Franz Rosenzweig

Franz Louis August Rosenzweig (* 25. december 1886, Kassel, Prusko† 10. december 1929, Frankfurt nad Mohanom, Weimarská republika) bol nemecký filozof a historik.
Životopis.
Bol jediným dieťaťom továrnika a kasselského mestského poslanca Georga Rosenzweiga a jeho manželky Adely, rodenej Alsberg. Rodina bola zámožná a otvorene sa hlásila k emancipovanému, liberálnemu židovstvu.
V roku 1905 začal na "Georg-August-Universität" v Göttingene študovať medicínu, neskôr prestúpil na mníchovskú "Ludwig-Maximilians-Universität" a naposledy na freiburskú "Albert-Ludwigs-Universität." V roku 1907 zanechal štúdium medicíny a začal na univerzite v bádensko-württemberskom Freiburgu študovať históriu a filozofiu. V tomto štúdiu následne pokračoval na vtedajšej "Friedrich-Wilhelms-Universität" v Berlíne.
Filozofickým mentorom mu bol jeho o tri roky starší bratranec Hans Ehrenberg (* 1883†1958), ktorý od roku 1910 pôsobil ako súkromný docent filozofie na "Ruprecht-Karls-Universität" v Heidelbergu.
V roku 1912 obhájil na univerzite vo Freiburgu pod vedením známeho nemeckého historika Friedricha Meineckeho dizertačnú prácu a získal akademický titul "Dr. phil." 
Svoju freiburskú dizertačnú prácu v nasledujúcich rokoch prepracoval, resp. rozšíril až do podoby eventuálnej habilitačnej práce. Po prvý raz ju však publikoval až krátko po skončení prvej svetovej vojny v roku 1920. Výsledné dvojzväzkové dielo "Hegel und der Staat" (Hegel a štát) je obsiahlou a veľmi precíznou kritickou analýzou Hegelovej politickej filozofie. Rosenzweig sa jasne vymedzil voči idealizmu, pretože sa usiloval nebudovať filozofiu na akejsi abstraktnej predstave človeka.
Rosenzweig objavil a v roku 1917 ako prvý uverejnil jeden neznámy manuskript, ad hoc označený ako "Das älteste Systemprogramm des deutschen Idealismus" (Najstarší systematický program nemeckého idealizmu). Ide, z hľadiska dejín filozofie, o mimoriadne zaujímavý a dôležitý dokument, ktorý najprv považoval za akúsi Schellingovu filozofickú skicu. Ako autori však už od začiatku prichádzali do úvahy – okrem Schellinga – aj Hegel alebo Hölderlin. Spor o autorstvo tohto dokumentu trvá v podstate dodnes, väčšina odbornej verejnosti sa však prikláňa k názoru, že jeho autorom je Hegel.
Začiatkom júla 1913 navštívil v Lipsku svojho bratranca, známeho nemeckého biológa a filozofa Rudolfa Ehrenberga (* 1884† 1969). Po istom „nočnom rozhovore“ ("Nachtgespräch") s právnym historikom a evanjelickým konvertitom Eugenom Rosenstock-Huessyom bol natoľko dotknutý jeho argumentami, že dokonca uvažoval nad prijatím kresťanskej viery. Koncom októbra 1913 však napísal Rudolfovi Ehrenbergovi list v ktorom mu oznámil svoje definitívne rozhodnutie: "„Ich bleibe also Jude.“" (Zostanem židom). Každopádne, Rosenzweigov principiálny odstup od náboženskej filozofie, resp. náboženstva ako takého bol minulosťou. Na druhej strane mu však bolo čím ďalej tým jasnejšie, že rovnako úprimný a hlboký "náboženský" život, aký viedli jeho kresťanskí priatelia, môže on viesť aj ako žid. V nasledujúcom období sa na "Hochschule für die Wissenschaft des Judentums" (Vysoká škola judaistiky) v Berlíne pod vedením Hermanna Cohena intenzívne venoval židovským štúdiám.
Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa rozhodol dobrovoľne narukovať. Najprv bol sanitárom, neskôr bol prevelený k delostrelectvu a až do konca vojny bojoval na balkánskom fronte. Od roku 1916 je možné dokumentovať aj dramatický židovsko-kresťanský dialóg, ktorý viedol prostredníctvom poľnej pošty so svojím priateľom Eugenom Rosenstock-Huessyom, bojujúcim toho času na západnom fronte. Počnúc letom 1917 sa do korešpondencie zapojila aj Eugenova manželka Margrit („Gritli“) Rosenstock-Huessy. Z charakteru listov – mimochodom, písali si takmer denne – jasne vyplýva, že začiatkom roku 1918 sa Margrit a Franz do seba (platonicky) zaľúbili. Margrit však naďalej milovala aj Eugena; a ten sa zas kvôli tomu neprestal priateliť s Franzom. 
V období od augusta 1918 do februára 1919, teda v posledných mesiacov prvej svetovej vojny a počas nasledujúceho búrlivého revolučného obdobia, pracoval na manuskripte svojho najznámejšieho nábožensko-filozofického diela "Der Stern der Erlösung" (Hviezda vykúpenia). Jeho výsledná podoba však bola napokon publikovaná až v roku 1921. Predstavuje v ňom svoj pohľad na vzťahy medzi Bohom, ľuďmi a svetom. Univerzum je Božím "stvorením". Boh sa "zjavuje" človeku (avšak nie v metafyzike, ale "tu" a "teraz") a povoláva ho k láske. Ak človek prijme toto pozvanie a vnáša do sveta lásku, pochopí, čo je to "spása".
Ešte v roku sa 1917 v macedónskom Skopje spoznal a spriatelil s poľným rabínom Paulom Lazarom, spájal ich predovšetkým spoločný záujem o literatúru a problematiku židovskej vzdelanosti.
V roku 1920 sa mu naskytla možnosť habilitácie, ako habilitačný spis mal predložiť rozšírenú verziu diela "Hegel und der Staat" (Hegel a štát). Nakoniec však túto ponuku odmietol s odôvodnením, že sa chce venovať výlučne „pestovaniu židovskej vzdelanosti v kresťanskej Európe“. Ešte v tom istom roku sa oženil s Edithou Hahnovou, učiteľkou židovského náboženstva, a rozhodol sa prijať výzvu po intelektuálnej stránke vybudovať židovský inštitút "Das" "Freie Jüdische Lehrhaus" vo Frankfurte nad Mohanom. Úlohou tejto vzdelávacej inštitúcie bolo hľadať odpoveď na otázku ako žiť židovskú vieru uprostred moderného sveta. S prednáškami tu, okrem Rosenzweiga, vystúpili aj Martin Buber, Eduard Strauss, Ernst Simon, Siegfried Kracauer či Erich Fromm.
V roku 1922 sa Rosenzweigovcom narodil syn Rafael († 2001). V tom istom bola Franzovi Rosenzweigovi diagnostikovaná amyotrofická laterálna skleróza, ktorá ho zakrátko úplne pripravila o možnosť pohybu i reči a napokon viedla k jeho predčasnej smrti. Napriek tejto nepriazni osudu mu ešte bolo dopriate dokončiť preklad hymnických piesní a básní stredovekého židovského učenca Jehudu ha-Leviho "Hymnen und Gedichte des Jehuda ha-Levi", ako aj filozofické pojednanie "Das neue Denken" (Nové myslenie). Vzhľadom na ubúdajúce motorické schopnosti bol nútený používať špeciálne upravený písací stroj, v poslednom období však svoje myšlienky už len s veľkou námahou diktoval manželke.
V začiatkoch choroby ešte spolupracoval s Martinom Buberom na monumentálnom projekte "Verdeutschung der Schrift" (preklad hebrejskej Biblie do nemčiny). Prvý zväzok tohto diela – "Die fünf Bücher der Weisung" (preklad Pentateuchu) – bol publikovaný ešte za jeho života v roku 1925. Po Rosenzweigovej smrti dokončil Buber preklad aj ostatných biblických kníh.
Jeho posledným dielom, publikovaným posmrtne, bol článok "Vertauschte Fronten" (Zámena frontov) z mája 1929 a hneď vyvolal mnohé kontroverzie. Zaujal v ňom stanovisko k tzv. "Davoskej dišpute", ktorej hlavnými protagonistami boli Ernst Cassirer a Martin Heidegger, pričom poukázal na paralely v myslení Heideggera a zakladateľa Marburskej školy novokantovstva, Hermanna Cohena, zdôrazňujúc predovšetkým Cohenovo dielo "Religion der Vernunft aus den Quellen des Judentums" (Náboženstvo rozumu z prameňov židovstva).
Zomrel 10. decembra 1929 vo Frankfurte nad Mohanom.