Consolidated B-24 Liberator

Consolidated B-24 Liberator („Osloboditeľ“) bol americký ťažký bombardér, ktorý vyvinula spoločnosť Consolidated Aircraft zo San Diega v Kalifornii. V továrni bol známy ako Model 32 a niektoré počiatočné výrobné lietadlá určené na export niesli rôzne označenia LB-30 (konštrukčná kategória Land Bomber).
Vo svojich začiatkoch bol B-24 moderný stroj s hornoplošnou konštrukciou s vysokou štíhlosťou krídla (Davisovo krídlo), vďaka čomu mal vysokú cestovnú rýchlosť, dlhý dolet a veľkú nosnosť. Rané Liberatory v službách Britského kráľovského letectva boli prvými lietadlami, ktoré v rámci rutinných úloh počas druhej svetovej vojny bežne prelietavali nad Atlantickým oceánom. V porovnaní s jeho súčasníkmi bol však B-24 relatívne ťažký na pilotáž a pri nízkych rýchlostiach trpel horšími výkonmi. Mal tiež nižší dostup a oproti lietadlu Boeing B-17 Flying Fortress bol menej robustný. Zatiaľ čo posádky mali tendenciu uprednostňovať B-17, generálny štáb uprednostňoval B-24 a obstarával ho vo veľkých počtoch pre širokú paletu úloh. Celkom vzniklo približne 18 500 lietadiel B-24, vrátane 8 685 kusov vyrobených spoločnosťou Ford Motor Company, čím drží rekord ako najviac vyrábaný bombardér, ťažký bombardér, viacmotorové lietadlo a americké vojenské lietadlo v histórii.
B-24 Liberator sa počas druhej svetovej vojny dočkal značného nasadenia. Slúžil vo všetkých zložkách amerických ozbrojených síl, ako aj v niekoľkých spojeneckých leteckých a námorných silách na všetkých bojiskách. Spolu s B-17 bol B-24 pilierom amerických strategických bombardovacích síl na západoeurópskom bojisku. Vďaka svojmu doletu sa osvedčil aj pri operáciách v Tichomorí, vrátane bombardovania Japonska. Protiponorkové stroje s dlhým doletom zohrali dôležitú úlohu pri uzatváraní „medzery“ uprostred oceánu počas bitky o Atlantik. Z B-24 bolo odvodené aj transportné lietadlo C-87 Liberator Express, ktoré s dlhším doletom a vyššou kapacitou slúžilo ako náprotivok lietadla Douglas C-47 Skytrain.
Technologické pokroky lietadla Boeing B-29 Superfortress a ďalších moderných typov bombardérov prekonali stroje, ktoré slúžili už od začiatku vojny. Tým pádom boli B-24 rýchlo vyradené z amerických služieb, hoci z B-24 odvodené námorné hliadkové lietadlo PB4Y-2 Privateer, pokračovalo v službe u amerického námorníctva aj počas kórejskej vojny.
Vznik a vývoj.
V roku 1935 bol v USA zadaný vývoj nového štvormotorového bombardovacieho lietadla s veľkým doletom. Kalifornská firma Consolidated Aircraft Corporation pripravila projekt bombardéra, ktorý bol označený ako Model 32. V marci 1939 si americké letectvo objednalo stavbu jedného prototypu XB-24 s dodaním koncom roka, neskôr nasledovala objednávka na sedem skúšobných strojov YB-24 a 38 B-24A, čo bola prvá sériová verzia. Vývoj bombardéru prebiehal celkom rýchlo. Detaily konštrukcie sa podarilo dokončiť za pomerne krátky čas, a tak už dokončený prototyp XB-24 po prvýkrát vzlietol 29. decembra 1939. Stroj však nepodal očakávané výkony – za požadovanými výkonmi zaostávala najmä rýchlosť. Lietadlo bolo potom prepracované na štandard XB-24B s motormi Pratt &amp; Whitney R-1830-41 (S4C4G) s turbokompresormi, ktoré udržiavali výkon motorov 895 kW (1 200 k) aj vo výške 7 625 metrov. V tejto podobe bolo lietadlo prijaté USAAC ("United States Army Air Corps" – Letecký zbor Armády Spojených štátov) v auguste 1940.
Medzitým vzbudil Model 32 v zahraničí značnú pozornosť. Francúzsko si objednalo 175 lietadiel verzie LB-30MF (LB = Land Bomber (pozemný bombardér), MF = Mission Français (francúzska misia)), lenže než mohla byť táto objednávka uskutočnená, Francúzsko v júni 1940 kapitulovalo, a tak bolo 135 strojov z pôvodnej francúzskej objednávky presmerovaných do Veľkej Británie, ktorá si v nasledujúcich rokoch pripojila ďalšiu výraznú objednávku (niektoré z týchto strojov boli predmetom zmluvy o pôžičke a prenájme). Bombardér dostal bojové meno "Liberator" ("Osloboditeľ"). Prvé stroje, ktoré boli dodané do Británie, boli označované ako LB-30 alebo LB-30A. Niektoré z týchto strojov používala aj britská letecká spoločnosť BOAC, pretože lietadlá mali veľký dolet, ktorý sa dal využiť aj na transatlantických letoch. Iné, z lietadiel dodaných do Británie, boli pridelené k pobrežnému letectvu RAF po označením Liberator Mk.I, ktoré boli vybavené prvými modelmi pátracieho radaru ASV.
Američania využívali LB-30 a B-24 prevažne k dopravným účelom. Americké letectvo dostalo po prototype XB-24 sedmich skúšobných YB-24 deväť sériových B-24A a deväť B-24C. Prvé lietadlá boli dodané v lete roku 1941. Stroje slúžili prevažne k overovaniu vhodných pohonných jednotiek a skúškam výzbroje pred príchodom prvého veľkosériového prevedenia B-24D.
B-24D bola prvá americká verzia lietadla B-24, ktorá trvalo slúžila k skutočne bombardovacím účelom. Stroj bol v podstate podobný ako B-24C, ale s výkonnejšími motormi R-1830-43 alebo -65 a zvýšenou maximálnou vzletovou hmotnosťou. Prvé B-24D začali vychádzať z výrobných liniek v januári 1942. Celkovo bolo vyrobených 2 728 kusov B-24D. Väčšina z nich bola vyrobená firmou Consolidated a 10 kusov bolo vyrobených firmou Douglas. Niektoré z týchto lietadiel boli pod označením Liberator Mk.III a Mk.IIIA dodané do Británie a väčšinou vybavené britskými streleckými vežami Boulton Paul. Väčšina B-24D americkej armády zapojených do námorného prieskumu bola v priebehu roku 1943 stiahnutá z prevádzky a touto činnosťou bolo poverené United States Navy (Vojenské námorníctvo Spojených štátov) používajúce pre tieto účely lietadlá PBD4Y-1 (ekvivalent B-24D). Niektoré z týchto lietadiel mali v prednej časti trupu strelecké kupole Erco.
Vývojom z B-24D vznikla verzia B-24E, ktorá sa od B-24D odlišovala predovšetkým inými vrtuľami. Firmy Convair (tak sa od roku 1943 nazývala firma Consolidated), Douglas a Ford vyrobili celkovo 801 lietadiel B-24E, ktoré boli dodávané od septembra 1942. Stroje boli zastarané už v čase, keď prišli do služby. Preto boli používané prevažne ako cvičné lietadlá na kontinentálnych základniach v USA.
Štandard verzie B-24G sa od B-24D príliš neodlišoval. Lietadlo bolo vybavené motormi R-1830-43, dostalo motoricky poháňanú vežu Emerson v prednej časti trupu s dvojicou guľometov Browning kalibru 12,7 mm v snahe zvýšiť obranyschopnosť bombardéru proti čelným útokom nemeckých a japonských stíhačiek, ktoré si tento manéver obľúbili ako úspešný pri súbojoch s prvými verziami Liberatoru. Novšie prevedenie tejto verzie bolo opäť vybavené guľovou brušnou vežou Briggs-Sperry. Súčasne boli zavedené motory R-1830-65. North American Aviation vyrobil celkovo 430 kusov verzie B-24G.
 
V júni 1943 bola zavedená verzia B-24H, ktorá bola podobná B-24G novšieho prevedenia s čelnou veržou Emerson a zaťahovacou brušnou guľovou vežou Sperry (bola zavedená už na niektorých strojoch B-24D z konca série). Prvé stroje poháňali motory R-1830-43, ktoré boli neskôr nahradené motormi R-1830-65. Bočné streliská dostali lepšie aerodynamické prekryty a celkovo boli upravené tak, aby práca strelcov bola menej namáhavá. Firmy Convair, Douglas a Ford vyrobili celkovo 3 100 kusov B-24H.
Úplne rovnako ako B-17 aj B-24 začal svoju kariéru s nedostatočnou frontovou výzbrojou, ktorá nedokázala odvrátiť čelné útoky nepriateľských stíhačov, takže bolo nutné vybaviť lietadlá (od verzie B-24E a ďalej) streleckou vežou so zastavaným voľne uloženým guľometom. Vznikla tak verzia B-24J, ktorá sa stala najrozšírenejšou verziou Liberatoru. B-24J bol vlastne vylepšený B-24H s hydraulicky poháňanými vežami (v prednej časti a na chvoste trupu) navrhnutými u Consolidated, avšak vyrábanými u Motor Products. B-24J boli vybavené autopilotom C-1, novým zameriavačom bômb série M a elektronickými regulátormi turbokompresorov. Vo všetkých piatich výrobných závodoch bolo celkovo vyrobených 6 678 kusov B-24J.
Ďalšie úpravy výzbroje sa objavili u verzií B-24L a B-24M.
B-24L vznikol ďalším vývojom strojov B-24J. Pre verziu B-24L bolo charakteristické odľahčenie chvostového streliska Consolidated s dvoma ručne ovládanými pohyblivými guľometmi Browning kalibru 12,7 mm. Celkovo bolo vyrobených 1 667 kusov B-24L.
B-24M bola poslednou verziou bombardéru Liberator. B-24M vychádzal z prevedenia B-24L. Od verzie B-24L sa však odlišoval inštaláciou odľahčenej chvostovej streleckej veže Motor Products. Rozmerovo boli stroje verzie B-24M podobné štandardu B-24L. Vyrobených bolo celkovo 2 593 kusov B-24M.
Ďalšie kontrakty na lietadlá B-24 boli v roku 1945 skrátené, na čo mali najväčší vplyv novo sa objavujúce a čím ďalej úspešnejšie bombardéry B-29.
Ďalší vývoj však už medzitým vyústil do lietadiel PB4Y-2 Privateer pre United States Navy. Tieto stroje mali jednoduchú zvislú chvostovú plochu, výrazne predĺžený trup a veľa ďalších úprav. Tento diaľkový bombardér a hliadkové lietadlo znamenalo pravdepodobne najväčší vývojový počin línie B-24. Prototyp po prvýkrát vzlietol 20. septembra 1943. Firma Consolidated/Convair vyrobila v San Diegu celkovo približne 739 kusov. Vyrábala sa aj nákladná/transportná Privateeru, RY-3, avšak v oveľa menšej miere.
O význame lietadiel B-24 svedčí aj počet vyrobených kusov, ktorý do roku 1945 dosiahol úctyhodných 18 482, čo robí z Liberatoru najmasovejšie vyrábané americké vojnové lietadlo druhej svetovej vojny.
Nasadenie.
Lietadlá B-24 Liberator sa vďaka svojmu veľkému doletu stali významnými na tichomorskom bojisku, v Európe tvorili spolu s B-17 Flying Fortress významnú súčasť dennej bombardovacej kampane 8. a 15. leteckej armády USAAF nad územím okupovanej Európy a Nemecka. Samostatne sa navyše 1. augusta 1943 zúčastnili slávneho nízkeho náletu na ropné ciele Osi v rumunskej Ploješti – bola to jedna z najslávnejších vojnových operácií.
 
B-24 boli používané aj britskou RAF, pričom najmä Liberatory pobrežného letectva zohrali významnú úlohu, keď pomohli uzatvoriť „atlantickú medzeru“ a vyhlásili vojnu nemeckým ponorkám. Bola nimi vyzbrojená aj 311. (česko-slovenská) peruť v rámci česko-slovenských perutí v RAF. Tá počas pôsobenia v rámci Veliteľstva pobrežného letectva potopila jednu veľkú nákladnú loď (Alsterufer), poškodila štyri hladinové plavidlá a niekoľko menších. Ďalej zaútočila na 35 ponoriek, z ktorých štyri potopila a vyradila z boja približne 17 nepriateľských stíhačov. Po skončení vojny, od júla 1945, bola typom B-24 311. (česko-slovenskej) perute RAF uskutočňovaná pravidelná letecká preprava osôb a materiálu z londýnského exilu na letisko Praha-Ruzyně.
V rokoch 1944 – 1945 sa bombardéry B-24 Liberator spolu s B-17 Flying Fortress 15. leteckej armády objavovali aj nad Slovenskom, keď bombardovali dôležité strategické ciele. Keďže bola nemecká armáda silne mechanizovaná, tak bombardéry útočili najmä na rafinérie, závody a rôzne továrne, ktoré vyrábali produkty určené pre nemeckú armádu. Medzi najznámejšie nálety patria nálety na rafinériu minerálnych olejov Apollo v Bratislave. Celkovo boli na Apollku uskutočnené štyri nálety (16. júna 1944, 20. septembra 1944, 14. októbra 1944 a 7. februára 1945). Na objekty rafinérie bolo zhodených celkovo 595,5 ton bômb.
Niekoľko členov posádok Liberatorov bolo vyznamenaných Čestnou medailou, najvyšším americkým vojenským vyznamenaním za statočnosť. Jeden člen posádky bol vyznamenaný Krížom kráľovnej Viktórie, najvyšším britským vyznamenaním za statočnosť.
B-24 významne poslúžil aj ako transportné lietadlo. Na tieto účely sa používali predovšetkým lietadlá C-87, ktoré boli odvodené od B-24D. Britský ministerský predseda Winston Churchill používal špeciálne upravený Liberator pomenovaný „Commando“ ako svoje osobné lietadlo.
Ďalšou významnou odvodeninou Liberatoru bolo fotoprieskumné lietadlo F-7. Iné stroje sa používali ako nákladné a tankovacie lietadlá C-109 a aj pre meteorologické pozorovania.
B-24 používali okrem amerických vojsk a RAF aj jednotky ostatných Spojencov. Na konci vojny už Liberatory rýchlo opúšťali bombardovaciu flotilu a novým hlavným strategickým bombardérom amerického letectva sa stal B-29 Superfortress.
V prevádzke po vojne nejaký čas vydržal aj Privateer, pričom nie veľa exemplárov prevádzkovaných Američanmi lietalo ako špionážne elektronické lietadlá (Elint) počas studenej vojny, zatiaľ čo normálne Privateery slúžili v niekoľkých krajinách, vrátane Francúzska.