burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Košťany nad Turcom

Košťany nad Turcom sú obec na Slovensku v okrese Martin. Obec leží na strednom Slovensku a susedí s takmer šesťdesiat tisícovým mestom Martin v regióne Turiec.
Dejiny.
Prvé listinné dôkazy zmieňujúce sa o "villa Coschan" - vtedajších Košťanoch sú z roku 1323. V roku 2003 bolo 680 rokov od prvej písomnej zmienky o obci Košťany nad Turcom. História obce sa viaže s rôznymi vlastníkmi panstiev, do ktorých obec patrila. 
Hlavnou činnosťou obyvateľov Koštian nad Turcom v 18. a 19. storočí bolo poľnohospodárstvo. Až po zrušení poddanstva v roku 1848 sa v obci začali rozvíjať remeslá a obchod, a to počas nasledujúceho obdobia, ktoré bolo pomalým a ťažkým prechodom od viazanosti na pôdu - feudalizmom ku kapitalistickej forme vlastníctva. Ďalšou významnou skutočnosťou, ktorá podnietila rozvoj remesiel nie len v Košťanoch nad Turcom, ale aj v celom kraji bolo zrušenie cechov v roku 1872. V obci sa usadili majstri ako mlynár, čižmár, stolár, kováč, čižmár, kožušník, kolár, murár, obchodník, obuvník, krčmár... 
Mimo rozvoja remesiel bolo neustále hlavným zdrojom obživy poľnohospodárstvo. Pestovali sa zemiaky, ľan, jačmeň, ovos. Rozšírené bolo aj pestovanie ovocných stromov. Choval sa hovädzí dobytok a v malej miere aj ošípané. 
Na prelome 19. a 20. storočia nemala obec vyhovujúcu školskú budovu a až po zdĺhavých rokovaniach zástupcov obce a štátnych inštitúcií sa budova začala stavať v roku 1904 na pozemku, ktorý odkúpila obec od pána Jána Staričku a výstavbu financovala z amortizačného úveru splatného v období nasledujúcich päťdesiatich rokov.
Časté živelné pohromy a teda hlavne požiare donútili predstaviteľov obce založiť hasičský zbor, a to v roku 1885, keď jeho prvým veliteľom sa stal Ján Šedaj st. a spoluzakladateľom bol Ondrej Párička. Najväčší požiar v Košťanoch nad Turcom bol zaznamenaný 27. júna 1887 keď zhorelo sedemnásť obytných budov a dvadsaťštyri budov hospodárskych. Šetrenie na vybavení hasičského zboru sa nevyplatilo a tak bolo predstavenstvo obce nútené v roku 1894 zakúpiť požiarnu striekačku. Najväčšiu povodeň zaznamenali v obci 25. - 26. júla 1960 kedy bol strhnutý most z Koštian nad Turcom do Turčianskeho Petra a rieka Turiec sa vyliala zo svojho koryta tak isto ako aj potok Belianka. V obci sa narodil kníhtlačiar Ján Párička (1882-1914).
Turčianske Kľačany

Turčianske Kľačany sú obec na Slovensku v okrese Martin. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1374.
Kultúra a zaujímavosti.
Kultúra.
Každoročne sa tu konajú začiatkom januára preteky koní Kľačianska Podkova, ktorá svojim zaujímavým programom láka mnoho návštevníkov.
Socovce

Socovce sú obec na Slovensku v okrese Martin. Najvýznamnejšou pamiatkou je Kostol Narodenia Panny Márie z prvej polovice 13. storočia.
Dražkovce

Dražkovce sú obec na Slovensku v okrese Martin. Nachádza sa východne od Martina. V druhej polovici 19. a začiatku 20. storočia boli k obci pričlenené bývalé zemianske osady – "Svätá Helena" (po roku 1877), "Dolina" (po roku 1898) a "Bohúnkovská Strana" (po roku 1913). Nachádza sa tu ranogotický kostol sv. Heleny zo 14. storočia..
Dejiny.
Prvá písomná zmienka.
Prvá písomná zmienka o Dražkovciach pochádza z roku 1242.
Bývalé zemianske osady, v súčasnosti už časti obce sa po prvýkrát v listinách spomínajú:
Názov.
Názov "Dražkovce" je odvodený od jedného zo zakladateľov obce menom Dražka.
Vývin názvu obce
Doprava.
Dražkovce sú prístupná autom z Martina smerom na Sklabiňu. Autobus do obce chodí na trase Martin - Sklabinský Podzámok, alebo Martin - Turčianske Jaseno. V obci sa nachádzajú tri autobusové zastávky.
Najbližšie železničné spojenie je v Martine a vo Vrútkach.
V obci sa križujú viaceré cyklistické trasy, ktoré spájajú Martin, Turčianske Teplice, Vrútky, Žabokreky a ďalšie obce Turca.
Benice (okres Martin)

Benice je obec na Slovensku v okrese Martin. 
Polohopis.
Obec veľmi tesne susedí s ľudnatejšou obcou Príbovce. Nachádza sa uprostred Turčianskej kotliny, na ľavostrannej terase rieky Turiec. Podložie tvoria karbonatické štrky. Má nivné, lužné a hnedé lesné pôdy. Skoro celý kataster obce je odlesnený. Od roku 1966 je úsek rieky Turiec pri Beniciach chránený pre štúdium výnimočne zachovaného lužného toku rieky a štúdium života hlavátky podunajskej.
Dejiny.
Obec Benice je stará turčianska zemianska obec, na mieste dnešnej obce existovala už v roku 1113 osada neznámeho mena, v majetku zoborského benediktínskeho kláštora. V trinástom storočí sa územie obce nazývalo „Zem Imricha“ a v roku 1267 ju nájdeme v záznamoch ako „Bene“. Je sídelnou obcou rodu Benických, známeho vplyvným vystupovaním vo veciach Turčianskej župy a horlivých obhajcov práv evanjelikov. V obci sa nachádza klasicistická kúria z polovice 19. storočia, postavená na základe pôvodnej renesančnej kúrie. V roku 1269 daroval kráľ Belo IV. turčianskym jobagiónom Tomášovi, Benediktovi a Martinovi de Benych - Benice. V roku 1413 povýšil kráľ Žigmund Martina z Beníc, ktorý bojoval v jeho službách proti Turkom a udelil mu novú donáciu na Benice medzi skutočných šľachticov. Mikuláš Benický získal všetky majetky rodu Mičinských, podľa tohto rodu získal ďalší perdikát a v roku 1562 mu kráľ za zásluhy udelil armáles. 
Občianska vybavenosť.
V obci sa nachádza základná škola, ktorú navštevujú žiaci z niekoľkých obcí Turca.
Bystrička (okres Martin)

Bystrička je obec na Slovensku v okrese Martin.
Časti obce.
Osada Lázky.
Osada Lázky sa nachádza na severnom svahu vrchu Hrádok (), na ceste vedúcej z Bystričky.
Šport.
V obci sídli futbalový klub TJ Slovan Bystrička založený v 1933, hrá I. triedu.
Dolný Kalník

Dolný Kalník je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1355.
Diaková (obec)

Diaková je obec na Slovensku v okrese Martin, v Žilinskom kraji. 
Polohopis.
Nachádza sa pri Dražkovciach, 4 km východne od Martina. Obec leží na severovýchode Turčianskej kotliny v doline Sklabinského potoka - Cedrona. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1348. Je ňou listina Ľudovíta I. Turčianskemu konventu v prepise Žigmunda z roku 1430 dnes uložená v Budapešti. Rieši spor o chotárne hranice syna Petra z Dražkoviec. V minulosti to bola vždy malá obec, patriaca k hradnému panstvu Révaiovcov. Počet obyvateľov výraznejšie ovplyvnil mor, ktorý zasiahol obec v roku 1875 (zomrelo 25 ľudí) a vysťahovalectvo do USA v rokoch 1900-1910.
V Turci bola rovnakým menom pomenovaná ešte jedna obec, ktorá už neexistuje a je dnes súčasťou Malého Čepčína, okres Turčianske Teplice (kedysi Albertová, prvá písomná zmienka 1327).
V roku 1929 bola postavená strážnica v hodnote 18 000 Kčs. V roku 1936 bola dedina pripojená na elektrickú sieť.
Názov.
Názov "Diaková" dostala obec podľa hodnosti ("literát-diak") magistra Pavla, syna Gála zo Zorkoviec (14. storočie). Tento bol notárom zvolenského župana Donča a prvým zemianskym vlastníkom obce.
Vývin názvu obce 
Symboly obce.
Erb obce.
V modrom štíte zlatý ľavošikmý polmesiac s tvárou, v pravom hornom a ľavom dolnom rohu po jednej striebornej hviezde. Bol prijatý obecným zastupiteľstvom 06. 08. 1998. Historicky doložený na základe odtlačku pečatidla obce z 19. str., zachovaného na písomnosti spred roku 1872. Autorom je Branislav Kohút, v Heraldickom registri SR zapísaný pod číslom: D-81/1998.
Doprava.
Diaková je prístupná autom z Martina smerom na Sklabiňu cez obec Dražkovce (popri kostole). Autobus do obce chodí na trase Martin - Sklabinský Podzámok, alebo Martin - Turčianske Jaseno. Niektoré spoje zachádzajú priamo do obce k obecnému úradu, často však treba vystúpiť v susedných Dražkovciach pri kostole.
Najbližšie železničné spojenie je v Martine a vo Vrútkach.
Cez obec prechádza zelená cyklotrasa z Martina. Na neďalekej križovatke s hlavnou cestou sa križujú cyklistické trasy, ktoré spájajú Martin, Turčianske Teplice, Vrútky, Žabokreky a ďalšie obce Turca.
Ďanová

Ďanová je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec sa nachádza približne 12 km južne od Martina. Asi od Ďanovej sa nachádza rybník s rozlohou cca . Slúži rybárom a je tiež veľmi vyhľadávaný na rekreáciu (kúpanie). V blízkosti obce sa nachádzajú 3 lyžiarske strediská: Martinské hole, Jasenská dolina, Snowland Valčianska dolina.
Dejiny.
Prvé písomné zmienky o obci pochádzajú od konca 13. a začiatku 14. storočia ako usadlosť s dvoma kúriami v chotári osady Sebeslavce a dedičstvo Révayovského panstva. Pod pôvodným názvom Villa Jank, čiže Janova Ves, sa spomína od roku 1252. V písomných prameňoch sa v roku 1331 po prvý raz spomína pod názvom „Villa Dean“ resp. Lúka Dyan. Malá vzdialenosť od Blatnického hradu spôsobila, že rýchlo stratila svoje zemianske postavenie a stala sa poddanskou obcou pánov Blatnice.
Ďanová (Dianfalva alebo Duianovwa) patrila ku hradu patrila do roku 1848. Erb obce je z roku 1862, zobrazuje lemeš pluhu, ako znak roľníckeho spôsobu života jej obyvateľov.
Ďanová bola v Turci známa ako obec s bohatou olejkárskou a šafraníckou tradíciou. Pri blatnickom potoku v minulosti stáli dva mlyny a píla, pracovala tu i malá tehelňa. V obci bola aj kováčska vyhňa a rozvíjala sa tu tkáčska výroba.
V roku 1895 vznikol v obci dobrovoľný hasičský zbor, ktorý pomáhal pri likvidácii požiarov a ochrane majetku občanov.
V šesťdesiatych rokoch 20. storočia sa tu ťažila rašelina a tak vznikol rybník, do ktorého napustili ryby. Nachádza sa juhovýchodne od obce. V roku 2005 bol vyčistený a prehĺbený. Každoročne sa sem chodia v lete rekreovať nielen obyvatelia obce, ale aj z okolitých obcí a miest Turca.
Turčiansky Peter

Turčiansky Peter je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Vyvinutá obec je doložená z roku 1323 ako Scenpeter, Zenpeter, Zenthpetur, z roku 1773 ako Szent Péter, Sw. Peter, z roku 1920 ako Svätý Peter, z roku 1948 ako Turčiansky Svätý Peter, v roku 1960 ako Turčiansky Peter, maďarsky Szentpéter, Turócszentpéter, latinsky S. Petrus. 
Založili ju na území, ktoré v roku 1309 daroval magister Donč Tomášovi, Dionýzovmu synovi. V roku 1386 patrila synom Pavla zo Záturčia, v 18. storočí Szennesyovcom, v 19. storočí Nyáryovcom. V roku 1784 mala 32 domov a 199 obyvateľov, v roku 1828 mala 22 domov a 203 obyvateľov. Zaoberali sa poľnohospodárstvom, olejkárstvom a domácim zhotovovaním liečiv. 
Za I. ČSR bol Turčiansky Peter poľnohospodárskou obcou. 
Počas druhej sv. vojny sa obyvatelia zapojili do partizánskeho hnutia a SNP.
Turčiansky Ďur

Turčiansky Ďur je obec na Slovensku v okrese Martin. Nachádza sa tu gotický Kostol sv. Juraja zo začiatku 14. storočia. 
Dejiny.
Pôvodne poddanská obec dostala dnešný názov v období postavenia kostola zasväteného svätému Jurajovi okolo roku 1332 ako Eccelsio Sancti Georgi (farnosť Svätého Juraja), hoci územie ako obývané sa spomína už v listine Bela IV. z roku 1249, kedy ho daroval znievskym premonštrátom. Tradícia stavania mája sa traduje od začiatku 15. storočia. Vrchný staviteľ je, už od roku 2021, Michal Páleš prezývaný hrozný.
Turčianska Štiavnička

Turčianska Štiavnička je obec na Slovensku v okrese Martin v bývalej Turčianskej župe.
Polohopis.
Obec leží na podhorí Veľkej Fatry pri vyústení Kantorskej doliny do Turčianskej kotliny, vzdialená asi na východ od Martina.
Dunino.
Dunino je hovorový názov oblasti južne nad obcou, z ktorej je vyhľad na celú obec, a aj niektoré susedné obce, a na okolité pohoria Malej a Veľkej Fatry. Pod Dunino sa nachádza v nadmorskej výške približne od až po 
Vznik pomenovania tejto zujímavej lokality nie je presnejšie známy, ale je pravdepodobné že to bolo nížinné sídlisko ľudu púchovskej kultúry z doby rímskej. Názov je pravdepodobne odvodení od slova duní, dunieť, keďže pri silnejších zvukoch sa to ozýva z každej strany. V nedávnej minulosti sa tam konalo každoročne palenie Jánskej vatry.
Vodné toky.
Obcou preteká Kantorský potok, prítok Váhu.
Dejiny.
Územie nesie stopy staroslovienskeho osídlenia. Prvá písomná zmienka je z roku 1474 – "Sczewnicza". Táto pôvodne poddanská obec patrila Sklabinskému hradu. Od roku 1527 patrila Révayovcom, ktorí sa stali vlastníkmi Sklabinského panstva. Neskôr tu mala majetky aj rodina Ujhelyovcov. Názov obce je odvodený podľa prameňa uhličitej kyselky v chotári. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, prácou v lesoch a domácou výrobou plátna.
Turčianske Jaseno

Turčianske Jaseno je obec na Slovensku v okrese Martin.
Časti obce.
Pôvodne sa jednalo o dve samostatné obce Dolné Jaseno a Horné Jaseno, ktoré sa spojili v roku 1973.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Dolnom Jasene pochádza z roku 1249, o Hornom Jasene z roku 1374.
Nolčovo

Nolčovo je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1430 vo forme "Nokczo".
Rakovo

Rakovo je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec sa nachádza 10,5 km južne od okresného mesta Martin, v severnej časti regiónu Turiec, medzi pohoriami Malá a Veľká Fatra. 
Vodstvo.
Cez kataster obce preteká rieka Turiec a Blatnický potok, ktorý zároveň tvorí hranicu so susednou obcou Príbovce. Do Blatnického potoka na severovýchodnej hranici chotára sa vlieva Karlovský potok, ktorý neďaleko majera Stariny priberá potok Jelšovec.
Časti obce.
Malé Rakovo.
Pôvodne samostatná obec Malé Rakovo bola po roku 1902 pripojená k "Veľkému Rakovu" a od roku 1920 sa obec nazýva už len "Rakovo".
Majer Stariny.
Majer Stariny leží vo východnej časti katastrálneho územia. Prístupová cesta sem vedie z hlavnej cesty I/65, smerom od Ďanovej.
Dejiny.
Prvé stopy osídlenia územia dnešného Rakova pochádzajú z mladšej doby kamennej. Dnešná obec sa vyvinula okolo zeme "Zaluzan sive Zaluzan", ktorú v roku 1245 daroval kráľ Belo IV. svojmu kaplánovi "Martinovi" a jeho bratovi "Ladislavovi". Až do 19. storočia bolo Rakovo kuriálnou obcou patriacou zemianskym rodinám Rakovských a Benických. Obyvatelia, ktorých v roku 1900 bolo 253, sa zamestnávali roľníctvom, remeslami a v doprave.
Sklabiňa (obec)

Sklabiňa je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec sa nachádza na východnom okraji Turčianskej kotliny, na úpätí Veľkej Fatry, v údolí Sklabinského potoka. Od okresného mesta Martin je vzdialená 7 km.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci sa datuje od roku 1242. 
Sklabiňa s okolím sa stala strediskom partizánskeho hnutia. Obyvatelia Sklabine podporovali partizánske skupiny v Kantorskej doline. Od júna do augusta roku 1944 sa tam stretlo viacero partizánskych skupín. V júli 1944 sa tam presunula parašutistická skupina nadporučíka P. A. Veličku. Veličko bol veliteľ 11-člennej organizátorskej partizánskej skupiny vysadenej v noci z 25. na 26. júla 1944 pri Liptovskej Osade. Vo svojom štábe v Sklabini 13. augusta 1944 rokoval s Jánom Golianom o spolupráci s povstalcami a príprave SNP. Prakticky sa včlenil do vznikajúcej partizánskej brigáda M. R. Štefánika pod velením majora Viliama Žingora. Veličko a jednotky pod jeho velením zišli 21. augusta 1944 z Kantorskej doliny a v Sklabini opäť vyhlásili Česko-Slovenskú republiku. Spolu s Revolučným národným výborom vyhlásili Sklabiňu ako prvú obec na Slovensku za slobodné územie ČSR a na Samčíkov dom vztýčili československú zástavu. 
Od 25. augusta 1944 sa v Sklabini oficiálne spojila skupina Piotra Velička so Žingorovým oddielom, ktorý sa rozrástol na brigádu (2. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika) a Veličko sa stal veliteľom slovenského oddielu 1. československej partizánskej brigády M. R. Štefánika. Žingor spolupracoval s francúzskymi utečencov z Maďarska, z ktorých bol neskôr sformovaný oddiel pod vedením kpt. de Lannuriena. 
27. na 28. 8. 1944 do Sklabine prišiel podporučík Theodora Pola ktorý tam v priebehu mesiaca zorganizoval Partizánsku brigádu Jana Žižku Pola bol z Opavy, jeho prvým zástupcom bol hrdina ZSSR Dmitrij Rezuto.
Tieto jednotky mali v auguste 1944 vyše 1000 mužov. 
Dňa 29. septembra 1944 ustúpili partizáni do hôr. Nemci deň potom internovali 144 občanov z obce, 24 z nich zavraždili (Bukoviny) a desiatky odvliekli do Nemecka (7 z nich zahynulo).
Žingor (aj Veličko) boli zodpovední za smrť tzv. zradcov. Po zatlačení partizánov, nemecká komisia v novembri 1944 exhumovala pri Sklabine 140 mŕtvol... z ktorých minimálne sto bolo príslušníkov nemeckej menšiny a ďalších stúpencov a funkcionárov režimu (členovia alebo funkcionármi HSĽS alebo HG).
Obec je vyznamenaná Radom Vlasteneckej vojny I. stupňa, Radom SNP I. triedy, francúzskym Radom čestnej légie, Radom Červenej zástavy, Duklianskou pamätnou medailou a Pamätnou medailou SNP. Na pamiatku padlých a umučených v SNP je v dedine postavený pomník pri škole so symbolickým náhrobkom a sochou partizána od R. Hornáka (1954), na cintoríne je Spoločný hrob, v ktorom je pochovaných 24 padlých a umučených občanov obce.
Občianska vybavenosť.
V obci sa nachádza poľnohospodárske družstvo, mäsovýroba, stavebná firma a niekoľko živnostníkov.
Kláštor pod Znievom

Kláštor pod Znievom je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o osade pod hradom Turiec (neskôr sa zaužíval názov Znievský hrad) je v hraničnej listine kráľa Kolomana z roku 1113. V tejto listine sa obec uvádza ako "„Villa sancti Ypoliti“". V rokoch 1242-1249 bol hrad sídlom kráľa Bela IV., ktorý založil turčianske prepošstvo. V polovici 13. storočia dostal Kláštor pod Znievom prvé mestské právo v Turci.
V roku 1869 v Kláštore pod Znievom bolo, ako tretie v poradí spomedzi slovenských gymnázií, založené katolícke patronátne gymnázium. 
V učebnom pláne najmodernejšom a najpriebojnejšom zo slovenských patronátnych gymnázií sa kládol dôraz na reálne (prírodovedné) predmety. Od založenia do roku 1874 tu študovalo 669 žiakov z celého Slovenska, najmä z chudobných rodín.
Riaditeľom gymnázia bol Martin Čulen. Ako profesori tu pôsobili Samuel Zachej, Gabriel Zaymus, Imrich Matej Korauš a mnohí ďalší. Gymnázium vychovalo viacerých predstaviteľov slovenského národného života, pracovníkov v oblasti národnej kultúry. Študovali tu i spisovatelia Ferko Urbánek a Anton Bielek. Gymnázium bolo zrušené v roku 1874.
V roku 1990 tu bol vykonaný vrt, z ktorého sa čerpá minerálna voda „Kláštorná“.
Časti obce.
Lazany.
Pôvodne samostatná obec Lazany bola pripojená ku Kláštoru v roku 1971.
Osada pri Stanici.
Osada pri Stanici vznikla okolo železničnej stanice Kláštor pod Znievom, ktorá je od stredu obce vzdialená asi . Leží na železničnej trati č. 170 Zvolen – Vrútky.
Karlová

Karlová je obec na Slovensku v okrese Martin.
Horný Kalník

Horný Kalník je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1225.
Folkušová

Folkušová je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec sa nachádza v Turčianskej kotline na úpätí Veľkej Fatry, vo vzdialenosti asi 15 km od Martina. Je to druhá najvyššie položená obec okresu Martin.
Vodstvo.
Folkušovou preteká potok s rovnomenným názvom Folkušová, nazývaný aj "Folkušovianka". 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1331 ako Villa Folkus. Obec Folkušová sa vyvinula na majetku obce Sebeslavce, s ktorými bola po celé 14. storočie úzko spojená, až ich postupne svojim významom predstihla. Kuriálna osada sa stala čisto zemianskou. Do konca stredoveku patrila rodine Folkušovských, neskôr Benickým a Tomkovcom. Obyvatelia sa živili prevažne poľnohospodárstvom, tkáčstvom, kožušníctvom a košíkárstvom.
Názov.
Vývin názvu obce
Doprava.
Folkušovou prechádza cesta III. triedy 2132, známejšia pod názvom "Cesta SNP". Taktiež do Folkušovej prichádza cesta III. triedy 2140, ktorá spája Folkušovú s obcou Ďanová a cestou I/65.
Autobusové spojenie z Folkušovej do Martina a Blatnice prevádzkuje SAD Žilina.
Občianska vybavenosť.
V obci sa nachádza obecný úrad, ktorého súčasťou je kultúrny dom a obecná knižnica. Ďalej sa tu nachádza krčma, obchod a pri obci je salaš s ovcami, s možnosťou zakúpenia ovčích výrobkov. Obec má dobrovoľný hasičský zbor.
Ubytovanie je možné v rekreačnom dome "Sola Gratia". 
Do roku 1973 v obci fungovala základná škola, v súčasnosti v obci škola nie je a žiaci navštevujú ZŠ v Beniciach.
Šport.
Každoročne sa v obci konajú bežecké preteky "Folkušovská sedmička." Pri príležitosti výročia SNP sa organizuje futbalové stretnutie ženatí - slobodní. Cez Folkušovú vedú trasy cyklistických pretekov - napríklad Turčiansky amatérsky triatlon. Okrem toho sa každý rok na Štedrý deň koná "Vianočný futbal".
V minulosti mala Folkušová futbalový klub, ktorý bol neskôr zrušený. Nastali pokusy o obnovu klubu, ktoré ale boli neúspešné.
Podhradie (okres Martin)

Podhradie je obec v okrese Martin na Slovensku. V roku 1991 bola obec zlúčená s obcou Konské.
Polohopis.
Obec leží na predhorí Veľkej Fatry v severovýchodnej časti Turčianskej kotliny v doline Podhradského potoka. Kataster obce je zalesnený bučinami a smrečinami. Prevažujú tu hnedé lesné pôdy a rendziny. V doline Hradská sa nachádza minerálny prameň.
Dejiny.
Obec vznikla v 15. storočí ako podhradie Sučianskeho hradu, doložená je v roku 1699. Patrila panstvu Sučany a do 19. storočia Ňáriovcom. Obyvatelia obce podporovali partizánske hnutie počas Druhej svetovej vojny, v septembri 1944 došlo pri obci k boju partizánskej skupiny kpt. Kirijeva s Nemcami. V roku 1957 obec vyhorela. V roku 1952 tu bolo založené JRD.
Kultúra a zaujímavosti.
Kultúra.
V obci sa každoročne v júli organizuje kultúrne podujatie "Kvet Podhradia", s výstavou kvetov a mnohým iným.
Turistika.
Obec je východiskom turistických trás do Veľkej Fatry. Nad obcou sa nachádza gotická pevnôstka z 1. polovice 15. storočia, v Hradskej doline nájdeme pozostatky Sučianskeho hradu. V ústí Hradskej doliny sa nachádzal lyžiarsky vlek, dnes je mimo prevádzky.
Sklabinský Podzámok

Sklabinský Podzámok je obec na Slovensku v okrese Martin. Dejiny obce sú úzko späté s hradom Sklabiňa, ktorého zrúcaniny sú na blízkom návrší.
Vrícko

Vrícko je obec na Slovensku v okrese Martin. 
Polohopis.
Obec tvoria dve časti: samotné Vrícko a Predvrícko. Nachádza sa v Lúčanskej Malej Fatre 9 km na západ od Kláštora pod Znievom. Tečie cez ňu vodný tok Vríca.
Dejiny.
Obec vznikla na konci 14. storočia. Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1594. Najskôr ju vlastnili Jezuiti sídliaci v Kláštore pod Znievom.
Vrícko ako súčasť Hauerlandu bolo osídlené zväčša nemeckým obyvateľstvom, ktoré bolo po druhej svetovej vojne odsunuté.
Nemecké obyvateľstvo nazývalo vtedy obec Vrícko: "Munichwiese" (Mníchova Lúka). 
Názov.
Názov "Vrícko" vraj dostala obec podľa tvaru výbežku chotára - vreca.
Vývin názvu obce 
Obyvateľstvo.
Výrazný pokles počtu obyvateľov nastal po druhej svetovej vojne. Povojnová kolektívna vina zapríčinila, že v tých rokoch musela väčšina (spomínaných je až 90%) karpatských Nemcov opustiť svoje domovy a boli odsunutí zo Slovenska. Presídleniu sa nevyhli ani obyvatelia Vrícka, v ktorom Nemci do vojny tvorili 93% populácie (údaj zo sčítania v roku 1930).
Občianska vybavenosť.
Takmer na konci obce sa nachádza kláštor Milosrdných sestier sv. Vincenta de Paul - Satmárky. 
V obci sídli aj Charitný dom a kongregácia komunity Rodina Nepoškvrnenej.
Vrícko sa nachádza v prostredí človekom málo dotknutej prírody. Okolie je vhodné na letnú turistiku. V blízkosti je množstvo hôr, Kľacký vodopád vysoký 30 m a malá jaskyňa. 
Doprava.
Vrícko je prístupné autom z Kláštora pod Znievom alebo od Prievidze, či Rajca cez Kľačno a Vrícke sedlo.
Autobus do obce premáva na trasách Martin - Kláštor pod Znievom - Vrícko a Turčianske Teplice - Kláštor pod Znievom - Vrícko.
Najbližšie železničné spojenie je v Kláštore pod Znievom.
Cez obec prechádza žltá cyklotrasa z Predvrícka, kde sa napája na zelenú cyklisticku trasu, ktorá smeruje z Turčianskych Teplíc do Kláštora pod Znievom.
Farnosť.
V dávnej minulosti patrila ako filiálka ku farnosti Kláštor pod Znievom. Roku 1787 bola tu zriadená miestna kapl. stanica ( v rokoch 1790-1791 a 1797 a 1883 a 1945 spravovalo sa z Kláštora pod Znievom). V roku 1798 tu bol poslaný farár na príkaz cisára a roku 1806 bola tu zriadena farnosť. V súčasnosti je opäť filiálkou Kláštora pod Znievom od roku 1971.
Laskár (okres Martin)

Laskár je obec na Slovensku v okrese Martin.
Ležiachov

Ležiachov je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka je z roku 1252, obec sa spomína ako majetok turčianskeho kláštora (ako "terra quinque villarum", teda v preklade "zem piatich dedín", jednou z nich je veľmi pravdepodobne myslený Ležiachov). Pretože však bola cirkevným majetkom, písomných prameňov zo stredoveku je o nej relatívne málo.
Koncom 18. storočia patrila obec Uhorskej kráľovskej komore, v 19. sa stala súčasťou uhorského Študijného fondu, z ktorého sa udržiavala Trnavská univerzita (neskôr presunutá do Budapešti). V novoveku mala obec spoločného richtára so susednou obcou Slovany.
Obec bola najskôr osada obohnaná prútenou ohradou (lesou), odtiaľ pravdepodobne pochádza aj jej pomenovanie. Alternatívne však názov obce znamená "sídlisko", miesto osídlenia. 
V roku 1715 je doložené, že obec mala 26 domácností, v roku 1785 v Ležiachove stálo 37 domov a žilo 311 obyvateľov. V roku 1828 už len 32 domov a 259 obyvateľov. Úpadok pokračoval do takej miery, že v rokoch 1970 až 1989 bola obec zaradená do plánovaných zánikových obcí a nemala obecný úrad.
V minulosti sa časť obyvateľov zaoberala pestovaním ľanu, konope, výrobou ľanového oleja, a šafraníctvom. Doložené je, že v obci bolo až 43 olejkárskych rodín. Neskôr najčastejšie pracovali v poľnohospodárstve.
Počas SNP občania podporovali a zapojili sa do povstania.
Názov.
Vývin názvu obce
Trebostovo

Trebostovo je obec na Slovensku v okrese Martin. Nachádza sa tu renesančný Révaiovský kaštieľ z 2. tretiny 17. storočia. Obcou preteká Trebostovský potok.
Občianska vybavenosť.
Nachádza sa tu materská škôlka, futbalové ihrisko s tímom FK Trebostovo a súčasťou obce je aj malá vojenská budova.
Trnovo

Trnovo () je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec sa nachádza v západnej časti stredného Turca, pod pohorím Malá Fatra, v doline Trnovského potoka, približne 9 km od okresného mesta Martin, 37,25 km od krajského mesta Žilina a 3 km od lyžiarskeho strediska Snowland Valčianska dolina. Je priamym východiskom do Trnovskej doliny. 
Dejiny.
Počiatky Trnova sa datujú už od 11. storočia. Názov obce je odvodený od porastu, ktorý tu prvý obyvatelia pri svojom usadení našli a postupne ho klčovali. Prvá písomná zmienka o Trnove pochádza z roku 1256. Spomína sa ako susedná zem Valče, ktorej vlastníkom sa stal roku 1266 zámožný šľachtic a oddaný prívrženec Belu IV. menom Mladik Ruten. Všetky okolnosti nasvedčujú tomu, že už v tomto roku Trnovo bolo prosperujúcou dedinou s väčším počtom kráľovských populov. V roku 1360 sa začínajú objavovať písomné správy o miestnych zemepánoch – zemanoch z Trnova. Títo sa údajne zúčastnili v spore medzi necpalskými šľachticmi a ich príbuznými zemanmi z Dulíc. Pripomenúť tiež treba Jána Trnovského z Trnova, ktorý bol roku 1517 komorníkom Ľudovíta II. Padli obaja v bitke pri Moháči. V 16. storočí bola hlásená výstavba štyroch zemianskych kúrií a tak môžeme na začiatku tohto storočia očakávať v Trnove vznik organizovanej obecnej správy. Pečať a erb obce vychádza z pečiatky z druhej polovice 19. storočia, ktorá sa našla na dokumentoch z roku 1866 a 1867. Nie je známi majiteľ tohto erbu, ale podľa nápisu na pečiatke „kurialska obec Tarnova v Turci“ si Trnovo privlastnilo za obecný symbol.
Doprava.
Trnovo je prístupné autom z Martina smerom na Valču. Autobus do obce premáva na trase Martin – Trnovo, alebo Martin – Trnovo – Valča. V obci sa nachádzajú tri autobusové zastávky.
Najbližšie železničné spojenie je v Martine, vo Vrútkach a v Príbovciach.
Cez obec prechádza modrá cyklotrasa, ktorá spája Martin, Turčianske Teplice, Valču, Kláštor pod Znievom a ďalšie obce Turca.
Šútovo

Šútovo je obec na Slovensku v okrese Martin. Známa je vďaka neďalekému Šútovskému vodopádu. 
Polohopis.
Obec sa nachádza na severovýchodnom okraji Turčianskej kotliny na úpätí Malej Fatry, na severovýchod od Martina. Za obcou sa nachádza zatopený kameňolom, ktorý slúži na rekreačné účely. Tento lom sa ale nachádza v časti Rieka, ktorá je v katastrálnom území obce Kraľovany. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka je z roku 1403 ako "Suto", z roku 1773 ako "Sutowo", maďarsky "Suttó". Tento názov je odvodený podľa chovu bezrohých oviec – šút, alebo podľa neďalekej tiesňavy nazývanej starosloviensky „šutom“. Obec patrila panstvu Sklabiňa a do 20. storočia tu mali majetky Révayovci. V roku 1620 mala 14 domácnosti, v roku 1715 mala 16 domácnosti, v roku 1720 mala mlyn a 32 domácnosti, v roku 1785 mala 53 domov a 320 obyvateľov, v roku 1828 mala 61 domov a 337 obyvateľov. Konali strážnu službu v župe. Za I. ČSR pracovali obyvatelia ako roľníci, lesní a železniční robotníci. Boli tu mlyny, vyhne, rozvinuté košikárstvo. Obyvatelia sa zapojili do SNP. Pôdu obrábajú súkromní hospodáriaci roľníci.
Ratkovo (okres Martin)

Ratkovo je obec na Slovensku v okrese Martin. 
Polohopis.
Obec leží na severovýchode Turčianskej kotliny, na pravej strane Váhu. Je lemovaná Malou a Veľkou Fatrou. Obec patrí medzi najmenšie v okrese. 
Dejiny.
Prvé zmienky o obci sú z druhej polovice 13. storočia. Prvá písomná zmienka je z roku 1489. V tomto období patrila k révayovskému majetku. Za prvého zemana v obci sa považuje Matej z Ratkova, ktorý získal majetok za vojenské zásluhy od kráľa Mateja Korvína. V roku 1620 tu stáli iba tri domy, ktoré zničila povodeň. Neskôr sa obyvatelia presťahovali na kopec pod Hradisko, kde si postavili nové drevenice. V roku 1715 mala obec už dvojnásobný počet rodín a ku koncu storočia v štrnástich domoch žilo už 88 obyvateľov, ktorí sa prevažne zaoberali poľnohospodárstvom, rybolovom a pltníctvom. V 18. storočí vznikla v obci obecná správa a aj obecný znak. Je to uhorská kráľovská koruna na vrchu s krížom.
Záborie

Záborie je obec na Slovensku v okrese Martin.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1263. Obyvatelia sa v minulosti živili poľnohospodárstvom, tkáčstvom a spracovaním ovčej vlny.
Belá-Dulice

Belá-Dulice je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis.
Obec vznikla spojením pôvodných obcí Belá a Dulice a nachádza sa vo východnej časti Turčianskej kotliny, na západnom úpätí Veľkej Fatry. Obcou preteká Beliansky potok, ktorý sa od prameňa pod Borišovom vinie Belianskou dolinou.
Kultúra a zaujímavosti.
Turistika.
Cez Belú vedie prístupová cesta do rekreačného strediska v Jasenskej doline, ako aj samotnej Belianskej doliny. V samotnej doline i jej odbočkách je množstvo súkromných chát a sčasti asfaltová cesta vedie až po rekreačné stredisko Havranovo, hoci vjazd je len pre ubytovaných hostí zariadenia. Ďalej pokračuje lesná cesta až pod Borišov, na ktorý (okolo chaty pod Borišovom) vedie od obce turistický chodník.
Od Havranova vedie turistický chodník k vodopádom Došná.
Dolný Vadičov

Dolný Vadičov je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto. Obec je známa mnohými umelcami v oblasti hudobného a tanečného folklóru.
Dejiny.
Obec založili na klčovisku lesa Vadičov, ktoré patrilo zemianskym rodom (Rudinský, Nedecký), potom trvale patrila k strečianskemu panstvu. Les Vadičov sa spomína v rokoch 1359 a 1385. Ako osada ("Wadychov") sa uvádza v roku 1419, v roku 1505 má názov "Also Wadychow" a výslovne sa spomína v roku 1515. V roku 1773 mala obec názov "Dolní Wadičow" ("Also Wadas"). Archeologické nálezy dokazujú, že na Ľadonhore, na rozhraní chotárov Horného a Dolného Vadičova, ležalo hradisko, ktoré chránili vybudované valy v dvojitej obrannej línii.
V období feudalizmu obyvatelia obce pracovali pre farára v Tepličke nad Váhom a zemepána grófa K. Šeréniho. Relatívne zriedkavou požiadavkou bolo vyžadovanie tzv. "rákošného" a "pohrebného" od poddaných. Koncom 19. storočia a začiatkom 20. storočia muži často pre nedostatok roboty odchádzali za prácou do zahraničia a vracali sa domov len dožiť zvyšok života.
V roku 1914 z obce, ktorá mala v tom čase 367 obyvateľov, zmobilizovali na bojiská prvej svetovej vojny 57 mužov. Jedenásť z nich v boji zahynulo.
V roku 1926 bol založený miestny dobrovoľný hasičský zbor. Ako raritu možno uviesť, že mládež v dedine si v roku 1931 postavila funkčný drevený bicykel, ktorý je dnes súčasťou zbierok Národného múzea v Martine. Za jeho konštruktéra je považovaný Mikuláš Bárdy. 
Prvá škola bola umiestnená v starej drevenici, ktorá stojí dodnes a je obývateľná (dom č. 42). Začalo sa tu učiť v roku 1893 a prvým vyučujúcim bol gazda z dediny Adam Bugáň. Ako prvý učiteľ sa spomína Ján Balošák. Nová škola bola postavená v priebehu jedného roka a odovzdaná do užívania v roku 1955. Dnes je tu umiestnená materská škola a žiaci chodia do školy v Hornom Vadičove.
Kultúra a zaujímavosti.
Kultúra.
Obec reprezentuje na spoločenských a folklórnych podujatiach ženská spevácka skupina a folklórna sláčiková muzika. V roku 1997 vznikla tradícia Folklórneho večera pod Ľadonhorou, ktorý sa konal každoročne v júli. V roku 2003 toto podujatie zaniklo. Vystupovali na ňom viaceré ľudové skupiny z Vadičova a Terchovej, ženské spevácke skupiny a rôzni interpreti ľudových piesní.
Turizmus.
Chotár obce poskytuje veľa možností pre aktívny oddych, turistiku a v sezóne zber hríbov a lesných plodín.
Horný Vadičov

Horný Vadičov je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Časti obce.
Obec má štyri hlavné časti (osady):
Polohopis.
Obec Horný Vadičov s rozlohou 2081 ha a počtom 1 628 obyvateľov leží na konci Vadičovskej doliny, ktorá sa nachádza pod južnými svahmi bradlového pásma Kysuckej vrchoviny v dĺžke takmer desiatich kilometrov. Cez obec preteká Vadičovský potok s prítokmi Ílovica, Sopotnica a Dlhý potok, takže pôvodná zástavba prebiehala po brehoch potokov.
Prírodné podmienky.
Vadičovský potok vytvoril pri svojom toku náplavy a riečne trasy ako Lužina (názov sa používa dodnes) a Závodie. Katastrálne územie obce leží vo výške 480 až Ľadonhora a priľahlé časti sú pokryté lesnými porastami bučín, bukových javorín, drieňových bučín a lipových javorín s prítomnosťou viacerých teplomilných druhov rastlín a živočíchov. Sú tu zastúpené zriedkavé druhy, niektoré sa vyskytujú iba na tomto území. Prírodná rezervácia sa rozkladá na rozlohe 285,74 ha.
Symboly obce.
Najstarší symbol obce je známy podľa odtlačkov bližšie nedatovaného pečatidla z druhej polovice 18. storočia. Kruhopis pečate znie IGIL(UM) P(OSSESSIONIS). FELSICO VADICZO (teda pečať obce Horný Vadičov) a v strede pečatného poľa vyrastá medzi dvomi výhonkami kvet slnečnice.
Dejiny.
Osídlená dedina vznikla na prelome 14. – 15. storočia, ako Silvia Vaditzov sa spomína v roku 1359. Písomne je doložená v roku 1419 (Wadycho), 1504 (Felse Wadychow) a v roku 1773 Horní Wadičow. Do konca feudalizmu bola obec zemianskym majetkom (Rudinský, Nemecký, Záborský).
Na viacerých miestach (Crkovo, Ľadonhora) sa archeologickým výskumom našli stopy osídlenia ľudu lužickej kultúry z mladšej bronzovej doby (bronzová sekerka s tuľajkou) a staršej železnej doby. Hradisko, ktoré poskytovalo ochranu obyvateľstvu, sa nachádzalo na temene Ľadonhory. Stopy púchovskej kultúry sa nachádzajú v údolí Vadičovského potoka.
Na hornovadičovskom cintoríne rastie päť chránených líp, jedna z nich je vyhlásená za chránený prírodný výtvor (poprsný obvod 585 cm, čo je najvyšší údaj z Kysúc). V roku 1789 bola v obci postavená fara a v roku 1806 rímskokatolícky kostol sv. Mikuláša. V obci pôsobil a súčasne literárne tvoril kaplán, kysucký básnik Dlhomír Poľský (Andrej Majer). V novembri 1944 boli na vežu kostola namontované hodiny, ktorých tvorcom bol vtedy 72 ročný Lukáč Berešík Bôtek (Bvotek) z obce. Tieto hodiny boli vyhotovené z rôznych dostupných strojových súčiastok a fungujú dodnes.
Turizmus.
Obcou prechádza niekoľko turistických trás.
Školstvo.
V obci sa v súčasnosti nachádza materská a základná škola. Prvá škola bola v dedine zriadená už v roku 1789.
Kysucký Lieskovec

Kysucký Lieskovec je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto. Nachádza sa 5 km severne od Kysuckého Nového Mesta.
Polohopis.
Obec sa nachádza na severnom okraji okresu Kysucké Nové Mesto približne v polovici cesty medzi Kysuckým Novým Mestom a Krásnom nad Kysucou. Leží v severnej časti Kysuckej kotliny medzi Ochodnickou vrchovinou (oboje časti Javorníkov) na západe a Vojenným (podcelok Kysuckej vrchoviny) na východe. Na severe susedí s Dunajovom, na západe s Ochodnicou, na juhozápade s Kysuckým Novým Mestom, na juhu s Povinou, na východe s Lodnom a na severovýchode s Klubinou.
Obcou preteká z východu na západ potok Lodnianka, ktorý sa na západnom okraji územia vlieva do Kysuce.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci (ako "possesio Lezkovecz") pochádza z roku 1438, keď sa spomína ako majetok budatínskeho hradného panstva.
Má 2 360 obyvateľov (stav k 31. 12. 2015) a rozlohu 1 232 ha.
Prvá písomná zmienka je z roku 1438, ked obec patrila budatínskemu panstvu. Popri poľnohospodárskych prácach sa obyvateľstvo zaoberalo aj výrobou šindľa, dreveného náradia, sít a riečic. Z obce vedie turistický chodník cez Lodno-Korcháň (755 m n. m.) do Starej Bystrice.
Turistické zaujímavosti obce Kysucký Lieskovec:
Doprava.
Západným okrajom územia prechádza medzinárodná cesta I/11, z ktorej sa odpája cesta III/2051, prechádzajúca obcou smerom do Lodna. Najbližšia železničná zastávka sa nachádza tesne za hranicou obce v Ochodnici.
Nesluša

Nesluša je obec na severnom Slovensku.
Prírodné podmienky.
V okrese Kysucké Nové Mesto je obcou s najväčším počtom obyvateľov. Rozprestiera sa na 25,48 km². Leží na východnej časti Javorníkov v doline rieky Neslušanka, má pahorkovitý až vrchovitý, v severnej časti hornatý povrch chotára s nadmorskou výškou od 371 do 875 m. Najnižšie miesto v obci je na Nádolí, najvyšší vrch je Jakubovský (886 m n. m.). Na úbočiach a hrebeňoch okolitých pohorí sa nachádza 22 menších osád - kopaníc, ľudovo nazývaných „vrchy“. Chotár Nesluše je bohato zalesnený, prevláda smrek (v súčasnosti napadnutý lykožrútom), borovica a z listnatých stromov buk, hrab a breza. V obci sa nachádza viacero minerálnych prameňov vajcovky, z ktorých najznámejšie sú pramene na Poľanách a v Drndovskom potoku. Rašeliniská a slatiniská pokrývajú časť za Močarinou a na Ostrom. V okolí obce možno nájsť chránené rastliny a živočíchy, nie je neobvyklým ani stretnutie s vysokou, srnčou a diviačou zverou, v poslednom čase bol zaregistrovaný aj výskyt medveďa.
Dejiny.
Územie po oboch stranách rieky Kysuca bolo osídlené už v 13. storočí. Na Neslušu sa vzťahuje hodnoverný písomný doklad z roku 1367 - listina, ktorá nebola doposiaľ publikovaná. Nachádza sa vo Festetičovskom kniežatskom archíve Maďarského krajinského archívu v Budapešti, je vedená pod číslom DL 91734. V tom čase síce táto komunita nepatrila do panstva, ale bola šľachtickým majetkom.
Najstarší publikovaný doklad o obci pochádza z roku 1438. Ide o listinu obsahujúcu výpočet obcí príslušných k Budatínskemu panstvu a jeho ohraničenia. Text sa zachoval v potvrdení Rudolfa II. z roku 1592 v Esterháziovskom kniežatskom archíve a je uložený v Maďarskom krajinskom archíve v Budapešti pod číslom DL 88138.
Názov.
Vývin názvu obce
Kultúra a zaujímavosti.
Kultúra.
Mandolínový súbor Žiarinka.
Netradičný 40-členný detský mandolínový súbor. Rôznorodý repertoár sa skladá z ľudových, populárnych, sakrálnych piesní i vážnej hudby. Súbor vznikol v roku 1995.
Mandolínový súbor Žiarinka, Nesluša
Dychovka.
V roku 2007 oslávila už 90. výročie.
Neslušský chomút.
Preteky ťažných koní, prvýkrát uskutočnené pri príležitosti 640. výročia prvej písomnej zmienky.
Šport.
Šach.
Úspešný Šachový klub Mladosť Nesluša, ktorý organizuje veľkú cenu Slovenska. Vedený je Vladimírom Špiriakom.
Iné športy.
Stolný tenis, futbal
Povina

Povina je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Radoľa

Radoľa je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto. 
Polohopis.
Obec sa nachádza na dolných Kysuciach, na ľavom brehu rieky Kysuca. Leží v juhovýchodnej časti Kysuckej kotliny, východne od Kysuckého Nového Mesta. Južným a východným smerom obec obklopuje Kysucká vrchovina, na severe a západe sa nachádza rovinaté územie kysuckej nivy a kataster okresného mesta. Na západe určuje hranicu katastra rieka Kysuca, do ktorej sa vlieva severným okrajom obce tečúci Vadičovský potok.
Západnou časťou vedie v trase cesty I/11 európska cesta 75 zo Žiliny do Čadce. Okresné mesto leží západne, Čadca severne a krajské mesto je vzdialené južne.
Dejiny.
V lokalite Koscelisko sa našli najstaršie známky osídlenia Kysúc, datované do obdobia mladšej doby kamennej i mladšej, lužickej kultúry. Výskum potvrdil pohrebisko a mohyly z bronzovej doby, jedinečným je tiež nález radoľskej madony, ktorej kópia je v miestnom múzeu. Najvýznamnejšie pamiatky sprístupňuje náučný chodník. 
Najstaršia písomná zmienka o obci pochádza z roku 1332 a už v tom čase stál kamenný kostol na Koscelisku. Radoľa tak patrí medzi najstaršie sídla regiónu, čo potvrdzujú nálezy základov spomínaného kostola. Išlo o najstaršiu farnosť na Kysuciach a valom chránená lokalita poskytovala útočisko obyvateľov z okolia už v druhej polovici 13. storočia. Zánik sa spája s nájazdmi Husitov okolo roku 1430. Územie patrilo pod sféru vplyvu Budatínskeho panstva, no predtým tiež Varínsky hrad. Začiatkom 14. storočia ovládal považské hrady i územie Matúš Čák Trenčiansky, v ďalšom období sa Radoľa dostala pod kráľovský erár k hradu Strečno a vlastníci územia sa často menili. 
Obec mala v rámci regiónu významné postavenie, čo potvrdzuje stavba kaštieľa už v druhej polovici 16. storočia. Kaštieľ i majer bol v 17. storočí rozšírený a v tom čase tu stáli aj stodoly, panské stajne, rybníky, ovocná záhrada, pivovar, chmeľnice, mlyn a píla. Od 19. storočia bol kaštieľ až do roku 1977 obývaný, následne v ňom vzniklo múzeum. 
V roku 1828 mala obec 53 domov a 551 obyvateľov, ktorí sa venovali pastierstvu, drevorubačstvu a spracovaniu dreva. Fungoval tu pivovar, mlyn, píla a pálenica, v období Prvej republiky sa medzi remeslami objavuje drotárstvo, podomový obchod a sezónne poľnohospodárske práce. V roku 1958 bolo v Radoli založené Jednotné roľnícke družstvo, v rokoch 1973 až 1993 bola obec miestnou časťou Kysuckého Nového Mesta.
Kultúra a zaujímavosti.
Turizmus.
Obcou vedie turistická trasa z Kysuckého Nového Mesta na Veľký Vreteň ().
Rudina

Rudina je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Rudinka

Rudinka je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Polohopis.
Obec Rudinka má polohu mimo hlavného dopravného ťahu cez Kysuce. Katastrálne územie obce sa rozprestiera na pravom brehu rieky Kysuca a susedí s katastrami obce Rudina, mesta Kysucké Nové Mesto a územím okresu Žilina. Do katastra obce zasahuje štátna prírodná rezervácia Rochovica. Rudinka svojou rozlohou 313 ha a počtom 384 obyvateľov je najmenšou obcou regiónu.
Nachádza sa na južnom okraji Kysuckej kotliny, bezprostredne pred Kysuckou bránou, ktorá oddeľuje Žilinskú a Kysuckú kotlinu. Východnú pahorkatinnú časť územia ústiacu do doliny Kysuce, tvoria druhohorné horniny, západnú vrchovinu s výrazným bradlom.
Obci dominuje vrch, ktorý je okrajovou lokalitou teplomilných spoločenstiev rastlín a živočíchov, na druhom brehu rieky Kysuce vrch. Obidve boli vyhlásené za prírodné rezervácie. Kysuckú bránu tvorí zúžený úsek Kysuckej doliny v jej dolnej časti s charakterom tiesňavy. Vytvorila ju Kysuca zarezaním sa do rozsiahlej vápencovej kryhy bradlového pásma. Kysucká brána je prirodzeným, estetický pôsobivým vchodom na Kysuce z južnej strany spolu s korytom rieky Kysuca.
Na rozhraní katastrov Rudinky a Vrania boli nájdené zvyšky opevneného hrádku na vrchu Rochovica z obdobia púchovskej kultúry.
Rudinská

Rudinská je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Polohopis.
Leží na Dolných Kysuciach, v údolí Rudinského potoka, na pomedzí Vysokých a Nízkych Javorníkov. Má prícestnú zástavbu, no najmä v hornej (severozápadnej) časti sa nachádzajú mnohé lazy a menšie osady, rozložené v bočných údoliach až po hlavný javornícky hrebeň.
Prístup do obce zabezpečuje cesta III/2058, ktorá sa na okraji Rudiny pripája na cestu III. triedy Žilina – Kysucké Nové Mesto. Lesnými cestami sú dostupné i susedné obce. Okresné mesto je vzdialené východne, do Žiliny je to južným smerom.
Dejiny.
Rudinská vznikla ako valašská osada vyčlenením z rudinského chotára v 16. storočí. Osada "Postenni" je prvýkrát písomne doložená v roku 1579. Koncom storočia sa už spomína ako valašská obec Rudniczka, od roku 1658 už ako Rudinska, ktorá do roku 1798 patrila pod budatínske panstvo. Po Suňogovcoch prešlo vlastníctvo tohto územia na rod Čákiovcov, ktorí boli pánmi Rudinskej až do zrušenia poddanstva v roku 1848. 
Tak ako sa zakladatelia obce živili pastierstvom a želiarstvom, tieto činnosti spolu s drevorubačstvom a spracovaním ich produktov zabezpečovali obživu i nasledujúcich generácii. Neskôr pribudol podomový obchod a drotárstvo, ktoré znamenalo pre mnohých vycestovanie do sveta. Koncom 19. storočia bol v obci aj krčmár a mlynár.
V roku 1598 mala 11, v roku 1784 už 101 domov a 574 obyvateľov a počas uhorského sčítania v roku 1828 žilo v 104 domoch 899 obyvateľov. 
Kultúra a zaujímavosti.
Tradície.
Zvyky v obci, najmä však na samotách sú tradičné pre tento región. Pôvodne domy boli jednopriestorové drevenice s hlinenou podlahou, pokryté zväčša dreveným šindľom. Murované domy sa začali objavovať až začiatkom 20. storočia. Odev obyvateľov chudobnejších oblastí Javorníkov bol jednoduchý; muži nosili ľanové spodky i košele, súkenné nohavice a kabát, ženy nosili šorce - široké sukne. Nohy boli ovinuté onucami a obuté v krpcoch.
Turizmus.
Chotárom Rudinskej vedie viacero turistických chodníkov:
Občianska vybavenosť.
Farnosť.
V minulosti obec patrila pod farnosť v Nesluši, v roku 1995 si miestni farníci postavili vlastný kostol, zasvätený Fatimskej Panne Márii. Dovtedy sa bohoslužby konali v kaplnke Nanebovzatia Panny Márie, ktorá bola dokončená v roku 1880. V roku 2004 bola obec pričlenená k farnosti Rudina. Vyhlásením a zriadením otcom biskupom Mons. Tomášom Galisom, je Rudinská od 30.6.2018 samostatnou farnosťou. Farnosť Rudinská patrí do Žilinskej diecézy a je začlenená do dekanátu Kysucké Nové Mesto.
Snežnica

Snežnica je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto. 
Polohopis.
Obec leží v juhozápadnej časti Kysuckej vrchoviny v údolí potoka Snežnica. Nadmorská výška v strede obce je cca 404 m n. m.
Dejiny.
Obec s dedičným richtárom sa spomína od roku 1426 ako Szneznycz, neskôr ako Sznesznice (1438), Sneznice (1439), Zneznycza (1511), Snežnica od roku 1773 a po maďarsky Havas. Patrila panstvu Strečno, od 16. storočia panstvu Starý hrad. V roku 1598 mala mlyn a 10 domov, v roku 1784 mala 34 domov a 243 obyvateľov, v roku 1828 mala 40 domov a 309 obyvateľov. Zaoberali sa drevorubačstvom, chovom oviec, poľnohospodárstvom a drotárstvom.
Šport.
V Snežnici má dlhoročnú tradíciu šport. Od roku 1953 fungujú športovci v obci organizovane. V súčasnosti v obci pôsobia dva kluby. K Obecnému športovému klubu pribudol začiatkom roka 2011 Mládežnícky športový klub Snežnica, ktorého hlavnou náplňou je mládežnický futbal, ale klub sa venuje aj futsalu a stolnému tenisu.
Lodno

Lodno je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto. 
Polohopis.
Obcou preteká rieka Lodňanka. Leží na upätí Kysuckej vrchoviny. Na západe bezprostredne susedí s Kysuckým Lieskovcom, na juhu cez Žihľavný grúň s Povinou, na západe cez sedlo Korcháň so Starou Bystricou a na severe cez Kýčer popri kaplnke s Klubinou.
Dejiny.
Obec Lodno vznikla z pôvodného rozptýleného kopaničiarskeho osídlenia, keď sa v prvej polovici 17. storočia vyčlenila z časti chotára Kysuckého Lieskovca. Podľa zápisu v archíve to bolo v roku 1654. Roku 1658 tu bolo 10 valašských hospodárstiev, obec vtedy prislúcha k budatínskemu panstvu. V 172011 daňovníkov; 178489 domov, 95 rodín a 481 obyvateľov; 1828108 domov a 834 obyvateľov; 1850759 slovenských katolíkov a 3 židovskí obyvatelia. Dnešné pomenovanie Lodno sa používa od roku 1927. Od 50. rokov 20. storočia obec patrila pod farnosť v Kysuckom Lieskovci. V roku 1960 bola obec súčasťou okresu Čadca. V roku 1965 obec postihla povodeň.
Ľudia sa v minulosti a zaoberali poľnohospodárstvom, drotárstvom, sitárstvom, riečičiarstvom, kefárstvom,
chovom oviec a spracúvaním dreva. Niektoré remeslá sa zachovali do polovice 20. storočia. Obec bola známa ako stredisko pestovania ovocia, najmä hrušiek. Z pôvodnej ľudovej architektúry sa zachovali niektoré dvoj- až trojpriestorové zrubové domy so sedlovými strechami a šachovnicovo lištami deleným štítom. Dvory boli neuzavreté.
V roku 1991 mala obec 255 domov a 940 obyvateľov. V roku 2008 oslávila obec 350. výročie vzniku.
Občianska vybavenosť.
Kostol.
Rímskokatolícky kostol sv. Petra a Pavla patrí do farnosti Kysucký Lieskovec. Vysvätil ho Kardinál Chryzostom Korec v roku 1998.
Zvony posvätil dekan Anton Kopasek. V kostole slúžili farári: Anton Kopasek, Jozef Holka, Pavol Kalabus a súčasní farári Jozef Šamaj a Jozef Šuraba.
Lopušné Pažite

Lopušné Pažite je obec na Slovensku v okrese Kysucké Nové Mesto.
Polohopis.
Leží 3 km východne od Kysuckého Nového Mesta (okresné mesto), v strednej časti Kysuckej vrchoviny v doline Vadičovského potoka. Nadmorská výška je 440 (v strede obce) a v chotári Katastrálne územie obce má rozlohu 427 hektárov. V obci žije spolu 461 obyvateľov (údaj k 30. septembru 2008).
Vznikla zlúčením obcí Lopušná a Pažite.