burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Brontosaurus (malý rod)

Brontosaurus (lat. "Brontosaurus") je rod sauropodov z podčeľade Apatosaurinae patriacej do čeľade Diplodocidae. Bol to obrovský bylinožravec. 
Nálezy brontosaura pochádzajú z územia dnešných USA z obdobia približne pred 150 miliónmi rokov.
Pomenovanie.
Slovo "Brontosaurus" doslova znamená „hromový jašter“. Tento rod pomenoval Othniel Charles Marsh v roku 1879.
Vzťah k apatosaurom.
Rod "Brontosaurus" sa pôvodne považoval sa samostatný rod (pričom až do konca 20. storočia zahŕňal len taxóny "Brontosaurus excelsus" a "Brontosaurus amplus" - pozri kapitolu Systematika). V roku 1903 ho však Elmer Samuel Riggs zlúčil do jedného rodu s rodom "Apatosaurus". Keďže je názov "Apatosaurus" o niečo starší než názov "Brontosaurus", podľa taxonomických pravidiel priority mal od roku 1903 pre tento širšie poňatý rod prednosť názov "Apatosaurus" a názov "Brontosaurus" prestal byť platný. Napriek tejto zmene sa v (aj odbornej) literatúre označoval tento širšie poňatý rod často názvom "Brontosaurus" (Napríklad Bakker 1986 aj výslovne uvádza, že napriek pravidlu priority trvá na mene "Brontosaurus" pre celý širšie poňatý rod). Tschopp et al. 2015 vrátili situáciu do stavu spred roka 1903, t. j. znova rozlíšili dva rody "Apatosaurus" a "Brontosaurus". Niektorí bádatelia s touto zmenou z roku 2015 nesúhlasia a naďalej pracujú so širšie poňatým rodom "Apatosaurus".
Nasledujúci text tohto článku sa zaoberá len rodom brontosaurus v jeho rozsahu stanovenom v roku 2015; o rode apatosaurus pozri samostatný článok.
Systematika.
Nasleduje systematika rodu brontosaurus platná od roku 2015:
rod brontosaurus ("Brontosaurus"): 
Steel v roku 1970 spojil dnešné rody "Brontosaurus", "Apatosaurus", "Atlantosaurus" (v užšom zmysle) a "Lourinhasaurus" do jedného rodu "Atlantosaurus" (v širšom zmysle), takže vo vyššie uvedenom zozname druhov rodu "Brontosaurus" sú prísne vzaté ďalšími synonymami tvary typu "Atlantosaurus excelsus", "Atlantosaurus amplus" atď.
Chybná hlava.
K nálezom "Brontosaura excelsa", spočiatku nebola nájdená hlava. Preto dochádzalo až do 70. rokov 20. storočia pri prezentácii kostier tohto druhu v múzeách (a následne aj na obrázkoch v knihách a podobne) k chybe spočívajúcej v tom, že druh mal nasadenú (zobrazenú) nesprávnu hlavu, a to najčastejšie hlavu rodu "Camarasaurus". Tento omyl spustil autor pôvodného opisu "Brontosaura excelsa", ktorý v jednom múzeu v USA prezentoval druh doplnený o takúto chybnú hlavu, bez toho, aby uviedol, že tak urobil.
Opis tela.
Brontosaury boli obrovské bylinožravce. Druh "Brontosaurus excelsus" (vrátane "Brontosaurus amplus"), meral od hlavy po chvost až 21–22 m a vážil 15–17 t. Druh "Brontosaurus parvus" mal približne rovnakú dĺžku a vážil asi 14 t.
Brontosaurus stavbou tela značne pripomínal rod "Diplodocus", no disponoval mohutnejšou stavbou tela. Podobne ako ostatní zástupcovia čeľade "Diplodocidae" ani Brontosaurus nedokázal dvíhať krk nad úroveň pliec, ďalej disponoval podlhovastou hlavou s nozdrami vysoko na lebke a mal bičovitý nadstavec na konci chvosta, ktorým sa členovia čriedy medzi sebou azda dorozumievali, prípadne sa bránili pred dravcami.
Mastný chlieb s cibuľou

Mastný chlieb (s cibuľou) alebo chlieb s masťou (a cibuľou) (hovorovo "mastný chleba s cibuľou" alebo "chleba s masťou a cibuľou"; ) je rýchle a obľúbené raňajkové jedlo strednej a východnej Európy. Ide o krajec chleba natretý masťou (bravčovou, kačacou alebo husacou), na ktorý sú poukladané nakrájané kúsky cibule a je posypaný soľou, prípadne korením. Podáva sa na raňajky, ako jedlo na cesty, alebo na večeru. V Maďarsku sa podáva aj ako občerstvenie v krčmách.
Karol Fabián

Doc. Ing. Karol Fabián, CSc. (* 23. november 1949, Praha) je slovenský počítačový vedec a priekopník Internetu, známy svojím prínosom v oblasti návrhu počítačových systémov a počítačových sietí, v rámci ktorej je i držiteľom viacerých patentov.
Fabián je často považovaný za jedného z „otcov slovenského internetu“. V roku 1993 odišiel z akadémie do IBM, kde do roku 2013 pôsobil ako riaditeľ pobočky IBM Slovensko a vedúci oddelenia pre priemysel.
Vzdelanie.
Fabián sa narodil v Prahe, študoval na Českom vysokom učení technickom v Prahe, kde sa špecializoval na počítačovú analýzu digitálnych signálov a kde v rokoch 1969 až 1981 získal titul inžiniera (Ing.) ako aj následne hodnosť kandidáta vied (CSc.) Počas štúdia tiež absolvoval výskumné stáže na University of Edinburgh a University of Southampton v Spojenom kráľovstve.
Život a práca.
Fabián začal svoju kariéru ako vedecký pracovník na ČVUT Praha. Neskôr pôsobil ako výskumný pracovník na Katedre mikroelektroniky na Eindhoven University of Technology v Holandsku a na ETH Zürich vo Švajčiarsku.
Fabián neskôr nastúpil do Slovenskej akadémie vied na jej Ústav technickej kybernetiky, kde viedol oddelenie distribuovaných počítačových systémov. Počas pôsobenia v ústave Fabiánova výskumná skupina okrem iného vyvinula originálny systém SM 53/20 v rámci medzinárodného programu SMEP. Tento systém zahŕňal radiálne usporiadanie, v ktorom prepojenie počítačov nebolo viazané na spojovaciu linku obmedzenej dĺžky, ale bolo umožnené sériovým prenosom s volitelným komunikačným protokolom. Systém SM 53/20 neskôr zaznamenal komerčné úspechy vo viacerých odvetviach.
Po páde železnej opony zohral Fabián a jeho tím kľúčovú úlohu pri zavádzaní a rozvoji Internetu na Slovensku. Fabiánova výskumná skupina implementovala prvé natívne TCP/IP pripojenie v krajine a stála tiež za viacerými sieťovými a internetovými inováciami na Slovensku, vrátane zriadenia prvej slovenskej webovej stránky.
V rokoch 1989 až 2003 pôsobil Fabián ako slovenský zástupca v Technickom výbore pre komunikáciu Medzinárodnej federácie pre spracovanie informácií (IFIP TC6). Počas svojho pôsobenia na Ústave technickej kybernetiky SAV, neskôr  na Ústave automatizácie a komunikácie SAV pôsobil ako člen výkonného výboru SANET-u a riaditeľ EARN Slovakia.
V roku 1993 prerušil akademickú kariéru a nastúpil do IBM, kde pôsobil ako riaditeľ pobočky IBM Slovensko a vedúci oddelenia pre priemysel. V roku 2013 nastúpil na Univerzitu Mateja Bela, kde viedol Centrum krízového riadenia a spoluzakladal UMB Data and Society Lab. .
Skalka (vrch vo Veporských vrchoch, 1064 m)

Skalka () je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Látky, približne východne od Hriňovej.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Veporských vrchov, v geomorfologickom podcelku Sihlianska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Detva a zasahuje na katastrálne územie mesta Hriňová a obce Látky. Najbližšími sídlami sú južne situované Látky a severne ležiaci Lom nad Rimavicou, Drábsko a Sihla, juhozápadne sa nachádza Detvianska Huta a Hriňová a východne osady obce Kokava nad Rimavicou.
Opis.
Skalka leží na juhu centrálnej časti Veporských vrchov, v hrebeni, vedúcom z Dlhého grúňa () južným smerom na Bykovo (). Severne sa nachádza Čierťaž (), Sedmák (), Dlhý grúň (), Tlstý javor () a Obrubovanec (), západne Pätina (), Magura () a Stračí vrch (), južne Táňovo (), Chocholná () a Bykovo () a východne Sokolovo (), Pálenica () a Drahová (). Severné a východné svahy odvodňuje rieka Ipeľ, severné a západné Biela voda, smerujúca do Slatiny v povodí rieky Hron. Vrchol traverzuje značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Veporských vrchov, Poľanu, Nízke Tatry, Stolické vrchy a Javorie.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no traverzom vedie úbočím:
Jakobína Zičiová

Jakobína Zičiová alebo Jacqueline Zičiová (celým menom "Jakobina Mária Anna Zenaide Irén Olga Zichy de Zich et Vásonkeö (Péchy de Pécsújfalu)"; * 13. január 1846, Boldogkőváralja† 27. marec 1915, Košice) bola grófka a filantropka, ktorá žila a pôsobila v Haniske pri Košiciach a v Košiciach.
Životopis.
Jakobína Zičiová bola jediná dcéra a dedička Emanuela Péchyho a Zenaidy Meskovej, čím zdedila po ženskej línii Hanisku spolu s kaštieľom a pozemkami. Jej matka zomrela veľmi mladá a otec často cestoval po Taliansku. Jej brat zomrel ako 6 ročný pri nehode koča s koňmi.
Za manžela si vzala Rudolfa Zičiho a Haniska sa tak dostala do vlastníctva rodiny Zičiovcov, ktorá mala v 19. a 20. storočí zásadný vplyv na jej ekonomický a duchovný rozvoj. Tým, že rodina Zičiovcov bývala v kaštieli priamo v Haniske, prejavovala aj veľký záujem o každodenné problémy ľudí. Hospodársky a ekonomicky podporovali miestnych ľudí, výstavbu, rekonštrukciu, školské a cirkevné zariadenia v obci. Napriek tomu, ako šľachetne pristupovala rodina k filantropii, Jakobína Zičiová medzi nimi vynikala v tom, že si dobročinnosť vybrala ako prvoradý životný cieľ. Starala sa najmä o chorých a chudobných.
Jakobína vychovala sedem detí, no ako 28 ročná oslepla a svoje dve najmladšie deti nikdy nevidela. Napriek tomu sa starala o potreby chudobnejších obyvateľov Hanisky a svojím životom sa oddala rodine a náboženskej viere. Okrem pomoci Haniske sa zapojila aj do charitatívnej činnosti v Košiciach, kde sa stala jednou z vedúcich osobností. V Košiciach výrazne podporovala charitatívny ústav "Chlieb svätého Antona", "Detský domov svätého Jozefa", "Domov svätej Zity", založenie detskej nemocnice, ale iniciovala aj väzenskú a nemocničnú misiu.
V roku 1878 založila v Haniske kláštor pre sestry Svätého kríža a zriadila tam dievčenskú školu a detský útulok. Po dievčenskej škole neskôr pribudol chudobinec, nemocnica a malý penzionát. V roku 1882 bola zriadená v kláštore druhá učebňa, v roku 1900 bola druhá miestnosť pre opatrovňu a v roku 1909 tretia učebňa pre ľudovú dievčenskú školu.
Zomrela vo veku 69 rokov v sobotu 27. marca 1915 večer o 19:45 vo svojom paláci v Košiciach, a na jej počesť bolo 1. apríla 1915 zvolané mimoriadne zasadnutie Košického katolíckeho spolku Patronage, kde mal o jej životnej činnosti prejav košický biskup Augustín Fischer-Colbrie. Jej telesné pozostatky boli umiestnené v rodinnej hrobke v kostole svätého Jána Nepomuckého v Haniske.
Jozef Podhradský

Jozef Podhradský (pseudonymy: "Pankleiov", "Pravoslav", "Prieplavän", "Vrahobor Hrajnoha"; * 19. apríl 1823, Skalica – † 13. november 1915, Svetozarevo) bol slovenský evanjelický kňaz, pedagóg a spisovateľ.
Životopis.
Narodil sa v rodine súkenníka Jozefa Podhradského a jeho ženy Evy rod. Novákovej. Základnú školu navštevoval vo Vrbovciach, ako 12-ročný odišiel najskôr s cieľom naučiť sa po maďarsky do Šamorína a v roku 1836 na nižšie gymnázium do Komárna, ktoré ukončil roku 1839. V rokoch 18391848 absolvoval evanjelické lýceum a teológiu v Bratislave, kde sa stal členom Štúrovej družiny. V roku 1848 zložil na peštianskej univerzite profesorskú skúšku z filozofie, klasických jazykov, nemeckej a maďarskej literatúry. V tom istom roku ho pozval farár slovenskej evanjelickej cirkvi v Pešti Ján Kollár za pomocného farára a učiteľa. Nakoniec po odchode Jána Kollára stal sa v Pešti v rokoch 18501862 jeho nástupcom. Nakoniec sa vzdal úradu, nakoľko bol odporcom spájania evanjelikov, za čo ho odporcovia prenasledovali. Keď sa hneď po odstúpení nemal kde nasťahovať, pomoc a prístrešie jemu a celej rodine poskytol Ján Michal Seberini (syn superintendenta Jána Seberiniho), vtedy farár v Banskej Štiavnici, neskôr zakrátko vojenský kňaz a vojenský superintendent, ktorý funkciu vojenského kňaza vybavil aj pre Jozefa Podhradského. Ako vojenský evanjelický kňaz pôsobil vo Viedni v rokoch 18621863.
Od roku 1863 pôsobí ako profesor na srbskom gymnáziu v Novom Sade. V novosadskom prostredí Podhradský spolupracoval a priatelil sa so spolužiakmi z bratislavských štúdií, najmä Svetozárom Miletičom. V tomto prostredí prijal rozhodnutie konvertovať na pravoslávnu cirkev. V roku 1872 odchádza za profesora na novozaložené maďarsko-srbské gymnázium do Sombora. V roku 1879 odchádza predčasne do dôchodku. Potom krátko pracuje ako knihovník v Petrohrade. Roku 1882 dostal miesto profesora na gymnáziu v Leskovaci na srbsko-bulharských hraniciach, kde pôsobil do roku 1888, kedy nastúpil v Belehrade za profesora gymnázia a pôsobil na ňom do roku 1898. Nakoniec roku 1915 utiekol pred príchodom frontu spolu s rodinou do Banjici a potom do Jagodiny, kde 13. novembra 1915 umrel.
Dielo.
Bol tiež autorom politických brožúr,úvah o prozódii, autobiografických a biografických príspevkov (o Kollárovi, Královi, Hurbanovi), ako aj redaktorom viacerých časopisov ("Prostonárodná bibliotéka", "Evanjelické cirkevné noviny", "Slávik", "Zornička" a i.).
Nedkovičov dom

Nedkovičov dom (), alebo () je meštiansky dom z obdobia bulharského národného obrodenia nachádzajúci sa v blízkosti chrámu svätej Nedele v architektonickej rezervácii Starý Plovdiv v centre mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Má štatút kultúrnej pamiatky.
Charakteristika.
Dom bol postavený v období bulharského národného obrodenia v roku 1863 v slohu európskeho klasicizmu. Majiteľom domu bol významný obrodenecký verejný činiteľ a obchodník Nikola Nedkovič z Karlova.
Vonkajšia fasáda budovy je bohato zdobená a pred vstupným vchodom sa nachádza ozdobné stĺporadie tvorené štyrmi stĺpmi, ktoré vytvárajú arkády. Hodnotný je interiér budovy, kde sa nachádzajú symetricky delené bohato maľované izby so stropmi s geometrickým ornamentálnym zdobením. Obytné izby sú farebne rozdelené - tzv. "zelená izba" () bola určená pre ženy, "červená izba" () bola určená pre hostí, "fialová izba" () slúžila ako jedáleň a "oranžová izba" () bola využívaná ako obývačka. Nedkovičov dom je považovaný za budovu s najbohatšie zdobeným interiérom v Plovdive.
Dnes budova slúži ako múzejná expozícia pod názvom "Starý mestský štýl" () a predstavuje typické interiérové usporiadanie bohatých meštianskych domov 19. storočia, pričom vystavený nábytok a predmety sú pôvodným vlastníctvom rodiny Nikolu Nedkoviča.
Nedkovičov dom sa nachádza v historickom centre mesta na ulici Canka Lavrenova 3. 
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č.221 z roku 1927 ako "národná starožitnosť", štatút kultúrnej pamiatky bol obnovený aj v Štátnom vestníku č. 4 z roku 1995 – ako dôvody ochrany boli pridané aj architektonická a umelecká hodnota budovy. Celý názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je "Kăštata na Nikola Nedkovič săs stopanska postrojka" (, doslova "Dom Nikolu Nedkoviča s hospodárskou prístavbou").
Ibas z Edessy

Ibas z Edessy alebo Ibos z Edessy (* ?† 28. október 457, Edessa) bol sýrsky teológ, prívrženec antiochijskej školy, učiteľ na edesskej teologickej škole a biskup v Edesse. Patril k horlivým odporcom monofyzitizmu. Napriek tomu, že sám káral Nestora, bol obvinený z nestoriánstva a na koncile v Efeze zbavený biskupského úradu. Bol rehabilitovaný na koncile v Chalcedóne. Po druhýkrát bolo jeho učenie odsúdené Justiniánom I. v rámci sporu o Tri kapitoly (Druhý konštantínopolský koncil). Mal prekladať dielo Theodora z Mopsuestie, Diodorom z Tarsu a Aristotela do sýrčiny. Bolo mu pripisovaných viacero nezachovaných diel (hymnusy, homílie, komentáre). Z jeho diela sa však zachoval iba grécky preklad pôvodne v sýrčine písaného listu adresovaného ktésifónskému biskupovi Marimu.
Životopis.
Počas svojho pôsobenia v Edesse vyučoval teológiu na miestnej perzskej škole. Jeho žiakmi bolo viacero neskorších perzských nestoriánskych biskupov. Pre svoje názory prišiel do ostrého konfliktu s miestnym biskupom Rabbulom a Edessu v roku 433 opustil (niektoré zdroje uvádzajú, že bol vyhodený zo školy). Keď však biskup o dva roky zomrel (435), stal sa Ibas jeho nástupcom. Bol prívržencom Theodora z Mopsuestie a pre svoj odpor voči monofyzitizmu (a Cyrilovi Alexandrijskému) bol narieknutý z nestoriánstva. Sám však Nestoria káral preto, že odmietal titul Bohorodička (Theotokos) prisudzovaný Panne Márii. Hoci bol dvakrát očistený na synodách v Tyre a Beryte, následne bol na koncile v Efeze (Zbojnícka synoda) znovu obvinený a zosadený z biskupského úradu (449). Bol vyhnaný a jeho nástupcom v biskupskom úrade sa stal Nonnos. Hoci bol neskôr Chalcedónskym koncilom rehabilitovaný, jeho diela zostali stále kontroverzné. Zomrel v roku 457 v Edesse. Po jeho smrti mnohí jeho nasledovníci opustili Edessu a odišli na školu do Nisibisu. V roku 553 bolo jeho učenie zhrnuté v liste Marimu na Druhom konštantínopolskom koncile odsúdené v rámci sporu o Tri kapitoly.
Krahuľský vrch

Krahuľský vrch alebo Krahuľský štít () je vrch v Kremnických vrchoch, nad mestom Kremnica.
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Kunešovská hornatina. Mohutný vrch leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Žiar nad Hronom a v katastrálnom území mesta Kremnica. Vrch sa vypína priamo nad mestom, severovýchodným smerom od centra.
Opis.
Najmä od mesta mohutne pôsobiaci vrchol je sčasti pokrytý zmiešaným lesom. Nachádzajú sa na ňom viaceré skalné bralá, severovýchodné úpätie smerom k obci Krahule pokrývajú pastviny a horské lúky. Na vrchole stojí masívna drevená rozhľadňa, ktorá umožňuje zaujímavé výhľady. Susednými významnými vrchmi sú na severe Trnovník (), na východe Javorník (), na juhu Kremnický štít () a na západe Jarabica (). Krahuľský vrch odvodňuje západným úpätím tečúci Kremnický potok a jeho prítoky; na severe Čierna voda, na juhu Skalka.
Výhľady.
Vrcholové partie Krahuľského vrchu poskytujú obmedzené, no zaujímavé výhľady najmä na Kremnicu a okolie. Vysoká drevená rozhľadňa na vrchole rozhľad výrazne rozširuje. Okrem susedných vrchov pohoria je pri vhodných podmienkach pozorovateľný Vtáčnik, Lúčanská Fatra i Sitno.
Čakanka

Čakanka môže byť:
Čakanka štrbáková

Čakanka štrbáková (iné slovenské názvy pozri nižšie; lat. "Cichorium endivia") je druh rastliny z čeľade astrovité.
Názvy.
Súčasný odborný názov znie čakanka štrbáková. Starší odborný názov (do roku 1986) bol čakanka štrbák. Odborný názov v poľnohospodárstve a pod. je aj endívia a (najmä pre varietu čakanka štrbáková širokolistá - lat. "Cichorium endivia" var. "latifolium") eskariol. Staršie odborné názvy boli andívia, andívie, antívia, štrbák. Staršie občasné "poloodborné" názvy sú čakanka záhradná a cigória záhradná. Súčasné hovorové či ľudové názvy sú čakanka (a varianty - pozri v článku čakanka), andivi, štrbák, šterbák. Názov št(e)rbák sa však môže vzťahovať aj na iné druhy - pozri štrbák.
Charakteristika.
Rastlina pochádza zo Stredomoria. Pestuje sa ako šalátová zelenina - jedia sa jej etiolizované listy, ktoré majú horkastú chuť.
Garage Rock! – A Collection of Lost Songs From 1996 – 1998

Garage Rock! – A Collection of Lost Songs From 1996 – 1998 je kompilácia kanadského rockového tria Danko Jones. Vyšla 8. apríla 2014.
Štrbák

Štrbák alebo (staršie aj) šterbák môže byť :
Štrbák môže byť aj:
Šterbák môže byť aj priezvisko, napr.:
Električky Falkenried série 122 – 127 (Štetín)

Električky Falkenried série 122 – 127 sú typ dvojnápravovej obojsmernej električky, vyrobenej podnikom Falkenried v Hamburgu v roku 1912 pre Štetínskú spoločnosť pouličných dráh. 
Tieto vozne znamenali pre štetínsku mestskú hromadnú dopravu rozšírenie vozového parku elektrickej dráhy. Séria piatich vozňov evidenčných čísel 122 – 127 nadviazala na predchádzajúce motorové vozne evidenčných čísel 1 – 121 z rokov 1897 a 1904, ktoré pochádzali z vagónky Herbrand v Kolíne nad Rýnom.
Konštrukcia.
Vozeň Falkenried bol obojsmerný dvojnápravový motorový električkový vozeň s odporovou výzbrojou. Pojazd tvoril dvojnápravový podvozok s rázvorom 1800 mm a s dvoma motormi s výkonom 40 kW. Miesta na sedenie tvorili sedačky v priečnom usporiadaní. Odber prúdu bol zaistený pomocou tyčového zberača s kladkou. Oproti električkám z Kolína nad Rýnom, ktoré mali úplne otvorené plošiny, mali hamburské vozy č. 122 – 127 z výroby uzavretia plošín. Vstup na plošiny bol zaistený posuvnými jednodielnymi dverami (v každej bočnici dvoma). Napájacie napätie pre výzbroj bolo 550 V jednosmerného prúdu. Vozne boli prispôsobené pre prevádzku dvojvozňových súprav v zložení motorový vozeň + vlečný vozeň.
Počas svojej prevádzky boli vozne upravované. Tyčový zberač bol v 20. rokoch 20. storočia vymenený za lýru, a neskôr za pantograf.
Prevádzka.
Vozne Falkenried získali sériu čísel 122 – 127 a boli do prevádzky zaradené v januári 1912. V roku 1943 k nim pribudla ešte séria 2 ojazdených vlečných vozňov z Oslo (č. 523 – 524). K dispozícii tak bolo celkom 8 vozňov. Po skončení druhej svetovej vojny bol vlečný vozeň ev. č. 524 odovzdaný do Varšavy, kde bol prevádzkovaný do roku 1949. Posledné električky Falkenried boli v Štetíne prevádzkované do roku 1967.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Matysová

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Matysová v okrese Stará Ľubovňa.
Voľby do Slovenskej národnej rady v roku 1954

Voľby do Slovenskej národnej rady v roku 1954 sa konali v nedeľu 28. novembra, počas komunistického režimu a vlády jednej strany, spoločne s voľbami do Národného zhromaždenia. V rokoch 1946 a 1948 bola Slovenská národná rada doplnená podľa výsledkov volieb do Národného zhromaždenia, resp. Ústavodarného Národného zhromaždenia. Voľby v roku 1954 boli aj poslednými voľbami do SNR pred prijatím novej ústavy v roku 1960, ktorá zmenila vnútorné usporiadanie Česko-Slovenska a okrem iného zrušila Zbor povereníkov.
Výsledky.
Výsledky volieb, ako o nich informoval oficiálny denník Komunistickej strany Česko-Slovenska Rudé právo vo štvrtok 2. decembra 1954:
Rámcové programy Európskej únie pre výskum a technický rozvoj

Rámcové programy pre výskum a technnický rozvoj (angl. Framework Programmes for Research and Technological Development) alebo Rámcové programy, skrátene FP1 až FP7, pričom „FP8“ je označovaný „Horizont 2020“, sú programy vytvorené Európskou úniou resp. Európskou komisiou na financovanie a podporu vedy a výskumu v Európskom výskumnom priestore (ERA). Konkrétne ciele a akcie sa v jednotlivých obdobiach financovania líšia. V rámci 6. RP a 7. RP sa výskum stále zameriaval na rozvoj technológii. V programe Horizont 2020 sa pozornosť zameriava na inovácie, rýchlejšie poskytovanie hospodárskeho rastu a poskytovanie riešení koncovým používateľom, ktorými sú často vládne agentúry.
Vykonávanie európskych výskumných politík a vykonávanie európskych výskumných programov je povinnosťou podľa Amsterdamskej zmluvy, ktorá obsahuje kapitolu o výskume a technickom rozvoji. Programy vymedzujú štátni úradníci Komisie, ktorým pomáhajú rôzne oficiálne poradné skupiny a lobistické skupiny. Napr. na účely poradenstva Európskej komisii o celkovej stratégii, ktorá sa má dodržiavať pri vykonávaní tematickej priority informačnej a komunikačnej technológie, bola zriadená Poradná skupina pre technológie informačnej spoločnosti (ISTAG).
Rámcové programy.
Rámcové programy až do rámcového programu 6 (6. RP) pokrývali päťročné obdobia, ale od 7. rámcového programu (FP7) sa programy uskutočňovali sedem rokov. Rámcové programy a ich rozpočty sú v miliardách eur uvedené v nasledujúcej tabuľke. V prípade FP1 - FP5 sa výdavky na program uskutočňovali v European Currency Unit. Nasledujúce rozpočty 6. RP boli v eurách. Hodnoty uvedené nižšie sú v eurách.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Trávnik

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Trávnik v okrese Komárno.
Nikéforos Chumnos

Nikéfor(os) Chumnos (iné prepisy: Nikefor(os) Chumnos, Nikifor(os) Chumnos, Nikifóros Chumnos, mníšskym menom Nathanael, ; * po 1250† 16. január 1327, Konštantínopol) bol byzantský vzdelanec (spisovateľ, teológ, filozof, aristotelovec) a štátny úradník v období palaiológovskej renesancie, literárny, či kresťanský humanista (nie však v západnom ponímaní), správca v Solúne v rokoch 13091310. Jeho priateľom a neskôr rivalom a nástupcom po jeho mocenskom úpadku bol Theodoros Metochites. V roku 1326 vstúpil do kláštora, kde aj zomrel. Založil konštantínopolský Kláštor Theotokos Georgoepikoos.
Životopis.
Pochádzal z aristokratického rodu Chumnovcov. Študoval rétoriku a filozofiu u Gregora II., pričom sa pripravoval na kariéru v úradníckom aparáte Byzantskej ríše. Prvýkrát sa v historických prameňoch objavuje okolo roku 1275, keď bol poverený diplomatickou misiou k perzskému ílchánovi. Za vlády Andronika II. bol v roku 1293 menovaný mystikom a asi o dva roky získal titul vedúceho cisárskej advokátskej kancelárie "epi tu kanikleu". Približne v rokoch 1293 až 1305 tiež pôsobil ako minister (mesazón) Andronika II. V roku 1303 sa uskutočnila svadba Nikéforovej dcéry Ireny Chumniany s despotom Jánom (synom Andronika II.), čím sa Chumnos dynasticky spriaznil s vládnucim rodom Palaiologovcov. V rokoch 1309 až 1310 slúžil ako správca v Solúne, no následne začal jeho vplyv upadať a stiahol sa z verejného pôsobenia. Na významných postoch ho nahradil Theodoros Metochites, s ktorým Nikefóros viedol ostré polemiky. V roku 1316 Chumnos odišiel do Kláštora Krista Filantropa, kde v januári 1317 zomrel.
Dielo.
Nikéforos bol typickým predstaviteľom byzantskej inteligencie. Jeho klasicistické rétorické a literárne vzdelanie ovplyvnilo okrem jeho literárnej činnosti aj formálnu úpravu jeho úradných správnych aktov, snažil sa napodobnovať klasických gréckych spisovateľov.
Chumnos sa venoval prírodnej filozofii, obzvlášť kozmológii a psychológii. Dokonale poznal diela Aristotela a Platóna, ako aj novoplatonikov.
Nevydané dielo, v ktorom sa Chumnos myšlienkovo blíži k západným nominalistom, idey podľa neho neexistujú pred hmotou a vnímateľnou skutočnosťou, vyhradzuje ich v samostaných zmyslami vnímateľných predmetoch. Boh podľa neho existuje ako svojbytný a nezávislý od ostatných bytostí, čím sa odlíšil od Aristotela a priblížil k Platónovi. Dielo je namierené proti Plotinovi a novoplatónskej filozofii hlásajúcej preexistenciu a primárnosť ideí pred látkou.
Namierený proti Plótinovmu a novoplatónskemu učeniu. Obhajuje tu náuku o nesmrteľnosti duše založenú na aristotelovskom učení.
Patrí sem napr. jeho reč O spravodlivosti ("Peri dikaiosynés") nabádajúca Solúnčanov k odstráneniu sociálnej nerovnosti.
Novinárska cena

Novinárska cena je ocenenie, ktoré udeľuje Nadácia otvorenej spoločnosti slovenským novinárom. Prvý ročník sa uskutočnil v roku 2004, odvtedy je cena udeľovaná každoročne. Cieľom Novinárskej ceny je upriamiť pozornosť na kvalitné a zaujímavé práce slovenských novinárov.
Do súťaže Novinárska cena sa môžu zapojiť všetci zástupcovia a zástupkyne reprezentujúce celoslovenské printové, elektronické, online či regionálne médiá, ktorí publikovali alebo odvysielali svoj príspevok v predchádzajúcom roku. Príspevky hodnotia nezávislé poroty zložené z odborníkov a profesionálov z oblastí médií, ako aj z ďalších osobností akademického, kultúrneho, spoločenského a neziskového sektora zo Slovenska i zahraničia.
Okrem bežných ocenení udeľuje porota každoročne niekoľko špeciálnych ocenení. Víťazné príspevky sú tiež ocenené finančnou odmenou.
Kritika.
V októbri 2020 ocenenie kritizovali v interview, ktoré spolu viedli, novinári Dag Daniš, Martin Hanus a Michal Magušin po prestupe Daniša z redakcie Aktuality.sk do redakcie denníka Postoj (Daniš v roku 2022 spoluprácu s Postojom ukončil). 
Podľa redaktorov Postoja svoje texty prestali do súťaže prihlasovať kvôli zloženiu porôt, ktoré bolo ""čoraz jednostrannejšie a o novinárskej kvalite rozhodovala len jedna malá bublina." Daniš reagoval slovami "ja to vnímam ako cenu pre novinárov od tretieho sektora," a "odohráva sa to v bubline a najmä to nie je v pravom zmysle slova Novinárska cena.""
Etnografické múzeum (Burgas)

Etnografické múzeum () v Burgase je múzeum nachádzajúce sa v centre mesta Burgas v Burgaskej oblasti v juhovýchodnom Bulharsku. Budova v ktorej sa múzem nachádza má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Charakteristika.
Múzeum sa nachádza v centre mesta v bezprostrednej blízkosti katedrálneho chrámu svätých Cyrila a Metoda v budove z polovice 19. storočia. Múzeum predstavuje expozíciu tradičnej kultúry a životného štýlu v Burgase a v okolí v minulosti.
Expozícia je rozdelená na štyri hlavné tématické celky, ktorými sú: "Majstri a remeslá", "Tradičné umenia", "Obrady a rituály" a "Mestský život". K najzaujímavejśím exponátom múzea patrí najširšia kolekcia krojov a oblečenia z burgaského kraja a to vrátane teritórií, ktoré sa dnes nachádzajú na území Grécka, alebo Turecka. Vystavené je aj tradičné oblečenie a iné predmety súvisiace s obradmi a rituálmi ako aj tradičnými sviatkami v Burgase a okolí.
Múzeum patrí pod správu Regionálneho historického múzea v Burgase (spolu so samotným historickým múzeom, arecheologickým múzeom a príridovedným múzeom.
Siná (vrch v Nízkych Tatrách)

Siná () je vrch Nízkych Tatrách. Leží približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša.
Poloha.
Nachádza sa na severnom okraji centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Demänovské vrchy. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Demänovská Dolina, Lazisko a Pavčina Lehota. Masív sa nachádza v rázsoche, ktorá vybieha z hlavného hrebeňa severným smerom z vrchu Poľany. V masíve Sinej sa rozdeľuje na dva hrebene; severozápadným smerom vedúci je ukončený vrchom Sitieň (), severovýchodný končí vrchom Na jame (). Severným susedom je Opálenisko (), na juhu po hrebeni leží Bôr (). Siná patrí do povodia rieky Váh. Najbližším sídlom sú cca severne situované obce Lazisko a Pavčina Lehota. Na južnom úpätí sa nachádza sedlo Sinej (). 
Opis.
Mohutný vrch je súčasťou horského chrbta, ktorý sa tiahne z juhu od Poľany cez Bôr až na Sinú, kde sa rozdvojuje. Celá oblasť je zalesnená s hrebeňovými a vrcholovou lúčnatou časťou. Východné oblasti vrchu odvodňujú prítoky Demänovky, severné a západné potok Mošnica, prítok riečky Palúdžanka. Siná leží na území Národného parku Nízke Tatry a východné svahy až po vrchol patria do Národnej prírodnej rezervácie Demänovská dolina.
Výhľady.
Vďaka nadmorskej výške a polohe je Siná obľúbeným cieľom turistov, umožňujúca zaujímavé výhľady do okolia. Okrem okolitých vrchov pohoria sú veľmi dobre pozorovateľné Západné Tatry, Oravské Beskydy, Chočské vrchy, Krivánska Fatra a Oravská Magura.
Silvia Grúberová

Mgr. Silvia Grúberová (* 11. január 1981) je komunálna politička, primátorka mesta Handlová.
Vzdelanie a profesionálna kariéra.
Silvia Grúberová vyštudovala gymnázium v Handlovej. Vo vysokoškolskom štúdiu pokračovala v Banskej Bystrici. Konkrétne študovala v rokoch 19992003 Ekonomickú fakultu kde získala titul Bc. a v rokoch 19992005 Fakultu politických vied a medzinárodných vzťahov Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, kde dosiahla titul magister. V rokoch 20052018 pracovala na miestnych úradoch v Handlovej a Žiari nad Hronom ako projektová manažérka. Pôsobila v oblasti prípravy a realizácie projektov financovaných prevažne z európskych fondov. 
Politická činnosť.
V roku 2017 sa stala spoluzakladateľkou miestnej neformálnej platformy aktivistov Lepšia Handlová. 
V komunálnych voľbách v roku 2018 kandidovala ako nezávislá za primátorku Handlovej, pričom získala 42,0% hlasov a stala sa primátorkou. Je prvou ženou na čele mesta v histórii. Druhý skončil dovtedajší primátor Rudolf Podoba (30,4%, kandidát strany SMER-SD) a tretí Ján Spevár (16,4%, kandidát strany SDKÚ-DS). Funkcie sa ujala dňa 10. decembra 2018.
V roku 2022 ohlásila opätovnú kandidatúru na primátorku mesta Handlová a kandidatúru na poslankyňu do Trenčianskej župy. Opätovne ako nezávislá kandidátka. 
Komunálne voľby aj vyhrala a svoju pozíciu primátorky Handlovej obhájila so ziskom 30,12% hlasov. Druhý skončil Jozef Stopka (26,41%, kandidát strany SMER-SD) a tretí Ján Spevár (21,74%, nezávislý kandidát).
Osobný život.
Silvia Grúberová žije v Handlovej, má dve deti a od jesene 2021 je vdova. Pred výkonom úradu primátorky bola na materskej dovolenke.
Karol Sudor

Karol Sudor (* 1975, Bratislava) je slovenský novinár. Sedem rokov pôsobil v denníku SME, od roku 2014 pracuje v Denníku N. Známy je predovšetkým vďaka rozhovorom s rôznymi osobnosťami i neznámymi zaujímavými osobami.
Detstvo a štúdium.
Sudor sa narodil v robotníckej rodine, mama bola vyučená krajčírka, no pracovala v pohostinstve, otec pracoval na družstve. Detstvo prežil v Rovinke a v Dunajskej Lužnej. Absolvoval gymnázium v Šamoríne, neskôr sa prihlásil na Materiálovotechnologickú fakultu STU v Trnave a na sociálnu prácu na UKF v Nitre. Ani jednu školu nedoštudoval.
Kariéra.
Sudor pracoval v korporátnej sfére vo Volkswagene a v PSA Peugeot Citroën v oblasti bezpečnosti a personalistiky. Od novembra 2005 začal blogovať na platforme denníka SME, kde približne rok uverejňoval rôzne rozhovory, najmä s politikmi. Vďaka svojim blogom, ktoré nabrali vysokú obľubu medzi čitateľmi, nadviazal v roku 2007 so SME pracovný vzťah, kde začal pôsobiť ako novinár a editor.
Sudor sa pri písaní rozhovorov zameriaval na zaujímavých neznámych ľudí, prvé interview urobil s 90-ročnou paňou. Z redakcie najprv dostal skeptickú odpoveď, avšak pozitívne reakcie čitateľov v diskusii pod článkom ukázali, že o takýto typ rozhovorov je záujem. Rozhovorom s neznámymi ľuďmi so zaujímavými príbehmi či zamestnaniami sa teda venoval aj naďalej. V rozhovoroch sa nevyhýba ani náročným témam, interview napríklad urobil s matkou, ktorá prišla o deti či so ženou, ktorá bola znásilnená.
Po odchode Tomáša Bellu zo SME prebral manažment blogov. V denníku mal tiež na starosti rubriku "Viera" vo víkendovej prílohe, v ktorej písal o rôznych náboženských témach z viacerých pohľadov.
Po akvizícii vydavateľstva Petit Press finančnou skupinou Penta spolu s ďalšími novinármi z redakcie odišiel a spoluzaložil Denník N, kde naďalej pracuje ako reportér.
Kontroverzie.
Za knihu rozhovorov s Vladimírom Palkom zožal širokú kritiku, v niekoľkých prípadoch dokonca spojenú s osobnými vyhrážkami. Sudor reagoval, že nie je prekvapený z množstva kritiky, ale z jej autorov, ktorých považuje za sčítaných ľudí a o Palkovi tvrdia nepravdivé veci.
Knihy.
Sudor je autorom niekoľkých kníh rozhovorov:
Osobný život.
Sudor je ženatý, s manželkou Dankou majú adoptovaného syna Juraja rómskeho pôvodu. O adopcii a svojom príbehu sa rozhodol otvorene rozprávať, aby pomohol ľuďom v podobnej situácii prekonať predsudky voči rómskym deťom.
Žije na dedine v okolí Veľkého Krtíša.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lipovec (okres Rimavská Sobota)

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lipovec v okrese Rimavská Sobota.
Forest Lawn Memorial Park (Hollywood Hills)

Forest Lawn Memorial Park je cintorín vo forme parku, v Hollywoode v Los Angeles. Tiež je jedným zo šiestych cintorínov od spoločnosti „Forest Lawn Memorial Parks &amp; Mortuaries“ a nachádza sa na 6300 Forest Lawn Drive, v Los Angeles, v štvrti Hollywood Hills. Je častým miestom posledného odpočinku mnohých známych osobností zo šoubiznisu.
História.
Okrem niekoľkých ďalších cintorínov Forest Lawn Memorial existuje aj šesť pamätných parkov Forest Lawn americkej spoločnosti „Forest Lawn Memorial Parks &amp; Mortuaries“, medzi ktoré patrí aj Hollywood Hills. Prvý cintorín Forest Lawn založil v roku 1917 Hubert Eaton v Glendale, ktorý pevne veril v šťastný život po smrti. Keďže považoval tradičné cintoríny za príliš tmavé a smutné, vytvoril podľa svojich predstáv cintorín, ktorý bol skôr priestranným parkom s fontánami, vysokými stromami, sochami a širokými trávnikmi. Predtým, ako sa oblasť používala ako cintorín, slúžila ako miesto pre niekoľko filmov vrátane filmu Narodenie národa od Davida Wark Griffitha.
Forest Lawn Memorial Park (Glendale)

Forest Lawn Memorial Glendale je pamätný park v meste Glendale, v Kalifornii a je jedným zo šiestich cintorínov americkej spoločnosti „Forest Lawn Memorial Parks &amp; Mortuaries“. Je to prvý zo série neskorších pamätných parkov Forest Lawn Memorial Park v USA a Kanade. Je v ňom pochovaných niekoľko známych osobností.
História.
Forest Lawn Memorial Park Glendale bol založený v roku 1906 ako neziskový cintorín niekoľkými obchodníkmi zo San Francisca. Od roku 1917 je považovaný za pamätný park. Jeho zakladateľ Hubert L. Eaton bol presvedčený o šťastnom živote po smrti a myslel si, že väčšina cintorínov sú škaredé a chcel vytvoriť oddychové miesto, ktoré by odrážalo jeho optimistické myšlienky o smrti.
Súčasný stav.
Na cintoríne sa tiež nachádzajú tzv. uzavreté záhrady, ktoré nie sú prístupné verejnosti, kde majú svoje hrobky niekoľko osobností ako napríklad Walt Disney, Michael Jackson či Elizabeth Taylor.
Forest Lawn Memorial Park Glendale má tri kaplnky v ktorých niekoľko známych osobností, ako napríklad Jane Wyman či Ronald Reagan, mali v kaplnkách svadbu. Na celom parku je pochovaných viac ako 335 000 ľudí a každý rok ho navštívi viac ako milión ľudí. V roku 2009 sa objavil priveľký záujem o návštevu cintorína kvôli smrti Michaela Jacksona.
Forest Lawn Memorial Park

Forest Lawn Memorial Park môže byť:
Westwood Village Memorial Park Cemetery

Westwood Village Memorial Park Cemetery je cintorín v západnej časti Los Angeles, ktorý bol založený v roku 1905. Známy je tiež kvôli miestu posledného odpočinku osobností ako napríklad Marilyn Monroe či Hugh Hefner.
História.
Cintorín niesol pôvodne názov Sunset Cementery. V roku 1926 však bol premenovaný na súčasný názov, Westwood Memorial Park Cemetery. Cintorín sa rozprestieral na 2,72 ha, ale v rokoch 1950 a 1960 bola časť pozemkov zabraná developerskými spoločnosťami, čo má za následok, že v okolí cintorínu sa nachádza niekoľko bánk a priemyselných budov.
Súčasný stav.
V roku 2002 bol cintorín Westwood Memorial Park Cementery označený ako historicko-kultúrna pamiatka, ktorá spadá do kultúrneho dedičstva mesta Los Angeles. Na cintoríne sa tiež nachádza krypta „Sanctuary of Prayer Mausoleum“, ktorá slúži ako krematórium.
InPark

InPark (iné názvy: InPark / Summer In Peace, InPark – Summer In Peace) je kultúrny areál v Bratislave určený na open-air podujatia. Do jesene 2020 sa nachádzal v parčíku pri Inchebe na Viedenskej ceste a otvorili ho 1. júla 2020 koncertom slovenskej punk rockovej skupiny Konflikt. V súčasnosti sídli v amfiteátri pri Štrkoveckom jazere v bratislavskej mestskej časti Ružinov.
Bol, aj je, náhradou zrušených koncertov a festivalov v súvislosti s pandémiou ochorenia COVID-19 na Slovensku a koncerty majú kapacitu 1000 návštevníkov.
V pôvodnom kultúrno-športovom areáli sa nachádzalo veľké pódium a pri menších skupinách sa pristavilo malé pódium s názvom Talent &amp; Busking Stage (T&amp;B Stage).
Euarchontoglires

Euarchontoglires (názov vznikol zložením slov Euarchonta + Glires) alebo zriedkavo Supraprimates je veľký taxón cicavcov, presnejšie placentovcov. Z recentných (teda nevyhynutých) živočíchov sem patria tieto rady: dvojitozubce, hlodavce, tany, letuchy a primáty.
Vytvorenie.
Taxón vytvorili Murphy et al. v roku 2001. 
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Taxón Euarchontoglires patrí do taxónu Boreoeutheria (=Laurasiatheria + Euarchontoglires), ktorý patrí pod placentovce.
Vnútorná systematika.
"Vysvetlivka: A, B, ...tu označujú rôzne významy toho istého názvu. Znak / oddeľuje úplné synonymá."
Euarchontoglires:
Vyššie uvedená systematika je uvedená tak, že uvádza len tú úroveň zgrupovania taxónov, ktorá je viac-menej nesporná. Presné vzťahy medzi vyššie uvedenými taxónmi (a teda aj ich poradie v systéme) sú v literatúre veľmi sporné a sporné sú teda aj vyššie úrovne zgrupovania týchto taxónov. U rôznych autorov možno nájsť najmä nasledujúce vyššie neuvedené taxóny resp. názvy:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Veľká Paka

Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Veľká Paka v okrese Dunajská Streda.
Angie Dickinsonová

Angeline Dickinson (* 30. september 1931, Kulm, Severná Dakota, USA) je americká herečka. Je držiteľkou dvoch ocenení Zlatého glóbusu v rokoch 1960 a 1974 a v roku 1980 získala cenu Saturn Award. V roku 1987 získala svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.
Životopis.
Dickinsonová sa narodila ako druhá najstaršia zo štyroch dcér Frederike a Leovi Brownovým. Jej rodina je nemeckého pôvodu a bola vychovaná ako katolíčka. Študovala na Glendale Community College a v roku 1954 ukončila štúdium maturitou.
Kariéra.
V roku 1953 získala titul „Miss Amerika“, kde obsadila druhé miesto. Vtedy ju kontaktovalo niekoľko filmových producentov a o rok neskôr už hrala v jej prvom filme, "Lucky me" z roku 1954.
V roku 1960 bola ocenená cenou Zlatý glóbus v kategórii Najlepší ženský objav roka. V roku 1974 stvárnila hlavnú ženskú úlohu v seriály "Police Woman". Natáčanie skončilo v marci 1978.
V roku 1980 ju obsadil režisér Brian de Palma do filmu "Dressed to Kill". Za svoju rolu Kate Miller získala ocenenie Saturn Award.
V roku 1993 hrala vo filme Gusa Van Santa, "Even Cowgirls Get the Blues Palms", kde stvárnila nemilosrdnú majiteľka kúpeľov v Montane.
V roku 2000, hrala po boku Helen Hunt v komédií "Pay It Forward".
V roku 2009 si zahrala v menej úspešnom filme "Mending Fences", ktorým ukončila svoju hereckú kariéru.
Osobný život.
Od roku 1952 do roku 1960 bola vydatá za bývalého futbalistu Gene Dickinsona. Po rozvode si ponechala priezvisko Dickinson, ktoré používa doteraz. V roku 1965 sa vydala za Burta Bucharacha, ktorému porodila dcéru Nikki. Ich dcéra mala vážne zdravotné problémy, neskôr jej bol diagnostikovaný aspergerov syndróm. Dickinsonová s manželom ju neskôr umiestnili do Wilsonovho centra, psychiatrického rezidenčného liečebného zariadenia pre dospievajúcich vo Faribault v Minnesote, kde zostala deväť rokov. Neskôr Nikki študovala geológiu v Kalifornii, ale jej problémy so zrakom bránili v kariére. 4. januára 2007 Nikki spáchala samovraždu vo veku 40 rokov.
Castelnuovo Don Bosco

Castelnuovo Don Bosco, v minulosti Castelnuovo d’Asti (piemontsky "Castelneuv d’Ast"), je obec ("comune") v provincii Asti regiónu Piemont v Taliansku.
Podľa údajov za január 2009 žilo v obci 3 221 obyvateľov s hustotou obyvateľstva 143,8 obyvateľov/km².
V roku 1815 sa v osade Becchi, ktorá je súčasťou obce, narodil otec Ján Bosco – svätec katolíckej cirkvi. V súčasnosti je hneď vedľa jeho rodného domu postavená veľká bazilika, ktorú v 80. rokoch navštívil Ján Pavol II. Poľský pápež dal bazilike kópiu obrazu Čiernej madony čenstochovskej.
Ani tieň podozrenia

Ani tieň podozrenia (orig. "Shadow of a Doubt") je americký psychologický thriller z roku 1943, ktorý režíroval Alfred Hitchcock. Scenár k filmu napísali Thorton Wilder, Sally Benson a Alma Reville. Film bol v roku 1943 nominovaný na Academy Awards, v kategórii Najlepší scenár. V tom roku však vyhral film "The Human Comedy".
Vo filme hrajú v hlavných úlohách Teresa Wrightová a Joseph Cotten.
V roku 1991 bol film uložený do knižnice kongresu Spojených štátov ako kultúrne, historicky a estetický významný. Alfred Hitchcock niekoľko krát uviedol, že film "Shadow of a Doubt", je jeho najobľúbenejším, na ktorom pracoval. Rovnako aj Woody Allen a Guillermo del Toro v niekoľkých rozhovoroch priznali že ide o ich najobľúbenejší film.
Film hovorí príbeh o Charliem Oakleyovi (Joseph Cotten), ktorý prichádza na návštevu do mesta Santa Rosa. V meste sa však začnú diať zvláštne veci a jeho neter Charlie (Teresa Wrightová) je medzi prvými, ktorá si všíma zvláštne správanie jej strýka. Nič nie je tak, ako na prvý pohľad vyzerá a a tak musí malá Charlie odhaliť kde sa pravda v skutočnosti ukrýva.
The Little Foxes

The Little Foxes je americký dramatický film z roku 1941. Režíroval ho William Wyler a je filmovou adaptáciou knižnej predlohy od spisovateľky Lillian Hellman z roku 1939, s rovnakým názvom. Film získal deväť rôznych nominácií na Academy Awards.
V hlavnej úlohe sa predstavila herečka Bette Davisová.
Peter Zeman

Peter Zeman (* 10. január 1942† 16. júl 2020) bol slovenský novinár a politik, jeden zo zakladateľov Verejnosti proti násiliu a v rokoch 19901991 riaditeľ Slovenskej televízie.
Životopis.
Zeman začínal ako novinár v bratislavskom "Večerníku". V roku 1963 spoluzaložil študentský časopis "Echo", ktorý pôvodne vychádzal ako cvičný časopis poslucháčov katedry novinárstva na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Zeman bol jeho prvým šéfredaktorom, po troch číslach záujem o časopis medzi bratislavskými vysokoškolákmi narástol, s čím vznikli aj problémy s chýbajúcim povolením na vysoký náklad a kolportáž, a "Echo" dočasne prestalo vychádzať.
Časopis bol napokon januári 1966 obnovený, s novým vydavateľom (vysokoškolský okresný výbor ČSM) začal publikovať aj o širších spoločenských otázkach. Zeman sa v tom čase stal slovenským redaktorom časopisu "Student" a teda nemohol pokračovať ako šéfredaktor obnoveného "Echa". Časopis sa čím viac stretával s cenzúrou obsahu a v auguste 1968, keď bol Zeman opäť šéfredaktorom, sa stal "Echo" neželaným časopisom; mnohí jeho prispievatelia boli neskôr perzekvovaní a nemohli vykonávať svoje povolanie. Vo svojej dobe bolo "Echo" jedným z najslobodnejších médií.
Po revolúcii začal Zeman opätovne publikovať, pôsobil ako šéfredaktor týždenníka "Život" a spoluzakladal politickú stranu Verejnosť proti násiliu. Stal sa prvým predsedom Slovenského syndikátu novinárov a v januári 1990 zasadol do Federálneho zhromaždenia do Snemovne ľudu ako kooptovaný poslanec za VPN.
Od septembra 1990 do júna 1991 pôsobil ako druhý porevolučný riaditeľ Slovenskej televízie, kde ho nominovali strany VPN, KDH a DS. Po deviatich mesiacoch Zeman rezignoval. Nato, do roku 1992 bol riaditeľom tlačového a informačného odboru Ministerstva zahraničných vecí SR ministra Pavla Demeša. V roku 1996 sa stal kancelárom Slovenského syndikátu novinárov a neskôr aj členom vedenia.
Peter Zeman bol ženatý, s manželkou Elenou mal dve dcéry Petru a Lele. Zomrel po ťažkej chorobe vo veku 78 rokov.
Dukovci

Dukovci bol byzantský aristokratický rod. V historických prameňoch sa rod objavuje od 9. storočia. Rozsiahle majetky vlastnil najmä v byzantskej Trákii a Bitýnii. Príslušníci rodu boli nositeľmi viacerých významných titulov a hodností, niekoľkí členovia sa stali byzantskými cisármi.
História rodu.
Pôvod rodu je nejasný. Byzantský kronikár Nikéforos Bryennios tvrdil, že jeho príslušníci slúžili Rímskej ríši ešte za vlády cisára Konštantína I. Neskorší historik Zónaras zase tvrdil, že pôvodný rod Dukovcov vymrel po povstaní Konštantína Duka v roku 913, a že neskorší cisár Konštantín X. bol jeho príslušníkom už len po ženskej vetve. Historicky podložene sa rod prvýkrát spomína začiatkom 9. storočia, keď cisárovná Theodora vyslala prvého známeho príslušníka rodu potlačiť hnutie paulikánskych heretikov v Malej Ázii. Do 10. storočia rod zosilnel a stal sa jedným z najvýznamnejších v krajine. Jeho príslušníci Andronikos a Konštantín Dukas slúžili vo vojsku ako generáli a stali sa predlohami pre postavy v epose Digenis Akritas. Značná moc rodu im umožnila povstať proti cisárskej moci, no ani jeden neuspel. Iný Andronikos Dukas sa spomína v roku 976 ako stúpenec aristokrata Barda Sklera, ktorý povstal proti cisárovi Bazilovi II. Jeho syn Bardas Mongos Dukas velil byzantskej flotile na výprave k Chazarom (1016). V roku 1059 sa príslušník rodu Konštantín stal byzantským cisárom a vládol ako Konštantín X. Byzantským cisárom sa stal aj jeho syn Michal VII. Ďalší Dukovci v tomto období slúžili ako velitelia a cisárski úradníci. Hoci sa rod na byzantskom tróne neudržal, svoj vplyv si udržal. Veľmi blízko mala dynastia ku Komnénovcom, s ktorými uzavreli v 11. storočí „politickú úniu“, takže boli nazývaní aj ako "Komnenod(o)ukovci". Tento vzťah bol umocnený tým, že po nástupe Alexia I. na trón sa jeho manželkou a cisárovnou stala Irena Dukaina. Konštantín Dukas, syn Michala VII., bol zároveň až do svojej smrti nominálne Alexiovým spolucisárom a bol zasnúbený s jeho dcérou, významnou byzantskou kronikárkou, Annou Komnénou. Svoj lesk si meno rodu ponechalo aj v 12. storočí a bolo „prijímané“ aj inými byzantskými rodmi (napr. Angelovcami, pozri Komnénos Dukas, Vatatzovci, Kamatérovci, atď). Po 12. storočí sú známe už len osoby spojené s vedľajšími vetvami Dukovcov.
Dukas

Dukas alebo Doukas () môže byť:
Piskor

Piskor môže byť:
Piskory môže byť taxón:
Piskor obecný

Piskor obecný môže byť zastaraný názov druhu:
Čík

Čík môže byť:
Slíž

Slíž môže byť:
Rysok

Rysok (iné názvy: rýsok, nesprávne "rejsok") bol zhruba do polovice 20. storočia v podstate ekvivalent súčasného slova piskor; presnejšie malo toto slovo tieto významy :
Poznámka: Názov piskor (ktorý dnes viac-menej zodpovedá názvu rysok) sa v tom čase používal najmä na označenie typu ryby - pozri piskor.
Cavia

Cavia, po slovensky morča, je rod z čeľade morčatovité ("Caviidae"). 
Charakteristika.
Žije (okrem zdomácneného druhu) len v Južnej Amerike. Má pomerne masívnu hlavu s veľkými očami, chvost je zakrpatený. Rodí jedno až tri dobre vyvinuté mláďatá.
Systematika.
rod "Cavia":
Poznámky: Ako vidno názvy "Cavia porcellus", "Cavia cutleri" a morča peruánske majú viacero významov. Pozri aj rozlišovaciu stránku morča peruánske.