Brat Julián

Brat Julián, OP (, ; * 13. storočie† 1237) bol maďarský dominikánsky mních, ktorý spolu so spolubratom Gerhardom a niekoľkými ďalšími mníchmi podnikli dve cesty za domovinou starých Maďarov na východe. Záznamy o oboch cestách brata Juliána sú zachované vo vatikánskych archívoch.
O prvej ceste (12351236) napísal správu pre pápežskú kúriu brat Richarduspravdepodobne Juliánov predstavený. O druhej ceste (12371238) napísal sám Julián "„Traktát o Tatároch“". Rukopisy znovuobjavil maďarský jezuita Márton Cseles vo vatikánskych archívoch v roku 1695, no jeho objav zostal nepublikovaný. O 50 rokov neskôr, v roku 1746, sa k rukopisom opäť dostal piaristický mních Ján Inocent Desericius (Dežerický), ktorý ich v roku 1748 publikoval v "„De initiis ac majoribus Ungarorum“" v druhom zväzku svojho diela.
Ungaria Magna.
V Uhorsku v etnicky maďarskej spoločnosti existovalo povedomie o pravlasti, z ktorej staromaďarské kmene odišli pri sťahovaní sa do Panónie, a v ktorej časť Maďarov ostala. Už v roku 1221 bol Paulus Ungarus, absolvent kánonického práva na univerzite v Bologni a člen dominikánskej rehole, poverený organizáciou dominikánskej rehole v Uhorsku, vyslal christianizátorov ďalej na východ medzi Kumánov. Títo po porážke Mongolmi v rokoch 12221223 v bitke na rieke Kalke ustupovali na západ a kumánske knieža Barc sa dalo roku 1227 pokrstiť. Ostrihomský arcibiskup zriadil v Milko v južnom Moldavsku (dnes azda Craciuna v dnešnom Rumunsku ) kumánske biskupstvo a uhorský kráľ Belo IV. si pridal do svojej intituláciu „"Cumanie"”, čím chcel naznačiť vykonávanie zvrchovanosti nad Kumánmi a začal údajne uvažovať o pokresťančení Kumánov a iných národov východne od Dnepra. Podľa historických predstáv starých Maďarov sa pôvodná „"Ungaria Magna"” nachádzala niekde pri Azovskom mori a v Anonymovej kronike bola hmlistá informácia, že pravlasť Maďarov sa nachádzala až za Suzdaľským kniežatstvom a za riekou Volgou. Na základe týchto podnetov vykonali dominikáni pod vedením brata Ota v rokoch 12311233 cestu na východ, z ktorej sa vrátil len brat Oto, a hoci na následky útrap do týždňa umrel, podal správu o stretnutí sa s niekoľkými maďarsky hovoriacimi ľuďmi, ktorí mu uviedli, odkiaľ pochádzajú. 
Prvá cesta brata Juliána 12351236.
Štvorica dominikánov pod vedením brata Juliána vyrazila v roku 1234 z Ostrihomu smerom na Konštantínopol. Tam nastúpili na loď, preplavili sa cez Čierne more do mesta Matrika (Tamaň). 
Odtiaľ sa vybrali na východ po severnom úpätí Kaukazu a dostali sa krajiny Alanov, kde zostali pol roka, ale nenašli žiadnych Maďarov. Ich situácia nemohla byť ružová, pretože dvaja zo štyroch mníchov boj vzdali a zamierili späť do Uhorska. Julián zostal s Gerhardom, s ktorým sa vydali na sever, kráčali 37 dní cez púštne krajiny, kým nedorazili do islamského mesta zvaného Burdas. Tu Gerhard zomrel. Julián pokračoval v ceste sám; aby prežil, vstúpil do služieb moslimského kňaza a ako jeho sprievod sa dostal do Povolžského Bulharska na rieke Volge (približne do oblasti ohraničenej riekami Volga-Kama-Bjelaja-Ural). 
Napriek stovkám rokov od rozchodu rozumel Julián ich reči. Tu dostal správu, že Mongoli žijúci na východe sa chystajú zaútočiť na Európu. Po návrate domov referoval o svojich zážitkoch kráľovi Belovi IV. Juliánove skúsenosti s Maďarmi v jeho domovine a tamojších pomeroch zaznamenal dominikánsky brat Richardus a správu (Riccardova správa, "") poslal do Ríma:
Julián strávil v Magna Hungaria necelý mesiac, no za tento čas nazbieral veľa skúseností a tešil sa veľkej pohostinnosti. Dôvod svojho rýchleho návratu domov opísal brat Richard takto: 
Julián sa nevrátil domov cez Konštantínopol, ale 21. júna 1236 vyrazil kratšou cestou, ktorú opísali tamojší Maďari a používali ju aj kyjevskí kupci, prešiel cez Kyjevskú Rus a Poľsko a do Uhorska vstúpil 27. decembra.
Druhá cesta brata Juliána 1237.
Po Juliánovom odchode sa vládcovia povolžského Bulharska nedokázali zjednotiť a na jeseň roku 1236 boli porazení 130-tisícovou armádou Batuchána a jeho generála Subotaja (Mongoli zaujali Bilär, Bolgar, Szuár, Szükätaul a ďalšie pevnosti). Obyvatelia boli zabití alebo zotročení. Územie sa stalo súčasťou Zlatej hordy. Potom, čo pápež Gregor IX. dostal správu brata Riccarda, pozval si Juliána v marci 1237 do Ríma. Pravdepodobne už v tom čase sa vybrali do Veľkého Maďarska štyria iní dominikánski mnísi a cez Suzdaľ a Riazaň prišli 29. júna 1237 do krajiny Mordvinov. Ich ďalší osud nie je známy. Po návrate z Ríma v roku 1237 sa brat Julián pokúsil vrátiť do Magna Ungaria, ale dostal sa len po Suzdaľ a ďalej nepokračoval, pretože sa zrejme už tam dozvedel potrebné informácie. Na rozdiel od prvej cesty nešlo zrejme už primárne o získavanie informácii o Veľkom Maďarsku. Julián v správe o svojej ceste výlučne informuje o MongolochTatároch, o Džingischánovi, jeho paláci, tatárskom vojenstve, o chánovi Ogotajovi. 
Domov sa Julián vrátil s listom od Batuchána, v ktorom mongolský chán vyzýval uhorského kráľa, aby sa bezpodmienečne vzdal.
Význam ciest a správ.
Na základe autentických správ bratov Juliána a Riccarda sa pápež mohol dozvedieť o prípravách Tatárov/Mongolov na inváziu do Európy a nepriamo sa o nich mohli dozvedieť aj panovníci západnej Európy.
Juliánove skúsenosti využili aj ďalší európski cestovatelia vrátane Giovanniho Carpiniho, ktorý cestoval so svojimi spoločníkmi (Benedictus Polonus, C. de Bridia a český františkán Štěpán) ako pápežský vyslanec k mongolského veľkochánovi Güjükovi v rokoch 12451247; Ascelin v roku 1247, André de Longjumeau v roku 1248, potom v rokoch 12531254 františkánsky brat Viliam Rubruk, ktorý ako vyslanec francúzskeho kráľa Ľudovíta navštívil dvor veľkochána Möngkeho v Karakorume.