burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Stonehenge

Stonehenge (čítaj stounhendž) je kamenná stavba postavená v kamennej dobe a používaná až do doby bronzovej. Sú to najstaršie slnečné hodiny.
Stavba je situovaná v blízkosti mestečka Amesbury v anglickom grófstve Wiltshire, asi severozápadne od Salisbury. 
Pozostáva z priekopy, ktorá je obkolesená štruktúrou z kamenných blokov, ktoré sú opäť obkolesené viacerými kruhmi pozostávajúcimi z kameňov. Oba najnápadnejšie kamenné kruhy sú pritom vonkajším kruhom z kamenných pilierov, na ktorých sú položené ďalšie kamene ako trámy. Rovnako ako aj vnútorná štruktúra v tvare podkovy z pôvodne piatich trilitov (po dva nosné kamene, na ktorých je položený krycí kameň – trám). 
Medzitým sa nachádzajú ďalšie štruktúry z menších kameňov a rôzne jamy v zemi. Ďalšie megality ako aj mohyly sa nachádzajú v bezprostrednej blízkosti.
Vznik tejto "stavby" sa dá hrubo rozdeliť do niekoľkých etáp. Skorá etapa stavby s kruhovitou kamennou „stenou“ a priehlbinou sa datuje do obdobia približne 3100 pred Kr. Nápadná megalitická štruktúra bola zhotovená medzi 2500 pred Kr. a 2000 pred Kr. Predpokladá sa, že toto miesto slúžilo ako obradné miesto. Je to postavené tak, aby pri východe a západe slnka svietilo rovno do stredu stavby. 
Ku tomuto miestu sa viaže veľa povestí. Najznámejšia povesť je ešte z čias kráľa Artuša. Podľa tejto povesti mal čarodejník Merlin za pomoci obra postaviť Stonehenge. Ten mu zostrojil tento obradný monument na čary aj liečenie.
MTV Unplugged in New York

MTV Unplugged In New York je akustický koncert Nirvany, ktorý bol vydaný ako album. V roku 1996 vyhral cenu Grammy.
Zbojská

Zbojská () je horské sedlo v hlavnom hrebeni Veporských vrchov, medzi Bánovom () a Fabovou hoľou (). Oddeľuje podcelky Fabova hoľa na severe a Balocké vrchy na juhu. Južné svahy sú pramennou oblasťou Furmanca, patriaceho do povodia Rimavy, severne od sedla pramení Rohozná.
Sedlom prechádza hranica medzi povodím Hrona a povodím Slanej. Južne od sedla prebieha dolina Furmanec, severozápadne od sedla sa rozprestiera Breznianska kotlina. Ďalšia hranica prechádzajúca sedlom je administratívna - medzi okresmi Brezno a Rimavská Sobota.
Vedie ním významná spojnica - cesta I/72 (predtým II/530) a železničná trať Brezno - Jesenské, ktoré spájajú Horehronie s Gemerom medzi Pohronskou Polhorou a Tisovcom. Sedlom tiež prechádza červeno-značkovaná Rudná magistrála zo sedla Bánovo na Fabovu hoľu ().
V sedle je autobusová zastávka, pod sedlom železničná zastávka. Južne od sedla ležia rekreačné osady Pod Dielom a Bánovo, severne od neho rekreačná osada Predné Kopačno (Predkopačno). Priamo v sedle stojí areál Zbojníckeho dvora (Salaš Zbojská), ktorý ponúka stravovanie, ubytovanie, predaj syrov a Turisticko-informačné centrum.
Bánovo (sedlo)

Bánovo () je sedlo vo Veporských vrchoch. Vedie ním Rudná magistrála.
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti Veporských vrchov, v geomorfologickom podcelku Balocké vrchy. Leží v hlavnom hrebeni pohoria, medzi vrchmi Báňova (), Bánovo () a Kostolný vrch (). 
Patrí do okresu Rimavská Sobota a vedie ním hranica katastrálnych území mesta Tisovec a obce Klenovec. Východnú časť odvodňuje Bánovský potok do Furmanca v povodí rieky Rimava, západne je pramenná oblasť Klenovskej Rimavy. 
Turizmus.
Sedlo je významnou križovatkou turistických trás v strednej časti Veporských vrchov. Lokalitou vedie červeno značkovaná Rudná magistrála, na ktorú sa pripájajú trasy z okolitých sídiel.
Tlstý javor (sedlo)

Tlstý javor () je sedlo vo Veporských vrchoch. Vedie ním Rudná magistrála.
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti Veporských vrchov, na hranici geomorfologických podcelkov Balocké vrchy a Sihlianska planina. Leží v hlavnom hrebeni pohoria, medzi vrchmi Tlstý javor () a Dlhý grúň (). V sedle je autobusová zastávka a cintorín padlých vojakov v 2. svetovej vojny. Oblasť je pokrytá súvislým lesným porastom a patrí do povodia rieky Hron, kde vodu zo severných svahov odvádza Korytársky potok do Vydrova a z južných Kamenistý potok, oba smerujúce do Čierneho Hrona. 
Patrí do okresu Brezno a vedie ním hranica katastrálnych území obce Čierny Balog a Sihla. Sedlom prechádza cesta II/529, ktorá spája Brezno s Hriňovou a červeno-značkovaná Rudná magistrála, vedúca z osady Hronček na Klenovský Vepor ().
Trojicko-sergijevská lavra

Trojicko-sergijevská lavra (rus. Тро́ице-Се́ргиева ла́вра) je najdôležitejší ruský monastier a duchovné centrum ruskej pravoslávnej cirkvi. Nachádza sa v meste Sergijev Posad, asi severovýchodne od Moskvy smerom na Jaroslavľ. Má status lavry, teda podlieha priamo pariarchovi.
Dejiny monastiera.
Monastier založil v roku 1345 jeden z najuctievanejších ruských svätcov, Sergej Radonežský, ktorý na mieste postavil drevený kostol na počesť svätej Trojice. V roku 1355 prijal regulu, ktorá vyžadovala výstavbu ďalších pomocných budov – refektára, kuchyne a pekárne. Táto regula poslúžila ako vzor mnohým Sergejovým žiakom, ktorí neskôr podľa nej založili viac ako 400 kláštorov po celom Rusku, vrátane slávneho Soloveckého monastiera pri Bielom mori, Simonovského monastiera v Moskve a Kirillo-Belozerského monastiera na severe Ruska. 
Svätý Sergej podporoval Dmitrija Donského v jeho boji proti Tatárom. Dvaja spomedzi jeho mníchov sa zúčastnili na bitke na Kulikovom poli (1380). Monastier bol poškodený požiarom pri útoku Tatárov v roku 1408. V roku 1422 bol Sergej Radonežský vyhlásený za patróna Rusi. V tom istom roku postavili srbskí mnísi, ktorí v kláštore našli útočisko po porážke na Kosovom poli, prvú kamennú katedrálu, rovnako zasvätenú svätej Trojici. V katedrále boli uložené relikvie sv. Sergeja. Freskami ju ozdobil najvýznamnejší ruský maliar ikon Andrej Rubľov.
V roku 1476 bol na popud Ivana III. postavený Kostol sv. Ducha, na jeho stavbe sa podieľali pskovskí majstri. Tento kostol je jedným z mála zachovaných exemplárov pravoslávneho kostola so zvonicou na vrchu. Interiér bol ako jeden z prvých vyzdobený glazúrovanými dlaždicami. V roku 1559 Ivan Hrozný nariadil stavbu katedrály Nanebovzatia, ktorá trvala 26 rokov. Tento kostol je oveľa väčší ako jeho predobraz, moskovský Uspenský sobor. Veľkolepý ikonostas z 16.–18. storočia obsahuje majstrovské dielo Simona Ušakova, ikonu "Poslednej večere". Interiér vyzdobili roku 1684 modrými a fialovými freskami majstri z Jaroslavle. Na klenbe je zobrazený pohreb Borisa Godunova, členov jeho rodiny a niekoľkých patriarchov z 20. storočia.
Monastier bol centrom stredovekého kronikárstva a ikonopisectva. Oproti jeho múrom vyrástol v 16. storočí Konvent sv. Paraskievy.
Po ruskej revolúcii v roku 1917 bol kláštor nariadením sovietskych autorít v roku 1920 zatvorený. Kláštorné zvony, vrátane 65-tonového "Cárskeho zvona", boli zničené. Po roku 1945 sa kláštor vďaka zmierneniu Stalinovej proticirkevnej politiky vrátil do rúk ruskej pravoslávnej cirkvi; bohoslužby boli obnovené 16. apríla 1946. Až do roku 1983 bol monastier sídlom moskovského patriarchu, ktorý dnes sídli v Danilovom monastieri v Moskve. V roku 1993 bola Trojicko-sergijevská lavra zapísaná na zoznam Svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Tlstý javor

Tlstý javor môže byť:
Animecon (Slovensko)

Animecon je festival anime, mangy a japonskej kultúry, ktorý sa koná každoročne od roku 2004. Organizuje ho občianske združenie AnimeCon.sk.
Tretí ročník festivalu sa konal v budove SÚZA (Správa účelových zariadení) na Drotárskej ceste 46 v Bratislave od piatku 30. júna do 2. júla 2006.
Štvrtý ročník sa konal v budove SÚZA od 29. júna do 1. júla 2007.
Hermann Hoth

Hermann „Papa“ Hoth (* 12. apríl 1885 Neuruppin – † 26. január 1971 Goslar) bol nemecký generál počas druhej svetovej vojny, známy pre svoje víťazstvá vo Francúzsku a na východnom fronte, neskôr po vojne bol 6 rokov väznený za vojnové zločiny; písal knihy o vojenských dejinách.
Život.
Začiatky v armáde.
Narodil sa v meste Neuruppin, ako syn armádneho lekára. Do nemeckej armády vstúpil roku 1904. Bojoval v prvej svetovej vojne ako pešiak. V armáde ostal aj po jej skončení, roku 1935 bol povýšený na generálmajora a poverený velením 18. pešej divízie. Neskôr bol povýšený na generálporučíka a od 10. novembra 1938 velil 15. armádnemu zboru.
Druhá svetová vojna.
Nasledujúceho roku sa zúčastnil útoku na Poľsko. Ďalší rok sa vyznamenal pri útoku na Francúzsko, kde jeho zbor ako prvý prekročil rieku Másu a bol 19. júla 1940 znovu povýšený.
Počas operácie Barbarossa velil 3. tankovej skupine, ktorá pod jeho velením obsadila Minsk a Vitebsk. V októbri 1941 nahradil vo velení 17. armády Carla-Heinricha von Stülpnagela. V júni 1942 prevzal 4. tankovú armádu od Ericha Hoepnera. Ako veliteľ tejto armády sa podstatnou mierou podpísal pod úspechy Wehrmachtu na juhu ZSSR. Spolu v súčinnosti s 6. armádou Friedricha Paulusa sa zúčastnil bitky o Stalingrad. Časti jeho armády boli uväznené v sovietskom obkľúčení, niektoré však boli súčasťou Mansteinových pokusov o prielom na pomoc 6. armáde.
V lete 1943 sa zúčastnil bitky v Kurskom oblúku, kde velil svojej 4. tankovej armáde pri útoku na oblúk z juhu. Po ukončení operácie Citadela, boli nemecké jednotky nútené pod silnými útokmi Červenej armády ustupovať na západ. V novembri 1943 bol počas bojov na Dnepri a pri Kyjeve pozbavený velenia svojich jednotiek a na Hitlerov rozkaz preložený do zálohy, ale teraz už v hodnosti generálplukovníka. Adolf Hitler sa totiž domnieval, že Hoth fyzicky nezvláda velenie a potrebuje odpočinok. Jeho nástupcom sa stal generál Erhard Raus.
V apríli 1945 bol znovu povolaný do služby a až do konca vojny velil časti nemeckého frontu v pohorí Harz.
Povojnové obdobie.
Po vojne bol súdený Norimberským vojnovým tribunálom spolu s ďalšími vysokými armádnymi dôstojníkmi. 27. októbra 1948 odsúdený na 15 rokov žalára za zločiny, ktoré jeho jednotky spáchali na Ukrajine. V roku 1954, bol prepustený, a do svojej smrti sa venoval písaniu kníh. Zomrel v meste Goslar, kde je aj pochovaný.
Antigona

Antigona alebo Antigoné alebo zastarano Antigone môže byť:
Antigona môže byť aj:
Antigone môže byť aj:
Raketový motor

Raketový motor je druh reaktívneho motora, ktorého činnosť nezávisí od prostredia. Palivo aj oxidačnú látku čerpá zo zásobníka, preto funguje aj vo vákuu (kozmický priestor).
Pracuje na princípe akcie a reakcie. Spaľovaním paliva vznikajú spaliny, ktoré pri vysokej rýchlosti opúšťajú výtokovú dýzu motora. Ich reakčný účinok pôsobí silou v opačnom smere na motor a tým aj na dopravný prostriedok s motorom spojený. Účinok vytekajúcich spalín sa nazýva "ťah raketového motora" a je úmerný súčinu hmotnosti spalín a ich výtokovej rýchlosti.
Druhy raketových motorov.
Podľa zdroja energie delíme raketová motory:
Chemické motory.
Na základe skupenstva paliva môžeme raketové motory rozdeliť na motory s kvapalným palivom, motory s tuhým palivom a hybridné raketové motory.
Raketový motor má špeciálne postavenie medzi spaľovacími motormi:
Raketový motor na kvapalné pohonné látky.
Raketový motor na kvapalné pohonné látky je poháňaný zmesou oxidantu a paliva ktorých zmiešanie je vykonávané v spaľovacej komore motora. Ako palivo slúžia najčastejšie uhľovodíkové zmesi (letecký petrolej – kerozín) a ako okysličovadlo kvapalný kyslík -LOX, alebo zlúčeniny s vysokým prebytkom kyslíka (peroxid vodíka). V súčasnosti z dôvodu špecifického impulzu je často krát preferovaný ako palivo skvapalnený vodík alebo zemný plyn.
Niektoré motory môžu pre jednoduchosť používať jednozložkové palivo - monopropellant, avšak obvykle za cenu nižšieho špecifického impulzu.
Raketový motor na tuhé pohonné látky.
Raketový motor na tuhé pohonné látky je poháňaný palivovou zmesou v tvare zŕn (najčastejšie rúrky) uložených v spaľovacom priestore. Zrná sú zložené z látok, ktorých horenie nepotrebuje prísun kyslíka (streliviny). Najčastejšie ide o nitráty uhľovodíkov, rôzne chlorečnany atď. Výhodou motorov na tuhé palivo je výborná skladovateľnosť a pohotovosť k použitiu. Využívané sú najmä na menších raketách z dôvodu pevnosti palivových zŕn. Je možné vyrobiť aj veľké motory napríklad raketoplány triedy Space Shuttle NASA majú ako štartovacie motory použité raketové motory na tuhé palivo.
Využitie.
Raketový motor sa používa hlavne na pohon:
Iné projekty.
Solovecký monastier

Solovecký monastier () sa nachádza na Soloveckých ostrovoch v Bielom mori. V roku 1420 ho založili mnísi z Kirillo-Belozerského monastiera, na jeho rozvoji hlavne v 16. storočí sa podieľal igumen Filip Kolyčev. Veľmi skoro sa monastier stal centrom kresťanstva na severe Ruska. Po nástupe boľševizmu sa kláštor Leninovým dekrétom zmenil na smutne známy SLON: "Solovecký tábor zvláštneho určenia" (rus. Соловецкий Лагерь Особого Назначения), jeden z prvých sovietskych gulagov. V rokoch 1926 – 1939 slúžil kláštor ako väznica, pretože silné opevnenie a jeho poloha na ostrove takmer vylučovali možnosť úteku. Tábor bol zrušený v roku 1939.
Ruská pravoslávna cirkev obnovila monastier v roku 1992. V tom istom roku bol celý komplex zapísaný do zoznamu Svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Cirostratus

Cirostratus (po latinsky cirrostratus, Cs) alebo riasosloha alebo riasová sloha je vysoko položený oblak. Je to oblak vysokej hladiny, vyskytuje sa vo výškach 6 až . Pozostáva výlučne z ľadových kryštálikov. Ide o tenký biely mrak, v ktorom nerozoznávame jednotlivé oblaky. Pri západe Slnka je sfarbený doružova. Môže byť jednoliaty a pokrývať celú oblohu alebo aspoň jej veľkú časť ako beztvará biela vrstva. Častejšie však býva vláknitý. Je priesvitný, Slnko a Mesiac cezeň vidíme, ale môže okolo nich vytvárať halo. Halo, ľudovo „dvor“ vidíme ako kruh okolo Slnka či Mesiaca a býva predzvesť blížiaceho sa dažďa, pretože cirrostratus sa vyskytuje na vrchole teplého frontu. Ak vznikne halo okolo Mesiaca, môže začať pršať už s príchodom rána. Dážď je veľmi pravdepodobný, ak sa pred vznikom cirrostratu objaví aj cirrus. Halo vzniká lámaním (ohýbaním) slnečných lúčov prenikajúcich cez ľadové kryštáliky. Zväčša jeho priemer dosahuje 20 stupňov, zriedkavejšie až 46 stupňov, podľa trasy, ktorou prechádzajú slnečné lúče cez kryštáliky. Halo býva biele, niekedy aj jemne sfarbené-od žltej v strede po zelenú, bielu a modrú na vonkajšom okraji.
Cirrostratus vzniká vtedy, keď stúpa celá vrstva vzduchu v dôsledku chladnejšieho vzduchu vtláčajúceho sa v rámci frontu pod ňu. Vzduch stúpa pomaly, nie viac ako za sekundu. Zo samotného cirrostratu zrážky nepadajú, ale ak je spojený s nimbostratom alebo altostratom, možno očakávať dlhší dážď.
Arecibo Observatory

Arecibo Observatory alebo Observatórium Arecibo bolo rádioastronomické observatórium na ostrove Portoriko (-66°45,2'; +18°20,6'; 496 m). Nachádzalo sa asi 20 km na juhozápad od portorického mesta Arecibo. Bolo prevádzkované Cornellovou univerzitou v Ithake (USA) spoločne s nadáciou National Science Foundation.
Observatórium bolo známe najmä svojím parabolickým rádioteleskopom, ktorý bol od svojho vybudovania až do roku 2016 najväčším jednoaparátovým rádioteleskopom na svete. Priemer jeho paraboly bol 305 m. Preslávil sa napríklad ako prostriedok na objavenie prvého dvojhviezdneho pulzaru PSR 1913+16 (1974). Slúžil tiež ako zdroj dát projektu SETI@home. Bol umiestený v kráterovitom údolí pohoria Montanas Guarionex a bol nepohyblivý. Orientácia antény za zdrojom sa dala meniť až o 20° smerovaním dipólu v ohnisku rádioteleskopu vzdialenom 210 m od centra hliníkového zrkadla. V ohnisku bolo 12 dipólov na výskum na rozličných vlnových dĺžkach. Prvé pozorovania sa uskutočnili roku 1963 na metrových vlnách so zameraním najmä na ionosferický výskum a rádiolokáciu Mesiaca. Odvtedy bol povrch zrkadla zdokonalený a umožňoval pracovať aj v oblasti centimetrových vĺn pri rozlišovacej schopnosti niekoľkých oblúkových sekúnd. Najvýznamnejšie výsledky observatórium dosiahlo pri rádiolokácii Venuše, výskume rádiového žiarenia Jupitera, medzihviezdneho prostredia a zákrytoch rádiových zdrojov. Vo vzdialenosti 10 km od prístroja bol 30,5 m pohyblivý rádioteleskop, ktorý sa využíval v spojitosti s veľkým teleskopom ako súčasť rádiointerferometra. 
Po zemetrasení a narušení upevňovacích lán v novembri 2020 sa 1. decembra 2020 visiaca platforma zrútila na tanier. Pristúpilo sa ku kontrolovanej demontáži prístroja.
Mamenchisaurus

Mamenchisaurus bol veľký, mimoriadne dhokrký bylinožravý dinosaurus zo skupiny Sauropoda. Žil pred 160 až 155 miliónmi rokov na území dnešnej Číny. 
Nadmerne dlhý krk.
Hoci takmer všetky sauropódy disponovali dlhým krkom (výnimku zo známych rodov zatiaľ tvorí len Brachytrachelophan), krk Mamenchisaura bol mimoriadne predĺžený – s rekordným počtom 19 stavcov tvoril približne polovicu jeho celkovej telesnej dĺžky. Na rozdiel od diplodokov mohli Mamenchisaury viac ohýbať a vztyčovať krk v smere hore-dolu. Krk mali ľahký, podaktoré stavce bývali na viacerých miestach hrubé len ako vaječná škrupina. S tak dlhým krkom, veľkosťou až do 30 metrov a pomerne odolným chrupom mohol tento sauropód spásať širokú škálu rastlín. 
Druhy.
Mamenchisaurus je známy z viacerých druhov. Prvý objavený druh, "M. constructus" popísaný v roku 1954, dosahoval dlĺžku 22 metrov a mal krk dlhý približne 11 metrov. Od tých čias boli objavené 4 ďalšie druhy, z ktorých najväčší ("M. hochuanensis") mal krk dlhý až 15 metrov a dĺžku tela okolo 30 m. Na základe rozdielov medzi druhmi tohto rodu sa zdá, že to, čo rozumieme pod pojmom Mamenchisaurus, boli v skutočnosti dva samostatné rody, pričom rodové meno by ostalo skôr opísaným menším druhom.
Príbuzenstvo.
Mamenchisaurus býva tradične radený do čeľade vrchnojurských ázijských sauropódov Euhelopodidae, ktorej zástupcovia sa vyznačovali mimoriadne dlhými krkmi. Zdá sa však, že Euhelopodidae reprezentuje skupinu rôzne vyspelých sauropódov. Rod Euhelopus javí príbuznosť ku skupine Titanosauria, kým Mamenchisaurus samotný vyzerá byť omnoho primitívnejší.
John Dreyer

John Louis Emil Dreyer (* 13. február 1852, Kodaň, Dánsko – † 14. september 1926, Oxford, Spojené kráľovstvo) bol dánsko-írsky astronóm.
Život.
Narodil sa ako Johan Ludvig Emil Dreyer v Kodani. V roku 1874 vo veku 22 rokov odcestoval za prácou do Írska a pracoval ako asistent Lawrenca Parsonsa (syna a nasledovníka Lorda Rosseho), ktorý postavil teleskop Leviathan of Parsonstown. V roku 1878 sa vydal do observatória Dunsink a v roku 1882 do observatória Armagh, kde pracoval ako riaditeľ do roku 1916.
Dielo.
Jeho najväčším životným dielom bolo zostavenie New General Catalogue (zoznamu objektov hlbokého vesmíru). Tento katalóg sa dodnes používa, tak isto aj dva jeho dodatky Index Catalogue.
Dreyer bol taktiež historikom astronómie. V roku 1890 publikoval biografiu Tycho de Brahe a neskôr v tom istom roku spravil pre tlač Tychove publikácie aj nezverejnenú korešpondenciu. Dielo o histórii astronómie History of the Planetary Systems from Thales to Kepler (1905) je stále poučným uvedením do tejto vedeckej disciplíny. V súčasnosti je vydávané pod názvom A History of Astronomy from Thales to Kepler.
Objekt hlbokého vesmíru

Objekt hlbokého vesmíru (nesprávne, anglicky "Deep-sky object") je termín používaný v amatérskej astronómii na opis prevažne slabých objektov mimo slnečnej sústavy, ako sú napríkald hviezdokopy, hmloviny alebo galaxie. Tieto objekty sa nachádzajú vo vzdialenosti od stoviek do miliárd svetelných rokov od Zeme. Galaxie sú mimo našej Galaxie, zatiaľ čo hviezdokopy a hmloviny, ktoré dokážu zachytiť aj menšie amatérske ďalekohľady, sú súčasťou našej Galaxie. 
Najznámejší katalóg zahŕňajúci niektoré najjasnejšie objekty hlbokého vesmíru na oblohe sa nazýva Messierov katalóg. Obsahuje 110 objektov, medzi ktoré patria hmloviny, hviezdokopy a galaxie, ale aj niekoľko objektov, ktoré sa do katalógu dostali omylom (nie sú v hlbokom vesmíre, ako napríklad dvojhviezda M40). Ďalšie známe katalógy sú Nový všeobecný katalóg (NGC) a Index Catalogue (IC).
Sky Atlas 2000.0

Sky Atlas 2000.0 je súbor 26 hviezdnych máp, na ktorých je v mierke 1˚ = 1 cm v súradnicovej sústave pre ekvinokcium 2000,0 zobrazená celá hviezdna obloha.
Obsahuje hviezdy do hviezdnej veľkosti 8,0. Je rozšírením hviezdneho atlasu Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0, ktorý rozširuje o 0,25 hviezdnej veľkosti a je opravený na nové ekvinokcium. Z Atlasu Coeli bol prevzatý aj spôsob nákresu. Autorom atlasu je W. Tiron. Atlas obsahuje 43 000 hviezd a vydala ho "Sky Publishing Corporation" v meste Cambridge v Spojených štátoch v roku 1983.
Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0

Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0 je súbor 16 hviezdnych máp, na ktorých je v mierke 1˚ = 0,75 cm a v súradnicovej sieti pre ekvinokcium 1950.0 zobrazená celá hviezdna obloha so všetkými hviezdami jasnejšími ako 7,75 magnitúdy, odstupňovanými podľa veľkosti.
Atlas obsahuje 35 000 hviezd a iných objektov. Osobitne sú v ňom označené vizuálne a spektroskopické dvojhviezdy, viacnásobné sústavy, novy, supernovy a najjasnejšie rádiové zdroje, guľové hviezdokopy, galaktické a extragalaktické hmloviny do 13. hviezdnej veľkosti, obrysy väčších difúznych a tmavých hmlovín, obrysy Mliečnej dráhy, ekliptika, galaktický rovník a hranice súhvezdí. V porovnaní s inými atlasmi je jedinečný najmä zobrazením všetkých plošných a difúznych zdrojov, viditeľných v ďalekohľadoch s priemerom 20 cm. Atlas vznikol v rokoch 1947-1948 na Skalnatom Plese na základe 12 hviezdnych katalógov (najmä Bossovho a HD) a asi 10 fotografických atlasov. Po prvý raz ho vydala Československá astronomická spoločnosť v roku 1948. Atlas bol zakrátko doplnený katalógom "Atlas Coeli II", obsahujúcim údaje o 12 000 vybraných objektoch (obyčajné hviezdy do 6,25m, ostatné objekty kompletne ako na mapách). Roku 1956 vyšla v Nakladateľstve ČSAV zdokonalená verzia atlasu v šesťfarebnej tlači. Právo zahraničných vydaní odkúpila Sky Publishing Corporation v Harvarde a vydala ho vo viacerých verziách. 
Jeho autorom je Antonín Bečvář, ktorý zostavil aj tri ďalšie atlasy určené na špeciálne ciele, a to Atlas Eclipticalis, Atlas Borealis a Atlas Australis.
Mastiaci olej

Mastiaci olej alebo mazací olej alebo olej na mastenie je olejovitá kvapalina, ktorá sa používa na mastenie vzájomne sa pohybujúcich súčiastok v rôznych zariadeniach. Patrí do skupiny tekutých mazív. 
Hlavnou úlohou mastiaceho oleja je:
Ďalšie úlohy mastiacich olejov sú: 
Rozdelenie mastiacich olejov.
Podľa zloženia sa mastiace oleje rozdeľujú na:
Využitie.
Mastiace oleje sa používajú v rôznych oblastiach. Pre každú z nich musia spĺňať špecifické kritériá. Najbežnešie členenie podľa oblastí využitia je:
Motorový olej

Motorový olej je mazací olej určený špeciálne pre použitie v spaľovacích motoroch. Má nasledovné funkcie:
Motorový olej je zložený zo základného oleja a aditív, ktoré mu dodávajú požadované vlastnosti.
Aditíva.
Motorové oleje obsahujú tieto aditíva:
Požiadavky na oleje.
Požiadavky na motorový olej závisia najmä od:
Prísnejšie požiadavky sú kladené na motorový olej ak je určený pre:
Vlastnosti olejov.
Hlavné.
Medzi hlavné vlastnosti olejov, ktorých hodnoty sa často používajú aj v názve oleja patria:
Ostatné.
Okrem hlavných, musia motorové oleje mať vhodné aj ďalšie vlastnosti: hustotu, tepelnú vodivosť, tepelnú kapacitu, odparivosť, horľavosť, tepelnú stálosť, odolnosť proti peneniu, schopnosť rozprašovania, disperzno-detergentné vlastnosti, neškodnosť pre organizmy.
Klasifikácia olejov.
Motorové oleje sa klasifikujú podľa dvoch základných charakteristík: viskozity a výkonových vlastností. Podľa viskozity a jej závislosti od teploty sa motorové oleje rozdeľujú na:
Viskozitná klasifikácia podľa SAE.
Táto klasifikácia rozdeľuje oleje do tried označených číslom a prípadne písmenom 'W' podľa hodnoty viskozity pri danej teplote.
Čím je viskozitná trieda nižšia, tým je olej určený pre prevádzku za nižších teplôt. Oleje s triedou obsahujúcou znak 'W' sú vhodné pre používanie pri záporných teplotách. Pre stredoeurópske klimatické podmienky sú bežné hodnoty viskozitných tried:
Výkonová klasifikácia podľa API.
Táto klasifikácia rozdeľuje oleje do tried podľa vhodnosti oleja pre danú skupinu motorov. Hlavným parametrom pre použitie oleja danej výkonovej triedy v konkrétnom motore je rok jeho uvedenia na trh. 
Tabuľka je úplná a obsahuje aj v súčasnosti zastarané výkonové triedy, ktoré sú označené sivým podfarbením.
Réseau express régional (Île-de-France)

RER (fr.: "Réseau Express Régional", IPA [ɛʀøɛʀ], "Regionálna expresná sieť") je sieť rýchlodráhy regiónu Île-de-France, presnejšie Paríža a jeho aglomerácie. 
RER je hybridný systém: spojenie moderného stredomestského metra a predchádzajúcej regionálnej železnice. V Paríži slúži RER ako expresná sieť ponúkajúca viacnásobné spojenia s parížskym metrom. Základ centrálnej časti RER bol dokončený za intenzívneho stavebného úsilia medzi rokmi 1962 a 1977, stanice RER sú situované hlbšie a sú priestrannejšie ako stanice metra. Od roku 2007 sieť zahŕňa päť liniek: A, B, C, D a E. RER sa dnes stále rozrastá - Linka E bola otvorená v roku 1999 a je pravdepodobne kandidátom na ďalšie rozširovanie.
RER má momentálne 256 zastávok a jazdí po dráhach s celkovou dĺžkou , z toho pod zemou. 33 zastávok sa nachádza vo vnútri samotného Paríža. Linky križujú mesto skoro výhradne pod zemou. Pre jeho hybridný charakter niektoré časti liniek RER prevádzkuje mestský dopravný podnik spravujúci metro (RATP) a ostatné národná železničná spoločnosť (SNCF). V roku 2004 bolo vykonaných 782,9 miliónov jázd na piatich linkách RER.""
Bánovo

Bánovo môže byť:
Hviezdny atlas

Hviezdny atlas je variantom tradičného geografického atlasu, ktorý zobrazuje permanentné a polo-permanentné polohy vesmírnych objektov, napríklad hviezd, súhvezdí, hmlovín, hviezdokóp a galaxií.
Je to systematicky usporiadaný súbor hviezdnych máp. Z historických diel je známa "Uranometria" od J. Bayera (1603), v ktorom sú najjasnejšie hviezdy súhvezdí označené gréckymi písmenami, a hviezdny atlas J. Flamsteeda. Hviezdne atlasy alebo mapy boli zostrojené k mnohým katalógom hviezd, napr. ku katalógu "Bonner Durchmusterung" bol v rokoch 1857 – 1863 vydaný "Atlas des nördlichen gestirnten Himmels", ekvinokcium 1855,0, od F. W. A. Argelandera. Má 40 listov s rozmermi x , s mierkou 1° = . Obsahuje hviezdy do 9. magnitúdy. Tretie vydanie vyšlo roku 1954 v Bonne. Podobné mapy boli vydané aj ku katalógu "Córdoba Durchmusterung". Fotografickou mapou oblohy je "Carte du Ciel", ktorú začali robiť na podnet Parížskeho medzinárodného astrografického kongresu roku 1887 pracovníci hvezdární celého sveta. Snímky sa robili astrografickým refraktorom rovnakého typu (priemer objektívu , ohnisková vzdialenosť ); mierka na snímkach = 1'. "Franklinova-Adamsova mapa" zobrazuje celú oblohu na 206 listoch s rozmermi 18° x 18°, s mierkou = 1°; obsahuje hviezdy do 15.-17. magnitúdy." Harvardský atlas" siaha do 11. magnitúdy, rozmery listov 30° x 30°, s mierkou = 1°. Najväčším hviezdnym atlasom súčasnosti je "Palomar Sky Atlas" od Mount Palomar Sky Survey. Mapy tohto hviezdneho atlasu sú negatívne kópie snímok, ktoré sa robili veľkým mountpalomarským Schmidtovým teleskopom (zrkadlo s priemerom a ohniskovou vzdialenosťou ). Zhotovilo sa 2 x 935 snímok, ktoré pokrývajú celú oblohu od deklinácie -30° až do +90°. Použili sa fotografické platne s rozmerom x (každá zobrazuje asi 36 štvorcových stupňov oblohy). Každá snímka sa pritom zhotovila 2 razy, v červenej a modrej oblasti spektra. Obsahuje objekty asi do 20. magnitúdy. V súčasnosti sa dopĺňajú oblasti až k južnému pólu (európske observatórium v Čile a hvezdáreň v Austrálii – Siding Spring). "Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0" od Bečvářa (3. vydanie roku 1963) obsahuje 16 máp, 35 000 objektov, hviezdy do 7,75. magnitúdy. Mapy majú rozmery 42 x , s mierkou = 1°. Mierku = 1° majú 3 ďalšie Bečvářove hviezdne atlasy: "Atlas Eclipticalis" 1950.0 z roku 1959, "Atlas Borealis" (okolie severného pólu) a "Atlas Australis" (okolie južného pólu), ktoré obsahujú všetky hviezdy s dovtedy známymi presnými polohami, rozlíšené farbami podľa základných spektrálnych typov (pozri spektrálna klasifikácia). Na osobitné ciele sa robia hviezdne atlasy, ktoré zachycujú iba časť oblohy. Napr. na hľadanie a identifikáciu planétok slúžia hviezdne atlasy z okolia ekliptiky ("Karten der Ekliptik" od M. Wolfa a J. Palisu alebo Bečvářov "Atlas Eclipticalis", ktoré zachycujú hviezdy v páse ±30° okolo ekliptiky, vhodné na nadväzovanie pozičných meraní). Rozšírením Bečvářových hviezdnych atlasov je "Sky Atlas 2000.0" vydaný roku 1983 v Cambridgei (USA) pre hviezdy do 8,0. magnitúdy a ekvinokcium 2000,0. Má 26 listov, jeho autorom je W. Tirion.
Poeticon astronomicon

Poeticon astronomicon je hviezdny atlas, ktorého autorstvo sa pripisuje Hyginovi, jeho skutočný autor nie je istý.
Hložany

Hložany () je dedina v srbskej Vojvodine, administratívne patriaca do obce Petrovec. Sú známe významnou prítomnosťou slovenského obyvateľstva. V roku 2002 mali obyvateľov, z ktorých bolo 1985 slovenskej národnosti. Hložany sa nachádzaju na pobreží Dunaja a trase Eurovelo 6, preto sú stále viac zaujímave aj pre cyklistov, ktorý majú svoju púť naplánovanú práve v tomto ťahu. 
Hložany, dedinka malá a človek si tu nájde všetko čo potrebuje. Ako dedina, Hložany majú dobrú polohu, nachádzajú sa medzi Novým Sadom a Báčskou Palankou, čo pre tunajších obyvateľov predstavuje veľmi dobrú výhodu. 
Dejiny.
Rímske osídlenie.
Hložany prvýkrát vstúpili do dejín už v období rímskeho cisára Diokleciána, ktorý v roku 284 v blízkosti dnešnej osady na pobreží Dunaja vybudoval pevnosť "Onagrinum."
Osada.
Presný údaj o vzniku samotných Hložian nie je známy, v roku 1553 sa uvádzajú v tureckých daňových údajoch ako "Galožan". V tom čase tu bolo 16 domov, z ktorých presná polovica platila daň. Z ďalšieho daňového súpisu v roku 1690 sa spomínajú ako dedina, resp. "obývaná pustatina". Od roku 1703 patrili futockému panstvu. V roku 1733 sa do osady prisťahovali prvé srbské rodiny. V roku 1745 boli stále pustatinou, nakoľko nešlo o kompaktné osídlenie, ale rozhádzané obydlia.
Príchod evanjelických Slovákov do Hložian bol ovplyvnený usadením ich krajanov v susednom Báčskom Petrovci v roku 1745.
3. mája 1759 spolumajitelia futockého panstva Pavle a Simon Čarnojevićovci uzavreli zmluvu so svojou novoosídlenou dedinou Hložany. Tie v ďalšom období nadobúdali charakter slovenskej dediny, nakoľko časť Srbov odišla a Slovákov pribúdalo príchodom nových osadníkov a neskôr najmä prirodzeným prírastkom.
V lete 1803 osadu postihla prudká víchrica, v roku 1805 tuhé mrazy, v roku 1808 ľadovec, 1809 zemetrasenie. Zároveň nastávali povodne, sucho, požiare a výskyt cholery, ktorá sa objavila v rokoch 1831, 1849 a 1873. Pre tieto nehostinné podmienky mnohí odchádzali do iných osád za lepším životom. 
Prvým učiteľom v osade bol Jozef Svoboda (vyučoval v rokoch 1770-1786). Prvý evanjelický kňaz Juraj Rohoni do Hložian prišiel v roku 1803, pôsobil tu až do roku 1831.
Národné hnutie Hložančanov sa naplno prejavilo v druhej polovici 19. a začiatkom 20. storočia počas volieb v rokoch 1869 a 1905. 
Po rozpadnutí Rakúsko Uhorska sa Hložany ocitli v novovytvorenom Kráľovstve Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré sa neskôr premenovalo na Juhosláviu. Časť obyvateľov sa po vzniku Česko-Slovenska repatriovala na Slovensko.
V druhej svetovej vojne mnohí zahynuli. Aj posledný vojnový konflikt, zapríčinený rozpadom Juhoslávie zanechal pochopiteľné stopy aj na živote Hložančanov.
Súčasnosť.
Slovenské obyvateľstvo si dodnes zachováva jazyk i folklórne zvyky svojich predkov. Mnohí mladí študujú na gymnáziu v Báčskom Petrovci. Existuje vyvinuté poľnohospodárstvo, pestujú sa najmä rajčiny, ale i okrasné kvety, ktorým sa dobre darí na úrodnom pobreží Dunaja (známe sú tzv. "Hložianske skleníky"). Pred časom bolo pri neďalekých rybníkoch postavené rekreačné stredisko, takže sa Hložany postupne stávajú obľúbeným miestom turistov.
Brač

Brač je chorvátsky ostrov v Jadranskom mori. S rozlohou je tretím najväčším (najväčším v Dalmácii). Jeho najvyšší vrch, Vidova gora meria (najvyšší bod na dalmátskych ostrovoch).
Základné informácie.
Žije tu približne 13 000 obyvateľov, v početných osadách. Najväčšie sídlo Supetar má okolo 3 500 obyvateľov.
Ďalšími mestečkami a osadami sú Bol, Selca, Škrip (najstaršia obec z prerománskych čias), Pučišća, Splitska, Postira, Nerežišća, Donji Humac, Mirca, Gornji Humac, Dol, Sutivan, Sumartin, Pražnica, Murvica, Povlja, Dračevica, Ložišća, a mnoho ďalších.
Hospodárstvo.
Hospodárstvo Brača je založené predovšetkým na turistickom ruchu, dôležité sú aj rybárstvo a poľnohospodárstvo (najmä vinič a olivy), ako aj ťažba bieleho kameňa (bol napr. použitý na výstavbu Diokleciánovho paláca v Splite a Bieleho domu vo Washingtone). Plínius starší spomínal syr z mlieka tunajších kôz, ako aj víno a olivový olej.
Martin Kukučín.
Známy slovenský spisovateľ Martin Kukučín pôsobil od roku 1893 v obci Selca ako obecný lekár.
Mnohomužstvo

Mnohomužstvo alebo polyandria je jednou z dvoch foriem polygamie. Ide o stav, kedy má žena viacero manželov súčasne. Opakom polyandrie je druhá forma polygamie – polygýnia (muž má viacero manželiek).
Mnohomužstvo je známe z Tibetu, Indie a Oceánie. Často sa manželstvá uzavierajú medzi jednou ženou a niekoľkými bratmi.
Mnohomužstvo je, vo väčšine prípadov, lokálne riešenie osobitnej spoločenskej situácie a nie všeobecné pravidlo. Vždy šlo o marginalizované spoločenské skupiny, napr. lovci lebiek z Ásamu, izolované skupiny v Tibete.
Mýtna ulica

Mýtna ulica je ulica:
Mýtna ulica (Bratislava)

Mýtna ulica je ulica v bratislavskej časti Staré Mesto, spája Námestie slobody s Račianskym mýtom.
Nachádzajú sa na nej budovy Slovenského rozhlasu (známa pyramída) a centrály Národnej banky Slovenska. Môžeme tu nájsť aj polikliniku a lekáreň. Je pomenovaná podľa mýta, ktoré kedysi vyberali Račania na neďalekom Račianskom mýte.
Martina Hrašnová

Martina Hrašnová (za slobodna "Danišová"), niekde uvádzaná ako Martina Danišová-Hrašnová, (* 21. marec 1983, Bratislava) je bývalá slovenská atlétka, venujúca sa hodu kladivom. Meria 177 cm a váži 84 kg. Trénoval ju Jozef Hanušovský a bola členkou klubu VŠC Dukla Banská Bystrica. V roku 2009 vyhrala ocenenie Atlét roka ako prvá žena v ére samostatnosti.
Dňa 16. mája 2009 na mítingu v Trnave prekonala svoj vlastný slovenský rekord z roku 2008 o 8 cm, na 76,90 m a je to 4. najlepší výkon histórie. Na MS v roku 2009 v Berlíne získala bronzovú medailu. Na ME v atletike v roku 2012 v Helsinkách získala striebornú medailu výkonom 73,34 m.
Zúčastnila sa OH v Pekingu, kde obsadila 8. miesto, v Londýne 2012 nepostúpila z kvalifikácie a celkovo obsadila 20. miesto. V Riu 2016 obsadila 19. miesto a v Tokiu 2020 skončila na konečnom 25. mieste.
Výkonnostný rast.
1999 - 58,61 m (Riga, Lotyšsko)
2000 - 61,62 m (Banská Bystrica, Slovensko)
2001 - 68,50 m (Kladno, Česko)
2002 - 68,22 m (Schwechat, Rakúsko)
2003 - 64,43 m (Ostrava, Česko)
2004 - kvôli pozitívnemu dopingovému testu nesúťažila 
2005 - 69,24 m (Ostrava, Česko)
2006 - 73,84 m (Trnava, Slovensko)
2007 - 69,22 m (Coolidge, USA)
2008 - 76,82 m (Reims, Francúzsko)
2009 - 76,90 m (Trnava, Slovensko)
Nenci

Nenci (po rusky: "Ненцы") sú malá etnická skupina v Rusku. V roku 2002 sa k tejto národnosti prihlásilo 41 302 ľudí. V širšom zmysle sem patria aj Enci. Starší názov pre Nencov žijúcich pri Obe je Samojedi/Samodijci (slovo má ale aj iné významy, pozri Samojedi) a pre Nencov žijúcich pri Jeniseji je Jurakovia.
Rodrigo Laviņš

Rodrigo Laviņš (* 3. august 1974, Riga, Lotyšsko) je lotyšský hokejista. Hráva na poste obrancu. Meria 180 cm a váži 84 kg (2006).
Reprezentácia.
Bol účastníkom zimnej olympiády v Turíne, kde jeho tím obsadil posledné dvanáste miesto.
MS 2007.
Tréner Olegs Znaroks ho nominoval na Majstrovstvá sveta 2007 v Rusku.
Atlas Australis

Atlas Australis je súbor 24 hviezdnych máp oblastí južnej oblohy od deklinácie -30˚. Zostavil ho Antonín Bečvář rovnakým spôsobom ako Atlas Eclipticalis, ktorý dopĺňa.
Atlas Borealis

Atlas Borealis je súbor 24 hviezdnych máp oblastí severnej oblohy od deklinácie +30˚. Zostavil ho Antonín Bečvář rovnakým spôsobom ako Atlas Eclipticalis, ktorý dopĺňa.
(612901) 2004 XP14

2004 XP14 je planétka zo skupiny Apollo. Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Popis objektu.
Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba krátko počas najväčšieho priblíženia, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.
História.
Planétku objavili 10. decembra 2004 okolo 11:01 svetového času (UTC) na Lincoln Laboratory ETS v rámci programu LONEOS jednometrovým ďalekohľadom s CCD kamerou astronómovia M. Blythe, F. Shelly, M. Bezpalko, R. Huber, L. Manguso, D. Torres, R. Kracke, M. McCleary, H. Stange a A. Milner. Nasledujúci deň, keď bol objav nahlásený do strediska pre malé planéty (MPC), tento objekt pozorovali aj českí astronómovia z observatória na Kleti. Pri spracovaní výsledkov polohových meraní z prvého dňa Laboratórium prúdového pohonu (JPL) v Pasadene zistilo, že existuje možnosť zrážky tejto planétky so Zemov v priebehu 21. storočia. K podobným záverom tiež dospelo stredisko NEODys. Dňa 20. decembra 2004 dokonca obe strediská zvýšili klasifikáciu na turínskej stupnici na hodnotu 1, tzn. planétka bola zaradená do zoznamu telies vyžadujúcich zvýšenú pozornosť, pretože z výpočtov vyplývala vysoká pravdepodobnosť jej zrážky so Zemou v roku 2077. Keď však boli získané ďalšie dáta, hneď nasledujúceho dňa sa ukázalo, že toto nebezpečenstvo v skutočnosti nehrozí, a klasifikácia na turínskej stupnici opäť klesla na hodnotu 0. 
Potom, čo 9. januára 2005 bola vyškrtnutá zo zoznamu objektov doporučených na zvýšené pozorovanie, bola sledovaná iba sporadicky. Posledné pozorovanie sa vtedy uskutočnilo 16. marca 2005 z observatória na Mt. John.
Výhľad do budúcnosti.
Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 269 tis. km. Pretože však z výpočtov vyplynulo, že 3. júla 2006 o 04:25 UTC preletí okolo našej planéty vo vzdialenosti 432 308 km aj veľmi nepatrná odchýlka v geometrii tohto preletu sa prejaví významnou zmenou elementov následnej heliocentrickej dráhy. Vzhľadom na to bola táto planétka ponechaná v zozname potenciálne nebezpečných telies.
Podľa doterajších predpokladov sa má do konca 21. storočia priblížiť k Zemi celkom desaťkrát. Najvýznamnejšie priblíženia nastanú v roku 2019 (11 mil. km), 2947 (9 mil. km), 2060 (7,8 mil. km) a 2061 (5,1 mil. km).
Atlas Eclipticalis

Atlas Eclipticalis je súbor 32 hviezdnych máp oblastí oblohy medzi deklináciou od -30˚ do +30˚, určený na špeciálne ciele, napríklad na fotometriu a astrometriu. Zostavil ho Antonín Bečvář v mierke 1˚ = 2 cm. Výber hviezd v atlase nie je obmedzený jasnosťou, ale poznaním presnej polohy a vlastného pohybu. Hviezdy sú zobrazené v šesťfarebnej tlači podľa šiestich základných spektrálnych typov. Atlas Eclipticalis dopĺňa Atlas Australis a Atlas Borealis.
Ružín

Ružín môže byť:
Hviezdna mapa

Hviezdna mapa je zobrazenie hviezdnej oblohy alebo jej časti, v ktorej sú hviezdy a iné objekty znázornené podľa polohy a jasnosti.
Slúžia na orientáciu, na ľahšie vyhľadávanie objektov podľa ich súradníc, na zakresľovanie polôh novoobjavených telies a podobne. Obsahujú sieť súradnicovej sústavy, napríklad ekvatoreálnej pre určitú epochu, teda polohu jarného bodu.
Hviezdne mapy existujú kreslené a fotografované.
"Kreslené hviezdne mapy" obsahujú hviezdy do určitej hviezdnej veľkosti, zdanlivé jasnosti hviezd a iných objektov sú znázornené rôznymi symbolmi.
"Fotografované hviezdne mapy" zachytávajú aj slabšie hviezdy, obyčajne do hviezdnej veľkosti 21 až 23.
Viac hviezdnych máp spolu súvisiacich tvorí hviezdny atlas. Na rýchlu orientáciu na oblohe slúžia otáčavé hviezdne mapy a hviezdne glóbusy.
Okrem hviezdnych máp sa vypracúvajú aj mapy povrchu niektorých kozmických telies, napríklad Mesiaca, Marsu a iných planét.
Cirokumulus

Cirokumulus (po latinsky cirrocumulus, skratka Cc) alebo riasokopa alebo riasová kopa je oblak veľkých výšok pozostávajúci výlučne z ľadových kryštálikov, veľmi zriedkavo aj z tzv. prechladených vodných kvapiek. Nachádza sa vo výškach 6 000 až 12 000 metrov. Je to spravidla biely oblak, ktorý sa vyskytuje v menších či väčších skupinách alebo vrstvách. Predpona ciro- v názve naznačuje, že má vláknitý vzhľad. 
Cirokumuly nemajú vlastný tieň. Sú pravidelne usporiadané, takže často pripomínajú sčerené záhyby na piesočnej pláži, rovné čiary, vlnky, „baránky“, alebo takmer sférické útvary - elementy. Ich zdanlivá veľkosť na oblohe väčšinou nepresahuje jeden stupeň (dvojnásobok kotúča Mesiaca). Podobajú sa oblakom typu cirrus floccus. Slabé vertikálne pohyby vzduchu môžu vytvoriť v oblaku aj tzv. „makrelový vzor“. Podobne ako cirus, aj cirokumulus naznačuje blížiaci sa silný vietor. Vzniká z ciru, alebo cirostratu, ktorý bol pozmenený pohybmi vzduchu. Cirrocumulus sa vyskytuje aj v menších plochách v podobe šošovky alebo mandle. Tento druh oblaku vzniká orograficky.
Cirruokumulus sa často vyskytuje spolu s ďalšími cirrovitými oblakmi. Slnko aj Mesiac cezeň sú viditeľné, ale tieto telesá majú rozostrené obrysy.
Čachtické Karpaty

Čachtické Karpaty je geomorfologický podcelok Malých Karpát a zaberá severnú časť pohoria. Najvyšší bod sú vysoké Salášky.
Polohopis.
Na západe a severe hraničí s Myjavskou pahorkatinou, na severovýchode s Bielokarpatským podhorím (podcelkom Považského podolia) a východný okraj pozvoľna prechádza do Trnavskej pahorkatiny, patriacej do Podunajskej pahorkatiny. Juhozápadným smerom nadväzujú Brezovské Karpaty, od ktorých ich oddeľuje údolie potoka Holeška.
Vnútri geomorfologického podcelku leží jediná obec, Višňové, v centrálnej časti, pod Čachtickým hradom. V južnej časti sa nachádza niekoľko kopaníc obcí Podolie, Krajné a Prašník.
Delenie.
Čachtické Karpaty sa delia na 2 časti:
Časti oddeľuje údolie riečky Jablonka. Najvyšším bodom územia je vrch Salášky () v časti Nedze, kým v časti Plešivec je to Veľký Plešivec (). 
Geológia.
Západná časť je budovaná vápencami a dolomitmi stredného až vrchného triasu, kým južná a východná časť najmä ílovcami, pieskami a pieskovcami. Od Podunajskej pahorkatiny je pohorie oddelené výraznou zlomovou líniou.
V centrálnej časti Čachtických Karpát sa nachádza Čachtický kras a túto oblasť rozrezáva riečka Jablonka, vytvárajúca veľkým oblúkom kaňonovitú dolinu. Po okrajoch pohoria je niekoľko vápencových lomov: pri obciach Čachtice, Nové Mesto nad Váhom, Bzince pod Javorinou, Hrachovište.
Chránené územia.
Veľká časť územia je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty a nachádzajú sa tu štyri chránené územia: Čachtická jaskyňa, Čachtický hradný vrch, Málová a Plešivec. V oblasti mesta Nové Mesto nad Váhom sa vyskytujú dubové lesy s prímesou hrabu.
Turizmus.
Rozlohou malé územie je atraktívne najmä v centrálnej časti, kde sa v Čachtickom krase nachádza viacero prírodných zaujímavostí. Na jednom z brál sa vypína povesťami ovenčený Čachtický hrad, na ktorý vedie niekoľko značených trás.
Hviezdny glóbus

Hviezdny glóbus je zobrazenie hviezdnej oblohy na guli. Vzájomné polohy hviezd na glóbuse sú neskreslené, ale ich zobrazenie vzhľadom na pozorovateľa je zrkadlové, pretože hviezdny glóbus sa pozoruje zvonku a obloha zvnútra guľovej plochy.
Hviezdny prstenec

Hviezdny prstenec je skupina hviezd rozložených na oblohe v tvare prstenca, ktorý je niektorými autormi pokladaný za reálny priestorový útvar podobne ako hviezdny reťazec.
Novšie výskumy dokázali, že pozorované hviezdne prstence i reťazce sú výsledkom iba náhodnej projekcie rozlične vzdialených hviezd na oblohe. Výnimkou môže byť prstenec v Orióne, ktorý sa nachádza vo vnútri hviezdnej asociácie.
Hviezdny reťazec

Hviezdny reťazec je skupina hviezd zoradených na oblohe v tvare retiazky.
Pôvod hviezdnych reťazcov vysvetľoval Vasilij Grigorievič Fesenkov súčasným vznikom hviezd z vlákien medzihviezdnej hmoty. Jeho hypotézu však neskôr vyvrátili presnejšie pozorovania. Pozorované hviezdne reťazce boli výsledkom nekvalitných fotografií hmlovín alebo náhodného zoskupenia priemetov veľmi vzdialených hviezd, podobne ako hviezdny prstenec.
Oblasť M

Oblasť M je miesto na slnečnom povrchu, na ktorom sa vyskytujú magnetické poruchy, ale nie sú v ňom pozorované slnečné škvrny.
Štiavnické vrchy

Štiavnické vrchy sú geomorfologickým celkom na Slovensku ako súčasť subprovincie Vnútorné Západné Karpaty a oblasti Slovenské stredohorie. Najvyšším vrchom je Sitno ().
Poloha.
Na severe susedia s Kremnickými vrchmi, na východe s Pliešovskou kotlinou a Krupinskou planinou, na juhu s Podunajskou pahorkatinou a na západe s Pohronským Inovcom, Vtáčnikom a Žiarskou kotlinou.
Členenie.
Pohorie sa člení na 4 podcelky, ktoré zahŕňajú 7 časti:
Geológia.
Štiavnické vrchy sú sopečným pohorím, zaraďovaným k neovulkanitom. Ako celok tvorí pozostatky Štiavnického stratovulkánu. Je budované andezitmi, ryolitmi, brekciami a tufmi. Územie je mimoriadne bohaté na výskyt minerálov (približne 140 druhov a odrôd minerálov) a drahokovných rúd, v minulosti intenzívne ťažených.
Turizmus.
Okolie Banskej Štiavnice patrí medzi turisticky najatraktívnejšie lokality na Slovensku. Mesto je „Mestská pamiatková rezervácia“ od roku 1950 a zároveň centrom chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy, vyhlásenej 22. septembra 1979 na rozlohe . Dňa 11. decembra 1993 bolo "historické mesto Banská Štiavnica a technické pamiatky jeho okolia" zapísané do zoznamu Svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO. Medzi obľúbené ciele turistov patrí tiež Sitno a množstvo tajchov, využívaných na letnú rekreáciu.
Obloha

Obloha je optický vnem sféry ohraničenej horizontom pozorovacieho miesta, splošteným v zenite.
Svetlo oblohy je spôsobené rozptylom slnečného svetla na molekulách vzduchu a intenzita rozptylu závisí od vlnovej dĺžky svetla. Svetlo kratších vlnových dĺžok, napríklad modré, sa rozptyľuje intenzívnejšie ako svetlo dlhších vlnových dĺžok, napríklad červené. Preto rozptýlené svetlo obsahuje viac krátkovlnného žiarenia a obloha je modrá.
Kozmálovské vŕšky

Kozmálovské vŕšky sú podcelok geomorfologického celku Štiavnické vrchy, v juhozápadnej časti pohoria.
Vymedzenie.
Podcelok tvorí samostatnú časť Štiavnických vrchov, oddelenú údolím Hrona. Zo severu, západu a juhu susedí s podcelkom Hronská pahorkatina, na juhovýchode leží Hronská niva, obe patriace do Podunajskej pahorkatiny. Na severovýchode pokračuje pohorie Hodrušskou hornatinou.
Charakteristika.
Rieka Hron sa Slovenskou bránou prerezala zo Žiarskej kotliny do Podunajskej nížiny, pričom oddelila malý výbežok Štiavnických vrchov na pravom brehu od zvyšku pohoria na ľavom brehu.
Najvyšším vrchom podcelku je Veľká Vápenná (). Oblasť je porastená pôvodnými dubovými lesmi a umelo introdukovanými agátovými lesmi. Na okrajových svahoch (najmä na juhu a juhovýchode) sú vinice, ktoré sú súčasťou Nitrianskej vinohradníckej oblasti.
Osídlenie.
Na okraji podcelku sa nachádzajú dve obce, Kozárovce, Malé Kozmálovce a mesto Tlmače, časť Lipník, kým v západnej časti leží atómová elektráreň Mochovce.
Vs.

Vs. je druhý štúdiový album americkej rockovej formácie Pearl Jam, ktorý 19. októbra, 1993 vydalo hudobné vydavateľstvo Epic Records. Tento album sa držal päť týždňov na prvej pozícii v rebríčku Billboard 200, čo bola najdlhšia doba zo všetkých albumov tejto skupiny. Do roku 2007 bol tento album v USA sedemkrát certifikovaný ako platinový.
Tento album je prvým albumom, ktorý skupiny nahrala s bubeníkom Davem Abbruzzesem. Album má omnoho voľnejší a surovejší zvuk oproti predchádzajúcemu debutu skupiny ktorý vyšiel pod názvom "Ten". Témy textov skladieb sú osobne, spoločensky a politicky zamerané. Témy sú o zneužívaní detí („Daughter“), o kontrole zbraní („Glorified G“), rasizme („W.M.A.“) a o médiách („Blood“).
Názov albumu.
Názov Vs. je poctou post-punkovej kapele Mission of Burma a ich jedinému štúdiovému albumu z osemdesiatych rokov, ktorý mal rovnaký titul a patrí medzi obdivované albumy lídra skupiny Pearl Jam, Eddie Veddera. 
Pôvodný názov albumu mal byť "Five Against One" podľa slohy v texte piesne „Animal“: "One, two, three, four, five against one...", ktorý mal neskôr nahradiť jednoduchý názov podľa mena skupiny ("Pearl Jam"), no na poslednú chvíľu bol zmenený na "Vs." (lat. "Verzus", t. j. názov, ktorý akcentuje význam konfliktných tém piesní).
Ten

Ten môže byť:
TEN môže byť:
Alive (skladba)

„Alive“ je jedna z najpopulárnejších skladieb rockovej kapely Pearl Jam. Hudbu k skladbe napísal v roku 1990 gitarista skupiny Stone Gossard ešte ako člen skupiny Mother Love Bone. Autorom textu je Eddie Vedder. Text napísal v roku 1990, ešte v čase, keď pracoval ako obsluha benzínovej čerpacej stanice. 
Singel vyšiel v roku 1991. V rebríčkoch dosiahol šestnáste miesto ("Billboard Mainstream Rock Tracks"). Táto pesnička pochádza z ich štúdiového albumu "Ten".