burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Bitka o Alesiu

Bitka o Alesiu alebo obliehanie Alesie sa odohrala v septembri roku 52 pred Kr. v blízkosti galského oppida Alesia, strediska kmeňa Mandubov. Rimania vedení Gaiom Juliom Caesarom a veliteľmi Markom Antoniom, Titom Labienom a Gaiom Treboniom nakoniec Alesiu dobyli po niekoľkodňovom obliehaní a po úspešnom odrazení galských protiútokov pod velením Vercingetorixa.
Táto bitka predstavuje dôležitú udalosť, ktorá ovplyvnila Rímsku ríšu, Francúzsko a tým i celý svet. Viedla nepriamo k pádu rímskej republiky a vzniku rímskeho cisárstva. Po nej začala takzvaná romanizácia Francúzska, vďaka ktorej sa krajina podstatne scivilizovala.
Watthodina

Watthodina (značka Wh) je jednotka energie. Zodpovedá práci stroja s výkonom jeden watt po dobu jednej hodiny, tzn. 3 600 joulom.
Watthodina nepatrí do sústavy SI, hoci je odvodená od jednotky watt. Jednotkou energie sa v sústave SI stala jednotka joule, ktorá zodpovedá jednej wattsekunde.
V energetike sa pre účely merania dodanej/spotrebovanej energie najčastejšie používa jej násobok kilowatthodina, kWh, zodpovedajúca 1 000 watthodinám (3 600 000 joulom, alebo 3,6 megajoulom). Ide teda o energiu, spotrebovanú spotrebičom s konštantným príkonom jeden kilowatt, pracujúcim po dobu jednej hodiny.
Násobky.
V praxi sa často používajú násobky tejto jednotky, napr.:
Adam Burrish

Adam Burrish (* 6. január 1983, Madison, Wisconsin, USA) je bývalý americký hokejista, ktorý hrával v zámorskej NHL za kluby Chicago Blackhawks, Dallas Stars a San Jose Sharks. V roku 2010 vyhral v drese Chicaga Stanleyho pohár.
Zranenie v 2009.
V druhej tretine finálového zápasu sezóny 2008/2009 Západnej konferencie NHL medzi klubom Detroit Red Wings a Chicago Blackhawks (5:2) utrpel po nekontrolovanom páde vlastného spoluhráča Bena Eagera zranenie krku, ktoré však nebolo vážne. Jeho následky mohli byť smrteľné, nakoľko korčuľa spoluhráča ho zasiahla priamo do krku, no v ďalšom finálovom zápase môže nastúpiť. Toto zranenie pripomína zranenie slovenského útočníka Richarda Zedníka, ktorý ho utrpel vo februári 2008.
Oxokatión

Oxokatión je dvojprvkový derivát oxokyseliny odvodený od nej odčlenením skupiny OH-. Má kladný náboj a končí sa na koncovku -yl. Každý má špecifický názov so základom slova v latinskom alebo gréckom pomenovaní atómu, ktorý nie je kyslíkom.
&lt;br&gt;**    - existujú len jej soli
&lt;br&gt;***   - neexistujú ani jej soli
Pomenovanie sa vytvára pomocou genitívu, napr.: NOF - fluorid nitrozylu. Nie je chybou používať aj názvy oxid-solí, ale treba zachovať abecedné poradie na strane aniónov, napr.: NFO - fluorid-oxid dusitý. Takéto pomenovanie však už nevyjadruje chemickú štruktúru látky, lebo v soliach s oxokatiónom sa oxokatión v mriežke vyskytuje sám. Ak by išlo o podvojnú soľ, tak by samostatne bol katión prvku a samostatne príslušné anióny.
Operácia Avalanche

Operácia Avalanche alebo invázia spojencov do Talianska bola spojenecká operácia, ktorá prebiehala od 3. septembra do 16. septembra 1943. Spojeneckému útoku velili generál Harold Alexander - (britská 15. armádna skupina), Bernard Montgomery - (britská 9. armáda) a Mark Wayne Clark - (americká 5. armáda). Operácia nasledovala po úspešnom vylodení na Sicíliu. Hlavná sila spojencov sa vylodila okolo Salerna na západnom pobreží (5. armáda), zatiaľ dve podporné operačné skupiny sa vylodili v Kalábrii (Operácia Baytown - 9.armáda) a Tarente (Operácia Slapstick).
Proti útočníkom stála nemecká desiata armáda pod velením generálplukovníka Heinricha von Vietinghoff-Scheel. Táto podliehala vrchnému veliteľstvu Juh generála poľného maršala Alberta Kesselringa. 
Priebeh operácie.
V skorých ranných hodinách 9. septembra sa vylodili tri prápory Rangers pri Amalfi východne od Salerna. Južne od Salerna sa na ľavom krídle vylodila 46. a 56. divízia X. britského zboru generálporučíka R. McCreeryho, ktorá bola začlenená do 5. americkej armády, kvôli nedostatku amerických vojakov. Ešte južnejšie, na pravom krídle sa vylodili 36. a 45. pešia americká divízia VI. zboru. Spočiatku prebiehala operácia dobre, aj napriek tomu že neskúsená 36. pešia divízia bola od začiatku pod silnou a presnou paľbou. Britské jednotky postúpili do vnútrozemia aby obsadili letisko pri Montecorvino. Spojenci predmostie dostatočne neposilňovali a Nemci prisúvali dostupné jednotky. 12. septembra začali protiútok, ktorým zatlačili americké jednotky späť na pláže. Po zrútení obrany v priestore 45. americkej divízie sa podarilo rozdeliť americké sily a nemecké tanky boli 13. septembra schopné takmer dosiahnuť pláž. Generál Clark mobilizoval aj nebojový personál (kuchárov, pisárov a štábnych dôstojníkov) a v noci dorazili na posilnenie aj dva prápory 82. výsadkovej divízie a ďalšie jednotky.
Súčasne s vylodením pri Salerne začala Montgomeryho armáda postup zo Sicílie cez Messinský prieliv do Kalábrie. Jeho postup z juhu, spolu z intenzívnym námorným ostreľovaním a delostrelectvom 5. armády pri Salerne prinútili 16. septembra Nemcov k stiahnutiu do hôr. 18. septembra sa spojili VI. a X. zbor a 20. septembra sa spojili jednotky Clarkovej a Mongomeryho armády. 
Neapol bol oslobodený 1. októbra 1943, krátko po tom, čo v meste vypuklo povstanie. Nemci boli nútení organizovať obranu južne od Ríma na tzv. Gustavovej línii. Začala sa dlhá kampaň bojov na Apeninskom polostrove.
Pointer (stavač)

Pointer alebo anglický pointer je plemeno psa podľa FCI č.1, skupina 7: stavače, 2. sekcia – britské a írske stavače, pôvodom z Veľkej Británie. Je to plemeno poľovníckeho psa, ktoré sa vyznačuje vrodenou chuťou do práce. Toto plemeno je uznané Slovenskou kynologickou jednotou. Slovo pointer z angličtiny (ukazovateľ) sa v anglickom poľovníckom jazyku využíva na označenie zvláštneho správania, pri ktorom pes ustrnie, "zmrzne", v typickom postoji keď chce lovca upozorniť na prítomnosť zveri.
Pôvod plemena.
Toto plemeno bolo vyšľachtené v Británii v 17. storočí, preto je známy aj názov English Pointer, čo v preklade znamená anglický stavač. Z historického pohľadu plemeno pochádza z Pyrenejského polostrova.
Vzhľad.
Plemeno sa vyznačuje štíhlou atletickou postavou. Psy majú v kohútiku 64 – , suky 60 – . Hmotnosť týchto psov sa pohybuje v rozpätí 20 – . Srsť je krátka a ostrá, sfarbenie zvyčajne býva bielo-čierne, bielo-hnedé a bielo-béžové. Vzhľad tohto plemena je ušľachtilý a športový. Plemeno pointer je vzhľadom jedinečné, nakoľko žiadne ďalšie plemená mu vzhľadom nie sú príbuzné. Toto plemeno sa často objavuje na medzinárodných výstavách psov.
Povaha.
Povaha plemena pointer je priateľská, vhodná k deťom. Tento pes športovo a pracovne nadaný, čiže je vhodný pre športovo alebo poľovne založených ľudí. Je to bezkonflitný pes bez agresivity, dobre sa znáša so psami iných plemien. Svojím aristokratickým vzhľadom budí dojem rešpektu a vyrovnanej povahy. Je to veľmi dobrý spoločník na poľovačkách.
Poľovníctvo.
Pointer sa využíva pri love malej pernatej a srstnatej zveri, ako napríklad bažanty, zajace, líšky a podobne. Jeho hlavným poľovným znakom je vystavovanie zveri. Je to prirodzenou a vrodenou vlastnosťou tohto plemena. V lese a v revíre sa pohybuje inštinktívne a stále spolupracuje so svojim pánom. Rád hľadá korisť na dlhé vzdialenosti, pričom zvykne zmiznúť z dohľadu svojho majiteľa. Je to vynikajúci poľovný pes. Vďaka týmto svojim loveckým vlastnostiam sa veľmi často zúčastňuje rôznych poľovníckych skúšok.
Starostlivosť.
Starostlivosť o toto plemeno je jednoduchá, nakoľko má krátku srsť, ktorú treba aspoň raz týždenne vyčesať gumenou kefou. Nakoľko miluje pohyb, prechádzky a voľný pohyb musia byť pre neho samozrejmosťou. Odporúčajú sa najmä dlhšie prechádzky po lesoch, minimálne raz denne. Jeho hravosť môžete zvýrazniť píšťalkou, na ktorú sa vie naučiť poslúchať, vyžaduje si to však veľa času stráveného cvičením. Aj keď je rád v spoločnosti, kde tvorí vynikajúceho spoločníka, dokáže stráviť aj dlhší čas samostatne, na rozdiel od maďarskej vyžly, ktorá si vyžaduje neustálu pozornosť. Pri dobrej starostlivosti je priemerný vek tohto plemena 13 – 15 rokov.
Ľubo Belák

PhDr. Ľubomír Belák (* 5. január 1951, Bratislava) je slovenský hudobník, skladateľ a televízny producent. Syn moderátora, speváka, kabaretiera i príležitostného herca Michala Beláka a Pavly, rod. Adámkovej, členky zboru SND v Bratislave, mladší brat speváčky Jany Belákovej a módnej návrhárky Daniely Luthovej. 
Životopis.
Ľubo Belák začínal ako hudobník, skladateľ, spevák a inštrumentalista na voľnej nohe. V 60. rokoch hral v bigbítovej kapele The Players, neskôr s vlastným orchestrom sprevádzal Evu Kostolányiovú a Karola Duchoňa. So sestrou Janou tvoril duo súrodencov Belákovcov, ktoré od roku 1980 sprevádzala jeho skupina Ľuba Beláka. V roku 1981 založil rockovú skupinu LBT, s ktorou vo vydavateľstve Opus vydal LP s názvom LBT. Pôsobil ako hudobník, skladateľ a aranžér Radošinského naivného divadla. V roku 1981 sa podieľal na nahrávaní albumu Bolo nás jedenásť z autorskej dielne Milan Lasica, Július Satinský a Jaroslav Filip. Ľubo Belák býval hudobným režisérom Bratislavskej lýry, Bratislavských Jazzových dní a Festivalu politickej piesne v Martine. Od roku 1984 bol dramaturgom redakcie zábavy Československej televízie - štúdio Bratislava, spolupracoval na výrobe televíznej hitparády Triangel, ktorá patrila medzi priekopníkov v produkcii pôvodných slovenských videoklipov. Medzi rokmi 19881990 bol hlavným dramaturgom v redakcii zábavy Československej televízie - štúdio Bratislava. 
Od roku 1992 je nezávislým televíznym producentom, produkoval relácie Čo dokáže ulica, Rhytmick, Život zvaný droga, Music klub a iné.
V roku 2013 bol zvolený za predsedu Asociácie organizácií spisovateľov Slovenska. Počas svojho pôsobenia v roku 2014 zorganizoval spolu s Ministerstvom kultúry a Literárnym informačným centrom – "Dni slovenskej literatúry". Vo funkcii pôsobil do roku 2015.
BASF

Spoločnosť BASF (pôvodne skratka z "Badische Anilin- &amp; Soda-Fabrik") je nemecký chemický koncern so sídlom v Ludwigshafene, ktorý patrí k najväčším na svete.
Vyrába priemyselné chemikálie pre stavebný, farmaceutický a automobilový priemysel, ale aj plasty, pesticídy a ponúka aj surovú ropu a zemný plyn. Portfólio skupiny BASF zahŕňa takmer 60 000 produktov. Spoločnosť BASF vyvíja nové technológie s potenciálom hľadania odpovedí na globálne problémy, ako sú zmeny klímy, potreba vyššej energetickej efektívnosti a vyššej mobility. V roku 2016 spoločnosť BASF zamestnávala okolo 114 000 zamestnancov a mala ročný obrat 58 miliárd eur. Značka BASF je registrovanou ochranou známkou. Akcie spoločnosti BASF sú obchodované na akciových trhoch vo Frankfurte (BAS), Londýne (BFA) i Zürichu (BAS).
Na Slovensku má spoločnosť zastúpenie od roku 1993. Odborníci BASF poskytujú poradenstvo nielen v oblasti spracovania produktov firmy BASF, ale aj na poli bezpečnosti, ochrany životného prostredia a úspor energie. Ku koncu roka 2016 mala spoločnosť BASF na Slovensku 189 zamestnancov a dosiahla obrat vo výške 153 miliónov eur.
Dejiny.
Firmu založili v Mannheime 6. apríla 1865 Friedrich Engelhorn (18211902), August Clemm (18371910) a Carl Clemm (18361899) ako fabriku na výrobu farbív.
V rokoch 19251945 bola spoločnosť súčasťou koncernu I. G. Farben, názov BASF AG nesie od roku 1973.
Bitka

Bitka môže byť:
Romanizácia (dejiny)

Romanizácia bolo pôsobenie vplyvu kultúry, jazyka a podobne jadra Rímskej ríše (resp. podliehanie tomuto vplyvu) na územiach, ktoré boli dobyté alebo pod vplyvom Rímskej ríše. Dochádzalo k nemu najmä v západnej polovici Rímskej ríše a v severozápadnej Európe, vo východnej polovici Rímskej ríše napríklad prevažoval vplyv gréckej kultúry. 
Romanizácia západnej polovice ríše.
Centrom romanizácie západnej polovice ríše boli mestá. V západných provinciách sa šírila latinčina, ktorá potláčala pôvodné barbarské jazyky a zároveň s ňou sa šírila i rímska kultúra a rímske náboženstvo. Romanizáciu šírili obyvatelia Itálie (vojaci, úradníci, obchodníci, remeselníci, kolonisti atď.).
Horné vrstvy spoločnosti väčšinou ochotne prijímali romanizáciu, pretože si chceli udržať svoje spoločenské postavenie, často dokonca považovali rímskych občanov za vzor. 
Nižšie spoločenské vrstvy boli ovplyvnené rímskym spôsobom života alebo službou v armáde.
Romanizácia barbarika.
Zakladaním mnohých táborov légií v Gálii a Germánii za vlády cisára Augusta sa začala šíriť romanizácia do barbarika. Tieto opevnené oporné body sa stali zárodkom miest. V barbariku tak vznikali predsunuté strážne postavenia. 
Tieto tábory zaisťovali bezpečnosť ríše, slúžili k ďalším výbojom, poprípade k likvidácii vzbúr Galov a Germánov. Pre zaopatrenie legionárov bolo potrebné vystavať zázemie, kde sa uplatňovalo najmä miestne obyvateľstvo nerímskeho pôvodu. Neskôr okolo táborov vznikli malé civilné sídliska.
Bitka pri Appomattoxe

Bitka pri Appomattoxe bola posledná bitka Americkej občianskej vojny. Odohrala sa 9. apríla 1865. Generál Lee (Konfederácia) kapituloval pred generálom Grantom (Únia).
Prvé boje začali už 8. apríla pri vlakovej stanici pri Appomattoxe vo Virgínii, kedy Únia prepadla a spálila konfederačné vlaky so zásobami čakajúce na príchod armády. Prenasledovaný generál Lee plánoval dostať sa do Lynchburgu pre ďalšie zásoby, v ceste mu však bránila kavaléria Únie. Za úsvitu Konfederácia začala útok proti kavalérii, ktorej cez noc prišiel na pomoc XXIV. zbor. Podľa priebehu bojov neostala Konfederácii iná možnosť ako vzdať sa presile.
Porúrie

Porúrie () je husto obývaná oblasť v Severnom Porýní-Vestfálsku, ktorá sa skladá z veľkého počtu pôvodne priemyselných miest. Oblasť je približne ohraničená riekami Ruhr na juhu, Rýn na západe a Lippe na severe. Žije tu asi 5,3 miliónov obyvateľov. Je to jadrová oblasť rýnsko-ruhrskej konurbácie, kde žije vyše 12 miliónov obyvateľov.
Jazyková poznámka.
V slovenčine je síce predpísaný poslovenčený tvar Porúrie, ale ako meno príslušnej rieky je predpísaný pôvodný tvar Ruhr (a nie poslovenčený tvar *Rúr). 
Charakteristika.
Smerom od západu na východ región obsahuje mestá Duisburg, Oberhausen, Bottrop, Mülheim an der Ruhr, Essen, Gelsenkirchen, Bochum, Herne, Hamm, Hagen a Dortmund. Okrem toho niekoľko viac „poľnohospodárskych“ okresov Wesel, Recklinghausen, Unna a Ennepe-Ruhr. Tieto okresy spolu zrástli na rozsiahly komplex priemyselne využitej krajiny, obývanej 5,3 miliónmi obyvateľov, čím tvoria piatu najväčšiu metropolitnú oblasť v Európe po Moskve, Veľkom Londýne, Veľkom Madride a Paríži.
Robert Edward Lee

Robert Edward Lee (* 19. január 1807, Stratford Hall, Virgínia, USA – † 12. október 1870, Lexington, Virgínia, USA) bol americký generál, ktorý sa vyznamenal počas americkej výpravy proti Mexiku a najmä ako veliteľ konfederačných vojsk v Americkej občianskej vojne. Je považovaný za jedného z najlepších vojvodcov 19. storočia a majstra obranných a ústupových bojov.
Narodil sa v Severnej Virgínii, po vypuknutí americkej občianskej vojny mu prezident Abraham Lincoln ponúkol funkciu vrchného veliteľa Únie, Lee však zostal verný Severnej Virgínii, ktorá sa pridala ku Konfederácii. Po dlhú dobu aktívnymi výpadmi udržoval v šachu silnejšie severoamerické vojská, v bitke pri Chancellorsville už siahal po cieli svojich snáh: zničení Potomackej armády a víťazstve Konfederácie. Severanom sa však podarilo kvôli smrti generála Jacksona a následnému zmätku včas ustúpiť. V bitke pri Gettysburgu v júli 1863 bol Lee porazený a jeho elitné jednotky utrpeli strašné straty. Po zvyšok vojny vytrvalo vzdoroval zničujúcej presile severoamerických vojsk, ktorým opakovane spôsoboval značné straty, avšak bol postupne zatlačovaný a nakoniec so svojou vyčerpanou armádou kapituloval pri Appomattoxe.
Bitka pri Chancellorsville

Bitka pri Chancellorsville, známa aj ako Leeho perfektná bitka, predstavovala významné víťazstvo konfederačných vojsk nad vojskom Únie a patrí ku klenotom vojenskej stratégie.
Generáli Jackson a Lee majstrovsky využili blufovanie a skryté presuny na oklamanie nepriateľa a v jednej chvíli siahali po možnosti obkľúčiť a úplne zničiť celú, dvakrát silnejšiu armádu generála Hookra. Pravdepodobne len smrteľné zranenie Jacksona a likvidácia celého jeho štábu (jeho muži si ich v nočnom boji pomýlili s nepriateľskou jazdou) zachránila hlavnú armádu Únie pred skazou. Vďaka tomu nebolo nakoniec víťazstvo Konfederácie ani zďaleka také úplné, aké malo byť. Konfederačná armáda utrpela síce menšie, ale citeľnejšie straty, čo minimálne dočasne vynahradil fakt, že pripravila nepriateľa o veľkú časť proviantu a diel. Avšak hlavná severanská armáda unikla a smrť Jacksona, považovaného za najlepšieho poľného taktika Konfederácie a nenahraditeľnú pravú ruku generála Lee, predstavovala katastrofu, z ktorej sa južanské vojská nikdy úplne nespamätali.
Aaron Klug

Aaron Klug (* 11. august 1926, Želva, Litva – † 20. november 2018, Cambridge, Spojené kráľovstvo) bol britský biochemik juhoafrického pôvodu, držiteľ Nobelovej ceny za chémiu za rok 1982.
Sekundárne zdroje udávajú miesto narodenia Johannesburg v JAR, ale podľa vlastných autobiografických zdrojov sa narodil v Želve, a až vo veku jeho dvoch rokov sa rodina presťahovala Juhoafrickej republiky, kde neskôr vyrastal. Študoval na University of the Witwatersrand v Johannesburgu a na univerzite v Kapskom meste.
Bol profesorom molekulárnej biológie na Univerzite v Cambridgei. S manželkou, choreografkou Liebe Bobrow, mal dvoch synov.
V roku 1982 získal Nobelovu cenu za chémiu za vývoj kryštalografického elektrónového mikroskopu a výskum štruktúr biologicky dôležitých komplexov Nukleová kyselina-proteín.
Slnečná pec

Slnečná pec alebo solárna pec je druh pece napájanej energiou slnečných lúčov. Má sférický tvar pokrytý zrkadlami sústreďujúcimi lúče v ohnisku na malej ploche. Lúče dopadajúce na sústreďujúcu časť sú smerované zo skupín rovných zrkadiel stojacich oproti sférickej časti a pomocou nich je riadený výkon pece. Teplota v ohnisku môže dosahovať 3 000 °C (5 430 °F). Vďaka tak vysokej teplote môže byť využívaná na tavenie ocele, generovania elektrického prúdu alebo na produkciu vodíkového paliva. Vzhľadom na veľkú závislosť od podmienok počasia má malé praktické využitie. Do súčasnej doby bola najväčšia slnečná pec postavená v južnom Francúzku v horskej obci Odeillo v Pyrenejách.
Slnečná pec v Odeillo

Slnečná pec v Odeillo je prvá a zároveň aj najväčšia slnečná pec na svete. Nachádza sa vo francúzskych Pyrenejách v Odeillo v nadmorskej výške Do prevádzky bola uvedená v roku 1969 zásluhou francúzskeho vedca Dr. Felixa Trombeho.
Popis.
Celý komplex tvorí parabolické zrkadlo s plochou , ktoré je pripevnené na vysokej kancelárskej a laboratórnej budove. Na stráni oproti je rozostavených 63 heliostatov s celkovou plochou , odrážajúcich lúče rovnobežne na parabolu. Výsledná sila svitu sa koncentruje v ohnisku (ohnisková vzdialenosť ) v malej vežovitej budove stojacej pred zrkadlom, vo vlastnej slnečnej peci. Samotné parabolické zrkadlo je zostavené z približne 9 500 štvorcových segmentov so stranou a každé z primárnych zrkadiel z ďalších 180 štvorcových segmentov rovnakého rozmeru. Ohnisko má plochu , čo udáva plošnú koncentráciu slnečného žiarenia s faktorom 37 700. V skutočnosti ale dochádza ku stratám spôsobeným rozptylom a absorpciou. Skutočná koncentrácia slnečného žiarenia je preto iba okolo 20 000. Pri bežnom slnečnom žiarení je do ohniska pece sústredených asi 1 100 kW.
Pretože je tento druh slnečných pecí zmysluplný iba v oblastiach s viac ako 2 400 hodinami slnečného svitu, slúži komplex v Odeillo výhradne na vedecké účely inštitútu CNRS (Centre national de la recherche scientifique). Vďaka priaznivým klimatickým podmienkam je možné pec používať viac ako 200 dní v roku na skúmanie správania sa látok pri extrémnom zahriatí a rôznym experimentom. Slúži najmä na účely vedeckého výskumu materiálov, vákuovému taveniu špeciálnych zliatin a najrôznejším pokusom v oblasti skúšok materiálov. Tieto poznatky sú neskôr uplatňované mimo iného pri návrhu nových technológií pre vesmírny výskum. Pec je schopná dosahovať maximálne teploty okolo 3 800°C, čo predstavuje absolútne maximum v metalurgii. V priebehu tavenia nie je materiál znečisťovaný prímesami, ako sa to deje pri väčšine ostatných taviacich postupoch.
Slnečný varič

Slnečný varič je zariadenie využívajúce slnečné žiarenie ako zdroj energie. Pretože nevyžaduje nijaké palivá ani náklady na prevádzku, je propagovaný humanitárnymi organizáciami v snahe zabrániť rýchlemu odlesňovaniu a vzniku púští. Slnečné variče sú tiež niekedy používané na pobytoch v prírode, najmä v situáciách nedostatku paliva alebo v prostredí s vysokým stupňom ohrozenia požiarom.
Krevety

Krevety môže byť:
Kyslíkatá kyselina

Kyslíkatá kyselina alebo oxokyselina je kyselina tvorená vodíkom, kyslíkom a ďalším centrálnym kyselinotvorným prvkom (N, S, P, ...). Všeobecný vzorec je HaZbOc, kde Z je kyselinotvorný prvok, a koeficienty "a", "b", "c" nadobúdajú bežne hodnoty "a" od 1 do 4, "b" od 1 do 2, "c" od 1 do 7 (existujú aj vyššie čísla, ale tie nie sú také bežné). Označujú sa ako kyslíkaté kyseliny kvôli prítomnosti kyslíka v ich chemickej štruktúre, na rozdiel od anorganických kyselín bez kyslíka (bezkyslíkatých kyselín, napr. halogénovodíkových alebo sulfánu).
Medzi oxokyseliny patria kyselina sírová (H2SO4), kyselina siričitá (H2SO3), kyselina dusičná (HNO3), kyselina dusitá (HNO2), kyselina trihydrogénfosforečná (H3PO4), kyselina chlórna (HClO), kyselina chloritá (HClO2), kyselina chlorečná (HClO3), kyselina chloristá (HClO4), kyselina trihydrogénboritá (H3BO3) a mnohé iné.
Príprava oxokyselín.
Oxokyseliny sa pripravujú reakciou vody a kyselinotvorného alebo amfotérneho oxidu:
Pripravovať sa môžu aj "vytlačením" zo soli silnejšou kyselinou (a následnou destiláciou):
Počas Berzeliovej dualistickej teórie sa uprednostňovali adičné vzorce, kde sa oxokyseliny považovali, za hydráty oxidov:
Tieto vzorce však nezodpovedajú skutočnej štruktúre oxokyselín, preto sa v súčasnosti používajú vzorce už uvedeného tvaru.
Deriváty oxokyselín.
Poznáme viacero derivátov: oxokatióny, oxoanióny a soli. Oxokatióny vznikajú odčlenením OH- skupiny (napríklad nitrónium, NO2+, ktoré vzniká z kyseliny dusičnej, HNO3), oxoanióny vznikajú odštiepením H+ (napríklad hydrogénsíran, HSO4-, ktorý vzniká z kyseliny sírovej, H2SO4) a soli vznikajú nahradením vodíka za kovový prvok (napríklad chlorečnan draselný, KClO3, ktorý vzniká z kyseliny chlorečnej, HClO3).
Municipálne mesto

Municipálne mesto alebo municipiálne mesto môže byť:
Municípium alebo zriedkavejšie municip(i)álne mesto môže byť:
Municípium bola v Uhorsku a potom v Maďarsku do roku 1950 župa, municipálne mesto a iná územná jednotka s obdobným postavením, pozri municípium (Uhorsko)
Municipálne mesto (Uhorsko)

Municipálne mesto (iné názvy: municipiálne mesto, mesto s municip(i)álnym právom, mesto s municip(i)álnou správou, mesto s municip(i)álnou právomocou; maď. "törvényhatósági jogú város" – "mesto s municipálnym právom" alebo "törvényhatósági joggal felruházott város" – "mesto obdarené municipálnym právom"; nem. "Stadt mit Munizipium" – "mesto s municípiom") bolo v rokoch 1870 – 1918 v Uhorsku, 1918 – 1950 v Maďarsku a 1918 – 1922 prechodne v slovenskej časti Česko-Slovenska samosprávne mesto s právomocou župy, nepodliehajúce župe a podliehajúce priamo ministerstvu vnútra. 
Municipálne mestá fakticky nahradili slobodné kráľovské mestá. 
Na Slovensku boli municipálnym mestom v rokoch 1870 – 1876 Gelnica a potom v rokoch 1886 – 1922 Bratislava, Košice, Komárno a Banská Štiavnica (spolu s Banskou Belou).
Municipálne mestá patrili medzi tzv. municípiá (maď. törvényhatóságok). Municípiá boli v Uhorsku jednotky na úrovni župy – teda municipálne mestá, samotné župy a niektoré ďalšie zvláštne samosprávne obvody. 
Municipálne mestá vykonávali samosprávu, sprostredkúvali štátnu administratívu, vydávali štatúty a predkladali politické petície. Na čele mesta stál (hlavný) župan – zástupca vlády. Administratívu viedol mešťanosta predsedajúci mestskej rade, ktorá bola výkonným orgánom municipálneho výboru a spravovala ekonomiku. Municipálny výbor bol spolovice volený, spolovice tvorený najbohatšími mešťanmi; volil časť mestských úradníkov.
Dejiny.
Municipálne mestá boli vytvorené zákonnými článkami XLII/1870 ako ďalšia kategória municípia popri slobodných kráľovských mestách. Od roku 1870 bolo municipálnymi mestami 20 miest (z toho na Slovensku len Gelnica), v roku 1873 pribudlo 5 ďalších (z toho na Slovensku žiadne). 
Zákonným článkom XX/1876 (účinným k 1.1. 1877) 28 z dovtedajších slobodných kráľovských miest a 19 z dovtedajších municipálnych miest prestalo byť municípiami a bolo zmenených na tzv. mestá so zriadeným magistrátom (teda boli podriadené župám a klesli akoby na úroveň okresu). Presnejšie:&lt;br&gt;
Z dovtedajších 47 slobodných kráľovských miest:
Z dovtedajších 25 municipálnych miest:
Zákonným článkom XXI/1886 boli slobodné kráľovské mestá, ktoré ostali z roku 1876, zrušené (ostali len ako formálny titul) a zaradené medzi municipálne mestá. Okrem toho bola Budapešť ako hlavné mesto preradená do zvláštnej kategórie. Celkovo teda od roku 1886 existovali v Uhorsku (bez Chorvátska-Slavónska) tieto municipálne mestá: Arad, Baja, Banská Štiavnica (a Banská Belá), Bratislava, Debrecín, Győr (Ráb), Hódmezővásárhely, Kecskemét, Kluž, Komárno, Košice, Nový Sad, Oradea (Veľký Varadín), Pančevo, Pécs (Päťkostolie), Šopron, Subotica, Satu Mare, Segedín, Sombor, Székesfehérvár (Stoličný Belehrad), Târgu Mureş, Temešvár, Vršac. V roku 1907 pribudol ešte Miškovec.
Ďalšie zmeny nastali na území Maďarska až v 20. rokoch 20. storočia. Na území Slovenska boli municipálne mestá s účinnosťou od 1.1.1923 zrušené.
Porýnie

Porýnie () je nepresne vymedzený názov oblasti Nemecka po oboch brehoch stredného a dolného Rýna. 
Po kolapse francúzskeho kráľovstva v dôsledku revolúcie bolo ako nemecky hovoriaci región na dolnom a strednom toku rieky anektované pruským cisárstvom. Po prvej svetovej vojne bola jeho západná časť na základe Versailleskej zmluvy okupovaná dohodovými vojskami a bola tu vytvorená demilitarizovaná zóna. Nemecká armáda ju znovu obsadila až v roku 1936.
Južná a východná časť je predovšetkým kopcovitá s pohoriami (Westerwald, Hunsrück, Taunus a Eifel), ktoré pretínajú údolie riek Rýn a Mosela. Na severe sa nachádza údolie rieky Ruhr.
Medzi najväčšie mestá v oblasti patria Aachen, Bonn, Kolín nad Rýnom, Duisburg, Essen, Düsseldorf, Koblenz, Krefeld, Leverkusen, Ludwigshafen am Rhein, Mainz, Mannheim, Mönchengladbach, Wiesbaden a Wuppertal.
Spolu so severnou časťou Talianska je Porýnie oblasť s najväčším znečistením vzduchu v Európe.
Venera-1

Venera-1 (Венера-1) bola prvá planetárna sonda vyslaná ľudstvom do vesmíru. Vyštartovala 12. februára 1961 o 00:34:36 UTC. Bola súčasťou projektu Venera. Dodatočne dostala označenie COSPAR 1961-003A. Sondu do vesmíru vyniesla raketa Molnija. Venera-1 neuspela, prestala vysielať ešte pred príletom k cieľovej planéte Venuši.
Výbava.
Venera 1 vážila 643,5 kg, mala valcovitý tvar s maximálnym priemerom 1,05 m s celkovou výškou 2,035 m. Bola natlakovaná na 1,2 atmosféry suchým dusíkom s vnútornou ventiláciou na rozvádzanie tepla. Dva solárne panely boli zložene z magnetického disku a nádob na striebro-zinkové batérie. 2-metrová parabolická sieťová anténa bola navrhnutá na prenášanie krátkovlnných signálov počas blízkozemskej časti misie. Polosmerné krížové antény umiestnené na solárnych paneloch zabezpečovali rutinnú telemetriu a diaľkovo ovládaný kontakt so Zemou počas misie pomocou kruhovo-polarizovaného decimetrového rádiového prstenca.
Sonda bola vybavená vedeckými prístrojmi vrátane magnetometra umiestneného na strane antény, dvoma iónovými pascami na meranie slnečného vetra, detektora mikrometeoritov, Geiger-Müllerovovým počítačom a sodíkovým scintilačným detektorom na meranie kozmickej radiácie. Telo sondy obsahovalo motor KDU-414 na korekcie kurzu. Kontrolu teploty zabezpečovali termálne uzávery.
Vypustenie.
Sovietski vedci vypustili Veneru 1 v dvoch krokoch. Prvým bolo umiestnenie 7-tonového Sputnika 8 na zemskú parkovaciu orbitu s odpaľovacím zariadením Molnija. Z obežnej dráhy 229 × 282 km bola automatická medziplanetárna stanica vypustená smerom k Venuši s pomocou štyroch stupňových motorov. Toto bola prvá demonštrácia vysokej manévrovateľnosti pri vypustení z obežnej dráhy. 11D33 motor bol prvým stupňovo spaľovacím cyklickým raketovým motorom na svete a tiež prvým použitím prídavného motoru na tekuté palivo v beztiažovom stave na svete.
Prieskum.
Boli vedené tri úspešné telemetrické komunikácie zamerané na zber dát o slnečnom vetre a kozmickom žiarení v blízkosti Zeme, v zemskej magnetosfére a 19. februára vo vzdialenosti 1 900 000 km. Po objavení slnečného vetra Lunou 2, Venera 1 overila prítomnosť rovnomerného rozloženia plazmy v hlbokom vesmíre. Ďalšie naplánované telemetrické spojenie o sedem dní neskôr zlyhalo. 19. a 20. mája preletela Venera 1 okolo Venuše vo vzdialenosti 100 000 km a vstúpila na heliocentrickú obežnú dráhu. S pomocou britského rádioteleskopu v Jodrell Bank mohol byť v júni zachytený slabý signál od Venery 1. Sovietski vedci boli presvedčení, že Venera 1 zlyhala z dôvodu prehriatia senzorov zameraných na Slnko.
Venera 1 bola dôležitým míľnikom v dizajne vesmírnych sond, bola prvou modernou planetárnou sondou. Počas väčšiny svojho letu sa stabilizovane otáčala. Bola prvou sondou, ktorá mala možnosť upravovania kurzu počas letu pomocou 3-osových stabilizátorov, ktoré boli fixované na Slnko a hviezdu Canopus. Ak by sa dostala k Venuši, zapojili by sa ďalšie stabilizátory fixované na Slnko a Zem, a prvýkrát by sa použila parabolická anténa na prenos dát.
Lastovičkovité

Lastovičkovité ("Hirundinidae") sú čeľaď vtákov radu vrabcotvaré ("Passeriformes"). Väčšina rodov z tejto čeľade má slovenské rodové meno lastovička (ich zoznam pozri v článku lastovička).
Sú to drobné hmyzožravé spevavce. Na guľatej hlave je charakteristický krátky, hlboko rozoklaný zobák, prispôsobený k lovu hmyzu počas letu. Krídla majú dlhé, štíhle a zahrotené, s deviatimi letkami. Nohy sú krátke a slabé, členovia tejto čeľade sa po zemi pohybujú len výnimočne. Chvost je obyčajne vidlicovitý. Sfarbenie je u väčšiny druhov zhora tmavé až tmavo lesklé, zospodu je telo biele. Sfarbenie samcov a samíc sa vzájomne nelíši. Väčšina druhov si lepí hniezda z hliny, prilepenej k pevnému podkladu. Niekoľko druhov hniezdi v podzemných norách.
Táto čeľaď je rozšírená takmer vo všetkých teplejších oblastiach sveta, chýba len na Novom Zélande a v časti Oceánie. Tam, kde je v zimnom období nedostatok hmyzu, sú sťahovavé.
Henrich I. (Luxembursko)

Henrich I. Luxemburský, nem. Heinrich von Luxemburg, franc. Henri de Luxembourg (* 16. apríl 1955, Betzdorf, Luxembursko) je luxemburský veľkovojvoda. Je šiestym luxemburským panovníkom z Nasavsko-weilburskej dynastie. Jeho plný titul znie "J.V. veľkovojvoda z Luxemburgu, vojvoda z Nasavy, princ Bourbonsko-parmský, knieža zo Saynu, Königsteinu, Katzenelnbogenu a Diezu, kastelán z Hammersteinu, slobodný pán z Mahlbergu, Wiesbadenu, Idsteinu, Merenbergu, Limburgu a Eppsteinu".
Heliocentrická dráha

Heliocentrická dráha alebo cirkumsolárna dráha je obežná dráha okolo Slnka. V našej Slnečnej sústave majú všetky planéty, kométy a asteroidy takúto obežnú dráhu, ako aj umelé družice a vesmírny odpad. Mesiac, napríklad, nemá heliocentrickú obežnú dráhu, pretože obieha okolo Zeme. Vnútorná heliocentrická dráha je obežná dráha vnútri obežnej dráhy Zeme, takúto má napríklad Venuša. Vonkajšia heliocentrická dráha je obežná dráha mimo obežnej dráhy Zeme, takúto má napríklad Mars.
Predpona "helio-" je odvodená zo starovekého gréckeho slova "helios" čo znamená "Slnko", tiež Helios ako zosobnenie Slnka v gréckej mytológii.
Historické centrum Bratislavy

Historické centrum Bratislavy alebo historické jadro Bratislavy je (nie presne vymedzené) označenie pre historickú časť Bratislavy v jej strede v mestskej časti Staré Mesto. Spravidla zahŕňa aspoň Bratislavský hrad, Podhradie a tzv. vnútorné mesto. Hrad je niekedy vylúčený alebo naopak do historického centra sa zahŕňa aj bezprostredné okolie týchto častí (napr. dunajské nábrežie, historické predmestia), pokiaľ sú charakterizované historickou zástavbou. Na území historického centra bola v roku 1954 vyhlásená mestská pamiatková rezervácia.
Podrobnosti pozri v článkoch: Bratislavský hrad, Podhradie (Bratislava), Vnútorné mesto a Mestská pamiatková rezervácia Bratislava.
Ján Selvek

Ján Selvek (* 31. máj 1941, Poprad) je bývalý hokejový obranca a tréner, naposledy pôsobiaci v klube HC Košice. 
S hokejom začínal v rodnom Poprade. Po vojne v tíme VTJ Litoměřice sa upísal tímu VSŽ Košice, kde pôsobil 6 sezón, istý čas aj ako kapitán. Hráčsku kariéru ukončil v Prešove.
Trénovať začal v Košiciach v mládežníckych kategóriách. V sezónach 1978 - 1981 pôsobil ako asistent trénera Nitku pri A-tíme Košíc. V sezóne 1981/1982 bol prvým trénerom VSŽ Košice. Potom trénoval v Dubnici, Liptovskom Mikuláši. V rokoch 1985 - 1987 opäť na 
striedačke Košíc, s ktorými získal Majstrovský titul. V kariére nasledovali Vítkovice, Dubnica a opäť návrat do Košíc. Potom 
trénoval talianske Cavalese a slovenské Michalovce. V rokoch 1993 - 1996 hlavný tréner HC Košice, kde získal svoj druhý titul v Košiciach, a zároveň asistent reprezentačného trénera Šuplera.
Zúčastnil sa Majstrovstiev sveta skupiny C 1994, Majstrovstiev sveta skupiny B 1995 a Majstrovstiev sveta skupiny A 1996. Trénoval rodný Poprad a v roku 1999 získal svoj tretí titul s HC Košice. Kariéru ukončil v roku 2006 ako hlavný tréner klubu, v ktorom prežil väčšinu svojej kariéry HC Košice
Martin Marinčin

Martin Marinčin (* 18. február 1992, Košice) je slovenský hokejový obranca aktuálne pôsobiaci v tíme HC Oceláři Třinec v Českej extralige. 
Klubový hokej.
Martin Marinčin je odchovancom košického hokeja. V roku 2010 ho draftoval v druhom kole z celkového 46. miesta klub NHL – Edmonton Oilers. V rovnakom roku bol z celkového piateho miesta draftovaný do KHL klubom Avtomobilist Jekaterinburg a stal sa aj jednotkou vstupného draftu CHL, keď si ho vybral klub Prince George Cougars. Sezónu 2010/2011 strávil v tíme Prince George Cougars v juniorskej WHL, kde bol so ziskom 56 bodov (14 gólov a 42 asistencií) v 67 zápasoch ôsmym najproduktívnejším obrancom súťaže. Jeden zápas odohral aj v tíme Oklahoma City Barons v AHL. V apríli 2011 podpísal s tímom Edmonton Oilers nováčikovskú zmluvu na tri roky. Sezónu 2011/2012 začal v drese Prince George Cougars, no po 30 odohraných zápasoch (4+13) bol vymenený do tímu Regina Pats, kde odohral vrátane play-off 33 zápasov v ktorých zaznamenal 25 bodov (9+16). Sezónu dohral v tíme Oklahoma City Barons, kde strávil aj nasledujúci ročník. V sezóne 2013/2014 odohral v drese Edmontonu Oilers "5. decembra 2013" svoj prvý zápas v NHL. V prvom tíme Oilers odohral v tejto sezóne 44 zápasov, v ktorých získal 6 bodov, na farme v Oklahome nastúpil na 24 zápasov so ziskom siedmych bodov. Začiatok sezóny 2014/2015 odohral v Oklahome, no väčšinu zápasov odohral v NHL, kde odohral 41 duelov, strelil gól a pridal štyri asistencie. Pred sezónou 2015/2016 bol vymenený do tímu Toronta Maple Leafs, s ktorým podpísal ročnú zmluvu. V Toronte pôsobil až do roku 2021, v ktorom prestúpil do českého klubu HC Oceláři Třinec.
Reprezentácia.
V slovenskej reprezentácii odohral zápasy za hráčov do 18 a do 20 rokov. V seniorskej reprezentácii sa prvýkrát predstavil v roku 2014 na Zimných olympijských hrách v Soči. Slovensko tiež reprezentoval aj na Majstrovstvách sveta 2014 v Bielorusku a Olympijských hrách 2022 v Pekingu.
Biliard

Biliard (nesprávny názov "gulečník") je športová hra, pri ktorej sa špeciálnou palicou (tzv. biliardová palica alebo tágo) odrážajú špeciálne gule (tzv. biliardové gule) na špeciálnom stole potiahnutom zeleným plátnom (tzv. biliardový stôl alebo "biliard"). Hra nevyžaduje rozsiahly pohyb, ale veľkú zručnosť, ohybnosť a presnosť; pestuje sebakontrolu, obrazotvornosť a húževnatosť.
V Spojenom kráľovstve sa slovom "biliard" dnes označuje iba anglický biliard, v Spojených štátoch niekedy len istá skupina biliardových hier.
Základné druhy biliardu.
Existuje asi 35 druhov biliardu, z ktorých základné sú tieto:
Dionatan do Nascimento Teixeira

Dionatan do Nascimento Teixeira (* 24. júl 1992, Londrina, Brazília – † 5. november 2017, Londrina, Brazília ) bol slovenský futbalista brazílskeho pôvodu.
V Corgoň lige debutoval dňa 18. apríla 2009 v 25. kole sezóny 2008/09 vo veku 16 rokov a 268 dní v zápase proti MFK Dubnica, v ktorom hral od 78. minúty. Stal sa tak najmladším legionárom v Corgoň lige.
V marci 2009 sa oňho zaujímal anglický premierleagový klub Newcastle United, no klub ho napokon nepredal. V marci 2014 trénoval s Readingom a Stoke City, s ktorými napokon v júni podpísal kontrakt na tri roky.
Jozef Haraščák

Jozef Haraščák (* 10. február 1993) je slovenský futbalista, ktorý je členom širšieho kádra slovenskej reprezentácie do 16 rokov.
V súčasnosti je na skúške v talianskom klube Udinese Calcio.
Bitka pri Bachmači

Bitka pri Bachmači bola bitka prvej svetovej vojny. Boje česko-slovenských légií (Česko-Slovensko ešte neexistovalo) proti nemeckej presile sa uskutočnili 8. – 13. marca 1918 pri dnešnom ukrajinskom meste Bachmač.
V bitke padlo 145 legionárov, 210 bolo zranených a 41 nezvestných. Nemecké straty sa pohybovali okolo 300 mŕtvych a niekoľko stoviek zranených.
Bitky sa zúčastnili legionári 6. pluku spoločne s oddielmi boľševikov.
Bitka pri Balaklave

Bitka pri Balaklave bola jedna z kľúčových bitiek Krymskej vojny. Odohrala sa 25. októbra 1854 pri Balaklave (vtedy na mieste bývalej dediny Kadikoj, dnes mestskej časti Balaklavy) medzi spojenými vojskami Spojeného kráľovstva, Francúzska a Osmanskej ríše na jednej strane a vojskom Ruskej ríše na strane druhej.
Bitka prebehla v rámci prvého z dvoch ruských pokusov preraziť obliehanie Sevastopoľu a skončila nerozhodne.
Útok britskej ľahkej jazdy.
V bitke dostala britská ľahká jazda sporný rozkaz zaútočiť na postavenie ruského delostrelectva. Po prejazde „Údolím smrti“ sa Britom podarilo Rusov z postavenia vytlačiť, ale po obrovských stratách sa museli s francúzskou pomocou stiahnuť späť. Takmer 250 mužov jazdy zo 673 bolo zabitých alebo zranených. Dôvodom útoku bola dezinterpretácia rozkazu, ktorý bol pôvodne vydaný nie na obsadenie postavenia ruského delostrelectva, ale na zabránenie ukoristenia vlastných diel Rusmi.
Bitka o Bougainville

Bitka o Bougainville (1943-1945) bola bitka o ostrov Bougainville medzi jednotkami západných Spojencov a cisárskym Japonskom, súčasť neskorej fázy operácie Cartwheel. Snaha Spojencov získať späť ostrov spadajúci pod správu Austrálie bola až sekundárnym účelom operácie, hlavným cieľom bolo vybudovať tu vojenskú a leteckú základňu, ktorá by neutralizovala japonské letisko v Rabaule, poskytla námorníctvu a pozemným silám podporu v prenikaní do priľahlého japonského teritória a pomohla zablokovať prísun materiálu a posíl na Novú Guineu a Šalamúnove ostrovy. 
Bitku zahájilo vylodenie Spojencov 1. novembra 1943 pri myse Torokina. Vzhľadom k pomeru síl neboli šance Japoncov na úspešnú obranu veľmi reálne, fakticky bitku rozhodli prvé dva dni bojov, zahŕňajúce jednak úspešné vylodenie, jednak relatívne malú, ale strategicky významnú bitku v Zátoke cisárovnej Augusty, v ktorej stroskotal pokus japonského námorníctva o útok na vyloďovací priestor. 
Bitka však trvala ďalej, najmä v priestoroch tropického pralesa, ktorý pokrýval väčšinu ostrova a v ktorom našiel útočisko zvyšok japonskej posádky, odrezanej od zásobovania i posíl. Japonské námorníctvo sa ju ešte pokúšalo zásobovať pomocou tzv. Tokijských expresov, avšak túto taktiku opustilo po rozbití posledného z nich v bitke pri myse svätého Juraja. Japonské sily na ostrove kapitulovali 21. augusta 1945.
Tokijský expres

Tokijský expres bola taktika používaná Japoncami počas druhej svetovej vojny v Pacifiku. Išlo o nasadenie rýchlych bojových lodí, väčšinou torpédoborcov, na dopravu osôb a nákladu. Meno získala kvôli pravidelnosti zásobovacích misií. Sami Japonci ju nazývali krysie transporty (鼠輸送 "nezumi jusó"), lebo sa konali v noci.
Bola používaná pri Šalamúnových ostrovoch a Novej Guinei, pretože tu mali spojenci prevahu vo vzdušnom priestore a štandardné pomalé konvoje mali kvôli náletom vysoké straty. Tokijské expresy mali za úlohu za tmy priplávať, vylodiť osoby a zásoby a pred svitaním odplávať do bezpečnej vzdialenosti.
Prvý "Tokijský Express" priplával 18. augusta 1942 ku Guadalcanalu pod velením kontraadmirála Raizó Tanaku. Posledný veľký "Tokijský Express" bol úplne zničený 25. novembra 1943 v bitke pri myse svätého Juraja.
Koorbitálny mesiac

Koorbitálny mesiac je prirodzený satelit, ktorý sa pohybuje v rovnakej alebo veľmi podobnej vzdialenosti od rodičovskej planéty ako nejaký ďalší mesiac. V Slnečnej sústave je jedine systém Saturna známy koorbitálnymi mesiacmi, má ich tri skupiny.
Dve z týchto skupín trojánskych satelitov sú výnimočné v tom, že obiehajú viac okolo planéty ako okolo Slnka (je známych niekoľko tisíc trojánskych asteroidov). V trojánskej konfigurácii, jeden alebo viac objektov obieha okolo stabilného libračného bodu, 60° za alebo pred masívnejším satelitom. Masívny satelit nie je zreteľne ovplyvnený menšími Trojánmi. Saturnov mesiac Tethys má dva trojánske mesiace, Telesto a Calypso, podobne ako Dione, ktorý má Helene a Polydeuces.
Výnimočnými Saturnovými mesiacmi sú Janus a Epimetheus, ktoré sú skutočne koorbitálne a nie sú Trojanmi. Janus je masívnejší ako Epimetheus, ale iba o faktor štyri, čo znamená, že oba tieto mesiace na seba značne vplývajú. V tomto prípade oba mesiace oscilujú na svojich obežných dráhach.
Obežné vzťahy medzi Janusom a Epimetheusom.
Janus a Epimetheus sú koorbitálne: Janusov stredný obežný polomer je iba o 50 km kratší ako Epimetheusov. Je to menej ako jeho priemer. Kvôli blízkym obežným dráham sa mesiace pohybujú rýchlejšie, čoho dôsledkom je približovanie jedného k druhému, z čoho sa zdá, že časom musí dôjsť ku kolízii. Ale ako vnútorný mesiac dobieha vonkajší, ich vzájomná gravitačná príťažlivosť zrýchli hybnosť vnútorného mesiaca, tým sa dostane na vyššiu obežnú dráhu, čoho výsledkom je spomalenie tohto mesiaca. V rovnakom čase vonkajší mesiac hybnosť stráca, čím „padá“ na nižšiu obežnú dráhu. Takýmto spôsobom si mesiace vymenia obežné dráhy a celý cyklus začína odznova. Najkratšia vzdialenosť na akú sa k sebe v minulosti priblížili bola približne . Takáto výmena prebieha približne každé štyri roky, posledná nastala 21. januára 2006, ďalšia bude v roku 2010. V tom čase sa Janusom obežný polomer zvýši o ~ zatiaľ čo Epimetheusov zníži o ~. Janusova obežná dráha je narušená menej pretože je 4-krát väčší ako Epimetheus. Z dnešných poznatkov ide o jedinečnú výmenu v Slnečnej sústave. Obežné vzťahy medzi Janusom a Epimetheusom môžu byť chápané z hľadiska problému troch telies, v tomto prípade dva mesiace (tretím je Saturn), sú podobné veľkosťou. ďalšie príklady problému troch telies zahŕňajú libračné body, trojánské asteroidy, trojánské satelity a potenciálne ďalšie objekty s podobnými obežnými dráhami.
Bitka pri Custoze (1848)

Bitka pri Custoze (júl 1848) bola súčasťou talianskej revolúcie za oslobodenie a zjednotenie. Bojoval v nej sardínsky kráľ Karol Albert proti Rakúskemu cisárstvu. Vyhralo Rakúsko vedené maršalom Radeckým.
Bitka pri jazere Durbe

Bitka pri jazere Durbe sa odohrala pri jazere Durbe 13. júla 1260. Vojsko litovského kmeňa Žemajtov v nej porazilo spojené sily Rádu nemeckých rytierov a Livónskeho rádu.
Priebeh bitky.
Kurši a Estónci, ktorých do livónskeho vojska násilne naverbovali, v priebehu boja zaútočili na vlastné tylo, čo bolo nakoniec príčinou porážky rytierov.
Dôsledky bitky.
Dôsledkom tohto víťazstva bolo nové povstanie Prusov a Litovcov proti rytierom. Nemecké oddiely boli vyhnané z Žemajtska. Proti rytierom povstali Zemgalovia, Kurši a na ostrove Saaremaa povstali Estónci. Proti Rádu nemeckých rytierov vypuklo povstanie Prusov a západných Litovčanov, ktoré trvalo 14 rokov.
Prescott

Prescott je americké mesto v štáte Arizona. V súčasnosti v meste žije 41 528 obyvateľov (2006). Prescott bol až do roku 1889 hlavným mestom štátu Arizona, kedy ho vystriedal Phoenix.
Vnútorné mesto

Vnútorné mesto môže byť:
Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt

Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt e. V. (skratka: DLR) je národné výskumné centrum pre letectvo a vesmír, energetiku a dopravu financované Nemeckom. Jeho jednotlivé výskumné strediská sa nachádzajú na rôznych miestach v celom Nemecku, ústredie je v Kolíne nad Rýnom. Založené bolo v roku 1997, ale jeho základy siahajú až do roku 1969. Zamestnáva približne 6 000 ľudí a v roku 2008 hospodárilo s rozpočtom 1,301 miliárd eur.
Organizácia stojí za výrobou High Resolution Stereo Camera na palube planetárnej sondy Mars Express. Ide o organizáciu, ktorá je integrovaná do ESA.
Sériový motor

Sériový motor alebo sériový elektromotor je elektromotor, v ktorom je budiace vinutie zapojené v sérii s vinutím kotvy. 
Výhodnou vlastnosťou tohto stroja je, že dokáže pracovať tak na jednosmernom, ako aj na striedavom napätí. Tento stroj sa uplatnil najmä pri poháňaní najrôznejších zariadení, hlavne dopravných prostriedkov a nástrojov. Využitie tohto stroja v menšom meradle je napr. pri domácich spotrebičoch (vŕtačky, vysávače). Jeho prirodzená charakteristika je podobná hyperbole s vodorovnou asymptotou pod osou X - pri malých otáčkach dosahuje značný krútiaci moment, ktorý so zvýšením otáčok klesá k nule.
Rozjazd bol sprevádzaný prepojovaním odbočiek rozjazdového rezistora. Pretože tento spôsob bol veľmi nehospodárny, prešlo sa na reguláciu tyristorom, ktorý (podľa dĺžky pulzu v perióde striedavého prúdu) prepúšťa voliteľné množstvo energie. Brzdenie bolo nemysliteľné, pretože pri rozpojení svoriek stroj stratil okamžite aj budenie, takže sa v kotve neindukoval žiadny prúd. Tento problém bol vyriešený opäť brzdením do odporu cez tyristor, kedy za využitia samonabudenia stroja sa indukovaný prúd maril v odporníkoch, neskôr sa táto energia rekuperovala cez kondenzátor naspäť do napájacej siete.
IBM Monochrome Display Adapter

MDA ("IBM Monochrome Display Adapter") je prvý variant grafickej karty pre počítače IBM PC. Nepodporovala grafické režimy, podporovala iba textový režim 80 stĺpcov a 25 riadkov v monochromatickom zobrazení. Štandardná IBM MDA karta bola vybavená 4 kilo bytmi video pamäte. Táto karta bola určená pre 16-bitovú zbernicu ISA resp. PC-BUS.
Pri zobrazovaní znakov v textovom režime 80x25 znakov bol každý znak definovaný v maske 9x14 pixlov, čo znamená, že rozlíšenie obrazovky bolo rovno 720x350 pixlov. Snímková frekvencia bola 50 Hz, riadková frekvencia 18,432 kHz.
Color Graphics Adapter

Color Graphics Adapter (CGA), pôvodne nazývaný tiež Color / Graphics Adapter alebo IBM Color / Graphics Monitor Adaptér, zaviedli v roku 1981 IBM ako prvú farebnú grafickú kartu. IBM CGA boli štandardne vybavené 16 kilobytmi video pamäte a mohli byť pripojené buď na NTSC – kompatibilný monitor, alebo televízor cez RCA jack, alebo na špecializované 4-bit "RBGI" rozhranie CRT monitora.
Karta dokázala pracovať aj v monochromatickom, aj farebnom režime. V textovom režime bolo možné zobraziť 80 x 25 alebo 40 x 25 v 16 alebo v 2 farbách. Každý znak bol v maske definovaný 8 x 8, čo znamenalo horšiu čitateľnosť znakov.
V grafickom režime bolo možné zobraziť 640 x 200 bodov monochromaticky a 320 x 200 bodov v 4 farbách zo 16.
Hercules Graphics Card

Hercules Graphics Card (HGC) bola čiernobiela grafická karta, ktorá sa stala de facto štandardom v počítačoch IBM PC kompatibilných. Podporovala jeden textový režim vo vysokom rozlíšení (kompatibilný s MDA) a jeden grafický režim. V roku 1984 stála oficiálne 499 dolárov. Ale aj napriek tomu, že neexistoval štandard pre ovládanie tejto grafickej karty (ani od IBM ani ako volanie BIOSu), mnoho programov a hier obsahovalo vlastné ovládače a pokladali ju za štandard (napr. Lotus 1-2-3, AutoCAD, Prince of Persia).
Čiernobiely Hercules umožňoval pripojiť do počítača aj druhu farebnú grafickú kartu. Veľa programov (hlavne CAD) využívalo čiernobiely výstup ako druhú obrazovku, kde zobrazovali pomocné informácie.
Text v monochromatickom režime mohol zobrazovať 80 × 25 znakov a text bol MDA kompatibilný. Ako taký, je každý znak definovaný v maske 9x14 pixelov, z ktorých 7 × 11 pixelov vyhotovia znak (ostatné pixely sú použité na zadefinovanie priestoru medzi riadkami a stĺpcami). To predstavovalo výrazne jasnejšie zobrazenie na displeji, než mohli ponúknuť konkurenčné CGA adaptéry. Celkové teoretické rozlíšenie bol režim 720 × 350 pixelov. Toto číslo je možné dosiahnuť prostredníctvom násobenia šírky 9 bodov a podľa počtu stĺpcov možných v texte na obrazovke (80), rovnako ako súčin výšky 14 pixelov a počet riadkov textu (25). V MDA kompatibilnom textovom režime však tieto pixely neboli jednotlivo adresovateľné.