Wang Čchung

Wang Čchung alebo Wang Čchung-žen (, alebo , ; * 27† asi 100) bol čínsky filozof počas vlády dynastie Chan.
Je „obtiažne zaraditeľný do určitého myšlienkového systému“, „nebol viac konfuciánom než mohistom či taoistom“. Jeho hlavné dielo je Lun-cheng.
Životopis.
Wang Čchung pochádzal z chudobnej rodiny (jeho otec sa volal Wang Sung), študoval na cisárskej akadémii v hlavnom meste Číny počas dynastie Chan – Luo-jangu. Bol žiakom Pan Piaa. Následne pôsobil ako nižší úradník v provinciách vtedajšej Číny. Žil „skutočne v ústraní, takmer ako pustovník, alebo prinajmenšom dosť na okraji spoločnosti, hoci pravdepodobne skôr v dôsledku vývoja udalostí než z vlastného rozhodnutia.“ Neskôr bol znovu vymenovaný za úradníka, ale opäť sa postu vzdal. Jeho priateľ Sie I-wu doporučil jeho dielo panovníkovi, cisár Čang poslal ku Wangovi poslov, ale ten kvôli chorobe odmietol. Asi v roku 100 zomrel v dôsledku choroby vo svojom domove.
Životopisné informácie o ňom pochádzaju z 85. (záverečnej) kapitoly jeho diela Lun-cheng a z 79. kapitoly Chou Chan šu.
Filozofia.
Zanechal po sebe dielo Lun-cheng (论衡, , dosl. vyvážené skúmania alebo teórie vložené na váhu), v 85 kapitolách. Dielo bolo zostavené pravdepodobne v rokoch 7080 či 8283 a „môže byť považované v mnohých smeroch za encyklopedickú zbierku názorov a presvedčení čínskeho náboženstva, myslenia a folklóru.“ Prvý komentár k nemu vznikol až v 19. storočí.
Wang použil taoistický naturalizmus ako prostriedok na popretie predsudkov súdobej Číny, pričom zdôrazňuje „naturalistický princíp spontánnosti, ktorý je tak významný v taoizme.“ Jeho pohľad na dejiny je osobitý: „väčšina raných mysliteľov sa obracia k dejinám,aby hľadali podporu pre svojej učenie. Čo vedie k tomu, že vo všeobecnosti idealizujú minulosť a cenia si staré len preto, lebo je to staré.“ Wang toto videnie energicky popiera. V metodológii zastával názor, že každé učenie musí byť položené na vecných základoch. Každé svoje tvrdenie sa dôsledne snažil odôvodniť jasnými príkladmi. V úvahách o ľudskej povahe čerpal z teórií Meng-c’a a Sün-c’a a snažil sa harmonizovať ich tvrdenia. O údeli, ktorý považoval za externý faktor sa vyjadroval čiastočne vo všeobecne naturalistickom videní vesmíru, ale prikláňal sa k predestinačnému pohľadu na vec ľudského štastia či nešťastia a to aj v prípade štátov. V tomto bode sa odlišoval od konfuciánskej školy ("Meng-c’", " Sün-c’") а aj od taoizmu (kniha Čuang-c’a).
Celkovo.
Počas 20. storočia Wang Čchunga čínski aj západní historici považovali za „pozoruhodne originálneho materialistického mysliteľa skeptického štýlu“.
Čínsky historik filozofie Feng Jou-lan je zdržanlivejší: „jeho myšlienky boli najmä deštruktívne než konštruktívne a ich vnútorná hodnota je menšia než niektorí učenci predpokladali.“ Stále však platí, že Weng bol „nekonformný antiautoritár so schopnosťou jasne analytického rozumu, ktorý musel pôsobiť vo svojej dobe ako zjavenie.“ Wangova povesť skeptika pochádza z „jeho prekvapujúcich útokov voči niektorým postavám čínskych dejín (napr. Konfucius, Meng-c’ a Mo-c’), jeho vyvráteniu bod po bode široko prijímaných povier a legiend (…) a jeho častému odsúdeniu mnohých nezmyslov predložených ako teórie súdobou ‚vulgárnou‘ [školou] žu.“
Joseph Needham: „jeden z najväčších mužov svojho národa v ktoromkoľvek veku, ktorý je často, a nie neprimerane, nazývaný Lucretius Číny“
Egon Bondy aj Oldřich Král o ňom píšu ako o najväčšom filozofovi Číny dynastie Chan.Bondy: „…ako kritik, neúprosný kritik, britký polemik a ironik, nemal Wang Čhung severovného. Jeho dielo je okrem toho tak naplnené údajmi všetkého druhu, že musíme len obdivovať jeho obrovskú sčítanosť a jeho dobrú pamäť. Bolo veľká a trvalá škoda pre čínsku filozofiu, že podnety, ktoré priniesol tento úplne samorastlý a väčšinu života aj veľmi chudobný filozof, nevyužila.“Král: „…nepochybne patrí k najkritickejším duchom tejto a nielen tejto doby. Tento rodený skeptik a racionalista útočil na predsudkové, poverčivé a reliogiózne myslenie svojej doby, pričom sa opieral o prírodnú filozofiu taoizmu, teda toho taoizmu, ktorý sa v tej dobe už sám vyvíjal smerom k náboženskému mysticizmu.“