burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Kamenica (vrch v Busove)

Kamenica () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Zlaté, približne severozápadne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Zlaté. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situované Zlaté, západne sa nachádza Nižný Tvarožec, severne Vyšný Tvarožec, severovýchodne Stebník, východne Zborov a juhovýchodne Bardejovské Kúpele a Bardejov. 
Opis.
Kamenica leží na juhozápadnom okraji centrálnej časti pohoria, v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom z Ostrieža (). Východne sa nachádza Smilniansky vrch (), Koldorina (), Stebnícka Magura (), Mníchov () a Kamenná hora (), južne Zámborová (), Dzuranov () a Barvienok (), západne Tisovec (), Lazy (), Vínna hora (), Javor () a Pivnica () a severne Busov (), Pálenica (), Hrb (), Staviská () a Ostriež (). Masív patrí do povodia rieky Topľa, kde vodu zo severných a západných častí odvádza Zlatiansky potok a z východných a južných jeho prítok Čierny potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a ojedinele aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z obce Zlaté.
Slnko v sieti 2024

13. ročník odovzdávania cien Slnko v sieti sa uskutočnil v piatok, 26. apríla 2024 v budove Slovenského rozhlasu v Bratislave.
Termín prihlásenia potenciálnych filmov do konkurzu vypršal v pondelok, 11. decembra 2023. Aj keď predbežný termín vyhlásenia konečných nominácií počítal s ich zverejnením už 19. februára 2024, predstavené boli až o týždeň neskôr (27. februára). 
Celkovo bolo do súťaže prihlásených 34 titulov vrátane 11 celovečerných, 13 dokumentárnych, 6 kreslených i 4 z televíznej tvorby hranej produkcie. V troch z 19. štatutárnych kategórií boli pre rovnaký počet získaných hlasov zastúpení vždy až štyria kandidáti, a to v rámci dokumentov, vizuálnych efektov i vedľajších ženských hereckých výkonov.
Najväčší počet nominácií obdržali filmy Jonáša Karáska a Mariany Čengel Solčanskej, menovite "Invalid" a "Slúžka". Čierna komédia a historická romanca si tak s 13 nomináciami konkurovali v takmer totožných kategóriách. 7 nominácií naakumuloval krimithriller "Úsvit" z dielne Matěja Chlupáčka. 
Po 3 nominácie sa samostatne delili Priklerova dráma "Moc", iná, zvaná "Svetloplachosť" a v spoločnej réžii Ostrochovského–Pekarčíka, či animácia "Tonko, Slávka a kúzelné svetlo" od Filipa Pošivača. Dodatočné diela ako "Umelohmotné nebo" tandemu Bánóczki–Szabó, rodinná komédia Kunes Kováča "A máme, čo sme chceli" i Šulíkov portrét o "Vášáryovej", tieto pre zmenu získali 2 nominácie.
Audiovizuálny záznam z ceremónie v priamom prenose zastrešila po desiaty raz v rade RTVS na svojom hlavnom okruhu.
Ulica Jána Kalinčiaka (Zvolen)

Ulica Jána Kalinčiaka (predtým a v súčasnosti hovorovo "Kalinčiakova ulica") je ulica vo Zvolene v Centrálnej mestskej zóne Východ neďaleko sídliska Zlatý Potok. Je pomenovaná podľa slovenského spisovateľa a literárneho kritika Jána Kalinčiaka.
Na čísle 1 sa nachádza budova poľnohospodárskej spoločnosti Osivo.
Na čísle 40/A sa nachádza reštaurácia s pizzeriou Galeria.
Na čísle 87 sa od roku 2002 do roku 2008 nachádzala materská škola, neskôr súkromné umelecké a športové gymnázium, stredná športová škola, stredná odborná škola scénického výtvarníctva, konzervatórium a základná umelecká škola Pink Harmony Academy.
Ulica Jána Kalinčiaka

Ulica Jána Kalinčiaka môže byť:
Vtip za stovku

Vtip za stovku je hudobno-zábavná talk show, ktorú od 31. decembra 2023 vysiela TV JOJ. Moderátormi relácie sú Ondrej Kandráč a Filip Tůma. V každej časti si moderátori pozývajú dvoch hostí, s ktorými preberajú rôzne témy. Reláciu dopĺňajú i skeče, pri ktorých hostia hádajú pointu. V skečoch sa objavujú známi slovenskí herci. Súčasťou každej šou je hraná pódiová scénka z tvorby scenáristu Tomáša Dušičku, v ktorej sa ako hosťujúci herec predstavuje komik Fero Joke. Relácia je obohatená o hudbu. Ondrej Kandráč vystupuje aj ako hudobný sprievod spolu s kapelou Vtipný band. K nim sa však zároveň pripájajú aj hudobní hostia šou. Do programu sa taktiež môžu zapojiť priamo diváci zaslaním vtipu. Zapojení diváci majú šancu získať finančnú odmenu za najlepší vtip večera. Prvá séria odštartovala 2. februára 2024 a skončila 19. apríla 2024.
Zrada (slovenský seriál)

Zrada je slovenský dramatický seriál TV Markíza. Ide o adaptáciu britského seriálu "Doctor Foster: A Woman Scorned" z roku 2015 – 2017 vysielanej v televízii BBC One. Seriál sa začal vysielať od 5. februára 2024. Hlavné postavy stvárňujú Klára Issová a Milan Ondrík.
Veľkou lyžicou

Veľkou lyžicou je slovenská kulinárska relácia s Peterom „Šarkanom“ Novákom a Octaviou McKenziovou. Relácia sa začne na televíznych obrazovkách RTVS vysielať od 4. februára 2024.
Veronika vstavačovitá

Veronika vstavačovitá alebo veronikovec vstavačovitý () je druh z rodu veronika z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to trváca bylina. Prirodzene sa vyskytuje od strednej a juhovýchodnej Európy po západnú Ukrajinu a európske Turecko.
Informácia o začlenení bývalého rodu veronikovec ("Pseudolysimachion") do širšieho rodu "Veronica" je v článku veronika (rod).
Opis.
Veronika vstavačovitá je trváca bylina s krátko článkovým podzemkom, vysoká 20 až 60 (100) cm.
Byľ je priama alebo krátko vystúpavá, oblá, jednoduchá alebo v hornej časti rozkonárená. V dolnej časti je holá, dohora až po súkvetie rovnovážne odstávajúco chlpatá, so zahnutými vrcholkami nahor. Podobá sa veronike klasnatej, s ktorou sa môže zamieňať.
Protistojné listy sú hrubé, na líci holé, lesklé, na rube roztratene páperisté. Dolné sú vajcovité až vajcovito kopijovité a stopkaté, horné sú podlhovasto elipsovité a sediace. Čepele sú nedelené, plytko vrúbkovane pílkovité, v hornej časti až celistvookrajové, tupo končisté, spravidla sýtozelené. Listene sú kopijovité až čiarkovito kopijovité, žliazkato chlpaté, dlhé do 5 mm.
Krátkostopkaté až takmer sediace kvety sú usporiadané v strapcovitých súkvetiach, dlhých do 20 cm. Sýtomodrá štvorpočetná koruna má v priemere 6 až 8 mm, dolné lupienky sú čiarkovité a zvinuté, kvetná rúrka je v ústi brvitá. Semenník je široko vajcovitý, žliazkato chlpatý. Svetlofialová čnelka a dve modrofialové tyčinky sú dlhé 5 až 7 mm. Štyri diely kalicha sú vajcovito kopijovité, žliazkato páperisté až husto chlpaté, dlhé do 3 mm.
Tobolky sú široko vajcovité až guľovité, zboku mierne sploštené, na vrchole plytko vykrojené. Sú husto žliazkato chlpaté a veľké ako kalich. Drobné svetlohnedé semená sú do 1 mm.
Kvitne od júna do augusta. Premenlivosť vo vzraste, rozkonárení byle, šírke listov, okrajoch a odení listov závisí väčšinou od charakteru stanovišťa.
Rozšírenie.
Prirodzený areál veroniky vstavačovitej sa rozprestiera od strednej a juhovýchodnej Európy po západnú Ukrajinu a európske Turecko. Na Slovensku je rozšírená od Bielych a Malých Karpát smerom na východ až po úpätie Bukovských vrchov. Najvyššie zaznamenaný výskyt bol vo výške asi 1 500 m n. m., pod Ďumbierom, najnižší vo výške okolo 110 m n. m., pri obci Iža.
Výskyt.
Veronika vstavačovitá obsadzuje polozatienené až výslnné stanovištia v lesostepiach, na pasienkoch, pri okrajoch dubín a vo viniciach, od nížinného po podhorský stupeň. Obľubuje výhrevné, vysychavé, zásadité, výživné, často vápenaté, kamenité i hlinité pôdy.
Ostriež (vrch v Busove)

Ostriež () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Zlaté, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obcí Stebník, Nižný Tvarožec a Zlaté. Najbližšími sídlami sú západne situovaný Vyšný a Nižný Tvarožec a severovýchodne ležiaci Stebník, severne sa nachádza Stebnícka Huta, juhozápadne Zlaté a juhovýchodne Bardejovské Kúpele a Bardejov. 
Opis.
Ostriež leží v centrálnej časti pohoria, v hrebeni vedúcom od vrchu Staviská () južným smerom na Stebnícku Maguru (). Západne sa nachádza Pálenica (), Busov (), Pivnica (), Javor (), Vínna hora () a Lazy (), južne Kamenica (), Barvienok (), Dzuranov (), Mníchov () a Kamenná hora (), východne Stebnícka Magura (), Jedlina (), Koldorina (), Smilniansky vrch () a Zajače () a severne Suchý vrch (), Javorina (), Karkuláž (), Pod Ostriežom (), Staviská () a Hrb (). Voda z južných svahov odteká Holubníckym a Čiernym potokom do rieky Topľa, zo severných a východných odteká potokom Rosucká voda do Kamenca. Vrcholom vedie značená turistická trasa a severovýchodné svahy patria do NPR Stebnícka Magura. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z neďalekých odlesnených častí je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ondavskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a nezriedka aj Tatry.
Ľubomíra Valovičová

Doc. PaedDr. Ľubomíra Valovičová, PhD. je slovenská fyzička, vysokoškolská pedagogička, teoretička výuky fyziky a popularizátorka vedy.
Štúdium.
Po absolvovaní základnej školy a gymnázia v Žiline začala v roku 1995 štúdium matematiky a fyziky na Fakulte prírodných vied a informatiky Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre. Po úspešnom absolvovaní štúdia získala v roku 2003 titul PaedDr. na základe práce o metódach tvorivého riešenia problémov v experimentálnej činnosti žiakov. Následne v roku 2005 dokončila doktorandské štúdium prácou o vzťahu medzi tvorivosťou a fyzikálnym experimentom v poznávacom procese žiakov.
Život.
Špecializuje sa na oblasť teórie vyučovania fyziky. Jej hlavný výskum sa zameriava na experimentálnu činnosť žiakov pri výučbe fyziky a na rozvíjanie kognitívnych schopností detí v materských školách prostredníctvom fyzikálnych experimentov, meraní a bádania. Je iniciátorkou a organizátorkou viacerých fyzikálnych táborov pre deti od materských až po stredné školy, pričom im prináša fyziku v nekonvenčných prostrediach mimo školského kontextu.
Od roku 2011 zorganizovala šesť ročníkov prírodovedného podujatia s názvom Vedecký jarmok, ktoré sa koná v komerčných priestoroch a je určené širokej verejnosti. Vďaka účasti na zahraničných konferenciách a študijným pobytom spojila prírodovedné odbory Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre, ktoré prezentovali zaujímavé experimenty zo svojich oblastí.
Okrem svojej vysokoškolskej práce organizuje medzinárodnú konferenciu DIDFYZ. V rokoch 2016, 2019 a 2021 sa podieľala na zaradení zborníka konferencie do databáz Scopus a WOS. Popri vysokoškolskej činnosti venuje niekoľko rokov aj pedagogickej práci na základnej a strednej škole, kde podporuje zapájanie žiakov do rôznych vedeckých súťaží. Jej žiaci reprezentovali Slovensko na medzinárodných festivaloch vedy a techniky.
V roku 2022 bola ocenená za jej dlhoročnú prácu v oblasti šírenia vedy a neformálneho prírodovedného vzdelávania prostredníctvom rôznych popularizačných aktivít. Konkrétne sa jedná o iniciatívy, ako sú tábory FAJN, Fyzika naživo/Fyzika všetkými zmyslami, VEDET, Vedecký jarmok, Fyzikálny kufor a Hráme sa na Einsteina.
Personálna bibliografia.
Jej publikačná činnosť sa zameriava na experimentálnu činnosť žiakov, využitie fyzikálnych experimentov vo výučbe fyziky a podporu tvorivosti detí a žiakov prostredníctvom fyzikálnych experimentov.
Publikačná činnosť (výber):
Dominika Fričová

MUDr. RNDr. Dominika Fričová, PhD. (* 1983, Žiar nad Hronom) je slovenská neurobiologička, vedúca Oddelenia výskumu Parkinsonovej choroby na Neuroimunologickom ústave SAV. Pôsobí aj ako folková pesničkárka.
Štúdium.
V rokoch 2001 až 2006 študovala biochémiu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde získala magisterský titul. V rokoch 2003 až 2010 študovala všeobecné lekárstvo na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde dosiahla titul MUDr. V roku 2006 začala svoje doktorandské štúdium odboru biochémie na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a v roku 2011 obhájila titul PhD.
Život.
Po skončení PhD. štúdia odišla do Kodane, kde v roku 2012 pôsobila 10 mesiacov ako Visiting/Research Scientist na inštitúciách Kræftens Bekæmpelse (Danish Cancer Society), Denmark a Biomedreg, Palackého univerzita, Olomouc. Od novembra 2013 do marca 2014 absolvovala tréning v oblasti výskumu embryonálnych kmeňových buniek a nových transgénnych technológií na Institute of Diabetes and Regeneration Research, Stem Cell Centre na HelmholtzZentrum München institution v Nemecku. V roku 2015 dokončila svoje posdoktorandské štúdiá na Ústave molekulárnej genetiky Akademie věd České republiky. V rámci študia sa venovala výskumnej téme generovania myšacích modelov (knock-out/knock-in) prostredníctvom nových metód zacielenia (TALENs a CRISPR/Cas9 systém) a generovania modelov pre in vivo štúdium starnutia. Jej posledným zahraničným pôsobiskom bola jedna z najlepších kliník na svete – Mayo Clinic v Minnesote, kde do roku 2020 pracovala ako vedecký pracovník v oblasti výskumu Parkinsonovej choroby. V apríli 2020 sa rozhodla vrátiť späť na Slovensko a pracovať ako vedecký pracovník na Oddelení výskumu Parkinsonovej choroby na Neuroimunologickom ústave Slovenskej akadémie vied, v. v. i. Okrem spomenutých úspechov založila aj občianské združenie Žijem vedu, ktoré spája slovenských vedcov.
Vo svojej odbornej práci sa sústredí na molekulárnu a bunkovú biológiu, pričom využíva metódy klonovania, transgénne myši, modely myší, biochemické proteínové testy, konfokálnu mikroskopiu, porovnávaciu genomiku, bunková kultúru, fluorescenčnú mikroskopiu, techniku polymerázovej reťazovej reakcie (PCR), Crispr/Cas9.
Hudobná tvorba.
Venuje sa aj hudobnej tvorbe, ako folková pesničkárka vydala v roku 2019 debutový album "O poliach a snehu".
Osobný život.
V rokoch 20152019 bola vydatá za IT podnikateľa a politika Michala Trubana. Prechodne spolu žili v Jacksonville na Floride, kde pracovala na výskume Parkinsonovej choroby.
Personálna bibliografia.
Medzi jej najvýznamnejšie publikácie patria:
Sendvič s arašidovým maslom a želé

Sendvič s arašidovým maslom a želé (; skrátene PB&amp;J) pozostáva z arašidového masla a zavareného ovocného želé, ktoré sa rozotrú na biely plátkový chlieb. Sendvič môže byť otvorený, vyrobený z jedného preloženého krajca alebo z dvoch krajcov chleba. Sendvič je populárny v Spojených štátoch, najmä medzi deťmi. Prieskum z roku 2002 ukázal, že priemerný Američan zje 1 500 sendvičov s arašidovým maslom a želé pred ukončením strednej školy. Existuje mnoho variácií tohto sendviča, počnúc základným sendvičom s arašidovým maslom alebo sendvičom s džemom.
História.
Arašidové maslo sa pôvodne spájalo s rozmanitou sadou pikantných jedál, ako sú cherry papričky, syrom, zelerom, worcestrovou omáčkou, žeruchou, slanými tyčinkami a opekanými sušienkami. V článku uverejnenom v máji 1896 v časopise "Good Housekeeping" recept „nabádal domácich majstrov, aby použili mlynček na mäso na výrobu arašidového masla a natreli výsledok na chlieb“. Nasledujúci mesiac kulinársky časopis "Table Talk" zverejnil recept na „sendvič s arašidovým maslom“.
Prvý známy odkaz na sendvič s arašidovým maslom a želé sa objavil v časopise "Boston Cooking School Magazine" v roku 1901; požadoval "„tri veľmi tenké vrstvy chleba a dve plnky, jednu z arašidovej pasty, bez ohľadu na značku, ktorú preferujete, a ďalšiu z ríbezľového želé alebo želé z planého jablka“" a nazval ho ako "„pokiaľ viem, originálnym“". Na začiatku 20. storočia bol tento sendvič prijatý triednou štruktúrou, pretože cena arašidového masla klesla. U detí sa stal obľúbeným s príchodom krájaného chleba v 20. rokoch 20. storočia, ktorý im umožnil ľahko si vyrobiť vlastné sendviče.
Od druhej svetovej vojny sa arašidové maslo aj želé nachádzali na zozname amerických vojakov.
Národný deň arašidového masla a želé sa v Spojených štátoch každoročne koná 2. apríla.
Sendvič s arašidovým maslom, banánom a slaninou

Sendvič s arašidovým maslom a banánom (, skrátene PB&amp;B) alebo sendvič s arašidovým maslom, banánom a slaninou (; skrátene PB,B&amp;B), niekedy uvádzaný ako Elvis sandwich (), the Velvet Elvis alebo len (the) Elvis, je sendvič s opečeným chlebom, arašidovým maslom, nakrájaným alebo roztlačeným banánom a príležitostne slaninou. V niektorých variáciách sendviča sa vyskytujú med alebo zavarené ovocné želé. Sendvič sa často pripravuje na panvici.
Toto jedlo sa preslávilo ako obľúbený sendvič amerického speváka Elvisa Presleyho. Recept na sendvič bol publikovaný v mnohých kuchárskych knihách a novinových správach. Komerčne sa predáva aj v reštauráciách.
Zrada

Zrada môže byť:
Tepličný potok

Tepličný potok je potok svojou pramennou časťou v geomorfologickom celku Spišsko-gemerský kras a v jeho geomorfologickom podcelku Slovenský raj a svojim dolným tokom v geomorfologickom celku Hornádska kotlina a v jej geomorfologickom podcelku Vikartovská priekopa v regióne Spiš v Košickom kraji v okrese Spišská Nová Ves. Je pravostranným prítokom Hornádu. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa sútokom zdrojníc v juhozápadnej časti územia obce Hrabušice v v lesnom extraviláne východne od vrchu Krompľa s v okrese Spišská Nová ves v Košickom kraji. Severná zdrojnica pramení v na východnom svahu vrchu Krompľa. Južná zdrojnica pramení v na juhovýchodnom svahu vrchu Krompľa.
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie severovýchodným smerom cez lesný extravilán v obci Hrabušice, pravým brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Okrúhly vrch s , ľavým brehom obmýva úpätie lesa Koryto, pravým brehom obmýva les Kvašná lúčka, mení smer na sever. V vyteká z územia obce Hrabušice a vteká na územie obce Betlanovce, ľavým brehom obmýva les Kukurovec, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, mení smer na severovýchod a vteká do poľnohospodárskeho extravilánu. Ľavým brehom obmýva pole Briežky, pravým brehom obmýva pole Pod Hágmi a nižšie pole Tŕňovec, preteká cez pole Medzi cestami, v priberá ľavostranný prítok Ždiar. Na západnom okraji intravilánu obce Betlanovce v ústi do Hornádu ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká na území obce Hrabušice a ďalej tečie a ústi na území obce Betlanovce v okrese Spišská Nová Ves. Má jeden významnejší prítok: Ždiar. Hornou časťou svojho toku preteká cez Národný park Slovenský raj.
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica" vo význame "potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vyššou teplotou vody ako bežné potoky na okolí". Z podstatného mena "teplica" rozšíreného formantom "-ný" do podoby prídavného mena a po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Tepličný potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Tepličný potok bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Tepličný potok je jedinečným názvom (január 2024).
Veronika dúšovkolistá

Veronika dúšovkolistá () je druh z rodu veronika z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to jednoročná, na Slovensku chránená bylina. Jej prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po juhozápadnú Sibír a Mongolsko.
Opis.
Veronika dúšovkolistá je jednoročná bylina s tenkým vláknitým koreňom, vysoká 10 až 20 cm. Byľ je priama, zvyčajne už na báze rozkonárená, s početnými vystúpavými konárikmi, v dolnej čast holá, vyššie páperistá a odstávajúco chlpatá.
Protistojné listy sú krátkostopkaté, prízemné sú holé, vyššie riedko páperisté. Čepele sú vajcovité, nedelené, na báze zúžené až okrúhle, na okraji plytko nepravidelne vrúbkované až celistvookrajové, na vrchole tupo končisté. 
Súkvetia tvoria riedke, 15 až 20 kveté strapce, ktoré sa pri dozrievaní plodov predlžujú. Svetlomodrá štvorpočetná tanierovitá koruna má v priemere len 2 až 3 mm. Je tmavo žilkovaná, s krátkou žltkastou rúrkou. Čnelka s pologuľovitou bliznou je dlhá do 1,5 mm a je kratšia, ako zárez na vrchole tobolky. Štyri diely kalicha sú elipsovité, na vrchole tupé, roztrúsene chlpato žliazkaté a na okraji brvité. Odstávajúco dlho chlpaté kvetné stopky majú dĺžku listeňov a sú 2 až 3 krát dlhšie ako kalich. Listene sú podlhovasto elipsovité, celistvookrajové. 
Široko obličkovité tobolky sú zboku stlačené, až do polovice ostro vykrojené a žliazkato chlpaté. Sploštené elipsovité semená sú žltohnedé, veľké do 1 mm. 
Rozšírenie.
Prirodzený areál veroniky dúšovkolistej sa rozprestiera od Európy cez Krym, Turecko, Sýriu, Turkménsko, Uzbekistan, Kazachstan, Kirgizsko, po juhozápadnú Sibír, severozápadnú Čínu a Mongolsko. V Belgicku je považovaná za vyhynutú.
Na Slovensku bola vzácne zaznamenaná v západnej časti Ipeľskej brázdy, pri Leviciach, Novej Dedine a v strednej časti Štiavnických vrchov. 
Ekológia.
Veronika dúšovkolistá je teplomilný, nestály a rapídne miznúci druh, viazaný na nížiny. Rastie na vlhkých, hlinitých, ílovitých až hlinitopiesočnatých pôdach, bohatých na živiny, na poliach, vo viniciach, na okrajoch vlhkých lúk. Kvitne od apríla do júna. V posledných rokoch sa na Slovensku počas niekoľkých vegetačných období nepodarilo potvrdiť jej výskyt. 
V súčasnosti je preto u nás považovaná za vyhynutý taxón. Je vedená aj v zozname chránených rastlín, ustanovenom právnym predpisom Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky.
Pivnica (vrch v Busove)

Pivnica () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Vyšný Tvarožec, približne severozápadne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Nižný Tvarožec. Najbližšími sídlami sú východne situovaný Vyšný Tvarožec, južne sa nachádza Nižný Tvarožec, juhozápadne Gaboltov, západne Petrová a severne Cigeľka.
Opis.
Pivnica leží na západe centrálnej časti pohoria, v rázsoche vedúcej z Busova (). Východne sa nachádza vrch Staviská (), Suchý vrch (), Pohorelka (), Ostriež (), Stebnícka Magura () a Mníchov (), južne Kamenica (), Vínna hora (), Lazy (), Dzuranov (), Barvienok (), Tisovec () a Krivá hora (), západne Čierna hora () a Javor () a severne Sivá skala (), Priehyba (), Lacková (), Busov (), Pálenica () a Hrb (). Oblasť odvodňuje do Tople rieka Kamenec a jej prítoky Rovienka zo západných a južných častí, Pivničný a Busovský potok z východných a Obšarský potok zo severných svahov. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných častí je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ondavskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a nezriedka aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z okolitých obcí.
Železničná nehoda pri Dolnej Lutyni

Železničná nehoda pri Dolnej Lutyni bola zrážka vlaku s nákladným autom, ku ktorej došlo na trati Bohumín–Čadca v medzistaničnom úseku Bohumín–Dětmarovice pri zastávke Dolní Lutyně 24. januára 2024 pred 6. hodinou ráno. Vlak InterCity 546 Ostravan (Návsí – Praha-Vršovice) Českých dráh, vedený elektrickým rušňom 151.020, sa na železničnom priecestí zrazil s kamiónom, ktorý prevážal banskú vrtnú súpravu. Pri nehode zahynul rušňovodič a ďalších 20 osôb bolo zranených.
Rušeň bol nárazom úplne zdevastovaný a spolu s prvým vozňom sa vykoľajil, čo spôsobilo nebezpečný náklon na stranu, pre ktorý museli hasiči zabezpečiť prvý vozeň za rušňom proti ďalšiemu pohybu. Z dôvodu odstraňovania následkov a vyšetrovania Polície Českej republiky a Železničnej inšpekcie je daný úsek trate pre všetky vlaky uzavretý. Diaľkové vlaky osobnej dopravy jazdia odklonom cez Havířov a Chałupki, regionálne vlaky sú nahradené autobusovou dopravou. V dôsledku deštrukcie niektorých stĺpov trakčného vedenia a narušenia geometrickej polohy koľaje bude trať minimálne do 27. januára 2024 uzavretá pre všetku dopravu; k úplnému obnoveniu železničnej premávky by malo dôjsť v priebehu niekoľkých týždňov.
K nehode došlo na železničnom priecestí P6512 vybavenom priecestným zabezpečovacím zariadením (PZZ) so závorami. Podľa doterajších informácií príčinou nehody pravdepodobne nebolo nerešpektovanie výstražnej signalizácie PZZ, ale zakliesnenie valníkového návesu kamiónu v priestore priecestia.
Veronica wormskjoldii

Veronica wormskjoldii je druh rodu veronika ("Veronica") z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). 
Je to pôvodný druh vo veľkej časti severnej a západnej Severnej Ameriky, vrátane západu Spojených štátov amerických a severnej Kanady, kde rastie vo vlhkom vysokohorskom prostredí, ako je napríklad horský lesný podrast. Má široké subarktické rozšírenie od Aljašky po Grónsko. Je pomenovaná po dánskom botanikovi Mortenovi Wormskjoldovi (1783 – 1845), ktorý študoval u profesora Jensa Wilkena Hornemanna (1770 – 1841) a počas expedície do Grónska v rokoch 1812 – 1813 údajne nazbieral 157 druhov cievnatých rastlín, čím viac ako zdvojnásobil počet dovtedy známich druhov. Expedícia mala zjavne zbierať vzorky pre "Flora Danica" a bola financovaná otcom Wormskjolda, hoci Hornemann sponzoroval tajomníka kancelárie Friedricha Gustava Heiligera (okolo roku 1789) ako botanického kresliča, plateného kráľovskou pokladnicou. Zostal v Nuuku a v okolí Qaqortoqu a miestne grónske obyvateľstvo mu pomohlo zozbierať vzorky rastlín, ktoré opísal Wormskiold.
Opis.
Je to podzemková trváca bylina s poliehavou až vzpriamenou, väčšinou nerozkonárenou stonkou vysokou do 25 až 40 centimetrov a pokrytou dlhými chĺpkami. Protistojné listy sú dlhé 2 až 4 centimetre a nemajú stopky. Súkvetím je chlpatý, žliazkatý strapec kvetov na konci stonky. Každý kvet má chlpatý, kopijovitý kalich a modrú korunu širokú až centimeter. Plodom je tobolka dlhá asi pol centimetra, ktorá obsahuje drobné sploštené semená.
Ema Kapustová

Ema Kapustová (* 14. december 2002, Revúca) je slovenská biatlonistka, ktorá reprezentuje Slovensko vo Svetovom pohári v biatlone. Účinkuje tiež v pohároch IBU a na Majstrovstvách sveta juniorov v biatlone. Je členkou Otchenash Teamu.
Výsledky.
Svetový pohár.
Kapustová v decembri 2023 v stíhacích pretekoch vo švajčiarskom stredisku Lenzerheide obsadila, stále vekom juniorka, 28. miesto a pripísala si vôbec prvé body v kariére v rámci Svetového pohára.
Majstrovstvá Európy.
Vo vytrvalostných pretekoch na na Majstrovstvách Európy v roku 2024 v Osrblí získala bronzovú medailu.
Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 19 rokov 1976

Majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji hráčov do 19 rokov 1976 boli deviate juniorské majstrovstvá Európy v ľadovom hokeji. Majstrami Európy sa po šiestykrát stali hokejisti Sovietskeho zväzu.
Skupina A.
Turnaj Skupiny A sa hral od 21. do 28. marca 1976 v česko-slovenských mestách Kopřivnice a Opava. Bulharsko sa na poslednú chvíľu odhlásilo z ME pre epidémiu chrípky v tíme. Namiesto Bulharska hral v rámci majstrovstiev B-tím Česko-Slovenska (hráči do 18 rokov), ktorého výsledky sa ale nezapočítavali do hodnotenia.
Prvé kolo.
Skupina 1.
Exhibičné zápasy:
Druhé kolo.
Skupina o 5.–8. miesto.
Exhibičné zápasy:
Skupina B.
Turnaj Skupiny B sa hral od 13. do 21. marca 1976 v rumunských mestách Bukurešť a Ploješť.
Pálenica (vrch v Busove)

Pálenica () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Vyšný Tvarožec, približne severozápadne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Cigeľka. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná Cigeľka a juhovýchodne ležiaci Vyšný Tvarožec, južne sa nachádza Nižný Tvarožec, juhozápadne Gaboltov a západne Petrová. 
Opis.
Pálenica leží na severozápade centrálnej časti pohoria, v rázsoche vedúcej severovýchodne z Busova (). Severným smerom sa nachádza Hrb (), Javor (), Cígeľka () a Ostry wierch (), západným Lacková (), Priehyba (), Sivá skala () a Javor (), južným Busov (), Pivnica (), Vínna hora (), Kamenica () a Mníchov () a východným Stebnícka Magura (), Ostriež (), Pohorelka (), Suchý vrch () a Staviská (). Oblasť odvodňuje do Tople rieka Kamenec, kde voda z južných svahov odteká Obšarským potokom, zo severných Cígeľským potokom a z východných potokom Sveržovka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných častí je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ondavskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a nezriedka aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z obcí Cigeľka alebo Vyšný Tvarožec.
Veronika lesklá

Veronika lesklá () je druh z rodu veronika z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to jednoročná tmavozelená bylina. Jej prirodzený areál sa rozprestiera od Európy cez severnú Afriku až po strednú Áziu.
Opis.
Veronika lesklá je jednoročná tmavozelená bylina, dlhá 5 až 30 cm. Byľ je na báze poliehavá a rozkonárená, v hornej polovici vystúpavá, oblá, roztratene chlpatá. Podobá sa veronike poľnej, s ktorou sa môže mylne zamieňať.
Listy v dolnej časti stonky sú protistojné, krátko stopkaté, horné sú striedavé. Čepele sú vajcovité až trojuholníkovito okrúhle, dolné sú širšie ako dlhšie, všetky sú na báze zaokrúhlené, hlboko a pravidelne vrúbkovane pílkovité. Na líci sú tmavozelené, holé a lesklé, na rube svetlozelené a roztratene chlpaté.
Jednotlivé kvety sú usporiadané v chudobných strapcoch. Štvorpočetná, jasnomodrá a tmavo žilkovaná koruna má v priemere 5 až 8 mm. V ústi korunnej rúrky je purpurový krúžok, spodný lupienok je často užší a belavý. Dve tyčinky s modrými peľnicami sú pripojené blízko bázy korunnej rúrky. Čnelka je v čase zrelosti plodu dlhá do 1,5 mm a zreteľne prevyšuje výkroj na vrchole tobolky. Štyri kališné diely sú široko vajcovité, končisté, dlhé do 4 mm, na báze sa prekrývajúce a roztratene krátko chlpaté. Kvetné stopky sú roztratene chlpaté a rovnako dlhé alebo trocha kratšie ako listene.
Obličkovitá tobolka je nepatrne zboku stlačená a žliazkato chlpatá. Oválne semená sú jemne vráskavé.
Rozšírenie.
Prirodzený areál veroniky lesklej sa rozprestiera od Európy, cez severnú Afriku až po strednú Áziu a západné Himaláje. Zavlečená je v Kanade, Spojených Štátoch, Mexiku, Argentíne, Brazílii, Peru, Uruguaji, Číne, Indii, Mongolsku a na ostrovoch Madeira. Na Slovensku sa vyskytuje na Devínskej Kobyle, pozdĺž rieky Váh v okolí Hlohovca a Piešťan, v povodí rieky Hron medzi Banskou Bystricou a Breznom a v Košickej kotline.
Ekológia.
Veronika lesklá obsadzuje vhodné stanovištia od rovinného až po podhorský stupeň. Rastie na poliach, v záhradách, na úhoroch, medziach a popri cestách. Uprednostňuje vlhkejšie, výživné, zásadité až neutrálne, vápenaté, humózne, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od marca do októbra.
Poddruhy.
Webové stránky POWO rozlišujú v rámci druhu tieto poddruhy:
Ždiar (prítok Tepličného potoka)

Tepličný potok je potok v Slovenskom raji a Hornádskej kotline. Je ľavostranným prítokom Tepličného potoka v povodí Hornádu a má dĺžku 
Prameň.
Pramení v pohorí Spišsko-gemerský kras a jeho geomorfologickom podcelku Slovenský raj, v katastri obce Spišský Štiavnik v okrese Poprad, v lesnom extraviláne na severozápadnom svahu lesa Na Marínke a nadmorskej výške 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný extravilán v obci Spišský Štiavnik, pravým brehom obmýva úpätie lesa Na Marínke, v opúšťa územie obce Spišský Štiavnik a vteká na územie obce Betlanovce, už v okrese Spišská Nová Ves, patriaceho do Košického kraja. Tu už preteká Hornádskou kotlinou a jej podcelkom Vikartovská priekopa. Pokračuje poľnohospodárskym extravilánom, preteká cez pole Ždiar, ľavým brehom obmýva pole Oľšovec a v ústi do Tepličného potoka ako jeho ľavostranný prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bolo pole Ždiar, cez ktoré vodný tok preteká, s významom "lokalita získaná ždiarením/ žiarením, čiže vypálením lesa". Názov poľa bol bez ďalšej zmeny prenesený na vodný tok v podobe jednočlenného hydronyma ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Ždiar bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Ždiar je jedinečným názvom (január 2024).
Sivá skala

Sivá skala môže byť:
Tamara (prvé meno)

Tamara je ženské krstné meno, pochádzajúce z hebrejského pomenovania pre datľovú palmu (תמר – "tamar"). Meniny na Slovensku má 26. januára.
Marína Oľga Horváthová

Marína Oľga Horváthová (pseudonymy: Marína, Slovenka, Turčianka; * 16. máj 1859, Martin – † 10. marec 1947, Martin) bola slovenská dramatička a prozaička. 
Pochádzala z rodiny Horváthovcov a k jej priamej rodine patrí aj Deana Horváthová-Jakubisková (bola sestrou jej starého otca Cyrila Horvátha).
Životopis.
Narodila sa v Martine v rodine národovca a evanjelického kňaza Jozefa Horvátha. Absolvovala štúdium v súkromnom dievčenskom ústave Ľ. Korkovej, následne sa zapojila do martinského kultúrneho a spoločenského života. Venovala sa ochotníckemu divadlo a v rokoch 18761892 sa stala poprednou herečkou Slovenského spevokolu a v rokoch 19191934 kustódkou národopisných zbierok Slovenského národného múzea. Od roku 1879 publikovala v časopisoch črty, poviedky a novely pre deti aj dospelých, poznačené sentimentalizmom.
V roku 1888 napísala v tomto duchu novelu "Vzdory srdcu", ktorá vyšla knižne v roku 1920. Známejšia však bola ako dramatická autorka hrou "Sirota" (1892), resp. "Slovenská sirota" alebo "Stratená", ktorú uvádzali ochotnícke súbory až do polovice 20. storočia. Neskôr publikovala v tlači amerických Slovákov, kde uverejnila poviedky, novely, úvahy aj ľudové melodrámy s dedinskou tematikou "Betkina lekcia" a "Truc na truc" alebo "Čary a kúzla" (Pittsburgh, 1907). Po roku 1919 vyšla jej ľudová hra "Povinnosti" (1919). V roku 1927 bola poslovenčená a zdramatizovaná poviedka J. Rosena "Prepadla" v rovnomennej jednoaktovke. Prozaické a dramatické práce ocenila aj dobová kritika (Svetozár Hurban-Vajanský, Jozef Škultéty, Štefan Krčméry).
2S5 Giacint-S

2S5 Giacint-S je sovietska/ruská samohybná húfnica kalibru . Je určená na ničenie veliteľských stanovíšť, opevnení a živej sily.
Vznik a vývoj.
V roku 1965 schválilo ministerstvo obrany Sovietkeho zväzu program rozvoja delostreleckých systémov. Vtedajšie sovietske kanóny M-46, nasadené v delostreleckom súboji medzi Čínou a Taiwanom, sa ukázali ako nevyhovujúce.
V roku 1968 sa začali práce na vývoji novej samohybnej húfnice. Podvozok bol použitý z experimentálnej samohybnej húfnice SU-100P a ten bol vybavený 152 mm kanón 2A37 (postavený na základe kanóna z ťahanej húfnice 2A36 Giacint-B). 
Prvé samohybné húfnice 2S5 boli vyrobené v roku 1976. Sériová výroba bola spustená v roku 1977 a prebiehala až do roku 1993. Za 17 rokov bolo vyrobených až 2000 kusov 2S5.
Konštrukcia.
Posádku húfnice tvorí 5 ľudí. Korba 2S5 je chránená ľahkým pancierovaním, ktoré dokáže odolať ručným palným zbraniam a črepinám granátov. Munícia sa nachádza vo vnútri a nabíjanie sa robí ručne. Húfnica vezie 30 kusov munície.
Samohybná húfnica 2S5 je vyzbrojená 152 mm kanónom 2A37 namontovaným v zadnej časti podvozku. Dosah konvenčnej vysokovýbušnej fragmentačnej strely OF-29 s hmotnosťou 46 kg je 28,4 km a munície s prídavným raketovým pohonom OF-9 až 33 km. Maximálna rýchlosť streľby je 5-6 rán za minútu.
Samohybná húfnica s hmotnosťou 27,5 tony má pomerne dobrú pohyblivosť. Na diaľnici môže dosiahnuť rýchlosť až /h, v teréne /h. Dojazd vozidla je .
Tobias Lindholm

Tobias Lindholm (* 5. júl 1977, Næstved, Dánsko) je dánsky filmový režisér a scenárista.
V roku 2007 absolvoval Dánsku filmovú školu v Kodani. 
V roku 2010 debutoval ako scenárista filmom Thomasa Vinterberga "Submarino" a v tom istom roku debutoval ako režisér väzenskou drámou "R".
Lindholm režíroval v roku 2015 film "Boj", o dánskej vojenskej spoločnosti v Afganistane, ktorú obsadil Tálibán a jej veliteľ je obvinený z vojnových zločinov.
Súkromný život.
Lindholm je ženatý s filmovou producentkou Caroline Blanco, s ktorou má troch synov. Žijú v Kodani.
Zoznam kráľov Wessexu

Zoznam kráľov Wessexu obsahuje postupnosť Cerdikovcov, ktorí boli panovníkmi Wessexu, jedného zo siedmich anglosaských kráľovstiev na juhu, východe a v centre Británie v období od 6. do 9. storočia, keď vznikol zjednotený anglický štát.
Marchegger Ostbahn

Marchegger Ostbahn (Marcheggská východná železničná trať) je elektrifikovaná dvojkoľajná železničná trať v Rakúsku a na Slovensku, ktorá spája viedenský obvod Donaustadt a Marchegg, kde prechádza cez rieku Morava a vstupuje na Slovensko. Pri Devínskej Novej Vsi pokračuje ako železničná trať Bratislava – Marchegg.
Trasa.
Trať sa oddeľuje od Laaer Ostbahn pri železničnej stanici Wien Stadlau vo viedenskom obvode Donaustadt. Odtiaľ vedie na východ do Marcheggu. Z Marcheggu trať prechádza cez rieku Morava a vstupuje na územie Slovenska. Pri Devínskej Novej Vsi pokračuje ako železničná trať Bratislava – Marchegg.
Od roku 2016 sa ÖBB zaviazali trať zdvojkoľajniť a elektrifikovať. Dvojkoľajová a elektrifikovaná trať medzi Wien Erzherzog-Karl-Straße a Wien Aspern Nord bola otvorená zmenou cestovného poriadku v decembri 2018. Elektrifikácia bola rozšírená do Marcheggu v decembri 2022; práce na zdvojkoľajnení pokračujú, celá modernizácia by mala byť hotová do konca roka 2024. Úsek z Marcheggu do Devínskej Novej Vsi zostáva jednokoľajný a neelektrifikovaný, na elektrifikáciu už ŽSR vybrali zhotoviteľa a stavebné práce by mali byť hotové do apríla 2025.
Prevádzka.
Linka S80 viedenskej S-Bahn premáva medzi Wien Hütteldorf a Wien Aspern Nord v polhodinových intervaloch. Niektoré spoje Regionalzug premávajú medzi Wien Hauptbahnhof a Marcheggom, zatiaľ čo vlaky Regional-Express premávajú medzi Wien Hauptbahnhof a Bratislava main.
Horná Dolná

Horná Dolná () je fiktívny názov obce (dediny), ktorý zvyčajne buď neutrálne zastupuje akýkoľvek názov obce, alebo má konotáciu vo význame malá, bezvýznamná obec či zapadákov. Je utvorený spojením dvoch prídavných mien, ktoré sa samostatne vyskytujú v mnohých, zvyčajne vidieckych, názvoch obcí a miest. Skutočná obec alebo dedina s takýmto názvom neexistuje.
Pongrácovci

Pongrácovci (dobovo v základnom tvare: "Pongrácz, Pongrátz") sú uhorský šľachtický rod pochádzajúci z Liptovského Mikuláša a Starhradu.
Dejiny rodu.
Rod Pongrácovcov sa spolu so Svätojánskovcami, Smrečianskovcami, Podturnianskovcami a Bánovcami radí k tým liptovským rodom, ktoré svoj pôvod odvodzujú od českých hostí Hauka, Beucha a Polku. Tí získali v roku 1230 na Liptove donáciu na veľké majetky. Zakladateľom rodu Pongrácovcov bol vnuk Serafína, Pongrác I., doložený v rokoch 13391360. Už ten používal názov mesta Liptovský Mikuláš ako prídomok svojho rodu. Po 30. marci 1443, keď Pongrácovci získali Starý hrad a Strečno, sa stal súčasťou prídomku aj Starý hrad. Tým sa rod zároveň rozšíril aj do Trenčianskej stolice. Ešte predtým vlastnili Pongrácovci majetky aj v Turčianskej stolici. Už v roku 1435 sa Pongrác II. spomína ako kastelán Blatnického hradu a približne v tej istej dobe sa Pongrácovci spomínajú aj na severnej Morave. V roku 1444 získal Pongrác II. majetky aj v Temešskej stolici. V roku 1556 získali členovia rodu hrad Korlátka v Nitrianskej stolici a v 16. storočí sú doložení aj v Aradskej stolici. O storočie neskôr ich stretávame v Spišskej, Šarišskej a Zemplínskej stolici. V 18. storočí už pôsobili aj v Novohradskej, Peštianskej, Biharskej, Železnej, Abovskej, Bratislavskej a Užskej stolici.
Rod má deväť hlavných vetiev, pričom väčšina z nich prežila až do súčasnosti. Členovia staršej grófskej vetvy žijú dnes na Žitnom ostrove, vo Švajčiarsku, v Maďarsku, Spojenom kráľovstve a Fínsku. Členovia mladšej grófskej vetvy pôsobia dodnes na Slovensku a v Spojených štátoch. Členovia barónskych vetiev žijú dnes v Maďarsku, Rakúsku a Spojených štátoch.
Rodový erb.
Pôvodný erb rodu tvorí poštová trúbka vyrastajúca z koruny a rameno, pričom nad nimi sa nachádza hviezdička. Najznámejším a najpoužívanejším je však erb, ktorý tvorí modrým klinom rozdelený červený štít. V kline sa nachádza spomínaný pôvodný erb rodu. Klin zároveň pretína čierneho orla. Klenot tvoria dve čierne orlie krídla, medzi ktorými je kolmo vyrastajúce predlaktie obrneného ramena držiace meč. Prikrývadlá sú zlato-modré a strieborno-červené.
Veronika metlinatá

Veronika metlinatá alebo veronikovec metlinatý () je druh z rodu veronika z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to trváca bylina s horizontálnymi podzemnými poplazmi. Jej prirodzený areál sa rozprestiera od strednej Európy cez Ukrajina, európske Rusko, po západnú Sibír, severozápadnú Čínu a Mongolsko.
Informácia o začlenení bývalého rodu veronikovec ("Pseudolysimachion") do širšieho rodu "Veronica" je v článku veronika (rod).
Opis.
Veronika metlinatá je trváca bylina s článkovitým podzemkom a horizontálnymi podzemnými poplazmi, vysoká 30 až 100 cm. Byľ je priama až krátko vystúpavá, oblá, v hornej časti rozkonárená, zriedkavo aj jednoduchá, od bázy je chlpatá.
Listy sú protistojné alebo po 3 až 4 v praslenoch, sú krátkostopkaté až sediace. Čepele sú nedelené, podlhovasté až podlhovasto vajcovité, na báze klinovité, na okraji zvyčajne jeden až dvakrát pílkovité, na vrchole končisté, na líci aj rube chlpaté. Podporné listene pod súkvetím sú malé, v súkvetí sú široko kopijovité.
Kvety sú usporiadané v štíhlych strapcoch, ktoré sú buď vrcholové alebo vyrastajú v pazuchách horných listov. Štvorpočetná koruna je najčastejšie modrofialová, kvetná rúrka je dlhá a v ústi brvitá. Horný kvetný lupienok je najširší (často širší ako dlhý), spodný je najužší. Semenník je široko vajcovitý, holý, čnelka je niťovitá, sýto modrofialová, dlhá do 5 mm. Dve tyčinky sú modrofialové, s nitkami dlhými 4 až 5 mm. Kvetné stopky sú dlhšie ako čiarkovité listene. Štyri diely kalicha sú podlhovasto kopijovité až podlhovasto vajcovité, na vrchole tupé, dolné dva diely sú zvyčajne trocha dlhšie a sú krátko žliazkaté. 
Široko vajcovité až guľovité tobolky sú zboku mierne sploštené, na vrchole plytko vykrojené, s priemerom do 3 mm, dlhšie ako kalich. Semená sú drobné, svetlohnedé.
Kvitne od júna do augusta.
Rozšírenie a výskyt.
Prirodzený areál veroniky metlinatej sa rozprestiera od strednej Európy cez Ukrajina, Bielorusko, európske Rusko, severný Kaukaz, Kazachstan, Tadžikistan, Kirgizsko, po západnú Sibír, severozápadnú Čínu a Mongolsko. Zavlečená je vo Vermonte, v Spojených Štátoch. Na Slovensku sú o jej výskyte doložené iba historické záznamy z lokalít pri juhovýchodnom okraji Malých Karpát – Modra, Svätý Jur, takže sa na Slovensku považuje za vyhynutý druh.
Veronika metlinatá obsadzuje stanovištia vo svetlých lesoch a krovinatých stráňach od nížinného po pahorkatinový stupeň. Vyhovujú jej suché, hlbšie, na vápnik bohaté pôdy.
Sivá skala (vrch v Busove)

Sivá skala () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Petrová, približne severozápadne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Cigeľka a Petrová. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Petrová, východne ležiaca Cigeľka a západne obec Frička. Severovýchodná časť hrebeňa je súčasťou prírodnej rezervácie Pralesy Slovenska.
Opis.
Sivá skala leží v severozápadnej časti pohoria, v rázsoche vedúcej juhovýchodne z Lackovej () cez Priehybu (). Západne sa nachádza Dzielec () a Polianka (), južne Kocúrinec (), Javor (), Krivá hora (), Tisovec () a Lazy (), východne Pivnica (), Busov (), Pálenica (), Hrb (), Staviská () a Javor () a severne Cígeľka (), Ostry wierch (), Lacková () a Priehyba (). Oblasť patrí do povodia Tople, kde vodu z juhozápadných svahov odvádza rieka Kamenec a zo severovýchodných jej prítok Priehybský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z obcí Cigeľka alebo Petrová.
Teplá (prítok Babindolského potoka)

Teplá je potok v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina a v jej geomorfologickom podcelku Žitavská pahorkatina v Nitrianskom regióne v Nitrianskom kraji v okrese Nitra. Je pravostranným prítokom Babindolského potoka v povodí Hosťovského potoka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v južnej časti územia obce Babindol v v poľnohospodárskom extraviláne na juhovýchodnom okraji samoty Starý majer pri lese Starý háj v okrese Nitra v Nitrianskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodojužným smerom cez poľnohospodársky extravilán v obci Babindol, ľavým brehom obmýva pole Dlhé pole a pravým brehom pole Pustatina, v opúšťa územie obce Babindol a vteká na územie obce Klasov v okrese Nitra v Nitrianskom kraji. V podteká cestu Nitra – Vráble, postupne mení smer na juhovýchod, ľavým brehom obmýva pole Hate a pravým brehom pole Pod letiskom. Pravým brehom obmýva pole a vinicu Pod hájom, mení smer na východ, v druhý krát podteká cestu Nitra – Vráble. V priberá Klasovský potok ako svoj ľavostranný prítok, na dolnom okraji intravilánu Klasova v ústi do Babindolského potoka ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká na území obce Babindol a ďalej tečie a ústi na území obce Klasov v okrese Nitra v Nitrianskom kraji. Má jeden prítok: Klasovský potok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplý" vo význame "spôsobujúci pocit tepla, nie studený, s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplý potok, Tepličný potok. Slovo "teplá (voda)" bolo bez ďalšej úpravy ponechané na individualizáciu vodného toku v podobe jednočlenného hydronyma ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Teplá bolo štandardizované v roku 1978. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplá nie je jedinečným názvom (január 2024).
Sófilos (maliar)

Sófilos () bol grécky maliar čiernofigúrových váz, činný na začiatku 6. stor. pred Kr. v Atike.
Sófilos, pochádzajúci zrejme z východného Grécka, bol prvým známym maliarom čiernofigúrových váz, ktorý sa podpísal na niekoľko svojich diel. Pripisuje sa mu 37 váz (kratéry, dinoi, louterií, amfor alebo pinakes i s fragmentami).
Sófilova raná čiernofigúrová technika zdobenia váz je špecifická. Hojne používal červenú, a to nielen na hlavy a krky mužských postáv, ale aj nápisy, ktoré sú inak zvyčajne čierne. Okrem toho červenú použil aj na kreslenie obrysov. Načrtnuté formy vyplnené bielou farbou nanášal priamo na hlinený podklad a nie štandardne na čiernu. Možno by sa to mohlo považovať za prvé použitie bielej farby ako podkladu v maliarstve atických váz (keramika s bielym podkladom). Maliarove rozmanité koloristické efekty, vyznačujúce sa idiosynkratickým použitím červeného obrysu a bielej, sa dlho spájali s vplyvom korintského umenia. Sófilos celkom určite poznal čiernofigúrové korintské vázy, ktoré sa vo veľkom vyvážali a možno aj nástenné maľby z korintských chrámov alebo verejných budov (zo stien alebo z malieb na veľkých vybielených drevených panelov zavesených na stene). Umeleckí historici dokonca uvažovali aj korintskom pôvode tohto majstra. V každom prípade sa Sófilos určite vyučil a pracoval v Aténach, vtedy poprednom gréckom umeleckom centre.
Sófilos v čiernofigúrovom maliarstve váz významne prispel k zvýšeniu významu figurálnych výjavov. Jeho najpozoruhodnejším dochovaným dielom je čiernofigúrový dinos vystavený v Britskom múzeu v Londýne. Skoršie grécke vázy boli zdobené najmä rastlinnými motívmi, zvyčajne lotosovými kvetmi alebo palmetami a tiež zvieratami a obludami. Sófilos ich použil na spodnú časť nádoby a na stojan, ale hlavný horný priestor nádoby vyhradil pre figurálnu scénu zobrazujúcu svadobný sprievod kráľa Pélea a morskej nymfy Thetis. Ich manželstvo, zväzok medzi smrteľníkom a nesmrteľnou, zohralo kľúčovú úlohu v trójskom cykle legiend, obľúbenom námete maliarov váz. Ich syn Achilles bol najväčším hrdinom trójskej vojny a jeho mentora, múdreho kentaura Cheiróna, stvárnil Sófilos medzi svadobnými hosťami. Ďalšími hosťami sú grécki bohovia, ktorí prichádzajú na vozoch alebo pešo (bielou rozlišuje farbu tiel bohýň, ktoré prišli na svadbu, dámy či bohyne sa predsa vyhli opáleniu spojenému s prácou na poli pod žiarou slnka). Thetis nie je vidieť, predpokladá sa, že je v budove s Péleom.