Livónsky rád

Livónsky rád (iné názvy pozri nižšie) bol medzi rokmi 12371525 samostatná vetva Rádu nemeckých rytierov. Rád vznikol po porážke Rádu mečových bratov v bitke neďaleko mesta Šiauliai v roku 1236, po nej sa zvyšok mečových bratov pod podmienkou autonómie včlenil do Rádu nemeckých rytierov. V 14. storočí rád ovládal územie Livónska, Kurónska, Estónska a mestá Tartu, Riga i Tallinn. Od roku 1435 tiež člen tzv. Livónskej konfederácie. V priebehu 15. storočia rád úspešné bránil svoje územie pred ruskými kniežatami alebo Litovským veľkokniežatstvom. 
Po roku 1525 Albrecht von Brandenburg, veľmajster Rádu nemeckých rytierov prestúpil na stranu reformácie a majetok rádu sekularizoval, čím sa Livónsky rád znovu osamostatnil. Po skončení livónských vojen sa konfederácia rozpadla. V roku 1561 posledný veľmajster Gotthard Kettler rád rozpustil, prijal protestantizmus a podpísal zmluvu v roku 1561, ktorou sa dostal pod ochranu Poľsko-litovskej únie. Za odmenu získal do dedičnej držby zvyšok Livónskej konfederácie v podobe Kurónska a Zemgalska.
Názov.
Oficiálny názov:
Slovenské názvy:
Dejiny.
Livónsky rád vznikol zo zvyšku rytierov Rádu mečových bratov po ich porážke v bitke pri Saule (dnes Šiauliai) v roku 1236. Mečoví bratia boli pokarhaný cisárom Svätej ríše rímskej a pápežom za brutálny postup proti pohanom alebo konvertitom, a snahu vytvoriť si vlastnú feudálnu doménu než šírenie a obrana kresťanstva v Pobaltí. V roku 1237 nechal pápež rád rozpustiť a reorganizovať ako samostatnú vetvu Rádu nemeckých rytierov, ktorého veľmajster odvtedy menoval provinciálneho majstra ("Landmeister") Livónskeho rádu. Okolo roku 1238 rád podpísal zmluvu s Dánským kráľovstvom, podľa ktorej Dánsko podporilo ambície rozšírenia rádu výmenou za územie Estónskeho vojvodstva. Neskôr Livónsky rád obrátil svoju pozornosť na východ k územiam ruských kniežat, ktoré boli ohrozené mongolskou expanziou. Súčasne sa Švédi snažili preniknúť do Novgorodskej republiky, aby získali pod svoju kontrolu obchodné cesty.
V roku 1240 sa Švédi vylodili pod vedením jarla Birgera v ústi Nevy. Zároveň livónski rytieri zaútočili smerom na Novgorod a dobyli pevnosť Izborsk a neskôr sa zmocnili mesta Pskov, keďže miestni bojari boli ochotní uznať zvrchovanosť rádu namiesto Novgorodu. Odtiaľ podnikal ďalšie výpravy. V roku 1241 novgordoské knieža Alexander Nevský, potom čo porazil Švédov na Neve, dobyl rádovú pevnosť Koporje a nechal ju zničiť. Neskôr vyhnal posádku rádu z mesta Pskov. Livónsky rád sa snažil vtrhnúť do Novgorodu severne od Čudského jazera, kde ich zastavil Alexander Nevský na jar v roku 1242 v tzv. ľadovej bitke, ktorá sa odohrala na zamrznutej ploche jazera. Po porážke sa rád zameral na južné hranice Zemgalska a christianizáciu pohanského obyvateľstva. V polovici 13. storočia Svätá stolica počítala s livónskym rádom a Švédmi ako prostredníkmi pri konverzii pravoslávnych Rusov, ktorým mali za to pomôcť v boji proti Tatárom. Táto myšlienka nebola nikdy realizovaná.
Medzi rokmi 12371290 rád dobyl celé územie Kurónska, Livónska a Zemgalska. V roku 1283 Rád nemeckých rytierov podmanil celé Prusko a obrátil svoju pozornosť na Žmuď, ktorú im odstúpil litovský kráľ Mindaugas okolo roku 1253. Z druhej strany zaútočili livónski rytieri, ktorí obsadili Zemgalsko. Žmuď mala pre rád strategický význam, keďže dobytie jej územia by znamenalo faktické spojenie pruského a livónskeho rádového štátu. Okolo roku 1289 litovské vojská obsadili hrad Karkus severne od Rigy a porazili livónsky rád v bitke pri Turaide, pričom zabili provinciálneho majstra Bruna a 22 rytierov. Proti rozpínavosti livónského rádu zakročil litovský veľkoknieža Gediminas, ktorý získal za spojenca magistrát mesta Riga a rižského arcibiskupa Friedricha z Pernštejna, ktorí mali spory rádom. Prostredníctvom nich sa v roku 1323 na pápeža Jána XXII. obrátili aj nemecké prístavné a obchodné mesta, františkáni a dominikáni v Sasku. Veľkoknieža Gediminas informoval o svojom úmysle prijať krst, a zároveň obvinil Livónsky rád z ich profánneho charakteru kresťanstva. Pápež požiadal rád, aby uzavrel s Litovským veľkokniežatstvom mier a v roku 1324 vyslal svojich poslov do Litvy.
Po príchode do Litvy pápežskí legáti zistili, že litovské veľkoknieža Gediminas neprijme krst, ale bude na svojom území tolerovať kresťanov. V dôsledku toho livónski rytieri nepovažovali mierovú zmluvu s Litovským veľkokniežatstvom za záväznú, a ešte koncom roka 1324 rád obnovil vojenské výpravy na územie Litvy. Vojny pokračovali až do roku 1338. Zároveň na Litovské veľkokniežatstvo zaútočil Rád nemeckých rytierov, ktorí na začiatku roku 1329 koordinovali spoločný útok s českým vojskom Jána Luxemburského. V roku 1346 Livónsky rád kúpil Estónske vojvodstvo od dánskeho kráľa Valdemara IV. Porážka Livónskeho rádu v bitke neďaleko mesta Ukmergė 1. septembra 1435 si vyžiadala životy provincionálneho majstra a niekoľkých vysoko postavených rytierov. Dohoda o Livónskej konfederácii bola podpísaná vo Walke 4. decembra 1435 rižským arcibiskupom, kurónskym biskupom, derpetským biskupom, eselvikským biskupom, revalským biskupom, zástupcami Livónskeho rádu a magistrátov v Rige, Reavalu (dnes Tallinn) i Doparte (dnes Tartu).
Záujmy Livónského rádu a Rádu nemeckých rytierov sa postupne začali odlišovať. Livónski rytieri napríklad najprv nebojovali v bitke pri Grunwalde, do nej vstúpili až potom, čo zahynulo niekoľko vysoko postavených nemeckých rytierov. Po roku 1525 sa Livónsky rád znovu osamostatnil, keďže Albrecht von Brandenburg, veľmajster Rádu nemeckých rytierov prestúpil na stranu reformácie a majetok rádu sekularizoval. V priebehu livónskych vojen medzi rokmi 15581583 sa pod náporom vojsk Moskovského kniežatstva rozpadla Livónska konfederácia. Rád hľadal ochranu u Žigmunda II. Augusta, poľský kráľ a litovské veľkoknieža, ktorý zasiahol do bitky medzi rižským arcibiskupom Viliamom a rytiermi v roku 1557. Rád utrpel rozhodujúcu porážku v bitke pri Ērģeme v roku 1560. Po dohode so Žigmundom II. Augustom a jeho šľachticmi, najmä s Mikulášom Krištofom Radziwiłłom, posledný veľmajster rádu Gotthard Kettler rád rozpustil a prijal protestantizmus zmluvou z 28. novembra 1561. Za odmenu získal do dedičnej držby zvyšok Livónskej konfederácie v podobe Kurónska a Zemgalska. Väčšina územia Livónska pripadla Poľsko-litovskej únie a sever Estónska si rozdelilo Dánske a Švédske kráľovstvo.