnená a tvrdí sa, že je to vlastne moderná verzia z prvej polovice 19. storočia. Latinský spis "Doctrina apostolorum" nie je prekladom gréckeho Didaché ako sa niekedy predpokladalo.
Medzi významných komentátorov Didaché patrili napr. Jean-Paul Audet, Robert A. Kraft, Stanislas Giet, Kurt Niederwimmer či Giovanni Visonà.