Chočské vrchy

Chočské vrchy zaraďujeme medzi jadrové pohoria patriace do sústavy Vnútorných Západných Karpát a Fatransko-tatranskej oblasti. 
Vymedzenie.
Na severe ho ohraničuje Oravská vrchovina a Podtatranská brázda, podcelok Zuberská brázda, na východe Tatry, podcelok Západné Tatry, na juhu Podtatranská kotlina, podcelok Liptovská kotlina a na západe Veľká Fatra, podcelok Šípska Fatra.
Delenie.
Morfologicky sa pohorie delí na tri podcelky:
Horstvo je dlhé , priemerná šírka je len , maximálna . Rozprestiera sa na rozhraní okresov Liptovský Mikuláš, Ružomberok a (okres)Dolný Kubín.
Geologické pomery.
Pre pohorie je typické, že kryštalické jadro nikde na povrch nevystupuje a celé pohorie tvoria mohutné súvrstvia sedimentárnych druhohorných hornín. Vzhľadom na svoje malé rozmery predstavuje určitý spojovací článok medzi Malou a Veľkou Fatrou na západe a Západnými Tatrami na východe. Z Veľkej Fatry sem zasahuje krížňanský príkrov (fatrikum), pre ktorý je typické značné rozšírenie hornín usadených v spodnej a strednej kriede. Sú to horniny zväčša typu slienitých vápencov, slieňovcov a slienitých bridlíc, ľahko podliehajúce zvetrávaniu. Horniny krížňanského príkrovu tvoria najmä nižšie, úpätné časti masívov.
Na krížňanský príkrov je nasunutý vyšší chočský príkrov, ktorý obsahuje hlavne najspodnejšie, triasové sedimentárne horniny, z ktorých sú najrozšírenejšie mohutné súvrstvia vápencov a dolomitov, najčastejšie tmavosivé až čierne žilkované vápence a sivé, tzv. chočské dolomity. Vyššie súvrstvia triasu obsahujú aj iné druhy vápencov, napr. piesčité, rohovcové a iné. Chočský príkrov nie je zachovaný v takom súvislom celku ako krížňanský príkrov, zachoval sa vo forme príkrovových trosiek. Najväčšiu kryhu tvorí súvislý masív Veľkého Choča spolu s jeho rázsochami.
Od Sestrčskej doliny na východ je geologická stavba odlišná v tom, že krížňanský príkrov už na povrch nevystupuje (naposledy je to pri obci Liptovská Anna) a mohutné masívy Pravnáč (), Lomné (), Prosečné (), Ostrý vrch () a Holica () sú budované zložito zvrásnenými komplexmi vápencov a dolomitov stredného triasu až po Suchú dolinu, kde sa kriedové súvrstvia krížňanského príkrovu opäť objavujú.
Geomorfologické pomery.
Z geomorfologického hľadiska je pre Chočské vrchy typické, že nemajú súvislejší hlavný hrebeň a sú charakteristické samostatnými masívmi. Podcelok Choča kulminuje Veľkým Chočom (), čo je najvyšší bod celého pohoria a predstavuje štruktúru chočského príkrovu budovanú dolomitmi a menej vápencami. Dolina potoka Teplianka oddeľuje tento podcelok od podcelku Sielnické vrchy, ktoré sú charakteristické miernejšími formami, rozšírené na horninách krížňanského príkrovu s najvyššími vrcholmi Magura (), Havrania () a Sielnická hora (). Najvýchodnejšiu časť pohoria tvorí podcelok Prosečné, charakteristický značne si podobnými horskými masívmi, ktoré sú rozrezané paralelnými dolinami. Najzápadnejší je masív Pravnáča (), východnejšie leží masív Lomné () a najmohutnejší je masív Prosečného ().
Krasové javy.
Na opisovanom území vzhľadom na jeho hornatinový charakter s veľkými výškovými rozdielmi prevažujú podzemné krasové javy nad povrchovými. Z povrchových krasových mikroforiem sú najhojnejšie škrapy. Vyskytujú sa na Veľkom Choči (), ale vari najlepšie je vyvinuté škrapové pole na vrchole brala Čereňová v masíve Lomného (). Škrapy sú známe tiež zo svahov vrchov Prosečného () a Ostrého vrchu (). Závrty sú skôr zriedkavé. Skupina závrtov sa nachádza v sedle Ostruky medzi Prosečným a Čiernou horou (). Charakter závrtu má aj ponor Prosiečanky na plošine Svorad.
Podzemné krasové formy – jaskyne môžeme z hľadiska ich vzniku rozdeliť do niekoľkých skupín. Sú to jednak drobnejšie jaskyne a priepasti, ktoré nachádzame vo vrcholových častiach príkrovových trosiek. Popri nich sa najmä na úpätí skalných stien nachádzajú drobnejšie jaskyne a previsy, ktoré vznikli mrazovým zvetrávaním. Takého charakteru je napr. viacero jaskýň v Turíckej doline, pod Liptovským hradom a Heliašska priepasť. Významnejšie sú jaskyne, ktoré vznikli pôsobením vodných tokov, či už prichádzajúcich na krasové územia z nekrasových oblastí (alochtónne), alebo priamo prichádzajúcich z krasových masívov (autochtónne).
Najznámejšia je Liskovská jaskyňa v najvýchodnejšom výbežku Mnícha. Ten už však radíme do Liptovskej kotliny. Jedinečné podzemné, ale aj povrchové krasové javy sú rozšírené v Prosieckej doline. Potok Prosiečanka, prameniaci na flyšovom území plošiny Svorad na sever od Chočských vrchov, sa po vstupe na krasové údolie ponára vo výraznom ponore, potom nasleduje cca dlhý tok neznámym podzemím a vody vyvierajú opäť asi 500 metrov od vyústenia doliny v mohutnej krasovej vyvieračke. Podobne potok, tečúci o niečo západnejšie, po príchode na krasové územie vytvára kaňonovitý úsek a padá vodopádom do časti doliny Červené piesky a poniže sa tiež ponára. Mnohé skutočnosti svedčia o existencii rozsiahleho jaskynného systému, do ktorého sa však dosiaľ nepodarilo preniknúť. Zvláštnu skupinu predstavujú jaskyne, ktoré vznikli pravdepodobne vodami, pochádzajúcimi priamo z krasových masívov. Takéhoto charakteru sú jaskyne v masíve Veľkého Choča (), v masíve Lomné () a jaskyňa na Smrekove, dlhá 115 metrov.
Cestovný ruch.
Turisticky najzaujímavejšie sú Veľký Choč, Kvačianska dolina (veľmi typický skalný reliéf) a Prosiecka dolina (hlboká rokľovitá krasová dolina). Oblasť Chočských vrchov poskytuje možnosti kúpania (Bešeňová, Lúčky, Liptovská Mara, Aquapark Tatralandia, Aquapark Dolný Kubín, Oravice) a návštevy historických pamiatok (hrady Likava, Liptovský hrad, Oravský hrad, Múzeum oravskej dediny, Vlkolínec, Havránok). Najbližšími mestami sú Ružomberok, Liptovský Mikuláš a Dolný Kubín.
Choč ako objekt národného života.
Veľký Choč je turisticky najatraktívnejšou časťou Chočských vrchov. Táto dominanta, týčiaca sa vysoko nad okolitú krajinu, je miestom deja nielen ľudových povestí a bájí, ale aj románov, poviedok a básní. Stal sa akousi mekkou kultúry Slovenska zásluhou mnohých literátov, kultúrnych pracovníkov, výtvarníkov, ale aj vedcov a profesorov, ktorí vzišli z tohto kraja alebo tu pôsobili. Na vytváraní charakteristického "genia loci" tohto teritória sa zúčastňovali aj celé generácie vzdelancov z rôznych spoločenských vrstiev. Latinský pojem "genius loci" v sebe skrýva jednotu "genia regionis" a "genia populi", ducha krajiny a ducha spoločnosti ľudí, ktorí tu žili, pracovali a tvorili.