Heinkel He 177

Heinkel He 177 "Greif" („Gryf“) bol jediný ťažký bombardér vo výzbroji Luftwaffe. Stroj sa však nedočkal väčšieho rozšírenia, kvôli pretrvávajúcim technickým problémom a nezmyselným požiadavkám zo strany RLM. Ak by boli odstránené nedostatky s prehrievaním motorov a niektoré iné, mohol byť tento stroj vážnou hrozbou pre Spojencov. Na konci vojny zostalo Luftwaffe ešte okolo 900 Heinkelov 177 – väčšina z nich úplne nových a nepoužitých, a boli odoslané na šrotoviská. Bol to potupný koniec ságy Heinkelu 177. No v skutočnosti, nemecké strategické bombardovacie letectvo – rival Západných Spojencov, bolo nehybné najmenej rok pred koncom vojny.
Vznik a vývoj.
V roku 1936 firma Ernst Heinkel AG obdržala detailné požiadavky na nový Bomber A od RLM. Táto požiadavka stanovovala kritériá na stroj s maximálnou rýchlosťou /h, schopným niesť náklad bômb s doletom , alebo na vzdialenosť . Išlo o náročné požiadavky, ktoré znamenali, že bude musieť byť schopné letieť rýchlejšie než akákoľvek vtedajšia stíhačka, a výkonovo so značným náskokom predstihnúť akýkoľvek bombardér vo výzbroji. Aby to dokázal splniť, šéfkonštruktér Heinkelu Siegfried Günther, musel zaviesť viacero, až dovtedy nevyskúšaných prvkov.
Prvým z príkladov bol pohon nového stroja, na ktorý Günther potreboval pár leteckých motorov s výkonom 2 000 hp. No v tom čase Nemci takýmto motorom nedisponovali. Aby obišiel tento problém bez použitia štyroch menších motorov, sa Günther rozhodol zakomponovať nový dvojitý motor Daimler Benz DB 606. Tento motor pozostával z páru vodou chladených, 12 valcových, oproti sebe otočených motorov DB 601, poháňajúcich jeden rotor, pomocou spojenej prevodovky, v jednej motorovej gondole. Dva nové DB 606, ktoré každý poskytovali výkon 2 600 hp, mali poháňať Heinkel He 177.
Pri svojej snahe o aerodynamicky čistý dizajn, Güntherovým pôvodným zámerom bolo aby defenzívna výzbroj nového bombardéra pozostávala z troch diaľkovo ovládaných veží s guľometmi a konvenčným chvostovým streliskom. V porovnaní s klasickými streliskami ponúkali diaľkovo ovládané veže technickú komplexnosť v podobe zníženia hmotnosti a veľkosti. Navyše, mali výhodu, že strelec sa nachádzal v pozícii kde mal najlepší možný výhľad a kde by nebol s najväčšou pravdepodobnosťou oslepený výstrelmi z vlastných zbraní. No podobne ako aj chladiaci systém, ani diaľkovo ovládané veže neboli ešte v roku 1939 dostatočne vyvinuté. To znamenalo, že konštruktér sa musel vrátiť ku klasickému ručne ovládanému strelisku, a zmieriť sa s vyplývajúcimi obmedzeniami. 
Ďalší problém nastal, keď technický úrad na nemeckom RLM rozhodol, že bude požadovať od Heinkelu He 177 schopnosť strmhlavého bombardovania. Samozrejme, toto riešenie ponúkalo množstvo výhod, pretože bežné nemecké horizontálne bombové zameriavače mali slabú efektivitu. Strmhlavé bombardovanie bolo oveľa presnejšie, no tento manéver a následné vyrovnanie lietadla pôsobilo veľkú záťaž na trup lietadla. Z tohto dôvodu musel byť trup posilnený s nevyhnutným nárastom hmotnosti.
Všetky tieto kroky zamotávali vývoj He 177 do bludného kruhu. Hmotnosti sa navyšovala, čo znamenalo, že bombardér bol stále pomalší, no výkon pohonnej jednotky nebol úmerný nárastu hmotnosti. V dôsledku toho by spotreboval viac paliva na pokrytie danej vzdialenosti a potreboval by ešte omnoho viac ak by mali byť dodržané pôvodné parametre. To znamenalo, že do krídel museli byť nainštalované prídavné nádrže, a krídla museli byť posilnené, aby sa vysporiadali s nárastom hmotnosti. Tak sa stalo, že každý krok vyústil v bludný kruh znižovania doletu a zvyšovania hmotnosti. Na konci, nárast hmotnosti bol taký, že Günther musel prepracovať hlavný podvozok. Namiesto pôvodne plánovaného jednoduchého podvozku, zaťahovaného do gondoly pod motorom, musela byť použitá dvojitá podvozková noha.
19. Novembra 1939, Ing. Franke, vedúci leteckého výskumného centra v Rechline, vzlietol prvýkrát s prototypom He 177 – pričom celý let trval len dvanásť minút. Dôvodom boli motory, ktoré sa nesmierne prehrievali. Pilot sa taktiež sťažoval na slabú stabilitu lietadla a tendenciu k flutteru (trepotaniu) krídelok.
Druhý prototyp, v zásade podobný prvému, podstúpil prvý let onedlho po prvom prototype. Po lete Ing. Franka boli chvostové časti lietadla prepracované a zväčšené. No táto zmena nebola zakomponovaná do druhého prototypu, kým sa nezačali skúšobné lety. Počas následných testov strmhlavého bombardovania lietadlo trpelo flutterom a rozlomilo sa vo vzduchu. Skúšobný pilot Rickert nestihol vyskočiť a zomrel. V dôsledku tejto nehody, boli chvostové plochy tretieho, štvrtého a piateho prototypu, ktoré boli takmer hotové, zväčšené.
Keď boli obnovené testy strmhlavého bombardovania, štvrtý prototyp nezvládol vyrovnávací manéver pri návrate zo strmhlavého letu, a havaroval do Baltského mora. Príčina bola pripísaná zlyhaniu mechanizmu nastavovania uhlu nábehu vrtule. Onedlho potom, začiatkom roku 1941, pri testovaní útoku z malej výšky, zachvátili motory piateho prototypu plamene, následne narazil do zeme a vybuchol.
Toto bol nie príliš úspešný začiatok pre nový nemecký ťažký bombardér. Tri z piatich prototypov havarovali v začiatkoch testovacieho programu. Firma Heinkel musela zakomponovať viacero zmien, aby odstránili nedostatky svojho lietadla. 
No aj potom, jeden problém sprevádzal bombardér počas celej jeho služby, tým problémom bolo neustále prehrievanie motorov a následné požiare. Príčin bolo viac. Prvým, bolo, že mazanie motoru DB 606 bolo nedostatočné, v dôsledku toho sa spojovacie tyče hriadeľov zasekávali, spôsobujúc prerazenie tyčí cez ochranný obal motoru, čo spôsobilo unikanie oleja na rozžeravené výfuky motoru. Navyše, ak pilot zaobchádzal s plynom príliš drsne, vstrekovače paliva prepúšťali benzín, ktorý stekal na dno motorovej gondoly. Ak lietadlo letelo pod vysokým uhlom, napríklad pri pristávaní alebo vo veľkej výške, palivo sa prelialo na výfukové potrubie motoru. V každom prípade bol výsledok rovnaký – požiar. Počas testovacieho programu sa vyskytli ďalšie, no menej závažné nedostatky. Onedlho bolo jasné, že napriek želaniam RLM, Heinkel 177 bol príliš veľký na strmhlavý bombardér. Aby pilot dostal He 177 do strmhlavého letu, musel prudko znížiť rýchlosť predtým než nasmeroval lietadlo dole. Potom čo vykonal strmhlavý let, bol čas dostať lietadlo do normálnej letovej hladiny. A napriek špeciálne posilnenému trupu, bolo veľmi ľahké preťažiť bombardér počas strmhlavého útoku. Našťastie, kým tento nedostatok bol očividný, potreba He 177 ako strmhlavého bombardéru bola zrušená. Nový bombový zameriavač mal byť čoskoro zavedený do služby a sľuboval rovnakú presnosť ako bola tá pri strmhlavom bombardovaní. 
Celkový objem predsériovej výroby zahŕňal 35 strojov; tieto Heinkely He 177 A-0, boli takmer vo všetkých prípadoch použité na skúšanie výkonov a technických možností stroja. Potom nasledovala prvá sériová verzia, He 177 A-1. Spolu 130 kusov opustilo výrobnú linku vo Warnemünde medzi marcom 1942 a júnom 1943. No so svojimi závažnými nedostatkami boli stále ďaleko od použiteľnosti v bojových podmienkach. Takmer všetky verzie He 177 A-1 boli preložené na druhoradé úlohy; a to aj napriek tomu, že 34 kusov ich bolo doručených prvej Gruppe K.G 40, so základňou na letisku Bordeaux/Merignac, v lete 1942, pri nepremyslenom pokuse zaradiť lietadlo do operačnej služby; boli vyradené krátko nato.
Výzbroj predsériových He 177 A-0 tvorila jedna diaľkovo ovládaná strelecká veža vzadu za kabínou, tri flexibilné posty v prednej časti lietadla a jeden v koreni chvosta. Heinkel He 177 A-1 niesol jednu z novovyvinutých, diaľkovo ovládaných streleckých lafiet nad stredom trupu, v mieste bývalých ručne ovládaných strelísk, ktorý obsahoval jeden guľomet MG 131, . Zvyšok ostal nezmenený. Ďalšia sériová verzia, He 177 A-3, bola navyše doplnená o ďalšie stanovisko strelca. Nová chrbtová strelecká veža obsahovala jeden guľomet MG 131, a taktiež kanónová vežička bola rozšírená aby pojala dva guľomety, namiesto jedného. He 177 A-3 taktiež dostal predĺžený trup o , nové konce krídel kvôli zlepšeniu stability a motorové gondoly boli o dlhšie a prekonštruované, aby sa znížila pravdepodobnosť požiaru.
Na konci roku 1942, I. Gruppe of Ergänzungs Kampfgeschwader (Záložná a výcviková bombardovacia jednotka) K.G.50, so základňou v Brandenburgu/Briest, dostala prvé kusy verzie A-3. Počas zúfalého pokusu Luftwaffe zásobovať zo vzduchu odrezané jednotky 6.armády v Stalingrade, Heinkely 177 z jednotky K.G.50 boli dotlačené do transportnej úlohy. No s lietadlom len provizórne upraveným, naplno vystavení ruskej zime, zmohla K.G.50 len skutočne málo. V bombovnici lietadla bolo len málo miesta na uloženie zásob, čo spravilo z Heinkelu neefektívne transportné lietadlo. Po niekoľkých zásobovacích letoch, He 177 sa vrátilo späť k bombardovacím úlohám, no len s o niečo väčším úspechom. Starý problém s prehrievaním motorov stále nebol dostatočne vyriešený a viacero strojov na to doplatilo. Keď sa vo februári 1943 obrancovia Stalingradu vzdali, zvyšné He 177 sa vrátili do Nemecka.
Predtým než bola zastavená výroba rôznych subvariantov v prospech verzie A-5, bolo postavených 170 ks Heinkelu 177. Verzia A-4 bola samostatný projekt, výšková verzia so štyrmi samostatnými motormi, no nedostala sa do sériovej výroby. Prvý Heinkel He 177 A-5 opustil továreň Heinkelu vo Februári 1943. Tento sub-variant bol poháňaný dvoma motormi DB 610, ktoré pozostávali zo zdvojených motorov DB 605. Táto kombinácia vyvinula výkon 3100 hP vo výške . Napriek tomu, mnoho problémov spojených s predošlým dvojitým usporiadaním ostali. Počas roku 1943 továrne v Oranienburgu a Warnemünde vyprodukovali spolu 261 strojov verzie A-5. Napriek tomu, že nemecké ministerstvo letectva uznávalo chyby He 177, situácia vyžadovala aby bol nasadený do prvej línie.
Bojové nasadenie.
Nad Atlantikom.
Takmer od začiatku vojny bol Heinkel 177 zamýšľaný ako náhrada za medzičlánok, Focke-Wulf FW 200, jednotky K.G.40, ktorá operovala proti lodiam a konvojom v Atlantiku. V lete 1943 začalo pomalé prezbrojovanie na He 177. Posádky sa museli učiť zaobchádzať s novou kĺzavou protilodnou strelou, Henschel Hs 293.Mohli byť nesené dve takéto kĺzavé bomby Hs 293, jedna pod každým krídlom, na špeciálnych pylónoch. 
Táto bomba bola v skutočnosti malý raketovo poháňaný klzák, s rozpätím s náložou v prednej časti strely. Po vypustení motor na tekuté palivo pod trupom umožnil strele dosiahnuť rýchlosť /h po dobu 12 sekúnd. Po tom zhasol a kĺzavá bomba sa spustila strmhlavým letom na svoj cieľ. Maximálny dolet závisel od výšky, z ktorej bola strela vypustená. Väčšinou bol dolet , ak bolo lietadlo vo výške . Z chvostu Hs 293 šľahal svetlý plameň, ktorý umožňoval pozorovateľovi v Heinkeli 177 sledovať letovú dráhu strely. Na kontrolovanie letu používal malý joystick, ktorý vysielal signály do Hs 293. To znamenalo, že pozorovateľ iba kontroloval plamienok v chvoste strely, pokiaľ sa nedostala nad cieľ a držať ju v strmhlavom lete, dokiaľ nezasiahla cieľ. Napriek jednoduchosti tejto strely, ani ona nepriniesla koniec spojeneckej nadvláde nad Atlantikom. Keďže Hs 293 mala dopadovú rýchlosť len /h, znamenalo to, že jej prierazové schopnosti boli nízke a bola hlavne určená proti obchodným lodiam a ľahko obrneným bojovým lodiam.
Popoludní, 21. Novembra 1943, Heinkel He 177 vyrazil na svoju prvú väčšiu misiu. V ten deň major Mons, veliteľ druhej Gruppe Kampfgeschwader 40, viedol 25 He 177 proti veľkému konvoju "SL139/MKS 30" smerujúcim severne, na severovýchod od mysu Finisterre, Španielsko. Každý z bombardérov niesol dve kĺzavé bomby. Zachovalé nemecké záznamy o tejto udalosti sú strohé, no našťastie sa zachovali britské záznamy. Počasie k bombovému útoku malo k dokonalosti ďaleko, a skupiny nízkych mrakov takmer určite ovplyvňovali ovládanie kĺzavých striel. No počasie nebolo jediné s čím posádky Heinkelu 177 zápasili. Najprv minuli hlavný konvoj, a namiesto toho sa sústredili na dve obchodné lode, Marsa a Delius.
Zatiaľ čo Marsa a Delius bojovali o prežitie, v ich blízkosti sa odohrával iný, nemenej pozoruhodný súboj. Pilot A. Wilson so svojou posádkou, na palube Consolidated Liberator 'K', zo stavu 224. Sqadrony pobrežnej stráže RAF, vykonávali protiponorkové krytie. Keďže ich povinnosťou bolo vykonať všetko potrebné, aby bol zaistený „bezpečný a včasný príchod konvoja“, rozhodli sa, že by to mohlo zahŕňať aj vzdušný boj. Keď ťažko naložené Heinkely začali svoj útok kĺzavými bombami, britská posádka spôsobila medzi nimi zdesenie. Prvý Heinkel 177 na ktorý zaútočili ušiel, zanechávajúc za sebou dymovú stopu. Druhý práve vypustil kĺzavú bombu a odlietal. Pilot Wilson ho nasledoval a prednému strelcovi umožnil zamieriť a vystreliť dávku, ktorá spôsobila požiar jedného z motorov He 177. V tomto prípade sa nemeckému bombardéra podarilo uniknúť do nízkych mrakov. Potom sa Liberator vrátil ku konvoju, kde sa nachádzali ešte dve Heinkely 177. 
Wilsonova agresivita nepochybne prispela k tomu, že nemecké bombardéry neuspeli v zničení hlavného konvoja, a tiež že sám Liberator neutrpel žiadne škody z opätovanej paľby. Pre II./K.G.40 to bol neslávny začiatok operačnej služby jej nového stroja. 
Dva z bombardérov sa vrátili predčasne a s pokazenou bombovnicou; jeden havaroval od základne z neznámych príčin; ďalší zmizol bez stopy počas útoku; jednému nevystačilo palivo na spiatočnej ceste, no posádka stihla vyskočiť; ďalší pristál núdzovo „na brucho“ a utrpel 45% poškodenie. Hauptmann (kapitán) Nuss dosiahol so svojimi kĺzavými bombami potopenie dvoch lodí, čo by mohlo znamenať, že to bol on, kto potopil Marsu a Delia. Tri stroje a dve posádky stratené, jeden stroj vážne poškodený; to všetko za cenu potopenia jednej malej lode a poškodenia druhej. Najhoršie však bolo zistenie, že He 177 stále ešte trpí mnohými závadami. 
O päť dní neskôr, za súmraku 26.Novembra 1943, II./K.G.40 zaútočila znova. Tentokrát vzlietlo 21 Heinkelov, s podvesenými kĺzavými bombami, s cieľom zaútočiť na konvoj KMF 26, ktorý prešiel okolo Mysu Bougie na alžírskom pobreží. Takmer hneď po štarte sa jednému z Heinkelov zlomil kľukový hriadeľ v jednom z motorov; po následnom núdzovom pristátí zhorel. Taký neradostný bol začiatok služby Heinkelu He 177 pre Nemcov. 
Keď dosiahli konvoj, znepokojili sa nad koncentrovanou protilietadlovou paľbou z lodí. A k tej sa pridali ešte aj stíhačky: Spitfiry francúzskej sqadrony GC 1/7, Bell P-39 Airacobry z 350. stíhacej skupiny USAAF a Bristoly Beaufightery z 153. Sqadrony RAF. Počas nasledujúceho zmätku bolo zostrelených 6 Heinkelov, vrátane stroja pilotovaného majorom Monsom a kapitánom Nussom. Naopak, posádkam II./K.G.40 sa podaril najmenej jeden zásah, keď potopili loď Rolma, vezúcu vojakov. Po rýchlom zotmení ktoré značne sťažilo záchrannú akciu, zahynulo viac než tisíc amerických vojakov. 
Pri návrate, II./K.G.40 našla svoju základňu kvôli počasiu takmer nepoužiteľnú. Ďalšie dve Heinkely boli zničené pri núdzovom pristátí; posádky prežili. Spolu, dve akcie stáli II./K.G.40 12 zničených strojov – a čo je dôležitejšie – 8 z ich najlepších posádok. 
Po tomto krvavom neúspechu, Hauptmann Dochtermann prevzal velenie nad jednotkou He 177. Odteraz bolo jasné, že Spojenecká obrana nad Atlantikom a Stredozemným morom boli príliš silné, aby II./K.G.40 mohla vykonávať denné nálety na konvoje, bez značných strát. Odvtedy posádky zamerali svoje protilodné aktivity na menej efektívne, no zároveň menej nebezpečné z hľadiska strát; aby bola Spojenecká lodná doprava, prechádzajúca Stredozemím, pod neustálym tlakom. 
Odvtedy He 177 odpaľovali kĺzavé bomby proti lodiam, vhodne osvetleným svetlicami, ktoré boli zhodené z lietadiel umiestnených po stranách konvoja. Ale takáto technika vyžadovala vysoký stupeň koordinácie medzi bombardérom a osvetľujúcim lietadlom; takže úspechov bolo neveľa. 
Pre protilodnú jednotku sa nová fáza ofenzívy začala 22. januára 1944, keď sa Spojenci vylodili pri Anziu, južne od Ríma. Heinkely 177 z jednotky II./K.G.40, spolupracovali s Dorniermi Do 217 z jednotky K.G.100; no spojenecká obrana bola silná, a tomu zodpovedali aj straty. Po tejto operácii II./K.G.40 pokračovala s napádaním konvojov, plaviacich sa Stredozemným morom.
Operácia Steinbock.
V decembri 1943 Göring rozoslal depeše svojim veliteľom perutí na západe a generálmajorovi Peltzovi, náčelníkovi štábu bombardovacieho letectva, v ktorých uvádzal: „Aby sme odplatili nepriateľský teror, rozhodol som sa zintenzívniť boje nad Britskými ostrovmi, koncentrovanými útokmi na mestá, konkrétne na priemyselné centrá a prístavy. Operácie musia byť prevedené v závislosti a intenzite úmernej stratám a zásobovaniu, takže naša útočná sila ostane neoslabená. Je to nevyhnutné z hľadiska potrebnosti dosiahnuť permanentnú defenzívnu schopnosť proti vždy prítomnej hrozbe spojeneckého pokusu o vylodenie na západe.“
Dôležitým prvkom útokov bolo rozsiahle rozptýlenie zúčastňujúcich sa jednotiek, aby sa predišlo spozorovaniu spojeneckými prieskumnými lietadlami, a ktoré by mohlo pritiahnuť húfy spojeneckých ťažkých bombardérov.Nemecké bombardéry mali byť rozptýlené na letiskách od Lamanšského prieplavu na západe až po Nemecko na východe. Pred plánovaným útokom sa mali zhromaždiť na predsunutých základniach. Na začiatku útoku boli k dispozícii dve jednotky vyzbrojené Heinkelmi He 177 – operáciou s kódovým označením „Operation Steinbeck“; prvá Gruppe od K.G.40 a tretia Staffel od K.G.100, spolu operujúca z letiska Rheine, západne od Osnabrücku, a z letiska Chateaudun, severozápadne od Orleans; spočiatku kombinovanou silou 46 strojov.
Prvý zo série útokov sa odohral v noci z 21. Na 22. januára 1944; bombardéry leteli v dvoch vlnách, v osemhodinových intervaloch. Dve jednotky Heinkelov 177 nasadili okolo tucta strojov do každej vlny, niektoré z lietadiel leteli aj dvakrát. Celkový súhrn nemeckých vzletov sa pohyboval okolo 270. Bolo to práve počas prvej vlny operácie Steinbock, keď pilot H. Kemp z 151. sqadrony R.A.F. zostrelil prvý He 177, ktorý dopadol na britskú pôdu. Otočil svoj nočný stíhací de Havilland Mosquito smerom k protilietadlovému reflektoru, keď jeho radarový operátor, seržant J. Maidment zachytil cieľ približne pred sebou. Kemp sa priblížil a dostal sa nepriateľovi na dostrel, práve keď prevádzal úhybný manéver. Posádka Mosquita stratila kontakt, no znova ho získala zanedlho, a Kempovi sa podarilo priblížiť a začať paľbu s jeho štyrmi kanónmi. Zasiahol krídlo, zbadal prudký výbuch, a bombardér sa dostal do strmhlavého pádu a zrútil sa blízko Haslemere v grófstve Surrey. Z posádky patriacej k I./K.G.40, dvaja zomreli a štyria sa dostali do zajatia.
Po prvej vlne pristáli He 177 späť na Chateaudune; po druhej na Rheine. Tempo nemeckého útoku, a pohyb rôznych jednotiek je zrejmý zo zmien jednotiek vybavených He 177 v tomto období. Noc z 29. na 30. januára 1944: K náletu na Londýn vzlietlo okolo 285 strojov. Zúčastnili sa He 177 z I./K.G.40 a 3./K.G.I00, vzlietajúc a pristávajúc z letiska Rheine. Po tejto operácii bola I./K.G.40 stiahnutá. Noc z 3. na 4. februára; na Londýn smerovalo viac než 240 lietadiel. Zúčastnili sa len He 177 z jednotky 3./K.G.100. Taktiež vzlietali a pristávali v Rheine.
Počas obdobia od 4. Do 13. Februára, sa druhá staffel K.G.100 presunula z Lechfeldu na západ od Mníchova, spolu so svojimi He 177. Pripojila sa k tretej staffel, a tieto dve jednotky presúvali svoje stroje medzi Rheine, Chateaudunom a Rennes, v príprave na útoky ktoré sa nakoniec nikdy neuskutočnili. Odvtedy tieto jednotky spolupracovali pri náletoch na Veľkú Britániu.
Noc z 24. na 25. februára; s cieľom bombardovať Londýn vzlietlo 170 lietadiel, z ktorých 6 bolo He 177 z jednotky I./K.G.100. Cieľom tohoto útoku boli vládne budovy v oblasti Westminstru; mali byť osvetlené Junkersmi Ju 88 a 188, pilotovanými posádkami z „navádzacej“ jednotky I./K.G.60, ktoré mali zhodiť biele svetlice na padáčikoch. Na tento nálet leteli He 177 zo Chateaudunu s otočným bodom na severozápad od High Wycombe, Buckinghamshire. Po tom sa vrátili na Chateaudun.
Od začiatku marca sa pozornosť Nemcov zamerala na nálety na Bristol a Hull, no nevynechali ani Londýn. Posledným veľkým bombardovacím útokom na Londýn počas operácie Steinbock, alebo celkovo v druhej svetovej vojne, sa odohral v noci z 18. Na 19. Apríla. útok pozostával z 125 lietadiel a z toho bolo 5 Heinkelov He 177.
Na tieto operácie sa I./K.G.100 pripravovala na základni v Rheine. Toto letisko bolo považované len za dočasnú základňu, a ponúkalo len obmedzené možnosti údržby a opráv; väčšina práce spojená s nakladaním bômb bola vykonávaná mládežou z Ríšskej pracovnej služby. Počas tohoto náletu mali skúsenejšie posádky naložené dva a dva bomby;ostatní leteli naložení štyrmi bombami. Tesne pred odletom boli lietadlá zoradené na konci vzletovej plochy v určenom poradí. Ťažšie naložené bombardéry leteli ako prvé, pretože mali zníženú stúpavosť. Každý zo štartujúcich lietadiel vzlietol so zapnutými chvostovými svetlami a keď sa dostal dostatočne vysoko, vypol ich ako signál pre ďalšie lietadlo k štartu. 
Po vzlietnutí bombardéry zamierili na západ, smerom k rádiovému vysielaču v Noordwijku, severovýchodne od Haagu v Holandsku; pokračovali nad Severným morom, preleteli ponad orientačný bod, pozostávajúci zo šiestich zápalných bójok, zhodených navádzacími lietadlami a preleteli nad anglickým pobrežím vo výške , na juh od Orfordness. Pri hranici pred pobrežím; rádiooperátor začal zhadzovať dávky hliníkovej fólie, zvanej „Okno“, aby zmiatol britskú pozemnú kontrolu a radary nočných stíhačov. Dvakrát za minútu, v pravidelných intervaloch zhadzovali posádky ďalšie a ďalšie dávky „Okna“. Nemecké bombardéry často menili smer a výšku aby zmiatli nočných stíhačov a protilietadlové batérie. Niektoré z He 177 niesli chvostový radar FuG 217 Neptun, ktorý signalizoval príchod nočného stíhača. No aj napriek tomu sa podarilo jednému Mosquitu z 410. squadrony Kanadského kráľovského letectva zostreliť jeden stroj. 
Keď vleteli do oblasti Londýna, každý He 177 stiahol plyn a dostal sa do kĺzavého zostupu, počas ktorého zostúpil do výšky potrebnej na odhodenie bômb, v tomto prípade .To slúžilo na dve účely: znemožnilo predvídať britskej protilietadlovej paľbe smer letu a stroje letiace bez plynu sa nedali vypátrať ani po zvuku. Zároveň nemeckí rádiooperátori zvýšili množstvo odhodených rušičov, „Okien“, na jednu dávku každých 5 sekúnd. Priamo nad cieľom zhadzovali navádzacie lietadlá červené svetlice.
Po vypustení bômb piloti He 177 znovu zapli motory, no pokračovali v klesaní rýchlosťou 200 metrov za minútu. Týmto spôsobom boli He 177 schopné udržovať rýchlosť nad /h počas opúšťania bojiska. Toto a zmena výšky robila nočné stíhanie veľmi komplikované. Bombardéry preleteli nad francúzskym pobrežím v Bolougne, vo výške a odtiaľ leteli domov do Rheine cez Arnhem. 
Od konca apríla sa nemecké útoky na Britániu začali oslabovať. Jednotky zapojené do bombardovania si museli uchovať svoju silu na „pokus o nepriateľské vylodenie na západe.“
Invázia.
Dlho očakávaná spojenecká invázia do Francúzska sa uskutočnila 6. júna 1944. Túto noc boli He 177, nesúce kĺzavé bomby, jednotky II./K.G.40 označené Göringom ako „štít proti inváznym jednotkám“ znovu v akcii. No spojeneckí noční stíhači takisto. Jedni z úspešných boli Flying Officer F. Stevens a jeho rádiový operátor Flying Officer Kellett, letiaci na Mosquite z 456. Squadrony RAAF. Operujúc pod dohľadom lodného radaru, obdržali koordináty na prilietajúceho „votrelca“. Kellet čoskoro zameral cieľ na svojom vlastnom radare a navádzal Stevensa na dohľad za cieľ. Austrálsky pilot sa prešmykol popri boku nepriateľského bombardéra kvôli identifikácii, čoskoro odhalil, že to bol skutočne He 177.
Neskôr vypovedal:
„Bol ľahko rozoznateľný podľa svojho veľkého smerového kormidla a vyčnievajúceho baňatého nosu, a taktiež vďaka svojmu ohromnému rozpätiu krídel, viditeľne v nepomere s dĺžkou trupu. V tejto fáze boli taktiež viditeľné podvesené kĺzavé bomby a antény rádiolokátora na špici trupu.“
Stevens opäť klesol na a vypálil dvojsekundovú dávku. Až vtedy sa zdalo, že sa nemecká posádka prebudila a uvedomila hroziace smrteľné nebezpečenstvo; zadný strelec opätoval paľbu, no bezvýsledne. No jeden z motorov bol už v plameňoch, a po ďalších dvoch presných dávkach z kanónu Mosquita otriasol trupom He 177 výbuch a v špirále sa zrútil do mora a vybuchol.
O necelých dvadsať minút neskôr Stevens a Kellet svoj výkon zopakovali a zostrelili druhý He 177. Počas noci zo 6. na 7. Júna, austrálska 456. squadrona nahlásila štyri zostrely lietadiel tohoto typu, keď sa snažili dostať do zóny vylodenia so svojimi kĺzavými bombami. 
Nemecké lietadlá z jednotky Fliegerkorps IX, operujúce proti lodiam, sa statočne vrhali proti silnej spojeneckej protivzdušnej obrane počas júna 1944. No boli schopní dosiahnuť len málo na oplátku za svoje ťažké straty. Počas desiatich dní od vylodenia sa im podarilo potopiť len 5 lodí.
V dôsledku zlyhania ovplyvniť udalosti, nemecké bombardéry zanechali stratégiu priamych útokov na lode; namiesto toho sa sústredili na mínovanie okolitých morí. Počas nasledujúcich týždňov Luftwaffe zhodila približne 3000 mín rôznych typov, vrátane nových typov tlakových mín. Do konca júna bolo týmito mínami potopených 9 vojnových a 17 pomocných a obchodných lodí, rovnako spôsobujúc značné nepríjemnosti. No obom stranám bolo jasné, že takéto straty nebudú pre najväčšiu inváznu flotilu všetkých čias žiaden problém. V polovici júla Nemci stiahli zostávajúce protilodné lietadlá a ich posádky na základne v Nórsku a Nemecku. 
Operácie na východnom fronte.
Zatiaľ čo na začiatku roka 1944 Heinkely He 177 jednotiek I./K.G.40 a I./K.G.100 útočili na ciele v Británii, kompletná jednotka týchto lietadiel bola sformovaná v Nemecku. Touto jednotkou bola Kampfgeschwader 1 (K.G.I), pod velením oberstleutnanta Horsta von Riesen. Počas mája dosiahla časť jednotky operačnú spôsobilosť a presunula sa na frontové letiská vo Východnom Prusku. Pred koncom mesiaca dorazil aj zvyšok strojov, a tak von Reisenova letka, so svojimi deväťdesiatimi He 177 predstavovala najsilnejšiu údernú silu na celom východnom fronte.
Letka bola nasadená hneď po príchode do Východného Pruska, útočiac na ruské zásobovacie centrá a zhromaždiská vojsk. Strategické ciele boli na dosah ťažkých bombardérov, no K.G.I sa o ich zasiahnutie nepokúšala. Ruská letná ofenzíva roku 1944 už na seba nenechávala dlho čakať a nemeckí vojaci potrebovali všetku dostupnú pomoc. 
Počas týchto útokov, často vykonávaných za denného svetla a vo veľkej výške, boli straty extrémne nízke. Sovietske letectvo bolo vybavené najmä na stíhanie v nízkych výškach a na pozemné útoky, ktoré proti vysoko letiacim bombardérom zmohlo len málo. Jednotliví sovietski piloti He 177 zachytili, no keďže boli nezvyknutí na stíhanie takých veľkých cieľov a zastrašení koordinovanou nepriateľskou paľbou, radšej stíhanie vzdali a vrátili sa na základňu. 
Pri niekoľkých príležitostiach jednotka K.G.1 uskutočnila kobercové bombardovanie ruských cieľov. Počas jedného z najväčších náletov viedol von Reisen celú svoju 87 člennú letku do útoku na železničný uzol Velikye Luki, približne západne od Moskvy. Na letku letiacu vo formácii troch uzavretých „V“, z ktorej každá obsahovala 30 strojov musel byť ohromujúci pohľad. Von Reisen letiaci vo vedúcom bombardéri vydal rozkaz na zhodenie bômb cez vysielačku a všetky He 177 svoj náklad bômb zhodili zároveň. 
Ostatné útoky sa odohrávali v noci, no stále v bezprostrednej blízkosti frontu. Počas týchto operácii netrpeli posádky He 177 problémami s prehrievaním motorov. V tom čase už modifikovaný He 177 zahŕňal množstvo zlepšení, ktoré toto riziko takmer odstránili. Okrem toho, základný dôvod požiarov He 177 – necitlivé zaobchádzanie s plynom príliš dlho na príliš vysokých otáčkach- už bolo dobre známe; to bolo oznámené pilotom K.G.1, a tí sa podobnému zaobchádzaniu vyhli. Keď sa aj požiar vyskytol, bol spôsobený necitlivým zaobchádzaním neskúseným pilotom. Rusi zahájili 23. júna 1944 svoju ofenzívu na centrálnom fronte. Nemecké predsunuté pozície boli čoskoro prerazené a tankové kliny prerazili hlboko do nemeckého tylu. V zúfalstve boli He 177 nasadené pri pozemnom útoku, no straty boli veľké a drobné úspechy ich v žiadnom prípade nevyvážili.
Palivová kríza.
V lete roku 1944 bol He 177 konečne dostupný v dostatočnom množstve a bol schopný vykonávať užitočnú prácu tam, kde nebola silná obrana. Práve vtedy osud zasadil Heinkelu He 177 smrteľný úder. Od mája 1944 sa spojenecké bombardéry sústredili na nemecký naftový priemysel, a to s dramatickým úspechom. V auguste 1944 sa produkcia leteckého benzínu znížila o 90% v porovnaní s májom. Luftwaffe hneď prijala opatrenia v podobe zákazu letov všetkým bombardérom; zanedlho nato sa zastavila aj výroba Heinkelu He 177 A-5, po tom, čo bolo dokončených 565 kusov. Posádky K.G.1 sa presunuli so svojimi strojmi na tylové základne v Nemecku, kde ostali až do konca vojny odstavené vzletových plochách, spolu s opustenými novými He 177. Na konci vojny si na nich spojeneckí piloti vylepšili svoje skóre. 
Aj keď He 177 A-5 bola posledná verzia, ktorá sa dostala do sériovej výroby, boli vyvíjané zlepšené modely. He 177 A-6 mala obsahovať prekonštruovaný nos s pretlakovou kabínou. Taktiež mala niesť diaľkovo ovládanú streleckú vežu osadenú štyrmi guľometmi MG 81 s kalibrom . He 177 A-7 mala byť podobná verzii A-5, no mala mať zväčšené rozpätie o a tým pádom aj zlepšené letové vlastnosti vo výškach. No záujem o tieto zlepšenia sa po rozpustení bombardovacích jednotiek rýchlo rozplynul.
Záver.
Takto sa skončil príbeh Heinkelu He 177 a s ním aj nemecká nádej na flotilu bombardérov ďalekého doletu, ktorá by bola porovnateľná s tou spojeneckou. Napriek tomu, že to bola palivová kríza, ktorá nakoniec dorazila oddiely ťažkých bombardérov Luftwaffe, je ťažké rozhodnúť či by He 177 mohol dosiahnuť viac. Nebol to úspešný bombardér ako Avro Lancaster alebo Boeing B-17 Flying Fortress. Dôvod úspechu týchto strojov spočíval v tom, že mohli byť pilotované aj brancami- boli ľahko ovládateľné, odpustili aj necitlivé pilotovanie a boli dostatočne jednoduché aby mohli byť udržiavané v letuschopnom stave personálom s nízkym výcvikom. Na druhej strane, He 177 so svojimi mnohými pokročilými systémami, netoleroval necitlivé zaobchádzanie a bol omnoho komplikovanejší než jeho spojeneckí protivníci. To bolo základom pádu He 177, a to ho ovplyvňovalo počas celej jeho operačnej kariéry.
Užívatelia.
 Nemecko
 Francúzsko
 Veľká Británia