burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Vomeronazálny orgán

Vomeronazálny orgán (VNO) alebo Jacobsonov orgán (latinsky "organon vomeronasale") je prídavným čuchovým orgánom niektorých stavovcov (zo skupiny štvornožcov –"Tetrapoda").
Nachádza sa v kosti zvanej čerieslo ("os vomer") medzi nosom a ústami. Senzorické neuróny vo vomeronazálnom orgáne sú citlivé na špeciálne chemické zlúčeniny, väčšinou veľké molekuly. Hady a jaštery ho používajú na detekciu koristi, keď vyplazujú rozoklaný jazyk a potom ho po vtiahnutí vsunú do párových otvorov na ústnom podnebí, kde sa ich vomeronazálny orgán nachádza. Niektoré cicavce používajú špecifickú tvárovú grimasu zvanú flémovanie, aby odklonili pachové stopy k tomuto orgánu, zatiaľ čo u iných cicavcov sa celý orgán kontrahuje alebo pumpuje pri nasávaní pachov.
Väčšina živočíchov, ktoré majú vomeronazálny orgán, ho používajú na detekciu feromónov, aj keď iné feromóny detegujú bežným čuchovým orgánom. Na druhej strane, vomeronazálny orgán je zrejme citlivý aj na iné zlúčeniny, nie len feromóny.
Niektorí vedci veria, že u človeka je vomeronazálny orgán nefunkčný a zaniká ešte pred pôrodom, tak ako je to u iných cicavcov (kitovce, niektoré netopiere a ľudoopice). Veria tiež, že u dospelých ľudí neexistuje nervové spojenie medzi vomeronazálnym orgánom a mozgom. Dôkazy však naznačujú, že vomeronazálny orgán neatrofuje, ale ostáva funkčným počas celého života. Táto otázka je ešte stále neobjasnená a ostáva kontroverznou.
Bábkové divadlo Košice

Bábkové divadlo Košice je profesionálne bábkové divadlo v Košiciach.
Založenie.
Bábkové divadlo Košice vzniklo ako štvrté na Slovensku, rozhodnutím zo dňa 17. júna 1959. Prvou premiérou bola hra J. Pehra – L. Spáčila Guliver v Maňuškove v réžii Dr. A. Pogorielova. Tento spolu s prvým riaditeľom a dramaturgom divadla A. Futášom vsadili na overené diela českých a sovietskych autorov. A. Futáš zostavil umelecký súbor z mladých hercov, zväčša amatérov, ktorých neskôr posilnili absolventi pražskej bábkarskej fakulty Akademie muzických umění v Prahe.
60. roky.
Už v šesdesiatych rokoch sa o tomto divadle hovorilo ako o stabilnom telese s pevnou pozíciou na československej bábkarskej scéne. Nasledujúce úspechy v sedemdesiatych rokoch potvrdzujú aj výborné herecké výkony zakladujúcich členov súboru, ku ktorým prišli ďalší mladí tvorcovia, známi aj z televíznych večerníčkov z dielne divadla.
80. roky.
Osemdesiate roky sa niesli v znamení hľadania nových tém a výrazových prostriedkov. Vyvrcholením tohto obdobia je príchod absolventa pražskej AMU, režiséra a autora detskej literatúry Jána Uličianskeho. Jeho pozoruhodné básnické videnie prevedené na košické javisko prinieslo niekoľko pozoruhodných inscenácií, ktoré sa dočkali ocenenia na domácich i zahraničných festivaloch. Najúspešnejšou inscenáciou z tohto obdobia s rekordným počtom repríz je hra Janka Pipora.
90. roky.
Deväťdesiate roky, poznačené pádom totality, navodili zmeny v umeleckom, ale i prevádzkovom režime divadla. Členovia košického bábkového divadla mali potrebu realizovať sa aj mimo paravanu, a tak v roku 1995 pribudlo pri divadle činoherné štúdio Jorik. Budova na Roosveltovej ulici, v ktorej divadlo prežilo štyridsať rokov, sa vrátila pôvodnému majiteľovi. V júni 1999 bol jej stav nevyhovujúci, tak ju kompetentné orgány vyhlásili za života nebezpečnú. Sezónu 1999/2000 začalo divadlo v provizóriu na Tajovského 4 v časti areálu, ktorý po rekonštrukcii slúži potrebám divadla. Ide aj o ďalšie objekty na Alžbetinej a Vrátnej ulici, kde je bábková sála, amfiteáter a divadelná scéna Jorik.
Súčasnosť.
V súčasnosti má divadlo dva hracie priestory. Bábkovú sálu, ktorá sa nachádza v objekte na Alžbetinej ulici a "Veľkú sálu" pre bábkoherné a činoherné predstavenia pre mládež a dospelé publikum známu ako scéna "Jorik" na Tajovského ulici. Štúdio "Jorik" vzniklo v roku 1995 ako výsledok nástojčivej potreby členov košického bábkového súboru realizovať sa aj mimo paravanu.
Za uplynulých 50 rokov uviedlo divadlo 185 premiér, pri priemernej ročnej návštevnosti 30 tisíc divákov.
Po odchode Pavla Hrehorčáka v roku 2022 z postu riaditeľa bola poverená riadením divadla Zuzana Szabová do augusta 2023, kedy by ju mala nahradiť Lenka Papugová.
Steroid

Názvom steroid sa označujú polycyklické lipidy zie od cyklopentánoperhydrofenantrénovej kostry, ktorá pozostáva z fenantrénu, ku ktorému je prikondenzovaný pentánový kruh. Rôzne steroidy sa líšia funkčnými skupinami pripojenými k týmto kruhom. Steroidy sú biologicky aktívne zlúčeniny a v rastlinných a živočíšnych bunkách bolo identifikovaných niekoľko stoviek steroidov. V živých organizmoch majú štruktúrnu a regulačnú funkciu.
Vo fyziológii človeka a v medicíne sú najvýznamnejšími steroidmi cholesterol, steroidné hormóny a ich prekurzory a metabolity.
Rozdelenie.
Steroidy sa delia do rôznych nesystematických skupín podľa biologickej funkcie
Mechanizmus pôsobenia.
Steroidy účinkujú tak, že sa naviažu na špecifické receptorové proteíny na povrchu bunky. Naviazanie hormónu na receptor má za následok zmenu v transkripcii génov a zmenu bunkového metabolizmu.
Človeče nehnevaj sa

Človeče nehnevaj sa alebo Človeče, nezlosť sa! () je pôvodom nemecká spoločenská hra pre 2–6 hráčov. Patrí v mnohých krajinách aj na Slovensku ku klasickým stolovým hrám.
Cieľ hry.
Cieľom "Človeče nehnevaj sa" je dostať všetky štyri figúrky zo štartového poľa na cieľové polia. Po hodení šestky môže figúrka odštartovať. Pritom musia figúrky raz obísť všetky polia, bez toho, aby ju súper nevyhodil. Počet prejdených polí sa určí hodom očíslovanej kocky. Ak padne šestka, hráč môže opakovať hod a posunúť sa o súčet padnutých hodov.
Meno dostala hra preto, že hráči po vyhodení vlastnej figúrky reagujú často hnevom. Hracie pole na jednej strane je pre štyroch, na druhej strane pre šiestich hráčov.
Oficiálne pravidlá.
Pravidlá sú preložené z nemeckých oficiálnych pravidiel „Mensch ärgere Dich nicht“
Keď padne šestka, musí daný hráč postaviť na svoju štartovaciu pozíciu hracieho poľa svoju figúrku zo svojho domčeka (aj v prípade, ak môže urobiť užitočný ťah s inou figúrkou). 
Potom môže znovu hádzať kockou a s danou figúrkou postúpiť daný počet polí dopredu. Štartovacie pole sa musí uvoľniť čo najskôr, ako je možné. Ak však hráč nemá v domčeku žiadnu figúrku, postúpi daný počet polí s figúrkou podľa svojej voľby vpred. Ak sa stane že hráč je pred domčekom a potrebuje k výhre hodiť jedno jediné číslo a hráč hodí číslo 6 môže hádzať ešte raz. Keď padne číslo ktoré potrebuje a posledného panáčika umiestni do domčeka, stava sa víťazom.
Ak sa pri obehu po hracom poli dostane figúrka na pole, ktorá je obsadená figúrkou nepriateľa, nepriateľská figúrka sa musí vrátiť do domčeka (v pravidlách sa domček nazýva štartovacia pozícia). Pokiaľ je ťah rozdelený hodením čísla 6 a ďalšieho čísla hracou kockou, figúrka nepriateľa zo šiesteho hracieho pola sa musí vrátiť do domčeka.
Vlastná figúrka nemôže "zbiť" svoju vlastnú figúrku a ak je cieľové pole obsadené vlastnou figúrkou, ťah je nevykonateľný.
Ak má hráč v obehu viac figúrok, môže sa rozhodnúť, ktorou potiahne. Hod kockami v jednom kole jedným hráčom nesmie byť rozdelený medzi viac figúrok.
Ak nemá hráč na hracom poli žiadnu figúrku (čo sa na začiatku hry týka každého hráča), hádže v danom kole 3 krát pokým nenasadí svoju figúrku do hry a následne sa riadi pravidlami hry. Pokiaľ hráč hodí 6 a hádže opäť a hodí napr. 3 tak si poradie môže ľubovoľne meniť.
Pôvod hry.
Hru vymyslel v zimných mesiacoch na prelome rokov 1907/1908 Nemec "Josef Friedrich Schmidt", nechal sa inšpirovať indickou hrou Pachisi a anglickou hrou Ludo. Od roku 1914 sériovo vyrábaná hra bola predaná viac než 60 miliónkrát. Pravidlá sa od roku 1914 nezmenili.
Varianty.
Oficiálne pravidlá sa síce nezmenili, ale existuje niekoľko subvariantov pravidiel:
Banánová republika

Banánová republika je nejasne definovaný pejoratívny politický termín. Môže znamenať:
Maine

Maine je najvýchodnejší štát USA. Hlavným mestom je Augusta. Na severe hraničí s Kanadou a na juhu s New Hampshire.
Sexuálna identita

Sexuálna identita alebo sexuálna identifikácia označuje biologické pohlavie, s ktorým sa daný jedinec narodí.
Pohlavie a rod.
V anglosaskej literatúre existujú dva termíny, ktoré zodpovedajú slovenskému slovu "pohlavie", a to "sex" a "gender". Tieto termíny sa používajú špecificky pre sexuologické a sociologické aspekty spojené s vnímaním vlastného pohlavia. Pre pojem "gender" sa preto v slovenčine stále častejšie používa pôvodne gramatický termín "rod".
Sociologické (či sociopolitické) aspekty vnímania vlastného pohlavia preto opisuje článok rodová identita.
Sexuálna identita a sexuálna orientácia.
Pojmy sexuálna identita a sexuálna orientácia sa často zamieňajú. Identita označuje, ako jedinec vníma samého seba. Orientácia označuje objekt emocionálneho a erotického zamerania jedinca.
Nacizmus

Nacizmus alebo národný socializmus alebo hitlerizmus (nem. "Nationalsozialismus, Nazismus"; slovo nacizmus vzniklo skrátením výrazu národný socializmus) je totalitná ideológia oficiálne uplatňovaná diktatúrou v Nemecku v rokoch 19331945 (tzv. Tretia ríša) prostredníctvom NSDAP ("Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei") vedenej Adolfom Hitlerom. Nacistická ideológia kombinuje koncepciu fašizmu a rasizmu, vychádza tiež z krajného nacionalizmu a niektorých prvkov socializmu. Nacizmus je považovaný za krajne pravicovú formu politiky, ale niektorí neoliberálni autori (napr. F. A. Hayek) ho zaraďujú k ľavici, ako radikálne vyústenie socializmu.
Dejiny a charakteristika nacizmu.
Nacizmus vznikol spojením koncepcie fašistického štátu (zahrňujúci vodcovský princíp) a rasistických teórií o nadradenosti árijskej rasy a o pokroku cez konflikt medzi vyššou a nižšou rasou, riešený podrobením či likvidáciou nižšej rasy. Nacistická ideológia ďalej čerpá zo socializmu (privlastňuje si prvky kolektivizmu či sociálnej demagógie vyhovujúcej nižším vrstvám), antiboľševizmu (vyhovujúci vyšším vrstvám), nacionalizmu (umožňujúci získať podporu konzervatívnych síl) a antisemitizmu. Filozofická podstata nacizmu obsahuje prvky výrazného iracionalizmu, okultizmu a ezoterizmu.
Medzi najvýznamnejších nacistických teoretikov možno zaradiť Ernsta Hubera a Adolfa Hitlera. Počas svojho pobytu vo väzení roku 1924 napísal Hitler autobiografiu Mein Kampf, v ktorej definoval niektoré kľúčové vlastnosti nacistickej ideológie.
Po roku 1933, kedy sa NSDAP dostala k moci a Adolf Hitler sa stal ríšskym kancelárom, urobili nacisti koniec nádejám socialistov a komunistov, že sa nacistická strana prikloní k socializmu. Rovnako tak boli zmarené šance na revolúciu vedenú robotníkmi. Namiesto toho nacistická strana plne podporila fašistickú koncepciu vytvorením absolútnej vlády štátu a vodcu ("führera"), rasovú politiku a agresívnu zahraničnú politiku. Tá bola nakoniec príčinou druhej svetovej vojny.
Prenikaniu nacionalistických prvkov do socialistického myslenia pomohol aj marxista Werner Sombart, ktorý považoval vojnu Nemecka s Britániou za nevyhnutnú. "Bojovnícky národ Nemcov", podľa Sombarta, "musí poraziť anglickú obchodnícku civilizáciu". Jednotlivec by mal, podľa Sombarta, obetovať svoje šťastie a život "životu štátu a ľudu".
Nacizmus bol po skončení druhej svetovej vojny postavený mimo zákon, hoci jeho ideológia stále prežíva, alebo je dokonca obnovovaná (pozri neonacizmus).
Príčiny.
Za príčiny počiatočnej vysokej podpory nacistického hnutia sú považované:
Referencie.
Literatúra.
Problematika totality a ňou potierané slobody v minulom storočí:
Bedřich Hrozný

Bedřich Hrozný (* 6. máj 1879, Lysá nad Labem – † 12. december 1952, Praha) bol český orientalista a jazykovedec, ktorý rozlúštil chetitský jazyk a založil chetitológiu.
Životopis.
Vyštudoval gymnázium v Kolíne (1897), kde sa naučil základom hebrejčiny a arabčiny. Vo svojich štúdiách pokračoval na bohosloveckej fakulte na Viedenskej univerzite, tu sa venoval aj ďalším orientálnym jazykom, predovšetkým asýrčine, aramejčine, etiópčine, sanskritu a sumerčine. Pozornosť venoval štúdiu klinového písma, ktoré bolo v treťom až prvom tisícročí pred Kr. rozšírené po celom území Mezopotámie, rovnako ako v Malej Ázii a Perzii, a ktorým boli zaznamenané písomné prejavy starovekých Sumerov, Akkadčanov (Asýranov a Babylončanov), Peržanov aj Chetitov. Orientalistiku študoval ešte na berlínskej univerzite.
V roku 1904 odišiel do Turecka, Sýrie, Palestíny a Egypta, kde sa podieľal na prekladoch klinopisných textov. Po návrate do Viedne pracoval B. Hrozný v Univerzitnej knižnici, kde roku 1909 získal definitívu. V tomto roku sa aj oženil.
V roku 1906 bol v Malej Ázii (asi 150 km severovýchodne od Ankary) nemeckou expedíciou objavený veľký archív chetitských kráľov, ktorý obsahoval množstvo hlinených tabuliek popísaných už známym klinovým písmom, ale neznámou rečou, ktorá vzdorovala mnohým bádateľom. Bedřich Hrozný uprostred prvej svetovej vojny predložil rozlúštenie tohoto problému súčasne s prvým stručným nárysom pravidiel tohoto jazyka, ktorým bol, ako sa ukázalo, jazyk chetitský. Okrem toho Hrozný zistil, že chetitčina patrí ku skupine tzv. indoeurópskych jazykov a je teda príbuzná s gréčtinou, latinčinou, indickými jazykmi apod.
Po vzniku Česko-Slovenska (1918) bol vymenovaný za profesora klinopisu a dejín starého Orientu na pražskej univerzite.
V roku 1924 získal peniaze na prvú českú expedíciu do Šech Sadu, kde v apríli toho istého roku začali výkopy. Neskôr kopal na pahorku Tell Erfád (severná Sýria), kde vykopal pozostatky gréckych stavieb, veľké množstvo keramiky, terakotových sošiek.
V roku 1925 sa Hroznému na ďalšej expedícii (Kaisarií na kopci Kültepe) podarilo pri vykopávkach v Malej Ázii objaviť asi 1 000 hlinených tabuliek, popísaných klinovým písmom a obsahujúcich zmluvy a listy asýrskych kupcov. Je zaujímavé, že keď chcel kopať i v okolí kopca Kültepe, musel odkúpiť priľahlú lúku, a ako jej majiteľa nechal zapísať Československý štát. Pri týchto vykopávkach bolo nájdené chetitské mesto Kaneš. V novembri 1925 sa musel vrátiť do Československa.
V roku 1929 založil Orientálny archív. Hrozný prednášal na mnohých univerzitách a jeho prednášky boli veľmi úspešné.
Roku 1939 mal možnosť emigrovať, ale on to odmietol, roku 1940 mu bolo ponúknuté miesto na ministerstve školstva, ktoré tiež odmietol. 
Dňa 12. novembra 1952 bol vymenovaný členom novozaloženej Československej akadémie vied.
Napísal seminárnu prácu na téma "Peniaze v Starej Babylonii" a v roku 1913 vydal "Obilie v starej Babylonii", mimo týchto prác vyšiel celý rad jeho prednášok a prekladov.
Kostol svätých Kozmu a Damiána (Sedliacka Dubová)

Kostol svätých Kozmu a Damiána je zrúcanina pôvodne rímskokatolíckeho kostola nachádzajúca sa v katastri obce Sedliacka Dubová v okrese Dolný Kubín.
Poloha.
Zrúcaniny sa nachádzajú cca 5 – 10 min. pešo nad obcou Sedliacka Dubová a sú viditeľné z hlavnej cesty.
História.
Gotický drevený kostol.
Prvá písomná zmienka o kostole je z roku 1397. Sedliacka Dubová bola v tej dobe jedno z piatich cirkevných centier Dolnej Oravy a kostol slúžil pre obyvateľov niekoľkých okolitých dedín. V tom čase išlo o drevený kostol s farou a cintorínom v blízkosti, jeho presná podoba však nie je známa. Pravdepodobne v 16. storočí popri fare vznikla aj škola.
Za vlády Juraja Turza sa na oravských farách rozšíril protestantizmus a v roku 1603 začal v kostole pôsobiť prvý evanjelický farár.
Renesančná prestavba.
Medzi rokmi 1625 a 1642 bol kostol zrekonštruovaný a bola postavená renesančná kamenná veža, ktorá sa zachovala dodnes. Omietka veže je zdobená charakteristickou sgrafitovou výzdobou. Loď kostola bola drevená. Na veži je dodnes viditeľný obrys strešných trámov, ktorý svedčí o tom, že táto drevená loď bola o niečo menšia než súčasná kamenná loď.
Počas Pikovho a Tököliho povstania bola Sedliacka Dubová vyplienená a zničená postupujúcimi vojskami. V tom čase sa na fare niekoľkokrát vystriedali katolícki a evanjelickí duchovní až do roku 1709, kedy sa farnosť stala katolíckou.
Baroková prestavba.
V rokoch 1735 – 1754 bol kostol opäť prestavaný, drevená loď bola nahradená kamennou barokovou loďou. Loď bola zastrešená kamennou klenbou, ktorú pred vplyvom počasia chránila ešte drevená strecha. Vnútri lode bol drevený chórus, kazateľnica a barokový oltár. V rámci tejto prestavby pravdepodobne vznikli aj dve brány v obvodovom múre kostola (dubovianska a dlžianska, vedúce do dvoch najbližších dedín) a dve kaplnky postavené vedľa dubovianskej brány.
Význam kostola sv. Kozmu a Damiána však napriek prestavbe postupne upadal. Od roku 1787 sa osamostatňovali okolité farnosti a budovali si vlastné kostoly. Samotná Sedliacka Dubová, pôvodne postavená hlavne na úpätí vrchu Žiar, sa časom rozšírila do údolia Oravy, ďalej od kostola. V priebehu 18. storočia sa dole do dediny presťahovala aj škola a fara. Počas prestavby kostola si miestni obyvatelia zvykli chodiť do provizórnej drevenej kaplnky v dedine a používali ju naďalej aj po ukončení prestavby, pretože bola ľahšie dostupná.
V 19. storočí sa rozhodli nahradiť drevenú kaplnku novým kostolom. Keďže v dedine nesmeli byť súčasne dva kostoly, v roku 1880 zo starého kostola na kopci strhli strechu a odniesli oltár. V rokoch 1880 – 1886 bol v dedine postavený nový kostol v neogotickom slohu, zasvätený archanjelovi Michalovi.
Súčasný stav.
Sú zachované múry kostola a veže, obvodové múry s dvomi bránami, kostnica za kostolom, a zvyšky dvoch kaplniek. Do roku 1998 bol opustený a pre porasty takmer neprístupný. Projekt Dubova colonorum venovaný záchrane pamiatky sa snaží o jeho zachovanie, takže v súčasnosti je ho možné navštíviť. Na pôvodných základoch bola zrekonštruovaná kostnica, ostatné časti sa len konzervujú a čistia.
Nacistické ozbrojené a bezpečnostné zbory

Nacistické ozbrojené a bezpečnostné zbory sa rovnako ako ostatné skladali z armády a polície. Mali však zvláštnu štruktúru.
Západopomoranské vojvodstvo

Západopomoranské vojvodstvo je jedno zo 16 poľských vojvodstiev. Vzniklo v roku 1999 na území skorších vojvodstiev Štetínskeho, Košalinského a časti Gorovského, Pilského a Slupského. Vojvodstvo leží na severozápade Poľska najmä na východe Pomoranska, hoci zasahuje aj do Veľkopoľska a Lubuska. V rámci Poľska susedí s Pomoranským, Veľkopoľským a Lubuským vojvodstvom; susedí aj s Nemeckom.
Sedem pahorkov Ríma

Sedem pahorkov Ríma, alebo Septimontium (z lat. "septem" - sedem, "mons" - vrch), tvorí srdce mesta na východ od rieky Tiber. Sú súčasťou rímskej mytológie, náboženstva a politiky.
Pahorky.
Niektoré z pahorkov sú rozdelené na oblasti alebo vyvýšeniny, ktoré tiež majú svoje názvy.
Na západnom brehu Tiberu sa nachádzajú nemenej známe pahorky, ktoré sa však nepočítajú medzi sedem pahorkov Ríma:
Nepočíta sa medzi ne ani
Thecodontosaurus

Thecodontosaurus (v preklade "jamkozubý jašter") je vyhynutý rod vývojovo primitívneho sauropódomorfa, ktorý mal blízko k predkovi tak prosauropódov, ako aj sauropódov. Žil vo vrchnom triase (pred 216 až 200 Ma), nájdený bol v Anglicku. Je jediným zástupcom rovnomennej čeľade Thecodontosauridae a jeho jediným druhom je Thecodontosaurus antiquus.
Opis.
Tento bylinožravec dorastal do dĺžky dva a pol metra, bol 30 centimetrov vysoký a vážil 11 kilogramov. Zaujímavý je vysokou hlavou s pomerne vysokým počtom zubov, stredne dlhým krkom (kratším než mali vyspelejšie sauropódomorfy) a zadnými končatinami dvakrát dlhšími od predných. Disponoval tak znakmi, ktoré ho spájali s jeho dravými príbuznými zo skupiny Theropoda. Zdá sa, že sa pohyboval zvyčajne iba na zadných končatinách.
Plateosaurus

Plateosaurus bol veľký a mohutný bylinožravý prosauropod. Žil pred 215 až 205 miliónmi rokov.
Pozostatky.
Tento z mnohých viac či menej kompletných kostier (vyše 100) a viacerých druhov známy dinosaurus patril medzi najhojnejšie dinosaury svojho času (podčiarkuje to aj rozšírenie nálezov jeho pozostatkov v Nemecku, Švajčiarsku, Anglicku, Švédsku, Grónsku a Francúzsku). Ide o prvého dinosaura, o ktorom vieme, že žil v čriedách, v ktorých pravdepodobne neustále migroval za potravou.
Znaky.
Plateosaurus disponoval dlhým krkom a chvostom, podobne ako iné vyspelé prosauropody. Zo sudovitého trupu mu vyrastali dlhé zadné končatiny, dvakrát také dlhé ako predné, ktoré boli síce krátke, no silné. Z piatich prstov predných končatín bol najväčší palec, kým krajné dva prsty zakrpateli. Na prvých troch prstoch boli veľké zahnuté pazúry, ktorými sa bránil a vyhrabával podzemné časti rastlín. Bol zrejme schopný bipédnej (dvojnohej) chôdze, pričom sa bežne dokázal vztýčiť na zadné končatiny počas spásania horných vetiev stromov.
Veľkosť.
Rast tela zástupcov rodu Plateosaurus podľa najnovších štúdií do značnej miery závisel od vonkajších podmienok. Niektoré prestali rásť už po dosiahnutí dĺžky . (najmenšie známe exempláre), kým iné dosahovali viac než dvojnásobnú veľkosť s váhou okolo štyroch až piatich ton. takýto typ rastu, hoci je typický pre plazy, nemusí znamenať, že plateosaury mali metabolizmus plazieho typu (ako argumentuje napr. Gregory Paul ).
Použitá literatúra.
Sander, P. M. &amp; N. Klein. 2005. "Developmental plasticity in the life history of a prosauropod dinosaur." Science 310(5755):1800-1802.
Anchisaurus

Anchisaurus bol dlhý bylinožravý dinosaurus, primitívny zástupca skupiny Sauropoda. Známy je z pozostatkov zahrňujúcich prakticky celú kostru. Žil pred 185 až 180 miliónmi rokov, nájdený bol v USA.
Opis.
Tento živočích pripomínal trochu ako plateosaura, tak aj tekodontosaura: mal pretiahnuté štíhle telo, dlhé zadné končatiny, krátke, no silné predné končatiny s veľkým pazúrom na palci, dlhý krk i chvost a veľké očnice v pomerne malej hlave. Chodil zrejme po dvoch a aj štyroch nohách, pričom pri postoji na zadných končatinách mával nohy mierne pokrčené, aby sa ťažisko dinosaura presunulo, pričom dlhý chvost váhu zostávajúcej prednej časti tela vyvážil. Rovnaký alebo podobný postoj mávali aj dravé dinosaury (Theropoda, dnešné vtáky nevynímajúc, hoci u nich to pre perie slabo viditeľné) a ornitopody.
Antetonitrus

Antetonitrus je rod primitívneho sauropoda, dlhokrkého bylinožravca s dĺžkou 10 až 12 metrov a váhou niekoľkých ton. Svojho času patril medzi najväčšie suchozemské zvieratá. Žil pred 220 až 215 miliónmi rokov, čo ho činí najstarším známym sauropodom. Nájdený bol v južnej Afrike. Jediný druh je Antetonitrus ingenipes.
Opis.
Antetonitrus bol pomerne pevne stavaný živočích, ktorý sa definitívne vzdal schopnosti utekať na zadných končatinách, ktorú si niektoré veľké prosauropody, ako napr. Plateosaurus, zachovali. Hoci išlo o výlučného štvornozča, vyspelejšieho než Anchisaurus, čo je badateľné nielen na strate schopnosti dvojnohého pohybu, jeho predné končatiny si zachovali ohybnosť a schopnosť hrabať, ktorú neskoršie druhy stratili.
Cetiosaurus

Cetiosaurus (v preklade "veľrybí jašter") bol 15 až 19 metrov dlhý bylinožravý dinosaurus. Dodnes je známy len z veľkého počtu veľmi nekompletných pozostatkov. Žil pred 181 až 169 miliónmi rokov, nájdený bol v Európe (Anglicko, Francúzsko, Švajčiarsko) a Afrike (Maroko).
Opis.
Cetiosaurus bol typický predstaviteľ sauropódov zo strednej jury, ktoré mávali oproti neskorším druhom pomerne krátky krk a chvost. Krk Cetiosaura bol podobne ako pri rode Diplodocus, neschopný vydvihnutia nad úroveň pliec, takže tento tvor spásal výlučne nízku vegetáciu. Na rozdiel od vyspelejších sauropódov ešte nemal duté stavce, do ktorých zasahovali vzdušné vaky pobdobné tým, aké majú dnešné vtáky. Jeho pozostatky boli pôvodne pokladané za pozostatky veľryby (odtiaľ meno). Ide o najdávnejšie známeho sauropóda (známy je od prvej polovice 19. storočia).
Camarasaurus

Camarasaurus bol veľký bylinožravý dinosaurus, sauropód zo skupiny Macronaria. Camarasaurus zastupoval vlastnú čeľaď Camarasauridae, ktorej bol zároveň typickým predstaviteľom. Známy je z približne tucta kostier (často so zachovanými lebkami) a z nespočetného množstva úlomkov. Vyskytoval sa pred približne 155 až 148 miliónmi rokov. Nájdený bol na západe Severnej Ameriky.
Znaky.
Camarasaurus sa vyznačoval na sauropóda relatívne krátkym krkom a chvostom, ďalej vysokou, pomerne veľkou a pevne stavanou hlavou, prednými končatinami kratšími od zadných (vďaka vyššie položeným pleciam sa však chrbát smerom ku koreňu krku neznižoval) a masívnou stavbou tela. Krk mal relatívne neohybný, no držaný pomerne vertikálne. Zuby mal veľké a silné, takmer dlhé, a tak ideálne aj na spásanie odolnej vegetácie.
Spôsob života.
Camarasaurus bol stádový živočích. Spásal najmä stredne vysoké a vyššie rastliny. Vďaka pevne stavanej lebke a silným zubom si poradil aj s veľmi odolnou vegetáciou. Pri jej trávení mu pravdepodobne pomáhali prehltnuté kamene (gastrolity), ktoré sú doložené u niektorých iných sauropódov (napr. Seismosaurus (resp. Diplodocus)). Práve vďaka svojej nenáročnosti bol svojho času najhojnejším severoamerickým sauropódom.
Nález vajec Camarasaura naznačuje, že na rozdiel od niektorých iných dinosaurov, tento živočích nestaval hniezda, ale znášku nakládol v jednoduchých radoch.
Druhy.
Poznáme niekoľko (tri, prípadne štyri) druhov rodu Camarasaurus, z ktorých však niektoré môžu byť navzájom synonymické. Jeho skoré druhy bývali okolo . dlhé, kým neskoršie Camarasaury ("C. supremus") dosahovali dĺžku 18 až a váhu približne 20 až 30 ton.
Brachiosaurus

Brachiosaurus, bylinožravý sauropód, ktorý dal meno čeľadi Brachiosauridae, bol dinosaurus veľmi podobný a blízko príbuzný rodu Giraffatitan, ale robustnejší a disponujúci mierne odlišnou lebkou. Celkovo je známy len z mála pozostatkov a zdá sa, že na rozdiel od hojného rodu Giraffatitan nežil v čriedách, ale putoval po krajine osamote alebo je tiež možné, že obýval územia, ktoré fosilizácii nežičili. Dosahoval dĺžku 24 až 27 metrov pri hmotnosti 35 až 40 ton, no zrejme mohol dosiahnuť dĺžku nad . Hlavu nosil Brachiosaurus vďaka pleciam vyvýšeným nad úroveň bedier vo výške až 13 metrov. Brachiosaurus žil pred 155 až 148 miliónmi rokov, nájdený bol v USA.
Poznámka: dobre známy africký druh Brachiosaura, "B. brancai", je dnes považovaný za samostatný rod, Giraffatitan, kým "B. atalaiensis", nájdený vo vrchnojurských vrstvách Portugalska, je dnes známy pod rodovým menom Lusotitan.
Giraffatitan

Giraffatitan bol dlhokrký bylinožravý dinosaurus zo skupiny Sauropoda, dorastajúci do veľkých rozmerov – v priemere býval 17 až . dlhý a okolo 17 ton ťažký. Žil pred 155 až 150 miliónmi rokov vo vrchnej jure, nájdený v bol Tanzánii. Jediný druh je Giraffatitan brancai.
V minulosti bol tento živočích považovnaý za druh rodu Brachiosaurus (dodnes niektorí vedci pochybujú, či Brachiosaurus a Giraffatitan predstavovali dva príbuzné rody, alebo dva druhy jediného rodu).
Znaky.
Giraffatitan patril medzi sauropódy z čeľade Brachiosauridae. Rovnako ako ostatní jej členovia disponoval malou, vysokou hlavou so zubami len v prednej časti čeľustí, dlhým krkom, prednými končatinami dlhšími od zadných a relatívne krátkym chvostom.
Spôsob života.
Tento sauropód žil pravdepodobne v čriedach. Jeho predné končatiny boli oveľa dlhšie ako zadné, takže mal plecia vysoko nad úrovňou bedier. Krk držal v uhle 45° (ilustrácie zobrazujúce giraffatitana alebo iných zástupcov čeľade Brachiosauridae so strmšie držaným krkom, sú pravdepodobne chybné), čo ho spolu s vysokými plecami nad úrovňou bedier predurčovalo na spásanie vysokej vegetácie. Potravou mu slúžila široká škála rastlín, pričom vďaka silným kolíkovitým zubom si poradil aj s odolnou vegetáciou. Jeho celková silueta, podčiarknutá krátkym chvostom, pripomínala siluetu veľmi prerastenej žirafy.
Veľkosť.
Napriek podobnosti žirafe, Giraffatitan dosahoval oveľa väčších rozmerov. Priemerná žirafa nosí hlavu vo výške cca , kým priemerný Giraffatitan vo výške až . Kompletná kostra zástupcu tohto rodu je vystavená v múzeu v Berlíne predstavuje nadmerne veľkého jedinca dlhého . Niektoré veľmi veľké jedince však dosahovali dĺžku až a nosili hlavu vo výške až , čo už bola veľkostná kategória Brachiosaura.
Argentinosaurus

Argentinosaurus bol obrovský bylinožravý dinosaurus, sauropod predstavujúci primitívneho zástupcu skupiny Titanosauria (resp. Titanosauridae v širšom zmysle slova). Známy je z nekompletných pozostatkov. Žil pred 95 miliónmi rokov, nájdený bol v Argentíne. Jediný druh je Argentinosaurus huinculensis.
Opis.
Argentinosaurus patril medzi najväčšie zvieratá všetkých čias. Dospelé jedince mohli pravdepodobne dorásť do dĺžky 40 až s výškou v kohútiku okolo 8 m. Obrovské rozmery tohto tvora podčiarkuje na sauropoda nie veľmi dlhý krk, pomerne krátky chvost a široký trup. Podľa výpočtov tak plne veľké jedince mohli vážiť 70, 90 alebo 100 ton, kým úplne najväčšie (sauropody rástli počas celého života a ako svedčia stopy, v jednom stáde sa neraz vyskytol jedinec aj o tretinu väčší než ostatné dospelé exempláre) mohli presiahnuť hranicu 110 ton, čo sa už pohybuje na hranici možností štvornohého suchozemského živočícha. Napriek úctyhodnej veľkosti však Argentinosaurus zrejme nebol najväčším dinosaurom všetkých čias, o čom svedčia niektoré iné pozostatky nájdené v Argentíne.
Argentinosaurus je známy z nekompletných pozostatkov zahrňujúcich kosti končatín (napr. dlhá stehenná kosť) a stavce, ktoré boli dlhé (a tak oveľa väčšie než stavce dnešných veľrýb).
Poznámka: niektoré odhady veľkosti argentinosaura uvádzajú dĺžku približne 30 – .
Saltasaurus

Saltasaurus bol dlhokrký bylinožravý dinosaurus. Žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Argentíne. Jediný druh je Saltasaurus loricatus.
Opis.
Tento pomerne malý, len dlhý, no mohutný sauropód bol vybavený vysokou lebkou, ktorá sa smerom k rypáku prudko znižovala. Podobne ako iné titanosaury ("Titanosauria" resp. Titanosauridae), aj tento tvor mal veľké prsné kosti, pomerne krátky chvost a krk, zato však široký trup. Okrem kostených pozostatkov z približne 20 exemplárov poznáme aj jeho kostené brnenie, ktoré mu chránilo chrbát. To sa skladalo z veľkého množstva malých kostených dosák a väčších kostených hrboľov. Nevýhodu malej veľkosti mu vynahradila schopnosť vztýčiť sa na dlhšiu dobu na zadné končatiny, pričom sa opieral o mocný chvost. Podobné kostené brnenie, aké mal Saltasaurus, už bolo zistené u viacerých ďalších rodov a je pravdepodobné, že obrnené boli mnohé menšie titanosaury dlhé pod . Navyše, posledné štúdie dokázali, že brnenie mávali mnohé, dokonca aj primitívne druhy skupiny Titanosauria. Krk Saltasaurov a iných titanosaurov býva niekedy zobrazovaný podobne ako krk rodu Diplodocus, teda v jednej vodorovnej línii s trupom. Takto ho síce titanosaury najčastejšie nosili počas chôdze, je však pravdepodobné, že ho dokázali načiahnuť aj zdvihnúť do korún stromov, hoci nie až tak prudko ako u brachiosauridov. Svedčí o tom aj veľkosť predných končatín, ktoré sú málo menšie od zadných končatín.
Diplodocus

Diplodocus bol veľmi veľký až obrovský bylinožravý dinosaurus, ľahšie stavaný sauropod, v minulosti považovaný za najdlhšie suchozemské zviera všetkých čias. Tento rod je známy z viacerých nekompletných kostier a pár lebiek. Vyskytoval sa vo viacerých druhoch pred 155 až 148 miliónmi rokov. Nájdený bol v Spojených štátoch.
Charakteristika.
Diplodocus bol stádový tvor spásajúci nízku vegetáciu. Vyznačoval sa nadmerne dlhým chvostom, zakončeným tenkým bičovitým nadstavcom. Predné končatiny mal oveľa kratšie než zadné, takže bol dobre prispôsobený na spásanie nízkej prízemnej vegetácie do výšky 5 metrov. Krk, ktorý spravidla nosil vo vodorovnej línii s chvostom a trupom, nemohol vztýčiť smerom od pliec dohora, iba do strán. Dlhočizný chvost navyše tvoril viac ako polovicu celkovej telesnej dĺžky a keď ním švihol zo strany na stranu, jeho špička sa pohybovala rýchlosťou zvuku. Tenký bičovitý chvost zrejme slúžil najmä na udržovanie kontaktov medzi členmi stáda a na vydávanie odstrašujúcich zvukov, ktoré zneli ako praskot biča až na to, že boli tisíckrát hlasnejšie. Nízkou podlhovastou hlavou s tenkými zubami v prednej časti čeľustí pripomínal mnohé iné sauropody.
Známy je z kompletných kostier a aj z odtlačkov kože. Vďaka nim vieme, že v strede krku, chrbta a chvosta sa mu tiahol rad vysokých kožených hrboľov, ktoré sa podobali na obdobné útvary dnešných leguánov. Ploché kožené hrbole mu pokrývali boky a poskytovali ich majiteľovi istý druh ochrany.
Veľkosť.
Ľahko stavaný diplodokus vážil pri priemernej dĺžke 25 až 27 metrov „len“ 12 až 14 ton. Niektoré osamotené kosti však zanechali diplodoky dlhé až , vážiace 20 ton. Ďalší gigant – štyridsaťmetrový "Seismosaurus" – bol v skutočnosti nie osobitým rodom, ako sa pôvodne myslelo, ale najväčším (priemerne 35 – , maximálne azda aj 55 metrov dlhým) druhom diplodoka s mohutnejšou i prízemnejšou stavbou tela.
Barosaurus

Barosaurus bol ľahko stavaný dlhokrký dinosaurus, sauropód veľmi podobný a blízko príbuzný rodu Diplodocus. V porovnaní s diplodokom mal však takmer o tretinu dlhší krk (krk 27 metrov dlhého diplodoka mal niečo nad sedem metrov, kým krk rovnako veľkého Barosaura dosahoval dĺžku až vyše ) s až metrovými krčnými stavcami a kratší chvost. Vyskytoval sa pred 155 až 145 miliónmi rokov. Jediný druh je Barosaurus lentus.
V minulosti sa myslelo, že sa vyskytoval v troch druhoch, pričom dva žili na území Afriky a jeden, najväčší, na území Severnej Ameriky. Menšie africké druhy boli hojné, v priemere 15 resp. 20 metrov dlhé, dnes sú však vyčleňované do rodu Tornieria. Americký druh dosahoval v priemere dĺžku 23 až 27 metrov, pričom ak Supersaurus naozaj patrí do rodu Barosaurus, mohol presiahnuť dĺžku 35 metrov. Na druhej strane však bol oveľa vzácnejší.
Barbara Bushová

Barbara Pierceová Bushová (* 8. jún 1925, New York, USA - † 17. apríl 2018, Houston, USA) bola manželka 41. prezidenta USA, Georga H. W. Busha, a bola prvou dámou USA v rokoch 1989 až 1993. Bola matkou bývalého amerického prezidenta Georga W. Busha a floridského guvernéra Jeba Busha.
Apatosaurus

Apatosaurus (lat. "Apatosaurus") je rod dinosaura z podčeľade Apatosaurinae čeľade Diplodocidae patriacej do taxónu sauropody (Sauropoda). Boli to obrovské bylinožravce.
Rozsah rodu.
Od roku 2015 sa do tohto rodu spravidla zaraďuje už len druh "Apatosaurus ajax" a u mnohých autorov aj druh "Apatosaurus lousiae", ktorý sa alternatívne zaraďuje do rodu "Brontosaurus" (ako "Brontosaurus lousiae"). Od druhu "Apatosaurus lousiae" niektorí autori odčleňujú ako samostatný druh "Atlantosaurus laticollis". Okrem toho je možné, že do tohto rodu patria aj druhy "Brontosaurus parvus" ("Apatosaurus parvus") a "Brontosaurus yahnahpin" ("Apatosaurus yahnahpin"), tieto sa však častejšie považujú za súčasť rodu "Brontosaurus" alebo za súčasť nejakého iného zatiaľ bližšie neurčeného rodu. Porovnaj aj prehľad rodov uvedený v článku brontosaurus (malý rod). 
V rokoch 1903 - 2015 sa do tohto rodu zaraďovali aj všetky tie druhy, ktoré sa dnes zaraďujú do rodu "Brontosaurus". Tento veľký rod sa síce technicky správne volal "Apatosaurus" (v širšom zmysle), ale bežne sa v (aj odbornej) literatúre označoval aj názvom "Brontosaurus" (v širšom zmysle). Mnohí autori naďalej, t.j. aj po roku 2015, uznávajú len rod "Apatosaurus" v širšom zmysle. Porov. aj vysvetlenia v článku brontosaurus a brontosaurus (malý rod). 
Nasledujúci text článku je len o rode "Apatosaurus" tak, ako sa chápe od roku 2015.
Výskyt.
Apatosaurus sa vyskytoval pred približne 150 miliónmi rokov v dnešných USA.
Pomenovanie.
Apatosaura pomenoval Othniel Charles Marsh v roku 1877.
Znaky.
Druh "Apatosaurus ajax" dosahoval dĺžku až 23 metrov a vážil okolo 20 ton. Druh "Apatosaurus lousiae" ("Brontosaurus lousiae") dosahoval dĺžku 23 metrov a vážil okolo 18 ton.
Stavbou tela rod apatosaurus značne pripomínal rod "Diplodocus", no disponoval mohutnejšou stavbou tela. Podobne ako ostatní zástupcovia čeľade "Diplodocidae" ani Apatosaurus nedokázal dvíhať krk nad úroveň pliec, ďalej disponoval podlhovastou hlavou s nozdrami vysoko na lebke a mal bičovitý nadstavec na konci chvosta, ktorým sa členovia čriedy medzi sebou azda dorozumievali, prípadne sa bránili pred dravcami.
Dicraeosaurus

Dicraeosaurus bol dlhokrký bylinožravý dinosaurus, pomerne malý štíhly sauropód trochu podobný rodu Diplodocus, ale reprezentujúci osobitnú čeľaď Dicraeosauridae. Dicraeosaurus sa vyskytoval pred 145 až 155 miliónmi rokov, nájdený bol v Tanzánii.
Stavba tela.
Podobne ako iné sauropódy, aj dikreosaurus chodil po všetkých štyroch končatinách a disponoval dlhým krkom i chvostom. Krk zástupcov tohto rodu bol však v pomere k telu kratší než pri rode Diplodocus, pričom tŕne stavcov mal dikreosaurus značne predĺžené. Za života zvieraťa sa na ne pravdepodobne upínala kožená plachta, slúžiaca na zbavovanie sa nadbytočného tepla, či v prípade pestrého sfarbenia u samcov i na upútavanie pozornosti samíc. Predné končatiny zástupcov tohto rodu boli krátke, podobne ako u diplodoka, čo bola adaptácia na spásanie nízkej vegetácie. Malý vzrast dikreosaura naznačuje, že obýval pralesy.
Druhy.
Rod Dicraeosaurus je známy z dvoch druhov – "D. hansemanni" a "D. sattleri". Zástupcovia jedného dorastali do väčších rozmerov (pri dĺžke a váhe 2 až 3 tony), kým ich sesterský, o niečo mladší druh mal len okolo 8 až . Zároveň javil znaky neskoršieho argentínskeho rodu Amargasaurus, ktorému pravdepodobne evolučne predchádzal. Oba druhy rodu Dicraeosaurus sú známe z dvoch neúplných kostier a celkovo pozostatkov asi 12 jedincov.
Nigersaurus

Nigersaurus bol pomerne malý, iba dlhý dlhokrký dinosaurus, sauropód zastupujúci čeľaď Rebbachisauridae, najúspešnejšiu skupinu zo všetkých Diplodocimorpha počas spodnej kriedy. Známy je z nekompletných pozostatkov viacerých jedincov. Žil pred 115 miliónmi rokov, nájdený bol v Nigeri. Jediný druh je Nigersaurus taqueti. 
Opis.
Nigersaurus bol zvláštny sauropód. Disponoval náhradnými batériami malých zubov, podobne ako dinosaury zo skupiny Hadrosauridae. Počet zubov v batériách jeho sánky mohol presiahnuť číslo 600. Nebola zakončená oblým rypákom, ale hranatým zobákom. Batérie zubov mohli byť typickým znakom rebbachisaurov, no s istotou to zatiaľ nemôžeme povedať, keďže skupina Rebbachisauridae patrí medzi sporo známe skupiny dinosaurov.
Nigersaurus žil po boku obrovských, až dlhých krokodílov rodu Sarcosuchus, ktoré boli azda schopné tohto malého sauropóda uloviť.
Krkonošsko-jesenická subprovincie

Krkonošsko-jesenická subprovincie alebo (po slovensky) Krkonošsko-jesenická subprovincia (iné názvy: Sudetská subprovincie; staršie Sudetská soustava resp. po slovensky Sudetská sústava; po poľsky Sudety, po nemecky Sudeten) je geomorfologická jednotka na severe Česka, na juhu Poľska a na východe Nemecka, jedna zo šiestich subprovincií (sústav) Českej vysočiny. Termín Sudety (alebo Krkonošsko-jesenická subprovincia) označuje pohorie od Podhorie severozápadného Lužického až po Moravskú bránu.
Etymológia.
Pôvod názvu "Sudety" nie je jednoznačný. Najčastejšie uvádzaný výklad tvrdí, že pôvodný geografický termín "Sudéta", je slovo keltského pôvodu, zložené z gramatického základu sud- (kanec) a prípony -éta (les), dohromady teda „Les kancov“ či „Les divých svíň“. Niekedy sa uvádza iný výklad, napríklad pomocou starogermánského slova „Sudtha“, prekladaného ako „les“. Termín je doložený už v staroveku u Klaudia Ptolemaia. Nie je však isté, či skutočne toto slovo na jeho mape označovalo to isté pohorie.
Členenie.
Krkonošsko-jesenická subprovincie sa delí na 4 oblasti (predtým "podsiete") a 30 celkov:
Vysoké Sudety.
Vysoké Sudety je spoločný názov pre Krkonoše, Králický Snežník a Hrubý Jeseník, ktoré dosahujú výšok nad hornú hranicu lesa (vysokohorské bezlesie).
Sudety

Sudety môže znamenať:
Veľké permské vymieranie

Veľké permské vymieranie niekedy tiež nazývané vymieranie na rozhraní perm-trias je najrozsiahlejšie celosvetové vymieranie organizmov v histórii Zeme, ktoré nastalo pred približne 250 miliónmi rokov na prelome prvohôr a druhohôr, teda na rozhraní periód permu a triasu.
Vyhynuté organizmy.
Štatisticky vymrelo 77 až 96% všetkých vodných a suchozemských druhov. Vymreli napríklad posledné trilobity, graptolity, podtriedy ľalioviek "Camerata" a "Flexibilia", primitívne panciernaté ryby plakodermy a tŕňoplutvé akantódy. Obojživelníky podtriedy "Lepospondyli" a mnohé skupiny plazov. Vymieranie postihlo aj planktonické dierkavce "Fusulina".
Príčiny vymierania.
Vymieranie bolo zrejme spôsobené súčinnosťou viacerých doložených faktorov, ako napríklad výkyvmi salinity morí, výlevmi lávy, poklesom morskej hladiny a nedostatkom kyslíka ako v moriach tak i v atmosfére.
Barbolica (prírodná rezervácia)

Barbolica (1 013,3 m n. m.) je vrch a prírodná rezervácia v národnom parku Slovenský raj.
Charakteristika.
Skalný masív (krajinárska dominanta) nad obcou Vernár s výskytom charakteristických druhov teplomilných a chladnomilných rastlín, typických pre vápencové bralá. Výmera prírodnej rezervácie je . Leží v katastrálnom území obce Vernár, v okrese Poprad. Vyhlásená bola bola v roku 1988 ako štátna prírodná rezervácia a roku 1995 novelizovaná na prírodnú rezerváciu.
Rezervácia nie je verejnosti prístupná. Najľahšie je prístupná zo sedla na severe. Popod Barbolicu vedie stará cesta na Horehronie. Zo severnej strany sa nachádza lyžiarsky vlek.
Fauna a flóra.
V rezervácii sa často vyskytuje poniklec slovenský ("Pulsatilla slavica"), prvosienka holá ("Primula auricula"), ostrica nízka ("Carex humilis"), kurička kitaibelova ("Minuartia kitaibelii") a iné druhy. Z chladnomilných druhov rastlín je pozoruhodný výskyt medvedice lekárskej ("Arctostaphyllos uva-ursi").
Barbolica vyniká faunou motýľov.
Neutrón

Neutrón (n) (z gréčtiny neuter – "ani jeden z dvoch") je subatomárna častica v jadre atómu s neutrálnym nábojom, nestabilná, o niečo ťažšia ako protón a približne 1 839-krát ťažšia ako elektrón. Hmotnosť neutrónu je 1,6749×10−27 kg.
V roku 1932 Walther Bothe a H. Becker pri bombardovaní berýlia alfa časticami pozorovali, že berýlium vysiela prenikavé lúče, na ktoré nevplýva ani elektrické, ani magnetické pole.
James Chadwick v tom istom roku zistil, že tieto lúče sú elektroneutrálne, teda nemajú žiadny náboj, a tieto častice pomenoval neutróny.
Stabilita neutrónu.
Neutrón je stabilnou časticou, pokiaľ sa nachádza v stabilnom atómovom jadre.
Voľný neutrón je rádioaktívny a rozpadá sa podľa schémy:
Komunita (sociológia)

Komunita alebo spoločenstvo je prostredie alebo skupina ľudí, ktorí sú bez ohľadu na rozdielnosti schopní oceňovať rozdielnosti, čo im umožňuje účinne a otvorene komunikovať a spolupracovať na dosiahnutí spoločných cieľov. Slovo komunita (z latinského communitas, znamená spoločenstvo, spoločnosť, ale aj vľúdnosť, láskavosť, zmysel pre spoločnosť, alebo communio) býva často používaný ako synonymum pre pospolitosť, teda protiklad pojmu spoločnosť“1. Výraz komunita pochádza z latinského slovného základu spoločného s communicare, komunikácia - komunikovať.
Členenie komunít.
Nehierarchické (Heterarchické).
skutočné, pravé, pravdivé komunity - podľa amerického psychoterapeuta M. Scotta Pecka
Iné komunity - s ťažko definovateľným, zmiešaným typom usporiadania.
Komunity vývojárov Open source
Prirodzenosť komunity.
Komunita je prirodzenou vecou. Je to vzťahová komunita. Je možné ju cielene zažívať. Samoorganizujúca komunita - biologická komunita.
Potreba komunity.
Ľudské bytosti potrebujú na svoj zdravý vývoj komunitu, blízke, známe a bezpečné vzťahové prostredie. To je naplniť v prostredí súcitného zdielania, vzájomnej úcty a spoločnej identity spoločenstva. 
Kontext komunity.
Dôležitý je aj kultúrny kontext komunity. Každá „civilizácia“ má svoje spôsoby udržovania stavu komunity - spoločenstva. Ním zabezpečuje sociálnu reprodukciu hodnôt a identity spločenstva.
Zážitok komunity.
Dostavuje sa po prejdení všetkými fázami procesu. Mnohí členovia skupiny vytvárajúcej spoločenstvo prežívajú pocit, "zážitok svojej jedinečnosti a hlbokej spoločnej jednoty, ktorý veľmi zriedkavo alebo vôbec necítili v iných skupinách“.
Problém komunity.
Nie je ľahké tento stav dosiahnuť a udržať. Je to nehierarchicky usporiadaná „skupina“, čosi dnes nezvyčajné.
Proces tvorby komunity.
Je to zložitý, niekoľko-stupňový proces. Je možné ním cielene prechádzať podľa pravidiel amerického psychoterapeuta M. Scotta Pecka. 
Obvykle prechádza 4 fázami:
Zmysel komunity.
Fenomén komunity - spoločenstva umožňuje vytvoriť a zažiť nehierarchické, veľmi hlboké medziľudské väzby, ťažko realizovateľné v súčasnom sociálnom prostredí. Umožňuje ľuďom prijať, transcendovať a oslavovať ich rozdielnosti a odlišnosti, čo ich uschopňuje komunikovať efektívne, otvorene a spolupracovať na dosiahnutí cieľov, ktoré boli vytýčené pre spoločné dobro. „Ako dôsledok mnohí členovia skupiny vytvárajúcej spoločenstvo prežívajú pocit svojej jedinečnosti a hlbokej spoločnej jednoty, ktorý veľmi zriedkavo alebo vôbec necítili v iných skupinách.“
Duch komunity.
Pocit svojej jedinečnosti a hlbokej spoločnej jednoty, tajomný pocit súnáležitosti a prepojenosti účastníkov intenzívneho hlbokého spoločenstva, vytvára akoby spoločného ducha (dych).
Antonio Salieri

Antonio Salieri (výslovnosť IPA: [anˈtɔːnjo saˈljɛːri]; * 18. august 1750, Legnago, Benátsko – † 7. máj 1825, Viedeň, Rakúsko) bol taliansky klasicistický hudobný skladateľ, dirigent a hudobný pedagóg.
Sústreďoval sa na operu, skladal aj oratóriá, kantáty, omše, symfónie a koncerty. Roku 1774 sa stal dvorným kapelníkom vo Viedni.
Podľa ľudových povier sa Salieri dlho považoval za závistlivca Mozarta. Preto sa jeho tvorbe dlho nevenovala väčšia pozornosť. Až v posledných rokoch sa tieto názory nápadne zmenili.
Zomiera v psychiatrickej liečebni.
Kôň (jednotka)

Kôň alebo konská sila, staršie aj strojný kôň a podľa niektorých zdrojov i konský výkon, je zastaraná jednotka výkonu. Nie je súčasťou jednotiek SI. V praxi sa častejšie vyskytuje jednotka watt zo sústavy SI, jednotka kôň sa ešte stále (nesprávne) používa v súvislosti s automobilmi a motormi.
Dejiny jednotky.
James Watt chcel predávať svoj parný stroj, potreboval preto jeho výkon prirovnať k niečomu, čo by jeho kupujúcim bolo známe. Mal skúsenosti s poníkmi a odhadoval, že poník zdvihne 22 000 stôp-libier za minútu (britská/imperiálna jednotka krútiaceho momentu). Výkon koňa odhadoval o 50% väčší, teda 33 000 stôp-libier. Túto prácu koncom 18. storočia pomenoval „horse power“ (t. j. doslova: konská sila či konský výkon).
Druhy.
Existuje viacero definícií koní. Najznámejšie sú dva druhy: 
Metrický kôň.
Častejšie sa používa metrická (presnejšia) konská sila definovaná pôvodne v Nemecku koncom 19. storočia:
Mechanický kôň.
James Watt neprepočítaval svoju jednotku do sústavy SI, ktorá v tom období vlastne ani neexistovala. Vznikalo tu veľa nepresností, jednak pri hodnote 1 libry aj pri hodnote 1 stopy, ale hlavne pri neskorších prepočtoch do sústavy SI. Preto sa mechanický kôň používa menej. Platí však:
teda 1 kôň sa rovná 745,69987158227022 wattov
Prevod.
Poznámky:
Watt

Môže byť:
Theodosius

Theodosius (-po latinsky) alebo Theodosios (-po grécky) môže byť:
Katakana

Katakana (片仮名, doslova: „čiastočná kana“) je japonský sylabár, jeden zo štyroch systémov zápisu japonského jazyka (ostatné sú hiragana, kandži a romadži).
Je to jedno z dvoch (druhým je hiragana) japonských slabičných písiem (v slabičnom písme jeden znak predstavuje celú slabiku), pozostávajúce zo 46 symbolov (45 slabičných symbolov a písmeno n). Pripojením dvoch čiarok ("nigori") alebo krúžku ("marunigori") nad určité symboly či ich skladaním vznikajú ešte ďalšie zvuky.
Dejiny.
Vznikla v 8. storočí za prispenia Kibi no Makibiho (693-755) zjednodušením jednotlivých častí (kata znamená po japonsky „časť“) znakov kandži (na rozdiel od hiragany, ktorá vznikla zjednodušením celých znakov kandži), u ktorých už predtým došlo k desemantizácii a fonetizácii (stratili význam a stali sa obyčajnými zvukmi, aby mohli vyjadrovať japonské koncovky). Znaky katakany sú hranatejšie a jednoduchšie ako znaky hiragany a cudzinci, ktorí sa učia po japonsky, sa ju väčšinou učia ako druhú (po hiragane). Katakanu pôvodne používali japonskí budhisti ako pomôcku napovedajúcu výslovnosť v budhistických spisoch (podobne ako sa dnes používa hiragana v knižkách pre deti), ako aj ako spôsob rýchleho písania.