burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
2S43 Maľva

 2S43 Maľva je ruská samohybná húfnica kalibru 152 mm na kolesovom podvozku 8x8. V súčasnosti ide o jedinú samohybnú húfnicu ruskej armády s kolesovým podvozkom. Vďaka jednoduchšiemu kolesovému podvozku je asi o 10 ton ľahšia ako húfnica 2S19 Msta-S, čo jej umožňuje rýchlejšie presuny po ceste. 
Maľva je určená na ničenie taktických konvenčných i jadrových zbraní protivníka, k úderom na delostrelecké batérie, konvoje, systémy protivzdušnej obrany alebo veliteľské stanovištia. 
Vznik a vývoj.
Prvé správy o húfnici 2S43 Maľva boli zverejnené na jeseň roku 2019. V tom čase už prebiehala montáž prvého prototypu. Testovanie novej húfnice prebiehalo od roku 2020 a štátne skúšky boli ukončené v roku 2023. Sériová výroba bola spustená v tom istom roku v reakcii na naliehavú operačnú požiadavku ruskej armády, ktorá počas invázie na Ukrajinu postupne strácala stále väčšie množstvo húfnic.
Konštrukcia.
Maľva je postavená na štvornápravovom podvozku BAZ-6010-027 s pohonom všetkých kolies. Pohon zabezpečuje vznetový motor JaMZ-8424 s výkonom 470 koní. Rýchlosť húfnice na ceste dosahuje až 80 km/h s tým, že dojazd je približne 1000 kilometrov. To dáva Maľve značný akčný rádius.
Podvozok samohybnej húfnice je vybavený pancierovanou kabínou, ktorá pojme a chráni obsluhu počas presunov. Obsluhu húfnice zaisťuje 5 osôb.
Dĺžka húfnice je 13 metrov a jej hmotnosť je relatívne nízke - dosahuje len 32 ton. To umožňuje prepravovať Maľvu aj prostredníctvom vojenských dopravných lietadiel ako je Il-76.
2S43 Maľva je vybavená 152mm kanónom 2A64, ktorý využíva ja samohybná húfnica 2S19 Msta-S. Kanón má dĺžku 47 kalibrov. Je vybavený trojkomorovou úsťovou brzdou, plynovým ejektorom a pokročilým brzdovo-vratným zariadením. Odmer húfnice je v rozsahu 30 stupňov na obe strany od osi vozidla a námer v rozsahu od -3 stupňov do +70 stupňov. Na zmenu odmeru aj námeru sa používajú automatizované pohony.
Palebný priemer húfnice 2S43 Malva predstavuje 30 kusov munície. Náboje sú prepravované v debnách na plošine podvozku. Nabíjanie húfnice prebieha ručne pomocou prvkov mechanizácie, pričom je deklarovaná rýchlosť paľby 7 rán/min. Maximálny dostrel konvenčnou muníciou je 24,5 km. Z hľadiska dostrelu tak zaostáva nielen za modernou ruskou húfnicou 2S35 Koalicija-SV, ale aj za staršou sovietskou 2S5 Giacint.
VILOmeniny

VILOmeniny sú súťažno-zábavná reality show, ktorú vysielala TV Markíza s prestávkou v rokoch 20002008. Reláciu moderoval Vilo Rozboril, ktorý bol s programom významne spätý, a takisto niesla podľa neho aj prispôsobený názov "VILOmeniny". V Česku sa slovenská relácia vysielala na TV Nova, česká adaptácia na TV Prima.
Pôvodné VILOmeniny štartovali v polovici sezóny 2000 / 2001. Vo svojom čase patrili k vôbec najúspešnejším programom televízie, zrušené boli na jar 2008 po náhlom poklese sledovanosti.
V apríli 2017 sa relácia vrátila na obrazovky Markízy pod názvom "Vylomeniny". Novú generáciu programu moderoval Ján Tribula. Súťažilo sa o výhru 3000 eur.
Opis.
Pri svojom štarte boli koncipované ako rodinná súťaž, ktorá zobrazovala zápolenie dvoch rodín alebo susedov v ich autentickom socio-kultúrnom a demografickom prostredí. V druhom roku vysielania sa "VILOmeniny" začali dopĺňať špeciálnymi vydaniami, ktoré tvorcovia realizovali mimo prostredia domácností. Z tohto obdobia ešte stále rezonujú vydania, v ktorých sa súťažilo v idúcom vlaku, v rómskych rodinách z Letanoviec, v kasárňach, vo vysokoškolských internátoch a podobne.
Od septembra 2004 "VILOmeniny" definitívne opustili prostredie rodín a stavili na extrémy – sociálne (vydanie Mojsejovci proti bezdomovcom), veľkostné (trpaslíci proti vysokým ľuďom nad 2m), etické (prostitútky proti veriacim ženám z dediny), a na opozitá: modelky a moletky, pohrebáci a novorodenecké oddelenie a podobne. Každé vydanie verne zachytáva a mapuje prostredie a správanie jednotlivých skupín a okrem zábavy poskytuje divákovi obraz o živote, myslení, zvyklostiach i schopnosti súťažiacich spolupracovať.
Duely súťažiacich si merali sily v bizarných súťažiach. Medzi tradičné súťažné úlohy patrilo finále – strhávanie obrusu spod hromady tanierov. Pre víťazov čakala výhra 50 000 korún. So stúpajúcou popularitou sa výhra zvýšila na 60 000 korún.
Formát.
Formát pochádza od slovenskej spoločnosti J.A.M. Film 1999. VILOmeniny boli štyrikrát preformátované. Naposledy niesli označenie „3“.
Počas leta 2006 formát adaptovala aj česká TV Prima. S moderátorom Liborom Boučkom odvysielala pokusne osem vydaní Vylomenín, relácia sa však na susednom trhu neujala.
Sledovanosť.
Relácia sa tešila obrovskému úspechu a priazni divákov, no postupom času sa rapídne znížila sledovanosť. Najvyššiu sledovanosť zaznamenali "VILOmeniny" 2. januára 2005, kedy si súboj colníci verzus špeciálna zásahová jednotka pozrelo 1 375 000 divákov.
Úspechy.
V roku 2005 bola relácia nominovaná na 51. ročníku najprestížnejšieho európskeho festivalu televíznych zábavných programov Zlatá ruža (Rose d'Or), a to v kategórii reality show. TV Markíza vybrala do súťaže časť, v ktorej súťažili Mojsejovci proti bezdomovcom. Od zavedenia peoplemetrového výskumu malo práve toto vydanie najvyššiu sledovanosť s trhovým podielom vyše 52%. Reláciu pozeralo 1 milión 330-tisíc divákov.
V roku 2009, po tom ako bola relácia zrušená, získala cenu OTO za rok 2008 v novej kategórii s názvom Program branding za propagáciu relácie a upútavky na ňu.
Trstianka (prítok Ladianky)

Trstianka je potok svojou pramennou časťou v geomorfologickom celku Ondavská vrchovina a svojou strednou a dolnou časťou toku v geomorfologickom celku Beskydské predhorie v geomorfologickom podcelku Hanušovská pahorkatina v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je pravostranným prítokom vodného toku Ladianka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v severnej časti územia obce Šarišská Trstená v lesnom extraviláne severne od intravilánu v lese aj lúke Sosnina v okrese Prešov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom cez les Sosnina v lesnom extraviláne obce Šarišská Trstená, vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, ľavým brehom obmýva pole Pod Sosninou, pravým brehom obmýva pole Šilky, v vteká do intravilánu Šarišskej Trstenej, od bez zmeny smeru vyteká z intravilánu a tečie po obecnej hranici medzi Šarišskou Trstenou a obcou Chmeľovec. Meandruje, je lemovaná príbrežnou vegetáciou, pravým brehom obmýva pole Klčava, mení smer na juhovýchod, od tečie po obecnej hranici medzi Šarišskou Trstenou a obcou Nemcovce, od tečie po obecnej hranici medzi Nemcovcami a obcou Čelovce. V priberá pravostranný bezmenný prítok, ľavým brehom obmýva pole Mravčie v Čelovciach, v opúšťa obecnú hranicu a tečie územím Nemcoviec, pravým brehom obmýva pole Gerendeľ, ľavým brehom obmýva pole Prídely, v podteká železničnú trať Prešov - Humenné, v v extraviláne na okraji územia obce Nemcovce na obecnej hranici s obcou Šarišská Poruba ústi do vodného toku Ladianka ako jej pravostranný prítok. Vodný tok Ladianka ďalej ústi do Sekčova. Pramení a preteká na území obce Šarišská Trstená, pokračuje územím obcí Chmeľovec, Čelovce, a ústi na území obce Nemcovce v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve obce Šarišská Trstená, na území ktorej vodný tok pramení a horným tokom preteká. Zo slovného základu druhého komponentu názvu obce "trsť-" po rozšírení o formant "-ianka" bolo utvorené jednoslovné hydronymum Trstianka ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Motiváciou pomenovania názvu obce Šarišská Trstená, bol charakteristický výskyt vysokej trvácej trávy "trsti obyčajnej", latinsky "Phragmites australis". Vývoj názvu obce podľa dochovaných listín: 1345 Nadfu, 1773 Natwej, 1927 Nadvej, 1948 Šarišská Trstená. Hydronymum Trstianka bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Trstianka nie je jedinečným názvom (február 2024).
Milan Náhlik

Mgr. Milan Náhlik (* 15. august 1976, Trnava) je slovenský policajt a politik. V prezidentských voľbách v roku 2024 kandidoval na post prezidenta Slovenskej republiky.
Životopis.
Náhlik pochádza z Trnavského kraja, resp. z Bratislavy, v súčasnosti žije v obci Dúbrava na Liptove. Je ženatý a má tri deti. Vyštudoval na Univerzite Konštantína Filozofa v Nitre. Od roku 1998 pracuje ako policajt, v roku 2024 robil v kriminálnej polícii.
V roku 2014 neúspešne kandidoval za starostu mestskej časti Bratislava-Rača. V roku 2018 kandidoval v komunálnych voľbách ako nezávislý kandidát za poslanca miestneho zastupiteľstva v Devínskej Novej Vsi.
V parlamentných voľbách v roku 2020 kandidoval do NR SR za stranu HLAS ĽUDU (dnes REPUBLIKA) zo 7. miesta kandidátky. Získal 184 hlasov; keďže strana získala iba 0,06 % hlasov, mandát nezískal.
Kandidatúra na prezidenta.
Náhlik zozbieral 15 000 podpisov potrebných na kandidatúru ako občiansky kandidát v prezidentských voľbách 2024 a odovzdal ich ministerstvu vnútra 26. januára 2024. Predseda parlamentu jeho kandidatúru prijal 31. januára 2024. Medzi svoje tri priority v prípade zvolenia zaradil vystúpenie Slovenska z NATO a z EÚ, ak sa nepodarí zlepšiť postavenie Slovenska v nej, a sfunkčnenie referenda ako kľúčového a záväzného prvku priamej demokracie. Ako zahraničného politika, ktorý je preňho inšpiráciou, označil ruského prezidenta Vladimira Putina. Na margo ruskej invázie na Ukrajinu sa vyjadril, že "„Rusi urobili to, čo by urobil každý jeden milujúci rodič voči svojmu dieťaťu, ktoré by bolo ohrozené na živote a zdraví. Nikto nešiel pomôcť rusky hovoriacim obyvateľom na východe Ukrajiny pri ich prenasledovaní a vraždení. To netrvalo jeden deň.“"
V prvom kole volieb získal 3 111 (0,14 %) platných hlasov a skončil na 9. mieste.
Kýčera (vrch v Laboreckej vrchovine, 721 m)

Kýčera () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Osadné, približne severne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, okrese Snina a na katastrálnom území obce Osadné. Najbližším sídlom je južne situované Osadné, západným smerom leží Vyšná Jablonka, Svetlice a Oľšinkov, severne poľská Szczerbanówka a východne Solinka. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Kýčera leží na severovýchodnom okraji Laboreckej vrchoviny, v rázsoche, vedúcej južným smerom z Kýčerského grúňa () v hlavnom, hraničnom hrebeni. Východným smerom sa nachádza Matragona (), Hyrlata (), Drozdiačka (), Černiny () a Strop (), južným Skory (), Hrčasté (), Kýčera (), Diel () a Panský vrch (), západným Veľká Kýčera (), Maňov (), Parilov () a Ščoby () a severným Vysoký grúň (), Vrch nad Lazom (), Kýčerský grúň () a Rydošová (). Severné a východné svahy odvodňuje Pálenický potok, západné Ščobovský potok, oba smerujúce do Udavy v povodí Laborca. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny a blízke Bukovské vrchy, ojedinele tiež Slanské a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z Osadného.
Lopúch väčší

 
Lopúch väčší () je statná dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti Eurázie.
Opis.
Lopúch väčší je dvojročná bylina, vysoká 100 až 200 cm. Byle sú priame, hrubé, ryhované, vlnato chlpaté, bohato rozkonárené a vyplnené stržňom.
Listy sú striedavé, dlhostopkaté, prízemné sú dlhé až 50 cm a široké do 40 cm, horné sa rýchlo zmenšujú, listové stopky sú plné. Čepele sú v obryse srdcovito vajcovité, celistvookrajové alebo veľmi jemne zubaté, na líci zelené, na rube sivo plstnaté, neskôr lysé.
Kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je úbor, zdanlivo tvoriaci jeden mnohopočetný kvet. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, so zrastenými korunnými lupienkami. Vytvárajú rúrkokvetý úbor, najčastejšie s fialovými kvetmi. Tyčiniek je päť a ich peľnice sú zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, redukovaný do chlpatého chocholca, dlhého 1 až 3 mm, ktorý tvorí lietacie zariadenie slúžiace na rozširovanie semien vetrom. Mnohoradový zákrov je vytvorený zo zelených listeňov, ktoré sú úzko čiarkovité, na báze brvité, postupne zúžené do zlatožltej háčikovitej špičky. 
Guľovité úbory s priemerom 30 až 35 mm sú usporiadané na konci konárikov do vrcholíkových metlín. Plodom je čierna, jemne bradavičnatá nažka, veľká 5 až 6 mm.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia lopúcha väčšieho zahŕňa mierne oblasti Eurázie. Zavlečený je v Kanade, Spojených Štátoch, na Britských ostrovoch, v Austrálii, na Novom Zélande a v Rusku od Kurilských ostrovov cez Sachalin po Prímorie.
Na Slovensku je na celom území hojný.
Ekológia.
Lopúch väčší obsadzuje vhodné stanovištia od nížin do horského stupňa. Rastie často na rumoviskách, pasienkoch a v krovinách.
Obľubuje vlhké, výživné, neutrálne, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od júla do septembra. Rozširuje sa hlavne zoochórne – prichytávaním na srsť zvierat, pričom rozširovacou jednotkou je celý úbor.
Význam a využitie.
Korene lopúcha väčšieho obsahujú inulín, éterický olej, organické kyseliny, horčiny a minerálne látky. Pre liečivé vlastnosti sa ich výťažky používajú ako metabolikum, dermatologikum, diuretikum, antibakterikum a homeopatikum. Uplatnenie má aj v kozmetike a čiastočne v kuchyni. Z usušených koreňov sa získava lopúchový olej (Bardanae oleum), čo je výťažok koreňa v rastlinnom oleji.
Medzilaborecká brázda

Medzilaborecká brázda je geomorfologickou časťou Laboreckej vrchoviny. Leží na území okresov Snina, Humenné a Medzilaborce.
Polohopis.
Brázda sa nachádza v severnej časti vrchoviny a lemuje južný okraj pohraničného hrebeňa. Zaberá úzky pás územia, vedúci od severozápadu na juhovýchod. Z významných vodných tokov preteká brázdou na severozápade rieka Laborec, v strednej časti Výrava a juhovýchodnej Udava, ktoré odvodňujú celú oblasť. Medzilaborecká brázda je v rámci Laboreckej vrchoviny lemovaná len vlastným územím, s výnimkou krátkeho úseku v údolí Laborca, kde nadväzuje Papínska brázda.
Na území brázdy leží mesto Medzilaborce a viacero obcí, medzi nimi Čertižné, Habura, Svetlice, Výrava a Hostovice, patriace do okresov Snina, Humenné a Medzilaborce v Prešovskom kraji. Prístup do sídiel zabezpečujú údoliami vedúca II/559 a II/567, na ktoré nadväzujú miestne komunikácie.
Chránené územia.
Na územie Medzilaboreckej brázdy okrajovo zasahuje Chránená krajinná oblasť Východné Karpaty, z maloplošných osobitne chránených území sa tu nachádza prírodná rezervácia Hostovické lúky a Čertižnianske lúky. 
Turizmus.
V tejto časti Laboreckej vrchoviny sú značené turistické trasy iba na severozápade. Zvyšok územia patrí medzi turisticky menej rušnú oblasť, vhodnú na nenáročnú pešiu a cykloturistiku.
Devínske jazero (Šrek)

Devínske jazero (nem. hist. názov "Theben See") je bývalé jazero pri Bratislave (hneď za dnešnými severozápadnými hranicami Bratislavy), v dnešnej Chránenej krajinnej oblasti Záhorie, na západnom okraji dnešného územia obce Stupava.
Pôvodné jazero.
Pôvodne (minimálne koncom 18. a na zač. 19. stor.) to bolo pretiahnuté (riečne) jazero (riečne rameno) zhruba v tých miestach, kde sa dnes nachádza konečný úsek vodného toku Malina pred jeho ústím do rieky Morava. Nachádzalo sa teda oproti dnešnej osade Devínske Jazero. Na severe bolo úzkym tokom spojené s (vtedajším i dnešným) jazerom Šrek. 
Neskoršie jazero.
V druhej polovici 20. storočia išlo o (riečne) jazero nachádzajúce sa trochu severozápadnejšie než vyššie spomínané jazero, a síce okolo lokality Hrubá lúka, medzi riekou Morava a kanálom Malina. Pozostávalo z troch úzkych ramien (či zálivov). Z celého jazera sa zachovalo viac-menej už len najjužnejšie rameno nazývané (v minulosti aj dnes) Šrek, pričom Šrek je dnes v niektorých obdobiach vlastne už len mokraď a je na niektorých mapách v západnej časti výrazne dlhší než v minulosti (ako záliv Devínskeho jazera mal dĺžku len 1,4 km).
Toto jazero vzniklo kedysi prirodzeným aj umelým prehradením ramena Moravy. Bolo hniezdiskom vodného vtáctva. 
Bývalý tok Moravy.
Na niektorých mapách dostupných online (nie však na oficiálnych mapách) je v súčasnosti ako Devínske jazero (nesprávne?) označené jazero nachádzajúce sa bezprostredne južne od Šreka a teda aj južne od vyššie opísaného jazera z 2. pol. 20. storočia. Toto údajné "Devínske jazero" je bývalý tok Moravy, ktorý sa neskôr stal ramenom Moravy a ešte neskôr sa takmer úplne oddelil od nového (a teda súčasného) hlavného toku Moravy, čím vzniklo súčasné jazero.
Zdroj pomenovania.
Podľa pôvodného jazera nesie meno jednak osada Devínske Jazero (nem. Thebensee), ktorá sa nachádza východne od pôvodného jazera (leží prevažne na dnešnom území Bratislavy), a jednak územie európskeho významu v širokom okolí tohto jazera.
Tyler, the Creator

Tyler Gregory Okonma (* 6. marec 1991, Ladera Heights, Kalifornia, Spojené štáty), známy pod umeleckým menom Tyler, the Creator, je americký reper, spevák, skladateľ, hudobný producent, návrhár a režisér videoklipov. Zviditeľnil sa na začiatku 2010s rokov ako spoluzakladateľ a "de facto" vedúci alternatívnej hip hopovej skupiny Odd Future, v ktorej vystupoval a zároveň produkoval takmer všetky nahrávky. Ako sólo umelec vydal mixtape a 6 štúdiových albumov, ktoré si poväčšine produkoval sám.
Peter Deljan

Peter Deljan (iné mená: Peter II., krátko: Deljan; , ; * ?† po 1041, Konštantínopol) bol vodca bulharskej vzbury proti Byzantskej ríši za vlády cisára Michala IV. v rokoch 10401041.
Deljanov pôvod je nejasný. Podľa byzantského kronikára Ióanna Skylitza bol otrokom v Konštantínopole, odkiaľ utiekol do Bulharska. Sám o sebe medzi Bulharmi vyhlasoval, že je synom/vnukom (Skylitzes) cára Samuila. Byzantský kronikár a kánonista Ióannes Zonaras Deljana pokladal za nelegitímneho syna komitopula Árona. Deljanovo meno malo slovanský význam: „víťaz“. Byzantský historik Michaél Psellos jeho meno demagogicky premenil na "Dolianos" etymologicky spojené s gréckym slovom "dolios" („lstivý“).
Deljanovo povstanie.
Príčinou vzbury bolo značné zhoršenie hospodárskej situácie v Bulharsku po tom, čo bola na miestne obyvateľstvo Ióannom Orfanotrofom uvalená daň aerikon. To znamenalo, že obyvateľstvo naďalej neodvádzalo dane v naturáliách, ako bolo zvykom za Prvej bulharskej ríše a za vlády byzantského cisára Bazila I., ale podľa byzantského zvyku v peniazoch. Povstanie vypuklo v Belehrade, odkiaľ Deljan vtrhol do Nišu a Skopje. Povstanie sa čoskoro rozšírilo na značnej časti územia bývalej Samuilovej ríše a k vzbúrencom sa dokonca pridali byzantské jednotky z them Dyrrhachion a Nikopolis. Dyrrhachionské vojská počas povstania zvolili za bulharského panovníka Tichomíra, avšak po tom, čo sa povstalecké jednotky stretli, Deljan docielil Tichomírovo zosadenie a ukameňovanie. Významným prvkom vzbury bola podpora bulharskej bojarskej vrstvy. Krátko po vypuknutí povstania sa do Bulharska dostal syn posledného bulharského cára Ivana Vladislava Alusianos a Deljanovi nezostávalo nič iné, než legitímneho následníka bulharského cárskeho rodu prijať ako spoluvládcu. Povstanie sa zatiaľ rozšírilo na značnú časť Balkánu a v Grécku preniklo až k Thébam. Pri pokuse o dobytie Solúna bolo však povstalecké vojsko porazené a Alusianos, aby si zachránil život, Deljana uväznil, oslepil a poslal do Konštantínopola. V Konštantínopole bol Deljan vedený pred mestským ľudom v triumfe a následne popravený.
Jozef Moravčík (archeológ)

Mgr. Jozef Moravčík (* 24. január 1944, Močenok) je slovenský archeológ a múzejník, odborník na praveké a včasnohistorické osídlenie severozápadného Slovenska. Je dlhoročným popularizátorom regionálnej archeológie a histórie, viedol krúžky pre mládež a absolvoval stovky odborných prednášok. Je držiteľom viacerých ocenení.
Životopis.
Narodil sa v roku 1944 v Močenku pri Nitre, maturoval na Strednej všeobecnovzdelávacej škole v Šali v roku 1962. Štúdium archeológie absolvoval na Katedre archeológie, dejín umenia a národopisu Filozofickej fakulte UK v Bratislave (19621967). Už ako študent nastúpil v auguste 1966 do Považského múzea a galérie v Žiline, kde pôsobil ako odborný pracovník až do roku 2007 a pre ktoré získal množstvo dokumentačného materiálu a nálezov. Rovnako pôsobil ako člen výboru Slovenskej archeologickej spoločnosti pri AÚ SAV v Nitre, členom a podpredsedom Archeologickej rady, odborného poradného orgánu Ministerstva kultúry SR, sekcie kultúrneho dedičstva, ako aj členom a predsedom historickej sekcie Zboru Žilincov - dobrovoľného združenia občanov mesta.
Dielo.
Je autorom mnohých monografií a realizoval viacero putovných výstav (napr. Nové archeologické výskumy, Slovania na severozápadnom Slovensku, Lužická kultúra, Púchovská kultúra, Praveké umenie na Slovensku, Kaplnka Božieho Tela v Žiline, Opevnenia severozápadného Slovenska a i.). Na základe vedecko-výskumnej a akvizičnej činnosti pripravil expozíciu „Pravek severozápadného Slovenska“, ktorá bola na Budatínskom zámku prístupná v rokoch 19782001. Na Strečnianskom hrade pripravil v roku 1995 expozíciu „Dejiny hradu Strečno“ a v spolupráci s Karolom Pietom a Archeologickým ústavom SAV v Nitre objavil a v roku 2000 prezentoval v Župnom dome v Púchove lokality púchovskej kultúry na strednom Považí.
Bibliografia.
ISBN 80-7100-940-7 
ISBN 80-969630-9-0
İsmail Hakkı Uzunçarşılı

İsmail Hakkı Uzunçarşılı (* 23. august 1888, Istanbul† 10. október 1977, tamže) bol turecký historik, univerzitný pedagóg a politik.
Publikoval práce z oblasti histórie predosmanských tureckých štátov a urbánnej histórie v Anatóli. V 40. rokoch 20. storočia začal rozsiahly výskum dejín Osmanskej ríše, ktorého výsledkom bolo najmä dvanásťzväzkové dielo "Osmanlı Tarihi" („Osmanské dejiny“).
Anton Petrovský-Šichman

PhDr. Anton Petrovský-Šichman (* 7. júl 1919, Žilina – † 5. máj 1967, Žilina) bol slovenský archeológ a múzejník. Zaslúžil sa o množstvo archeologických objavov na severozápadnom Slovensku a v Poiplí.
Životopis.
Narodil sa v Žiline v rodine obuvníka a v meste ukončil reálne gymnázium. Pokračoval v štúdiu na Pedagogickej akadémii a stal sa učiteľom. V rokoch 1938 – 1942 pôsobil na školách v Ďurčinej, Fačkove a Bánovej, no v roku 1943 začal študovať archeológiu a jazykovedu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Od roku 1948 pôsobil ako odborný asistent a o rok neskôr získal doktorát filozofie. Stal sa externým pracovníkom Archeologického ústavu Slovenskej akadémie vied a umení, od roku 1953 začal pracovať v SAV Nitra a v roku 1957 prišiel ako odborný pracovník do Krajského múzea v Žiline.
Jeho zásluhou bolo preskúmaných viac ako 700 lokalít prevažne na severozápadnom Slovensku, čím sa táto oblasť stala jednou z najprebádanejších. Predmetom jeho záujmu bol pravek i slovanské mohyly, sídliská aj hradiská. Svoje objavy podrobne spracoval a mnohé z nich sa stali súčasťou zbierky Považského múzea v Žiline. Množstvo objavov učinil aj v Poiplí. Pracoval bez ohľadu na počasie, neraz v mraze či daždi, čo poznačilo jeho zdravie a zapríčinilo predčasnú smrť v 48. rokoch.
Dielo.
Je autorom viacerých monografií a odborných článkov, prednáškami na školách popularizoval archeológiu a dejiny. Inicioval krúžky pre deti a mládež, ktoré brával priamo na skúmané náleziská, čím podnecoval ich záujem o dejiny. Bol povestný podrobným popisom a dokumentáciou svojich výskumov, mnohé objavy však už nestihol popísať. Preskúmal mohylníky v Bitarovej, Beluši, Sverepci, Visolajoch či Bánovej. Nadviazal na prácu Vojtecha Budinského-Kričku, ktorý sa neskôr stal konzultantom jeho výskumov.
Extrémizmus

Extrémizmus (predstaviteľ extrémizmu sa nazýva extrémista) je nejasne definovaný pojem majúci v literatúre i praxi viacero významov: 
1. Na najvšeobecnejšej úrovni môže výraz extrémizmus znamenať:
2. V špecifickejších kontextoch môže extrémizmus znamenať:
Definície extrémizmu.
Pojem extrémizmus má pôvod v latinskom termíne "extremus", čo znamená najďalej ležiaca pozícia, a preto ho možno vnímať ako krajný, premrštený, výstredný. Takéto vymedzenie je príliš široké a preto v rôznych kultúrach a spoločnostiach býva tiež rôzne interpretovaný. V niektorých krajinách sa však pre jeho širokosť a všeobecnosť označenie extrémizmus vôbec nepoužíva ale namiesto neho sa používajú konkrétnejšie termíny ako napríklad terorizmus, antisemitizmus, rasizmus a pod., ktoré sa považujú za extrémne javy v spoločnosti.
Radikalizmus, extrémizmus a terorizmus nie sú nástrojom vášní. Stali sa nástrojom politickej racionality. Problematika extrémizmu a jeho prejavov v súčasnom období predstavuje celospoločenský problém. Možno ho priradiť k sociálno-patologickým javom vyskytujúcim sa v demokratických spoločnostiach. S problematikou extrémizmu sa spájajú rôzne prejavy, ako radikalizmus, fanatizmus, terorizmus, fašizmus, rasizmus a xenofóbia. Od zmeny totalitného systému na demokratický je možné zaznamenať na slovenskej, ale aj českej, poľskej či maďarskej politickej scéne zvýšenú koncentráciu extrémistických predstaviteľov. Ich tematická základňa je primárne tvorená národnostnou problematikou, proti-rómskou problematikou, problematikou národnostných menšín a prisťahovalectvom.
Pojem extrémizmus nie je v právnom poriadku na Slovensku (a v mnohých iných štátoch) definovaný. Aj v odbornej literatúre sa konkrétne definície extrémizmu značne rôznia. Nasleduje niekoľko príkladov pre definíciu typu 2a (o definícii typu 2b pozri článok politický extrémizmus):
Abdón

Abdón alebo Abdon môže byť:
Abdon môže byť aj perzský kresťanský mučeník a svätec (?250), pozri Abdón (svätec)
TOS-1

TOS-1 (rus.: ТОС-1) je sovietsky, resp. ruský ťažký viachlavňový raketový plameňometný systém na podvozku tanku T-72.
Plameňomet je určený na palebnú podporu pechoty a obrnených jednotiek, ako aj na ničenie živej sily nepriateľa, ľahko obrnených a transportných vozidiel.
Popis.
"TOS-1 Buratino" (TOS je ruská skratka pre "tiaželaja ogňometnaja sistema"; Buratino je ruská obdoba postavy Pinocchia) je postavený na osvedčenom podvozku tanku T-72, na ktorom je nainštalované odpaľovacie zariadenie pre 30 rakiet kalibru . Rakety sú vybavené termobarickou hlavicou s hmotnosťou . Samotnú muníciu tvoria dve nálože. Prvá nálož, ktorá exploduje vo vopred určenej výške, rozptýli explozívnu hmotu do okolia, kde spoločne so vzduchom vytvorí vysoko explozívny aerosólový mrak. S odstupom niekoľkých sekúnd potom ďalšia nálož vzniknutú zmes zapáli, čím dôjde k explózii, ktorá má niekoľkonásobne väčšiu silu, než majú klasické trhaviny. Vzniká tak mohutná tlaková vlna s obrovskou ničivou silou. Celý ničivý efekt je umocnený podtlakom vzduchu, ktorý sa tvorí za tlakovou vlnou. Plameňomet tak dokáže zničiť až 8 budov naraz a navyše spôsobuje devastujúce škody na 4 kilometre štvorcové. Okrem samotného ničivého účinku dochádza pri použití tejto zbrane aj k silnému psychologickému efektu na napadnuté jednotky.
Bojové vozidlo BM-1, na ktorom je nainštalovaný raketový systém, má hmotnosť 45,3 t. Je dlhé a široké . Jeho posádku tvoria 3 muži – veliteľ, strelec, vodič. BM-1 poháňa dieselový motor V-84 s výkonom 630 kw (840 konských síl). Vozidlo môže vyvinúť rýchlosť až /h a na jedno natankovanie prejde do . Zbraň je schopná vystreliť na cieľ 30 rakiet za 15 sekúnd a dosah zbrane činí .
Okrem vozidla BM-1 a samotných rakiet pozostáva systém TOS-1 ešte z dvoch prepravno-nakladacích vozidiel TZM-T, ktoré sú postavené tiež na podvozku tanku.
V roku 2001 bola vyvinutá nová verzia "TOS-1A Solncepjok" (, čo po rusky znamená "slnečný svit") s vylepšeným balistickým počítačom a palebným dosahom . Počet rakiet na odpaľovacom zariadení bol znížený z 30 na 24. Odpaľovacie zariadenie je chránené pancierovaním, ktoré odolá munícii kalibru zo vzdialenosti od . Čas, ktorý uplynie od zastavenia vozidla až po bojovú pripravenosť k paľbe, je 90 sekúnd. Rakety sú následne vystreľované každú 0,5 sekundu. To znamená, že pri odpaľovaní rakiet jednotlivo prebehne celá salva za 12 sekúnd a pri streľbe v pároch je všetkých 24 rakiet vystrelených do 6 sekúnd.
Nasadenie.
Systém TOS-1 Rusko nasadilo počas vojny v Afganistane, ale aj vo vojne v Čečensku.
Systém TOS-1A Solncepjok bol použitý proti militantom Islamského štátu pri oslobodzovaní Palmýry.
Koronavírus (rod)

Koronavírus alebo coronavírus (lat. "Coronavirus") bol v staršej systematike rod vírusov z čeľade koronavírusy ("Coronaviridae"). V roku 2009 bol tento rod rozdelený na samostatné rody "Alphacoronavirus", "Betacoronavirus" a "Gammacoronavirus". Podrobnosti o systéme a zdroje pozri v článku koronavírusy a inak pozri podrobnosti v článkoch o jednotlivých súčasných rodoch.
Sárí (odev)

Sárí alebo sári (po hindsky साड़ी [saṛī], po anglicky "sari" alebo "saree") je vrchný ženský odev, nosený na celom indickom subkontinente; skladá sa z pruhu látky, obtočeného okolo tela. V Indii sa nosí už od čias harappskej kultúry, hovoria o ňom Védy, eposy Rámájana i Mahábhárata alebo starotamilská poézia. V epose Mahábhárata sa rozpráva o tom, ako boh Kršna zázračne predĺžil sárí princeznej Draupadí na nekonečný pruh látky práve vtedy, keď chceli nepriatelia Kuruovci zhanobiť jej česť vyzlečením na verejnosti. Materiály – hodváb, bavlna, viskóza, polyester a rôzne zmesi. Samotné slovo pochádza zjavne zo sanskritského výrazu "sati", čo v preklade znamená pruh látky.
Popis.
Sárí samo o sebe je pruh látky zvyčajne dlhý okolo 4 až 7 metrov a široký približne 100 až 130 cm . Po celej dĺžke je po oboch stranách zdobený pruhom výraznejšieho tkania (často so zlatými vzormi, či zobrazeniami obľúbených pávov) – portou, lemom – a na jednom konci dĺžky je taktiež zdobený (často veľmi bohato) kus tohoto pruhu látky – pallu, vlečka – ten sa nosí vyvesený dopredu či dozadu cez rameno, alebo iným z mnohých spôsobov (podľa druhu uviazania sárí). Existuje veľké množstvo viazania sárí (uvádza sa až 200) závislých na oblasti pôvodu ženy, jej statuse v spoločnosti, príležitosti, na ktorej sa oblieka, nálade, atď. Pod sárí sa zvyčajne nosí dlhá spodná sukňa na šnúrku, hore krátke tričko (čoli, po hindsky (चोली) . Novodobé trendy menia čoli, takže má často aj dlhé rukávy nebo je naopak redukované na najmenšiu možnú plochu.
Regionálne zvyky.
Existuje viacero regionálnych zvykov, ako sa sárí nosí (obtáča okolo tela (oblieka)), okrem toho:
Existuje však veľa ďalších možností a typických zvykov, ako sárí nosiť, a taktiež veľa spôsobov dekorácie, okrem Indie je sárí obľúbené na Srí Lanke, v Bangladéši, v Nepáli či v Pakistane. Sárí sa najnovšie teší veľkej popularite nielen v Indii. Jeho nosenie popularizovali bollywoodske herečky, ktoré sa najčastejšie prezentujú v drahých sárí. Mnohé z nich vážia niekoľko kilogramov a sú vytvorené špeciálne pre danú scénu vo filme. K najznámejším herečkám patrí Aishwarya Rai Bachan, najmä vďaka spolupráci s hollywoodskými štúdiami.
Kódy pre osobitné účely (MKCH-10)

KÓDY PRE OSOBITNÉ ÚČELY (U00 - U99) je XXII. kapitola Medizinárodnej klasifikácie chorôb. 
Obsahuje tieto skupiny položiek:
Prechodné zatriedenie choroby nejasného pôvodu.
Táto skupina kódov umožňuje WHO ich použitie na prechodné označenie novej choroby nejasného pôvodu. V mimoriadnych situáciách nie je potrebné vydávať nové vydanie MKCH so zalistovaním nových kódov diagnóz. Jednoducho sa použije niektorý z rezervných kódov, podľa inštrukcií WHO, pričom tieto kódy ako nepokryté už sú implelemntované ako rezerva v zdravotníckych informačných systémoch.
Do tejto skupiny patria ochorenia (stav 3/2020):
Credé/Düwag 6EGTW

Credé/Düwag 6EGTW je typ električky vyrábanej v rokoch 19661967 a 1971 podnikmi Credé a Wegmann s použitím hotových dielov zo závodu Düwag v nemeckom Düsseldorfe. Tento typ bol dodaný výhradne prevádzkovateľovi kasselskej električkovej siete v počte 16 kusov.
Konštrukcia.
6EGTW sú jednosmerné šesťnápravové vysokopodlažné motorové električkové vozne. Vozová skriňa električky sa skladá z dvoch článkov, každý z nich je usadený na vlastnom krajnom podvozku a spoločnom podvozku strednom, kde sa nachádza aj kĺbový mechanizmus spájajúci obe časti karosérie. Krajné podvozky boli vybavené trakčným motorom, z ktorých každý poháňal dve nápravy (celkom teda štyri hnacie nápravy), stredný podvozok je bežný (bezmotorový). Na pravej strane karosérie sa nachádza štvoro štvorkrídlových skladacích dverí pre cestujúcich. Horná časť okien je otvárateľná, výklopná. Elektrický prúd je odoberaný z trolejového vedenia pantografom na prednom článku.
Prevádzka.
V rokoch 19951996 zakúpil poľský dopravný podnik MZK Gorzów Wielkopolski 5 ojazdených kasselských vozňov 6EGTW vyrobených podnikom Credé. Električky dostali č. 221–224, pričom piaty voz nikdy nebol v prevádzke s cestujúcimi. Ďalšie dodávky električiek 6EGTW prebehli v rokoch 20032004, tentoraz išlo o 7 vozňov 6EGTW vyrábaných firmou Wegmann. Vozne boli označené číslami 261–266 a 272. V roku 2004 pribudla do Gorzówa posledná električka typu 6EGTW (ev. č. 271). V roku 2020 bolo v stave MZK 5 vozňov 6EGTW.
Nositeľ

Nositeľ môže byť:
Jozef Dérer

Mim. prof. MUDr. Jozef Dérer (* 27. február 1887, Malacky† 21. máj 1967, Bratislava) bol slovenský lekár oftalmológ a univerzitný pedagóg. Významne sa pričinil na likvidácii trachómu, ťažkej infekčnej formy konjunktivitídy, ktorá postihovala značnú časť populácie na Slovensku.
Život.
Narodil sa ako druhý syn v rodine advokáta Jozefa Dérera (18561918) a jeho manželky Pavly, rod. Christenovej (?1931). Mal o tri roky staršieho brata Ivana (18841973), ktorý si vybral kariéru právnika a vydal sa na politickú dráhu. Jeho o desať rokov mladší brat Ladislav sa stal lekárom internistom a klinickým fyziológom a ako profesor tiež prednášal na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (LF UK), pričom významne prispel k rozvoju slovenskej a česko-slovenskej internej medicíny.
Po absolvovaní štúdia na Evanjelickom lýceu v Bratislave, kde zmaturoval v roku 1904, nastúpil na štúdium medicíny na univerzite v Budapešti (19041909), pričom v rokoch 19071908 študoval na Lekárskej fakulte vo Viedni. Po spromovaní pôsobil ako sekundárny lekár očného oddelenia Krajinskej nemocnice v Bratislave (19091914). Počas prvej svetovej vojny (19141918) slúžil ako vojenský lekár v Ostrave, Šoprone a Nitre. V rokoch 19181919 pôsobil ako asistent na očnej klinike Alžbetínskej univerzity v Bratislave, ktorá bola v roku 1919 včlenená do novozaloženej Univerzity Komenského. Dérer pôsobil na tejto univerzite do roku 1926. Bol tiež členom Učenej spoločnosti Šafárikovej, ktorá v rokoch 19261939 pôsobila na pôde UK s cieľom podporovať a propagovať sústavný vedecký výskum Slovenska.
Následne v rokoch 19261938 zastával funkciu prednostu očného oddelenia Štátnej nemocnice v Košiciach a v roku 1934 sa habilitoval. Neskôr pôsobil v Štátnej nemocnici v Žiline ako prednosta očného oddelenia (19391942) a riaditeľ nemocnice (19421945). V roku 1945 sa stal prednostnom očnej kliniky a očného infekčného oddelenia Krajského ústavu národného zdravia v Bratislave a súčasne prednášal na LF UK, kde bol v roku 1947 vymenovaný za mimoriadneho profesora.
Vedeckovýskumná činnosť.
Vo svojej vedeckovýskumnej činnosti sa venoval predovšetkým problematike zeleného zákalu, sivého zákalu, špeciálnym zápalom oka a operačnej technike. Podieľal sa na likvidácii trachómu, ťažkej infekčnej formy konjunktivitídy (t. j. zápalu očných spojiviek) spôsobenú chlamýdiami, ktorá postihovala značnú časť populácie na Slovensku a v prípade neliečenia spôsobovala slepotu.
Súkromný život.
Zosobášil sa s  Gizelou, rod. Václavíkovou. Ich manželstvo bolo bezdetné.
Šípková Ruženka

Šípková Ruženka je klasická rozprávka pochádzajúca zo zbierok Charlesa Perraulta a bratov Grimmovcov, ktorá je tiež známa pod alternatívnym názvom O Šípkovej Ruženke. Pochádza z ich zbierky rozprávok "Kinder-und Hausmärchen" (1812-1815, 1822, 1857).
Dej.
Bol raz jeden kráľ a jeho manželka, ktorá nemohla mať dieťa. Ale jedného dňa, keď sa kráľovná kúpala v rybníku, žaba jej povedala, že sa jej narodí dieťa. Po deviatich mesiacoch sa kráľovnej narodilo krásne dieťa a kráľovná pozvala na oslavu dvanásť víl. Prišiel deň oslavy a každá z dvanástich pozvaných víl dala princeznej do daru nejakú vlastnosť (krásu, dobrotu, inteligenciu, atď.).
Keď prišla jedenásta víla, objavila sa tá, ktorú nepozvali. Nahnevane povedala kliatbu, že sa princezná pri dovŕšení pätnástich rokov pichne o vreteno a umrie.
Keď zlá víla odišla, dvanásta víla, ktorá ešte nedala svoj dar, zmiernila kliatbu, že princezná a všetci obyvatelia paláca zaspia na sto rokov.
Kráľ sa o princeznú bál a preto nariadil, aby boly spálené všetky vretená a praslice. V deň päťnástych narodenín sa princezná prechádzala po paláci. Keď objavila starú vežu, ktorú ešte nevidela, vstúpila do nej a po schodoch sa dostala do miestnosti, kde uvidela ženu pradúcu na praslici. Princezná sa jej spýtala, či to môže tiež skúsiť, ale keď sa dotkla praslice, pichla sa a celý zámok zaspal. Okolo neho začalo okamžite rásť šípkové tŕnie, až celý zámok bolo porastený tak husto, že sa do neho nikto nemohol dostať. Po sto rokoch princ, ktorý tiež započul legendu o spiacej princeznej, prišiel k hradu s úmyslom prebudiť ju. Keď sa priblížil, tŕnie sa rozostúpilo a on mohol vstúpiť. Vo veži našiel spiacu princeznú a očarený jej krásou ju pobozkal. Okamžite sa všetci v paláci prebudili a oslavovali. O niekoľko dní neskôr sa princ a princezná vzali a žili šťastne až do smrti.
Odvodené diela.
Rozprávka existuje aj ako divadelná hra a to ako v činohernej tak aj bábkovej podobe. Existuje aj rovnomenná pieseň a podľa nej pomenované rovnomenné album českej bigbítovej skupiny Rebels. Na motívy tejto rozprávky napísal Piotr Iľjič Čajkovskij balet "Šípková Ruženka" (niekedy tiež uvádzaný ako "Spiaca krásavica").
Richard Martin Stern

Richard Martin Stern (* 17. marec 1915, Fresno, Kalifornia† 31. október 2001, Santa Fe, Nové Mexiko) bol americký spisovateľ (románopisec, poviedkar) kriminálnej a detektívnej literatúry a techno-trileru s prvkami literatúry faktu.
Život.
V rokoch 19331936 absolvoval štúdium na Harvardovej univerzite. Pracoval ako marketingový zamestnanec v mediálnom konglomeráte Hearst Corporation (19361937), predák sušenia ovocia v spoločnosti Boothe Fruit Company v kalifornskom Modeste (19381939), inžinier Lockheed Aircraft Company v Burbanku (19401945). Od roku 1945 pôsobil ako profesionálny spisovateľ.
V roku 1937 sa zosobášil s Dorothy Helen, rod. Atherton, s ktorou vychovali jednu adoptívnu dcéru.
Dielo.
Stern je autorom vyše 20 románov a množstva poviedok, ktoré vyšli v časopisoch "Colliers" a "The Saturday Evening Post". Debutoval kriminálnym románom "The Bright Road to Fear" (dosl. „Svetlá cesta k strachu“, 1958), za ktorý získal Edgarovu cenu za najlepší románový debut (1959). Jeho najznámejším dielom je román "Vežiak" (orig. "The Tower", 1973), techno-triler s prvkmi literatúry faktu, ktorý spolu s románom "Sklenené peklo" (orig. "The Glass Inferno", 1974) od Thomasa N. Scortiu a Franka M. Robinsona tvoril predlohu katastrofického filmu "Sklenené peklo" (1974). Dej "Vežiaka" sa točí okolo požiaru 125-poschodového mrakodrapu, ktorý na najvyššom poschodí uväzní vyše stovku osôb, účastníkov otváracej recepcie. Tím záchranárov spolu s architektmi budovy Natom Wilsonom a Willom Giddingsom postupne odhaľuje mieru úmyselného zanedbávania bezpečnostných opatrení, ktoré viedlo ku katastrofe.
Vláda Slovenskej republiky od 27. októbra 1939 do 5. septembra 1944

Vláda Slovenskej republiky od 27. októbra 1939 do 5. septembra 1944 (neoficiálne vláda Vojtecha Tuku) bola v poradí druhá vláda Slovenskej republiky (SR), ktorá trvala od zvolenia predošlého predsedu vlády Jozefa Tisa za prezidenta SR 27. októbra 1939 do podania demisie vlády predsedom Tukom po vypuknutí Slovenského národného povstania a nemeckom tlaku 5. septembra 1944. Všetky vládne posty obsadili členovia strany HSĽS.
Dejiny.
K jedinej personálnej obmene počas takmer päťročného funkčného obdobia Tukovej vlády došlo 29. júla 1940 po tzv. Salzburských rokovaniach. Po nátlaku Adolfa Hitlera na prezidenta Tisa došlo k posilneniu radikálneho krídla HSĽS. Z postov ministra zahraničia aj vnútra bol odvolaný Tisov spolupracovník, umiernený Ferdinand Ďurčanský, a nahradil ho na ministerstve vnútra radikál Alexander Mach a na ministerstve zahraničia samotný premiér Tuka.
Telerig

Telerig (po krste Theofylakt(os); , ) bol bulharský chán v rokoch cca. 768/774?776/777. 
Je známy stabilizáciou moci v Prvej bulharskej ríši a bojmi proti Byzantskej ríši. Po tom čo bol v roku 776/777 pravdepodobne bulharskou šľachtou prinútený opustiť Bulharsko, odišiel do Konštantínopola, kde správy o ňom krátko po jeho prijatí miznú.
Život.
V roku 773 Byzantská ríša podnikla útok na bulharské pohraničie, ale hlbšie neprenikla, pretože krátko na to začali strany rokovať o mieri. Ešte v tom istom roku, resp. v roku 774 však Telerig prepadol byzantské územie v Macedónsku a odviedol do Bulharska okolo 12 000 zajatcov z tamojších slovanských Berzitov, ktorých mal Telerig následne usadiť v Bulharsku. 
Cisár Konštantín V., ktorý sa vďaka spojencom v Bulharsku o nájazde rýchlo dozvedel, naň zareagoval odvetným útokom a Bulharov na neznámom mieste zvanom Lithosoria porazil. Krátko na to mal Telerig ľsťou zistiť mená byzantských agentov v krajine a mal ich dať popraviť. O rok na to počas príprav na novú výpravu zomrel Konštantín V. a vojna medzi Byzanciou a Bulharskom sa skončila. Telerigova pozícia v krajine však bola po konci vojny prekvapivo oslabená, pretože bulharská šľachta sa ďalej necítila byť viazaná vernosťou panovníkovi dovtedy spojenou s bojom o prežitie štátu. Zrejme v dôsledku vnútorných intríg preto Telerig niekedy v roku 776/777 utiekol do Konštantínopola, kde ho prijal nový cisár Lev IV. V Konštantínopole Telerig prijal krst, kresťanské meno Theofylaktos, a za ženu si vzal príbuznú cisárovnej Ireny. Správy o týchto udalostiach pochádzajú prevažne z pera byzantského historika Theofana Homologéta.
Stella Kyriakidisová

Stella Kyriakidisová (iné mená: Stella Kyriakidou, Stella Kyriakides, ; * 10. marec 1956, Nikózia, Cyprus) je cyperská politička a klinická detská psychologička. Od roku 2019 je komisárka Európskej komisie pre zdravie a bezpečnosť potravín.
Životopis.
Stella Kyriakidisová vyštudovala psychológiu na University of Reading a MA z psychológie získala na University of Manchester. Zaoberala sa psychológiou (dopady leukémie na psychiku detí a adolescentov, domáce násilie a poruchy učenia) a právami pacientov.
V roku 2000 sa stala predsedníčkou organizácie venujúcej sa rakovine prsníka, Europa Donna na Cypre. V rokoch 2004 až 2006 bola predsedníčka Europa Donna na európskej úrovni.
Politické pôsobenie.
Cyperský parlament.
V Snemovni reprezentantov cyperského parlamentu od roku 2006 pôsobila ako zástupkyňa okrsku Nikózia. V parlamente bola podpredsedníčka parlamentného Výboru pre zdravie a členka Stálej komisie pre ľudské práva a rovnaké príležitosti mužov a žien.
Vo svojej strane DISY je od roku 2006 členkou predstavenstva, od roku 2008 komisárka pre rodinu a pre záležitosti mladých delikventov; od roku 2009 komisárka pre zdravotné záležitosti a od mája 2013 podpredsedníčka strany. V rokoch 2012 až 2018 bola cyperskou reprezentantkou v Parlamentnom zhromaždení Rady Európy. Vo februári 2018 bola vymenovaná za reprezentantku PACE pri Benátskej komisii.
Pri nominácii do Európskej komisie oznámila rezignáciu z parlamentu.
Európska komisia.
Koncom júla 2019 bolo oznámené, že Stella Kyriakidisová bola nominovaná za komisárku Európskej komisie. Nikos Anastasiadis, cyperský prezident, ju mal odporučiť predsedníčke komisie Ursule van der Leyen. Jej predchodcom bol Christos Stylianidis. Kyriakidisová chcela posilniť rolu svojej krajiny v EÚ a zároveň priniesť EÚ do svojej krajiny. Chcela upevňovať rovnosť príležitostí a pohlaví, ľudských práv a vymožiteľnosti práva. Uvítala tiež rozhodnutie predsedníčky Európskej komisie umožniť rovnaké zastúpenie mužov a žien v komisii. 1. októbra vypovedala pred Európskym parlamentom v schvaľovacom procese. Európsky parlament ju neskôr schválil. Jej predchodcom bol Vytenis Andriukaitis.
Európska komisia.
V roku 2002 získala druhé miesto v ocenení Žena Európy.
Heinrich Lotyšský

Heinrich Lotyšský (, , ; * asi 1188, pri Magdeburgu† 1259, Papendorf, dnes Rubene, Lotyšsko) bol nemecký historik a katolícky kňaz a misionár pôsobiaci od roku 1205 na území dnešnej Litvy a Lotyšska.
O Henrichovom živote sa veľa nevie. Okrem jeho nemeckého pôvodu mu býva niektorými, prevažne lotyšskými historikmi, pripisovaný baltský pôvod. Henrich mal byť podľa ich teórie jedným z chlapcov poslaných livónskym biskupom Meinhardom v detstve do Nemecka, kde mal byť v kláštore v Holštajnsku len vychovávaný. Sám autor sa však vo svojom diele Livónska kronika ("Chronicon Livoniae") viackrát stotožňuje s Nemcami. Dielo popisuje pokresťančovanie pobaltských krajín a je významným historickým prameňom pre štúdium stredovekých dejín Litvy, Lotyšska a Estónska.
Livónska kronika.
Henrichova Livónska kronika je najstaršou kronikou zaoberajúca sa livónskymi dejinami a obsahuje veľké množstvo informácií, ktoré autor priamo zažil. Bola napísaná z cirkevného hľadiska a popisovala históriu Pobaltia v období livónskych križiackych výprav. Dnes slúži ako jeden z autoritatívnych prameňov k štúdiu pobaltských dejín. Pôvodne bola zrejme písaná ako report pápežskému legátovi Viliamovi z Modeny, ktorý Livónsko navštívil, aby urovnal spor medzi Livónskym rádom a livónskymi biskupmi, a ktorému Henrich robil v čase vzniku kroniky (1225 až 1227) prekladateľa.
InterPanter

InterPanter ("Elektrická jednotka radu 660") je elektrická jednotka od výrobcu Škoda Transportation, určená na regionálnu dopravu. Má viacero dĺžkových variantov, pričom na Slovensku premáva iba troj- a štvor-vozový variant.
Tieto elektrické jednotky sú konštrukčne odvodené od staršieho predchodcu RegioPanter a sú určené na dlhšie vnútroštátne trate. Dvojsystémová výzbroj umožňuje jazdu na tratiach s napätím 3 kV DC aj 25 kV 50 Hz AC. Interiér bol upravený tak, aby cestujúci mali väčší komfort počas časovo náročnejšej jazdy. Stále však ide o regionálnu dopravu.
Konštrukcia.
Vozidlá majú veľkopriestorové spracovanie interiéru. Karoséria jednotky je z veľkoplošných hliníkových profilov, riadiace vozne sú vybavené oceľovým kabínovým modulom, ktorý má zaisťovať odolnosť voči nárazom podľa všetkých scenárov EN 15227. Riadiaci systém umožňuje z jedného stanovišťa ovládať 4 jednotky. Takisto je tu aj možnosť rekuperácie brzdnej energie.
Náklady a prevádzkovatelia.
Spomínanú jednotku "RegioPanter" je možné vídať pod logom ČD už od roku 2015. V 2019 objednala ZSSK 25 ks týchto jednotiek v hodnote približne 160 miliónov eur, čím sa stala najdrahšou od vzniku spoločnosti v roku 2005.
Výbava.
Tieto plne nízkopodlažné jednotky ponúkajú napríklad klimatizovaný interiér, zásuvky 230 V, WC pre imobilných, širšie nástupné dvere 1500 mm a internet. Takisto budú mať typický červeno-biely exteriér a v interiéri bude inštalované nové vyhotovenie od ZSSK vo forme čierno-oranžových poťahov na sedačkách.
Uvedenie do prevádzky.
Na slovenských tratiach používa ZSSK tieto jednotky od roku 2020. Nasadzované sú na trate: Žilina – Trenčín, Horní Lideč – Púchov, Žilina – Čadca – Zwardoń a Žilina – Liptovský Mikuláš, kde nahradili staršie vozne "Bdt, B, Bee60, Bdtmee" a lokomotívy radu 162, 361, 362, 363, prípadne 240.