burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Kapusta obyčajná hlúbová

Kapusta obyčajná hlúbová alebo hlúbová kapusta (lat. "Brassica oleracea" var. "medullosa"; ďalšie názvy pozri nižšie) je taxón z druhu kapusta obyčajná.
Názov.
Slovenské názvy sú: hlúbová kapusta , kapusta obyčajná hlúbová , kŕmny kel dreňový , kŕmny kel, kel kŕmny , kŕmna kapusta , dreňový kel , (?) kel dreňový, kravský kel hlúbový , kravský kel dreňový .
Vedecké názvy sú: Brassica oleracea var. medullosa , Brassica oleracea skupina Medullosa , Brassica oleracea Skupina Merrowstem Kale , Brassica oleracea Skupina Medullosa , Brassica oleracea cv. group Merrowstem Kale , Brassica oleracea convar. acephala var. medullosa , Brassica oleracea ssp. capitata (convar. acephala) var. medullosa , Brassica oleracea var. acephala subvar. medullosa , Brassica oleracea subsp./var. acephala podskupina medullosa , Brassica oleracea medullosa 
Charakteristika.
Pestuje sa v miernych oblastiach Eurázie, severnej Ameriky a Austrálie .
Výzorom je táto kapusta prechodom medzi listovým kelom (Brassica oleracea var. viridis) a kalerábom (Brassica oleracea var. gongylodes) a pravdepodobne aj vznikla krížením týchto dvoch rastlín. Je to dvojročná bylina, teda kvitne až na druhý rok. Stonka je predĺžená (1,3 m, maximálne 2 m), nezdrevnatená, silno zhrubnutá (hrúbka stonky: 10 alebo viac cm), nerozkonárená, listy sú primárne na jej vrchole. Spomínaným zhrubnutím stonky sa rastlina odlišuje od listového kelu, pričom ale treba dodať, že pri zemi je stonka tenká a okrem toho existujú aj prechodné formy kapusty obyčajnej hlúbovej k listovému kelu, ktoré majú relatívne tenkú stonku. Farba stonky je buď zelená (tzv. kŕmny kel dreňový biely) alebo fialová (tzv. kŕmny kel dreňový modrý). Listy sú veľké, stopkaté, mäsité, s ponorenou žilnatinou. Čepeľ dolných a stredných stonkových listov je lýrovito perovitá, s koncovým veľkým široko elipsovitým až okrúhlastým úkrojkom, na okraji zvlnená. Zo všetkých variet kapusty obyčajnej má kapusta obyčajná hlúbová najväčšie kvety. Používa sa najmä ako krmovina (listy aj stonka sú krmovina najmä pre hovädzí dobytok), ale aj ako zelenina.
Kŕmna kapusta

Kŕmna kapusta alebo kapusta kŕmna :
Poznámka.
Všeobecne sú z druhu kapusta obyčajná typickými krmovinami tieto taxóny: listový kel (Brassica oleracea var. viridis), kučeravý kel (Brassica oleracea var. sabellica (vrátane selenisia)), hlúbová kapusta (Brassica oleracea var. medullosa), kapusta obyčajná kŕmna (Brassica oleracea var. ramosa) a kaleráb (Brassica oleracea var. gongylodes).
Srnka

Srnka môže byť:
Kŕmny kel

Kŕmny kel alebo kel kŕmny môže byť:
Poznámka.
Pozri poznámku v článku kŕmna kapusta.
Kapusta obyčajná kŕmna

Kapusta obyčajná kŕmna alebo kŕmna kapusta (lat. "Brassica oleracea" var. "ramosa"; ďalšie názvy pozri nižšie) je taxón z druhu kapusta obyčajná.
Názvy.
Slovenské názvy sú: kŕmna kapusta, kapusta kŕmna, kapusta obyčajná kŕmna, tisíchlavý kel, kel tisíchlavý (o tisíchlavom keli pozri nižšie).
Vedecké názvy sú: Brassica oleracea var. ramosa, Brassica oleracea var. racemosa, Brassica oleracea convar. ramosa, Brassica oleracea skupina Ramosa, Brassica oleracea Skupina Thousand Head Kale, Brassica oleracea Skupina Ramosa, Brassica oleracea cv. group Thousand-headed Kale, Brassica oleracea var. frutescens, Brassica oleracea var. silvestris f. ramosa, Brassica oleracea subsp. oleracea convar. ramosa, Brassica oleracea ssp. oleracea var. silvestris f. ramosa, Brassica oleracea convar. fruticosa var. ramosa, Brassica oleracea ssp. capitata (convar. fruticosa) var. ramosa, Brassica oleracea convar. oleracea var. ramosa, Brassica oleracea subsp./var. acephala podskupina millecapitata, Brassica oleracea fruticosa, Brassica oleracea ramosa, Brassica oleracea var. millecapitata (porov. nižšie), Brassica oleracea millecapitata (porov. nižšie).
Charakteristika.
Ide o jednoročné alebo ozimné byliny, prípadne dvojročné byliny. Stonka je zdrevnatená a nie je zhrubnutá (na rozdiel od "Brassica oleracea" var. "medullosa"), je silno rozkonárená a listy zakrývajú celú stonku (na rozdiel od "Brassica oleracea" var. "viridis"). Stonka je 50-80 cm vysoká. Okraj listov je hladký, čepeľ je plochá, čiže teda nie je ohnutá nahor ani nadol (na rozdiel od napr. "Brassica oleracea" var. "sabellica"), a je lýrovito laločnatá. V pazuchách listov bývajú 1-2 cm veľké (hlávkovité) púčiky. Kvitne len zriedkavo. Vegetačná doba je asi 250 dní. Rastlina znesie teplotu až -12 °C. Rastlina býva zelená alebo červenkastá, zriedkavo s bielymi škvrnami či okrajmi na listoch. Listy a mladé výhonky sa niekedy jedia ako zelenina, ale primárne ide o krmovinu (dobytok žerie bohato prítomné listy); formy s bielymi škvrnami/okrajmi sú okrasné rastliny. Pestuje sa dnes už pomerne zriedkavo v rôznych častiach sveta, najmä v severnej a strednej Európe už je veľmi zriedkavá.
Tisíchlavý kel.
Do tohto taxónu patrí aj tzv. tisíchlavý kel (kel tisíchlavý), ktorý sa v minulosti niekedy zaraďoval ako samostatný taxón ("Brassica oleracea" var. "millecapitata"). Ako samostatný taxón ho zaradil napr. Mansfeld (1959) či Hegi (1963), ale Helm (1963) ho zaradil pod var. "ramosa" a odvtedy sa zvykne uvádzať ako úplné synonymum taxónu ramosa.
Kornej Ivanovič Čukovskij

Kornej Ivanovič Čukovskij (; vlastným menom "Nikolaj Vasilievič Kornejčukov", , * 19. (31.) marec 1882, Petrohrad† 28. október 1969, Moskva) bol ruský a sovietsky básnik, publicista, literárny kritik, prekladateľ, literárny vedec a spisovateľ pre deti. Otec spisovateľov N. K. Čukovského a L. K. Čukovskej. Podľa štatistík z roku 2015 bol najúspešnejším ruským autorom detskej literatúry, do tohto roku bolo vydaných 132 jeho kníh v náklade 2,4 milióna exemplárov.
Život.
Narodil sa v Petrohrade ako Nikolaj Vasilievič Kornejčukov. Bol potomok bohatého židovského občana Emmanuila Solomonoviča Levensona a slúžky ukrajinského pôvodu Jekateriny Osipovny Kornejčukovej. Z tohto vzťahu pochádzala aj jeho staršia sestra Marija. Krátko po jeho narodení a asi troch rokoch ich spoločného života však jeho otec opustil svoju neoficiálnu rodinu, vzal si ženu z vyššej spoločnosti a odišiel do Baku, kde podnikal.
Detstvo strávil v skromných pomeroch v Odese a Nikolajeve. V Odese navštevoval jedno z miestnych gymnázií. Jeho spolužiakom a kamarátom zo školy bol aj neskôr významný spisovateľ a cestovateľ Boris Žitkov. Štúdium na gymnáziu však nedokončil, podľa vlastnej biografie ho údajne vylúčili pre jeho neprivilegovaný (nemanželský) pôvod.
Od začiatku svojej literárnej kariéry používal Kornejčukov pseudonym Kornej Čukovskij, ku ktorému si neskôr pripojil fiktívne otcovské meno Ivanovič. Po revolúcii prijal svoj pseudonym Kornej Ivanovič Čukovskij za svoje občianske meno.
Od roku 1901 pracoval pre odeské noviny "Odesskije Novosti". V rokoch 19031905 sa sám naučil po anglicky a začal pracovať ako korešpondent odeských novín v Londýne. Veľa času tu trávil štúdiom britskej a americkej literatúry. V roku 1904 sa vrátil do Odesy a usadil sa tu so svojou rodinou na ulici Bazarnaja č. 2. Zúčastnil sa ruskej revolúcie v roku 1905.
Do roku 1918 sa venoval literárnej kritike, stal sa napríklad jedným z najuznávanejších odborníkov na Nekrasovove diela. Prekladal tiež anglických a amerických autorov. Po revolúcii a nástupe boľševikov sa preorientoval na bezpečnejšiu tvorbu pre deti, ktorou dosiahol svoje najväčšie úspechy.
Po roku 1927 boli jeho rozprávky cenzurované a kritizované. Štvrté vydanie „Barmaleja“ bolo zakázané ako "neprijateľné z pedagogického hľadiska". V roku 1928 jeho veršovanú rozprávku "Krokodíl" v novinách Pravda verejne skritizovala Nadežda Krupská. Čukovskij bol nútený verejne odsúdiť svoju predošlú tvorbu. Pre túto kritiku do roku 1942 nevydal žiadnu veršovanú rozprávku.
Dielo.
Bol preslávený predovšetkým ako autor veršov a prózy pre deti. Známe sú napríklad jeho knihy "Švábisko" (rus. Tarakanišče), "Krokodíl" (rus. Krokodil), "Mydlipán" (rus. Mojdodyr) alebo "Telefón" (rus. Telefon); najmä úryvky z poslednej menovanej sú Rusom všeobecne známe a objavujú sa dodnes v každodennej konverzácii.
V slovenčine je najznámejšia Čukovského detská kniha "Doktor Jajbolíto" (rus. Doktor Ajbolit) inšpirovaná Loftingovou knihou "Doctor Dolittle".
V slovenčine vyšli:
Kel palmový

Kel palmový (lat. "Brassica oleracea" var. "palmifolia"; ďalšie názvy pozri nižšie) je taxón z druhu kapusta obyčajná.
O klasifikácii.
Kel palmový býva niekedy (skôr nevhodne) zaraďovaný pod listový kel ("Brassica oleracea" var. "viridis" v najužšom zmysle; takto býva zaraďovaný najmä v Taliansku) alebo pod kučeravý kel (spravidla "Brassica oleracea" var. "sabellica", vrátane "selenisia", prípadne aj pod kučeravý kel v niektorom širšom zmysle) alebo zriedkavejšie pod hlávkový kel.
V niektorých zdrojoch kel palmový zahŕňa aj kapustu obyčajnú predĺženú, t. j. po anglicky „Jersey kale“ (potom však zrejme neplatia synonymá (toskánsky) čierny kel a dino kel) – k tomu porov. vysvetlenie v článku listový kel. Nasledujúci text článku sa vzťahuje na palmový kel bez zahrnutia kapusty obyčajnej predĺženej, teda len na „taliansku“ rastlinu.
Názvy.
Slovenské názvy sú: kel palmový/palmový kel, dino kel, čierny kel, toskánsky (čierny) kel.
Vedecké názvy: Brassica oleracea var. palmifolia, Brassica oleracea Skupina Palmtree Kale, Brassica oleracea Skupina Jersey Kale, Brassica oleracea Skupina Palmifolia, Brassica oleracea cv. group Palmtree Kale, Brassica oleracea convar. acephala var. palmifolia, Brassica oleracea ssp. capitata (convar. acephala) var. palmifolia, Brassica oleracea Brassica sabauda ssp. palmifolia, Brassica oleracea var. acephala subvar. palmifolia, Brassica bullata palmaeformis, Brassica oleracea subsp./var. acephala podskupina palmifolia, Brassica oleracea palmifolia.
Charakteristika.
Stonka je nezhrubnutá, vysoká 1 - 2 m (ale dnes sa pestujú spravidla len nižšie formy), na jej vrchole sú listy. Listy netvoria hlávku, sú tmavé modrozelené. Listová čepeľ je úzka a dlhá (asi 40 cm), silno pľuzgiernatá (ako pri hlávkovom keli) a je ohnutá pozdĺž svojej stredovej osi smerom k zemi. Z palmového kelu vznikol hlávkový kel ("Brassica oleracea" var. "sabauda") a pravdepodobne aj ružičkový kel ("Brassica oleracea" var. "gemmifera"). Používa sa ako zelenina alebo ako okrasná rastlina.
V minulosti sa bohato pestoval v Európe, dnes sa už pestuje prevažne len v severnom a strednom Taliansku.
Policajné prípady

Policajné prípady je slovenský seriál, ktorý sa vysielal od 27. februára 2017 do 28. októbra 2021 na TV Markíza. V seriáli vystupujú skutoční policajti, ktorí riešia dramatické prípady. Špecifikom tohto formátu je účasť bývalých príslušníkov Policajného zboru, čo zabezpečuje omnoho vyšší stupeň autenticity zobrazovaných akcií. V súčasnosti sa reprízy programu vysielajú na stanici Markíza Krimi.
Dolina Rybiego Potoku

Dolina Rybiego Potoku ("Dolina Rybieho potoka", , ) je jedna z hlavných odnoží Bielovodskej doliny, ktorá sa oddeľuje od Doliny Roztoki a smeruje pod Mengusovské štíty a Rysy na poľskej strane Vysokých Tatier.
Poloha.
Zaberá plochu a je približne dlhá. Z pravej strany ju ohraničuje Opalone (zalesnený a trávnatý chrbát vybiehajúci z Opalonego Wierchu) a Miedziane. Jej záver vytvárajú Mengusovské štíty, cez ktoré prechádza štátna hranica so Slovenskom až na Rysy. Tu sa obracia na sever k Veľkému Žabiemu štítu cez Malý Žabí štít a Sedem Granátov. Má jedinú bočnú dolinku – Dolinu za Mnichem. Ostatné jej časti vytvárajú obrovské kotly: Kocioł Morskiego Oka, Czarnostawiański Kocioł, Kocioł pod Rysami, ktorý uzatvára na severe Bula pod Rysami. Okrem týchto vysokopoložených kotlov pod hlavným hrebeňom, kadiaľ vedie štátna hranica, je Mięguszowiecki Kocioł a Kocioł Czarnego Stawu. Na dne doliny sú dve plesá – Morské oko a Czarny Staw pod Rysami. Z Morského oka vyteká Rybi Potok, ktorý vteká do Białky (Bielej vody). Pod Morským okom potok vytvára tri malé plieska Rybie Stawki (Małe Morskie Oko, Żabie Oko a Małe Żabie Oko). Na moréne Morského oka stojí veľká turistická chata, ktorá nesie meno Stanisława Staszica.
Príroda.
Dolinu vyformoval ľadovec. Zanechal po sebe morény, kotly, príkre svahy a vyhladené skaly. V doline sa nachádzajú všetky pre Vysoké Tatry charakteristické vegetačné poschodia. Veľmi cenné a zachované sú smrekové porasty. V doline je pestrá flóra, ktorá pozostáva z približne 350 druhov cievnatých rastlín, z ktorých približne 170 druhov sa zaraďuje medzi vysokohorské. V doline možno stretnúť raticovú zver, medvede, svište a kamzíkov.
Turistika.
Dolina je obľúbeným cieľom turistov. Turistické trasy vedú na turistickú chatu i ku Morskému oku. Od nej cez chrbát Opalonego do Doliny Pięciu Stawów Polskich. Rovnako okolo Morského oka nad Czarny Staw a ďalej na Rysy alebo cez Kazalnicę na Mengusovské sedlo, cez Dolinu za Mnichem na Chałubińského bránu alebo cez Szpiglasowu Przełęcz a ďalej do Doliny Pięciu Stawów Polskich. Morské oko spája cez Lysú Poľanu cesta zo Zakopaným
Spádová dolinka

Spádová dolinka (, ) je malá vysoko položená, prahová dolinka, ktorá je odnožou Ťažkej doliny, medzi ramenami Malých Rysoch a Veľkého Žabieho štítu vo Vysokých Tatrách. Meria asi trištvrte kilometra, smeruje od západu na východ a padá vysokým strmým prahom do Ťažkej doliny k Ťažkému plesu. Cez prah dolinky preteká potok. Výstupy a zostupy do dolinky majú horolezecký charakter.
Názov.
Charakterizuje ju strmý spád dolinnej terasy.
Turistika.
Pre turistov je nedostupná.
Dolina za Mnichem

Dolina za Mnichem ("Dolina za Mníchom", , ) je malá asi kilometer dlhá skalami pokrytá dolinka, ktorá je západným odvetvím Doliny Rybiego Potoku na poľskej strane Vysokých Tatier.
Poloha.
Z pohľadu od Morského oka ju sprava ohraničuje Miedziane, Hrubý štít, Čubrina, štátna hranica a Mních, ktorý leží na poľskej strane Tatier. Dolina je terasovitá. Najväčšia terasa leží pod Čubrinou. Na dolnej terase je jej najväčšie, z času na čas sa objavujúce, pleso Staw Staszica. Na vyšnej bočnej terase je deväť malých pliesok – Wyżnie Mnichowe Stawki (Vyšné Mníchove plieska). Nemajú samostatné názvy. V hornej juhovýchodnej časti doliny, medzi Mníchovou kopou a Druhým Mníchom leží Zadni Mnichowy Stawek (Zadné Mníchovo pleso), ktoré je najvyššie položeným plesom na poľskej strane Vysokých Tatier. Je vo výške približne . V juhozápadnej časti doliny, pod Szpiglasowým sedlom (Szpiglasowa Przełęcz) je ešte jedno malé pliesko Stawek na Kôpkach.
Prví v doline.
Dávnejšie tu boli bane. Dolinu v minulosti navštevovali pastieri. Prví, ktorí po sebe zanechali písomnú zmienku o návšteve doliny, boli Maximilián Durdyk Darlewski, Zygmund Klemensiewicz, Roman Kordys a S. Pręgowski 8. januára 1907.
Zaujímavosť.
Pod skalami Miedzianeho Towarzystvo Tatrańskie postavilo v roku 1894 malú drevenú chatu – útulok. Zničila ju lavína. Keď ju opravili, v roku 1900, opäť ju zničili masy snehu. Na úbočiach Miedzianeho, asi 80 metrov nad plesom Staw Staszica, je malá skalná jaskynka, do ktorej sa zmestí 4 až 5 osôb.
Pavol Kubíček

Prof. JUDr. Pavol Kubíček, CSc. (* 15. január 1951, Piešťany) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patrí medzi popredných odborníkov na obchodné právo.
Životopis.
Narodil sa v Piešťanoch. V roku 1974 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, pričom následne začal pôsobiť na Ústave hospodárskeho práva tejto fakulty ako asistent. V roku 1976 sa stal odborným asistentom na Katedre obchodného, finančného a hospodárskeho práva. Tu následne získal titul kandidát vied (CSc.) a habilitoval na docenta. V novembri 2005 ho prezident Ivan Gašparovič vymenoval za profesora v odbore obchodné právo. Okrem Právnickej fakulty Univerzity Komenského pôsobí taktiež na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy ako vedúci oddelenia obchodného práva v rámci Ústavu súkromného práva. 1. februára 2011 bol zvolený za dekana Právnickej fakulty Univerzity Komenského . V roku 2014 ho vo funkcii dekana nahradil Eduard Burda.
Je taktiež členom Slovenskej advokátskej komory. Pôsobí aj ako predseda Rozhodcovského súdu Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory a člen Medzinárodného rozhodcovského súdu v Paríži. Je členom vedeckých rád v rámci Právnickej fakulty Univerzity Komenského, Právnickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe a Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach.
Filokalia (starovek)

Filokalia alebo Origenis Filokalia () je výber z diela Origena, ktorý zostavili Bazil Veľký a Gregor Naziánsky v rokoch 358/359.
Obsahuje zbierku dogmatických pasáží z diel ako:
Obsahuje aj mnohé časti, ktoré sa inde v gréckom origináli nezachovali.
Tematicky sa zaoberá napr. exegézou a učením o slobodnej vôli. Bazil a Gregor „si vážili dielo Origena a výberom jeho dobrých myšlienok sa ho snažili nepriamo hájiť tak, že poukázali na ich dôležitosť pre teológiu Cirkvi.“
Jevgenij Pavlovič Voľanskij

Jevgenij Pavlovič Voľanskij (), vlastným menom Efim Borisovič Korencvit (, * 22. júl 1921, Odesa† 16. január 1988, Kyjev) bol sovietsky dôstojník, účastník druhej svetovej vojny, partizánsky veliteľ, kapitán (1944). Ako organizátor partizánskych skupín sa zapojil do Slovenského národného povstania.
Životopis.
Narodil sa 22. júla 1921 v meste Odesa. V roku 1939 bol povolaný do Červenej armády. Od roku 1941 bojoval v jednotkách západného frontu. Pri prieskumnej akcii v septembri 1941 sa dostal do obkľúčenia. Jeho jednotka prešla ku partizánom. Následne slúžil ako veliteľ a komisár v rôznych partizánskych jednotkách, neskôr v špeciálnych jednotkách NKVD. V roku 1943 slúžil v oddiele J. I. Meľnika.
V roku 1944 bol na rozkaz ukrajinského štábu partizánskeho hnutia vyslaný na Slovensko. Bol súčasťou 15-člennej skupiny L. Kalinu, ktorá bola vysadená v noci z 5. na 6. augusta 1944 v oblasti Prašivej v Nízkych Tatrách. Zvláštny oddiel sa stal základom slovenskej partizánskej brigády „Za slobodu Slovanov“. Veliteľom bol Ladislav Kalina, Voľanskij spočiatku pôsobil ako náčelník štábu brigády. V auguste mala brigáda 800 partizánov, v októbri sa jej počet zdvojnásobil. V septembri a októbri bol sídlom brigády Zvolenský zámok, neskôr sa presídlila do Očovej. 
9. septembra po neúspechu SNP na Liptove bol Ladislav Kalina na základe kritiky sovietskych členov desantu vyradený zo štábu brigády a velenie brigády prevzal Voľanskij. Ladislav Kalina sa následne zdržiaval na chate Trangoška. 26. septembra bola chata prepadnutá útočníkmi pod vedením veliteľa brigády Voľanského s cieľom Kalinovej fyzickej likvidácie. Kalina bol zranený, jeho šofér A. Mikovínyho zabitý. 
Voľanskij velil brigáde až do spojenia so sovietskou armádou vo februári 1945. Počas fungovania brigády partizáni zlikvidovali viac ako 3000 nepriateľských vojakov a dôstojníkov, zajali 60 osôb, zničili 23 tankov, 53 áut, 3 železničné konvoje a 27 mostov.
Po vojne vyštudoval Inštitút ľahkého priemyslu a pracoval ako inžinier v Kyjeve. Autor memoárov a článkov o odboji a SNP. Zomrel v roku 1988 v Kyjeve.
Ocenenie.
Voľanskij získal čestný titul Hrdinu Československej socialistickej republiky a tiež titul čestného občana Zvolena, Ružomberka, Liptovského Mikuláša a Liptovskej Revúcej.
Ľubomír Fogaš

Doc. JUDr. Ľubomír Fogaš, CSc. (* 12. december 1950, Podolie) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Bol poslancom Národnej rady Slovenskej republiky a podpredsedom vlády Slovenskej republiky pre legislatívu. Je spoluautorom Ústavy Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v obci Podolie v okrese Nové Mesto nad Váhom. V roku 1974 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. O rok neskôr získal po vykonaní rigoróznej skúšky titul doktor práv (JUDr.). Súčasne začal pracovať na Katedre občianskeho práva Právnickej fakulty Univerzity Komenského ako asistent (neskôr odborný asistent a nakoniec vedúci katedry). V roku 1981 získal titul kandidát vied (CSc.). V roku 1985 habilitoval na docenta v odbore občianske právo. V roku 2004 sa stal tzv. mimoriadnym profesorom. Bol tiež členom vedeckej rady Právnickej fakulty Univerzity Komenského.
Je členom Slovenskej advokátskej komory. Bol členom komisie Slovenskej národnej rady pre prípravu Ústavy Slovenskej republiky a členom komisie pre prípravu Listiny základných práv a slobôd. Je považovaný za jedného zo spoluautorov slovenskej ústavy. Pôsobil taktiež v redakciách viacerých odborných časopisov. Bol viceprezidentom Parlamentného zhromaždenia Rady Európy. Pôsobil aj ako predseda rozhodcovského súdu Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory .
Politická činnosť.
Po ukončení vysokej školy vstúpil do KSČ. Následne bol členom Strany demokratickej ľavice. V roku 1990 bol zvolený za poslanca Slovenskej národnej rady. V roku 1992 bol zvolený za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky. Zvolený bol taktiež v obdobiach 1994 – 1998 a 1998 – 2002. V roku 1998 sa stal podpredsedom vlády Slovenskej republiky pre legislatívu a predsedom Legislatívnej rady vlády.
Železničná stanica Považská Bystrica

Železničná stanica Považská Bystrica je železničná stanica v Považskej Bystrici. Prechádza ňou trať Bratislava – Žilina.
Stanica obsahuje 8 dopravných, 4 manipulačné a 3 odstavné koľaje a je elektrifikovaná 3 kV jednosmernou sústavou.
Rekonštrukcia.
Zmluva na rekonštrukciu úseku Púchov – Považská Teplá, ktorého súčasťou je aj stanica, bola podpísaná 7. júla 2016. V apríli 2017 bola plánovaná výluka od 2. mája do 9. septembra 2017. Prebehla rekonštrukcia bratislavského (južného) zhlavia párnych koľají. Počítalo sa aj so zrušením 2. nástupišťa a jeho opakovaným vybudovaním. Na stanici pribudol výťah. Cestujúci v smere do Žiliny nebudú musieť križovať koľaje, nástupište je hneď pri staničnej budove. Nástupište pri koľaji č. 3 je jednostranné s dĺžkou 404 metrov, pri koľajách 4 a 8 je ostrovné nástupište rovnakej dĺžky. Boli zbúrané niektoré objekty. Predstaničný priestor rekonštrukciou neprešiel. Rekonštruovaná nebola ani samotná staničná budova. Po rekonštrukcii sú výhybky a vlakové cesty ovládané diaľkovo z Púchova.
Rastislav Trnka

Ing. Rastislav Trnka (* 21. mája 1984, Košice) je slovenský komunálny a krajský politik, od decembra 2017 predseda Košického samosprávneho kraja.
Štúdium a začiatky kariéry.
V rokoch 2000 – 2004 študoval na Gymnáziu Šrobárova. Následne do roku 2009 vyštudoval ekonómiu a manažment na Podnikovohospodárskej fakulte Ekonomickej univerzity. Po štúdiu pracoval ako projektový manažér.
Politické pôsobenie.
Komunálne voľby.
V roku 2010 sa stal poslancom mestskej časti Košice – Staré Mesto za SDKÚ-DS. V tejto funkcii pôsobil sedem rokov do zvolenia za župana. V roku 2012 vypukla v Košiciach kauza. Parkovné vyberala schránková firma EEI s ktorou magistrát uzavrel zmluvu. Trnka zmluvu kritizoval a pri protestoch sa stretol s krajským predsedom SaS Petrom Kollárom.
V roku 2013 kandidoval do župného zastupiteľstva a bol jedným z najaktívnejších poslancov. Krátko po založení vstúpil do strany SIEŤ. V roku 2016 sa však už so stranou začal rozchádzať, tušil ochotu Radoslava Procházku ísť do koalície so SMERom a odmietol miesto na kandidátke do parlamentných volieb v roku 2016. Podľa funkcionára SIETE, Miroslava Špaka, však Trnkovi vadilo nízke číslo na kandidátke.
Krajské voľby v rokoch 2017 a 2022.
Svoju kandidatúru oznámil v máji 2017. Do volieb šiel ako nezávislý s podporou KDH, SaS, OĽaNO, NOVA, a ŠANCA.
Vo voľbách získal 59 599 hlasov (37,80%), jeho súper Richard Raši 58 724 (37,24%). Vo veku 33 rokov je najmladším županom. Funkcie sa ujal 4. decembra 2017.
Vo voľbách v roku 2022 získal 110 362 hlasov (51,3 %) a opäť sa stal predsedom Košického samosprávneho kraja. V tomto roku kandidoval za koalíciu KDH, SZÖVETSÉG – ALIANCIA, STAROSTOVIA A NEZÁVISLÍ KANDIDÁTI, ŠANCA a DS.
Etrog

Etrog alebo esrog () je (v judaizme významný) plod citrusovej rastliny zaraďovanej buď ako odroda (kultivar alebo varieta) druhu citrónovník citronátový (t.j. ako "Citrus medica" 'Ethrog' alebo ako "Citrus medica" var. "ethrog") alebo ako samostatný druh "Citrus limonimedica". 
Význam.
Etrog sa používa sa pri rituáli mávania počas židovského sviatku Sukot. Ide o jeden zo štyroch druhov ("arba'a minim"), používaných počas tohto sviatku. V biblii je označený ako "pri ec hadar", čo býva interpretované ako „krásne ovocie“ alebo tiež „ovocie pretrvávajúce "(ha-dar)" na strome z roka na rok“.
Do diaspóry sa dováža z oblasti Stredomoria, najmä potom z Izraela. Talmud predpisuje, že etrog musí byť čerstvý, celý a bez kazu. Jeho výberu a preprave sa venuje veľká pozornosť, z dôvodu, aby bola dodržaná micva (predpis) sviatku. Veľmi záleží na tvare, farbe a iných jeho vlastnostiach. Dáva sa pozor na piestik ("pitam"), ktorý nesmie byť poškodený. Ak sa plod v prírodnom stave vyskytuje bez piestika, nepovažuje sa za chybný a je kóšer (spôsobilý na splnenie micvy).
Juraj Kolesár (1929)

Prof. JUDr. Juraj Kolesár, DrSc. (* 23. marec 1929, Poša – † 30. január 2003, Bratislava) bol slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patril medzi popredných odborníkov na tzv. roľníckodružstevné právo, pracovné právo týkajúce sa pracovnoprávnych vzťahov v rámci poľnohospodárskych družstiev a právo sociálneho zabezpečenia.
Životopis.
Narodil sa v obci Poša v okrese Vranov nad Topľou. Gymnázium navštevoval v Michalovciach. V roku 1952 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (v tej dobe sa nazývala Slovenská univerzita). Po ukončení štúdia začal pracovať na Krajskom národnom výbore v Prešove. Po krátkom čase sa presunul do Bratislavy, kde začal pracovať na Povereníctve vnútra. Po jeho zrušení sa v roku 1960 presunul na Právnickú fakultu Univerzity Komenského, kde začal pracovať ako pedagóg na Katedre správneho práva. Tu sa začal zaoberať vývinom tzv. roľníckodružstevného práva. Aj vďaka jeho činnosti tak vznikla v roku 1965 Katedra pracovného a roľníckodružstevného práva. Na tejto katedre sa začal venovať právu sociálneho zabezpečenia. V roku 1965 získal titul kandidát vied (CSc.). O dva roky neskôr habilitoval na docenta. V roku 1980 ho prezident Gustáv Husák vymenoval za profesora v odbore roľníckodružstevné právo. V roku 1981 sa stal vedúcim Katedry pracovného práva a roľníckodružstevného práva. Na tomto poste zotrval do roku 1991. V roku 1986 získal titul doktor vied (DrSc.). Na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave pôsobil aj ako prodekan. Bol tiež členom viacerých poradných komisii na Ministerstve poľnohospodárstva a výživy Slovenskej socialistickej republiky .
Jeho syn doc. JUDr. Juraj Kolesár, CSc. pracoval až do svojej smrti na Katedre trestného práva, kriminológie a kriminalistiky Univerzity Komenského v Bratislave.
Juraj Kolesár

Juraj Kolesár môže byť:
Arabské majstrovstvá vo volejbale mužov 2016

Arabské majstrovstvá vo volejbale mužov 2016 bol v poradí 20. turnaj arabských majstrovstiev vo volejbale mužov, najvyššieho volejbalového podujatia arabských krajín, ktoré organizuje Arabská volejbalová asociácia (AVA). Konal sa v Káhire, v Egypte v dňoch od 17.24. novembra 2016, za účasti 7 tímov. Egypt bol organizátorom arabského šampionátu druhýkrát, keď predtým hostil toto podujatie v roku 1996, rovnako v Káhire. Zápasy sa odohrali v "Cairo Stadium Indoor Halls Complex" (Majmae alssalat almughtat biaistad alqahrt alduwalii). Svoj tretí titul získal domáci , ktorý sa v sedemčlennej skupine umiestnil pred a . 
Účastníci.
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIVB k augustu 2016. 
Výsledky.
&lt;br&gt;
Juraj Kolesár (1955)

Doc. JUDr. Juraj Kolesár, CSc. (* 27. august 1955, Šternberk – † 29. máj 2011, Bratislava) bol slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg a advokát. Bol prodekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského a odborníkom na trestné právo.
Životopis.
Narodil sa v meste Šternberk v okrese Olomouc. V roku 1978 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Ihneď po ukončení štúdia začal na tejto fakulte pracovať ako asistent. V tomto období tu pôsobil aj jeho otec prof. JUDr. Juraj Kolesár, DrSc., no na rozdiel od neho sa začal venovať trestnému právu na Katedre trestného práva. Následne sa stal odborným asistentom a začal sa špecializovať na trestné právo procesné a kriminalistiku. V roku 1980 absolvoval rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Následne získal v odbore trestné právo titul kandidát vied (CSc.). V roku 1991 habilitoval v rovnakom odbore na docenta. V roku 2007 sa stal vedúcim Katedry trestného práva, kriminológie a kriminalistiky. Túto viedol až do roku 2011. Súčasne do roku 2009 pôsobil aj ako prodekan Právnickej fakulty Univerzity Komenského. Pôsobil aj v Právnickom ústave Ministerstva spravodlivosti. Bol členom redakcii viacerých odborných časopisov zameraných na kriminalistiku. Od roku 1993 bol taktiež členom Slovenskej advokátskej komory, kde sa okrem iného venoval aj odbornému časopisu Bulletin slovenskej advokácie. Bol aj členom predsedníctva Slovenskej advokátskej komory. 29. mája 2011 spáchal v Bratislave samovraždu. Pôsobil ako honorárny konzul Albánska.
Jeho manželka Ľubica Kolesárová, ktorá pracovala ako advokátska koncipientka, bol zavraždená v apríli 2013.
HMS Queen Elizabeth (R08)

HMS "Queen Elizabeth" je prvá lietadlová loď triedy "Queen Elizabeth", najväčšia vôbec postavená loď pre Royal Navy Spojeného kráľovstva a schopná niesť až 40 lietadiel. Loď bola pomenovaná v júli 2014 súčasnou kráľovnou Alžbetou II. po Alžbete I., svoje testovanie na mori začala v júni 2017. HMS "Queen Elizabeth" bola do námornej služby uvedená 7. decembra 2017. Jej prvý veliteľ je komodor Jerry Kyd, bývalý veliteľ HMS "Ark Royal" a HMS "Illustrious".
HMS "Queen Elizabeth" nemá katapulty ani pristávacie laná, ale je určená na operácie lietadiel typu V/STOL; typické krídlo bude zložené z viacúčelových lietadiel F-35B Lightning II a vrtuľníkov AgustaWestland AW101 (zvaných Merlin) určených pre letecké včasné varovanie a boj proti ponorkám. Dizajn je zameraný na flexibilnosť, bude môcť zapezpečiť 250 príslušníkov Kráľovskej námornej pechoty (Royal Marines). Je druhým plavidlom Royal Navy s menom "Queen Elizabeth" a domácim prístavom je HMNB Portsmouth. Očakáva sa, že na lodi tejto triedy by mohlo byť až 36 lietadiel F-35 a 6 vrtuľníkov.
Dejiny.
Kýl lode bol položený 7. júla 2009.
30. októbra 2017 vyplávala z Portsmouthu poprvý krát za účelom druhej fázy testovania na mori na juhu a juhozápade Anglicka. "Queen Elizabeth" sa vrátila 21. novembra 2017, aby sa pripravila na oficiálny krst, ktorý sa mal uskutočniť 7. decembra 2017.
V ten deň sa stala oficiálnou súčasťou Royal Navy.
V plnej službe by mala byť od roku 2020.
HMNB Portsmouth

Her Majesty's Naval Base, Portsmouth (HMNB Portsmouth) je jedna z troch námorných základní Royal Navy (ostatné sú HMNB Clyde a HMNB Devonport). Nachádza sa na východnom pobreží Portsmouthu severne od prielivu Solent a ostrova Wight. Základňa má najstaršie suché doky na svete a je domácou základňou 66% techniky Royal Navy. Na základni sa robia aktivity ako stavba a oprava lodí, námorná logistika, ubytovanie a stravovanie a služby (lekári, vzdelanie, sociálna starostlivosť) poskytované ministrom obrany. Je to najstaršia základňa Royal Navy, stala sa súčasťou jej histórie a obrany Britských ostrovov. Nachádza sa tu "Portsmouthská historická lodenica", ktorá ponúka návštevníkom atrakcie ako Mary Rose, HMS Victory a HMS Warrior.
Veliteľ základne je komodor Jeremy Rigby.
Činnosť základne.
Je to domov väčšiny lodí Royal Navy, rybárskych lodí a mínoloviek. Väčšina týchto lodí je súčasťou Portsmouthskej flotily.
Celkom je tu zamestnaných 17 200 ľudí.
Richard Thaler

Richard H. Thaler (; * 12. september 1945, East Orange, New Jersey, USA) je americký ekonóm, profesor behaviorálnej ekonómie na Chicagskej univerzite.
V roku 2017 získal Cenu Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku A. Nobela za svoje aktivity na poli behaviorálnej ekonómie.
Vyštudoval Newark Academy, titul bakalára získal v roku 1967 na "Case Western Reserve University", v roku 1970 promoval na University of Rochester, kde v roku 1974 získal doktorát s prácou "The Value of Saving A Life: A Market Estimate".
Jeho druhou manželkou je France Leclercová, bývalá profesorka marketingu. Má tri deti z prvého manželstva.
Christopher Plummer

Arthur Christopher Orme Plummer (* 13. december 1929, Toronto, Kanada† 5. február 2021, Weston, Connecticut, USA) bol kanadský herec. V roku 2011 získal Oscara za vedľajšiu úlohu vo filme "Beginners".
Životopis.
Narodil sa Isabelle Maryovej (rodená Abbottová) a Johnovi Orme Plummerovi. Jeho prastarým otcom bol kanadský premiér Sir John Abbott. Krátko potom, čo sa narodil, sa jeho rodičia rozviedli, a preto vyrástol v rodine svojej matky v Senneville v provincii Quebec. Chcel byť koncertným pianistom, ale láska k divadlu bola väčšia, a preto začal hrať na vysokej škole divadlo. Aby nazbieral skúsenosti, začal dochádzať do mestského divadla v Ottawe. 
Divadlo.
V divadle hral tie najväčšie úlohy klasického repertoáru. Účinkoval v "Kráľovi Learovi", ktorého režíroval Jonathan Miller. Za túto úlohu bol nominovaný na cenu Tony.
V auguste 2008 sa vrátil na scénu kanadského Stradfortského festivalu v jednej z kritikou najuznávanejších inscenácií ako Julius Caesar. Záznam predstavenia bol natočený vo vysokom rozlíšení a potom bol premietaný v kanadských kinách.
Film.
Jeho filmová kariéra začala filmom Sidneyho Lumeta, ktorý ho obsadil ako mladého spisovateľa vo filme "Stage Struck". Potom účinkoval vo filmoch ako "Pád ríše rímskej", "The Sound of Music", "Ježiš Nazaretský", "Návrat Ružového pantera", "Bitka o Britániu", "Waterloo", "", "Malcolm X", "Dvanásť opíc" a "Syriana".
Jednou z jeho najoceňovanejších rolí sa stala úloha Mike Wallace vo filme Michaela Manna, ktorý bol nominovaný na Oscara, "Muž, ktorý vedel priveľa". Ďalej bol nominovaný na niekoľko ďalších cien.
Ďalšiu svoju úspešnú úlohu stvárnil vo filme Rona Howarda "Čistá duša" či vo filme "Alexander Veľký".
Nahovoril tiež úlohu Charlesa Muntza vo filme "Hore". V roku 2011 nahovoril postavy v počítačovej hre "The Elder Scrolls V: Skyrim".
Za rolu v snímke "Beginners" (2010) získal niekoľko cien, vrátane Oscara za najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úlohe a Zlatého glóbusu za najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úlohe (2011).
V roku 2017 nahradil v dokončovanom filme "All the Money in the World" predstaviteľa jednej z hlavných úloh Kevina Spaceyho, lebo ten čelil obvineniu zo sexuálneho obťažovania. Režisér Ridley Scott sa rozhodol pretočiť všetky scény so Spaceym asi mesiac a pol pred uvedením snímky do kín. Scott zamýšľal obsadiť Plummera do tejto úlohy už od počiatku, štúdio však chcelo využiť známejšie meno.
Úmrtie.
Plummer zomrel 5. februára 2021 vo svojom dome vo Westone, štáte Connecticut vo veku 91 rokov v kruhu rodiny. Príčinou smrti boli komplikácie po páde. Po oznámení Plummerovej smrti, mu viacero hereckých kolegov vzdalo hold, ako napríklad Ana de Armas, Jamie Lee Curtis, Julie Andrews, Elijah Wood, Vera Farmiga, Russell Crowe či Joseph Gordon-Levitt.
Motorový rušeň 756

Motorový rušeň 756 je označenie modernizovaného radu zastaraných a nehospodárnych rušňov 750 a 753. Pre slovenského dopravcu Železničná spoločnosť Cargo Slovakia ju realizoval podnik ŽOS Zvolen v licencii českej spoločnosti CZ LOKO. Modernizácia začala na základe pozitívnych referencií z prevádzky rekonštruovaných strojov v Česku a Taliansku. Rušeň je v mnohých rysoch zhodný s českými radmi 753.7 a 755, čo je dané licenčnou výrobou.
Technické riešenie.
Do týchto rušňov bol inštalovaný nový motor Caterpillar, ktorý sa vyznačuje menšou spotrebou paliva a menšou údržbovou náročnosťou, než pôvodný motor ČKD. Nový je aj trakčný alternátor a väčšina ďalších konštrukčných celkov, vrátane klimatizovaných stanovíšť rušňovodiča. Pôvodná zostala rušňová skriňa, rám a podvozky aj s pôvodnými trakčnými elektromotormi, záveskové vypruženie bolo nahradené pryžokovovými stĺpikmi. Viacnásobné riadenie umožňuje ovládať dva rušne z jedného stanovišťa.
Prevádzka.
Rekonštruované rušne radu 756 sú určené výhradne pre vozbu nákladných vlakov v traťovej službe. Dobré výsledky prináša nový spaľovací motor, vyznačujúci sa oproti pôvodnému agregátu ČKD úspornou a ekologickou prevádzkou a tiež až o 10% nižšou údržbovou náročnosťou oproti rušňom v pôvodnom stave. Prvý rušeň 756.001 bol dokončený koncom roka 2008 a potom odovzdaný ku skúškam, ktoré sa odohrali na okruhu v Cerheniciach. Následne bola odovzdaná do depa Zvolen na ďalšie testovanie, ktoré dopadlo s dobrým výsledkom. Do roku 2010 bolo prestavaných celkom desať rušňov, ktoré sú nasadené vo dvojiciach v ťažkej nákladnej doprave predovšetkým na hlavnej trati Zvolen - Košice so zájazdom do Žiliny, Vrútok a ďalších destinácií. Hoci sa rušne osvedčili, ďalej rekonštrukcie nepokračovali a dopravca ZSCS stále vo veľkej miere používa v traťovej službe staršie rušne radov 751 a 752.
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke

Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke je venované Karolovi Točíkovi, ktorý bol nielen turzovským farárom a dekanom, ale aj regionálnym historikom. V Turzovke pôsobil v rokoch 19171959.
Vznik.
Iniciátormi a podporovateľmi myšlienky mestského múzea boli občianske združenia "Spolok priateľov Turzovky" a "Terra Kisucensis". Postupne sa podnikli kroky, aby sa zriadenie mestského múzea uskutočnilo v roku 2014, pri "V. svetovom dni Turzovčanov a ich potomkov". Tento termín sa nepodarilo dodržať najmä pre absenciu vhodných priestorov. Počas procesu vzniku múzea boli miestni občania a obyvatelia blízkeho okolia vyzývaní k darovaniu predmetov kultúrnej a historickej hodnoty, ktoré by tvorili budúci zbierkový fond múzea. Spoločné úsilie mesta a občianskych združení sa podarilo zavŕšiť v rokoch 20152016. V roku 2015 bolo mestským zastupiteľstvom zriadené mestské múzeum a schválený jeho štatút s účinnosťou od 1. októbra 2015. Fungovanie múzea začalo od 1. mája 2016. Múzeum je pomenované po bývalom turzovskom farárovi a dekanovi Karolovi Točíkovi (* 1890, Ústie nad Oravou† 1960, Žilina), ktorý sa počas svojho života veľmi intenzívne zaoberal dejinami Turzovky a horných Kysúc, napísal niekoľko historických prác, ktoré boli pripravené do tlače, ale z dôvodu zmeny politických pomerov v roku 1948 sa ich už vydať nepodarilo.
Otvorenie múzea.
Slávnostné otvorenie múzea, prvej inštitúcie tohto typu v Turzovke, bolo 12. augusta 2016. Výstavný debut pod názvom "Dedičstvo otcov" prilákal množstvo návštevníkov. Prvá expozícia bola zložená z výberu exponátov, ktoré múzeu darovali miestne inštitúcie ale aj občania Turzovky a blízkych obcí. K príležitosti otvorenia múzea vydala Slovenská pošta príležitostnú poštovú pečiatku (číslo emisie PPP 41/16) s názvom: "Otvorenie a prvá výstava múzea „Dedičstvo otcov“". Výnimočným exponátom múzea je originál zvona, ktorý nechal pre najstarší drevený kostol (dnes už zaniknutý) v Turzovke uliať práve jej zakladateľ Juraj Turzo v roku 1614. Zvon je najstarším a zároveň najcennejším exponátom a jeho štylizovaná podoba sa objavila aj v logu múzea.
Prvá výstava Dedičstvo otcov.
Prvá výstava nebola svojim zameraním monotematická, prierezovo prezentovala rôzne predmety súvisiace s dejinami bývalej veľkej Turzovky (do roku 1954 boli jej súčasťou aj ďalšie, dnes už samostatné obce: Dlhá nad Kysucou, Korňa a Klokočov). Začiatku expozície dominovali obrazy a podobizne zakladateľa Turzovky Juraja Turzu, faksimile zakladacieho privilégia Turzovky z roku 1602, ukážky starých tlačí, obecných písomností a trojrozmerné predmety každodennej potreby miestneho obyvateľstva. Okrem novovekých predmetov boli vystavené tiež archeologické nálezy z oblasti Turzovky.
František Mestitz

Prof. JUDr. František Mestitz (; * 28. jún 1904, Roudnice nad Labem – † 21. júl 1994, Frankfurt nad Mohanom) bol právnik a vysokoškolský pedagóg. Bol prvým profesorom pracovného práva na území Slovenska a popredným odborníkom na toto právne odvetvie. V rokoch 1950 až 1952 bol dekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského.
Životopis.
Narodil sa v meste Roudnice nad Labem v okrese Litoměřice. Už čoskoro sa aj s rodinou presťahoval do Viedne, kde v roku 1928 ukončil Právnickú fakultu Viedenskej univerzity. V tom istom roku sa presunul do nemeckého mesta Frankfurt nad Mohanom, kde začal pracovať na miestnej Právnickej fakulte Frankfurtskej univerzity ako asistent. Tu boli jeho profesormi významní právnici ako Hans Kelsen, či Hugo Sinzheimer, ktorý je považovaný za jedného zo zakladateľov pracovného práva. Práve pod vplyvom profesora Sinzheimera sa začal zameriavať na pracovné právo. V tomto odbore habilitoval v roku 1930 vo Frankfurte nad Mohanom na docenta. V roku 1933 sa vrátil do Česko-Slovenska. Následne sa aj v Bratislave už na Právnickej fakulte Univerzity Komenského stal docentom. Zároveň sa stal vedúcim Katedry štátneho a správneho práva. V roku 1950 sa stal dekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského. V tejto funkcii zotrval do roku 1952, kedy bol zároveň vymenovaný za profesora v odbore správne a pracovné právo. V tomto roku však došlo k jeho vylúčeniu z KSČ, čo súčasne znamenalo ukončenie jeho pedagogického pôsobenia na Univerzite Komenského. V nasledujúcich rokoch pracoval v rôznych podnikoch. Na Právnickú fakultu Univerzity Komenského sa vrátil až po rehabilitácii v roku 1964. Už v roku 1965 sa stal vôbec prvým vedúcim Katedry pracovného a roľníckodružstevného práva. Vďaka uvoľneniu pomerov v krajine sa mu v roku 1968 podarilo prednášať na rôznych univerzitách v Európe. Po začiatku normalizácie musel z Univerzity Komenského opätovne odísť. V roku 1973 tak odišiel do Západného Nemecka. Okrem pôsobenia na vysokej škole bol tiež členom Legislatívnej komisie federálneho Ministerstva práce ČSSR, radil členom Legislatívnej rady federálnej vlády ČSSR a pod. V roku 1994 zomrel vo Frankfurte nad Mohanom, kde až do svojej smrti aktívne písal práce zamerané na pracovné právo.
Publikačná činnosť.
Vo svojej publikačnej činnosti sa venoval predovšetkým pracovnému právu, správnemu právu, sociálnej politike a porovnávacej právnej vede. Napísal viac ako 100 odborných publikácii. Významne sa podieľal na tvorbe Zákonníka práce.
Zoznam dekanov Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave

Toto je zoznam dekanov Právnickej fakulty Univerzity Komenského a obdobie ich pôsobenia:
ŽOS Zvolen

Železničné opravovne a strojárne Zvolen, a.s (ŽOS Zvolen a. s.) je slovenská akciová spoločnosť zameraná na opravy lokomotív a ďalších železničných koľajových vozidiel, revízie, servis a údržbu železničných a koľajových vozidiel, ako aj ich prestavby a modernizácie, výrobu a opravy podvozkov, opravy rôznych typov spaľovacích motorov, brzdových komponentov, dvojkolesí ako aj  kompletnej elektroinštalácie.
Obchodná spolupráca sa opiera o spoluprácu s najdominantnejšími partnermi, ktorými sú Železnice Slovenskej republiky, Železničná spoločnosť Cargo Slovakia, Železničná spoločnosť Slovensko, České dráhy, ČD Cargo, pre ktorých sa realizuje rozhodujúca časť produkcie firmy. Komerčné aktivity firmy sa rozširujú aj na európske teritóriá - prevažne do krajín EÚ, kam sú exportované komponenty a zvárané konštrukcie pre výrobcov vozidiel zo železničnej a inej oblasti. K ďalším stálym partnerom ŽOS Zvolen, a.s. patria spoločnosti Škoda Vagonka, Solaris, USS Košice, TSS Grade, Slovnaft Bratislava, Kolprem, Cargo Unit, Grupa Azoty, Rail Polska, Orlen, CTL. 
Zameranie.
Spoločnosť sa špecializuje na opravy železničných koľajových vozidiel a ich agregátov, modernizácie koľajových vozidiel, technológie spojené s ich opravami (lisovanie dvojkolesia nápravy a obruče, opracovanie a vyvŕtavanie skríň motorov), opravy naftových motorov (ČKD, LIAZ) a iné.
Realizuje sa tu aj povrchová úprava (tryskanie, lakovanie a sušenie) ŽKV do dĺžky 25 m, neželezničné vozidlá, výroba elektrických rozvádzačov a výroba, projektovanie, prehliadka, údržba, opravy, montáže, rekonštrukcie elektrických zariadení bez obmedzenia napätia.
Chata PTTK nad Morským okom

Chata PTTK nad Morským okom () je najstaršia vysokotatranská turistická chata, ktorá stojí na morénovom vale vo výške nad Morským okom v Doline Rybiego Potoku na poľskej strane Vysokých Tatier. Po rekonštrukcii v rokoch 19881992 chata ponúka turistom a horolezcom 78 miest na nocľah v 3–6 posteľových a v 13-tich 1416 posteľových izbách. Budova chaty bola v roku 1976 vyhlásená za pamiatkovo chránený objekt. Chatu prevádzkuje Poľský turisticko-vlastivedný spolok.
História.
Už v prvej polovici 17. storočia, pravdepodobne aj skôr, dolinu navštevovali pastieri. Okolo roku 1823 na brehu Morského oka stála koliba, v ktorej nocovali pastieri. V roku 1827 Emanuel Homolacs zo Zakopaného postavil na brehu plesa prvú malú chatku. Bola v nej kuchyňa, izba na prenocovanie a podkrovie. Chatka nemala okná a bola veľmi skromne zariadená. Aj napriek tomu, že ju niekoľkokrát opravili bola v 5060 rokoch minulého storočia veľmi zanedbaná. V roku 1865 zhorela. Na jej mieste Poľský tatranský spolok (Polskie Towarzystwo Tatrzańskie) v roku 1874 postavil nové „schronisko“. Bola to neveľká drevená budova, v ktorej mohlo prenocovať 25 turistov alebo horolezcov. Chata bola otvorená 3. augusta 1874. Pomenovali ju chatou Stanisława Staszica.
V ďalšom období sa zvýšil štandard chaty. V roku 1891 postavili za chatou ďalšiu a v roku 1892 ich spojili. Turisti ju využívali najmä v letnej sezóne. Na jeseň roku 1898 obe chaty zhoreli. Roku 1899 zriadili vo veľkej vozovni, ktorá stála poniže chaty a slúžila pre kočiare, na ktorých sa vozili turisti zo Zakopaného do doliny, dočasné „schronisko“. Táto budova stojí dodnes pod názvom „Stare Schronisko“ a je najstarším prístreškom v Tatrách.
V rokoch 19021903 goralka Anna Burowa postavila na západnej strane morény primitívnu chatu. ktorá mala dva priestory. Slúžila do roku 1930, keď ju rozobrali.
Dnešná chata bola postavená v roku 1908 a od tej doby je jedným z najobľúbenejších ubytovacích zariadení v celej oblasti poľských Vysokých Tatier. V sedemdesiatych rokoch 20. storočia Tatrzański Park Narodowy zamýšľal, v rámci ochrany plesa, presunúť pôvodný objekt do tatranského skanzenu a na jeho mieste vybudovať novú budovu bez ubytovacích kapacít a ďalšieho zázemia. Malo v nej byť len ubytovanie pre pracovníkov národného parku, múzeum horolezectva a služobná miestnosť poľskej horskej záchrannej služby GOPR. Tieto plány sa nikdy nerealizovali. V roku 1997 navštívil prístrešok pápež Ján Pavol II.
Roku 1823 na severnom brehu plesa na kamennom podstavci postavili železný kríž. Roku 1836 ho preložili k Czarnému Stawu pod Rysami.
Polymédes z Argosu

Polymédes () bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr.
Sochár Polymédes pochádzal z Argosu, činný bol pravdepodobne v prvej polovici 6. storočia pred Kr. Od starovekých autorov sa o ňom nezachovala správa. V rokoch 1893 a 1894 sa však počas vykopávok v Delfách v blízkosti "Aténskej pokladnice" (boli to menšie stavby v podobe chrámu, kde vystavovali obetné dary jednotlivé mestá Grécka.) našli dve mramorové sochy v nadživotnej veľkosti (podstavec druhej našli v roku 1907 v blízkosti námestia, v stene rímskych kúpeľov), ktoré zobrazovali mýtických bratov Kleobia a Bitóna (píše o nich grécky historik Herodotos). Svojim stvárnením pripomínajú sochy kúrov. 
Obe sochy, datované do roku 580 pred Kr., boli identifikované podľa poškodených nápisov, z ktorých prvý (na soche Kleobida) uvádza, že ju zhotovil Polymédes z Argosu.