burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Gabriel Svajczer

Gabriel Mikuláš Svajczer (* 11. jún 1784, Košice – † 4. august 1845, Baia Mare) bol slovenský dvorný radca, rektor, banský inžinier a hlavný komorský gróf (obdobie od 11. septembra 1834 do 13. apríla 1845).
Život.
Narodil sa v dome na ulici Hradbová 12 v Košiciach ako potomok starej baníckej rodiny. Rodina sa tu prisťahovala zo Švajčiarska a pôsobila v rôznych lokalitách Spišsko-gemerského rudohoria. Jeho rodina pôsobila najprv v službách grófa Csákyho a neskôr v službách kráľovského mesta Košice. Súbežne s touto činnosťou podnikala rodina v baníctve v Zlatej Idke. Jeho otec Anton Svajczer, je v záznamoch mesta z roku 1772 vedený ako senátor, doslovne – "„jej veličenstva Márie Terézie – superiorus Hungarie courburarius“". Gabrielovi rodičia mali celkovo sedem detí, z ktorých bol on najmladší. V meste pôsobil aj jeho strýko František Xaver Svajczer ako katolícky kňaz.
Vzdelanie.
Po skončení gymnázia bol v novembri 1802 prijatý na pozíciu praktikanta pri "Vrchnom banskom inšpektoráte" v Smolníku. V roku 1803 začal študovať na Banskej akadémii v Banskej Štiavnici. V roku 1807 získal absolutórium s vynikajúcimi študijnými výsledkami.
Zamestnanie.
Začiatkom roku 1809 sa pustil do podnikania v Zlatej Idke. Archívne záznamy tvrdia, že na základe jeho činnosti sa odhalili a získali veľmi veľké zásoby zlato-strieborných rúd. V rokoch 1824 – 1840 zabezpečili eráru čistý zisk vo výške milióna zlatých. V roku 1813 sa rozhodla "Dvorská komora" vo Viedni priznať Svajczerovi 10%-ný podiel na zisku. Svajczer ponuku odmietol, pretože chcel licenciu na súkromné ťažiarstvo. Dvorská komora si ho privolala a vymenovala ho za koncipistu. Vo vtedajšom Sedmohradsku bol pretrvávajúci problém s tamojším rudným baníctvom. Na vyriešenie týchto problémov bol Svajczer menovaný cisárom Františkom II. za "Vrchného banského inšpektora" a "Dištriktuálneho banského sudcu" v Baia Mare. Zároveň bol v tom istom roku 1818 povýšený do šľachtického stavu a bol mu udelený erb. Podobne ako v Zlatej Idke sa pustil do riešenia problémov a po čase sa začala zvyšovať celková ťažba.
Dvorská komora ho chcela poveriť za šéfa Hornouhorskej banskej komory, no Svajczer to spočiatku odmietal. V roku 1834 bol aj napriek nespokojnosti vymenovaný do funkcie hlavného komorského grófa v Banskej Štiavnici. Postupne zvyšoval výrobu a ťažbu, ale aj zavádzal nové postupy a technológie. V roku 1836 je v jame "Kristína" v Štiavnických Baniach uvedené do prevádzkyprvé drôtené lano.
V roku 1839 ho cisár Ferdinand I. vyznamenal osobným darom – striebornou stavovskou banskou sekerou s venovaním. Ruský cár Mikuláš I. mu v roku 1841 venoval vyznamenanie „Rád sv. Anny 2. triedy s briliantami“. V roku 1845 mu Fedinand V. udelil „Rytiersky kríž rádu cisára Leopolda“ za jeho celoživotné zásluhy.
Pamätná tabuľa.
Na ulici Alžbetina 1 v Košiciach má umiestnenú pamätnú tabuľu, ktorá bola odhalená 8. júna 2013.
Pichliač panónsky

 
Pichliač panónsky () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa oblasti strednej a juhovýchodnej Európy až po európske Rusko.
Opis.
Pichliač panónsky je trváca svetlozelená bylina s krátkym podzemkom a valcovitými koreňmi, vysoká 40 až 100 cm. Byľ je priama, jednoduchá alebo s jedným až tromi bezlistými jednoúborovými konárikmi, dole husto listnatá, chlpatá, ostníkato krídlatá, hore s niekoľkými listeňmi. 
Prízemné listy sú zúžené do krátkej listovej stopky. Horné sú objímavé, sediace a krátko zbiehavé. Všetky sú v obryse vajcovité až podlhovasto kopijovité, nedelené, nerovnako krátko ostníkato zubaté. Čepeľ je na líci odstávajúco páperistá, na rube tenko pavučinatá. 
Purpurové alebo červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. 
Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 15 až 20 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 13 až 16 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 3 až 4 mm. Vajcovitý zákrov má listene pritlačené, končisté, s ostníkmi do 2 mm. Úbory sú na dlhých stopkách jednotlivé. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača panónskeho zahŕňa Španielsko a ďalej oblasti strednej a juhovýchodnej Európy až po európske Rusko.
Na Slovensku sa vyskytuje v Malých a Bielych Karpatoch, vo Veľkej Fatre, v Nízkych Tatrách, na Muránskej planine, v Slovenskom krase a Slovenskom raji.
Ekológia.
Pichliač panónsky rastie na stepných lúkach a v lesostepiach. Obľubuje vlhké až vysychavé, výživné, humózne, kamenisté i piesočnaté pôdy. Kvitne od júna do júla.
Vyšná Brackaňa (vrch v Bukovských vrchoch)

Vyšná Brackaňa () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Ruský Potok, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Zboj a Ruský Potok. Najbližším sídlom je západne situovaný Ruský Potok, južne sa nachádza Uličské Krivé a Ulič, východne Zboj a Nová Sedlica a severozápadne obec Runina. Masív patrí do Národného parku Poloniny a prírodnej rezervácie Borsučiny.
Opis.
Vyšná Brackaňa leží v južnej časti hrebeňa, vedúceho južným smerom z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici. Severným smerom sa nachádza Stolová (), Bukovec (), Kýčera (), Veľký Bukovec (), Minčol (), Jarabá skala () a Čelo (), východným Kremenec (), Príkry (), Packova Kýčera (), Magura (), Sušice () a Stinská (), južným Roh (), Jeseník (), Prípor (), Rožok () a Veža () a západným Dielnica (), Kolodník () a Kýčera (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo západných svahov odvádza Ruský potok do Uličky, z východných a južných prítoky Zbojského potoka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, no tiež vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych obcí Zboj a Ruský Potok.
Jozef Nagy

Jozef Nagy môže byť:
Jozef Dado Nagy

Jozef „Dado“ Nagy (* 1970, Bratislava) je slovenský literárny publicista, redaktor, moderátor a propagátor literatúry.
Životopis.
V roku 1993 absolvoval magisterské štúdium angličtiny a ruštiny na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Počas vysokej školy moderoval v internátnom rozhlasovom štúdiu MD1 v Mlynskej doline, najprv zábavný program, neskôr trojhodinový večerný blok, v ktorom čítal úryvky z kníh. V poslednom ročníku bol pozvaný na konkurz do novovznikajúceho Rádia Twist, v ktorom uspel a od februára 1993 do decembra 2005, teda prakticky po celú dobu existencie rádia, pôsobil s dvoma prestávkami ako redaktor a moderátor relácie "Literárna revue". Popri moderovaní sedem rokov vyučoval angličtinu.
Autorsky a moderátorsky sa podieľal na reláciách venovaných literatúre vo viacerých ďalších médiách (Rádio Viva, Rádio Slovensko, STV 2; relácie "Litera", "Silná káva", "Literárne oko"), glosoval spoločenské udalosti v zábavnej relácii "Sedem s r.o." Ako herec účinkoval vo viacerých hrách v divadle GUnaGU. V rokoch 2009 a 2020 bol porotcom súťaže Anasoft litera. Dlhoročne je častým moderátorom a organizátorom literárnych podujatí.
V súčasnosti (2024) pôsobí na zahraničnom oddelení v Slovenskom literárnom centre, kde má na starosti anglofónny knižný trh a grantový program SLOLIA ("Slovak Literature Abroad"), podieľa sa tiež na podcaste "Knižná revue" Slovenského literárneho centra. Na Rádiu Slovensko moderuje reláciu "Literárna revue".
Osobný život.
Je ženatý, s manželkou Andreou majú syna Olivera (* 2013).
Július Bukovinský

Július Bukovinský (* 11. október 1903, Užhorod – † 31. august 1975, Košice) bol slovenský maliar, grafik a pedagóg ukrajinského pôvodu.
Život.
Vo svojich začiatkoch získal prvotné základy maliarstva od svojho octa Júliusa Virágha v Mukačeve. V rokoch 1922 – 1927 študoval v meste Baia Mare v Rumunsku vo výtvarnej kolónii I. Rétiho a Jánosa Thormu. Po štúdiu pôsobil v Mukačeve. Od roku 1934 žil a oôsobil v Košiciach. Bol účastníkom výstav "Spolku podkarpatských výtvarných umelcov". Členom Spolku slovenských umelcov bol v rokoch 1936 — 1938. Následne v rokoch 1938 – 1945 bol členom "Zväzu maďarských výtvarníkov". Zúčastňoval sa na viacerých podujatiach v Műcsarnoku.
Od roku 1945 sa stal členom Zväzu slovenských výtvarných umelcov. Samostatné výstavy mal v Mukačeve (1928), Levoči, Michalovciach a Prešove (1937). Bol súčasťou súborných výstav v mestách ako Bratislava (1946), Košice (1963), Banská Bystrica, Lučenec, Poprad, Trenčín a Trnava. Začiatky svojej kariéry venoval najmä krajine. V rokoch 1929 — 1933 vyprodukoval sériu sociálne podfarbených impresionisticko-expresívnych krajín, kompozícií a portrétov. Jedným z dôležitých námetov bolo zachytenie dedinského ľudu, ale aj urbanistika mesta resp. samotná výstavba mesta Košice.
V roku 1975 mu bola udelená Cena mesta Košice.
Michal Havran

Michal Havran môže byť:
Budova Plovdivskej populárnej banky

Budova Plovdivskej populárnej banky je budova banky z prvej polovice 20. storočia, ktorá sa nachádza v meste Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Budova má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
Lokalita.
Budova Plovdivskej populárnej banky sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv na námestí „Džumajata“ () na rohu ulíc „Rajko Daskalov (, doslova "ulica Rajka Daskalova") a „Železarska“ (, doslova "Železiarska ulica") oproti vchodu do mešity Džumaja. Oficiálna adresa budovy je ulica „Rajko Daskalov (, doslova "ulica Rajka Daskalova") č. 2.
Dejiny.
Plovdivská populárna banka bola založená 1. decembra 1913. Spočiatku sídlila v prenajatých priestoroch, no začiatkom 20. rokov 20. storočia sa vedenie banky rozhodlo presídliť do vlastnej budovy. Tá bola postavená v roku 1922, potom čo prebehla architektonická súťaž a bol vybraný konkrétny projekt budovy. Koncom 20. rokov 20. storočia sa začala časť budovy využívať ako hotel, ktorý niesol názov Union Palace.
V roku 1969 získala budova štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu. 
V súčasnosti (2024) je budova sídlom pobočky banky DSK. 
Charakteristika.
Autorom projektu budovy sú architekti Jordan Jordanov a Dimităr Koev.
Budova patrí k prvým veľkým verejným budovám postaveným v Plovdive po prvej svetovej vojne. Najzaujímavejšia je centrálna časť budovy s vchodom, ktorá leží medzi dvoma ulicami, vystupuje z celkovej fasády stavby a vo vrchnej časti je zakončená kupolou. Na kupole sa nachádza hodinový mechanizmus s ciferníkom, pričom v čase dokončenia budovy išlo o druhé hodiny na verejnej budove v Plovdive (po budove plovdivskej centrálnej vlakovej stanice).
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu 
Rok vyhlásenia: 1969
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská a historická hodnota budovy
Laz (prítok Sekčova)

Laz je potok v juhozápadnom okraji geomorfologického celku Ondavská vrchovina v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov a v okrese Bardejov. Je pravostranným prítokom vodného toku Sekčov v povodí Torysy. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa sútokom zdrojníc v v juhozápadnom okraji geomorfologického celku Ondavská vrchovina v lesnom extraviláne v lese Na Hore vo východnej časti územia obce Geraltov v katastrálnom území Žatkovce v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Východná zdrojnica pramení v a v suchom období trpí nedostatkom vody. Južná zdrojnica pritekajúca z lesa Hora pramení v a podobne v suchom období má nízky prietok vody.
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie východným smerom cez zmiešaný lesný extravilán a poľnohospodársky extravilán obce Geraltov katastrálne územie Žatkovce, ľavým brehom obmýva úpätie poľa Pod dubinou, pravým brehom obmýva les Nad Črchľou, v opúšťa územie Geraltova v okrese Prešov a vteká na územie obce Raslavice v katastrálnom území Vyšné Raslavice v okrese Bardejov a zároveň priberá Poddubinský jarok ako ľavostranný prítok. Pokračuje lesným extravilánom a veľkým oblúkom sa skrúca na juhovýchod, obmýva úpätie vrchu a lesa Voľa so , v priberá bezmenný ľavostranný prítok, ktorý je v suchom období bez vody, ľavým brehom obmýva pole Hlina, podteká železničnú trať Prešov – Bardejov, opúšťa územie Raslavíc a vteká na územie obce Demjata, po veľmi krátkom úseku v ústi do vodného toku Sekčov ako jeho pravostranný prítok. Vodný tok Sekčov ďalej ústi do Torysy. Začína sa na území obce Geraltov v okrese Prešov, ďalej preteká územím obce Raslavice v okrese Bardejov a ústi na území obce Demjata v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Má jeden dôležitejší prítok: Poddubinský jarok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve lesa "Lazy" v obci Demjata, ktorý je umiestený naproti vyústeniu potoka "Laz" do vodného toku Sekčov, čiže na náprotivnom brehu. Názov lesa bol s malou zmenou (gramatické množné číslo "Lazy" bolo nahradené gramatickým jednotným číslom "Laz") prenesený na pomenovanie potoka v podobe jednoslovného hydronyma "Laz" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov lesa "Lazy" bol motivovaný charakterom geografického objektu v teréne, v ktorom boli v čase pomenovacieho procesu "pozemky získané klčovanim, prekopávaním, prípadne osada s roztrúsenými domami po vyklčovaných a zúrodnených svahoch pri lese". Hydronymum Laz bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Laz nie je jedinečným názvom (marec 2024).
Vyškovo

Vyškovo nad Tisou (, ) je sídlisko mestského typu ležiace v Zakarpatskej oblasti, v Chustskom rajóne asi 20 kilometrov juhovýchodne od Chustu na južnom brehu rieky Tisa, oproti Buštínu. Žije tu približne 8 300 obyvateľov. V roku 2001 bolo 45 % obyvateľstva etnického maďarského pôvodu. 
Vyškovo sa nachádza v historickej oblasti severný Marmaroš, neďaleko dnešného Rumunska. V minulosti bola poloha obce vhodná pre hrad, aj keď dnes z neho okrem niektorých zvyškov opevnenia nezostalo takmer nič.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Vyškove pochádza z roku 1281. V minulosti patrilo mesto Rakúsko-Uhorsku, od jeho rozpadu po prvej svetovej vojne v roku 1918 až do roku 1938 bolo súčasťou Československa. V roku 1944 bolo Vyškovo nad Tisou s celou Podkarpatskou Rusou pripojené k Ukrajinskej SSR.
Francúzska nová vlna

Francúzska nová vlna je pojem vo francúzskej kinematografii typický pre roky 1958 až 1973. Ide o voľné časové obdobie, ktorého začiatok ale najmä koniec nemusia mať striktne uvedené ohraničenie.
Vlna vznikla v prostredí filmových kritikov, ktorí začali tvoriť filmy. Hlavnou témou je kritika žánrového klišé.
Novú vlnu rozprúdilo televízne vysielanie a v rokoch 1959 až 1960 prinieslo 67 nových francúzskych režisérov a debutovalo približne 160 tvorcov.
Definícia.
Hnutie vzniklo koncom 50. rokov a veľmi rýchlo sa rozšírilo do celého Francúzska v 60. rokoch. Ide o najslávnejšie obdobie francúzskeho filmu kedy nový tvorcovia začali porušovať doterajšie zvyky a tradície filmovania. Istý režiséri ako Jean-Luc Godard, François Truffaut, Alain Resnais, Éric Rohmer, Jacques Rivette či Claude Chabrol začali tvoriť a experimentovať s tzv. umeleckými, autorskými až experimentálnymi filmami. Do popredia teda vstúpila skupina tvorcov (pôvodne filmových kritikov), združených okolo časopisu "Cahiers du cinéma". Mladí Turci, ako bývajú niekedy označovaní, prišli s novou, radikálne deklarovanou víziou kinematografie. Hercami daného obdobia boli Jean-Pierre Léaud, Anna Karina, Jean-Louis Trintignant, Jean Seberg, Jeanne Moreau, Michel Piccoli či Jean-Paul Belmondo.
Vo filmoch novej generácie prevládal ostrejší štýl, rebelskosť, drsnosť, radikálnosť ale aj umeleckosť, poetickosť a prípadná psychologická autentickosť. Ďalším typickým znakom sú neštudíjne podmienky a nízkorozpočtové náklady. V niektorých typoch filmoch bolo zvykom aj bezprostrednejší štýl rozprávania, nedejovosť alebo neprofesionálni herci. Začiatkom 70. rokoch bolo hnutie už na ústupe a to najmä pre menšiu konzistentnosť a súdržnosť spôsobenú polarizovaním Francúzska politickými dôvodmi. Dôsledkom tohto obdobia vzniklo viac odvážnejších projektov, ktorých by realizácia v minulosti nebola možná. Tým pádom bolo možné nakrúcanie a distribuovanie filmov akými boli erotické, super-drsné alebo tzv. vandalské.
Typické filmy.
Zdroj::167
Fridrich Fuker

Fridrich Jakub Fuker (* 5. marec 1748, Košice – † 1805, Tállya) bol nemecký lekár, spisovateľ, odborný publicista, prírodovedec a vinohradník.
Život.
Pochádzal z nemeckej rodiny lekárnika Eliasa Fukera. Študoval v Košiciach a Sárospataku, neskôr navštevoval univerzitu vo Viedni. Keď bola otvorená Lekárska fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, prestúpil a odpromoval v roku 1773. Od toho istého roku pôsobil ako lekár v Košiciach. Okrem lekárstva sa venoval aj pestovaniu tokajského vína a podnikaniu s ním. V roku 1789 sa presťahoval do tokajskej obce Tállya. Bol evanjelikom a po čase prišiel do styku s rodinou Košutovcov. V roku 1802 sa stal krstným otcom Ľzdovíta Košuta.
Okrem praktizovania lekárstva vlastnil lekáreň (nachádzala sa na Hlavnej ulici v Košiciach), ktorú zdedil po otcovi, s ktorou súvisí jeho krátky spis o univerzálnej preventívnej tinktúre. V spise s názvom "Nachricht von einer Universsal-Präwentiw-Tinktur" (Správa o univerzálnej preventívnej tinktúre) tvrdil, že neexistuje univerzálny liek, ale človek sa môže človek aspoň čiastočne spoľahnúť na univerzálny preventívny prostriedok akým je tinktúra. Touto tinktúrou sa Fuker odialil od racionálnej medicíny.
Umrel v roku 1805, počas cesty za pacientom umrzol.
Dielo.
Jeho najznámejším dielom je spis s názvom "„De salubritate et morbis Hungariae“" (O zdraví a chorobách Uhorska). Dielo vyšlo v Lipsku v roku 1777. Fuker v diele bojuje proti Uhorskej povesti, ktorá tvrdí, že Uhorsko je nezdravá krajina (označované ako "morbus hungaricus" – uhorská choroba). V knihe v spojitosti s očkovaním proti kiahňam spomína aj riziko ukameňovania obyvateľmi Uhorska, ktorí očkovanie vraj neznášali. Taktiež je autorom opisu v nemeckom jazyku zameriavajúcim sa na tokajskú oblasť a spôsob pestovania tokajského vína.
V knihe "Morbus Hungaricus" uvádza Györi Fukerov citát pojednávajúci o charakteristike ideálneho lekára:
v slovenskom preklade: „Preto je tak zriedkavé ono šťastie, keď sa spoja v jednom lekárovi od prírody veľký talent, bystrý úsudok, znalosti všetkých vekov a v celom rozsahu, rozumná teória, neúnavná trpezlivosť a vrodená láska k pravde.“
Brian Mulroney

Brian Mulroney (* 20. marec 1939, Baie-Comeau, Quebec, Kanada† 29. február 2024, Palm Beach, Florida, USA) bol kanadský politik a právnik, v rokoch 1984 až 1993 predseda vlády Kanady.
Skorší život.
Narodil sa v mestečku Baie-Comeau na severovýchod od hlavného mesta provincie, Quebecu v rodine elektrikára. Vyrastal v anglicko-francúzskom bilingválnom prostredí.
V roku 1959 absolvoval Saint Francis Xavier University v Novom Škótsku a v roku 1962 získal právnický titul na Université Laval.
Ako právnik začal pracovať v roku 1965 v Montreali.
Politická kariéra.
Mulroney v roku 1976 kandidoval na predsedu Progressive Conservative Party of Canada, ale voľby vyhral Joe Clark. O post sa opakovane uchádzal v júni 1983. Vyhral aj keď nemal skúsenosti zo žiadnej verejnej funkcie. Po voľbách v roku 1984 sa stal predsedom vlády.
Predseda vlády Kanady.
Mulroney sa 17. septembra 1984 stal predsedom vlády. Vo svojej pozícii budoval lepšiu spoluprácu so Spojenými štátmi a vnútroštátnu jednotu a zároveň uznával Quebecu štatút špeciálnej komunity.
S prezidentmi Spojených štátov (George H. W. Bush) a Mexika (Carlos Salinas de Gortari) vyjednal a v roku 1992 podpísal Severoamerickú dohodu o voľnom obchode. Nepopulárne sa však stalo jeho zavedenie vysokej DPH.
Začiatkom roka 1993 oznámil odchod z politiky. Z postu odišiel 24. júna. Jeho nástupkyňou vo vedení strany a štátu sa stala Kim Campbellová.
Neskoršia kariéra.
Po odchode z politiky sa vrátil do businessu a práva. Pracoval ako konzultant a poradca.
Osobný život.
Jeho manželkou sa v roku 1973 stala Mila Pivnicki. S ňou mal štyri deti: Caroline, Benedict (Ben), Mark a Nicolas.
Zomrel 29. februára 2024 po páde vo svojom dome v Palm Beach na Floride. Jeho štátny pohreb sa očakáva 23. marca 2024.
Royal Society of Chemistry

Royal Society of Chemistry, RSC () je najstaršou chemickou spoločnosťou na svete so sídlom v Londýne, ktorá bola založená v roku 1841. O sedem rokov neskôr kráľovná Viktória udelila spoločnosti Kráľovskú chartu, ktorá potvrdila jej účel "všeobecného pokroku v chemickej vede".
História.
V súčasnosti so svojimi viac ako 54 000 členmi po celom svete je medzinárodne uznávanou neziskovou vydavateľskou a znalostnou spoločnosťou. Sídli spolu s ďalšími siedmymi spoločnosťami porovnateľného postavenia v Burlington House, Piccadilly, Londýn. Má tiež kancelárie v Thomas Graham House v Cambridge, kde sídli jej vydavateľstvo RSC Publishing Home. 
RSC vykonáva výskum, vydáva časopisy, knihy a databázy, organizuje konferencie, semináre a workshopy. Je to profesionálny orgán pre chémiu v Spojenom kráľovstve právom udeľovať štatút Chartered Chemist (CChem). Označenie FRSC sa udeľuje skupine volených členov spoločnosti, ktorí významne prispeli k chémii a iným styčným disciplínam, ako je biologická chémia. Pred rokom 2006 boli mená Fellows zverejňované každý rok v The Times (Londýn). Honorary Fellowship of the Society (HonFRSC) sa udeľuje za vynikajúce výsledky v oblasti chémie. 
Okrem svojej hlavnej činnosti napomáhať rozvoju chémie ako vedy, podporovať jej aplikácie a šíriť chemické poznatky, veľmi starostlivo analyzuje aj úroveň jednotlivých škôl v Británii. Jej akreditačné oddelenie má podrobný prehľad o všetkých školách a študijných programoch, ktoré cyklicky preveruje a predlžuje ich akreditáciu. RSC financuje rozsiahle programy pomoci učiteľom pri vyučovaní chémie, organizuje vzdelávacie aktivity na školách a univerzitách a pomáha svojim členom pri riešení profesionálnych problémov pri výkone povolania chemikov. Jej dosah na dianie na poli chémie je citeľný aj v medzinárodnom meradle, čo dokumentuje aj najväčším počtom zahraničných členov v porovnaní s inými chemickými spoločnosťami.
Typy členstva.
Existuje viacero kategórií členstva. Každá z kategórií členstva odzrkadľuje konkrétnu fázu kariéry a úroveň skúseností so zameraním na výhody člena.
Časopisy, vydavateľská činnosť.
Royal Society of Chemistry vydáva viac ako 50 popredných svetových časopisov, ktoré pokrývajú základné chemické vedy a príbuzné oblasti. RSC vydavateľstvo každoročne vydáva veľké množstvo vedeckých monografií, učebníc a populárno-vedeckých kníh. RCS databázy MarinLit, The Merck Index* Online, ChemSpider poskytujú vysoko kvalitné chemické informácie pre vedcov, odborníkov a študentov z oblasti chémie.
Rampáš

Rampáš je mladé, ešte nedokvasené víno.. Nasleduje po predošlom štádiu alkoholového kvasenia (hroznového) muštu, burčiaku.
Nárečové názvy sú: "rampáš"/"rampáž" (západné Slovensko), "máš" (východné Slovensko).
V rampáši sa uskutočňuje proces samočistenia, zrážania kyselín a jabločno-mliečnej fermentácie, ktoré prebiehajú do stáčania z kalov. Nasledujúce štádium je mladé víno.
Pichliač potočný

 
Pichliač potočný () je trváca vlhkomilná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti od Španielska až po európske Rusko.
Opis.
Pichliač potočný je trváca vlhkomilná bylina s hrubým podzemkom, vysoká 30 až 120 cm. Byľ je priama, jednoduchá alebo chudobne rozkonárená, dole listnatá a červenkastá, pod úbormi bezlistá. 
Dolné listy sú v obryse vajcovito kopijovité až elipsovité, zúžené do krídlatej stopky, hlboko perovito zárezové, úkrojky sú vajcovité až trojuholníkovité, zubaté až laločnaté. Prostredné listy sú so srdcovitou bázou objímavé, perovito dielne, 
horné sú kopijovité. Všetky listy sú po obidvoch stranách zelené, na okraji mäkko ostníkaté.
Červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 15 až 20 mm. Tyčinky sú peľnicami zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 15 až 20 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 4 až 5 mm. Zákrov je dlhý 15 až 20 mm, pozostáva z listeňov, ktoré sú sú priame, vonkajšie mäkko ostnaté, prostredné bez ostňov. Úbory s priemerom 25 až 30 mm sú vrcholové, po tri až päť, najväčší je priamo vztýčený, bočné na krátkych stopkách odstávajú v pravom uhle.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača potočného zahŕňa mierne oblasti od Španielska cez západnú, strednú a juhovýchodnú Európu až po európske Rusko. Zavlečený je vo Švédsku.
Na Slovensku je roztratený od Záhorskej a Podunajskej nížiny až po Východoslovenskú nížinu a od Bielych a Malých Karpát po Bukovské vrchy. V Slovenskom raji sa na celom území vyskytuje hojne na mokradiach, slatinách a v brehových porastoch.
Ekológia.
Pichliač potočný obsadzuje vhodné stanovištia od nížin až do horského stupňa. Rastie na brehoch potokov a riek, na vlhkých lúkach, rašeliniskách a pri prameniskách. Obľubuje vlhké, mokré, výživné, humózne i rašelinové, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od júna do júla.
Kýčera (vrch v Bukovských vrchoch)

Kýčera () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Ruský Potok, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Hrebeň i masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Zboj a Ruský Potok. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaný Ruský Potok, západne sa nachádza Topoľa, severozápadne Runina, východne Nová Sedlica a Zboj a južne Uličské Krivé a Ulič. Masív patrí do Národného parku Poloniny a prírodnej rezervácie Borsučiny.
Opis.
Kýčera leží v južnej časti hrebeňa, vedúceho južným smerom z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici na Vyšnú Brackaňu (). Západným smerom sa nachádza Kučalata (), Hajdošík (), Bukovec (), Stolová (), Kýčera (), Dielnica () a Kolodník (), južným Veža (), Vyšna Brackaňa (), Roh (), Rožok () a Prípor (), východným Stinská (), Sušice (), Magura (), Packova Kýčera (), Kremenec () a Príkry () a severným Čierťaž (), Čelo (), Jarabá skala (), Minčol (), Veľký Bukovec (), Ďurkovec () a Pľaša (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo západných svahov odvádza Ruský potok do Uličky, zo severovýchodných Begovec a z juhovýchodných Jurkovec, oba prítoky Zbojského potoka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, no tiež vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych obcí Zboj a Ruský Potok.
Eugen Krón

Eugen Krón (* 1. máj 1882, Sobrance – † 7. január 1974, Budapešť) bol maďarský grafik, maliar a zakladateľ košickej výtvarnej moderny 20. storočia.
Źivot.
Za začiatku svojho pôsobenia sa v Rieglerovom litografickom ústave v Budapešti vyučil za litografa. Od roku 1907 študoval na Akadémii výtvarných umení v Budapešti. Do Košíc emigroval až po revolúcii keď padla Maďarská republika rád v roku 1919. Chcel sa dostať do Nemecka. Na podnet riaditeľa Východoslovenského múzea Josefa Poláka prijal návrh zostať v Košiciach. 3. mája 1921 založil v múzeu súkromnú kresliarsko-grafickú školu. Škola mala tri odbory – kresliarsky a maliarsky kurz určený pokročilým, umelecko priemyslelný kurz zameraný na textilné návrhy a nedeľný kurz kreslenia. Jeho školu navštevovali napríklad: Jozef Kollár, Ľudovít Feld, Imrich Oravecz, Koloman Sokol, Július Jakoby, Jozef Fabini a Juraj Collinásy. Aj napriek vyčerpávajúcej pedagogickej činnosti bola jeho tvorba veľmi rozmanitá.
V roku 1921 vydal cyklus 12 lito litografií s názvom "Zo starých Košíc". V roku 1925 zase cyklus "Tvorivý duch", ktorý dokonalo vystihoval zameranie jeho tvorby na človeka. Medzi popredné grafické diela v medzinárodných kruhoch patria cykly ako "Človek", "Tvorivý duch" a "Muž slnka". Popri týchto dielach vytváral aj rôzne pohľady na stavebné pamiatky Košíc. V roku 1927 mal na starosti vytvorenie predvolebného plagátu Komunistickej strany Česko-Slovenska. V tom istom roku jeho škola ukončila svoju činnosť a on odišiel do Milána za svojim bratom, ktorý pôsobil tiež ako grafik.
Tomáš Štrauss o Krónovi vo svojej publikácii povedal:
V roku 1938 sa vrátil do Košíc a usiloval sa o obnovenie školy. V čase nacistického okupovania bol odvedený do koncentračného tábora. V roku 1943 je z neho oslobodený. Vrátil sa späť do Talianska a už v roku 1956 odchádza do Budapešti, v ktorej zomrel.
Čakaň

Čakaň je potok v geomorfologickom celku Beskydské predhorie v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Prešov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Sekčov v povodí Torysy. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v geomorfologickom celku Beskydské predhorie v geomorfologickom podcelku Záhradnianska brázda v poľnohospodárskom extraviláne v poli Lieština v severovýchodnej časti územia obce Tulčík v okrese Prešov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhozápadným smerom cez poľnohospodársky extravilán obce Tulčík, pravým brehom obmýva úpätie poľa Liesky, ľavým brehom obmýva pole Čakaň, v vteká do intravilánu obce Tulčík v okrese Prešov, v podteká železničnú trať Prešov – Bardejov, neďaleko v ústi do vodného toku Sekčov ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení, preteká a ústi na území obce Tulčík v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve poľa "Čakaň" v obci Tulčík, okolo ktorého potok tečie. Názov poľa bol bez zmeny prenesený na pomenovanie potoka v podobe jednoslovného hydronyma "Čakaň" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Pôvod tohto názvu nie je celkom jasný. V názve poľa "Čakaň" sa reflektujú historické slová "čak, čaka" od "čakať" vo význame "skryté lovecké stanovište". Možný je aj výklad názvu poľa "Čakaň" spojený s apelatívom "čakan", ktorý ho spája s významom obsiahnutým v slovese "ťať, sekať, rúbať", teda miesto "upravené, vzniknuté sekaním, rúbaním" a následne potok pretekajúci takým miestom, podobne ako pri slovese "črchliť". Je potrebný ďalší výskum. Hydronymum Čakaň bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Čakaň je jedinečným názvom (marec 2024).
Kelly Rowanová

Kelly Rowanová (* 26. október 1965, Ottawa, Ontário, Kanada) je kanadská herečka, známa z televízneho seriálu "O.C. California" (20032007).
Detstvo a mladosť.
Rowanová je absolventkou Northern Secondary School v Toronte. Herectvo študovala na British American Drama Academy v Spojenom kráľovstve a na Neighborhood Playhouse v New Yorku. Počas štúdia v New Yorku pracovala ako modelka.
Kariéra.
Po ukončení štúdia herectva sa Rowanová objavila vo vedľajšej úlohe niekoľkých filmoch ako "The Gate" (1987), "Hook" (1991) či "Exkluzívna reportáž" (1992).
V roku 1993 získala herecké ocenenie Gemini za najlepší herecký výkon v hlavnej úlohe v televíznom filme "Úplné bezvetrie 2".
Väčší priestor dostala vo filme "Candyman 2: Zbohom mäsu", kde stvárnila hlavnú úlohu a zahrala si po boku hercov ako Tony Todd a Veronica Cartwright.
V rokoch 1995 až 1996 hrala v televíznom seriáli "Lonesome Dove: The Outlaw Years". O rok neskôr si zahrala po boku Samuela L. Jacksona vo filme "187".
V roku 2003 stvárnila postavu Kirsten Cohen v televíznom seriáli "O.C. California". Rowanová získala za stvárnenie svojej postavy v roku 2006 ocenenie Prism Award. Televízny seriál skončil štvrtou sériou v roku 2007.
V roku 2011 stvárnila matku Emily Osment vo filme "Nepriatelia", začo bola nominovaná na prestížne kanadské filmové ocenenie Canadian Screen Awards. O rok neskôr sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu "Perception", v ktorom účinkovala až do roku 2015.
Medzi jej zásluhy ako výkonnej producentky patria televízne filmy "She Drives Me Crazy" a "The Good Times Are Killing Me".
Rowanová sa prihlásila ako herečka do neziskovej nadácie Young Storytellers Foundation.
Súkromný život.
Rowanová koncom júna 2007 oznámila svoje zasnúbenie s Davidom Thomsonom, 3. barónom Thomsonom z Fleet. Svoje zásnuby zrušili kvôli ich rozchodu. Krátko po ich rozchode Rowanová vo veku 42 rokov porodila ich dcéru.
Pichliač roľný

 
Pichliač roľný () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti Eurázie a severozápadnej Afriky.
Opis.
Pichliač roľný je veľmi premenlivá trváca bylina, vysoká 30 až 150 cm. Byľ je vzpriamená, ryhovaná, nekrídlatá, bohato strapcovito rozkonárená, holá alebo v hornej časti pavučinatá. Podzemok je plazivý, s dlhými výhonkami.
Listy sú v obryse podlhovasté až kopijovité, dolné sú sediace až objímavé. Čepeľ je delená, perovito laločnatá až perovito dielna s ostnito zúbkatým okrajom, s ostňami dlhými do 10 mm. Na líci je zelená, na rube sivo plstnatá až holá.
Červenofialové, zriedka biele kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor, s priemerom 13 až 18 mm. Jednotlivé kvety v úbore sú často jednopohlavné (dvojdomé), rúrkovité, pravidelné a päťpočetné. Tyčinky sú s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na perovito brvitý chocholec dlhý 2 až 3 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je hladká nažka veľká 3 až 4 mm. Podlhovasto vajcovitý zákrov je dlhý do 17 mm a tvoria ho pritlačené, ostnato hrotité listene. Krátkostopkaté úbory vyrastajú na konci konárov jednotlivo alebo v chudobných strapcoch.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača roľného zahŕňa mierne oblasti Eurázie a severozápadnej Afriky. Zavlečený je v Kanade, Spojených Štátoch, Juhoafrickej republike, Grónsku, Islande, Austrálii, na Novom Zélande a v Tasmánii. Na Slovensku je na celom území hojný. 
Ekológia.
Pichliač roľný obsadzuje vhodné stanovištia od nížin do horského stupeňa. Rastie ako burina na poliach, rumoviskách, rúbaniskách pasienkoch a kamenných stráňach. Vyhovujú mu vlhké i vysychavé, výživné, humózne i hlinité pôdy. Kvitne od júna do októbra. Jeho kvety majú sladkú pižmovú vôňu a lákajú množstvo motýľov. 
Pichliač roľný patrí medzi najnebezpečnejšie buriny. Tvorí veľa nažiek s vysokou klíčivosťou a intenzívne sa rozmnožuje aj vegetatívne. Tvorí aj mohutnú a rozvetvenú koreňovú sústavu s prídavnými púčikmi takže dobre regeneruje po mechanickom poškodení (orba, okopávanie, plečkovanie). Je odolný aj voči herbicídom. 
Variety.
V rámci druhu sú akceptované tieto variety:
Veľký Bukovec (vrch v Bukovských vrchoch)

Veľký Bukovec () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Ruský Potok, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Hrebeň i masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Zboj, Runina a Ruský Potok. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaný Ruský Potok, západne sa nachádza Topoľa, severozápadne Runina, východne Nová Sedlica, juhovýchodne Zboj a južne Uličské Krivé a Ulič. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Veľký Bukovec leží v hrebeni, vedúcom južným smerom na Vyšnú Brackaňu () z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici. Západným smerom sa nachádza Saganovec (), Kučalata (), Hajdošík (), Bukovec (), Stolová () a Kýčera (), južným Dielnica (), Kolodník (), Veža (), Kýčera (), Vyšna Brackaňa (), Roh (), Rožok (), Magura () a Prípor (), východným Stinská (), Sušice (), Rozdiel (), Packova Kýčera (), Kremenec () a Príkry () a severným Čierťaž (), Čelo (), Jarabá skala (), Minčol (), Ďurkovec (), Pľaša () a Kruhliak (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu zo západných svahov odvádza Ulička, z juhozápadných jej prítok Ruský potok a z východných Hrabový potok, smerujúci do Zbojského potoka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je ojedinele vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, no tiež vrchy poľských Bieščad a ukrajinských Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych obcí Zboj, Runina a Ruský Potok.
Berlin Manson

Berlin Manson je punková skupina, ktorú v roku 2020 založil Patrik Nagy a Adam Dragun. Svoje debutové EP "Život končí, keď máš trinásť" vydali v roku 2022. Na Radio Head Awards 2022 bolo duo ocenené za Objav roka.
Skupina vznikla v roku 2020 počas prvého lockdownu pandémie COVID-19. Vtedy ešte pod názvom "Umelecké združenie Košická 37" zverejnili niekoľko skladieb na YouTube.
V decembri 2022 v Skalici v klube Orlovňa, mala skupina naplánované vystúpenie po skupine Slobodná Európa. Počas prípravy pred koncertom si skupina vyvesila na stôl s nástrojmi dúhovú vlajku na prejav podpory LGBTI+ komunite, po čom ich napadla skupina šiestich mužov, pričom spevákovi Adamovi Dragunovi zlomili sánku.
V roku 2023 sa k dvojici pripojil tretí člen, hráč na bicie, Tomáš Tabiš. Ich singel z roku 2023 "Hotel Kyjev", ktorý vydali s producentom FVLCRVM v experimentálnom vydavateľstve Weltschmerzen, vyhral na Radio Head Awards 2023 ocenenie skladba roka.
V apríli 2024 vydali svoj prvý album "Poor but sexy", na ktorom spolupracovali s hosťami ako Katarzia, Edúv Syn, Fvck Kvlt, Temný Rudo, Dušan Vlk či Paris. Producent albumu je Matej Turcer, ktorý ho nahral, zmixoval aj zmastroval.
Potôčik (prítok Večného potoka)

Potôčik je potok v geomorfologickom celku Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je pravostranným prítokom vodného toku Večný potok v povodí Tople. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v geomorfologickom celku Čergov v zmiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne východne od Ostrej hory so v strede východnej časti územia obce Lenartov v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie východným smerom cez zmiešaný lesný extravilán a poľnohospodársky extravilán obce Lenartov, prudko mení smer na severovýchod, pravým brehom obmýva pole Dubina, mení smer na sever. V priberá ľavostranný bezmenný prítok, ľavým brehom obmýva pasienok aj lúku Hora, pravým brehom obmýva vrch Ostrá hora s (iný vrch Ostrá hora oproti tomu, ktorý leží pri prameni potoka), v vteká do intravilánu obce Lenartov v okrese Bardejov. Preteká cez intravilán, v ústi do vodného toku Večný potok ako jeho pravostranný prítok. Vodný tok Večný potok ďalej ústi do Tople. Pramení, preteká a ústi na území obce Lenartov v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Potôčik" má pôvod v charaktere pramennej časti toku s významom "relatívne malý potok s nízkym prietokom vody". Apelatívum "potok" po rozšírení o deminutívny sufix "-ík/-ik" bolo proprializované v podobe jednoslovného hydronyma "Potôčik" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Potôčik bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Potôčik nie je jedinečným názvom (marec 2024).
Afric Simone

Afric Simone, vlastným menom Henrique Joaquim Simone (* 10. október 1939, Inhambane, Mozambik) je mozambický spevák, skladateľ a zabávač. 
Začal vystupovať ako pouličný hudobník v Mapute, hlavnom meste Mozambiku, pod umeleckým menom "Kid Kid". 
V rokoch 1965 až 1971 vydal Simon – pod umeleckým menom Monsieur Afrique – 5 singlov: "Black Dynamit" v roku 1965 na Ariole, "El Matador" (s „Mosquito“, prvý Simone vlastnoručne zložená pieseň na strane B) v roku 1969 na Teldec, "Washboard man" v roku 1970 na Polydor Records a "Ich bin der grösste Lacher" tiež v roku 1970 na Telefunken a "Feuer Feuer Feuer" v roku 1971 v Hansa Records.
Prvýkrát sa preslávil v roku 1972 v Južnej Amerike singlom "Barracuda" – vydaným pod umeleckým menom Simon el Africano. Simone sa presťahoval do Európy v roku 1973. V roku 1974 bol v Európe znovu vydaný singel "Barracuda" pod umeleckým menom Afric Simone. V roku 1974 v Paríži podpísal nahrávaciu zmluvu s francúzskym producentom a majiteľom nahrávacej spoločnosti Eddiem Barclayom.
V roku 1975 bol vydaný singel "Ramaya" na nahrávacej značke „Barclay discs“. Pieseň sa stala letným hitom a v mnohých krajinách západnej Európy sa dostala do Top 10, napríklad 2. miesto v Holandsku, 3. miesto v Belgicku a 5. miesto vo Švédsku. 
Neskôr v roku 1975 vyšla pieseň "Hafanana", ktorú napísal Simone spolu s českým hudobníkom Stanislavom Regalom. Táto pieseň preslávila Afric Simone vo východnej Európe.
V júli 1977 predviedol "Hafanana" vo východnom Berlíne v Nemeckej demokratickej republike v televíznej show "Ein Kessel Buntes'. V Sovietskom zväze sa "Hafanana" stala soundtrackom k animovanej sérii No počkaj!.
V roku 1978 vyšiel v Československu hudobný album "Afric Simone". V roku 1979 účinkoval v televízii v Prahe s Helenou Vondráčkovou.
Slovenská hudobná skupina "Maduar" nahrala coververzie jeho piesní "Ramaya" a "Hafanana". Afric Simone v roku 2021 podporil očkovaciu kampaň Ministerstva vnútra SR.
Simone stále aktívne vystupuje vo východnej Európe.
Minčol (vrch v Bukovských vrchoch)

Minčol () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Runina, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Zboj a Runina. Najbližším sídlom je západne situovaná Runina, juhozápadne sa nachádza Topoľa, južne Ruský Potok, Uličské Krivé a Ulič a juhovýchodne Zboj a Nová Sedlica. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Minčol leží v hrebeni, vedúcom južným smerom na Vyšnú Brackaňu () z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici. Severne sa nachádza Čelo (), Jarabá skala (), Ďurkovec (), Pľaša () a Kruhliak (), západne Rypy (), Saganovec (), Kučalata (), Hajdošík () a Bukovec (), južne Stolová (), Veľký Bukovec (), Veža (), Kýčera (), Vyšna Brackaňa (), Prípor (), Stinská () a Sušice () a východne Packova Kýčera (), Príkry (), Kremenec (), Kamenná lúka (), Čierťaž () a Borsukov vrch (). Územie je súčasťou povodia rieky Uh, kde vodu zo západných svahov odvádza Ulička a z východných Zbojský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, ojedinele aj Vihorlatské vrchy, poľské Bieščady a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkej obce Runina.
Pichliač sivý

 
Pichliač sivý () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti Európy až po západnú Sibír a Irán.
Opis.
Pichliač sivý je trváca bylina vysoká 50 až 150 cm, s vretenovito zhrubnutým podzemkom a jednoduchou alebo málo rozkonárenou byľou. 
Dolné listy sú zbiehavé, prostredné zúženou bázou sediace a horné sediace. Všetky sú v obryse podlhovasto kopijovité. Čepele sú na líci sviežo zelené, na rube sivé a chlpaté. 
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 15 až 22 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami dlhými 15 až 17 mm, ktoré slúžia na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 3 až 4 mm. Guľovitý zákrov s priemerom do 25 mm pozostáva z listeňov, z ktorých vonkajšie sú s odstávajúcim ostníkom dlhým do 1,5 mm. Úbory s priemerom 30 až 40 mm sú jednotlivé a na dlhých stopkách. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača sivého zahŕňa mierne oblasti od Francúzska cez strednú Európu až po západnú Sibír a Irán.
Na Slovensku je v teplejších oblastiach na celom území dosť hojný. V Slovenskom raji rastie hlavne na mokradiach.
Ekológia.
Pichliač sivý obsadzuje vhodné stanovištia od nížin do podhorského stupňa. Rastie na vlhkých lúkach, lesných mokradiach a pri prameniskách. Vyžaduje si vlhké, výživné, humózne a na minerálne látky bohaté pôdy. Kvitne od júla do októbra.
Potôčik (prítok Diaľneho)

Potôčik je potok v geomorfologickom celku Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Diaľne v povodí Sekčova. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v geomorfologickom celku Čergov v lesnom extraviláne v lese Vrabcov laz v strede územia obce Osikov v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný extravilán obce Osikov, mení smer na východ, v vyteká do poľnohospodárskeho extravilánu, južne od intravilánu Osikova obmýva ľavým brehom pole Briežky. V priberá pravostranný bezmenný prítok pritekajúci z lesa Stredná hora, v ústi do vodného toku Diaľne ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Diaľne ďalej ústi do Sekčova. Pramení, preteká a ústi na území obce Osikov v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Potôčik" má pôvod v charaktere pramennej časti toku s významom "relatívne malý potok s nízkym prietokom vody". Apelatívum "potok" po rozšírení o deminutívny sufix "-ík/-ik" bolo proprializované v podobe jednoslovného hydronyma "Potôčik" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Potôčik bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Potôčik nie je jedinečným názvom (marec 2024).
PCC

PCC môže byť:
Cisárska štôlňa (Špania Dolina)

Cisárska štôlňa je jednou z najstarších štôlní v baníckom revíre Španej Doliny v Banskobystrickom kraji na Slovensku.
História.
Podľa archeologických nálezov prehistorických nástrojov existujú dôkazy, že v oblasti Španej Doliny sa medená ruda ťažila už v období neolitu a neskôr aj v dobe bronzovej. Prvý písomný doklad existencie obce Špania Dolina pochádza z roku 1263. O najväčší rozkvet ťažby sa zaslúžil podnikateľ Ján III. Turzo, ktorý spoločne s augsburským bankárom Jakubom Fuggerom v roku 1494 založil ťažobnú Turzovsko-fuggerovskú spoločnosť. Ján Turzo tu zaviedol novú benátsku technológiu oddeľovania čistej medi od striebra. S týmto rozvojom súviselo budovanie vodovodu a nových štôlní. Najstaršia bola štôlňa Ferdinand, ktorá v roku 1496 dosahovala hĺbku 250 metrov a odvodňovala celý revír. Pozostatky tejto štôlne sú priamo na námestí, nad ňou sa nachádza odval z bývalej štôlne Maximilián. Medzi 15. až 17. storočím sa meď zo Španej Doliny vyvážala do celého sveta, po čom postupne nastala stagnácia až úplne zavretie baní.
Cisárska návšteva.
Cisárska štôlňa bývala jednou z hlavných vstupných štôlní v revíre Španej doliny. Vstup do štôlne sa nachádza v centre obce neďaleko klopačky. Pred nástupom do práce sa pred ňou zhromažďovali baníci na spoločnú modlitbu. Štôlňa je dlhá 960 metrov a je prepojená s katastrom obce Staré Hory. V júli roku 1764 ju navštívili synovia Márie Terézie, korunný princ Jozef, ktorý sa neskôr stal cisárom a jeho mladší brat a nástupca Leopold, spoločne s Tešínskym vojvodom Albertom Saským. V sprievode miestnych baníkov prešli celú Dennú štôlňu až do osady Richtárová. Princ Leopold si z návštevy spísal denník, v ktorom detailne zachytáva baníctvo na strednom Slovensku. Na 250. výročie od cisárskej návštevy sa konali oslavy v Banskej Bystrici aj Španej Doline a odhalená bola pamätná tabuľa.
Starostlivosť o pamiatky.
Od roku 2003 pôsobí v Španej Doline občianske združenie "Banícke bratstvo", ktorého cieľom je ako uchovanie nehmotného kultúrneho dedičstva a banských tradícií v Starohorskom regióne, tak aj starostlivosť o nehnuteľné historické pamiatky v oblasti Španej Doliny. V roku 2011 boli Ministerstvom kultúry Slovenskej republiky zapísané na zoznam nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska.
Medzi nehnuteľné pamiatky, o ktoré sa starajú členovia spomínaného baníckeho bratstva, patrí okrem štôlní, baníckych náučných chodníkov a ďalších objektov aj Cisárska štôlňa, v ktorej bola zriadená expozícia, vhodná pre návštevy rodín s deťmi. Členovia spolku tiež v obci založili banícke a mineralogické múzeum, nazývané "Naše múzeum medi", ktorého expozície každoročne dopĺňajú o nové prírastky.