burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Eruption (skladba)

„Eruption“ je gitarová inštrumentálna skladba skupiny Van Halen, ktorá bola vydaná v roku 1978 na ich eponymnom albume. Autorom a interpretom gitarového partu je Eddie Van Halen. Jeho gitarové sólo v tejto skladbe je považované za jedno z najvýznamnejších v hudobnej histórii, objavuje sa vo viacerých zoznamoch výberov gitarových sól vrátane aktuálneho rebríčka časopisu "Guitar World". 
Po krátkom intre zahranom na bicích nástrojoch od Eddieho brata Alexa Van Halena a so sprievodom na basovú gitaru od Michaela Anthonyho nasleduje gitarové sólo, ktoré je paľbou hudobných stupníc, zmenou škál a výbuchov gitarových akordov, využitím tremola (tzv. "dive bomb"). 
Vrcholovou fázou sóla je vytvorenie rýchleho arpeggia využitím techniky ťukania prstami oboch rúk po strunách na hmatníku elektrickej gitary (tzv. tapping). Charakteristický zvuk nahrávky je dosiahnutý využitím filtrácie signálu zvuku zo snímačov "Gibson" cez fázer v zosilovači Marshall, "Univox echo boxom" na páskový Echoplex (efekt ozveny) a spätnej väzby vytvorenej v štúdiovom mixážnom pulte. Sólo začína tónom "As", po ktorej sa otočí celá škála niekedy ťažko definovateľných sekcií hudobných stupníc končiacim tónom "E", po ktorom nasleduje coververzia skladby „You Really Got Me“ od skupiny The Kinks.
Skladba „Eruption“, respektíve dielko, ktoré by mohlo mať tento názov existovalo na koncertných vystúpeniach skupiny už od roku 1976. Táto verzia bola nahraná aj na prvom albume skupiny ale bez tappingu. Napriek tomu, že efekt tappingu poznali gitaristi aj predtým ako vznikla táto skladba (medzi prvými bol Steve Hackett zo skupiny Genesis, ale využíval ho v prvej polovici 70. rokov aj Frank Zappa, Brian May, či Ace Fehley zo skupiny KISS), „Eruption“ spopularizoval využívanie tohto spôsobu hry na elektrickú gitaru rockových hudobníkov v nasledujúcich rokoch. V niektorom z interview sa Eddie Van Halen vyjadril, že túto techniku prevzal po tom, ako videl v roku 1971 týmto spôsobom hrať na koncerte Led Zeppelin Jimmyho Pagea svoje gitarové sólo v skladbe „Heartbreaker“, ale Van Halenove poznámky o zdrojoch z ktorých zobral inšpiráciu pre tapping sa postupne v rôznych rozhovoroch menili.
Za akustickú verziu „Eruption“ je považované inštrumentálne sólo hrané na nylonových strunách akustickej gitary v skladbe „Spanish Fly“, ktorá vyšla na albume "Van Halen II" v roku 1979. 
V marci 2005 časopis časopis "Q" dal skladbu „Eruption“ na 29.miesto jeho zoznamu 100 najlepších gitarových skladieb.
Pink

Alecia Beth Moore (* 8. september 1979, Doylestown, Pensylvánia, USA), známa pod umeleckým menom Pink (štylizované ako P!nk), je americká speváčka a skladateľka. Pôvodne bola členkou dievčenskej skupiny Choice. V roku 1995 vydavateľstvo LaFace Records uvidelo v Pink potenciál a ponúklo jej zmluvu na sólové nahrávanie. Jej debutový štúdiový album "Can't Take Me Home" (2000), ktorý bol ovplyvnený R&amp;B, získal v USA dvojitú platinu a vyšli z neho dva single umiestnené v "Billboard" Hot 100: „There You Go“ a „Most Girls“. Ďalšie uznanie získala singlom „Lady Marmalade“ zo soundtracku k filmu "Moulin Rouge!," ktorý sa dostal na prvé miesto v mnohých rebríčkoch po celom svete. Svojím druhým štúdiovým albumom "Missundaztood" (2001) sa zamerala na pop rock. Z tohto albumu sa predalo viac ako 13 miliónov kópií po celom svete a single „Get the Party Started“, „Don't Let Me Get Me“ a „Just Like a Pill“ sa stali medzinárodnými hitmi.
Tretí štúdiový album "Try This" (2003) predal podstatne menej kópií ako jej predchádzajúca tvorba, no získala zaň cenu Grammy za najlepší ženský spevácky rockový výkon. Na vrchol rekordných hitparád sa vrátila so svojím štvrtým a piatym štúdiovým albumom "I'm Not Dead" (2006) a "Funhouse" (2008), ktoré priniesli top 10 piesne „Who Knew“ a „U + Ur Hand“, rovnako ako singel číslo jeden, „So What“. Šiesty štúdiový album "The Truth About Love" (2012), bol jej prvým albumom číslo jeden v albumovom rebríčku "Billboard" 200. Vyšiel z neho speváčkin štvrtý americký singel číslo 1, „Just Give Me a Reason“. V roku 2014 Pink nahrala kolaboračný album "Rose Ave" s kanadským hudobníkom Dallasom Greenom ako folkové duo s názvom You+Me. Jej ďalšie štúdiové albumy, "Beautiful Trauma" (2017) a "Hurts 2B Human" (2019), debutovali na vrchole hitparády "Billboard" 200, pričom "Beautiful Trauma" sa stala tretím najpredávanejším albumom roku na svete.
Pink, ktorá je známa svojím výrazným chrapľavým hlasom a akrobatickou prezentáciou na pódiu, predala po celom svete viac ako 90 miliónov nahrávok, čo z nej robí jednu z najpredávanejších hudobných umelkýň na svete. Medzi jej kariérne ocenenia patria tri ceny Grammy, dve ceny Brit, cena Daytime Emmy a sedem cien MTV Video Music Awards vrátane ceny Michael Jackson Video Vanguard Award. V roku 2009 "Billboard" označil Pink za interpretku popových piesní desaťročia. Pink bola po Madonne tiež druhou najhranejšou ženskou sólovou umelkyňou vo Veľkej Británii počas 1. dekády 21. storočia. VH1 ju zaradila na desiate miesto v zozname 100 najväčších žien v hudbe, zatiaľ čo "Billboard" jej v roku 2013 udelil cenu Žena roka. Na 63. ročníku BMI Pop Awards získala Cenu prezidenta BMI za jej „vynikajúci úspech v písaní piesní a na globálny dopad na popkultúru a zábavný priemysel“.
Carcass

Carcass je britská kapela z Liverpoolu, ktorú založil gitarista Napalm Death, Bill Steer s bubeníkom Kenom Owenom v roku 1985. V roku 1987 sa k týmto dvom pridal basgitarista a spevák Jeff Walker, bývalý člen Electro Hippies. Carcass je dodnes veľmi vplyvná formácia vo svete grindcore a death metalu. Kapela sa rozpadla v roku 1995, opätovne sa však spojila v roku 2008.
Začiatky.
Prvý album Carcassu, Reek of Putrefaction, bol veľmi podobný Steerovej práci s Napalm Death, ale aj napriek jeho zlej produkcii sa zapáčil legende Rádia 1, Johnovi Steelovi. Vďaka jeho záujmu sa Carcass zúčastnil tzv. "Peel Sessions" v roku 1989, kde prvýkrát predviedol nový materiál pre svoj druhý album.
Medzi vydaním prvého a druhého albumu bubeník Ken Owen trochu obmenil svoju zostavu, čo umožnilo bicím viac vniknúť do samotného procesu skladania. To bol dôvod, prečo gitarista Bill Steer začal brať tento projekt vážne a skončil s kapelou Napalm Death aby sa mohol Carcassu venovať naplno.
Heartwork.
Štvrtý album, Heartwork, ktorý vyšiel v 1993, je radikálnou zmenou v štýle Carcassu. Mnohí dovtedajší fanúšikovia ho odmietajú, na druhej strane existuje ešte väčšie množstvo ľudí, ktorých práve tento album k metalu pritiahol. Metal nikdy predtým nebol taký melodický, taký prístupný pre ostatných ľudí. Obsahuje množstvo jednoduchých riffov, rýchle sóla a konečne aj dobrú produkciu. Tento album je považovaný za technicky najvyspelejší album Carcassu. Po tomto albume podpísala kapela kontrakt s vydavateľstvom Columbia Records.
Rozpad.
V roku 1994, keď bolo pripravených 17 pesničiek pre ďalší, prišli náhle problémy s vydavateľstvom. Výsledkom bol nový album, Swansong, ktorý však obsahoval len 12 z týchto pesničiek. Album dostal kritiku za snahu akéhosi napodobnenia thrash metalu z konca 80. rokov. 
Potom začali členovia kapely spolupracovať s inými hudobníkmi (Björk), čo viedlo až k odchodu Steera v roku 1996.
V októbri 1996 vyšla kompilácia Wake Up And Smell The… Carcass, na ktorej bolo aj 5 nevydaných nahrávok, ktoré mali byť už na albume Swansong.
Znovuzrodenie.
V júni 2006 v interview pripustil Walker, že Carcass by sa znova mohol dať dohromady, tentoraz však bez bubeníka Kena Owena, ktorý medzitým prekonal ťažké zdravotné problémy, spôsobené krvácaním do mozgu a nebol viac schopný hry na bicie. Jeff Walker, Bill Steer a Michael Amott tak zavolali Daniela Erlandssona, ktorý mal Owena nahradiť. Od konca roka 2007 Carcass odohral koncerty na niekoľkých festivaloch.
Rad Suvorova

Rad Suvorova (), pomenovaný podľa vojvodcu v rusko-tureckých a napoleonskych vojnách Alexandra Suvorova, je sovietskym vyznamenaním, ktoré vzniklo 29. júla 1942. Udeľovalo sa veliteľom, ktorí sa vyznamenali vo vedení bojových operácií. Bolo udeľované v troch stupňoch:
Prvým vyznamenaným týmto radom I. stupňa bol 28. januára 1943 maršal Georgij Žukov. Ako prvý však vyznamenanie získal 26. decembra 1942 generálmajor Vasilij Badanov, za uskutočnenie prielomu pozícií 8. talianskej armády a obsadenie dôležitej nemeckej zásobovacej základne Tacinskaja západne od Stalingradu. Po zániku ZSSR si Rusko toto vyznamenanie ponechalo.
Game over

Game over je záverečný text (termín pochádza z angl.) implementovaný v množstve počítačových hrách a videohrách oznamujúci koniec hry. Najčastejšie sa vyskytuje v žánri arkáda.
Text pôvodne oznamoval koniec hry bez ohľadu na to, či hráč zvíťazil, alebo nie, až neskôr sa začal používať ako oznámenie neúspechu.
Farallon de Pajaros

Farallon de Pajaros alebo Uracas (zo špan. "Farallón de los pájaros" - "Vtáčia skala") je najsevernejší ostrov súostrovia Severné Mariány. Ostrov má priemer skoro 2 km, zaberá plochu 2,55 km2, najvyšší bod je 360 m nad hladinou mora. Ostrov je trvalo neobývaný.
Prakticky celý ostrov je tvorený stratovulkánom, na ktorého stavbe sa podieľajú prevažne andezity. Do 70. rokov 20. storočia bol pomerne aktívny, za čo si vyslúžil prezývku "Maják severného Pacifiku". Sopečné erupcie prebiehali z vrcholového krátera a z trhlín na úbočiach sopky. Vulkanicky aktívna sú taktiež podmorské krátery, nachádzajúce sa asi 10 km juhozápadne od pobrežia ostrova.
Lobby (skupina)

Lobby bola slovenská eurodanceová a pop rocková skupina, ktorá pôsobila v rokoch 1995 – 2001. Vydala štyri štúdiové albumy, vo svojej tvorbe primárne používala anglický, čiastočne slovenský a španielsky jazyk.
Plusko

Mládežnícka organizácia Plusko je nezisková, mimovládna mládežnícka organizácia, založená 7. januára 2002 mladými ľuďmi s dlhoročnými skúsenosťami v oblasti práce s mládežou.
Charakteristika.
Je to skupina mladých ľudí, ktorá sa snaží prostredníctvom využitia sily zážitku, zážitkovej pedagogiky ukázať mladým ľuďom cestu vzájomnej tolerancie, súžitia bez predsudkov, cestu iných hodnôt, než aké sú v konzumnej spoločnosti obvyklé. Na plnenie týchto cieľov využíva zážitkové voľnočasové aktivity - víkendové stretnutia, zážitkové akcie, medzinárodné výmeny, školenia, splavy, horoškoly, kultúrne podujatia, zimné prechody.
Cieľovou skupinou sú ľudia vo veku od 15-30 rokov, bez rozdielu rasy, náboženstva a politickej príslušnosti, zdravotne znevýhodnenú mládež nevynímajúc.
Snaženie organizácie je zamerané i na reálnu vzájomnú integráciu znevýhodnenej a zdravej mládeže.
Organizácia spolupracuje s ďalšími miestnymi a medzinárodnými neziskovými organizáciami.
Ahyi

Ahyi je aktívny podmorský vulkán, nachádzajúci sa v súostroví Severné Mariány v Pacifiku, asi juhovýchodne od ostrova Farallon de Pajaros. Sopka má kužeľový tvar a jej vrchol je 137 m pod hladinou mora. Prvé náznaky vulkanickej aktivity v oblasti pozorovala posádka rybárskej lode v roku 1979, posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 2001 zo seizmickej stanice na atole Rangiroa v súostroví Tuamotu.
Ladislav II. (Uhorsko)

 
Ladislav II. (* 1131 – † 14. január 1163) bol uhorským (proti)kráľom v rokoch 11621163 z rodu Arpádovcov. Bol korunovaný za uhorského kráľa bol okolo 15. júla 1162.
Mladosť.
Vo veku šiestich rokov dostal Ladislav roku 1137 od svojho otca Bela II. titul bosnianskeho vojvodu, no provincii nikdy nevládol. 
V roku 1141 nastúpil na uhorský trón Ladislavov najstarší brat Gejza II. Ten vymenoval za nástupcu svojho syna Štefana a svojich bratov Ladislava a Štefana odškodnil vojvodskými údelmi.
Exil.
Uhorskí veľmoži, ktorí neboli spokojní s Gejzovou vládou, začali organizovať sprisahanie. Na ich čelo sa postavil Gejzov a Ladislavov najmladší brat Štefan. Sprisahanie však bolo odhalené a Štefan bol nútený utiecť do Nemecka a neskôr, potom ako mu nemecký cisár odmietol pomôcť, do Byzancie. Ladislav roku 1160 nasledoval príklad svojho brata a po vzbure proti Gejzovi sa aj on usadil v Konštantínopole. Obaja bratia sa mali vrátiť do Uhorska po smrti Gejzu II. v roku 1162. Ich návrat podporil byzantský cisár Manuel I. Komnenos v snahe rozšíriť svoju suverenitu nad Uhorskom. Cisár pôvodne plánoval pomôcť pri uchopení trónu Štefanovi IV., no uhorskí páni boli ochotní prijať za kráľa proti synovi zosnulého Gejzu II., Štefanovi III., len Ladislava.
Vláda a smrť.
Ladislav mal byť korunovaný len 6 týždňov po korunovácii Štefana III., ktorý utrpel porážku v bitke pri Kápuvári a stiahol sa na Bratislavský hrad. Ostrihomský arcibiskup Lukáš, najvyšší predstaviteľ uhorskej cirkvi, ale korunováciu odmietol vykonať a verejne sa zastal mladého kráľa. Obrad nakoniec vykonal v polovici júla
1162 kaločský arcibiskup Miko, porušiac tým odveké prednostné právo prislúchajúce
ostrihomskému arcibiskupovi. Arcibiskup Lukáš vzápätí Ladislava exkomunikoval a vyhlásil korunováciu a Ladislavovu vládu za nezákonnú. Ladislav následne arcibiskupa uväznil. Po intervencii pápeža Alexandra III. bol síce arcibiskup Lukáš 25. decembra 1162 prepustený zo žalára, no keďže naďalej odmietal uznať Ladislavovu legitimitu, trval na Ladislavovom vyobcovaní z cirkvi a na interdikte nad celým Uhorskom, bol znova uväznený. Podľa Uhorskej kroniky Ladislav II. určil ako svojho nástupcu Štefana IV. a udelil mu vládu nad tretinou kráľovstva v znovuobnovenom Nitrianskom a Biharskom kniežatstve.
Ladislav II. ale 14. januára 1163 nečakane zomrel, údajne bol otrávený. Záujem na Ladislavovej smrti mohli mať byzantský cisár Manuel (nakoľko Ladislav nepreukazoval svojmu patrónovi dostatočnú podriadenosť), či brat Štefan.
Uhorská Obrázková kronika venuje Ladislavovi II. jedinú vetu a na miniatúre ho zobrazuje bez kráľovskej koruny.
Rodina.
Ladislav bol synom uhorského kráľa Bela II. a Heleny, dcéry srbského veľžupana Uroša I. Jeho manželka je neznáma, z manželstva pochádzala dcéra Mária, ktorú neskôr uhorský kráľ Štefan III. vydal za benátskeho dóžu.
Schottkyho dióda

Schottkyho dióda je polovodičová dióda využívajúca existenciu potenciálovej bariéry na priechode kov-polovodič ("Schottkyho bariéra") a z toho vyplývajúce usmerňovacie vlastnosti priechodu.
Pomenovaná je po nemeckom fyzikovi Walterovi Schottkym (* 1886 – † 1976), ktorý v roku 1938 vypracoval teóriu, popisujúcu usmerňovacie vlastnosti priechodu kov-polovodič.
Vlastnosti.
Oproti bežným diódam s PN priechodom majú Schottkyho diódy nižší úbytok napätia v priepustnom smere (UF: ~0,3 V oproti ~0,7 V pri Si diódach s PN priechodom), sú však schopné odolávať nižším napätiam v závernom smere (UR: ~10150 V) a majú vyšší záverný prúd (IR), ktorý navyše exponenciálne rastie so stúpajúcou teplotou, čo môže viesť k teplotnej nestabilite a ďalej nepriamo limituje praktickú veľkosť napätia v závernom smere.
Ďalšia charakteristická vlastnosť Schottkyho diód je veľmi krátka doba záverného zotavenia ("reverse recovery time", trr v rádoch len ~100 ps pri malých signálových diódach).
Tieto vlastnosti ich predurčujú okrem iného na spínacie aplikácie v rýchlych analógových aj digitálnych obvodoch a usmerňovacie aplikácie vo vysokofrekvenčných obvodoch a spínaných zdrojoch.
Ladislav III. (Uhorsko)

Ladislav III. (* asi 1200, Stoličný Belehrad – † 7. máj 1205, Viedeň) bol uhorským kráľom v rokoch 12041205, z rodu Arpádovcov. Jeho otec, Imrich, ho určil ako nástupníka na trón. Ako poručníka určil svojho brata Ondreja II., s ktorým celý život zápasil o trón. Krátko nato Imrich zomrel.
Rodina.
Bol synom uhorského kráľa Imricha a Konštancie, dcéry aragónskeho kráľa Alfonza II.
Vládnutie.
Ladislav bol korunovaný ako štvorročný. Po smrti svojho otca Imricha sa postavenie Ladislava a jeho matky zhoršovalo. Preto na jar 1205 utiekla do Rakúska aj s korunovačnými klenotami. 
Smrť.
Podľa maďarskej tradície zomrel v dôsledku nejakej choroby. Pochovali ho v Stoličnom Belehrade.
Karol II. (Uhorsko)

Karol III. (* 1345, Neapol – † 24. február 1386, Vyšehrad) bol neapolským kráľom v rokoch 13811386 a uhorským kráľom (ako Karol II. zvaný "Malý") v rokoch 13851386, z rodu Anjouovcov. Za uhorského kráľa bol korunovaný 31. decembra 1385.
Rodina.
Bol synom dračského vojvodu Ľudovíta z Durazza a Margity, dcéry sanseverinského grófa. Za manželku si zobral v roku 1370 Margitu z Durazza, dcéru dračského vojvodu Karola.
Život.
V Uhorsku vládla kráľovná vdova Alžbeta a palatín Mikuláš I. Gorjanský (Miklós Garai). Mnoho veľmožov bolo nespokojných, preto ponúkli trón Karolovi z Drača, ktorého sa počas jeho detstva ujal Ľudovít I. Vymenoval ho za chorvátskeho a slavónskeho vojvodu, v roku 1381 mu pomohol dostať sa na neapolský trón. Karol však musel Ľudovítovi odprisahať, že neohrozí práva jeho dcér. Keď mu však bol ponúknutý uhorský trón, tiahol s vojskom na Budín. Kráľovné sa nepostavili na odpor, pravdepodobne dúfali, že splní sľub. Ale Karol bol napokon korunovaný 31. decembra 1385 v Stoličnom Belehrade za uhorského kráľa. 
Kráľovná Alžbeta sa mu preto odmenila rovnakou zradou. Poverila svojho dôverníka, Blažeja Forgáča z Kozmáloviec, aby spáchal na Karola atentát. 7. februára 1386 zaútočil na kráľa, preťal mu obočie, pričom mu vytieklo oko. Nato kráľa odvliekli na Vyšehrad, kde ho podľa jednej z verzií otrávili, podľa druhej zaškrtili. Zomrel teda po 38 dňoch vládnutia.
Neon Engine

Neon Engine je herný engine vyvinutý spoločnosťami Codemasters a Sony Computer Entertainment využívajúci viacplatformový grafický engine PhyreEngine práve od spoločnosti Sony.
Kostol svätej Anny (Šenkvice)

Kostol svätej Anny je rímskokatolícky chrám, nachádzajúci sa v obci Šenkvice v okrese Pezinok. Farnosť patrí do bratislavskej arcidiecézy.
História.
Prvé zmienky o kostole v obci pochádzajú z roku 1390, kedy vikár ostrihomského arcibiskupa Leonarda de Pensauro spomína farnosť Šenkvice – SANKAWYCH. Jeho vznik sa predpokladá okolo roku 1350.
Absencia správ o obci medzi rokmi 1462 až 1557 potvrdzuje domnienky o opustení územia. Noví osadníci z okolia chorvátskej Kostajnice, vyhnaní nájazdmi Turkov, začali stavať na ruinách starého nový, väčší kostol. Následne sa Šenkvice stali v roku 1584 farnosťou. Prvým kňazom novej farnosti bol pravdepodobne Matej Sosič.
Okolo roku 1618 začal Ján Janič s rozširovaním a renesančnou prestavbou kostola, ktorému pribudla veža i 4 metre vysoké hradby na ochranu pred lúpežnými nájazdmi tureckých vojenských oddielov. Tie plienili dediny juhozápadného Slovenska.
Kostol bol vysvätený čanádským biskupom a zasvätený Svätej Anne až 3. apríla 1672. Počas nasledujúcich rokov sa na jeho vzhľade zmenilo len vybavenie kostola, keď pribudol organ a boli vyrobené nové omšové pomôcky a rúcha. V roku 1766 kostol vyhorel a v roku 1783 bol obnovený do dnešnej podoby.
Polymetylmetakrylát

Polymetylmetakrylát, skratka PMMA (hovorovo: plexisklo, plexiglas, akrylové sklo, akrylátové sklo, organické sklo; obchodná značka najmä Plexiglas a Limacryl; vzorec: -CH2-CCH2-COOCH3-)n) je makromolekulová látka, ktorá sa pripravuje radikálovou polymerizáciou metylesteru kyseliny metakrylovej.
Výroba.
Základnou zložkou pre výrobu plexiskla je acetón z ktorého je syntetizovaný acetonkyanhydrin. Ten je pomocou kyseliny sírovej premenený na methakrylamid sulfát. Methakrylamid sulfát reaguje s metanolom za vzniku metylmetakrylátu čo je metyl ester kyseliny akrylovej a základný prvok PMMA ktorý sa ďalej vyrába polymerizáciou. K vyrobeniu u PMMA je potrebné asi surovej ropy.
Plexisklo vyvinula v roku 1928 a komerčne uviedla na trh v roku 1933 spoločnosť Rohm and Haas.
Vlastnosti.
Plexisklo je pevná sklovitá, priehľadná hmota, polymér má hustotu 1,18g/cm3, je formovateľné pri 120-150 °C. Pri vyššej teplote nastáva depolymerizácia, pri 400 °C rozklad. Odoláva vode, kyselinám do 20%, hydroxidom a olejom, je rozpustné v mnohých organických rozpúšťadlách.
Plexisklo je priepustné pre infračervené svetlo v rozsahu vlnových dĺžok 2,825 mikrometra, pohlcuje žiarenie kratšie ako 300 nm (ÚV žiarenie).
V kyslíkovej atmosfére je zápalná teplota PMMA asi 460 °C, pri horení sa rozkladá bez zvyšku na oxid uhličitý a vodu. Je stabilný a odolný voči poveternostným vplyvom, rozpustný vo viacerých organických rozpúšťadlách.
Správa sa ako termoplast, čiže je ho možné uviesť do kvapalného stavu pri teplotách 240 až 250 °C. Je možné používať všetky bežné technológie tvarovania a vstrekovania plastov.
Plexisklo je možné lepiť pomocou kyanoakrylátového lepidla (tzv. sekundové lepidlo), roztavením povrchu, alebo využitím rozpúšťadiel napr. dichlórmetán, alebo trichlormetán. Týmto spôsobom je možné vytvárať takmer neviditeľné spoje.
Použitie.
PMMA sa používa ako náhrada skla. Výhodou PMMA v porovnaní so sklom sú nižšie výrobné náklady, ľahké ohýbanie, možnosť lepenia, nižšia hmotnosť, odolnosť voči nárazom a pod. Nevýhodou nižšia chemická odolnosť, tvrdosť (ľahko sa poškriabe).
Sára Salkaháziová

Blahoslavená Sára Salkaházi (do roku 1942 "Sára Schalkház", * 11. máj 1899, Košice – † 27. december 1944, Budapešť) bola rehoľníčka maďarskej národnosti pôsobiaca na území dnešného Slovenska. Pôsobila pôvodne ako učiteľka a neskôr aj ako novinárka. V roku 1927 vstúpila do rehoľnej Spoločnosti sociálnych sestier v Košiciach, v roku 1937 bola preložená do domovského kláštoru v Budapešti, kde počas druhej svetovej vojny skrývala spolu s ostatnými sestrami Židov. Príslušníci pronacistickej maďarskej strany šípových krížov ju po udaní jednej zo zamestnankýň kláštora dolapili a s niekoľkými Židmi, ktoré sestry ukrývali, zastrelili a telá zvrhli do Dunaja.
Pamätník Jad va-šem ju v roku 1969 vyhlásil za Spravodlivú medzi národmi.
17. septembra 2006 ju katolícka Cirkev vyhlásila za blahoslavenú.
Odstreľovač

Odstreľovač (kodikovaný tvar; iné názvy: ostreľovač, snajper – podrobne pozri v kapitole Názov) je vysokovýkonný a trénovaný strelec schopný presne zasiahnuť cieľ na dlhú vzdialenosť jediným výstrelom. Ostreľovači používajú špeciálne ručné strelné zbrane s vysokou presnosťou, dostrelom a funkčnou spoľahlivosťou (pozri odstreľovacia puška) a operujú spravidla sami alebo vo dvojiciach. Dráha strely k cieľu je obvykle niekoľko stoviek metrov, v niektorých prípadoch aj vyše 1 000 metrov.
Názov a etymológia.
Napriek tomu, že slovenské kodifikačné príručky uvádzajú len tvar "ostreľovač", v slovenskej vojenskej terminológii a interných vojenských predpisoch Ministerstva obrany SR sa používa výraz "odstreľovač", čo súvisí s rozdielnym významom slovies "ostreľovať" a "odstreľovať". Ostreľovať znamená "„strieľať na niekoho/niečo (spravidla na hromadný alebo plošný cieľ) nemierenou paľbou a dokonca aj vtedy, keď strelec cieľ nevidí,“" pričom "„odstreľovač "[...]" neostreľuje, ale mierenou streľbou odstreľuje (likviduje, ničí) konkrétne a viditeľné živé nepriateľské ciele.“" Cielená presná paľba zodpovedá ich povereniu, výcviku a výstroji. "Česko-slovenský vojenský slovník" v tejto súvislosti taktiež uvádza termín "odstreľovač", naproti tomu termín "ostreľovanie" je uvedený so spojením "delostrelecké ostreľovanie". Podľa vyjadrenia Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra SAV: "„Je pravda, že slovo odstreľovač sa na rozdiel od slova ostreľovač v slovenských výkladových slovníkoch (ani starších) neuvádza, čo môže vzbudzovať dojem, že nie je správne. Z jazykového hľadiska sú však v poriadku obidve podoby ostreľovač aj odstreľovač.“"
Termín "snajper" vznikol poslovenčením anglického výrazu "sniper", ktorý je odvodeným podstatným menom (nomen agentis) od slovesa "snipe", ktoré sa zaužívalo medzi britskými vojakmi v Indii v 70. rokoch 18. storočia (dokázateľné prvýkrát použité v roku 1773) ako označenie „streľby z úkrytu“. Význam pochádza od anglického názvu sluky ("snipe"), keďže tieto vtáky boli považované za náročný cieľ pre strelca – uloviť ich dokázali len najpresnejšie strieľajúci poľovníci.
Armáda.
V armádnej terminológii rozlišujeme dva základné typy ostreľovačov:
Polícia.
Ostreľovači sú obvykle súčasťou zásahových jednotiek rôznych bezpečnostných ozbrojených zborov (FBI SWAT, Útvar osobitného určenia, Emergency Task Force a pod.). Pri väčšine zásahov používajú opakovacie pušky, napr. Remington 700 (USA a Kanada), SIG-Sauer 3000 (Slovensko). Policajní ostreľovači bývajú obvykle nasadzovaní až ako posledná možnosť na odvrátenie hroziaceho nebezpečenstva, preto v drvivej väčšine prípadov je ich strela smrteľná. Strieľajú na vyústenie miechy do mozgu, pričom armádni ostreľovači mieria na hruď. Streľba sa vykonáva z menšej vzdialenosti ako u armády, ale s vyššou požiadavkou na presnosť.
Rekordy.
21. júna 2017 bolo oznámené, že „"v priebehu minulého mesiaca"“ bol príslušníkom kanadskej Joint Task Force 2 v Iraku vytvorený nový rekord. Bojovník Daíšu bol zastrelený zo vzdialenosti 3540 metrov. Nemenovaný príslušník použil snajperskú pušku TAC-50.
Šopronská župa

Šopronská župa resp. Šopronská stolica resp. Šopronský komitát (namiesto slova Šopronská/-ý môže byť slovo Šoproňská/-ý; iný názov: Šopron, Šoproň; po nemecky: "Komitat Ödenburg", po maďarsky "Sopron vármegye") bola župa resp. stolice resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti je toto územie rozdelené medzi západné Maďarsko a východné Rakúsko. Hlavným mestom bolo mesto Šopron.
Geografia.
Šopronská župa susedila s rakúskou krajinou Dolné Rakúsko a uhorskými župami Mošon, Ráb, Vesprém a Vas. Neziderské jazero ležalo čiastočne v tejto župe. Rozloha župy v roku 1910 bola 3 241 km².
Dejiny.
Šopronský komitát patril medzi prvé komitáty v Uhorsku.
V 1918 (podľa Trianonskej dohody z 1920) sa západná časť stala súčasťou novej rakúskej krajiny Burgenland. Východná časť ostala súčasťou Maďarska. V 1921 sa v referende rozhodlo, že mesto Šopron sa pripojí k Maďarsku namiesto Rakúska.
Po druhej svetovej vojne sa Šopronská župa spojila s Rábskou a Mošonskou župou a vznikla nová Rábsko-šopronská župa. Táto bola na začiatku 90. rokov premenovaná na Rábsko-mošonsko-šopronskú župu. Malá časť Šopronskej župy bola včlenená do Železnej župy.
Okresy.
Na začiatku 20. storočia bola Šopronská župa rozdelená na slúžnovské okresy:
plus municipálne mestá: Šopron, Kismarton (nem. Eisenstadt) a Ruszt (nem. Rust)
Eisenstadt, Mattersburg, Rust and Oberpullendorf sú v súčasnosti v Rakúsku.
Kostol Najsvätejšej Trojice (Bánovce nad Bebravou)

Kostol Najsvätejšej Trojice na dnešnom námestí Ľudovíta Štúra v Bánovciach nad Bebravou vznikol v neskoršom období po postavení kostola sv. Mikuláša Biskupa, v súvislosti s postupným rozširovaním mesta smerom k rieke Bebrave. Asanovaný bol v roku 1799. Bol patronátnym kostolom Ilešháziovcov.
História.
Kostol Najsvätejšej Trojice v minulosti utrpel viaceré škody spôsobené požiarmi, ale zakaždým bol obnovený. To by svedčilo o tom, že stál už v 17. storočí, možno aj skôr. Orientácia pôvodného kostola je nejasná. Hlavné predné dvere totiž viedli spredu zo severnej strany, kým bočné dvere boli umiestnené na západnej strane. To by naznačovalo severojužnú orientáciu, v baroku celkom bežnú. Kostol bol pomerne úzky, postavený bol z kameňa a zaklenutý. Nad hlavným vchodom bol umiestnený murovaný chór s organom. Boli tu tiež kovové tympany (bubny), tri klarinety, tri waldhorny (trúbky) a troje husle. Po bokoch lode boli dva bočné murované chóry. Pod kostolom boli dve krypty a vo vnútri mal kostol tri oltáre. Najstarší bol oltár Blahoslavenej Panny Márie na evanjelickej strane kostola. Inventár bohoslužobného náčinia bol bohatý.
Nový kostol Najsvätejšej Trojice bol postavený v roku 1803 v klasicistickom slohu na mieste staršieho svätostánku, zasväteného tiež Najsvätejšej trojici. Bol vysvätený 1. októbra 1803 kanonikom Antonom Ďateľom a konsekrovaný 8. júla 1804 nitrianskym biskupom F X. Fuchsom.
Potvrdzuje to latinský nápis DEO VNITRINO HABITACVLVM ISTHOC EX STRVXIT VNITA PIETAS () na priečelí, objavený pri rekonštrukcii v 70. rokoch 20. storočia, oznamujúci zasvätenie kostola a slúžiaci aj ako chronogram ), udávajúci začiatok stavby kostola. Pri poslednej oprave kostola v polovici 90. rokov 20. storočia bol nahradený ďalším latinským nápisom v podobe DEO VNITRINO HABITACVLVM ST. HOC EXSTRVXER VNT EX PIETATE (). Nový kostol Najsvätejšej Trojice bol postavený predovšetký z príspevkov župných a cirkevných hodnostárov. V roku 1929 bol pre kostol získaný drevený Betlehem, dielo rezbára B. Reka z Kutnej Hory. Pred hlavným vstupom do kostola stojí kamenný kríž s ukrižovaným Kristom na štvorbokom podstavci umiestnenom na trojstupňovom podnoží.
Šomodská župa (Uhorsko)

Šomodská župa resp. Šomodská stolica resp. Šomodský komitát (namiesto slova Šomodská/-ý môže byť slovo Šomoďská/-ý; iný názov (najmä komitátu): Šomoď; po maďarsky: "Somogy vármegye" alebo "Somogy"; po nemecky "Komitat Schümeg/Sümegh/Sümeg/Schomodj") bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. Jej územie, pôvodne väčšie ako je v súčasnosti, leží v juhozápadnom Maďarsku. Hlavným mestom bolo mesto Kaposvár.
Geografia.
Šomodská župa susedila s uhorskými župami Zala, Vesprém, Tolna, Baraňa, Viovitica a Bjelovar-Križevci (posledné dve boli súčasťou Chorvátsko-Slavónska). Jej územie pokrýva región južného pobrežia Balatonu a rieka Dráva tvorí väčšinu južných hraníc župy. Rozloha župy v roku 1910 bola 6 675 km².
Okresy.
V roku 1910 sa Šomodská župa delila na tieto okresy:
Podprogram

Podprogram (synonymá resp. v závislosti od programovacieho jazyka čiastočné synonymá sú procedúra, funkcia, metóda) je časť kódu vnútri väčšieho programu, ktorá vykonáva špecifickú úlohu a môže byť relatívne nezávislá od ostatného kódu. Syntax viacerých programovacích jazykov zahŕňa podporu pre vytváranie ? podprogramov a pre ich ?volanie a opakovanie.
Vo veľa prípadoch sú podobné funkciám, ale majú bočné efekty mimo? jednoduchej spätnej premennej, ktorú vracia funkcia. Niektoré programovacie jazyky majú veľmi malé syntaktické odlišnosti medzi funkciami a podprogramami. 
Je veľa výhod, prečo deliť program na podprogramy:- redukuje sa duplicita kódu v programe- možnosť opakovania kódu?? v zložených programoch- rozloženie komplexných problémov na jednoduchšie časti- vylepšenie čitateľnosti programu- skrytie alebo regulovanie časti programu 
Zložky podprogramu:- telo kódu, ktorý má byť vykonaný pri zavolaní podprogramu- parametre, ktoré sú podané podprogramu od bodu, keď je zavolaný- hodnota, ktorá je vrátená, keď nastane volanie
Veľa programovacích jazykov, ako Pascal, FORTRAN, Ada odlišujú funkcie a funkcionálne podprogramy (ktoré vracajú hodnoty) od podprogramov a procedúr (ktoré nevracajú). Niektoré jazyky, ako C a LISP, nerobia tieto odlišnosti?? a pokladajú tieto termíny za synonymá. Názov metóda je bežne používaný v spojení s objektovo orientovaným programovaním, špeciálne pre podprogramy ktoré sú súčasťou objektov, tiež je používaný v súvislosti s typom trieda.
Maurice Wilkes, Stanley Gill a David Wheeler sú uznávani za vynájdenie podprogramu.
Báčsko-bodrocká župa (Uhorsko)

Báčsko-bodrocká župa resp. Báčsko-bodrocká stolica (po maďarsky: "Bács-Bodrog vármegye", po srbsky: Бач-Бодрошка жупанија) bola župy resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti je územie rozdelené medzi južné Maďarsko a severné Srbsko. Hlavným mestom bolo mesto Sombor (maď. "Zombor").
Berežská župa (Uhorsko)

Berežská župa resp. Berežská stolica resp. Berežský komitát (namiesto slova Berežská/-ý môže byť slovo Berehovská/-ý; iný názov: Berehovo, staršie: "Beregská stolica"; po latinsky: "comitatus Beregiensis", po maďarsky: "Bereg vármegye", po nemecky: Komitat Berg/Berger Gespanschaft) je názov komitátu, stolice a župy v Uhorsku, v súčasnosti je územie rozdelené medzi západnú Ukrajinu (Zakarpatská oblasť) a severno-východné Maďarsko (Sabolčsko-satmársko-berežská župa). Hlavným mestom bolo mesto Berehovo (rusín. "Берегово", ukr. "Берегове", maď. "Beregszász", rum. "Bereg", nem. "Bergsaß").
Boršodská župa

Boršodská župa resp. Boršodská stolica resp. Boršodský komitát (namiesto slova Boršodská/-ý môže byť slovo Boršódska/-y; iné názvy: Boršod, Boršód; , , ) bol komitát, stolica a župa v Uhorsku. V súčasnosti územie župy leží v severovýchodnom Maďarsku (Boršodsko-abovsko-zemplínska župa). Hlavným mestom bolo mesto Miškovec ().
Rad Ušakova

Rad Ušakova (), pomenovaný podľa admirála Fjodorova Fjodoroviča Ušakova, ktorý nikdy neprehral bitku a je patrónom Ruského námorníctva. Rad je sovietskym vyznamenaním, ktoré vzniklo 3. marca 1944. Udeľuje sa vyšším námorným dôstojníkom za zásluhy pri námorných operáciách. Pre nižšie hodnosti je určená Medaila Ušakova. Udeľuje sa v dvoch stupňoch. Nosí sa na pravej strane uniformy.
Bystricko-nasodská župa (Uhorsko)

Bystricko-nasodská župa alebo Bystricko-nasodská stolica (po latinsky: "comitatus Bistriciensis et Naszodiensis", po rumunsku: "Comitatul Bistriţa-Năsăud", po maďarsky: "Beszterce-Naszód vármegye", po nemecky: Komitat Bistritz-Nösen) bola stolice resp. župa v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v severnom Rumunsku (kedysi severovýchodné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Bistriţa (po slovensky Bystrica, slov. "Bistrica", maď. "Beszterce", nem. "Bistritz", arch. nem. "Nösen").
Admirál

Admirál (arabsky "amír al-bahr" - emir na mori) je vysoký dôstojník vojnového námorníctva (zodpovedajúca hodnosť je zhruba generál). Velí loďstvu, eskadre alebo flotile. Ide o tzv. vlajkového dôstojníka, ktorý má právo na vlastnú vlajku. 
V námorníctvach rôznych štátov sa dá pod pojmom admirál rozumieť konkrétna hodnosť, ale aj skupina "admirálskych hodností" - spravidla sú to viceadmirál (zodpovedajúca hodnosť generálporučík), kontradmirál (zodpovedajúca hodnosť je generálmajor), admirál (v užšom zmysle; zodpovedajúca hodnosť generálplukovník) a admirál námorníctva (=admirál flotily, admirál loďstva, maršal).
Čanadská župa

Čanadská župa resp. Čanadská stolica resp. Čanadský komitát (namiesto slova Čanadská/-ý môže byť slovo Čanádska/-y; iný názov: Čanád, Čanad; po latinsky: "Comitatus Chanadiensis/Chenadiensis", po maďarsky: "Csanád vármegye", po nemecky: "Komitat Tschanad") bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti je toto územie rozdelené medzi juhovýchodné Maďarsko a západné Rumunsko. Hlavným mestom bolo mesto Makov.
Geografia.
Čanadská župa susedila s Čongrádskou, Békešskou, Aradskou a Torontálskou župou. Rieka Mureş tvorila jej južnú hranicu. Rozloha župy bola v roku 1910 okolo 1715 km².
Dejiny.
Čanadská župa bola vytvorená okolo 11. storočia a pomenovaná podľa hradu Čanád (maď. "Csanád"), ktorý bol pomenovaný podľa svojho prvého majiteľa, bratanca svätého Štefana, uhorského kráľa. Čanadské biskupstvo bolo jedno z najstarších v Uhorsku. Jeho prvým biskupom bol svätý Gellért.
V roku 1920 bola Trianonskou zmluvou malá časť na juhovýchode župy odčlenená od Maďarska a pričlenená k Rumunsku aj s mestom Nadlak, kde doposiaľ žije početná slovenská menšina tvoriaca polovicu obyvateľov. Zvyšná časť župy bola spojená s časťami Torontálskej župy (malá oblasť južne od Szegedu) a Aradskej župy (malá časť južne od Békešskej župy) do novovytvorenej Čanadsko-aradsko-torontálskej župy.
Po druhej svetovej vojne bola táto župa rozdelená medzi Békešskú a Čongrádsku župu. Rumunská časť Čanadskej župy je v súčasnosti súčasťou Aradskej župy.
Národnosti.
V roku 1880 bolo národnostné zloženie jednotlivých okresov Čanadskej župy nasledovné:
Slováci tvorili absolútnu alebo relatívnu väčšinu v týchto obciach:
Iné významné obce:
V roku 1910 bolo národnostné zloženie jednotlivých okresov Čanadskej župy nasledovné:
Slováci tvorili absolútnu alebo relatívnu väčšinu v týchto obciach:
Iné významné obce:
Rozdelenie.
Začiatkom 20. storočia sa Čanadská župa delila nasledovne: 
Mesto Nadlak leží v súčasnosti v Rumunsku, všetky ostatné vyššie spomenuté ležia v Maďarsku.
Čická župa (Uhorsko)

Čická župa resp. Čická stolica (po latinsky: "comitatus Csikiensis", po rumunsky: "Comitatul Ciuc", po maďarsky: "Csík vármegye", po nemecky: Komitat Tschick) bola župa resp. stolica v Uhorsku, v súčasnosti jej územie leží v strednom Rumunsku (kedysi východné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Miercurea Ciuc (maď. "Csíkszereda", nem. "Szekelburg").
Dolnobelehradská župa

Dolnobelehradská župa resp. Dolnobelehradská stolica resp. Dolnobelehradský komitát (po latinsky: "comitatus Albensis vel Albensis inferior vel Albensis Transylvanensis", po rumunsky: "Comitatul Alba de Jos", po maďarsky: "Alsó-Fehér vármegye", po nemecky: "Komitat Unterweißenburg") bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku, v súčasnosti jej územie leží v západnom Rumunsku (kedysi stredné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Aiud (maď. "Nagyenyed", nem. "Straßburg am Mieresch").
Fogarašská župa

Fogarašská župa resp. Fogarašská stolica (, , ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v strednom Rumunsku (kedysi juhovýchodné Sedmohradsko). Hlavným mestom bol Făgăraş (, ).
Hajducká župa

Hajducká župa alebo Hajducká stolica (staršie názvy: Hajdú, Stolica Hajdú; po maďarsky: "Hajdú vármegye", po nemecky: "Komitat Haiduck") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží vo východnom Maďarsku (Hajducko-bihárska župa). Hlavným mestom bol Debrecín (maď. "Debrecen").
Háromsecká župa (Uhorsko)

Háromsecká župa resp. Háromsecká stolica (, ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží vo strednom Rumunsku (kedysi juhovýchodné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Sfântu Gheorghe (maď. "Sepsiszentgyörgy").
Van Halen

Van Halen je americká hard rocková skupina, ktorá vznikla v Pasadene v Kalifornii v roku 1974. Od vydania svojho debutového albumu s názvom "Van Halen" v roku 1978 skupina slávila úspechy až do konca 90. rokov, kedy ju postihlo viacero problémov. 
Do roku 2007 sa skupine Van Halen podarilo na celom svete predať viac ako 80 miliónov hudobných nosičov a viacero jej singlov sa umiestnilo na prvej priečke v rebríčku "Mainstream Rock Tracks" časopisu "Billboard".. Predajom viac ako 56 miliónov albumov v USA je podľa hodnotení RIAA je táto skupina na 19. mieste medzi najlepšie predávajúcimi kapelami všetkých čias. a je zároveň jednou z piatich rockových formácií, ktorých dva albumy dosiahli predaj v USA vyšší ako 10 miliónov kusov. 12. marca 2007 bola táto skupina uvedená do Rokenrolovej siene slávy. Koncom roku 2007 po rôznych špekuláciách skupina začala koncertné turné po Severnej Amerike, ktoré trvalo až do začiatku roku 2008.
Skupina Van Halen nahrala na svoj debutový album krátku skladbu s názvom „Eruption“, ktorej gitarové sólo je považované za jedno z najvýznamnejších v rockovej hudobnej histórii. Táto skladba sa objavuje vo viacerých zoznamoch výberov gitarových sól vrátane aktuálneho rebríčka časopisu "Guitar World".
Krašovsko-severinská župa

Krašovsko-severinská župa resp. Krašovsko-severinská stolica (namiesto slova severinská môže byť slovo severínska; , , , ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti leží prevažná časť jej územia v juhozápadnom Rumunsku (župa Caraș-Severin) a malá časť územia pripadla Srbsku. Hlavným mestom bolo mesto Lugoj (,).
Malokykulská župa

Malokykulská župa resp. Malokykulská stolica (, , ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v strednom Rumunsku (kedysi stredné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Diciosânmartin (, alebo "Marteskirch").
Marmarošská župa (Uhorsko)

Marmarošská župa resp. Marmarošská stolica resp. Marmarošský komitát (namiesto slova Marmarošká/-ý môže byť slovo Maramurešská/-ý alebo Máramurešská/-ý alebo staršie "Marmarušská/-ý"; iný názov: Marmaroš, staršie "Marmaruš"; po latinsky: "comitatus Maramarosiensis/Marmarosiensis/Maramarusiensis", po maďarsky: "Máramaros vármegye", po rumunsky: "Comitatul Maramureş", po nemecky: "Komitat Maramuresch") bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v severozápadnom Rumunsku a na západnej Ukrajine (Zakarpatská oblasť). Hlavným mestom bolo mesto Sighetu Marmaţiei (po slovensky "Marmarošská Sihoť", rusín. "Sihota", maď. "Máramarossziget", nem. "Maramureschsigeth" alebo "Siget").
Po prvej svetovej vojne bola župa rozdelená medzi Česko-Slovensko (2/3) a Rumunsko (1/3). Rokovania, ktoré sa uskutočnili po februárovej revolúcii medzi Česko-Slovenskom a Rumunskom, aby Sihoť aj s okolím bola pripojená k Podkarpatskej Rusi, neviedli ku kladnému výsledku. Časť územia Marmaroša bola najvýchodnejšou časťou Česko-Slovenska. Rumunský diel Marmaroša vedie po ľavej strane rieky Tisa. Hranice jeho územia siahali až na sever po Halič, na juhu to boli súčasné hranice Rumunska. Do jeho územia spadá tok rieky Tisa, no bez rumunských prítokov. Obyvateľstvo oblasti je väčšinou rusínskej (oficiálne "ukrajinskej") národnosti. Vo väčších obciach žije veľa Židov, menej Rumunov a Maďarov. Najvýchodnejší cíp oblasti obývajú Huculi.
Stará Rauma

Stará Rauma je označenie pre centrum fínskeho mesta Rauma, ktoré je postavené z dreva. Na ploche okolo sa nachádza okolo 600 domov. Žije v nich asi 800 ľudí. Najstaršie domy pochádzajú zo 17. storočia, väčšina však je z nasledujúceho storočia. 
Dobrý výhľad na Starú Raumu poskytuje vysoká vodárenská veža, ktorú v roku 1934 postavili podľa projektu architekta Larsa Soncka.
Od roku 1991 je celé centrum súčasťou svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Marušsko-turdská župa (Uhorsko)

Marušsko-turdská župa resp. Maruško-turdská stolica (po latinsky: "comitatus Marosiensis et Thordensis", po maďarsky: "Maros-Torda vármegye", po rumunsky: "Comitatul Mureş-Turda", po nemecky: "Komitat Mieresch-Thorenburg") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v strednom Rumunsku (kedysi východné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Târgu Mureş (lat. "Novum Forum Siculorum", maď. "Marosvásárhely", nem. "Neumarkt am Mieresch" alebo "Siget").
Peštiansko-pilišsko-šoltsko-malokumánska župa

Peštiansko-pilišsko-šoltsko-malokumánska župa resp. Peštiansko-pilišsko-šoltsko-malokumánska stolica (namiesto slova Peštiansko- môže byť slovo Pešťsko-; po latinsky: "comitatus Pestiensis et Pilisiensis et Soltensis et Cumania Minor", po maďarsky: "Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye", po nemecky: "Komitat Pest-Pilisch-Scholt-Kleinkumanien") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v strednom Maďarsku. Hlavným mestom bola Budapešť.
Sabolčská župa

Sabolčská župa resp. Sabolčská stolica resp. Sabolčský komitát (iný názov: Sabolč; po latinsky: "comitatus Szabolcsensis", po maďarsky: "Szabolcs vármegye", po nemecky: "Komitat Szabolcs/Saboltsch" alebo "Saboltscher Gespanschaft") bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti toto územie leží v severovýchodnom Maďarsku. Hlavným mestom bola Níreďháza.
Ešte v roku 1880 žilo podľa sčítania ľudu v meste Níreďháza (mesto so zriadeným magistrátom) 8 678 Slovákov, ktorí tvorili 36,01 % jeho obyvateľov. Už pri sčítaní ľudu v roku 1910 ich tam však žilo len 405 a tvorili zanedbateľných 1,06 %.
Solnocko-dobocká župa (Uhorsko)

Solnocko-dobocká župa resp. Solnocko-dobocká stolica (po maďarsky: "Szolnok-Doboka vármegye", po rumunsky: "Comitatul Solnoc-Dăbâca", po nemecky: "Komitat Sollnok-Dobeschdorf") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v severnom Rumunsku (kedysi severné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Dej (maď. "Dés").
Torontálska župa

Torontálska župa resp. Torontálska stolica (namiesto slova Torontálska môže byť staršie slovo Torontalská; iné názvy: Torontál, Torontal; , , ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie rozdelené medzi severné Srbsko, západné Rumunsko a južné Maďarsko. Hlavným mestom bolo mesto Veliki Bečkerek ().
Turdsko-araňošská župa

Turdsko-araňošská župa alebo Turdsko-araňošská stolica (po rumunsky: "Comitatul Torda-Aranyos ", po maďarsky: "Torda-Aranyos vármegye") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti toto územie leží v strednom Rumunsku (kedysi stredné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Turda (maď. "Torda", nem. "Thorenburg").
Udvarheľská župa (Uhorsko)

Udvarheľská župa resp. Udvarheľská stolica (po rumunsky: "Comitatul Odorheiu", po maďarsky: "Udvarhely vármegye") bola župa resp. stolice resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti toto územie leží v strednom Rumunsku (kedysi východné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Odorheiu Secuiesc (maď. "Székelyudvarhely", nem. "Oderhellen", lat. "Areopolis").
Ugočská župa (Uhorsko)

Ugočská župa resp. Ugočská stolica resp. Ugočský komitát (iný názov: Ugoča; , , , ) bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. V súčasnosti je územie rozdelené medzi západnú Ukrajinu a severozápadné Rumunsko. Hlavným mestom bolo mesto Vynohradiv (maď. "Nagyszőllős", rum. "Seleuşu Mare").
Veľkokykulská župa

Veľkokykulská župa alebo Veľkokykulská stolica (po latinsky: "comitatus Küküllőensis/Kukoliensis", po rumunsky: "Comitatul Târnava Mare", po maďarsky: "Nagy-Küküllő vármegye", po nemecky: "Komitat Großkokel") bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie leží v strednom Rumunsku (kedysi stredné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Sighişoara (maď. "Segesvár", nem. "Schäßburg").
Chorvátsko-slavónske kráľovstvo

Chorvátsko-slavónske kráľovstvo (po chorvátsky: "Kraljevina Hrvatska i Slavonija", po maďarsky: "Horvát-Szlavón Királyság", po nemecky: "Königreich Kroatien und Slawonien"), skrátene Chorvátsko-Slavónsko, bolo autonómne kráľovstvo v rámci Rakúsko-Uhorska v rokoch 18681918. Bola to autonómna časť uhorskej časti monarchie (tzv. Zalitavska) a jej územie tvorili časti dnešného Chorvátska a severozápadného Srbska.
Územnosprávne členenie.
Chorvátsko-slavónske kráľovstvo bolo rozdelené na osem žúp (stolíc):
Bjelovarsko-križevatská župa

Bjelovarsko-križevatská župa resp. Bjelovarsko-križevatská stolica (namiesto slova "križevatská" môže byť slovo križevecká; po chorvátsky: "Bjelovarsko-križevačka županija", po maďarsky: "Belovár-Kőrös vármegye", po nemecky: "Komitat Bellau-Kreuz") bola župa resp. stolica resp. komitát v Chorvátsku-Slavónsku. V súčasnosti jej územie leží v severnom Chorvátsku. Hlavným mestom bolo mesto Bjelovar (maď. "Belovár").
Záhrebská župa

Záhrebská župa môže byť:
Varaždínska župa

Varaždínska župa môže byť:
Joseph Percival Allen

Joseph Percival Allen (* 27. jún 1937, Crawfordsvill, Indiana, USA) je bývalý americký kozmonaut z programu Apollo a letov s raketoplánmi.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole vyštudoval v roku 1959 univerzitu DePauw. Potom pokračoval na yalskej univerzite a v roku 1965 sa tak stal doktorom fyzikálnych vied. Rok potom sa dostal do šiestej skupiny pripravujúcich sa kozmonautov. Bol zaradený do záložnej posádky Apolla 15 vo funkcii vedeckého pracovníka. Po ukončení programu Apollo sa v roku 1973 zapojil do jedného z prezidentských výborov a v rokoch 1975 - 1978 bol zamestnaný v administratíve NASA. V roku 1978 sa opäť zapojil do výcvikového strediska v Johnson Space Center. O štyri roky neskôr vzlietol na raketopláne Columbia na obežnú dráhu Zeme a stal sa tak 113 kozmonautom.
Lety do vesmíru.
V roku 1982 na palube raketoplánu pri prvej netestovacej, teda už ostrej operačnej misii leteli s dr. Allenom traja kozmonauti: ing. elektrotechnik dr. William Lenoir, veliteľ letu Vance Brand a pilot Robert Overmyer. Posádka vypustila na obežnú dráhu dve telekomunikačné družice SBC-3 a Anik C-3. Pristáli na základni Edwards.
V roku 1984 letel na raketopláne Discovery. Veliteľom misie bol Frederick Hauck a miesto v pilotnom kresle zaujal nováčik David Walker. Ako letoví špecialisti figurovali Joseph Allen a Dale Gardner. Ovládanie „kanadskej ruky“ mala na starosti Anna Fisherová. Hneď potom, čo sa dostali na obežnú dráhu, vypustili kanadskú družicu Anik D2 a na druhý deň vojenskú družicu Leasat 1. Potom sa im podarilo odchytiť z obežných dráh družice Westar 6 a Palapa B2 a vrátiť sa s nimi na Zem po 7 letových dňoch. Vďaka splneným úlohám bola misia pre NASA zárobkovým podnikom.
V kozmickom priestore strávil 13 dní.
Po letoch.
Usadil sa v meste Arlington, štát Virgínia. Je ženatý a má dve deti.
Radomír

Radomír je mužské meno, ktoré oslavuje meniny na Slovensku 29. februára, t. j. každý štvrtý rok. V Česku meniny pripadajú na 3. júl.
Meno má slovanský pôvod a v preklade znamená „má rád mier“.
Struveho geodetický oblúk

Struveho geodetický oblúk je sústava triangulačných bodov, ktoré sa tiahnu v celkovej dĺžke od najsevernejšieho bodu v Hammerfeste v Nórsku až po najjužnejšie položený bod pri Čiernom mori. Jednotlivé body ktorých bolo veľké množstvo, tu rozmiestnili na podnet ruského vedca Friedricha Struveho v rokoch 1816 – 1855. Ich úlohou bolo napomôcť určiť presné rozmery Zeme pomocou poludníka. 
Struveho geodetický oblúk pozostávajúci z 258 hlavných trojuholníkov a 265 stanovíšť, ktoré sú od seba vzdialené , prechádza cez desať rôznych krajín: Nórsko, Švédsko, Fínsko, Rusko, Estónsko, Lotyšsko, Litvu, Bielorusko, Moldavsko a Ukrajinu. Celkovo 34 z týchto bodov bolo kvôli svojej historickej hodnote 15. júla 2005 zaradených na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
V zozname svetového dedičstva je Struveho geodetický oblúk výnimočný tým, že je prvou pamiatkou, ktorá prináleží viacerým krajinám.