Ármin Vámbéry

Ármin Vámbéry (, , rodený Hermann Wamberger; * 19. marec 1832, Svätý Jur – † 15. september 1913, Budapešť) bol uhorský orientalista, turkológ, jazykovedec a cestovateľ, člen Maďarskej akadémie vied.
Životopis.
Vámbéry sa narodil v Svätom Jure do chudobnej židovskej rodiny. Podľa Ernsta Pawela (životopisec Theodora Herzla) a Toma Reissa (životopisec Kurbana Saida) Vámbéryho pôvodné priezvisko bolo skôr "Wamberger" ako Bamberger. Bol vychovaný ako žid, ale neskôr sa stal ateistom. Vámbéry mal 1 rok, keď mu zomrel otec a rodina sa presťahovala do Dunajskej Stredy.
Vámbéry vo svojej autobiografii spomína, že jeho rodičia boli takí chudobní a mali toľko detí, že boli nútení prestať podporovať každé dieťa v mladom veku a to isté sa stalo aj jemu, keď mal 12 rokov. Vámbéry spomína, že neustály hlad a sporé oblečenie v detstve zocelili jeho mladé telo, čo mu dobre poslúžilo pri jeho neskorších cestách. Pre vrodenú poruchu chodil s barlou pod ľavou rukou.
Do 12 rokov navštevoval miestnu školu a prejavil pozoruhodné nadanie na učenie jazykov. Bol nútený opustiť školu a živiť sa prácou. Krátko pracoval ako krajčírsky pomocník, ale keď sa stal vychovávateľom syna dedinského krčmára, jeho priatelia mu umožnili študovať na gymnáziu v Svätom Jure.
Do šestnástich rokov hovoril plynulo maďarsky, hebrejsky, latinsky, francúzsky a nemecky. Rýchlo si osvojil angličtinu, škandinávske jazyky, ruštinu, srbčinu a ďalšie slovanské jazyky.
V roku 1846 odišiel do Bratislavy, kde zostal tri roky. Neskôr študoval vo Viedni, Kecskeméte a Budapešti.
Diplomatická práca.
Theodor Herzl poveril Vámbéryho, aby konzultoval diplomatickú prácu v Osmanskej ríši (napriek Herzlovej povesti, že pracoval sám). Vámbéry bol profesorom orientálnych jazykov na univerzite v Budapešti. Herzl o Vámbérym povedal:"Nevie, či je viac Turek ako Angličan, píše knihy v nemčine, ovláda dvanásť jazykov rovnako dobre a vyznáva päť náboženstiev, z ktorých v dvoch pôsobil ako kňaz... Rozprával mi 1001 príbehov z Orientu, o jeho zážitkoch so sultánom atď."
Cesty.
Vámbéryho priťahovala najmä literatúra a kultúra Osmanskej ríše vrátane Turecka. Ako dvadsaťročný sa Vámbéry naučil hovoriť osmanskou turečtinou, aby sa (vďaka barónovi Józsefovi Eötvösovi) dostal do Istanbulu, kde pôsobil ako učiteľ európskych jazykov. Stal sa učiteľom v dome "Hüseyin Dâim Paşu" a pod vplyvom svojho priateľa a inštruktora Ahmeta Efendiho sa stal právoplatným Osmanom a slúžil ako tajomník Mehmed Fuad Pashu. Za zásluhy v prekladoch osmanských historikoch sa stal členom (korešpondentom) Maďarskej akadémie vied.
Po asi roku strávenom v Payitahte vydal v roku 1858 nemecko-turecký slovník. Neskôr publikoval aj rôzne iné jazykovedné práce. Naučil sa tiež asi dvadsať ďalších tureckých jazykov a dialektov. Po návrate do Budapešti v roku 1861 dostal od akadémie štipendium tisíc florénov a na jeseň toho istého roku v preoblečení za sunnitského "derviša" a pod menom Reshit Efendi vyrazil z hlavného mesta Osmanskej ríše. Jeho cesta viedla z Trebizondu pri Čiernom mori do Teheránu v Perzii, kde sa pripojil k skupine pútnikov, ktorí sa vracali z Mekky a strávili s nimi niekoľko mesiacov cestovaním cez centrálny Irán (Tabríz, Zanjan a Kazvin). Potom sa cez Isfahán a Širáz v júni 1863 dostal do Chórezmu v Strednej Ázii. Počas celej cesty zachovával identitu „Reshita Efendiho“ a po príchode do Chivského chanátu vystúpil pred chánom Sayyidom Muhammadom Rahimom Bahadurom Khanom II. So svojou skupinou cestovateľov následne prešiel cez Bucharu a dorazil do Samarkandu, kde opísal hlavné pamiatky Samarkandu vrátane citadely mesta. Spočiatku vzbudil podozrenie miestneho vládcu, ktorý ho celú polhodinu zadržiaval na verejnosti. Vámbérymu sa však podarilo zachovať si svoju identitu a publiku zanechal darčeky. Po odchode zo Samarkandu sa Vámbéry vydal na spiatočnú cestu. V Heráte sa rozlúčil s dervišmi, pripojil sa ku karaváne do Teheránu a odtiaľ sa cez Trabzon a Erzurum dostal v marci 1864 naspäť do Istanbulu. 
Bola to prvá úspešná cesta svojho druhu, ktorú podnikol Európan; a keďže bolo potrebné vyhnúť sa podozreniu, Vámbéry si nemohol robiť ani útržkovité poznámky, iba ak tajne. Po dlhej a nebezpečnej ceste sa v máji 1864 vrátil do Pešti. Odišiel do Londýna, aby zabezpečil vydanie svojej knihy o cestách v anglickom jazyku. V roku 1865 vydal „Cesty po Strednej Ázii“. Vďaka svojim cestám sa Vámbéry stal medzinárodne uznávaným spisovateľom. Zoznámil sa s členmi britskej spoločenskej elity. Veľvyslanec Rakúska v Londýne mu dal odporúčací list pre cisára, ktorý ho prijal na audiencii a odmenil Vámbéryho medzinárodný úspech udelením profesúry na Kráľovskej univerzite v Pešti.
Vámbéry sa stal známym aj ako publicista, horlivo obhajujúci britskú politiku na východe pred politikou Rusov. Pri jeho 70. narodeninách v marci 1902 bol široko oslavovaný a prijímal pozdravy od akademických inštitúcií z celej Európy. Britský kráľ Edward VII ho vymenoval za čestného veliteľa Kráľovského viktoriánskeho rádu, po ktorom nasledoval list, v ktorom bol Vámbéry ocenený ako „"tak dobrý a stály priateľ Anglicka“".
Zo spisov, ktoré sprístupnil národný archív v Kew, Surrey v roku 2005 vyšlo najavo, že Vámbéry bol zamestnancom britského ministerstva zahraničných vecí ako agent a špión. Jeho úlohou bolo bojovať proti zámerom rozširovania ruského vplyvu v Strednej Ázii a ohrozovania britských záujmov na indickom polostrove.
Presadzoval teóriu blízkeho turkicko – maďarského jazykového a etnického vzťahu a jeho publikácie na túto tému vyvolali v Maďarsku tvrdú vedeckú a verejnú diskusiu, známu aj ako „"maďarsko-turecká vojna"“. Vámbéry tvrdil, že veľký počet podobností medzi turkickými jazykmi a maďarčinou poukazuje na spoločný pôvod týchto jazykov a národov v severnej Ázii. Jeho najsilnejším dôkazom bol veľký zoznam starotureckých slov používaných v maďarskej slovnej zásobe (takmer 300400 a ešte viac s dobrými alternatívami) a výrazná typologická podobnosť maďarských a turkických jazykov. Podľa jeho názoru je maďarčina kontaktným jazykom, presnejšie zmiešaným jazykom a plodom prelínania sa prvých Maďarov s turkickými národmi. V dôsledku tohto spojenia maďarčina získala jedinečný, výrazne duálny (uhorský a turkický) charakter (zaujímavý problém turkicko-maďarských jazykových vzťahov nie je ani po stáročiach výskumu ani zďaleka vyriešený). Vámbéry nebol prvý, kto navrhol takýto zmiešaný pôvod; nemecký lingvista a orientalista Wilhelm Schott (18021889) bol zástancom fínsko-turecko-maďarského príbuzenstva a považoval Maďarov (a ich jazyk) za turecko-hyperborejskú zmes. Proti Vámbéryho teórii sa postavili zástancovia ugrofínskej teórii o pôvode maďarčiny, pričom ich teória bola v Uhorsku prijatá, no nie v Turecku. V Turecku sa maďarčina a turečtina stále považujú za dve vetvy tej istej jazykovej rodiny – uralsko-altajského jazyka.
Vámbéry sa s Bramom Stokerom zoznámil počas pobytu v Londýne a Stoker si ho vyzdvihol ako svojho konzultanta a ako prenášača balkánskeho folklóru, inšpirátora hlavnej postavy antagonistu Draculu a samozrejme, názvu knihy. O postave profesora Van Helsinga v Stokerovom románe "Dracula" sa niekedy hovorí, že vychádza z Vámbéryho, hoci Stoker bol pravdepodobne inšpirovaný Dr. Hesseliusom od Sheridana Le Fanu. V románe (kapitoly 18 a 23) sa Van Helsing odvoláva na svojho „priateľa Arminia z Buda-Pesth University“.
Jeho syn Rustem Vambery po druhej svetovej vojne pôsobil krátko ako veľvyslanec Maďarska v USA.
Publikácie.
O politických témach Vámbéry napísal:
Svoju autobiografiu napísal pod názvami „Arminius Vámbéry, jeho život a dobrodružstvá“ (ib. 1883) a „Struggles of my Life“ (ib. 1904).
Mnohé z jeho diel boli preložené do iných jazykov, najmä do francúzštiny. Publikoval aj početné články a knihy, väčšinou v nemčine a maďarčine. Jeho cesty boli preložené do mnohých jazykov a jeho "autobiografia" bola napísaná v angličtine. „Meine Wanderungen und Erlebnisse in Persien“ preložil do perzštiny iránsky filmový režisér Khosrow Sinai.