burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Karel Hirman

Ing. Karel Hirman (* 1. jún 1970) je slovenský banský inžinier, manažér, podnikateľ a konzultant v oblasti energetiky, publicista, ktorý bol od 13. septembra 2022 do 15. mája 2023 ministrom hospodárstva Slovenskej republiky (SR) ako nestraník vo vláde Eduarda Hegera.
Štúdium.
Absolvoval štúdium ťažby a prepravy ropy a plynu na Ruskej štátnej univerzite nafty a plynu Ivana Michajloviča Gubkina () a na Fakulte baníctva, ekológie, riadenia a geotechnológií Technickej univerzity v Košiciach.
Profesijná kariéra.
Po skončení štúdia pracoval ako korešpondent Českej tlačovej kancelárie a neskôr ako manažér zahraničného obchodu v krajinách bývalého Sovietskeho zväzu. Okolo roku 2000 bol reportérom ekonomického týždenníka Trend, kde prispieval na problematiku ropy, plynu a ekonomík Spoločenstva nezávislých štátov.
Po zavŕšení novinárskej kariéry pôsobil ako manažér v niekoľkých energetických podnikoch. Od 10. novembra 2005 do 20. augusta 2006 bol členom predstavenstva a neskôr od 7. septembra 2010 do 26. júna 2012 členom dozornej rady spoločnosti Tepláreň Košice, a.s. (dnes MH Teplárenský holding, a.s., od roku 2022 so sídlom v Bratislave). Od 2. novembra 2010 do 24. mája 2012 bol predsedom dozornej rady štátom vlastnenej spoločnosti TRANSPETROL, a.s. 7. mája 2018 nastúpil do funkcie konateľa spoločnosti ENERGY-METAL, s.r.o., od 8. januára 2022 je spoločníkom so štvrtinovým vkladom v spoločnosti SOBER Consulting, s.r.o. a od 10. februára 2022 pôsobí ako konateľ a spoločník s polovičným vkladom vo Východniarskej produkčnej, s. r. o.
Riadil projektový tím projektu energetickej efektívnosti ELENA (European Local Energy Assistance) financovaného Európskou investičnou bankou pre Prešovský samosprávny kraj. Od 15. marca 2007 do roku 2014 pôsobil ako riaditeľ sekcie energetických činností Slovenskej inovačnej a energetickej agentúry, štátnej príspevkovej organizácii v zriaďovateľskej pôsobnosti Ministerstva hospodárstva SR. Taktiež pôsobil ako externý poradca pre energetiku a energetickú bezpečnosť ministra zahraničných vecí SR Miroslava Lajčáka a predsedníčky vlády SR Ivety Radičovej a bol členom tímu európskych poradcov ukrajinskej vlády Volodymyra Hrojsmana pod vedením Ivana Mikloša. Ako energetický poradca sa v minulosti podieľal na predvolebných programoch Kresťanskodemokratického hnutia a volebnej koalície strán Progresívne Slovensko a SPOLU – občianska demokracia.
Pravidelne publikuje o energetike a otázkach medzinárodnej bezpečnosti a je členom správnej rady Slovenskej spoločnosti pre zahraničnú politiku, občianskeho združenia zameraného na diskusiu o medzinárodných vzťahoch SR.
Ministerská činnosť.
Vládna kríza spôsobená pretrvávajúcimi nezhodami medzi predsedom hnutia Obyčajní ľudia a nezávislé osobnosti (OĽaNO), ministrom financií Igorom Matovičom a predsedom strany Sloboda a Solidarita (SaS), ministrom hospodárstva Richarda Sulíka sa skončila odchodom SaS z vlády. 13. septembra 2022 prezidentka SR Zuzana Čaputová prijala demisiu odchádzajúcich ministrov, nominantov SaS a zároveň do funkcie vymenovala nových ministrov navrhnutých predsedom vlády Eduardom Hegerom (OĽaNO), okrem iných aj Karla Hirmana za ministra hospodárstva SR.
Ruská štátna univerzita nafty a plynu I. M. Gubkina

Ruská štátna univerzita nafty a plynu (národná výskumná univerzita) I. M. Gubkina () je verejná výskumná univerzita v Moskve v Rusku so zameraním na vzdelávanie a výskum v petrochemickom a plynárenskom, ťažiarskom i spracovateľskom priemysle.
Bola založená v roku 1930 ako jedna zo šiestich nových inštitúcií vyššieho vzdelania, ktoré mali nahradiť rozpustenú moskovskú banícku akadémiu. Škola bola pomenovaná po profesorovi geológie Ivanovi Michajlovičovi Gubkinovi, ktorý bol vymenovaný za jej prvého rektora.
Káčer

Káčer môže byť:
Koreň (vrch v Nízkych Tatrách)

Koreň () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Spišským Bystrým, približne juhozápadne od Popradu.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a časti Predná hoľa. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Spišské Bystré. Najbližším sídlom je juhovýchodným smerom ležiaci Vernár, severne sa nachádza obec Kravany a Spišské Bystré a západne Liptovská Teplička. 
Opis.
Koreň leží v rázsoche, ktorá vybieha severovýchodným smerom z Kráľovej hole () a pokračuje cez Prednú hoľu (). Západným smerom leží Vysoký vrch (), Čertovica () a Čierny vrch (), južným Prostredný vrch (), Predná hoľa () a Popová (), východným Človečia hlava (), Vysoká () a Zbojníčka () a severným Zoty () a Krížový vrch (). Oblasť sa nachádza v povodí rieky Hornád, kde vodu odvádza potok Bystrá. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a vedie ním hranica ochranného pásma Národného parku Slovenský raj
Výhľady.
Vrcholovú časť pokrýva sčasti súvislý lesný porast a sčasti odlesnené plochy, umožňujúce rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Západné a Vysoké Tatry, Kozie chrbty, Levočské vrchy, Branisko, Spišsko-gemerský kras a Volovské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a najbližšie značené trasy vedú z obce Spišské Bystré cez Bystrú dolinu ( modrá) do Smrečinského sedla a tamtiež smerujúci červený chodník z Vernára.
Štefan Fidlík

Štefan Fidlík (* 26. august 1871, Trnava† 15. september 1951, Trnava) bol slovenský murár a komunistický politik aktívny najmä v období medzivojnového Československa. Patril k popredným funkcionárom Komunistickej strany Československej v Trnave i na Slovensku.
Život.
Vychodil štyri triedy základnej školy a vyučil sa za murára. Pracoval ako poľnohospodársky a potom murársky robotník, pričom v rokoch 19061908 pracoval v Spojených štátoch. Istý čas pôsobil aj v Rožňave, odkiaľ sa neskôr vrátil do Trnavy. Do robotníckeho hnutia sa zapojil počas práce na stavbách (napr. trnavského cukrovaru) pri politicky organizovaných robotníkoch z predlitavskej časti monarchie. V roku 1902 spoluzaložil a následne pôsobil v sociálnodemokratickej odborovej organizácii stavebných robotníkov v Trnave a v roku 1914 sa stal členom Kontrolnej komisie Slovenského výkonného výboru Sociálnodemokratickej strany Uhorska.
Po vzniku Československa bol funkcionárom Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej, pričom patril k ľavému krídlu strany, ktoré v máji 1921 založilo Komunistickú stranu Československa (KSČ). Po vstupe do KSČ bol Š. Fidlík jedným z jej vedúcich predstaviteľov v Trnave. Pôsobil v Červených odboroch i revolučných masových organizáciách, od roku 1923 bol členom trnavského mestského zastupiteľstva a od roku 1926 členom Okresného výboru KSČ v Trnave. Počas vnútrostraníckej krízy sa pridal na stranu Gottwaldovho krídla presadzujúceho boľševizáciu, ktoré na V. zjazde vo februári 1929 uchopilo moc v strane.
V parlamentných voľbách v roku 1929 bol zvolený za senátora Národného zhromaždenia (viedol kandidátku KSČ v VIII. volebnom kraji). V senáte zasadal v brannom, inkompatibilnom a zahraničnom výbore. Mandát obhájil aj v parlamentných voľbách v roku 1935, v ktorých kandidoval v IX. volebnom kraji. Po nich zasadal len v inkompatibilnom výbore senátu. V tomto období sa intenzívne podieľal na straníckej činnosti. Okrem iného organizoval generálny štrajk robotníkov Rimamuránskej železiarskej spoločnosti (1932), štrajk robotníkov trnavského Coburgu (1934), štrajky na stavbe železničnej trate Červená SkalaMargecany (19331935), štrajk horehronských lesných a drevárskych robotníkov (1936), ako aj viaceré demonštrácie robotníkov a nezamestnaných a na podporu republikánov v španielskej občianskej vojne. V rokoch 19361938 bol členom Krajinského vedenia KSČ na Slovensku (19361938).
V dôsledku rozpustenia KSČ na Slovensku boli 28. decembra 1938 zbavení mandátu všetci komunistickí poslanci a senátori vrátane Š. Fidlíka. Následne sa podieľal na ilegálnej činnosti strany ako kuriér v styku s vedením KSČ v Prahe a organizátor komunistického protifašistického odboja. V období Slovenskej republiky (19391945) bol v závere roku 1940 zaistený štátnou bezpečnosťou a bez udania dôvodu umiestnený do ilavskej väznice, kde bol väznený v rokoch 19401941 a 1942. Po oslobodení Československa pomáhal v práci s mladými členmi strany ap. Zomrel 15. septembra 1951. Pochovaný je na trnavskom Novom cintoríne.
Rígeľ

Rígeľ môže byť:
Veľvyslanectvo Slovenskej republiky v Prahe

Veľvyslanectvo Slovenskej republiky v Prahe (skrátene VV SR v Prahe) je zastupiteľský úrad Slovenskej republiky (SR) pre Českú republiku (ČR). Vznikol po rozdelení Česko-Slovenska na dva samostatné štáty 1. januára 1993. Jeho dôležitosť spočíva v nadštandardných medzištátnych vzťahoch, ktoré medzi sebou udržiava Slovensko a Česko.
Veľvyslanectvo sídli na Pelléovej ulici 87/12 v Prahe 6. Okrem neho v Česku od 30. septembra 2013 pôsobí Honorárny konzulát SR v Brne, ktorý od jeho vzniku vedie Jaroslav Weigl.
Zoznam veľvyslancov.
Veľvyslanectvo viedli mimoriadni a splnomocnení veľvyslanci:
Racvalovský potok

Racvalovský potok je potok v regióne Horehronie, na území obce Kordíky v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Starohorské vrchy. Ústi do Cenova. Má dĺžku . Rád toku V. 
Začiatok.
Začína sa v v lesnom extraviláne na sútoku dvoch zdrojníc (jedna zdrojnica zo severu a druhá zo západu), 500 m južne od vrchu "Štefanka" s na území obce Kordíky v okrese Banská Bystrica. Severná zdrojnica pramení v a zdrojnica pritekajúca zo západu pramení v 
Opis toku.
"Racvalovský potok" tečie od sútoku zdrojníc územím obce Kordíky lesným extravilánom východným až juhovýchodným smerom, po 500 m vteká priamo na obecnú hranicu medzi obcou Kordíky a obcou Dolný Harmanec, preteká dolinou "Racvalová", pravým brehom obmýva les "Breziny", v priberá ľavostranný bezmenný prítok, pokračuje po obecnej hranici až po trojchotár v , kde priberá pravostranný prítok Ploskov potok a zároveň odbočuje z obecnej hranice na územie obce Harmanec, ľavým brehom obmýva les "Uhliská", v ústi do Cenova ako jeho ľavostranný prítok. 
"Racvalovský potok" patrí do okresu Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Starohorské vrchy. Má jeden významnejší prítok: Ploskov potok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Racvalovský potok" má pôvod v názve doliny "Racvalová" v obciach Kordíky a Dolný Harmanec (rovnaký názov má aj chrbát a les v obci Dolný Harmanec). Vodný tok "Racvalovský potok" preteká dolinou "Racvalová". Medzi odborníkmi nebola dosiahnutá dohoda o pôvode názvu doliny "Racvalová". Do úvahy prichádza pôvod z nemeckého der Ratz (potkan) + apelatívum der Wald (les) alebo pôvod z osobného mena, ktorý by mohol viesť až k niektorému zo starobylých predkresťanských osobných mien Rad(i)slav, Radoslav → Racval.
Z toponyma "Racvalová" bolo po rozšírení o formant "-ský" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Racvalovský potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Najstarší písomný záznam názvu obce Dolný Harmanec sa viaže k roku 1540 v podobe "Hermans".
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1994.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Racvalovský potok" je jedinečným hydronymom (august 2022). 
Referencie.
István Mezö

István Mezö (* 27. október 1880, Nová Stráž† 15. máj 1946) bol komunistický politik maďarskej národnosti v období medzivojnového Československa. 
Život.
Pochádzal z obce Nová Stráž, ktorá je dnes súčasťou mesta Komárno. Pred vstupom do politiky pracoval ako robotník v komárňanskom prístave. V ňom pôsobil ako hlavný robotnícky dôverník a predák miestnych komunistov. V parlamentných voľbách v roku 1929 bol za Komunistickú stranu Československa (KSČ) zvolený za senátora Národného zhromaždenia (viedol kandidátku KSČ v národnostne zmiešanom XI. volebnom kraji). V senáte zasadal v kultúrnom výbore. Na zasadaniach používal maďarčinu. Do hornej komory parlamentu kandidoval aj v parlamentných voľbách v roku 1935, avšak už nebol zvolený.
Antracén

Antracén alebo paranaftalén je polycyklický aromatický uhľovodík, ktorý sa skladá z troch benzénových jadier usporiadaných lineárne za sebou. Je to izomér fenantrénu. 
Antracén sa vyskytuje v čiernouhoľnom dechte a vzniká spaľovaním fosílnych palív. Je dôležitý hlavne vo výrobe farbív, ako je alizarín.
Vlastnosti.
Antracén je bezfarebný, ale vykazuje modrú fluorescenciu (v oblasti 400-500 nm). Kryštály antracénu sa vyskytujú ako bezfarebné lupienky. Je nerozpustný vo vode a rozpustný v aromatických uhľovodíkoch, alkoholoch, sírouhlíku. 
Reakcie.
Syntetická príprava.
Antracén je možné pripraviť:
Príprava derivátov.
Antracén ľahko reaguje v polohách 9 a 10. Ľahko sa hydrogenuje na 9,10-dihydroantracén, oxiduje sa na antrachinón (napr. kyselinou dusičnou) a podstupuje Diels-Alderovu reakciu. Bromáciou vzniká 9,10-dibrómoantracén. Ľahko podlieha oxidácii pôsobením ozónu a peroxidov.
Cykloadícia.
Okrem toho podstupuje i cykloadíciu, kde sa spájajú dve molekuly antracénu cez uhlíky 9 a 10, čím vzniká dimér antracénu, diantracén: 
Táto reakcia je príklad [4+4] fotocykloadície. Diantracén vzniká z antracénu pri ožiarení vlnovou dĺžkou nad 300 nm a rozkladá sa naspäť na antracén ožiarením vlnovou dĺžkou pod 300 nm alebo zahriatím. 
Túto reakciu ako prvý popísal Fritzsche v roku 1867. Mnohé deriváty antracénu takisto podstupujú túto reakciu.
Antracén však môže reagovať i s plynným kyslíkom v [4+2] cykloadícii, ktorý pri ožiarení prechádza z tripletového do singletového stavu (niekedy pomocou katalyzátora), čím vzniká endoperoxid v potenciálne nežiadanej reakcii:
Použitie.
Antracén sa využíva prakticky výhradne v syntéze antrachinónu. Antracén a mnohé jeho deriváty sa používajú vo farbiarstve. Dôležité sú predovšetkým antrachinónové farbivá, medzi ktoré patrí i alizarín.
Medzi ďalšie menej bežné použitia patrí využitie v polyméroch a plastoch, elektrofotografii a ako scintilátor. Takisto sa používa pri výrobe syntetických vlákien, je súčasťou cigaretových filtrov, využíva sa pri vývoji polovodičov, insekticídov, konzervantov na drevo a náterov.
Toxikológia.
Keďže antracén patrí medzi polycyklické aromatické uhľovodíky (PAH), predpokladá sa, že by mohol byť karcinogénny. Žiadne testy však jeho karcinogenitu nepreukázali, takže je aktuálne zaradený do IARC skupiny 3 ako „neklasifikovaný“. 
Antracén je biodegradovateľný v zemi a vo vode, rýchlo fotodegraduje na vzduchu a vo vode.
Go (Singel)

„Go“ je prvý singel amerického elektronického hudobníka Mobyho z jeho prvého rovnomenného albumu. Vydaný bol v Amerike v marci 1991 cez Instinct Records a v Spojenom kráľovstve v auguste 1991 cez Outer Rhythm. Po roku bol vydaný v Nemecku cez Roughmix s názvom "The Ultimate Go," ktorý obsahoval nové remixy napr. od dvojice Jam &amp; Spoon alebo remix od Mobyho pseudonyma "Barracuda." Skladba sa pôvodne objavila ako "Original Mix" verzia v EP platni Mobility a v kompilácii Early Underground, no bola prepracovaná na konci roka 1990 a začiatku roka 1991. 
V novembri 1991 sa dostal do prvej desiatky v Spojenom kráľovstve a v Holandsku.
Brezová listina

Brezová listina () je historický dokument nájdený pri archeologických vykopávkach v ruských mestách Velikij Novgorod, Smolensk, Staraja Russa a Pskov. Brezové listiny boli vyrývané do brezovej kôry kostenými ihlicami a mali najmä hospodársky a rodinno-súkromný charakter.
Prvý nápis na brezovej kôre bol objavený, prečítaný a identifikovaný v júli 1951 vo Velikom Novgorode, odvtedy bolo nájdených vyše 1000. Zachovanie týchto dokumentov umožnila skutočnosť, že „miestna pôda bola totiž natoľko nasýtená vodou, že tu nedochádzalo k rozkladu organických látok, vďaka čomu sa tu uchovali predmety, ktoré by kdekoľvek inde podľahli rozkladu.“ Veľká väčšina brezových listín pochádza z 12.15. storočia, niekoľko z prvej polovice 11. storočia.
Obsahovo ide o veľmi rôzne dokumenty: pripomienky súkromných dlžôb, daňové povinnosti dedín či oblastí, ľubostné listy, magické výroky, fragmenty ľudovej múdrosti, detské kresby, abecedné cvičenia. Ich autormi boli najrôznejšie osoby z takmer každej sociálnej vrstvy od popredných mešťanov po roľníkov, a (čo pre stredovek výnimočné) gramotné boli aj ženy. Ide o cenné doklady každodenného života.
Brezové listiny majú značný význam pre dejiny ruštiny.
V niektorých oblastiach Ruska boli brezové listiny známe aj z neskorších čias, niekde sa používali aj počas druhej svetovej vojny.
Dokumenty na brezovej kôre používali napríklad aj Aztékovia.
3. tanková divízia SS Totenkopf

3. tanková divízia SS Totenkopf alebo 3. SS-Panzerdivision Totenkopf bola divízia Waffen-SS počas druhej svetovej vojny. Svoj pôvod má v jednotkách "SS-Totenkopfverbände", ktoré slúžili ako stráž nemeckých koncentračných táborov. Príslušníci jednotiek "Totenkopf" sú známi pre veľké množstvo spáchaných vojnových zločinov, najmä v Poľsku.
História.
V októbri 1939 schválil Adolf Hitler presun 6 500 mužov z jednotiek ochrany koncentračných táborov "Totenkopfverbände" do novo organizovanej divízie Waffen-SS. Bola formovaná v Dachau, kde bola zorganizovaná a vybavená.
Dôstojníci boli prevelení z jednotiek "SS-Verfügungstruppe" a "SS Heimwehr Danzig", z ktorých mnohí už mali skúsenosť z masakrov poľskej inteligencie. Veliteľom divízie sa stal Obergruppenführer Theodor Eicke. Počas bitky o Francúzsko bola divízia vybavená bývalými československými zbraňami. Pôvodne bola organizovaná ako motorizovaná divízia.
Divízia bojovala na západnom aj východnom fronte.
Bojový krst absolvovala počas útoku na Belgicko 16. mája 1940. Zúčastnila sa bojov o Arras. Podporovala postup Rommelovej 7. tankovej divízie. V boji sa stretla s koloniálnymi marockými jednotkami a podarilo sa jej zajať asi 16 000 mužov.
Jednotka sa zúčastnila operácie Barbarossa, operovala v rámci Hoepnerovej 4. tankovej skupiny Severnej skupine armád v Pobaltí a okolí Leningradu. V roku 1942 utrpela ťažké straty v obkľúčení pri Demiansku a po nadviazaní spojenia so zvyškom armády bola cez leto 1942 stiahnutá na doplnenie do Francúzska.
Na front bola znovu nasadená začiatkom roku 1943 pri Charkove v rámci II. tankového zboru SS. V bojoch vtedy padol veliteľ divízie Theodor Eicke. Neskôr sa zúčastnila kurskej bitky. Operovala na pravom krídle II. tankového zboru SS v oblasti Belgorodu. Jednotke sa podarilo prekročiť rieku Psiol a vybudovať predmostie, z ktorého neskôr nemecké sily postupovali ďalej smerom na Prochorovku. V týchto bojoch utrpela značné straty na tankoch aj pechote. Po zastavení nemeckej ofenzívy zostala na fronte a bojovala v ústupových bojoch.
Spolu s divíziou Wiking sa na jeseň 1944 podieľala na nemeckom protiútoku pri Varšave, ktorý zastavil sovietsku ľvovsko-sandomierzsku ofenzívu. Neskôr sa podieľala na potlačení Varšavského povstania.
Začiatkom roku 1945 bola nasadená do neúspešného nemeckého protiútoku pri Balatone.
Zvyšky divízie sa vzdali americkým vojskám v Rakúsku 9. mája 1945. Príslušníci divízie boli americkými úradmi prenechaní sovietskej strane.
Irene Papas

Irene Papas (vlastným menom , rod. ; * 3. september 1926, Chiliomodi† 14. september 2022, Chiliomodi) bola grécka herečka a speváčka, ktorá sa presadila aj v Hollywoode. Natočila vyše sedemdesiat filmov.
Životopis.
Narodila sa v dedine Chiliomodi neďaleko Korintu. Vyštudovala herectvo a spev v Aténach. V roku 1947 sa vydala za gréckeho filmového režiséra Alkisa Pappasa s ktorým se rozviedla v roku 1951.
V 50. rokoch sa preslávila v talianskych a francúzskych produkciách. V 60. rokoch ju objavil Hollywood, keď po boku Anthonyho Quinna zažiarila vo filmoch "Delá z Navarone" a "Grék Zorba". Jej najslavnejším filmom z neskoršej tvorby je "Mandolína kapitána Corelliho".
Ako speváčka sa prvý raz objavila v roku 1970 na albume "666" skupiny "Aphrodite's Child". Pieseň „∞“ vzbudila pre svoj sexuálny obsah kontroverzie, najmä v jej rodnom Grécku. O deväť let neskôr sa k hudbe vrátila. S bývalým členom Aphrodite's Child, skladateľom Vangelisom, nahrala album gréckych ľudových piesní "Odes". V roku 1983 potom album "Rhapsodies" na ktorom Vangelis elektronicky spracoval byzantské liturgické spevy.
Bola členkou Komunistickej strany Grécka.
Rada mládeže Žilinského kraja

Rada mládeže Žilinského kraja (skratka RMŽK) je občianske združenie pre detské a mládežnícke organizácie a mládežnícke neformálne skupiny. Patria medzi ne školské parlamenty, obecné mládežnícke parlamenty a iné záujmové zoskupenia pôsobiace na území Žilinského kraja. Organizácia združuje 62 členských zoskupení, ktoré zastupujú 21 431 mladých ľudí zo Žilinského kraja. Rada mládeže Žilinského kraja bola založená v roku 2001.
Výber činností.
Rada mládeže Žilinského kraja sa venuje vzdelávaniu a podpore mládeže organizovanej v školských parlamentoch a obecných mládežníckych parlamentoch. RMŽK iniciovala a koordinovala proces tvorby analytických a strategických dokumentov pre mládež v 19 obciach Žilinského kraja. V niektorých obciach v procese vznikli obecné rady mládeže, ktoré sú zastupiteľským orgánom miestnych mladých ľudí smerom k samospráve.
Na základe skúseností s obecnými a školskými parlamentmi organizácia poskytuje konzultácie pri tvorbe politík týkajúcich sa obecných a školských mládežníckych parlamentov. RMŽK vypracovala za účelom zlepšenia práce s mládežou na lokálnej úrovni "Metodiku procesu tvorby strategických dokumentov pre mládež na lokálnej úrovni".
RMŽK každoročne udeľuje Cenu za aktívne občianstvo a ľudskosť. Cieľom ocenenia je zviditeľnenie hodnôt aktívneho občianstva, ľudského prístupu a hodnotných príkladov záujmu o skvalitnenie života v miestnej komunite. Cena sa udeľuje v 5. kategóriách: Aktívny mládežník, Aktívny občan, Top starosta / primátor, Obec s najpriateľskejším vzťahom k mládeži, Top čin ľudskosti.
Ráztocká hoľa

Ráztocká hoľa () je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Pohronský Bukovec, približne západne od Brezna.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Bystrica a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obcí Pohronský Bukovec a Jasenie. Najbližšími sídlami sú južne ležiaci Pohronský Bukovec a Ráztoka, juhovýchodne ležiace Jasenie, severne sa nachádza Liptovská Lúžna. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Ráztocká hoľa je súčasťou rázsochy, vybiehajúcej juhovýchodným smerom z Košariska () v hlavnom hrebeni Prašivej. Západne susedí Chabenec () a Ondrejská hoľa (), no tiež v hlavnom hrebeni ležiaca Malá () a Veľká Chochuľa () a Košarisko, severne sa nachádza Skalka (), Veľká hoľa () a Latiborská hoľa (), východne Struhár () a Ráztocké poľany () a južne Čierny diel (), Matúšová () a Mlynárová (). Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádza zo severnej časti Husárka a z juhovýchodnej Suchý potok, oba smerujúce do Jasenského potoka, vodu z juhozápadnej časti odvádza potok Bukovec. Na vrchol vedie turistický chodník z Ráztoky.
Výhľady.
Hrebeň i vrchol Ráztockej hole je čiastočne porastený kosodrevinou, umožňujúcou obmedzený rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, pri priaznivých podmienkach aj Vtáčnik, Štiavnické vrchy, Javorie, Poľanu a Veporské vrchy.
Chiwetel Ejiofor

Chiwetel Umeadi Ejiofor, CBE (* 7. júl 1977 Londýn, Anglicko) je britský herec nigerijského pôvodu. Jeho otec bol lékar.
Život.
Vo filme debutoval v roku 1996, kde získal úlohu v televíznom filme "Deadly Voyage". V roku 2002 si zahral nigerijského lekára vo filme "Pekné svinstvo", kde sa po jeho boku objavila francúzska herečka Audrey Tautou, za túto úlohu získal cenu American Black Film Festival v kategórií najlepší herecký výkon v hlavnej úlohe. Objavil sa aj vo filmoch "Láska nebeská", "Serenity", "Kinky Boots" (za ktorý bol nominovaný na Zlatý glóbus) či "Americký gangster".
V roku 2007 prijal úlohu v divadelnej hre "Othello", kde hral po boku Kelly Reilly a Ewana McGregora. Zahral si aj hlavnú úlohu vo filme "Červený pás" od Davida Mameta. Vo filme "12 rokov otrokom" (2013) stvárnil hlavnú úlohu muža, ktorý stratil slobodu a vpadol do otroctva. Za túto úlohu bol nominovaný na Oscara a na Zlatý glóbus, získal však cenu BAFTA. Získal aj úlohu baróna Morda vo filmoch Doctor Strange (2016) a Doctor Strange v mnohovesmíre šialenstva (2022) od štúdia Marvel Cinematic Universe. V roku 2019 zrežíroval a aj si zahral vo filme The Boy Who Harnessed the Wind.
Doktorský pamätník

Doktorský pamätník (), alebo Pamätník padlých zdravotníkov v rusko-tureckej osloboditeľskej vojne (), je pamätník z druhej polovice 19. storočia, ktorý sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Lokalita.
Pamätník leží´v centrálnej časti Sofie v strede parku Doktorska gradina (, doslova "Doktorská záhrada").
Dejiny.
V roku 1881 bola východne od dnešného bulváru Vasila Levského ( založená nová mestská štvrť, pričom bolo dopredu vybrané aj miesto, pre námestie, na ktorom mal stáť nový pamätník.
Výstavba pamätníku nakoniec prebehla v rokoch 18831884. V čase výstavby sa miesto ešte stále nachádzalo prakticky mimo zastavanej časti Sofie.
V roku 1889 bol okolo pamätníku založený park, ktorý dostal pomenovanie "Doktorska gradina", pričom pamätník sa stal jej ústredným symbolom.
Charakteristika.
Pamätník je venovaný lekárom a ostatným členom ruského zdravotníckeho personálu, ktorí zahynuli v priebehu rusko-tureckej osloboditeľskej vojny v rokoch 18771878. Po Ruskom pamätníku ide o druhý najstarší pamätník v Sofii.
Autorom projektu pamätníku je český architekt Antonín Tomášek (niekedy udávaný aj ako Tomiško, prípadne Tomišek) a samotný pamätník postavil taliansky kamenársky majster Luigi Farabosco.
Pamätník je v tvare skrátenej pyramídy, pričom na jej vrchole je uložený granitový sarkofág. Samotná pyramída je zložená z veľkých kamenných blokov. Na každej zo štyroch stien pyramídy je nápisom označené jedno zo štyroch miest, kde sa v priebehu rusko-tureckej osloboditeľskej vojny uskutočnili najväčšie boje, teda: Pleven, Plovdiv, dedina Mečka (dnes Oborište) a vrch Šipka. Ďalej sa na stenách pyramídy nachádzajú mená približne 529 zahynulých ruských vojenských zdravotníkov, ktorí padli počas oslobodzovania Bulharska. Na západnej fasáde sa okrem toho nachádza emblém zobrazujúci zdravotnícky symbol, teda hada obtočeného okolo čaše. 
Pôvodne sa na stenách pyramídy nachádzalo aj osem ďalších dekorácií v podobe bronzových vencov, tieto však boli v 90. rokoch 20. storočia odcudzené, pričom rovnaký osud postihol aj následne zhotovené kópie.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu v roku 1955. Ako dôvod ochrany je uvedená architektonicko-staviteľská, historická ako aj pamätná hodnota stavby.
Názov stavby ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je "Pametnik na zaginalite medicinski činove v rusko-turskata osvoboditelna vojna" (, doslova "Pamätník padlých zdravotníkov v rusko-tureckej osloboditeľskej vojne"), alebo skrátene "Doktorski pametnik" (, doslova "Doktorský pamätník").
Lipa spieva Lasicu

Lipa spieva Lasicu je názov desiateho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2006 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Doktorska gradina

Doktorska gradina (, doslova "Doktorská záhrada") je mestský park ležiaci v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Dejiny.
Rozhodnutie o založení parku na mieste lúky okolo Doktorského pamätníku padlo v priebehu roku 1884. Samotný park bol následne vybudovaný záhradníkom Danielom Neffom v priebehu roku 1889.
Niekoľko rokov po založení, v roku 1896, bol park daný do správy Sofijskej univerzity, aby slúžil ako jej druhá botanická záhrada. Park bol pri tejto príležitosti aj rekonštruovaný, pričom autorom rekonštrukcie bol syn pôvodného autora parku Daniela Neffa, agronóm Karl Neff. Karl Neff sa stal zároveň aj správcom botanickej záhrady. Pri rekonštrukcii pracoval Karl Neff pod vedením profesorov botaniky Stefana Georgieva a St. Petkova. V rámci rekonštrukcie sa vymenila veľká časť zelene a v parku boli založené dendrárium a alpínium. Vybudované boli aj nové aleje. Zasadené bolo veľké množstvo nových drevín a bylín z ktorých veľká časť bola privezená zo zahraničia. K dovozu rastlín z celého sveta došlo predovšetkým v dôsledku iniciatívy správcu Karla Neffa.
V roku 1936 vrátila z dôvodu nedostatku financií na správu dvoch botanických záhrad Sofijská univerzita park späť do správy mesta. Od tejto doby Doktorska gradina funguje ako mestský verejný park. Po otvorení pre verejnosť bola veľká časť vzácnych rastlín premiestnená do hlavnej univerzitnej botanickej záhrady a nahradená bežnými dekoratívnymi druhmi rastlín. V parku boli následne vybudované aj miesta pre odpočinok a detské kútiky.
V 80. rokoch 20. storočia bolo v parku založené lapidárium s artefaktmi z východnej nekropole antického mesta Serdica. 
Charakteristika.
Autorom parku bol záhradník Daniel Neff, v tom čase hlavný záhradník Sofie. Centrálnou dominantou parku je Doktorský pamätník, ktorý sa nachádza v strede parku a okolo ktorého bol park vybudovaný. Ďalšou významnou súčasťou je lapidárium s artefaktmi z východnej nekropole antického mesta Serdica.
Pamiatková ochrana.
Doktorska gradina má pridelený štatút kultúrnej pamiatky záhradného a parkového umenia.
Bratislavské rádio

Bratislavské rádio bola súkromná komerčná rozhlasová stanica, ktorá vysielala od 1. júna 2022 z Bratislavy. Vysielanie ukončila 28. januára 2024 a frekvencie získalo Top Rádio.
Ponúkalo hudbu od 90. rokov po aktuálnu produkciu, nechýbalo spravodajstvo a dopravný servis.
Frekvencie.
Stanica vysielala z dvoch frekvencii na území Bratislavy.
Turková (vrch v Kozích chrbtoch)

Turková () je vrch v Kozích chrbtoch. Leží nad Východnou, približne východne od Liptovského Hrádku. Časť vrcholovej plošiny zaberá horná nádrž PVE Čierny Váh.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Kozích chrbtov, v geomorfologickom podcelku Važecký chrbát. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Východná. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne ležiaca osada Čierny Váh, severne situovaná Východná, západným smerom Hybe, Kráľova Lehota a Svarín. Vrch je súčasťou ochranného pásma Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Turková je súčasťou hlavného hrebeňa medzi Rígľom () a Hoškovou (). Západným smerom sa nachádza Petráňová (), Rígeľ a Vysoké (), južným Pálenica (), Chmelinec (), Holica () a Mendíčka (), východným Muránik (), Nad Michalcovou () a Hošková a severným sa nad Liptovskou kotlinou čnejú štíty Západných Tatier s dominantnou Bystrou (). Masív patrí do povodia Váhu; vodu zo severných svahov odvádza Čierny potok do Bieleho Váhu, z južných odteká do Čierneho Váhu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no prechádza ním prístupová cesta zo Svarína k nádrži vodného diela Čierny Váh. Juhovýchodné svahy masívu sú súčasťou rovnomennej národnej prírodnej rezervácie.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý les, no v blízkosti je násyp vodnej nádrže, ktorý umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy Kozích chrbtov a blízkych Nízkych Tatier, no tiež Chočské vrchy, Západné a Vysoké Tatry, ako aj Liptovskú kotlinu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no zo Svarína a Východnej vedie prístupová cesta k vodnej nádrži.
Rudavka (prítok Moravy)

Rudavka je potok v regióne Dolné Záhorie, na území obce Vysoká pri Morave v okrese Malacky v Bratislavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Borská nížina. Ústi do Moravy. Má dĺžku . Rád toku III. 
Začiatok.
Začína sa v v severnej časti územia obce Vysoká pri Morave na hranici s obcou Láb v južnom okraji pôvodného riečneho ramena rieky Morava, ktorým preteká Zohorský kanál, v rozvetvení Zohorský kanál pokračuje juhovýchodným smerom a "Rudavka", ktorá sa tu začína, tečie juhozápadným smerom, začiatok "Rudavky" je cca 1,5 km východne od nevýrazného kopca "Dúbrava" s , resp. od samoty (poľnohospodárskeho strediska) "Dúbrava".
Opis toku.
Od začiatku tečie "Rudavka" územím obce Vysoká pri Morave, sleduje v dĺžke cca 300 m obecnú hranicu medzi obcami Vysoká pri Morave a Láb pretekajúc cez poľnohospodársky extravilán južným až juhozápadojužným smerom, svojim ľavým brehom obmýva les "Rozporec", mení smer na južný, v závislosti od rozsahu sezónnych zrážok sa stráca v močarine, aby naďalej pokračovala južným smerom, pravým brehom obmýva pole "Dúbravské pole", ľavým brehom obmýva pole "Pod Rozporcom", mení smer na juhovýchod až juh, ľavým brehom obmýva pole "Lábske vŕšky", sleduje zvyšky niekdajšieho ramena rieky Morava, v z "Rudavky" odbočuje vľavo vodný tok Vysocký kanál ústiaci do Zohorského kanála, "Rudavka" zo severnej strany obteká intravilán obce Vysoká pri Morave, v podteká železničnú trať Zohor – Záhorská Ves, v ústi do Moravy ako jej ľavostranný prítok.
"Rudavka" patrí do okresu Malacky v Bratislavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Borská nížina v geomorfologickom podcelku Záhorské pláňavy. Nemá významnejší prítok".
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Rudavka" má pôvod v názve rieky Rudava, ktorej názov je motivovaný sfarbením vody, príp. dna vodného toku podľa adjektíva "rudý" vo význame "červený, hrdzavý".
Rieka Rudava preteká severne od Rudavky v severnej časti Záhorskej nížiny v Lakšárskej pahorkatine a tiež ústi do Moravy. Z toponyma Rudava bolo po rozšírení o deminutívny (zdrobňujúci) formant "-ka" utvorené jednoslovné hydronymum "Rudavka" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii, podobne napr. Ondava → Ondavka a s inými formantmi Chotina → Chotinka, Hron → Hronec, Nitra → Nitrica.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Rudavka" nie je jedinečným hydronymom (september 2022). V dôsledku nešťastného riešenia sú priamo v okrese Malacky dva potoky s rovnakým štandardizovaným názvom Rudavka. Kým Rudavka v obci Vysoká pri Morave je prítokom Moravy, druhá Rudavka situovaná v severovýchodnej časti okresu Malacky je prítokom Rudavy.
Referencie.
Turková

Turková môže byť:
Lipa 68

Lipa 68 je názov jedenásteho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2012 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Roman Olekšák

Roman Olekšák (* 10. február 1978, Poprad) je slovenský dramatik, režisér a prekladateľ. Autor divadelných aj rozhlasových hier, v televíznom priemysle známy ako scenárista seriálovej produkcie, s prevahou diel kriminálneho žánru. Tvorivé zázemie nachádza často v titulnej spolupráci s inou kmeňovou umelkyňou, Valeriou Schulczovou, a to ako na javisku či obrazovke, takisto v adaptáciách v rozhlase. 
Prekladá hlavne z nemčiny a, v rámci externej pedagogickej činnosti, svojho času vyučoval divadelnú tvorbu na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Okrem iného, je štvornásobným finalistom i trojnásobným držiteľom niekdajšej výročnej literárnej Ceny Alfréda Radoka, už v závislosti na jej pozícii. Po boku Schulczovej zvíťazil pre zmenu v odlišnej zaniklej medzinárodnej súťaži – Beverly Hills Screenplay Contest, tejto určenej pre scenáristov.
Umelecká činnosť.
Divadelná tvorba.
Z amatérskych súborov, v roku 2004 mládežnícke alternatívne Divadlo Pictus pri MsKS v Rimavskej Sobote naštudovalo Olekšákovu hru "Negativisti" (r. Z. Ferenczová), s ktorou sa účastnilo i na regionálnom festivale "Scénická žatva" v Martine.
Referencie.
Počnúc divadelnou sezónou 2007/2008, ročenky DÚ neuvádzajú poradové čísla chronologicky. V prípade sezóny 2009/2010 je sporné i ISBN, ktoré je totožné s tým predchádzajúcim z rokov 2008/2009.
Kramerov lom

Kramerov lom je priestor bývalého kameňolomu, ktorý sa nachádza v lesnom prostredí Bratislavy, v mestskej časti Kramáre, nad ulicou Pri Suchom mlyne.
História objektu.
Vznikol po roku 1800 v ohybe Kramárskeho potoka, kde neskôr vo vyťaženom priestore vybudovali jednoposchodovú hájovňu, ktorá spravovala lesy na Klepáči a Krásnej hôrke. Bola zničená počas druhej svetovej vojny.
Nachádza sa tu prízemná murovaná budova bývalého vojenského muničného skladu z roku 1892 (po roku 1924 označovaná ako "Pracháreň"), ktorá na tento účel slúžila do roku 1958. Následne budova menila svoje využitie a v roku 2008 ju v zlom stave odkúpilo a zrekonštruovalo mesto Bratislava. Do roku 2021 boli jej priestory využívané jazdeckým oddielom mestskej polície v Bratislave.
Externé odkazy.
Kramerov lom a bývalý muničný sklad
Nad Michalcovou

Nad Michalcovou () je vrch v Kozích chrbtoch. Leží nad Východnou, približne východne od Liptovského Hrádku. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Kozích chrbtov, v geomorfologickom podcelku Važecký chrbát. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Východná. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne ležiaca osada Čierny Váh, severovýchodne situovaný je Važec, severozápadne Východná a Hybe a západným smerom osada Svarín. Vrch je súčasťou ochranného pásma Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Nad Michalcovou je súčasťou hlavného hrebeňa medzi Turkovou () a Hoškovou (). Južným smerom sa nachádza Pálenica (), Chmelinec (), Holica (), Mendíčka () a Garajky (), východným Muránik (), Rybíková () a Slamená (), severným Klobušov (), Hošková a ponad Liptovskú kotlinu vrcholy Západných Tatier s dominantnou Bystrou () a západným smerom Petráňová (), Rígeľ (), Turková a Vysoké (). Masív patrí do povodia Váhu; vodu zo severozápdných svahov odvádza Čierny potok do Bieleho Váhu, z južných odteká priamo do Čierneho Váhu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Južné svahy masívu sú súčasťou rovnomennej národnej prírodnej rezervácie a na južnom úpätí je vybudovaná dolná nádrž vodného diela Čierny Váh.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý les, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je výnimočne možné pozorovať okolité vrcholy Kozích chrbtov a blízkych Nízkych Tatier, no tiež Západné a Vysoké Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no východným úpätím vedie modrý chodník z Východnej cez sedlo Muránsko do osady Čierny Váh. Na susednú Turkovú vedie zo Svarína a Východnej prístupová cesta k vodnej nádrži a lesná cesta vedie aj severným úbočím vrchu.
Vodun

Vodun (iné názvy: vodu, vodou) je africké domorodé náboženstvo rozšírené predovšetkým v Benine. Niekedy sa používa aj výraz vúdú, ten však označuje afroamerické náboženstvo na Haiti, ktoré z vodunu čiastočne vychádza. Veľký vplyv na jeho vznik a vývoj malo jorubské náboženstvo. Prostredníctvom obchodu s africkými otrokmi sa praktiky vodunu dostali na Kubu, do Brazílie a na už zmieňované Haiti, kde ovplyvnili formovanie miestnych náboženských predstáv.
Rozšírenie.
Vodun je najviac rozšírený v južnom a strednom Benine. Podľa odhadov okolo 40 % Beninčanov praktikuje niektorú z foriem vodunu. Z hľadiska etnicity sa k vodunu najviac hlási etnika Hulov a Adžov žijúcich na pobreží a pozdĺž hraníc s Togom. V strednom Benine sa k tomuto náboženstvu hlásia Dassovia. Mimo Beninu sa vodun vyskytuje aj medzi etnikmi Ewe a Mina na juhovýchode Ghany a Toga kde je nazývané tron.
Vodun charakterizuje zbožšťovanie prírodných elementov, kultická úcta k zosnulým predkom a viera v duchov – vodun je v preklade duch, božstvo, nadprirodzená mocnosť –, ktorí obývajú predmety či prírodniny. Vo vodune existuje široká škála božstiev vzniknutá divinizáciou prírodných elementov alebo meteorologických javov, ktoré sú podľa miesta výskytu a oblasti ich pôsobenia rozdeľované do tzv. rodín: nebeských božstiev ("dži-vodun"), vodných božstiev ("to-vodun"), zemských božstiev ("ai-vodun"), božstiev v rastlinách či zvieratách ("atime-vodun") a osobných božstiev. Za stvoriteľskú dvojicu zodpovednú za stvorenie sveta, ľudí i vodunov sú považovaní bohovia Mawu a Lisa. Lisa prvého človeka vymodeloval z hliny a božím dychom mu vdýchol dušu. Nad stvoriteľskou dvojicou Mawu a Lisa stojí v niektorých vieroučných líniách najvyššia bohyňa Nana Buluku (alebo tiež Nana Buruku, Nana Baluku či Nana Buku). Náuka o najvyššom Bohu sa v jednotlivých regiónoch líši.
Kulty.
Vodun zahŕňa široké množstvo kultov. V Benine sa možno stretnúť aj so synkretizmom vodunu a katolíckeho kresťanstva.
Jedným z typov vodunského kultu je vodún Heviosso, ktoré býva označované ako božstvo búrky a blesku, ako hromovládca.
Sviatky.
12. január je v Benine sviatkom vodunu.
Gautam A. Rana

Gautam A. Rana je americký kariérny diplomat indického pôvodu, od septembra 2022 veľvyslanec Spojených štátov na Slovensku.
Životopis.
Keď mal Rana rok, jeho otec odišiel do Spojených štátov z Indie, o tri roky neskôr sa k nemu pripojila rodina.
Rana absolvoval University of Pennsylvania (tituly BA a BS), vyštudoval právo na Vanderbilt University School of Law (JD) a získal tiež MA na College of International Security Affairs, National Defense University.
Diplomatická kariéra.
V čase menovania bol námestníkom vedúceho misie na veľvyslanectve USA v Alžírsku, rovnakú funkciu vykonával aj v Slovinsku. Pôsobil tiež v Indii, Iraku, Pakistane, Afganistane a Spojených arabských emirátoch.
Veľvyslanec na Slovensku.
Ranovu nomináciu oznámil prezident Joe Biden v marci 2022. 14. septembra 2022 bol už budúci veľvyslanec na Slovensku. Svoje poverovacie listiny odovzdal prezidentke Zuzane Čaputovej 28. septembra 2022.
Návšteva po rokoch

Návšteva po rokoch je názov dvanásteho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2013 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Heviosso

Vodun Heviosso, inak tiež Hebiosso, prípadne Hevioso, je jeden z kultov západoafrického náboženstva vodun s centrom v Benine. Vodun Heviosso je božstvo búrky a blesku. 
Heviosso je vyznávaný najmä v Benine, ďalej v Togu a v Nigérii. Príbuzné kulty existujú aj v ďalších krajinách západnej a strednej Afriky, napr. v nigérijskom jorubskom náboženstve je známy ako oriša Šango. Heviosso tvorí početnú rodinu menších vodun a prináleží do kategórie tzv. nebeských vodun (dži-vodun).
Smrť po zasiahnutí bleskom je v západnej Afrike chápaná ako trest. Heviosso je spravodlivý, trestá bez zľutovania. Ľudia zabití bleskom nemôžu mať bežný pohreb. Ostatky bleskom zabitého človeka bývajú podľa religionistu Ondreja Havelku rituálne spálené, kosti uschované. V niektorých regiónoch je telo vystavené pred chrámom zasväteným Heviossovi, kde je následne rozštvrtené pre výstrahu ostatným. Úplne opačne je chápaná udalosť, pri ktorej človek prežije zásah bleskom. Tým je označený za duchovne vyvoleného a považovaný za priamu inkarnáciu vodun Heviossa.
Slovenské evergreeny

Slovenské evergreeny je názov trinásteho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2018 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Kostol svätého Štefana Uhorského (Poprad-Matejovce)

Kostol svätého Štefana Uhorského je rímskokatolícky farský kostol v Matejovciach, mestskej časti Popradu. 
História.
Kostol svätého Štefana Uhorského bol postavený približne v 70. rokoch 13. storočia (prvé záznamy o obci sú z roku 1251), prvá písomná zmienka o kostole je z roku 1287. Bol postavený ako ranogotická stavba v podobe jednolodia s kvadratickým presbytériom, západnou predstavanou vežou a severnou sakristiou. V roku 1422 bol kostol prestavený na dvojlodie zaklenuté na dve podpory.
V 18. storočí prešiel kostol barokovou prestavbou. Zmenená bola podoba fasád, došlo k rozšíreniu okien. Západná časť lode mala vstavanú novú tribúnu, veža bola zvýšéná a k tomu bola pristavená menšia murovaná predsieň z južnej strany.
V roku 2022 prebehla oprava kostolnej veže.
Balónový plášť

Balónový plášť (hovorovo baloniak, subštandardne "baloňák") je ľahší jarný a jesenný dámsky a pánsky plášť z balónového hodvábu alebo ripsu. Vzhľadom na svoju vodovzdornú, nepremokavú úpravu je vhodný do daždivého počasia. Klasickým tvarovým riešením je jednoradové skryté zapínanie, raglánové rukávy a šikmé lištové vrecká.
Chrám svätého Františka z Assisi (Sofia)

Chrám svätého Františka z Assisi () je kostol bulharskej gréckokatolíckej cirkvi ležiaci v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Lokalita.
Mauzóleum leží v centrálnej časti Sofie v rajóne Oborište v štvrti Doktorski pametnik na ulici „Prof. Asen Zlatarov“ ().
Dejiny.
Chrám bol postavený aj vysvätený v priebehu roku 1899, ako kaplnka pre potreby rímskokatolíckych rodín z okolia.
Kostol bol spočiatku pod správou rádu kapucínov. V rokoch 19261930 žil v areáli pri kostole apoštolský nuncius v Bulharsku a neskorší pápež Angelo Giuseppe Roncalli. Po roku 1935 sa v areáli usídlili sestry karmelitánky a v kostole sa v tom čase začali sláviť liturgie podľa byzantského obradu.
V roku 1952 boli sestry karmelitánky pôsobiace v kláštore pri chráme na základe krokov vtedajšej komunistickej vlády proti katolíckym rádom prenasledované a zatknuté.
V rokoch 19962002 bol v Sofii postavený nový karmelitánsky Kláštor svätého Ducha a sestry karmelitánky sa presťahovali do tohto kláštora. V tom istom roku začali v Sofii pôsobiť bratia karmelitáni a areál chrámu sa stal ich sídlom a pod správou ich rádu je aj samotný chrám.
Chrám je v súčasnosti funkčným chrámom Bulharskej gréckokatolíckej cirkvi.
Charakteristika.
Chrám svätého Františka z Assisi je najstarší katolícky kostol v Sofii a zároveň jedným z najstarších na území Bulharska. Autorom projektu bol český architekt Bogdan Prošek.
Pamiatková ochrana.
Chrám svätého Františka z Assisi má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu. Ako dôvod ochrany je uvedená architektonicko-staviteľská ako aj umelecká hodnota budovy.
Balónový hodváb

Balónový hodváb je ľahká jemná, husto tkaná látka z prírodného alebo syntetického hodvábu. Pôvodne sa používala na výrobu balónov. V nepremokavej úprave sa používa na výrobu balónových plášťov.
Operatíva

Operatíva môže byť:
Dobré meno

Dobré meno je názov štrnásteho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2019 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Hošková (vrch v Kozích chrbtoch)

Hošková () je vrch v Kozích chrbtoch. Leží nad Východnou, približne východne od Liptovského Hrádku. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Kozích chrbtov, v geomorfologickom podcelku Važecký chrbát. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Východná. Najbližšími sídlami sú južne ležiaca osada Čierny Váh, severovýchodne situovaný je Važec, severne Východná a západne Hybe a osada Svarín. Vrch je súčasťou ochranného pásma Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Hošková je súčasťou hlavného hrebeňa medzi Turkovou () a sedlom Muránsko (). Južným smerom je sedlom oddelený vrch Nad Michalcovou (), no tiež vrchy Pálenica (), Chmelinec (), Holica (), Mendíčka (), Garajky () a Muránik (), východným Rybíková (), Slamená () a Krieslo (), severným Klobušov () a nad Liptovskou kotlinou vrcholy Západných Tatier s dominantnou Bystrou () a západným smerom vrch Nad Valaskou (), Petráňová (), Rígeľ () a Turková (). Masív patrí do povodia Váhu, pričom voda zo severných svahov odteká do Bieleho Váhu a z južných do Čierneho Váhu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je výnimočne možné pozorovať okolité vrcholy Kozích chrbtov a blízkych Nízkych Tatier, no tiež Chočské vrchy, Západné a Vysoké Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no východným smerom vedie cez sedlo Muránsko modrý chodník z Východnej do osady Čierny Váh. Na neďalekú Turkovú vedie zo Svarína a Východnej prístupová cesta k vodnej nádrži a lesná cesta vedie aj juhozápadným úbočím Hoškovej.
Večerný hosť

Večerný hosť je názov pätnásteho sólového štúdiového albumu slovenského speváka Petra Lipu. Tento album v roku 2020 vydalo hudobné vydavateľstvo East-West Promotion.
Album je projektom českého skladateľa Davida Rottera. Obsahuje sedemnásť zhudobnených básní básnika Milana Rúfusa. Interpretom je spevák Peter Lipa, špeciálnym hosťom pri nahrávaní bol Ondřej Ruml. Súčasťou albumu je obsiahly 36-stránkový booklet s ilustráciami Mareka Ormandíka. 
David Rotter (nar. 1969) sa primárne venuje hudbe pre filmy a divadelné predstavenia. Ma vytvorených viac ako sto hudobných kompozícií. Zhudobnil aj verše moravského básnika Jana Skácela ("Amulet", 2014). Oslovila ho aj poézia Milana Rúfusa (1928 - 2009). K jeho poézii ho priviedla spolupráca s Bolkom Polívkom na divadelnej hre "Klíště". Témou tejto hry bolo stretnutie dvoch starších hercov, ktorí medzi riadkami scenáru uvažujú o živote s smrti. Podľa doslovu na obale, mal byť pôvodným interpretom textu Bolek Polívka, on doporučil Milana Lasicu, ktorý nemal vtedy čas a tak voľba padla na Petra Lipu.