Čcheng-tu J-7

Čcheng-tu J-7 (; ; v kóde NATO: „Fishcan“) je jednomotorové stíhacie lietadlo, ktoré je čínskou kópiou sovietskeho MiGu-21F-13.
Vznik a vývoj.
V roku 1961 sa Sovietsky zväz dohodol s Čínou na prevode technológie stíhacieho lietadla MiG-21F-13 vrátane jeho prúdového motoru R-11F-300. Následne bolo Číňanom odovzdaných niekoľko hotových stíhačiek MiG-21F-13, súpravy dielov na výrobu niekoľkých ďalších lietadiel a časť technickej dokumentácie potrebnej pre montáž týchto strojov. Avšak ešte predtým ako bola Číne odovzdaná kompletná dokumentácia, začali sa vzťahy medzi oboma krajinami zhoršovať, čo viedlo k zrušeniu licencie a technickej podpory zo strany ZSSR.
Napriek absencii sovietskej vedecko-technickej podpory a nekompletnej dokumentácii sa Čína začiatkom roku 1964 rozhodla reverzným inžinierstvom zostrojiť kópiu MiGu-21. Hoci sa čínski konštruktéri potýkali s obrovskými ťažkosťami, začiatkom novembra 1965 sa im podarilo dokončiť výrobu prvého čínskeho MiG-21F-13, ktorý dostal označenie J-7. Toto prvé lietadlo bolo použité len pre statické skúšky, ktorých výsledky sa aplikovali pri výrobe druhého prototypu. Práce na jeho vývoji a montáži postupovali pomerne rýchlo a 17. januára 1966 sa začali letové skúšky novej J-7. V júni 1967 boli letové skúšky dokončené a to aj napriek tomu, že čínska kópia sovietskeho motoru R-11F-300, nazvaná WP-7, nebola príliš spoľahlivá.
Sériová výroba nových stíhačiek sa začala v roku 1967, avšak Čína v tej dobe nutne potrebovala valuty. Preto bolo prvých 12 lietadiel pod označením F-7A predaných Albánsku a o rok neskôr bolo ďalších 15 dodaných Tanzánii. A hoci čínske letectvo zúfalo potrebovalo moderné stíhacie lietadlá, v tej dobe prebiehajúca kultúrna revolúcia spôsobila, že výroba J-7 bola pozastavená. 
Prvý sériovo výrobný variant pre čínske letectvo vzlietol až v júni 1976 a niesol označenie J-7I. Hlavným rozdielom tohto lietadla v porovnaní s predprodukčnou verziou J-7 bolo, že kanónová výzbroj stíhačky pozostávala nie z jedného, ale dvoch kanónov kalibru . Vo verzii J-7I však bol nakoniec vyrobený len obmedzený počet lietadiel a produkcia bola čoskoro pozastavená z dôvodu problémov s kvalitou.
Vzhľadom k tomu, že čínske letectvo nutne potrebovalo moderné stíhacie lietadlá, ktoré by nahradili celé letky zastaraných stíhačiek J-5 a J-6, bola výrobná linka J-7 opätovne otvorená na začiatku osemdesiatych rokov 20. storočia. Závod Čcheng-tu začal produkovať lietadlá vo vylepšenej verzii J-7B (pôvodne známeho ako J-7II), ktorej prototyp bol dokončený v roku 1978. Konštruktéri rezignovali na systém regulácie prívodu vzduchu a namiesto toho použili len stacionárny centrálny kužeľ. Očakávané zníženie letových výkonov bolo kompenzované modernizovaným motorom WP7B, ktorého ťah sa zvýšil približne o 20%. Aby sa zvýšil dolet stíhačky, bola vyvinutá nová externá palivová nádrž s objemom 720 litrov, ktorá bola zavesená na centrálnom pylóne. Pôvodné vystreľovacie sedadlo "SK" bolo nahradené novým sedadlom "Typ 2", ktoré umožňovalo pilotovi opustiť lietadlo pri rýchlostiach od /h do /h. Výzbroj J-7B bola rozšírená o riadené protilietadlové strely krátkeho doletu PL-2, ktoré boli čínskym variantom sovietskych R-3S. PL-2 mala dolet a dokázala zostreliť nepriateľskú stíhačku iba zo zadnej polosféry. Lietadlo malo pod každým krídlom jeden závesný bod, mohlo tak niesť dvojicu rakiet vzduch-vzduch alebo voľne padajúcich bômb.
J-7B a jeho neskoršie derivácie boli v rokoch 1980 a 1990 vyrobené vo veľkom počte nielen pre čínske ozbrojené sily, ale aj pre zahraničných zákazníkov. Výroba trvala až do polovice deväťdesiatych rokov, kedy bola nahradená výkonnejšou J-7E.
V rokoch 1991 až 1996 sa spustila sériová výroba verzie J-7C (J-7III), ktorá bola poháňaná výkonnejším motorom WP-13. Lietadlo bolo vybavené novým vystreľovacím sedadlom Typ 4, ktoré umožňovalo pilotovi katapultovať sa pri nízkej rýchlosti a nulovej nadmorskej výške. Dvojica kanónov kalibru bola nahradená kanónmi kalibru . Pod krídlami pribudol ďalší pár závesných bodov, čím sa ich počet zvýšil na päť. Lietadlo tak mohlo niesť výzbroje a paliva v externých nádržiach. Okrem PL-2 mala stíhačka integrované aj modernejšie strely s infračerveným navádzaním PL-5. Táto riadená strela dokázala zničiť vzdušné ciele stále iba zo zadnej polosféry, ale jej dolet sa zvýšil na . Najvýznamnejším vylepšením však bol palubný rádiolokátor JL-7, ktorý umožňoval detekciu vzdušných cieľov na vzdialenosť a ich automatické sledovanie na vzdialenosť . V tej dobe nešlo síce o prevratné parametre, keďže radar sovietskeho MiGu-29 alebo americkej F-16A detegovali vzdušné ciele až na , ale z hľadiska rozvoja schopností lietadiel J-7 išlo jednoznačne o pokrok.
V roku 1993 zaviedlo čínske letectvo vylepšenú verziu označovanú ako J-7E. Stíhačka sa od svojich predchodcov odlišovala hlavne zväčšeným krídlom a výkonnejším motorom WP-7F. Obe tieto konštrukčné zmeny umožnili mierne zlepšiť letové charakteristiky stroja. Na dvojici vonkajších závesných bodov pod krídlami mohli byť zavesené externé palivové nádrže s objemom 480 litrov, čím sa zvýšil dolet stíhačiek. Do výzbroje lietadla pribudla nová protilietadlová strela s infračerveným navádzaním PL-8. Išlo o licenčnú kópiu izraelskej strely Python-3, ktorá už na rozdiel od PL-2 a PL-5 dokázala zostreľovať vzdušné ciele aj z prednej polosféry. J-7E bola opäť vyzbrojená ťažšími kanónmi Typ-30-1 kalibru , pričom každý mal palebný priemer 60 nábojov.
V roku 2004 zaviedlo čínske letectvo verziu J-7G, z ktorej sa do roku 2007 vyrobilo 48 kusov. Stíhačky sú vybavené radarom čínskej výroby KLJ-6E, ktorý je licenčnou kópiou talianskeho radaru Pointer-2500, vyvinutého na základe izraelského Elta Electronics EL/M-2001. Rádiolokátor KLJ-6E je schopný sledovať ciele na pozadí zeme na vzdialenosť . Pilot môže zacieliť strely PL-8 pomocou prilbového zameriavača, vyrobeného v Číne na základe ruskej licencie. Stíhačky sú vybavené aj rádiovým výškomerom, radarovým varovným systémom, výmetnicami infračervených klamných cieľov a transpondérom Typ III.
Používatelia.
 Bangladéš
 Čína
 Egypt
 Irán
 Kórejská ľudovodemokratická republika
 Mjanmarsko
 Namíbia
 Nigéria
 Pakistan
 Srí Lanka
 Sudán
 Tanzánia
 Zimbabwe