burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Zemská kôra

Zemská kôra je najvrchnejšia geologická vrstva Zeme. Rozdeľuje sa na pevninskú a oceánsku kôru. Pod ňou sa nachádza plášť, od ktorého je oddelená rozhraním – Mohorovičićovou diskontinuitou, kde sa radikálne menia fyzikálne charakteristiky. Menej výrazná diskontinuita (Conradova) oddeľuje granitovú a bazaltovú vrstvu kôry. Hmotnosť kôry je 2,8×1022 kg (z toho 21 % tvorí oceánska kôra a zvyšok kontinentálna), čo predstavuje 0,473 % celkovej hmotnosti Zeme.
Kôra, spolu s vrchnou časťou plášťa tvorí pevnú vrstvu povrchu Zeme – litosféru, ktorá je rozlámaná na viacero platní, „plávajúcich“ na plastickej vrstve – astenosfére.
Pevninská kôra.
Pevninská kôra sa zvykne nazývať aj "SiAl" (podľa latinských názvov najčastejšie sa vyskytujúcich prvkov kremíka a hliníka). Tvorená je prevažne alkalickými kremičitanmi a hlinitokremičitanmi. Z petrologického hľadiska ide prevažne o granity ich variácie. Na granitovom podklade sa nachádza hrubá pokrývka zvetralín a sedimentárnych hornín (pieskovcov, bridlíc, vápencov a dolomitov). Pod granitovou vrstvou sa obvykle vyskytuje ešte bazaltová vrstva.
Najstaršia pevninská kôra bola objavená v západnej Austrálii – 3,9 mld. rokov, centrálne časti Kanadského a Baltického štítu sú približne rovnako staré. Podstatná časť zemskej kôry sa vytvorila medzi 3,4 a 2,4 mld. rokov v archaiku. Väčšina časť týchto hornín je lokalizovaná v kratogénoch, hrubých okolo .
Oceánska kôra.
Oceánska kôra, na rozdiel od pevninskej je monotónnejšia, tvoria ju prevažne bazalty, na ktorých sa nachádza vrstva sedimentov. Pod bazaltami sú ich hlbinné ekvivalenty gabrá a ešte hlbšie aj peridotity. Nazýva sa aj "SiMa" (kremík a horčík). Je podstatne mladšia (najstaršie oceánske bazalty in situ majú okolo 200 mil. rokov). Má menšiu hrúbku, do (v stredooceánskych chrbtoch je jej hrúbka prakticky nulová) a mierne väčšiu hustotu.
Oceánska kôra sa neustále vytvára (v stredooceánskych chrbtoch) výstupom a utuhnutím magiem z hranice spodného plášťa. Vďaka tomuto sa morské dno pomaly rozširuje. Naopak, v subdukčných zónach oceánska kôra poklesáva naspäť do plášťa a zaniká. Tento proces, spolu s ďalšími fenoménmi popisuje teória platňovej tektoniky.
Zemské jadro

Zemské jadro je najvnútornejšia časť Zeme. Nachádza sa v hĺbke 2 900 km, pod plášťom, od ktorého je oddelené Gutenbergovou diskontinuitou. Je rozdelené na vonkajšie a vnútorné jadro, medzi nimi sa nachádza prechodná zóna, široká asi 160 – 500 km. Jadro tvorí asi 31 % hmotnosti Zeme. Zloženie jadra a jeho vlastnosti nie je možné získať priamo, súbor poznatkov o ňom je kombináciou geofyzikálnych a geochemických meraní zemského plášťa a kozmochemických poznatkov.
Vývoj.
Jadro sa začalo formovať pred 1 až 1,5 miliardou rokov. Tekuté jadro následne stuhlo pred 565 miliónmi rokov.
Vonkajšie jadro.
Vonkajšie jadro je zložené hlavne zo železa a niklu. Ďalšími prímesami sú kyslík, síra a mangán. Z pozorovania prechodu seizmických vĺn sa javí ako tekuté, pretože S-vlny (sekundárne - priečne vlny) ním neprechádzajú.
Vnútorné jadro.
Vnútorné jadro je tvorené zliatinou železa a niklu. Javí sa ako pevné, kvôli obrovským tlakom (okolo 4×1011 Pa) a teplote (približne 5 430 °C) má vnútorné jadro vysokú hustotu (~17 kg.dm-3).
Fakulta chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity v Bratislave

Fakulta chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity (skr. FCHPT STU) je jednou zo siedmich fakúlt Slovenskej technickej univerzity v Bratislave.
Vznikla v roku 1940 začatím činnosti Odboru chemickotechnologického inžinierstva Slovenskej vysokej školy technickej (SVŠT). Fakulta má svoje špecifické postavenie ako jediná svojho druhu na Slovensku. Zachytáva celý rozsah chemického, potravinárskeho, farmaceutického a spotrebného priemyslu vrátane ekológie. Jej súčasným dekanom je prof. Ing. Anton Gatial, DrSc.
Hodnotenie fakulty.
Fakulta dlhodobo obsadzuje prvú priečku podľa hodnotenia Akademickej rankingovej a ratingovej agentúry v skupine technických vied a fakúlt. Stalo sa tak v rokoch 2005, 2006, 2007, 2008 2009, 2010, 2011, 2012 a 2013.
Dosahuje najlepšie výsledky z chemickotechnologických fakúlt aj v porovnaní s podobnými českými fakultami a dosahuje v rámci Slovenských fakúlt v rámci všetkých vysokých škol druhé miesto v publikáciách a prvé miesto vo financovani, čo je uvedené v Porovnacej správe českých a slovenských vysokých škôl ARRA za rok 2009.
Dekani.
Odbor chemickotechnologického inžinierstva (1940 – 1950)
1942/43 – 1946/47 –prof. Ing. Teodor Krempaský
Funkciou poverený v apríli 1945,1949/50 – prof. RNDr. Rudolf Lukáč
1947/48 – 1948/49 – prof. RNDr. Juraj Gašperík, DrSc.
Chemická fakulta
Chemickotechnologická fakulty – od roku 1965
1950/1951 – prof. RNDr. Blahoslav Stehlík
1951/52 – 1955/56 – prof. Ing. František Kozmál, DrSc.
1956/57 – 1959/60 - prof. Ing. Dr. techn. Dimitrij Ivančenko
1960/61 – 1963/64 – prof. Ing. Jozef Beniska, DrSc.
1964/65 – 1968/69 – prof. Ing. Dr. h.c. Anton Blažej, DrSc.
1969/70 – prof. Ing. Július Alexy, CSc.
1970/71 – 1972/73 – prof. Ing. Jaroslav Kováč, DrSc.
1973/74 – 1984/85 – prof. Ing. Antonín Lodes, CSc.
1985/86 – 1986/87 – prof. Ing. Ján Garaj, DrSc.
1987/88 – zimný semester – prof. Ing. Ladislav Šorman, CSc.
1987/88 – letný semester – 1991 –doc. Ing. Štefan Morávek, CSc.
1991 – 1994 – prof. Ing. Peter Pelikán, DrSc.
1994 – 2000 – prof. Ing. Milan Hronec, DrSc.
2000 – 2003 – prof. Ing. Vladimír Báleš, DrSc.
Fakulta chemickej a potravinárskej technológie - od roku 2001
2003 – 2011 - prof. Ing. Dušan Bakoš, DrSc.
2011 – 2019 - prof. Ing. Ján Šajbidor, DrSc.
2019 – doteraz - prof. Ing. Anton Gatial, DrSc.
Elektrické napätie

Elektrické napätie je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje rozdiel elektrického potenciálu dvoch bodov a predstavuje energiu potrebnú na premiestnenie elektrického náboja medzi týmito dvoma bodmi v určitom elektrickom poli.
Zdroje elektrického napätia
Vzťah k iným veličinám.
Elektrické napätie je úzko zviazané s elektrickým prúdom, ktorý vzniká pri priložení elektrického napätia na vodivé predmety v súlade s Ohmovým zákonom.
Podľa Ohmovho zákona je medzi prúdom prechádzajúcim vodičom a napätím na vodiči nasledovný vzťah:
Napätie (U) = Odpor(R) * Prúd(I)
Súčin jednosmerného napätia a jednosmerného prúdu je výkon:
Pre striedavé:
kde formula_4 je uhol medzi napätím a prúdom.
Ak je daná intenzita elektrického poľa formula_5 v priestore, potom elektrické napätie medzi ľubovoľnými dvoma bodmi formula_6 a formula_7 vypočítame zo vzťahu
čo je rovné rozdielu potenciálov v daných bodoch.
Domenico Ghirlandaio

Domenico Ghirlandaio (* 1449, Florencia, Florentská republika † 11. január 1494, Florencia) bol taliansky maliar ranej renesancie. Patril k florentskej škole. 
Ghirlandaio bol generačným druhom Sandra Botticelliho. Rovnako ako on pochádzal z florentskej remeselníckej rodinyjeho otec bol zlatník. Rovnako ako Boticelli sa stal významným umelcom, čo mu zaistilo priateľstvo a ochranu príslušníkov najvýznamnejších florentských rodín. Obidvaja maliari boli roku 1481 povolaní pápežskou kúriou do Ríma, aby sa tu podieľali na výzdobe Sixtínskej kaplnky. Roku 1491 zasadali v porote, ktorá mala hodnotiť projekty na výstavbu priečelia florentského dómu Santa Maria del Fiore.
Na rozdiel od Boticelliho sa však Ghirlandaio nezúčastňoval spoločenského života vo Florencii. Zanechal nám najmä cenné fresky v kaplnkách florentských kostolov. Typický je pre ne svetský charakterkresťanské témy sú využívané pre zobrazenie súčasnostinapríklad krajiny okolo Florencie alebo významných osobností. 
V rokoch 1483 až 1486 vyzdobil Ghirlandaio kaplnku Sassetiov v kostole Santa Trinita scénami zo života sv. Františka z Assisi. Veľa zobrazených postáv predstavuje členov rodov Medici a Sasseti a ich priateľov a známych. Pre túto kaplnku namaľoval tiež obraz "Klaňanie pastierov", ktorý je dnes v Gallerii dell'Accademia. 
Jedným z najvýznamnejších diel tohto autora je freska "Posledná večera", ktorú vymaľoval okolo roku 1480 v refektári kláštora pri kostole Ognissanti (Všetkých svätých) vo Florencii. K tomuto námetu ho vraj inšpiroval Leonardo da Vinci, ktorý dokončené dielo uvidel pred svojím odchodom z Florencie (po niekoľkých rokoch vytvoril aj on fresku na námet poslednej večere Pána v milánskom kláštore Santa Maria delle Grazie). Ghirlandaiov obraz vyniká sviežimi farbami a zaujímavým pozadím.
Ján (apoštol)

Svätý Ján patril k Dvanástim Ježišovým apoštolom. Spolu so svojím bratom Jakubom a apoštolom Petrom boli Ježišovými najbližšími spolupracovníkmi. Východné cirkvi ho zvyknú označovať prívlastkom "Teológ", resp. "Bohoslovec" resp. "Benger"
Nie je známy rok jeho narodenia, tak ako nie je známy rok narodenia ostatných apoštolov. Je však pravdepodobné, že bol z nich najmladší. Azda aj preto sa mu hovorilo „miláčik Pánov“. Pochádzal z Betsaidy v Galilei podobne ako apoštol Peter. Jeho otec bol rybár Zebedej a matka sa volala Salome. Pôvodne bol učeníkom sv. Jána Krstiteľa, s jeho súhlasom sa stal Ježišovým učeníkom. Ježiš dal Jánovi a jeho bratovi Jakubovi meno Boanerges (v preklade synovia hromu). Ako jediný z Dvanástich zostal pri Ježišovi až do jeho smrti na Kalvárii. Ježiš Kristus mu z kríža zveril do opatery svoju matku Máriu. Podľa starodávnej kresťanskej tradície sa sv. Ján dožil vysokého veku. Napriek tomu, že ho mučili, ako jediný z apoštolov zomrel prirodzenou, nie mučeníckou, smrťou vo vyhnanstve na ostrove Patmos. 
Sv. Ján okolo roku 70 napísal posledné, štvrté Evanjelium podľa Jána, preto sa často označuje ako Ján Evanjelista. Pri jeho písaní poznal texty predchádzajúcich troch (Evanjelium podľa Matúša, Evanjelium podľa Marka, Evanjelium podľa Lukáša). V jeho evanjeliu je preto viacero udalostí, ktoré iné evanjeliá nespomínajú a ktoré Ján osobne zažil počas svojho života s Ježišom. Okrem toho je aj autorom troch Jánových listov a Zjavenia apoštola Jána. Symbolom sv. Jána Evanjelistu je orol.
Sviatok sv. Jána.
Oslava sviatku sv. Jána spadá v západnej liturgickej tradícii do vianočného obdobia, pretože sa slávi 27. decembra (vo východných cirkvách 26. septembra). Tradične je tento sviatok spojený s požehnaním vína a pšenice.
Gino Bartali

Gino Bartali (* 18. júl 1914, Ponte a Ema, Taliansko – † 5. máj 2000, tamže) bol taliansky profesionálny cyklista, trojnásobný víťaz Giro d´Italia a dvojnásobný víťaz Tour de France. Kariéru ukončil po 19 rokoch v roku 1954 vo veku 40 rokov, čím sa zaradil medzi cyklistov s najdlhším pôsobením v profesionálnej cyklistike v histórii.
Profesionálna kariéra.
Profesionálna kariéra Gina Bartaliho sa začala v roku 1935. Ešte v tom istom roku získal na pretekoch "Giro d´Italia" prvenstvo v súťaži vrchárov a vyhral "Majstrovstvá Talianska". O rok neskôr po prvýkrát vyhral "Giro d´Italia". 
Od roku 1935 do roku 1940 vyhral dvakrát "Giro d´Italia", dvakrát "Tour de Lombardy" a "Milano - San Remo" a jedenkrát "Tour de France" (v roku 1938). Jeho kariéru prerušila II. sv. vojna.
Po vojne si v roku 1946 pripísal ďalšie víťazstvo na "Giro d´Italia" a na "Majstrovstvách Zürichu". V roku 1948 druhýkrát vyhral "Tour de France", čím sa zapísal do histórie ako pretekár, ktorý dokázal vyhrať túto súťaž s najväčším časovým odstupom medzi jednotlivými víťazstvami.
V súvislosti s Ginom Bartalim sa často spomína jeho rivalita s jeho krajanom Faustom Coppim. Ich cyklistické súboje sa tiahli všetkými významnými pretekmi, talianski fanúšikovia sa kvôli nim rozdelili na dva tábory. Ale obaja cyklisti voči sebe údajne prechovávali veľkú úctu: Dôkazom toho je "Tour de France" z roku 1949. Obaja vtedy pretekali za ten istý tím, Fausto Coppi v celkovom poradí vyhral a Gino Bartali bol druhý. Ako ukážkový príklad ich vzájomného rešpektu a úcty je, keď Fausto Coppi prenechal Ginovi víťazstvo na horskom priesmyku Col de Izoard ako „darček“ k jeho 35. narodeninám.
Svet na Trasovisku

Svet na Trasovisku (1960), posledný román Jozefa C. Hronského, ktorý bol pre svoj negatívny postoj k Slovenskému národnému povstaniu a pozitívny vzťah k slovenskému štátu zakázaný v bývalom komunistickom Česko-Slovensku. Desiata kapitola druhého dielu románu dodnes vyvoláva nielen literárnu polemiku o hodnote románu, ale aj diskusiu o Hronskom a jeho vzťahu k ľudáckej politickej koncepcii.
Obsah.
Hlavný hrdina Martin Hrančok, vojak Slovenského štátu, sa po návrate do rodného lazu Trasovisko z východného frontu druhej svetovej vojny stáva súčasťou ľúbostného štvoruholníka.
Koherencia

Koherencia je schopnosť zväzku elektromagnetického žiarenia (svetla) interferovať po prejdení určitej vzdialenosti (alebo uplynutí určitého času). Je podmienená zachovaním presnej frekvencie (monochromatickosti) a fázy na danom úseku.
Napríklad, svetelný lúč z bežného „nekoherentného“ zdroja žiarenia (napríklad LED diódy) je schopný pozorovateľnej interferencie napríklad v tenkej vrstve (medzi dvoma reflexnými rozhraniami, čo je vlastne optický rezonátor), len ak je táto vrstva tenká niekoľko mikrometrov (čo je niekoľko jednotiek vlnových dĺžok), keďže spontánne emitované fotóny v rôznych častiach lúča majú rozdielnu fázu a mierne odlišnú frekvenciu. Aby nastala pozorovateľná interferencia na väčšej vzdialenosti (napr. jednotky milimetrov), je potrebné použiť zdroj koherentného svetla, napríklad z laserovej diódy.
NGC 1501

NGC 1501 je planetárna hmlovina v súhvezdí Žirafa, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 3. novembra 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,5.
NGC 1502

NGC 1502 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Žirafa, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 3. novembra 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 6,9.
NGC 1503

NGC 1503 je galaxia v súhvezdí Sieť, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 1504

NGC 1504 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
NGC 1505

NGC 1505 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
NGC 1506

NGC 1506 je galaxia v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 23. decembra 1837.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
NGC 1507

NGC 1507 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. januára 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
NGC 1508

NGC 1508 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 15. decembra 1876.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,6.
NGC 1509

NGC 1509 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 22. októbra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
NGC 1510

NGC 1510 je galaxia v súhvezdí Hodiny, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 4. decembra 1836.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
NGC 1511

NGC 1511 je galaxia v súhvezdí Vodný had, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11.
NGC 1512

NGC 1512 je galaxia v súhvezdí Hodiny, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 29. októbra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,2.
NGC 1513

NGC 1513 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 8,4.
NGC 1514

NGC 1514 je planetárna hmlovina v súhvezdí Býk, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 13. novembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,9.
NGC 1515

NGC 1515 je galaxia v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 5. novembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,3.
NGC 1516

NGC 1516 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 30. januára 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,8.
NGC 1517

NGC 1517 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 23. decembra 1884.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 1518

NGC 1518 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 13. novembra 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
NGC 1519

NGC 1519 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil nemecký astronóm Ernst Wilhelm Leberecht Tempel 2. januára 1878.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
NGC 1520

NGC 1520 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Stolový vrch, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. novembra 1836.
NGC 1521

NGC 1521 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 21. novembra 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 1522

NGC 1522 je galaxia v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 27. decembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
NGC 1523

NGC 1523 je štvorhviezda v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 6. decembra 1834.
NGC 1524

NGC 1524 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,8.
NGC 1525

NGC 1525 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
NGC 1526

NGC 1526 je galaxia v súhvezdí Sieť, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
NGC 1527

NGC 1527 je galaxia v súhvezdí Hodiny, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 28. septembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,7.
NGC 1528

NGC 1528 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 6,4.
Éter

Éter môže byť:
Karikatúra

Karikatúra je úmyselne skreslené a prehnané zobrazenie osoby alebo javu. V literatúre je to presnejšie charakteristika, v ktorej sa hyperbolizujú vlastnosti človeka, a to vonkajšie, vnútorné, povahové alebo charakterové.
Dejiny karikatúry.
Karikatúry sa objavili už od antiky, ale ako samostatný odbor výtvarného umenia sa objavuje až v 18. storočí v Anglicku. Medzi tamojších významných karikaturistov patrili najmä James Gillray (17561815) a Thomas Rowlandson (17561827). V Rakúskej monarchii (a teda aj v Uhorsku) sa karikatúry objavujú až so slobodou tlače na jar 1848. V tomto roku bol veľmi častým motívom prvých karikatúr útek kancelára Metternicha z Viedne.
Slovenská karikatúra do roku 1989.
Najvýznamnejší slovenskí karikaturisti do roku 1989:
Do pádu komunistického režimu v Česko-Slovensku v roku 1989 obsahoval karikatúry jediný špecializovaný slovenský humoristicko-satirický časopis Roháč (1947 - 1991). (V Česku v rokoch 1945 až 1990 vychádzal Dikobraz ako satirický časopis. Obidva časopisy boli týždenníky.)
V roku 1982 založil publicista Jozef Tinka a dizajnér a karikaturista Vladimír Pavlík bienále kresleného humoru a satiry pod názvom Novomestský osteň, ktoré je najstarším podujatím svojho druhu v rámci Česka i Slovenska.
Slovenská politická karikatúra po roku 1989.
Po roku 1989 sa politická karikatúra na Slovensku výraznejšie prejavila v prácach niekoľkých významných politických karikaturistov, ktorí zvládli techniku portrétnej karikatúry a dokázali zachytiť „ducha doby“. 
Medzi najvýznamnejších patria :
Lýdia

Lýdia môže byť:
Břetislav I.

Břetislav I., zv. "český Achilles," (* medzi 1002 až 1005, † 10. január 1055, Chrudim) bol české knieža z dynastie Přemyslovcov, ktorý vládol v rokoch 1034 až 1055.
Mladosť.
Břetislav bol nemanželský syn kniežaťa Oldřicha a jeho družky (a neskôr manželky) Boženy. Jeho otec ho niekedy v roku 1019 určil správcom Moravy, čerstvo pripojenej k Čechám. Oženiť ho však bolo trochu zložitejšie, nelegitímny potomok nebol príliš atraktívnym ženíchom, nakoniec to však celé vyriešil Břetislav osobne, keď v roku 1021 uniesol z kláštora vo Schweinfurte dcéru bavorského vojvodu Henricha, Juditu zo Schweinfurtu (tiež Gutu), s ktorou sa roku 1029 oženil. 
Po smrti svojho otca, kniežaťa Oldřicha, bol okrem svojho strýka Jaromíra jediným žijúcim Přemyslovcom. Na kniežací stolec usadol Jaromír, ale vzápätí nato sa ho v Břetislavov prospech vzdal.
Knieža.
Břetislav sa čoskoro ukázal ako veľmi silný a sebavedomý panovník a potom, čo si upevnil a poistil svoju domácu pozíciu a získal prvého následníka, začal rozširovanie svojej moci smerom na poľské územie. V rokoch 10381039 obsadil Krakov a Hnezdno, nad ostatkami sv. Vojtecha, uloženými v tunajšej bazilike Panny Márie, vyhlásil vydanie prvého známeho českého zákonníka (tzv. Břetislavova dekreta). 
Obsahom týchto nariadení bola snaha o povznesenie kresťanských mravov. Prvé tri články sa týkali manželských vzťahov, smerovali proti mnohoženstvu a nerozlučiteľnosti manželstva. Ďalšie články boli napr. namierené proti rozširovaniu počtu krčiem, týkali sa zákazu všetkej práce v nedeľu a vo sviatok a príkazu pochovávať mŕtvych výlučne na cintorínoch.
Vojtechove pozostatky dal knieža previezť do Prahy. 
Jeho protipoľská výprava však vzbudila pozornosť rímskeho kráľa Henricha III., ktorý v roku 1040 vpadol do Čiech, aby českému kniežaťu pripomenul jeho vazalské postavenie. Prvý Henrichov pokus bol neúspešný (v bitke pri Brůdku na Šumave bol na hlavu porazený), ale o rok neskôr už bola jeho výprava úspešnejšia. Nakoniec Břetislavovi, obkľúčenému v Prahe, zostalo len uznať a obnoviť vazalskú prísahu. V nasledujúcich rokoch sa stal pevným a oddaným Henrichovým spojencom, ktorého podporoval najmä pri výprave do Uhorska. V roku 1042 po dobytí Hainburgu a Bratislavy prenikli na juhozápadné Slovensko až po rieku Hron, kde porazili uhorské vojsko. Nitrianske kniežatstvo sa podrobilo kráľovi. 
V roku 1054 vyriešil komplikovanú otázku nástupníctva na kniežací stolec presadením seniorátu (starešinského poriadku) – ustanovením podľa ktorého zdedil stolec najstarší mužský člen přemyslovskej dynastie (vzhľadom na to, že mal päť synov, išlo o celkom dôležité rozhodnutie). Ďalším členom dynastie potom mali patriť menšie údely na Morave. Krátko potom Břetislav zomrel na hrade Chrudim počas príprav na vojenské ťaženie do Uhorska.
Bol pochovaný v kostole sv. Víta na Pražskom hrade. V roku 1373 boli jeho telesné ostatky uložené do nového svätovítskeho chrámu.
Rodinné pomery.
V manželstve s Juditou sa im narodilo päť synov:
HR 753

HR 753 ABC {Gliese 105} je trojhviezda, hlavná zložka je oranžová hviezda spektrálneho typu K3, vzdialená 23,42 ly. Okolo hlavnej hviezdy rozmermi a hmotnosťou vyše 80% nášho Slnka obiehajú dva červené trpaslíky, jeden vo vzdialenosti 3,75-26,25 aj a druhý vo veľkej vzdialenosti cca 1200 aj.
Aktualizované podľa anglickej wikipédie.
Gliese 33

Gliese 33 je hviezda spektrálneho typu K2, vzdialená 24,3 ly.
Gliese 250

Gliese 250 alebo GJ 250 je dvojhviezda spektrálneho typu K3, vzdialená 28,6 ly s relatívne veľkým vlastným pohybom. Primárna zložka dvojhviezdy je hviezda hlavnej postupnosti, oranžovo-červený trpaslík, spoločník je menšia červená hviezda. Hviezdy sú od seba vzdialené 58 oblúkových sekúnd, čo je pri ich odhadovanej vzdialenosti okolo 500 AU.
HR 1614

HR 1614 je hviezda spektrálneho typu K3, vzdialená 28,8 ly.
HR 511

HR 511 je hviezda spektrálneho typu K0, vzdialená 32,5 ly.
54 Piscium

54 Piscium je hviezda v súhvezdí Ryby, spektrálnej triedy K0, vzdialená 36,2 ly.
DE Bootis

DE Bootis je hviezda v súhvezdí Pastier.
58 Eridani

58 Eridani je hviezda v súhvezdí Eridanus, spektrálneho typu G1, vzdialená 43,4 ly.
SZ Crateris

SZ Crateris je hviezda v súhvezdí Pohár, spektrálneho typu K4/5, vzdialená 43,9 ly.
Gliese 40

Gliese 40 (Gl 40) je hviezda spektrálneho typu K5, vzdialená 45 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Veľryba. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 52,2 km/s.
Gliese 320

Gliese 320 (Gl 320) je hviezda spektrálneho typu K2V, vzdialená 36,3 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Plachty. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 14,3 km/s.
Gliese 2046

Gliese 2046 (Gl 2046) je hviezda spektrálneho typu K3, vzdialená 41,8 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Maliar. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 3 km/s.
Gliese 707

Gliese 707 je hviezda v súhvezdí Južná koruna spektrálneho typu K7 a relatívnej hviezdnej veľkosti 8,39. Jej vzdialenosť od Slnka sa odhaduje na 42,6 svetelných rokov.
Gliese 707 sa nachádza v okrajovej oblasti Južnej koruny smerom k súhvezdiu Škorpión, blízko guľovej hviezdokopy NGC 6541. Je za hranicou viditeľnosti voľným okom.
Hviezda patrí medzi 155 oranžových trpaslíkov v relatívne blízkom okolí (do 50 svetelných rokov) slnečnej sústavy, teda medzi hviezdy, v ktorých sústavách sa predpokladá vyššia pravdepodobnosť výskytu života.
HR 7162

HR 7162 je dvojhviezda vzdialená 48,9 ly.
Gliese 505

Gliese 505 (Gl 505) je dvojhviezda vzdialená 36,8 svetelných rokov. Nachádza sa v súhvezdí Vlasy Bereniky. Pozostáva z primárnej zložky, hviezdy spektrálneho typu K2V, ktorá je oranžovým trpaslíkom, a sekundárnej zložky, červeného trpaslíka spektrálneho typu M1V. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 26 km/s.
Ďalšie označenia dvojhviezdy sú NStar 1316+1701, YPC 303, BD+ 17 2611, HD 115404, HIP 64797, LHS 2713.
Gliese 833

Gliese 833 (Gl 833) je hviezda spektrálneho typu K2, vzdialená 47,7 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Indián. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 19 km/s.
Ďalšími označeniami hviezdy sú HD 205390, HIP 106696, SAO 247109.
Gliese 269

Gliese 269 (Gl 269) je dvojhviezda, vzdialená 47,6 svetelného roku. Nachádza sa v súhvezdí Korma. Primárnou zložkou je oranžový trpaslík spektrálneho typu K1V, sekundárna zložka je spektrálneho typu K4V. Kombinovaná hviezdna veľkosť 6,79 mag znamená, že dvojhviezdu nemožno vidieť voľným okom.
Gliese 420

Gliese 420 (Gl 420) je dvojhviezda spektrálneho typu K5V a KV, vzdialená 47,9 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Drak.
Gliese 546

Gliese 546 (Gl 546) je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 47,1 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Pastier. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 36,8 km/s.
11 Pyxidis

11 Pyxidis (HR 3384) je hviezda spektrálneho typu K0V, vzdialená 39,7 ly.
V538 Aurigae

HR 1925 je hviezda spektrálneho typu K1Ve, vzdialená 39,9 ly.
HR 483

HR 483 je hviezda spektrálneho typu G2V, vzdialená 41,2 ly.
Gliese 349

Gliese 349 (Gl 349) je hviezda spektrálneho typu K3V, vzdialená 41,4 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Hydra. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 27,6 km/s.
Gliese 428

Gliese 428 (Gl 428) je dvojhviezda spektrálneho typu K7V, vzdialená 41,1 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Kýl. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 4,5 km/s.
Gliese 611

Gliese 611 (Gl 611) je dvojhviezda vzdialená 46,86 svetelných rokov od Slnka. Ide o žltého trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Severná koruna. Primárna zložka je spektrálneho typu G8V, sekundárna zložka spektrálneho typu MV. Radiálna rýchlosť dvojhviezdy činí približne -60 km/s.
Gliese 532

Gliese 532 (Gl 532) je hviezda spektrálneho typu K5, vzdialená 46 svetelných rokov. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Veľká medvedica. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 54 km/s.
Gl 529

Gl 523 je hviezda spektrálneho typu K4/K5V, vzdialená 45,9 ly.
Gliese 204

Gliese 204 (Gl 204) je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 42,6 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Orión. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 56 km/s. Voľným okom nie je viditeľná.
Gliese 204 je oranžový trpaslík spektrálneho typu K5V, hviezda hlavnej postupnosti, čo získava energiu z fúzie vodíka. Chladnejší ako Slnko - jeho povrchová teplota je 4647 ± 88 K, svietivosť činí 18 % svietivosti Slnka. Fyzikálne vlastnosti podobné ako u Epsilon Indi, ale leží cca štyrikrát ďalej. Má 60 až 75 % hmotnosti nášho Slnka. Jeho priemer činí 70 % priemeru nášho Slnka.
Nejestvuje zhoda, čo sa týka chemického zloženia Gliese 204. Údaje o jeho metalicite kolíšu podľa zdroja od [Fe / H] = 0,094 do [Fe / H ] = -0,44,5.
Gliese 167

Gliese 167 (Gl 167) je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 42,8 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Orión. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 23,2 km/s.
HR 159

HR 159 (iné označenia: HD 3443, SAO 166418, HIP 2941, GC 741, TYC 6421-1924-1) je dvojhviezda, oranžový trpaslík spektrálneho typu K1V v súhvezdí Veľryba. Od Zeme je vzdialená 52,4 ly (16,1 pc).
Gliese 146

Gliese 146 (Gl 146) je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 43,1 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Hodiny. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 19,5 km/s.
Gliese 775

Gliese 775 (Gl 775) je hviezda spektrálneho typu K4V, vzdialená 43,1 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Orol. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 31,03 km/s.
Gliese 528

Gliese 528 (Gl 528) je dvojhviezda vzdialená 43,7 až 44,4 svetelných rokov od Zeme. Spektrálna klasifikácia dvojhviezdy je oranžový a červený trpaslík. Nachádza sa v súhvezdí Pastier.
Gliese 556

Gliese 556 (Gl 556) je hviezda spektrálneho typu K3V, vzdialená 44 svetelných rokov. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Pastier. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 14,1 km/s.
LHS 3508

LHS 3508 je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 44,3 ly.
Gliese 174

Gliese 174 (Gl 174) je hviezda spektrálneho typu K3V, vzdialená 44,4 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Býk. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 11 km/s.
Gliese 868

Gliese 868 (Gl 868) je hviezda spektrálneho typu K5V, vzdialená 44,5 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Južná ryba. Hviezda nie je viditeľná voľným okom.
Gliese 656

Gliese 656 (Gl 656) je hviezda spektrálneho typu K0V, vzdialená 44,9 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Oltár. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 8,8 km/s.
Gliese 615

Gliese 615 (Gl 615) je hviezda spektrálneho typu K0V, vzdialená 45,1 svetelného roku. Ide o oranžového trpaslíka. Nachádza sa v súhvezdí Pravítko. Radiálna rýchlosť hviezdy činí približne 10 km/s.
BD-19°733

BD -19° 733 je hviezda spektrálneho typu K2V, vzdialená 45,2 ly.
CD -38° 11173

CD -38° 11173 je hviezda spektrálneho typu K2V, vzdialená 46,4 ly.
HD 144579

HD 144579 je hviezda spektrálneho typu G8V, vzdialená 46,8 ly.
Psí Capricorni

Psí Capricorni (ψ Cap) je hviezda typu F hlavnej postupnosti v súhvezdí Kozorožec. Má zdanlivú hviezdnu veľkosť 4,1 a nachádza sa vo vzdialenosti 48 ly od nás. Neboli pri nej detegované žiadne planéty, ani disk materiálu, ani hviezdny spoločník.
Ný2 Lupi

Ný2 Lupi (ν2 Lup) je hviezda v súhvezdí Vlk.
Eta Cephei

Eta Cephei (η Cep) je hviezda v súhvezdí Cefeus.
Pí1 Ursae Majoris

Pí1 Ursae Majoris (π1 UMa) je hviezda v súhvezdí Veľká medvedica.
Tau1 Eridani

Tau1 Eridani (τ1 Eri) je dvojhviezda v súhvezdí Eridanus.
Zeta Herculis

Zeta Herculis (ζ Her) je dvojhviezda v súhvezdí Herkules. Jasnejšia zložka, ζ Herculis A, je podobor s rovnakým spektrálnym typom, no o polovicu väčšou hmotnosťou ako Slnko. Sprievodca má asi 85 % slnečnej hmotnosti a jeho typ je G7.
Zeta Doradus

Zeta Doradus (ζ Dor) je hviezda v súhvezdí Mečiar.
Lambda Aurigae

Lambda Aurigae (λ Aur) je dvojhviezda v súhvezdí Povozník. Primárna zložka λ Aurigae A je žltým podobrom triedy G so zdanlivou magnitúdou +4,69. Jej spoločníčkou vo vzdialenosti 29 uhlových sekúnd je λ Aurigae B so zdanlivou magnitúdou +13,4. Tento hviezdny pár má neďaleko seba dvoch optických spoločníkov λ Aurigae C a λ Aurigae D. Prvá (+12 mag.) je vzdialená 42 uhlových sekúnd od primárnej hviezdy, druhá (+8,6 mag.) je vzdialená 146 uhlových sekúnd od primárnej hviezdy.
Theta Persei

Theta Persei (θ Per) je hviezda v súhvezdí Perzeus.
Hydrologický kolektor

Hydrologický kolektor (iné názvy: zvodnenec, zvodnený kolektor (vody), kolektor, vodonosný horizont, akvifer) je podzemná vrstva (horizont) hornín a sedimentov nasiaknutá podzemnou vodou. V tomto priestore sa voda nachádza vo voľných póroch, puklinách a pod. ako voda v špongii.
Medzinárodná skupina hydrológov začala pracovať na prvom celosvetovom projekte zamerania podzemných zdrojov vody. Mapovaním hraníc akviferov a spracovaním následných štúdií budúceho využitia vody z týchto rezervoárov chcú vypracovať podrobného sprievodcu pre krajiny, ktoré by sa inak k potrebným odborným informáciám nedostali. Pracovná skupina zriadená Medzinárodnou organizáciou hydrológov má názov Manažment cezhraničných zdrojov podzemnej vody.
55 Cancri

55 Cancri alebo ρ1 Cancri s vlastným menom Copernicus je hviezda v súhvezdí Rak a druhá známa hviezda hlavnej postupnosti, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
Táto obrovská planéta bola objavená v roku 1996. Je 270-krát hmotnejšia než Zem (ale stále je príliš malá pre súčasné ďalekohľady) a obieha svoju hviezdu vo vzdialenosti iba 16 miliónov kilometrov. Jeden obeh jej trvá 14,6 dňa. Jej materská hviezda má jasnosť 5,5 mag a spektrálny typ G2 V.
Neskôr astronómovia objavili v tejto sústave ešte ďalšie štyri planéty. Jej jedna planéta, Cancri f, je v takzvanej obývateľnej zóne, teda v zóne, kde by sa mohol vyskytovať život. Táto planéta je však plynná.
Do systému 55 Cancri patrí aj červený trpaslík obiehajúci centrálnu hviezdu ďaleko za všetkými planétami, vo vzdialenosti väčšej ako 1000 au. Celý systém je od nás vzdialený 44 svetelných rokov.
Pohorie

Pohorie (iné názvy: horské pásmo, horstvo, vrchy, pásmo vrchov, zastarano "hory") je podľa najjednoduchšej definície skupina vrchov, obklopená nížinou. Do pohoria pritom patrí celá časť krajiny presahujúca nížinu, teda nielen vrcholky, ale aj horské sedlá, údolia, plošiny menšieho rozsahu. 
Vedecká definícia znie: vyvýšená geomorfologická jednotka vzniknutá endogénnymi procesmi (morfoštruktúra) a exogénnymi procesmi (morfoskulptúra), charakteristická striedaním chrbtov a vymedzená oproti nižšie položenému okoliu úpätnou líniou.
Pohoria vzájomne môžu byť oddelené horskými priesmykmi, tokom riek či inými výraznými útvarmi. Často je ale vymedzenie hranice pohoria konvenčné. Vo všeobecnom význame nemusí mať jedno pohorie jednotný geologický pôvod.
Nadmorská výška.
Typická pre horskú krajinu je tak vyššia nadmorská výška, ako aj veľké rozdiely vo výške medzi údoliami a vrcholkami. Hory sa najčastejšie rozdeľujú práve podľa nadmorskej výšky - pohoria s vyššou absolútnou nadmorskou výškou sa označujú ako veľhory, ktoré sa niekedy ešte ďalej delia na "stredné veľhory" a "vysoké veľhory". Ako hranica veľhôr sa uvádzajú rôzne hodnoty, často napr. 2500 m n. m.
Najvyšším pohorím na Zemi podľa absolútnej nadmorskej výšky sú Himaláje so 14 najvyššími vrcholmi sveta presahujúcimi 8 000 m. Menej jednoznačná je otázka výškového rozdielu - napríklad Havajská sopka Mauna Kea sa týči 4 205 m nad morom, ale ďalších niekoľko kilometrov pokračuje pod hladinou. S celkovou výškou od morského dna vyše 9 km prekonáva ostatné pohoria.
Druhy pohorí.
Pohoria sa môžu klasifikovať z viacerých hľadísk, napríklad (na Slovensku):
podľa tvarov chrbtov:
podľa stavebného štýlu:
Horská krajina.
Pre horskú krajinu je typických mnoho morfologických tvarov. Mohutné vrcholky sa označujú ako štíty, strmé útvary často veže, hroty alebo dokonca ihly. Pretiahnuté vyvýšeniny sú hrebene. Sklonené hrebene vybiehajúce zo štítov či dominantnejších hrebeňov sú rebrá. 
Veľké zníženiny medzi hrebeňmi tvoria údolia alebo doliny. Dolina kruhového tvaru obklopená strmými zrázmi sa nazýva kotlina. Rozsahom menšie zníženiny v strmom teréne sa označujú ako kuloáre a kaskády. 
Zvlášť vo veľhorách sú dôležitým činiteľom utvárajúcim horskú krajinu ľadovce. Špecifickým útvarom sú morény (miesta ukladania materiálu prenášaného ľadovcom).
Mandelbrot

Mandelbrot môže byť:
Galba

Galba, celým menom Servius Sulpicius Galba, (* 24. december 3 pred Kr. – † 15. január 69) bol rímsky cisár od 8. júna 68 do 15. januára 69.
Po smrti posledného cisára júlio-klaudiovskej dynastie Neróna, ktorý nezanechal dediča, vyhlásili vojská v Hispánii za cisára Servia Sulpica Galbu. Senát potvrdil jeho vyhlásenie a tak sa stal prvým rímskym cisárom zvoleným legionármi. Galba pochádzal zo starého rímskeho rodu a pokiaľ sa stal cisárom mal za sebou úspešnú politickú kariéru ako miestodržiteľ v Hornej Germánii, kde v roku 39 viedol boje proti germánskym Chattom o strategicky významnú oblasť medzi riekami Rýn a Mohan, ktoré pre Rimanov dopadli s víťazným koncom. V rokoch 45 – 46 bol miestodržiteľom v provincii Africa, ktorú znepokojovali nájazdy kočovníkov. Galbova tvrdá ruka aj tu zaistila poriadok. Ako rímsky cisár nevládol dlho, pretože prevzal prázdnu štátnu pokladňu a nemohol splniť to, čo sľúbil vojakom. Toto sa mu stalo osudným a 2.januára 69 vyhlásili rímske légie v Germánii za cisára svojho veliteľa Aula Vitellia, ktorý bol tiež známym Nerovým odporcom. O niekoľko dní (15.1.69) bol cisár Galba zavraždený na Fóre. Autorom sprisahania bol miestodržiteľ Luzitánie Otho, jeho neskorší nástupca na tróne.
Alfa ferit

Ferit (z "ferrum"), alebo alfa ferit je intersticiálny tuhý roztok uhlíka v železe alfa s kubicky priestorovo centrovanou kryštálovou sústavou. Atómy uhlíka sa nachádzajú v medziatomárnych priestoroch v kryštálovej mriežke alfa železa. V základnej kryštalickej bunke feritu, kde je 8 atómov železa umiestnených v rohoch kocky, môže byť jeden atóm uhlíka umiestnený v strede kocky. Maximálna koncentrácia uhlíka vo ferite je 0,035 %.
Údaje o maximálnej rozpustnosti uhlíka v železe alfa sa líšia prameň od prameňa. Rozpustnosť uhlíka v alfa železe je funkciou teploty (pri konštantnom tlaku). Najvyššia rozpustnosť uhlíka je pri eutektoidnej teplote, čo je teplota eutektoidnej polymorfnej premeny ocele - zodpovedá teplote asi 723 °C pri atmosférickom tlaku. Ferit je pri tejto teplote nasýtený pri koncentrácii uhlíka 0,018 % (obvykle sa uvádza okolo 0,02 až 0,022 % uhlíka). Pri ochladzovaní ocele sa rozpustnosť uhlíka v alfa železe ešte zmenšuje a pri teplote 20 °C je jeho obsah radovo 10-7 %, teda zanedbateľný. Uhlík pri ochladzovaní musí z alfa železa uniknúť, pretože ferit je presycovaný. Tento uhlík kryštalizuje medzi zrnami feritu ako terciárny Fe3C (cementit). 
Kryštály feritu sú svetlé, za studena mäkké a tvárne, týmito vlastnosťami sa vyznačujú aj ocele s väčším podielom feritu (nízkouhlíkové ocele).
Ferit je magnetický pri teplotách nižších ako 760 °C. Práve táto zložka dodáva oceli a liatine ich magnetické vlastnosti. Je klasickým príkladom feromagnetického materiálu.
Hora

Hora môže byť:
Vrch

Vrch môže byť:
Kopec

Kopec môže byť:
Ferit (magnet)

Ferit je feromagnetická keramická látka, ktorá je zlúčeninou oxidu železitého Fe2O3 (menej často Fe3O4) s oxidmi dvojmocných kovov, a ktorá má vhodné fyzikálne vlastnosti, najmä malé straty vírivými prúdmi. Je elektricky slabo alebo vôbec nie vodivá.
Ferit

Ferit môže byť:
Lusitania

Lusitania môže byť:
Apollo 13 (rozlišovacia stránka)

Apollo 13 môže byť:
Luzitánia

Luzitánia () bola rímska provincia v dnešnom Portugalsku a priľahlom stredozápadnom Španielsku medzi ústím rieky Guadiany na juhu a dolným Dourom na severe.
Založená bola za cisára Augusta roku 15 pred Kr. rozdelením dovtedajšej provincie Hispania Ulterior na provincie Luzitánia a Baetica. Názov dostala podľa kmeňa Lusitanov, ktorí kedysi (od 2. storočia pred Kr.) tvrdo bojovali proti rímskej expanzii na toto územie.
Abruzzy

Abruzzy alebo Abruzzo alebo Abruzzi je región v Taliansku, pozri Abruzzy (región)
Abruzzy alebo Abruzzi je pohorie v Taliansku, synonymum: Appennino abruzzese, pozri Abruzzy (pohorie)
Abruzzo je starší názov národného parku Abruzzo, Lazio e Molise, pozri Parco nazionale d'Abruzzo, Lazio e Molise
Abruzzi môže byť:
Tesália

Tesália (zastarano "Thesália, Thesalia"; po gr. "Thessalia") môže byť:
Thessalia môže byť aj planétka, pozri 1161 Thessalia
Tesália (historické územie)

Tesália (zastarano "Thesália, Thesalia"; ) je historické územie v strede Grécka. 
Dejiny.
Prví obyvatelia Tesálie boli Pelasgovia. Niekedy pred rokom 1000 pred Kr. sem prišli grécke kmene Achájcov. Gréci pravdepodobne vyhnali väčšinu pôvodného, pravdepodobne negréckeho obyvateľstva Tesálie-Pelasgov, ktorí ušli do Anatólie a boli tam známi ako Frígovia. Je však možné, že v okolí mesta Larisa Pelasgovia zotrvali a pomiešali sa s Grékmi, pričom sa následne helenizovali. Kraj okolo Larisi sa totiž nazýval Pelasgiotis, pravdepodobne preto, že sa tu Pelasgovia udržali. V Tesálií vznikli viaceré významné staroveké mestá ako Farsálos, Larisa, Pagasai, či Iolkos, odkiaľ pochádzal mýtický Iáson. Tesália bola na okraji civilizovaného Grécka, nakoľko hraničila s menej vyspelými Epirótskymi a macedónskymi Grékmi. Tesáliu ovládli počas grécko-perzských vojen Peržania.&lt;br&gt;
V 1. storočí pred Kr. územie obsadili Rimania a Tesália sa stala časťou Rímskeho impéria v provincii Macedonia. Pri Farsale sa stretli aj rímske légie počas občianskej vojne medzi Caesarom a Pompeiom. Caesar tu Pompeia definitívne porazil. V druhom storočí sa začína pomalá christianizácia obyvateľstva. V 3. storočí sa cez Tesáliu prehnali kmene Gótov, v 4. storočí kmene Vizigótov. Od roku 395 sa Tesália s Gréckom stala súčasťou Východorímskej (Byzantskej) ríše. V 6. storočí Tesáliu vyplienili Slovania a niektorí sa tu aj usadili, hlavne vo vnútrozemskej časti Tesálie, kde sa aj miešali s Grékmi. Mnoho Grékov sa pred nimi schovalo do vysokých hôr pohoria Pindu. Byzantský generál Staurakios podnikol veľkú vojenskú výpravu od Macedónie, cez Tesáliu až na Peloponéz, pričom zajal množstvo Slovanov, ktorých vysťahoval do Anatólie.&lt;br&gt;
V 9. storočí po oslobodení Grécka, bolo z Tesálie, ako aj z iných častí Grécka odvedených veľa Slovanov do Anatólie, a do Grécka prišli Gréci z iných častí ríše (hlavne do Tesálie a na Peloponéz). Veľa Grékov sa potom vrátilo z hôr späť na roviny. V roku 1204 sa toto územie stalo súčasťou Latinského cisárstva, neskôr Valašského štátu a Epirského despotátu. Z tohto obdobia máme prvé správy o tom, že v Tesálií existujú románske kmene Vlachov, ktorí sa usadili v horských oblastiach pohoria Pindu. V 15. storočí územie Tesálie dobyli Turci. Tésalia sa včlenila do gréckeho štátu v roku 1881, kedy územie oslobodili grécki vojaci. Po roku 1923 sa tu usadili aj Maloázijskí Gréci, ktorí boli súčasťou grécko-tureckej výmeny obyvateľstva.
Lorentzova transformácia

Lorentzova transformácia vo fyzike znamená množinu štyroch rovníc používaných na prepočet súradníc priestoru a času pri prechode medzi inerciálnymi súradnicovými sústavami za predpokladu konštantnej rýchlosti svetla vo všetkých inerciálnych sústavách. V roku 1905 pomenoval Henri Poincaré Lorentzovu transformáciu po nemeckom fyzikovi a matematikovi Hendrikovi Antoonovi Lorentzovi (1853 – 1928). Vytvorili matematickú bázu pre Einsteinovu špeciálnu teóriu relativity. O Lorentzovej transformácii sa môže uvažovať aj ako o rotácii v Minkowského priestoročase. Všeobecnejšia množina transformácií zahrňujúca tiež transláciu aj priestorovú rotáciu súradnicových ôs sa nazýva Poincarého grupa.
Predpokladajme, že máme dvoch pozorovateľov O a O'. Obaja používajú svoju vlastnú karteziánsku súradnicovú sústavu na meranie časových a priestorových intervalov. O používa (x, y,z, t) a O' používa (x',y',z',t'). Teraz predpokladajme, že obaja pozorovatelia sú vzhľadom na seba v stave rovnomerného priamočiareho pohybu v smere osi x. Rýchlosť v smere osi y aj z je nulová a v čase merania sa os x pozorovateľa O prekrýva s osou x' pozorovateľa O'. Ak vezmeme do úvahy fakt, že rýchlosť svetla je konštantná vzhľadom na akúkoľvek inerciálnu súradnicovú sústavu (potvrdený v roku 1887 v Michelsonovom-Morleyovom experimente), potom môžeme jednoducho vyvodiť nasledujúce hodnoty kontrakcie dĺžky a dilatácie času súradnicovej sústavy pozorovateľa O' vzhľadom na súradnicovú sústavu pozorovateľa O:
Lorentzova transformácia sa zapisuje v maticovej forme ako:
kde formula_6 sa nazýva Lorentzov faktor a formula_7.
Pri nízkych rýchlostiach sa táto transformácia blíži ku Galileovej transformácii z klasickej fyziky:
Lorentzova transformácia bola po prvýkrát objavená a publikovaná Josephom Larmorom v roku 1897. V poradí prvá verzia transformácie bola ale publikovaná už v roku 1890 Hendrikom Lorentzom. Svoju konečnú verziu publikoval ten istý autor v roku 1899 a 1904. Larmorove a Lorentzove konečné rovnice neboli zapísané v modernej symbolike a forme, ale boli algebraicky ekvivalentné tým, ktoré publikoval v roku 1905 Henri Poincaré, francúzsky matematik, ktorý ich upravil, aby dal týmto štyrom rovniciam koherentnú a konzistentnú formu, v ktorej ich poznáme dnes. Obaja, Larmor aj Lorentz, objavili, že transformácia rešpektuje Maxwellove rovnice elektromagnetizmu. Prírodné zákony sú symetrické vzhľadom na Lorentzovu transformáciu, to znamená, že ak na ne aplikujeme Lorentzovu transformáciu, nezmenia sa.
Koreň

Koreň môže byť:
Perzepolis

Perzepolis alebo Persepolis (po perzsky "Pársa"; v slovenčine sa skupina -is- pri skloňovaní zachováva) bolo významné staroveké mesto, sídlo perzských kráľov z rodu Achajmenovcov, v dnešnom juhozápadnom Iráne asi od Šírázu.
Začal ho budovať Dareios I. okolo roku 520 pred Kr. na umelo upravenej terase ako symbol svojej moci. Hlavným mestom (stredisko administratívy, politickej moci a obchodu) zostali Súsy, Perzepolis bol akési prechodné sídlo kráľa. Nástupcovia Dareia I. vo výstavbe pokračovali. Roku 332 pred Kr. mesto napokon dobyl a zničil požiarom Alexander Veľký. 
Mesto bolo architektonický skvost, známa je najmä sochárska výzdoba. V ruinách knižnice sa našlo vyše 30 000 klinopisných tabuliek.
Perzepolis prvýkrát skúmal až roku 1931 a 1939 Chicagsky orientálny inštitút, neskôr vo výskume pokračovali Iránci. Vzhľadom na politické pomery v Iráne je nálezisko pre cudzích vedcov v súčasnosti pomerne neprístupné.
V roku 1979 bol Perzepolis zapísaný na listinu UNESCO.
Trasimenské jazero

Trasimenské jazero (lat. "lacus Trasimenus", tal. "Lago Trasimeno") je najväčšie jazero v strednom Taliansku. Leží asi západne od Perugie, v blízkosti diaľnice A1 (Bologna - Florencia - Rím), v trojuholníku miest Montepulciano - Cortona - Perugia. 
Má rozlohu asi , je pomerne plytké (asi 6-8 metrov), nadmorská výška Nemá žiadne veľké prítoky ani odtoky. Na konci 19. storočia talianska vláda uvažovala o jeho vysušení a premenení na úrodnú poľnohospodársku oblasť, ale tento projekt sa neuskutočnil. V roku 217 pred Kr. pri jeho severovýchodnom pobreží Hannibal porazil rímske vojsko (bitka pri Trasimenskom jazere).
Max Stirner

Max Stirner, vlastným menom "Johann Caspar Schmidt" (* 25. október 1806, Bayreuth – † 25. jún 1856, Berlín) bol nemecký filozof. Vyšiel z Hegela a Feuerbacha, patril k hegelovskej ľavici. Niekedy ho považujú za solipsistu.