Fiodor Ivanovič Ťutčev

Fiodor Ivanovič Ťutčev , (* 23. november 1803, Ovstug, Ruské impérium – † 15. júl 1873, Cárske Selo) bol ruský básnik, diplomat, publicista.
Život a dielo.
Ťutčev je generačne najstarším predstaviteľom čistej poézie. Spája ho s ňou slavianofilsky ladený svetonázor a romantická estetika. Presadil sa ako lyrik introvertne reflexívneho založenia.
Narodil sa vo vsi Ovstug na statku svojho otca, rodom statkára. Detstvo a chlapčenstvo Ťutčev prežil v prostredí typickom pre slobodnú ruskú šľachtu na začiatku 19. storočia. V roku 1821 ukončil štúdium na Moskovskej univerzite a o rok odišiel ako úradník do Mníchova. Tam sa začala jeho diplomatická kariéra.
Najaktívnejšie obdobie mal v päťdesiatych rokoch 19. storočia. V roku 1854 mu zásluhou Turgeneva vyšla prvá zbierka básní. Predtým mu vyšlo len niekoľko básní v Puškinovom Sovremenniku.
Dlhé obdobie svojho života prežil v zahraničí v diplomatických službách v Mníchove a Turíne, kde sa zoznámil s nemeckou romantickou poéziou a estetikou. Ovplyvnil ho hlavne Schelling, v duchu jeho filozofie prírody Ťutčev orientoval svoju prírodnú lyriku. U Heinricha Heineho ho zaujal odraz spoločenských pomerov vtedajšej Európy, ktorý uplatnil vo svojej neskoršej politickej poézii písanej v slavianofilskom duchu. 
Jeho poézii bola cudzia bezstarostnosť. Vo veršoch kládol otázky a spochybňoval v nich panujúci poriadok sveta. Hľadal zmysel života súčasného človeka, vo veršoch sa zračí romantický nepokoj lyrického subjektu. Vyznačujú sa vnútorným napätím a dynamickosťou. Sú aforisticky zhustené. K hlbšiemu a dramatickejšiemu videniu sveta pravdepodobne prispeli aj niektoré fakty z jeho biografie – smrť jeho prvej ženy a neskorá láska k A. Denisjevovej, s ktorou mal deti. Tento pomer spôsoboval básnikovi nemálo ťažkostí, no obohatil svetovú ľúbostnú lyriku o tzv. denisjevovský cyklus. Bol dvakrát ženatý.
Jeho verše nie sú vypovedaním veľkej životnej koncepcie, ale citlivými glosami na margo jedného večne hľadajúceho ľudského života, básnickým seizmografom. Písal predovšetkým ľúbostnú a prírodnú lyriku. Príroda je v jeho poézii nemým účastníkom, kruto ironickým svedkom ľudského utrpenia, príroda žije svojím dynamickým životom, bohatým a večne mladým. 
Najsilnejším zážitkom človeka bola Ťutčevovi hrôza z dotyku s priepastnými hlbinami smrti a zla, skrývajúcimi sa pod povrchom života. Sily kozmu, večná príroda zostávajú ľahostajné k snahám a utrpeniu človeka. Z fatálnej osamelosti človeka vyplýva tragický pocit nevysloviteľnosti sveta a nezdeliteľnosť myšlienky.
Ťutčev novátorsky uvoľňuje pravidelný pôdorys sylabotonického verša a naznačuje cestu, ktorá neskôr vyústila v dolniku, umelom tonickom verši básnikov 20.storočia.
Básne.
Medzi jeho najznámejšie básne patrí "Rusko rozumom nepochopíš" ("Умом Россию не понять", 1866).
&lt;poem&gt;"Умом Россию не понять",
"Аршином общим не измерить":
"У ней особенная стать" —
"В Россию можно только верить."&lt;/poem&gt;
Voľný preklad:
&lt;poem&gt;"Rusko rozumom nepochopíš",
"Nemožno ho zmerať metrom":
"Rusko je odlišné svojím charakterom" —
"V Rusko je možné len veriť".&lt;/poem&gt;
V básni "Silentium!" vyslovuje myšlienku, že vypovedaná myšlienka je lož. "Мысль изреченная есть ложь."