burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Eugen Guzikiewicz

Eugen Guzikiewicz (* 22. máj 1907, Košice† 18. august 1954) bol slovenský pedagóg a politik Hlinkovej slovenskej ľudovej strany.
Životopis.
Po absolvovaní košického gymnázia a zložení učiteľskej skúšky začal učiť. Pôsobil na viacerých školách, v obci Huty, Liptovský Trnovec a v Liptovskom Sv. Mikuláši, kde bol aj správcom miestnej ľudovej školy. Politicky sa aktivizoval v Hlinkovej slovenskej ľudovej strane, ktorej členom bol od roku 1925. Podieľal sa na založení viacerých miestnych organizácií strany na Hornom Liptove. V rokoch 19381945 bol predsedom okresnej organizácie strany v Liptovskom Sv. Mikuláši. Počas tzv. Homolovho puču bol v marci 1939 zadržaný a internovaný do českého väzenia. 20. novembra 1941 bol kooptovaný za poslanca Snemu Slovenskej republiky. V tomto období sa uvádza už nie ako učiteľ, ale továrnik, pretože v tom istom roku arizoval liptovskomikulášsku fabriku na výrobu remeňov Pazerini. Pôsobil tiež ako okresný predseda Hlinkovej gardy v Liptovskom Sv. Mikuláši. Mandát si podržal do konca existencie Slovenského štátu. Po roku 1945 súdený v rámci tzv. retribučného súdnictva.
Okrem politickej činnosti pôsobil vo vedení Klubu slovenských turistov a lyžiarov. Taktiež organizoval hnutie katolíckej mládeže a bol náčelníkom a starostom Orla.
Anton Mederly

Anton Mederly (* 13. jún 1892, Ružomberok† 27. august 1972, Bratislava) bol slovenský ekonóm, úradník, významný politik HSĽS a verejný činiteľ v období medzivojnového Česko-Slovenska s Slovenského štátu.
Životopis.
Po skončení štúdia sa v roku 1918 zamestnal v ružomberskej ľudovej banke. Postupne sa vypracoval na predsedu jej cenzúrneho výboru a zároveň bol aj členom disciplinárneho výboru. Od roku 1925 už bol vo vedení banky, ktorá ho aj delegovala ako svojho zástupcu do Zväzu slovenských bánk a Revíznej jednoty bánk v Prahe. V týchto organizáciách pôsobil taktiež na vedúcich pozíciách.
Bol členom Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a patril k najbližším spolupracovníkom Andreja Hlinku. Po krajinských voľbách v roku 1928 ho strana nominovala ako odborníka na financie a bankovníctvo do Krajinského zastupiteľstva Slovenskej krajiny, kde zasadal aj po nasledujúcich voľbách v roku 1935. Po obecných voľbách v roku 1931 sa stal starostom Ružomberka. Mandát obhájil aj po obecných voľbách v roku 1938. V starostovskej funkcii zotrval do roku 1940, kedy bol vymenovaný za generálneho riaditeľa novozaloženej Slovenskej hypotečnej a komunálnej banky v Bratislave. Riaditeľom banky bol do 14. apríla 1945. Zároveň bol členom Bankovej rady Slovenskej národnej banky a na prelome septembra/októbra 1944 vykonával funkciu zastupujúceho guvernéra. V období Slovenského štátu bol aj predsedom Slovenskej burzy a Zväzu slovenských bánk. Medzi rokmi 19391940 pôsobil aj ako župný veliteľ Hlinkovej gardy. V rokoch 19431945 zasadal aj v Štátnej rade Slovenskej republiky. Ako politicky exponovaná osoba v rokoch 19391945 sa aj Anton Mederly musel za svoju činnosť zodpovedať pred Národným súdom.
Ján Sekáč

Ján Sekáč môže byť:
Spiš aréna

TIPOSBET aréna je zimný štadión na ulici T. Vansovej v Spišskej Novej Vsi na Slovensku. Používa sa predovšetkým na ľadový hokej a je domácou arénou HK Spišská Nová Ves. Spiš Aréna bola otvorená v roku 1982 ako "Zimný štadión SNV" a má kapacitu 4 300 ľudí na hokejové zápasy.
Správca a prevádzkovateľ objektu STEZ Spišská Nová Ves sa od roku 1996 venuje modernizácii objektu zimného štadióna.
Základné informácie.
Zimný štadión má dve ľadové plochy:
Skala (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Skala () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Stratenou, približne severne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližšími sídlami sú na západnom úpätí situovaná Stratená a východne ležiace Dedinky a Mlynky, južne sa nachádza mesto Dobšiná. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis.
Vrch Skala je súčasťou rovnomennej planiny, ktorá tvorí pomerne samostatný masív na južnom okraji Slovenského raja, priamo nad údolím Hnilca a vodnou nádržou Palcmanská Maša. Severným smerom sa nachádza Suchý vrch (), Bykárka (), Cigánka (), Havrania skala () a Štrbáková (), západným Remiaška (), Marčeková (), Duča () a Čierna hora (), južným Gápeľ (), Veľký Radzim () a Dobšinský kopec () a východným Martinka (), Veľká Knola (), Viničiar () a Gačovská skala (). Východným a severným úpätím preteká rieka Hnilec, západné svahy odvodňuje potok Gápeľ. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. Pravým brehom rieky a vodnej nádrže vedie železničná trať Červená Skala – Margecany, ktorá severný výbežok masívu Skaly prekonáva 300 metrov dlhým Hamrickým tunelom.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít a skalných vyhliadok je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a susedných Volovských vrchov, no tiež Revúcku vrchovinu, Stolické vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké Tatry a blízke údolie Hnilca.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no okolím prechádza viacero trás:
Ján Drobný

JUDr. Ján Drobný (* 6. september 1881, Ružomberok† 5. apríl 1948, Žilina) bol slovenský právnik, verejný činiteľ a prvý prezident Slovenskej krajiny.
Životopis.
Pochádzal zo starej slovenskej meštianskej rodiny. Jeho otec pracoval ako ružomberský súdny úradník. Štúdium gymnázia absolvoval v rodnom meste. Právnické vzdelanie dosiahol na právnickej akadémii v Prešove a následne v Budapešti. Po jeho dosiahnutí nastúpil do prípravnej súdnej služby na ružomberskom súde (sedrii), odkiaľ bol neskôr preložený do Nitry. Následne pracoval ako okresný sudca na súdoch v Považskej Bystrici, Čadci a v Žiline. V rokoch I. svetovej vojny bol záložným dôstojníkom a pre svoje zaobchádzanie s podriadenými sa stal veľmi obľúbeným. V roku 1926 bol vymenovaný za tabulárneho sudcu a prednostu okresného sudcu v Žiline (v tom čase jeden z najväčších okresných súdov na území Slovenska). Ako sudca požíval veľkú autoritu. V Žiline sa aktívne zúčastnil na miestnom spolkovom a verejnom živote. Bol členom Hlinkovej slovenskej ľudovej strany.
Po zavedení krajinského zriadenia v roku 1928 bol post krajinského prezidenta na základe dohody medzi vtedajšími vtedajšími vládnymi stranami určený pre nominanta HSĽS. Tá ponúkla troch kandidátov: bývalého starostu Bratislavy Viktora Dušeka, bývalého mešťanostu Ružomberka Karola Mederlyho a sudcu Jána Drobného. Výber padol práve na Jána Drobného. Do funkcie bol vymenovaný 28. júna 1928 na základe uznesenia vlády. Krajinským prezidentom bol v komplikovanom období, kedy sa krajinské zriadenie ešte len zavádzalo do praxe. Napriek tomu, že v jeho prípade išlo o politickú nomináciu, Slovenský denník v závere jeho mandátu konštatoval: „..."má zmysel pre poriadok v státe. Dnes pri jeho odchode vďačne zaznamenávame, že sme sa v Drobnom po tejto stránke nesklamali."“ V závere roku 1930 požiadal ministra vnútra o penzionovanie pre zdravotné dôvody k 1. januáru 1931. Jeho nástupcom sa stal dovtedajší viceprezident Jozef Országh.
V období Slovenského štátu pôsobil v rokoch 19431945 ako predseda Štátnej rady Slovenskej republiky. V roku 1945 bol zaistený orgánmi Národnej bezpečnosti a následne súdený.
National League 2022/2023

National League 2022/2023 je 85. sezónou najvyššej švajčiarskej klubovej súťaže v ľadovom hokeji.
Základná časť sa začala 14. septembra 2022 a skončila 4. marca 2023. Neskôr sa začalo play-off a baráž o udržanie.
Tímy.
V sezóne 2022/23 v nej bude hrať 14 regulárnych družstiev. Kloten Flyers sa vrátil do NL po štyroch rokoch strávených vo Swiss League.
O udržanie.
SCL Langnau Tigers a HC Ajoie hrali sériu o zotrvanie v National League. Víťaz tejto baráže zostáva v najvyššej súťaží zatiaľ čo porazený hraje v baráži o udržanie s víťazom druhej švajčiarskej ligy (Swiss League).
SC Langnau Tigers zostávajú v National League pre budúcu sezónu.
Baráž o National League.
HC Ajoie po prehre s Langnau Tigers hrajú v baráži o udržanie s víťazom Swiss League 2022/2023. V baráži sa stretnú s tímom Chaux-de-Fonds, ktorý vo finále SL zdolali EHC Olten 4:0 na zápasy.
Externé odkazy.
https://www.sihf.ch/de/game-center/national-league/#/today/league/asc/page/0/
Knight Rider (seriál z roku 1982)

Knight Rider je americký televízny akčný a krimi seriál z rokov 19821986. V seriály vystupuje David Hasselhoff ako Michael Knight, elegantný a šikovný bojovník proti zločinu, ktorému pomáha KITT, pokročilý, umelo inteligentný, sebauvedomujúci a takmer nezničiteľný automobil. Michael Knight pracuje pre súkromnú nadáciu FLAG (Foundation for Law and Government), založenú Wiltonom Knightom, ktorá bojuje proti zločinu a vydieraniu.
Do slovenčiny sa koncom 90. rokoch nadabovala iba prvá séria. V Česku sa seriál dočkal 3 dabingov1. dabing z rokov 19931994 pre ČT (iba 1. séria), 2. dabing z roku 2007 pre Primu (1.2. séria a 1. diel 3. série) a 3 dabing z roku 1999 pre Novu (od 2. dielu 3. série4. séria).
Skala (planina)

Skala (cca ) je horská vápencová plošina v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží východne od Stratenej, približne severne od Dobšinej.
Poloha.
Planina sa nachádza vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj, priamo nad vodnou nádržou Palcmanská Maša a údolím Hnilca. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Stratená a východne ležiace Dedinky a Mlynky a južne mesto Dobšiná. Územie je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis.
Skala je pomerne izolovaná planina na južnom okraji Slovenského raja, od ktorej zvyšku je oddelená hlbokým údolím rieky Hnilec. Výškové maximum dosahuje na rovnomennom vrchu, dosahujúcom Vymedzená je zo severu a východu Hnileckou dolinou, južne susediace Havranie vrchy oddeľuje menšie údolie a západne je roklina potoka Gápeľ.
Turizmus.
Na planinu nevedú značené turistické trasy, ktoré však celé územie planiny lemujú:
AS-90

AS-90 je britská samohybná húfnica kalibru . Bola použitá v niekoľkých konfliktoch, vrátane vojny v Perzskom zálive, vojny v Iraku a vojny v Afganistane. Predpokladá sa, že AS-90 bude vyradená zo služby v roku 2032 s tým, že jej náhrada by mala byť zavedená o tri roky skôr.
Vznik a vývoj.
Vývoj zbrane nadväzoval na európsky projekt samohybnej húfnice SP70 zo začiatku 70. rokov, na ktorom sa podieľali tri krajiny – Nemecko, Veľká Británia a Taliansko. Kvôli vysokým nákladom sa tento projekt skončil neúspechom a v roku 1986 bol úplne zrušený.
Britská armáda sa následne rozhodla pustiť sa sama do vývoja 155 samohybnej húfnice s automatickým nabíjaním a dostrelom až 30 km. Zákazku na novú húfnicu získala spoločnosť Vickers Shipbuilding and Engineering (teraz BAE Systems). 
Húfnica mala byť potenciálne ponúknutá aj zahraničným záujemcom. AS-90 bola prijatá do služby v roku 1992. Následne sa v rokoch 1994-1996 konali skúšky, ktoré prebiehali v Arizone, Kuvajte a Saudskej Arábii. Aj keď skúšky dopadli úspešne, nikto v zahraničí neprejavil o britskú húfnicu záujem.
Celkovo bolo do roku 1995 vyrobených 179 húfnic AS-90. Kvôli úsporám nákladov však v roku 2016 prevádzkovala britská armáda už len 95 kusov. 
Konštrukcia.
Posádku húfnice tvorí vodič, veliteľ, mierič a až dvaja nabíjači. Húfnica je vybavená digitálnym systémom riadenia paľby AGLS a laserovým zameriavačom LINAPS. 
AS-90 je vyzbrojená 155mm kanónom L31 s dĺžkou hlavne 39 kalibrov. Húfnica dokáže štandardnými nábojmi zasahovať ciele na vzdialenosť 30 km a s muníciou s predĺženým dostrelom až na 40 km. AS90 je schopná vystreliť 3 náboje za 10 sekúnd. Maximálna rýchlosť streľby je 6 nábojov za minútu. Trvalo udržateľná rýchlosť streľby je 2 výstrely za minútu. Húfnica vezie celkovo 48 nábojov.
Sekundárnu výzbroj AS-90 zabezpečuje guľomet L7 kalibru 7,62 mm. Húfnica je tiež vybavená odpaľovačmi dymových granátov.
Vozidlo poháňa osemvalcový turbodiesel Cummins VTA903-660 s výkonom 492 kW (600 koní). Motor je spojený s automatickou prevodovkou ZF Gears Ltd. so štyrmi rýchlostnými stupňami vpred a dvoma vzad. Môže ísť maximálnou rýchlosťou 55 km/h a maximálny dojazd je 370 km. Vozidlo má hydropneumatické odpruženie od britskej spoločnosti Horstman Defense Systems. Dokáže prekonať stúpanie do 60%, vertikálne prekážky do 0,75 m a priekopy do šírky 2,8 m. Je schopné brodiť sa vodou do hĺbky 1,5 m.
Helen Tóth

Mgr. art. Helen Tóth (* 1992, Dunajská Streda) je slovenská vizuálna umelkyňa.
Tóth žije v Dunajskej Strede a tvorí v Bratislave v Novej Cvernovke. V rokoch 20072011 študovala na Škole úžitkového výtvarníctva Josefa Vydru v Bratislave a neskôr, v rokoch 20122016 študovala na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave v ateliéri prof. Ivana Csudaia a v rokoch 20162018 v ateliéri prof. Daniela Fischera.
Je trojnásobnou finalistkou ceny VÚB banky za maľbu (2017, 2022 a 2023) a v roku 2022 bola nominovaná na cenu "Piero D´Amore E Colore na art fairi The Others" v talianskom Turíne. V roku 2022 bola na longliste ceny STRABAG Artaward International vo Viedni. Na základe výberu odbornej poroty (v zložení Václav Mílek, Noemi Purkrábková, Lumír Nykl, Zuzana Krišková, Adam Galko, Jakub Frank, Jana Babušiaková) bola vybraná na účasť v Zlínskom salóne mladých 2024. Prehliadka tvorby českých a slovenských umelcov nastupujúcej generácie sa uskutoční už po deviaty raz, zvyčajne raz za tri roky. Projekt je neoddeliteľnou súčasťou širšej prezentácie súčasného umenia v krajskej galérii, ktorá nadväzuje na tradíciu slávnych baťovských prehliadok súčasného umenia - Zlínskych salónov z rokov 1936 až 1948, ktoré organizovala firma Baťa. Hlavným cieľom tohto projektu je objaviť osobnosti medzi začínajúcimi umelcami a sprostredkovať ich tvorbu predovšetkým zlínskému publiku.
Najväčším úspechom je účasť na kolektívnej výstave Belvedere na Hluboké | Let it GROW again! v Alšovej jihočeskej galérii, ktorej spoluorganizátorom je rakúsky Belvedér. Na výstave sú zastúpení autori ako Anselm Kiefer, Rona Pondick, Honoré Daumier, Edmund Gwerk, Liza Lou, Krištof Kintera a ďalší.
Július Maguth

Július Maguth (* 5. december 1900† 1. január 1955) bol slovenský notár, verejný činiteľ a politik HSĽS v období Slovenského štátu.
Životopis.
V roku 1934 bol ako notársky adjunkt preložený z obce Lokca za vedúceho notára do Pribyliny. V júli 1938 bol na zjazde Zväzu obecných a obvodných notárov na Slovensku zvolený za revízora účtov zväzu. Vo voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v decembri 1938 bol zvolený za poslanca snemu. V tomto období sa uvádza ako vedúci notár v Spišskom Podhradí. Poslancom snemu bol počas celej doby trvania Slovenského štátu. Počas tohto obdobia bol predsedom miestnej organizácie strany v Spišskom Podhradí, redaktorom a neskôr zodpovedným redaktorom časopisu "Tatranské hlasy". Organizoval miestne a okresné politické školy HSĽS. Po vypuknutí Slovenského národného povstania sa podieľal na ochrane a vyzbrojovaní Spišského Podhradia proti partizánom. V roku 1946 bol Národným súdom odsúdený za zločin domácej zrady, zrady na povstaní a kolaborantstvo na trest odňatia slobody 5 rokov (z toho 2 a 1/4 roka vo väzení a zbytok v pracovnom tábore), 10 rokov straty občianskych práv a konfiškáciu osobného majetku.
Marčeková (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Marčeková () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Stratenou, približne severne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí situovaná Stratená a východne ležiace Dedinky a Mlynky, južne sa nachádza mesto Dobšiná. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj a národnej prírodnej rezervácie Stratená.
Opis.
Marčeková vystupuje nad údolím Hnilca na južnom okraji Slovenského raja. Východné úpätie siaha k brehom vodnej nádrže Palcmanská Maša. Severným smerom sa nachádza Vrábľová (), Havrania skala (), Cigánka () a Štrbáková (), západným Remiaška (), Doštianky () a Duča (), južným Čierna hora (), Veľký Radzim (), Gápeľ () a Skala () a východným Martinka (), Viničiar (), Veľká Knola (), Gačovská skala () a Suchý vrch (). Južným úpätím preteká rieka Hnilec, do ktorej odteká voda z masívu krátkymi prítokmi. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. Pravým brehom rieky a vodnej nádrže vedie železničná trať Červená Skala – Margecany.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou a skalných vyhliadok je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a susedných Volovských vrchov, no tiež Revúcku vrchovinu, Stolické vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké Tatry a blízke údolie Hnilca.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no okolím prechádza viacero trás:
Encyclopaedia Aethiopica

Encyclopaedia Aethiopica je odborná päťzväzková encyklopédia zameraná na etiópske a eritrejské štúdie. Encyklopédia obsahuje vyše 4500 hesiel o geografii, dejinách, náboženstve a kultúre Etiópie, Eritrey či Somálska („"Orbis Aethiopicus"“). Na encyklopédii pracovalo viac ako 500 autorov z viac ako 50 krajín. Vydávaná bola vo vydavateľstve Harrassowitz Verlag. Hlavným editorom bol Siegbert Uhlig, neskôr v spolupráci s Alessandrom Bausim (4. zv.), až nakoniec posledný zväzok editoval naopak Bausi v spolupráci s Uhligom.
Projekt vzniku encyklopédie vznikol už v roku 1994 (12. medzinárodná konferencia etiópskych štúdií v Michigane), príprava na encyklopédii začala v roku 1997 a samotné práce v roku 1999. Prvý zväzok bol vydaný v roku 2003, posledný zväzok bol vydaný v roku 2014.
Connor Hellebuyck

Connor Hellebuyck (* 19. máj 1993, Commerce, Michigan, USA) je americký hokejový brankár, ktorý pôsobí v tíme Winnipeg Jets v National Hockey League. Najväčším úspechom jeho kariéry bola výhra Vezina Trophy pre najlepšieho brankára NHL v roku 2020.
Klubová kariéra.
Juniorské súťaže.
Hellebuyck, po príprave v nízkych juniorských ligách, odštartoval svoju kariéru v druhej najvyššej juniorskej súťaži v USA – NAHL, kde v drese tímu Odessa Jackalopes získal za sezónu 2011/2012 ocenenie za najlepšieho nováčika aj brankára súťaže. V tom istom roku bol tímom Winnipegom Jets draftovaný v 5. kole draftu (130. celkovo).
Ďalšie dve sezóny Hellebuyck strávil v najvyššej americkej univerzitnej lige NCAA, kde bol v rokoch 2013 a 2014 vyhlásený za najlepšieho brankára aj najužitočnejšieho hokejistu súťaže.
Univerzitné štúdium však Hellebuyck nedokočnil, keď v roku 2014 bol povoalný do American Hockey League.
Swiss League

Swiss League alebo aj National League B je druhá najvyššia švajčiarska klubová súťaž v ľadovom hokeji. V súťaží hrá 10 tímov.
Systém súťaže.
Základná časť sa hrá na 44 zápasov. Prvých osem tímov postúpi do play-off. Víťaz play-off je majstrom Swiss League. V sezóne 2022/23 víťaz SL hrá v baráži o National League s najhorším tímom National League 2022/2023
Externé odkazy.
https://www.sihf.ch/fr/swiss-league/
Letanovský mlyn

Letanovský mlyn je rekreačná osada a stredisko turizmu v blízkosti obce Letanovce v okrese Spišská Nová Ves. Je križovatkou turistických trás v severnej časti Slovenského raja.
Poloha.
Nachádza sa v Prielome Hornádu na severovýchodnom okraji Slovenského raja, geomorfologického podcelku Spišsko-gemerského krasu. Leží v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves a na katastrálnom území obce Letanovce. V lokalite ústí do Hornádu Trstený potok, ktorý vytvára tiesňavu z Hornádskej kotliny a prístup do Letanoviec. Oblasť patrí do Národného parku Slovenský raj. 
Turizmus.
Letanovský mlyn je významnou križovatkou a východiskom turistických trás do severnej a centrálnej časti Slovenského raja. Jedinečnou pamiatkou je napodobnenina kamenného kartuziánskeho mosta, ktorým tu Hornád prekonávala stará cesta na Kláštorisko. 
Lokalita je dostupná cestou a vedie z nej viacero značených chodníkov:
Makijivka

Makijivka (ukr. Макіївка, v rokoch 1923-1931 - Dmitrievsk, Dmitrievsk-Stalinsk) alebo Makejevka je priemyselné mesto v Doneckej oblasti na Ukrajine. Hraničí s Doneckom. Spolu s mestami Avdijivka a Jasinovataja tvorí aglomeráciu Donecka. Nachádza sa severovýchodne od Donecka. Od roku 2014 je mesto obsadené proruskými separatistami (Donecká ľudová republika). Podľa legislatívy Ukrajiny ide o územie dočasne okupovane Ruskom.
Dejiny.
Sídlo vzniklo na lokalite dediny Dmitrievsk v súvislosti s výstavbou hutníckeho závodu.
Makijivka je popredným hutníckym a uhoľným centrom Doneckej panvy s ťažkým priemyslom a koksovňami, ktoré podporujú miestny oceliarsky a uhoľný priemysel.
Od roku 2014 je pod kontrolou samozvanej Doneckej ľudovej republiky. V septembri 2023 anektované Ruskom.
Obyvateľstvo.
Počet obyvateľov mesta k 1. januáru 2021 bol 340 337 ľudí. Podľa počtu obyvateľov bola Makijivka na 3. mieste v Doneckej oblasti (po Mariupole a Donecku) a na 13. mieste na Ukrajine (pred začiatkom vojny v roku 2014).
Remiaška

Remiaška () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Stratenou, približne severne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Stratená a juhozápadne ležiaca osada Dobšinská Ľadová Jaskyňa, východne sa nachádzajú Dedinky a Mlynky, južne mesto Dobšiná a severozápadne Vernár. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj a národnej prírodnej rezervácie Stratená.
Opis.
Remiaška vystupuje nad údolím Hnilca v južnej časti Slovenského raja a jej južné svahy vytvárajú Stratenský kaňon. Severným smerom sa nachádza Cigánka (), Lipovec () a Štrbáková (), západným Kopanec (), Doštianky () a Honzovské (), južným Duča (), Čierna hora (), Veľký Radzim (), Gápeľ () a Skala () a východným Marčeková (), Gačovská skala (), Suchý vrch () a Havrania skala (). Južným úpätím preteká rieka Hnilec, do ktorej odteká voda z masívu krátkymi prítokmi. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou a skalných vyhliadok je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a susedných Volovských vrchov, no tiež Revúcku vrchovinu, Stolické vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké Tatry, Branisko a údolie Hnilca.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no juhovýchodným úbočím prechádza žlto značená trasa zo Stratenského kaňonu na Havraniu skalu.
Erik Jirka

Erik Jirka (* 19. september 1997, Drahovce) je slovenský futbalový záložník a reprezentant, od roku 2022 hráč českého klubu FC Viktoria Plzeň.
Klubová kariéra.
Jirka je odchovanec slovenského klubu FC Spartak Trnava. V lige debutoval za Trnavu 8. novembra 2014 proti Ružomberku. S Trnavou v sezóne 2017/18 vyhral historický majstrovský titul.
V septembri 2018 podpísal štvorročnú zmluvu so srbským klubom Crvena Zvezda s platnosťou od januára 2019. V lete 2019 však s cieľom získať viac herného času zamieril k vicemajstrovi z FK Radnički Niš na polsezónne hosťovanie. V januári 2020 bol poslaný na ďalšiu polsezónne hosťovanie, tentoraz do poľského tímu Górnik Zabrze.
V auguste 2020 bol Jirka po tretíkrát od svojho príchodu do Crvena Zvezda poslaný na hosťovanie, tentoraz do španielskeho CD Mirandés na celú sezónu 2020/21 s opciou na odkúpenie na konci sezóny. Jirka podpísal 17. júla 2021 s Realom Oviedo dvojročnú zmluvu s ďalším rokom v závislosti od splnenia cieľov.
V auguste 2022 podpísal trojročný kontrakt s klubom FC Viktoria Plzeň.
Reprezentácia.
Jirka bol stálicou v reprezentáciách Slovenska do 19 rokov a do 21 rokov.
Prvýkrát ho povolali do seniorskej reprezentácie na priateľský zápas 18. novembra 2020 proti Česku, pri tej príležitosti sa mu však nepodarilo debutovať. Debutoval 1. júna 2021 v prípravnom zápase proti Bulharsku.
Svoj prvý reprezentačný gól Jirka strelil 29. marca 2022 v prípravnom zápase proti Fínsku na neutrálnom ihrisku na Estadio Nueva Condomina v Murcii.
Dom doktora Raška Petrova

Dom doktora Raška Petrova (), známy aj ako Dom mladomanželov () je meštiansky obrodenecký dom z druhej polovice 19. storočia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Danovov dom leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na na ulici „Săborna“ () č. 23 oproti schodisku vedúcemu ku Katedrále Zosnutia Bohorodičky vedľa domu Konstantina Stoilova.
Dejiny.
Dom bol postavený v 60. rokoch 19. storočia pre potreby doktora Raška Petrova, spolubojovníka Vasila Levského a člena Prvej bulharskej légie pod vedením Georgiho Rakovského, ktorý bol jedným z prvých plovdivských diplomovaných lekárov, ktorí vyštudovali medicínu v zahraničí. V budove následne fungovala jedna z prvých lekární v meste.
Po oslobodení Bulharska v roku 1878 v budove sídlili orgány Dočasnej ruskej správy, pod vedením kniežaťa Alexandra Dondukova-Korsakova.
Po reštaurácii začala budova od roku 1974 slúžiť ako obradný domtzv. "Dom mladomanželov"pre konanie civilných svadobných obradov. Tomuto účelu dom slúžil do roku 2015, kedy bol zatvorený.
Na prelome 10. a 20. rokov 21. storočia budovu kúpil súkromný majiteľ Dimităr Georgiev s cieľom otvoriť v nej galériu. Od roku 2021 je budova sídlom Múzejnej galérie Dimităra Georgieva.
Charakteristika.
Budova je typickým predstaviteľom bulharskej obrodeneckej nesymetrickej architektúry.
V dôsledku vysokej denivelácie spôsobenej strmým terénon na mieste kde dom stojí, je predná časť domu dvojposchodová, zatiaľ čo zadná je štvorposchodová, s vysokými maazami (skladmi), cez ktoré prechádzajú staré pevnostné hradby. Vchod do budovy má formu niky, ktorá sa nachádza pod arkierom. 
Salón je obložený mramorovými kachličkami, stropy miestností sú zdobené drevorezbou.
Múzejná galéria Dimităra Georgieva.
"Múzejná galéria Dimităra Georgieva" () bola oficiálne otvorená 3. marca 2021. Galéria je pomenovaná po vlastníkovi diel galérie a budovy Dimitărovi Georgievovi. Predstavuje zbierku viac ako 300 umeleckých diel, predovšetkým malieb, plastík a keramiky, ktoré Dimităr Georgiev zbieral po dobu viac ako 30 rokov. V rámci múzejnej zbierky sú predstavené diela významných autorov, medzi ktorými sú napríklad Jaroslav Věšín, Ivan Mrkvička, Ivan Milev, Dimităr Giudženov, Andrej Nikolov, Zlaťu Bojadžiev, Canko Lavrenov, Boris Georgiev, alebo Boris Michajlov.
Dana Němcová

Dana Němcová (vlastným menom Danuška Němcová, rodená Valtrová; * 14. január 1934, Most – † 11. apríl 2023) bola česká psychologička, kritička a disidentka komunistického režimu, jedna z prvých signatárok Charty 77, v ktorej neskôr pôsobila aj ako hovorkyňa a spoluzakladateľka Výboru na obranu nespravodlivo stíhaných. Spolu s manželom Jiřím Němcom patrila k najvýznamnejším odporcom československého komunistického režimu v čase normalizácie.
Po Nežnej revolúcii bola v rokoch 19901992 poslankyňou Snemovne národov a Snemovne ľudu Federálneho zhromaždenia za Občianske fórum, neskôr za Občianske hnutie.
V demokratickom zriadení sa zasadzovala najmä o psychologickú a právnu pomoc utečencom, bola členkou správnej rady Výboru dobrej vôle – Nadácie Oľgy Havlovej (predtým pôsobila aj ako jej predsedníčka). V roku 1998 jej bolo udelené štátne vyznamenanie Medaila Za zásluhy I. stupňa. V roku 2013 dostala osvedčenie o účasti v treťom odboji. Cenu Arnošta Lustiga dostala za rok 2016. Deň pred štátnym sviatkom Deň boja za slobodu a demokraciu 16. novembra 2021 prevzala čestné občianstvo hlavného mesta Prahy. Najvyššie osobné vyznamenanie udeľované hlavným mestom jej v Brožíkovej sále Staromestskej radnice odovzdal námestník pražského primátora Petr Hlubuček. Bola ocenená za mimoriadne činy spojené s osobným hrdinstvom v protikomunistickom odboji.
Životopis.
Narodila sa v rodine učiteľa, detstvo prežila postupne v Kladne a Novom Meste nad Metují. V 50. rokoch vyštudovala psychológiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity. V roku 1979 bola šesť mesiacov väznená v Ruzyni a následne podmienečne odsúdená na dva roky odňatia slobody za podvracanie republiky. Potom, čo nesmela vykonávať psychologickú prax, pracovala ako domovníčka a upratovačka. K ďalšiemu zatknutiu došlo počas tzv. Palachovho týždňa v januári 1989, kedy sa zúčastnila spomienky pri pomníku svätého Václava na Václavskom námestí.
Počas Nežnej revolúcie v novembri 1989 sa stala spoluzakladateľkou Občianskeho fóra. 30. januára 1990 zasadla v rámci procesu kooptácií do Federálneho zhromaždenia do českej časti Snemovne národov (volebný obvod č. 1 – Praha 1, 2, 7) ako poslankyňa bez straníckej príslušnosti, respektíve poslankyňa za Občianske fórum. Po voľbách roku 1990 zasadla do Snemovne ľudu za Občianske fórum. Po rozklade OF prešla v roku 1991 do poslaneckého klubu Občianskeho hnutia. Vo federálnom parlamente zasadala do konca funkčného obdobia, teda do volieb roku 1992.
V roku 1990, kedy už žila na dôchodku v Prahe, prijala cenu medzinárodného katolíckeho mierového hnutia Pax Christi. V roku 2000 jej bola udelená Stredoeurópska cena ("Middle Europe Price"). V rámci imigračnej problematiky zriadila Poradňu pre utečencov a Centrum pre otázky migrácie.
Rodina.
V roku 1955 sa vydala za psychológa a katolíckeho intelektuála Jiřího Němca (* 1932 – † 2001), s ktorým mala sedem detí. Jiří Nemec odišiel v roku 1983 pod nátlakom v rámci akcie Asanácie do exilu do Rakúska. Jej synom je fotograf Lidových novín Ondřej Nemec, zaťmi diplomat a pedagóg Martin Palouš a undergroundový hudobník Mejla Hlavsa. Jej dcéra Markéta Fialková a syn Jakub už zomreli.
SOWA Social Awards Slovakia

SOWA Social Awards Slovakia, je anketa obľúbenosti osobností sociálnych sietí na Slovensku. Cieľom je prostredníctvom hlasovania ľudí a odbornej poroty vyhodnotiť najlepších influencerov, či vlogerov na Slovensku. Organizátorom, vyhlasovateľom a držiteľom licencie ankety je FAKT MEDIA, s.r.o. Je organizovaná každoročne od roku 2020. Prvý ročník sa uskutočnil 29. septembra 2020. Galavečer odovzdávania cien bol do roku 2022 vysielaný na kanáloch TV Markíza, od r. 2023 na TV JOJ. 
Motto súťaže znie: „S vplyvom prichádza zodpovednosť“.
Ocenenie.
Cenou pre víťaza každej z kategórii je soška navrhnutá dizajnérkou Kvetoslavou Kubušovou. Ide o čistý kovový monolit s frézovaným nápisom dovnútra, vyrobený z hliníka. V prípade rovnosti hlasov vo finále ocenenie získajú všetci
influenceri či vlogeri s rovnakým počtom hlasov.
Kategórie.
V priebehu rokov sa rôzne menili hodnotené kategórie aj ich názvy. Z hľadiska počtu sa najmenej cien, presnejšie desať, udelilo v v roku 2020; najviac v roku 2022, so 14 kategóriami. Od zahájenia ankety sa obecne udržalo sedem kategórií, z toho päť súťažných (Krása, Cestovanie, Spoločenská zodpovednosť, Šport a zdravie, Jedlo, Zábava) - jedna špeciálna - cena diváka, taktiež známa ako absolútny víťaz a jedna nesúťažná - cena poroty.
Superlatívy.
S celkovým počtom štyroch výhier v hlavných kategóriach, je Fero Joke najúspešnejším účastníkom v doterajšej histórii SOWA Social Awards Slovakia, a to v kategórii Zábava. 
Zahŕňajúc i tie špeciálne ceny, Fero Joke naakulumoval sedem prvenstiev vrátane troch „absolútnych“.
Ceremónie.
Prvý ročník odvysiela Televízia Markíza na online platforme Markíza Plus v TV zázname.
Swiss League 2022/2023

Swiss League 2022/2023 je 76. sezónou druhej najvyššej švajčiarskej klubovej súťaže v ľadovom hokeji. Víťaz Swiss League bude bojovať v baráži o National League. 
Základná časť sa začala 16. septembra 2022 a skončila 5. februára 2023. Play-off začalo 14. februára.
Víťazom Swiss League 2022/23 sa po siedmykrát stal tím HC La Chaux-de-Fonds. V baráži o NL však nestačili na HC Ajoie a tak zostávajú vo Swiss League.
Baráž o National League.
Víťaz Swiss League HC La Chaux-de-Fonds bojova o postup do National League s najhorším tímom National League 2022/2023 s HC Ajoie. V sérii hranej na štyri víťazne zápasy prehrali 2:4.
Externé odkazy.
https://www.sihf.ch/fr/swiss-league/
Čierny princ

Čierny princ (hladko-oblý, zväčša komerčný výrobok) alebo indiánik (vrúbkovano-špicatý, zväčša cukrárenský výrobok; v množnom čísle indiánky alebo indiány) je dezert vyrobený zo smotanového krému, bielkoveho snehu alebo marshmallow, ktorý je položený na oblátku a zaliaty čokoládou. 
Žltá verzia indiánka sa nazýva kuriatko (v množnom čísle kuriatka).
História.
Cukrovinka bola vynájdená v Dánsku v 17. storočí (hoci iné zdroje tvrdia, že má pôvod v Škótsku alebo Severnej Amerike), kde bola pôvodne plnená krémom a neskôr sa stala populárna v rôznych krajinách sveta vrátane Nemecka, kde sa ich ročne spotrebuje okolo jednej miliardy.
Jej názov sa v krajinách mení: napríklad v Dánsku sa čierny princovia nazývajú "flødebolle", v Nemecku "Schokokuss", v nemecky hovoriacom Švajčiarsku "mohrenkopf", vo Švédsku "Schwedenbombe", vo Francúzsku "tête de nègre", v Izraeli a Rusku "krembo" a v USA "mallomars".
Skobelevovej dom

Skobelevovej dom (), známy aj ako Stála expozícia „Georgi Božilov-Slona“ () je meštiansky obrodenecký dom z druhej polovice 19. storočia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Danovov dom leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „Kňaz Ceretelev I“ (, doslova "ulica kniežaťa Cereteleva") č. 1 v susedstve budovy historickej lekárne Hippokrates.
Dejiny.
Dom nechal postaviť v priebehu roku 1860 bohatý bulharský prominent zo Starej Zagory, Kostadin Kaftandžijata.
Po oslobodení Bulharska v roku 1878 v dome žila až do svojej smrti v roku 1880 Olga Skobelevová, matka ruského generála Michaila Skobeleva, známa svojou dobročinnou činnosťou, vďaka ktorej získala prezývku "Skobelevova matka" (), ako ju s vďačnosťou oslovovali ľudia, ktorým pomohla.
V roku 2003 bola v budove otvorená stála expozícia venovaná dielu významného plovdivského umelca Georgiho Božilova.
Charakteristika.
Dom je typickým predstaviteľom bulharskej obrodeneckej architektúry, pričom ide o dom plovdivského typu.
Na severnej fasáde budovy (fasáda viditeľná z ulice „Săborna“) sa nachádza mozaika zhotovená na pamiatku Georgiho Božilova podľa projektu Dimităra Kirova. 
Stála expozícia „Georgi Božilov-Slona“.
"Stála expozícia „Georgi Božilov-Slona“" () je jednou z expozícií pod správou plovdivskej Mestskej umeleckej galérie. K otvoreniu došlo z iniciatívy a za pomoci finančných prostriedkov "Fondu „Budúcnosť pre Bulharsko“" (), ktorý v budove sídlil. Expozícia je venovaná dielu významného plovdivskeho umelca Georgiho Božilova-Slona, ktorý žil v rokoch 19352001. Zbierka obsahuje celkovo 47 plátien z tvorby Georgiho Božilova a výstava bola oficiálne otvorená 13. júna 2003, teda v deň, kedy by Georgi Božilov oslávil šesťdesiate ôsme narodeniny.
Mikón z Atén

Mikón () bol grécky sochár a maliar v 5. storočí pred Kr.
Mikón, syn Fanomacha, aténsky sochár a maliar, pôsobil okolo polovice 5. stor. pred Kr. Plínius uvádza, že bol známy ako tvorca sôch atlétov. Pripisujú sa mu dve sochy, z ktorých jedna, ako to zaznamenal Pausanias, zobrazovala pankratistu Kallia z Atén, ktorý zvíťazil v Olympii roku 472 pred Kr. (podstavec z tejto sochy s nápisom a so stopami po kovových nohách v nadživotnej veľkosti sa našiel v olympijskej Altide.) a z druhej sa zachoval podstavec s časťou nápisu, datovaný približne do roku 450 pred Kr., nájdený na aténskej Akropole 
"Hranaté zátvorky v nápise dopĺňajú medzery a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené."
Podľa Pausania pôsobil ako maliar v aténskom "Theseióne " postavenom okolo roku 470 pred Kr., kde namaľoval obrazy "Kentauromachie" a "Amazonomachie" (Amazonky, bojovné „východné“ ženy, boli vnímané ako archetyp Peržanov útočiacich na Atény). Týmto motívom zrejme vyzdobil aj časť stoy poikilé, t. j. maľovanej kolonády v severnej časti Agory (aj táto maľba bola zhotovená v rámci Periklovho programu obnovy Atén). Mikón pri výzdobe stoy poikilé v spolupráci s maliarom Panainom namaľoval obraz zobrazujúci "bitku pri Maratóne" (pracoval tu aj Polygnótos, ktorý namaľoval obraz "Dobytie Tróje", údajne ho zhotovil zadarmo a tým získal aténske občianstvo). Tieto maľby boli namaľované na vybielené dosky, pričom postavy mali výšku asi jeden meter. V Anakeione, tzv. chráme Dioskúrov v Aténach, namaľoval obraz znázorňujúci výpravu Argonautov do Kolchidy. Ako uvádza Pausanias, pri maľovaní tejto fresky si Mikón dal najviac záležať na maľbe Akasta a jeho koní.
Maliari Polygnótos a Mikón si čiernu farbu vyrábali z hroznových šupiek (nazývala sa „tryginon“).
Predstavu o Mikónových freskách môže o čosi priblížiť maľba v zmenšenej a ochudobnenej podobe na jednej váze v Louvri. Zobrazuje epizódu z výpravy Argonautov, v ktorej bol unesený účastník výpravy Hylas. Herakles, ktorého sa strata mládenca najbolestnejšie dotkla, sa radí s druhmi, ako ho oslobodiť.
Oľga Nikolajevna Skobelevová

Oľga Nikolajevna Skobelevová (, rodená "Poltavcevová"; ; * 1823, Ruská ríša† 6. júl 1880, Plovdiv, Východná Rumélia; dnešné Bulharsko) bola ruská sociálna aktivistka, bola matkou ruského generála Michaila Skobeleva.
Život.
Narodenie a život do rusko-tureckej osloboditeľskej vojny.
Olga Nikolajevna Skobelevová sa narodila v roku 1823. Vydala sa za ruského generálporučíka Dmitriho Ivanoviča Skobeleva. 17. septembra 1843 porodila v Petrohrade syna, neskoršieho pechotného generála Michaila Skobeleva, známeho v Bulharsku pod prezývkou "Biely generál" ().
Život v Bulharsku.
Prvýkrát sa dostala na územie dnešného Bulharska v priebehu rusko-tureckej osloboditeľskej vojny v rokoch 1877 – 1878, keď mala na starosti správu ruských vojenských lazaretov. Po vojne sa vrátila do Ruska, kde žila do smrti svojho manžela v roku 1879. 
Po manželovej smrti sa vrátila na územie dnešného Bulharska, kde sa usadila v Plovdive, kde žila až do svojej smrti. Pôsobila ako vedúca bulharskej pobočky ruského Červeného kríža. Prostredníctvom Červeného kríža sa jej tiež podarilo zriadiť v Plovdive sirotinec, kde našlo útočisko 250 sirôt, ktorých rodičia boli buď zabití v priebehu potláčania Aprílového povstania v roku 1876, alebo zomreli v nasledujúcich rokoch počas rusko-tureckej osloboditeľskej vojny. Následne založila sirotince, ale aj školy aj v ďalších bulharských mestách. Prispela taktiež k založeniu niekoľkých nemocníc a to ako na území Východnej Rumélie, tak aj v Bulharskom kniežatstve. 
Smrť.
Olga Nikolajevna Skobelevová bola zavraždená 6. júla 1880 večer počas lúpežného prepadnutia ku ktorému došlo keď prechádzala pešo cestou na samotnom okraji Plovdivu. Putovala do mesta Čirpan, pričom pri sebe mala hotovosť vo výške 20 000 levov, ktorá mala slúžiť na zakúpenie nemovitosti za účelom založenia ďalšieho sirotinca. Páchatelia jej vraždy neboli odhalení. Jedna z vyšetrovacích verzií smerovala ku kapitánovi východorumelskej polície, ten však krátko po Skobelevovej smrti a začiatku vyšetrovania spáchal samovraždu. 
Pozostatky Oľgy Skobelevovej boli prenesené do Ruska a pochované na rodinnom pozemku blízko Petrohradu.
Dom Georgiho chadžiho Nikolaidiho

Dom Georgiho chadžiho Nikolaidiho (), alebo Dom Georgiho Nikolaidiho () je meštiansky obrodenecký dom z druhej polovice 19. storočia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu. Kultúrna pamiatka národného významu.
Lokalita.
Danovov dom leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv.
Dejiny.
Dom bol postavený v rokoch 18681870 pre potreby obchodníka s tabakom, Georgiho chadžiho Nikolaidiho, ktorý bol v tom čase jedným z najbohatších obyvateľov Plovdivu. V roku 1905 dom kúpil Georgi Šivačev, prvý advokát pôsobiaci v Plovdive po oslobodení Bulharska, ktorý vyštudoval právo v Zürichu. 
V roku 2012 bola budova reštaurovaná. V súčasnosti (2023) funguje ako rodinný hostel.
Charakteristika.
Budova je predstaviteľom bulharského obrodeneckého baroka plovdivského typu. Budova je nesymetrická, medzi stranou budovy z dvora a stranou z ulice je dvojposchodová denivelácia. Z dvora je budova jednoposchodová, pred vchodom vo dvore sa nachádza portikus s tympanónom a sedlovou strechou pod ktorou sa nachádza dvojramenné schodisko vedúce ku vchodu. Úzke dvojramenné schodisko, ktoré prepája jednotlivé poschodia sa nachádza aj vnútri budovy. Zo strany od ulice je centrálna časť fasády umiestnená medzi dvoma arkiermi, ktoré sú zakončené trojuholníkovými frontónmi.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu v Štátnom vestníku č.4 z roku 1995, pričom ako dôvod ochrany bola stanovená architektonicko-umelecká hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je "Kăštata na Georgi Nikolaidi" (, doslova "Dom Georgiho Nikolaidiho").
Duča

Duča () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Stratenou, približne severozápadne od Dobšinej. V masíve sa nachádza Dobšinská ľadová i Stratenská jaskyňa.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území mesta Dobšiná. Najbližšími sídlami sú na severozápadnom úpätí situovaná osada Dobšinská Ľadová Jaskyňa a na východnom obec Stratená, východným smerom ležia tiež Dedinky a Mlynky a južne mesto Dobšiná. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj a národnej prírodnej rezervácie Stratená.
Opis.
Duča vystupuje nad údolím Hnilca na južnom okraji Slovenského raja, pričom jej severovýchodné svahy vytvárajú Stratenský kaňon. Dominuje planine Hanesová, ktorej je súčasťou. Severným smerom sa nachádza Havrania skala (), Remiaška (), Cigánka (), Lipovec (), Štrbáková (), Kopanec () a Vahan (), západným Doštianky (), Kopa (), Ondrejisko () a Honzovské (), južným Čierna hora (), Veľký Radzim () a Gápeľ () a východným Skala (), Gačovská skala (), Marčeková () a Suchý vrch (). Oblasť patrí do povodia rieky Hnilec, do ktorej odteká voda z juhovýchodnej časti potokom Tiesňavy a zo zvyšku masívu krátkymi prítokmi. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a susedných Volovských vrchov, no tiež Revúcku vrchovinu, Stolické vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké Tatry a údolie Hnilca.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no okolím vedie:
MTV Europe Music Awards

MTV Europe Music Awards (pôvodne MTV European Music Awards, bežne skrátené ako MTV EMA, v angličtine známe aj skratkou EMAs), je udeľovanie európskych hudobných cien televízie MTV na poctu umelcom a hudbe v popkultúre.
Ocenenia boli pôvodne koncipované ako alternatíva k MTV Video Music Awards, ktoré sa každoročne konajú v Spojených štátoch. Udeľovanie cien sa koná pravidelne každý rok (väčšinou začiatkom novembra) vo vybranej európskej metropole. Ocenenie už štyrikrát hosťovalo Nemecko a Veľká Británia, v poslednej dobe v Belfaste, potom v Londýne, Edinburghu a Liverpoole.
1. slávnostné odovzdávanie hudobných cien MTV Europe Music Awards sa konalo v roku 1994 pri Brandenburskej bráne v nemeckom Berlíne, päť rokov po páde Berlínskeho múru. Výročná ceremónia bola vysielaná naživo na MTV Europe, Channel 5 a väčšine medzinárodných kanálov MTV, ako aj online.
Od roku 2007 môžu diváci hlasovať za svojich obľúbených interpretov vo všetkých hlavných kategóriách na webstránke MTV.
Kategória Best Czech &amp; Slovak Act.
V rokoch 2010 – 2013 sa udeľovali ceny aj pre slovenských a českých umelcov v kategórii Best Czech &amp; Slovak Act. 
Prehľad ročníkov v kategórii Best Czech &amp; Slovak Act 
Superlatívy.
Najviac nominácií.
65 nominácií
52 nominácií
43 nominácií
42 nominácií
37 nominácií
34 nominácií
33 nominácií
32 nominácií
30 nominácií
24 nominácií
23 nominácií
22 nominácií
21 nominácií
20 nominácií
Jozefína Lerouxová

Jozefína Lerouxová (* 23. január 1747, Cambrai – † 23. október 1794, Valenciennes), rodená Anna-Jozefa Leroux, bola francúzska klariska, ktorú popravili počas Francúzskej revolúcie. Rímskokatolícka cirkev ju uznáva ako blahoslavenú.
Život.
Anna-Jozefa sa narodila v Cambrai vo Francúzskom kráľovstve (dnes Francúzsko). Ako dvadsaťdvaročná vstúpila do kláštora klarisiek vo Valenciennes a 10. mája 1769 prijala meno Jozefína. Jej mladšia sestra Mária sa stala uršulínkou a sídlila tiež vo Valenciennes.
Keď boli počas Francúzskej revolúcie potlačené kláštory a rády dekrétom z roku 1792, Jozefína utiekla k svojej rodine do Mons v Belgicku, rovnako ako jej sestra. Keď rakúske sily obsadili mesto, nastalo krátke obdobie mieru a Jozefína sa v roku 1793 vrátila do Valenciennes. Keďže jej vlastný kláštor klarisiek bol zničený, spolu so sestrou pokračovali v rehoľnom živote v kláštore uršulínok.
Zatknutie a poprava.
Revolučná armáda znovu dobyla mesto. Jozefína bola 3. septembra 1794 spolu s ďalšími mníškami zatknutá. Obvinili ich, že sú emigrantky, ktoré sa vrátili bez povolenia a viedli náboženskú školu. Boli odsúdené za velezradu.
Po viacdňovom pobyte vo väzení v neľudských podmienkach bola 23. októbra 1794 ona a jej sestra Školastika, dve ďalšie uršulínky a dve mníšky brigidky popravené sťatím gilotínou. Mníšky išli na smrť spievajúc loretánske litánie. Traduje sa, že Jozefína pred sťatím pobozkala ruku katovi na znak lásky a odpustenia.
Uctievanie.
Jozefína Lerouxová bola blahorečená pápežom Benediktom XV. 13. júna 1920 spolu s ďalšími desiatimi mučeníčkami. Rímske martyrológium uvádza ľubovoľnú spomienku na bl. Jozefínu a jej spolumučeníčky na 23. október.
Hugo Weaving

Hugo Wallace Weaving (* 4. apríl 1960, Ibadan, Britská Nigéria) je austrálsky herec. Narodil sa v Nigérii, ktorá bola v tom čase kolóniou Veľkej Británie, anglickým rodičom, no počas celej svojej kariéry žil v Austrálii. Je držiteľom šiestich cien Austrálskej akadémie filmových a televíznych umení (AACTA) a získal tiež ocenenie ako Honorary Officer rádu Order of Australia.
Weavingova prvá herecká rola bola postava anglického kapitána kriketového tímu Douglasa Jardina v austrálskom televíznom seriáli "Bodyline" (1984). Meno si získal v ďalších austrálskych produkciách, za film "Dôkaz" (1991) získal prvú cenu AACTA (v kategórii najlepší herec v hlavnej úlohe), pokračoval filmom "Dobrodružstvá Priscilly, kráľovnej púšte" (1994). Na prelome tisícročí sa Weaving presadil na medzinárodnej scéne účinkovaním v mainstreamových amerických produkciách. Tu medzi jeho najvýznamnejšie úlohy patrí Agent Smith v prvých troch filmoch "Matrix" (19992003), Elrond v trilógii "Pán prsteňov" (20012003) a "Hobit" (20122014), titulná postava vo filme "V ako Vendeta." (2005) a Johann Schmidt/Red Skull vo filme "" (2011) z franšízy Marvel Cinematic Universe.
Okrem tradičných hereckých rolí prepožičal Weaving svoj hlas do animovaných filmov "Babe" (1995), "Happy Feet" (2006) a "Happy Feet Two" (2011), a tiež do série filmov "Transformers" v úlohe Megatrona (20072011). Úlohy Agenta Smitha a Elronda si zopakoval aj vo videoherných adaptáciách filmov "Matrix" a "Pán prsteňov".
Iné aktivity.
V roku 2004 sa Weaving stal ambasádorom austrálskej ochranárskej organizácie Voiceless, ktorá sa zasadzuje za práva zvierat. V rámci tejto pozície sa zúčastňuje rôznych podujatí, propaguje prácu Voiceless, a tiež pomáha pri posudzovaní žiadostí o granty.
Osobný život.
Vo veku 13 rokov Weavingovi diagnostikovali epilepsiu. Hoci sa toto ochorenie uňho prejavilo len zriedkavo a žiadne príznaky sa neobjavii od doby keď mal len niečo cez 30 rokov, Weaving stále odmieta šoférovať z obavy pred možným záchvatom. Od roku 1984 je vo vzťahu s Katrinou Greenwoodovou. Žijú v Sydney a majú dve deti: Harryho Greenwooda, ktorý je tiež hercom, a Holly Greenwoodovú, ktorá sa venuje výtvarnému umeniiu. Priezvisko majú po matke z dôvodu, ktorý Harry Greenwood zhrnul ako „odpor rodiny proti patriarchátu“.
Hugo Weaving má aj brata a sestru. Je strýkom herečky Samary Weavingovej, ktorá rovnako ako on začala kariéru v Austrálii a následne sa preadila aj v americkej produkcii. Spolu si zahrali v austrálskom filme "Mystery Road" z roku 2013. Jeho mladšia neter Morgan Weaving sa objavila v austrálskej telenovele "Home and Away" po boku svojej sestry Samary.