Gibonovité

Gibonovité (staršie aj: gibony; menej formálne: malí ľudoopi, malé ľudoopy, malé ľudoopice; lat. Hylobatidae) je čeľaď z nadčeľade hominoidovce (Hominoidea). Zahŕňa druhy s dlhými prednými končatinami a zakrpateným chvostom, ktoré žijú v Zadnej Indii a na Sundských ostrovoch.
Všetky recentné druhy z čeľade (alebo alternatívne: všetky okrem siamanga) sa po slovensky volajú gibon (staršie aj: gibbon) - podrobnosti pozri nižšie v kapitole Gibon.
Systematika.
Prehľad.
Existujú dve vymedzenia čeľade gibonovité (Hylobatidae):
V posledných rokoch sa už v literatúre vyskytujú takmer len gibonovité v užšom zmysle.
Dnes sa gibonovité v užšom zmysle väčšinou delia na 4-5 (resp. najnovšie 6-7) rodov, z ktorých len jeden sa volá "Hylobates". Viacerí paleoantropológovia a staršie texty však postupujú inak - takmer celý obsah čeľade gibonovité v užšom zmysle (t.j. spomínaných 4-5 rodov) zaraďujú do jediného rodu gibon ("Hylobates"), prípadne do iba dvoch rodov – gibon ("Hylobates") a siamang ("Symphalangus", staršie: "Siamanga").
Nasleduje skrátená verzia systematiky gibonovitých v užšom zmysle (Podrobnejšia systematika je uvedená v nasledujúcich kapitolách, najmä v kapitole s nadpisom Súčasná vnútorná systematika):&lt;br&gt;
Gibonovité (Hylobatidae) [v užšom zmysle]: 
V niektorých tradičných systémoch existuje podčeľaď gibonorodé (staršie: gibonobližné, gibony; lat. Hylobatinae), ktorá mala najčastejšie takéto zaradenia a vymedzenia:
Zriedkavo sa vyskytujú systémy, v ktorých je to, čo je inde uvádzané ako gibononovité v užšom zmysle, uvedené ako tribus Hylobatini s jediným subtribusom Hylobatina. V iných starších systémoch zas existuje nadčeľaď Hylobatoidea zahŕňajúca len čeľaď gibonovité a v ďalších starých systémoch je zas namiesto dnešných gibonovitých skupina Tylopyga.
Gibon.
Slovo gibon (staršie aj: gibbon) je slovenský názov rodu "Hylobates" v textoch, v ktorých rod "Hylobates" zahŕňa prakticky celé gibonovité v užšom zmysle (vyššie je označený ako "Hylobates" v tradičnom zmysle), alebo v textoch, v ktorých zahŕňa celé gibonovité v užšom zmysle okrem druhu "Symphalangus syndactylus"; v prvom prípade sa teda všetky druhy recentných gibonovitých volajú po slovensky gibon, kým v druhom prípade sa "Symphalangus syndactylus" volá po slovensky siamang (zrastoprstý) a iba všetky ostatné druhy gibonovitých sa volajú gibon. Keďže v súčasnosti na rozdiel od minulosti už prevládajú systémy, v ktorých sa gibonovité delia na viacero menších rodov (podrobnosti pozri nižšie) a slovenské názvoslovie nebolo tejto zmene prispôsobené, je z pohľadu dnes prevládajúcich systémov slovo gibon slovenské rodové meno buď všetkých rodov z čeľade gibonovité alebo všetkých rodov tejto čeľade okrem rodu Symphalangus.
Okrem toho slovo gibon môže znamenať akéhokoľvek príslušníka čeľade Hylobatidae či podčeľade Hylobatinae, keďže táto sa niekedy staršie označovala ako gibony.
Slovo „gibbon“ ako prvý použil Buffon v roku 1766 (často sa chybne uvádza 1768) vo francúzskom texte, odtiaľ sa prakticky okamžite dostalo do iných západoeurópskych jazykov a v 19. storočí aj do slovenčiny.
Malé ľudoopy.
Menej formálne označenie malé ľudoopy (resp. slovenské jazykové varianty: malí ľudoopi, malé ľudoopice; angl. "lesser apes") sa vzťahuje buď len na recentné druhy z Hylobatidae v užšom zmysle (teda v starších systémoch rod "Hylobates", v novších systémoch rody "Hoolock", "Nomascus", "Hylobates" a "Symphalangus") alebo sa vzťahuje na celú čeľaď Hylobatidae v ľubovoľnom (t.j. aj v širšom) zmysle.
Opakom malých ľudoopov sú veľké ľudoopy (angl. "great apes"), t.j. rody orangutan, šimpanz a gorila (a prípadne aj človek) .
Zaradenie v systéme.
Súčasnosť a nedávna minulosť.
Dnes sa čeľaď gibonovité (Hylobatidae) zaraďuje ako čeľaď z nadčeľade hominoidovce (Hominoidea) z taxónu (infraradu a pod.) úzkonosovce (Catarrhini) z taxónu vyššie primáty (Anthropoidea), pričom medzi Hominoidea a Catarrhini niektorí autori vsúvajú ešte taxón (veľkočeľaď) Hominidea .
V minulosti sa čeľaď Hylobatidae zaraďovala:
Alternatívne sa ten istý taxón zaraďoval ako podčeľaď gibonorodé (starší slovenský názov: gibonobližné ; lat. Hylobatinae) patriaca do :
Atypická alternatíva bolo (či je) zaradenie zodpovedajúceho taxónu ako subtribus Hylobatina (monotypického) tribu Hylobatini, ktorý patrí do podčeľade Homininae z čeľade Hominidae (ktorá patrí do načeľade Cercopithecoidea v širšom zmysle a až tá patrí pod Catarrhini) (takto Goodman 1998, 2001).
Dávnejšia minulosť.
Cca. do 30. rokov 20. stor. sa gibony často zaraďovali do taxónu ľudoopi [v širšom zmysle] (=veľopi [v širšom zmysle]; lat. Anthropomorpha(e) [v širšom zmysle], synonymá: Anthropoides [v širšom zmysle], Simiidae [v užšom zmysle], Simiadae [v užšom zmysle]). Tento taxón zodpovedal tomu, čo sa neskôr (zhruba do 50. rokov 20. stor.) označovalo ako čeľaď orangutanovité (Pongidae) [v najširšom zmysle]. Presnejšie zaradenie vyzeralo napr. takto: Rod "Hylobates" (v širšom zmysle) je jediný recentný rod (resp. rod "Hylobates" a rod "Siamanga" (="Symphalangus") sú jediné recentné rody):
Okrem toho však existovala (od roku 1875) aj klasifikácia podobná tej, ktorá je bežná dnes – existuje v nej čeľaď Hylobatidae, ktorá patrí pod Catarrhina a Catarrhina patrí pod Anthropoidea (=Simiae) alebo do podradu Cheiropoda, prípadne čeľaď Hylobatidae patrí priamo pod Anthropoidea (=Simiae). Ďalšia, trochu podobná, ale vlastne značne odlišná možnosť, bola tá, ktorú prezentuje napr. Arldt (1915), teda zaradiť gibony do čeľade Hylobatidae (v širšom zmysle) zo skupiny primátov nazývanej Bimana (ktorá je v tomto systéme sesterskou skupinou skupiny Simiae a zahŕňa okrem gibonov aj ľudoopov a ľudí, ale v mnohých iných systémoch zahŕňa len ľudí; ide o opak pojmu Quadrumana).
V 19. stor. sa gibony niekedy zaraďovali do skupiny ľudoopi a tá potom do čeľade Simiadae (Simiidae) v širšom zmysle, ktorá v dnešných systémoch zodpovedá buď všetkým Catarrhini okrem ľudí alebo všetkým Anthropoidea okrem ľudí. Napríklad: 
Podobné bolo v 19. stor. zaradenie gibonov priamo do taxónu Simiae (zo skupiny Quadrumana v užšom zmysle z radu Pollicata [=Quadrumana v širšom zmysle] z cicavcov), pričom Simiae v dnešných systémoch v závislosti od autora zodpovedá buď všetkým Catarrhini okrem ľudí alebo všetkým Anthropoidea okrem ľudí. Ďalšia možnosť bola zaradenie gibonov do skupiny Simina (=dnešné Catarrhini okrem ľudí) z čeľade Simiae (synonymum: Simidae; = dnešné Anthropoidea okrem ľudí) z tribusu Quadrumana z radu Primates. Podobné (len terminologicky odlišné) je zaradenie gibonov do tribusu Catar(r)hini z čeľade Simiae (= dnešné Anthropoidea okrem ľudí) z radu Quadrumana (zo skupiny Unguiculata zo sekcie Quadrupeda z triedy cicavce) Dobový slovenský názov pre taxón Simiae bol pravé opice či opice vlastné; taxón Quadrumana dnes voláme štvorruké či opice (ďalšie názvy pozri v článku štvorruké).
Viacerí autori autori od roku 1812 zhruba do 30. rokov 19. storočia vtedy známu časť dnešných gibonovitých zaraďovali do rodu Pithecus (teda vlastne do rodu orangutan, i keď slovo pithecus doslova znamená opica ). Napríklad Presl (1834) má gibony spolu s orangutanmi a šimpanzmi (gorily vtedy ešte neboli objavené) zaradené v rode Pithecus (po česky: op) z podradu Catarrhini z radu Quadrumana (ktorý spolu s ľuďmi tvoril skupinu “rukaté cicavce” patriacu pod cicavce). Desmarest (1822) gibony spolu s orangutanmi sumatrianskymi (ale nie šimpanzami ani orangutanmi bornejskými [a gorily vtedy ešte neboli objavené]) zaradené v podrode "Hylobates" v rode "Pithecus" (po fr. orang) z tribusu “katarrhinné opice” z čeľade Simia z radu Quadrumana zo skupiny “cicavce s drápmi/nechtami”.
Gray (1825) rod Hylobates zaradil do (novo vytvorenej) čeľade Hominidae (=dnešné Catarrhini) zo skupiny antropomorfných primátov (=dnešné Anthropoidea).
Illinger (1811), ktorý pre vtedy známu časť dnešných gibonovitých v užšom zmysle zaviedol rod Hylobates, mal tento zaradený do čeľade Quadrumana z radu Pollicata patriaceho pod cicavce.
Viacerí autori zhruba do 30. rokov 19. storočia vtedy známu časť dnešných gibonovitých zaraďovali do rodu Simia. Konkrétne napríklad: Cuvier (1798) má gibony vedené ako druhy "Simia lar" a "Simia cinerea"; tieto patria do skupiny “vlastné Simia” zo skupiny (resp. rodu?) "Simia" zo skupiny Quadrumanes, patriacej pod cicavce. Gmelin/Linnaeus (1788) má gibony vedené ako druh "Simia lar" a časť druhu "Simia satyrus"; tieto patria do rodu "Simia" z radu Primates. Morris (1856) má v rode "Simia" atypicky uvedené to, čo sa dnes volá orangutan, a z gibonov len to, čo dnes voláme druh Hylobates lar v širšom zmysle, ostatné gibony má uvedené ako rod "Hylobates".
Linnaeus (1771) vtedy známu časť dnešných gibonovitých zaraďoval do rodu človek ("Homo") ako druh "Homo lar". Linnaeus (1758) ešte mal to isté zaradené sčasti v rode "Simia" a sčasti v rode "Homo" (oboje z radu Primates).
Najstaršie opisy taxónov.
Naddruhové taxóny.
Rod "Hylobates" ako samostatný rod zaviedol Illinger (1811); zahŕňal tú časť dnešných gibonovitých, ktorá bola vtedy známa.
Rod "Symphalangus" ako samostatný rod zaviedol ako prvý Gloger (1841); v roku 1842 ho Boitard nazval "Syndactylus" a v roku 1843 ho Gray nazval "Siamanga", ale dnes sa znova používa najstarší názov, teda "Symphalangus".
Tribus "Hylobatina" zaviedol Gray v roku 1870, zodpovedal dnešným gibonovitým v užšom zmysle a dnes je zriedkavý.
Podčeľaď "Hylobatinae" ako prvý použil Gill v roku 1872 (uňho to bola podčeľaď čeľade Simiidae).
Čeľaď Hylobatidae ako prvý použil Blyth v roku 1875.
Carus v roku 1875 zaviedol pre to, čo sú dnes Hylobatidae v širšom zmysle, skupinu Tylopyga; pojem Tylopyga však mal alternatívne aj širší význam (znamenal všetky opice so sedacími mozolmi) a každopádne sa po druhej svetovej vojne prestal používať.
Druhy.
Gibony spomína možno už Aristoteles, ale určite ich spomína Plinius a pitval ich Galen. Neskôr ich spomína Marco Polo (13. stor.), Gesner (1551) a Aldrovandi (1637). Le Comte ich v roku 1697 už opisuje pomerne podrobne, ale označuje ich len ako „druh opice“.
Prvé opisy gibonov s uvedením špecifických názvov pochádzajú z 18. stor. a zač. 19. stor., konkrétne do roku 1826 bol takto opísaný:
Potom postupne nasledovali opisy ďalších dnešných druhov. Pomerne neskoro bol opísaný známy druh "Hylobates klossii" – až v roku 1903 (pod názvom "Symphalangus klossii").
Vývoj vnútornej systematiky.
Táto kapitola sa zaoberá iba gibonovitými v súčasnom, čiže užšom zmysle, t.j. bez rodu Pliopithecus a pod. (O gibonovitých v širšom zmysle pozri nižšie kapitolu Gibonovité v širšom zmysle).
19. a 20. storočie.
Druhy dnes zaraďované pod gibonovité (v užšom zmysle) sa pôvodne (od 18. stor.) zaraďovali do rôznych iných rodov, a to do rodu "Simia" alebo do rodu "Homo" alebo do rodu "Pithecus" – podrobnejšie pozri vyššie kapitolu Zaradenie v systéme.
Samostatný rod pre gibony ako prvý zaviedol Illinger (1811) a nazval ho "Hylobates"; postupne tento rod začali používať aj iní autori .
Od 40. rokov 19. stor. až do začiatku 21. storočia existovali tieto základné systémy gibonovitých (v užšom zmysle): 
Treba poznamenať, že druh "Hylobates klossii" sa vo vyššie uvedených systémoch a) a c) štandardne zaraďoval do podrodu "Hylobates" (resp. ekvivalentného rodu "Hylobates"), ale zhruba v 1. polovici 20. storočia sa istý čas zaraďoval do podrodu "Symphalangus" (resp. ekvivalentného rodu "Symphalangus")
21. storočie.
Už v roku 1997 Groves spomína (zatiaľ len ako vedľajšiu poznámku), že delenie na 1 rod "Hylobates" so 4 podrodmi ("Hylobates", "Nomascus", "Bunopithecus", "Symphalangus"), ktoré v tom čase v literature prevažovalo, sa môže alternatívne klasifikovať ako samostatné 4 rody . Následne sa v roku 2000/2001 prvýkrát vyskytla systematika, v ktorej sú tieto 4 rody aj reálne použité, t. j. gibonovité (v užšom zmysle) sú rozdelené na 4 recentné rody ("Hylobates", "Nomascus", "Bunopithecus" [t.j. hulok a "Bunopithecus sericus"] a "Symphalangus"). Mootnick a Groves (2005) usúdili, že treba oddeliť huloka od vyhynutého druhu "Bunopithecus sericus" a vytvoriť pre huloka samostatný rod, takže vzniklo delenie na 4 recentné rody ("Hylobates", "Nomascus", "Hoolock", "Symphalangus") a 1 vyhynutý rod ("Bunopithecus"); tento typ delenia gibonovitých následne pomerne rýchlo získal v literatúre prevahu. V roku 2006 pribudol do gibonovitých ďalší rod – vyhynutý rod "Yuanmoupithecus". V roku 2015 bolo zistené, že tradičné zaradenie druhu "Bunopithecus sericus" tesne vedľa huloka bolo predsalen správne (ale autori práce napriek tomu vyjadrili názor, že preferujú ponechať rozlíšenie na dva rody - "Hoolock" a "Bunopithecus"). V roku 2018 pribudol do gibonovitých ďalší rod – vyhynutý rod Junzi.
Niektorí bádatelia (najmä paleoantropológovia) však vyššie uvedené delenie na 4 recentné rody ("Hylobates", "Nomascus", "Hoolock" a "Symphalangus") odmietajú a trvajú na tradičnom systéme s jedným rodom "Hylobates" (vyššie označenom ako a)), prípadne ojedinele na tradičnom systéme s dvoma rodmi "Hylobates" a "Symphalangus" (vyššie označenom ako c)).
Súčasná vnútorná systematika.
Gibonovité (Hylobatidae): 
Alternatívne taxóny v rôznych (najmä starších) textoch sú (čiastočne ide len o prehľadnejšie preformulovanie komentárov, ktoré sú uvedené vyššie pri jednotlivých druhoch):
Vzťahy medzi rodmi.
Vyššie uvedená vnútorná systematika sa dá ešte upresniť tak, že zobrazuje aj príbuzenské vzťahy medzi jednotlivými rodmi. Vyššie však tieto vzťahy (prevažne) nie sú zohľadnené, pretože ich konkrétna podoba je v odbornej literatúre veľmi sporná. Nasleduje prehľad základných názorov na vzťahy medzi rodmi (resp. podrodmi) gibonovitých:
Rocatti-Perez (2019) a Takacs et al. (2005) uvádzajú takýto systém recentných rodov (ktorý je aspoň formou zvoleného poradia rodov zohľadnený aj vo vyššie uvedenej vnútornej systematike):&lt;br&gt;
Hylobatidae:
V odborných textoch sa na úsporu miesta takýto strom zapisuje takto: ("Hoolock" ("Nomascus" ("Symphalangus", "Hylobates"))); nižšie už budeme používať len takýto typ zápisu.
Shi a Yang (2018) uvádzajú strom ("Hylobates" ("Nomascus" ("Hoolock", "Symphalangus"))) 
Roos (2016) sa obmedzuje na konštatovanie, že výsledky štúdií sú veľmi protirečivé a ani najmodernejšie metódy nie sú schopné jednoznačne stanoviť vzťahy medzi rodmi gibonovitých 
Harrison (2016) uvádza strom ("Nomascus" ("Symphalangus" ("Hoolock", "Hylobates"))). Citujúc literatúru do roku 2014 okrem toho tvrdí, že práve toto je vraj súčasný konsenzus vedcov. Rovnaký strom uvádzajú napr. Roos (2003), Geissmann (2003(?), 2001), Roos a Geissmann (2001) či Chatterje 2006 .
Zehr (1999) uvádza strom ("Hoolock" ("Hylobates" ("Symphalangus", "Nomascus")).
Okrem toho existuje ešte veľa iných možností publikovaných od 70. rokov dodnes. Na ilustráciu starších systémov, teda systémov zo 70. a 80. rokov 20. storočia, možno uviesť napríklad tieto práce:
Gibonovité (či gibonorodé) v širšom zmysle.
Ako už bolo uvedené v kapitole Prehľad, v súčasnosti čeľaď gibonovité skoro vždy obsahuje len to, čo je uvedené vyššie pod nadpisom Súčasná vnútorná systematika, ale v minulosti čeľaď Hylobatidae (resp. podčeľaď Hylobatinae) často zahŕňala okrem tohto jej dnešného obsahu aj viacero iných, vyhynutých taxónov, ktoré dnes zaraďujeme na iných miestach v systéme úzkonosovcov (Catarrhini). Konkrétne napríklad:
Podľa viacerých minulých a občas aj súčasných názorov pod Hylobatidae jednoznačne patrí (okrem toho, čo je uvedené v kapitole Súčasná vnútorná systematika) aj rod "Laccopithecus" – podrobnejšie pozri v článku Laccopithecus.
Výskyt.
Dnes žijú v dažďových lesoch a hmlových lesoch v juhovýchodnej Ázii (Zadná India) a Malajzii (Sundské ostrovy) až do výšky vyše 3000 m n. m.; v pleistocéne žili tam, kde dnes, a navyše v Číne, Vietname, Laose, Indonézii a inde.
Najbežnejší je gibon lar so svetlými končatinami. Najväčší je gibon siamang, najhlučnejší je gibon hulok.
Ohrozenie.
Všetky gibony sú ohrozené vyhynutím .
Charakteristika.
Telesné znaky.
Telesné znaky súvisia so značnou špecializáciou na kolísavý pohyb (rúčkovanie po stromoch visiac z konára) po korunách stromov (tzv. brachiácia). Šetria energiu a udržujú hybnosť tým, že ich telo funguje ako kyvadlo. Sú to stromové druhy, celý život strávia na stromoch zavesení na dlhých rukách; na zemi sa pohybujú zriedka. Väčšinu dňa trávia hľadaním a jedením potravy (plody a kvety). V noci sa pohybujú zriedka, spia na konároch alebo vidliciach.
Vlastnosti gibonovitých (v užšom zmysle) sú:
Čísla:
Sociálna štruktúra.
Žijú v skupinách („rodinách“) pozostávajúcich zo samca, samice a mláďat rôzneho veku (často aj 3 – 4), ktoré zostávajú v skupine, až kým nedospejú. Kedysi sa myslelo, že gibony sú len monogamné, v skutočnosti niekedy uzatvárajú viacero zväzkov alebo sú polygamné. O mláďatá sa obaja rodičia obetavo starajú. Mláďatá sa ovinú matke okolo pása, keď sa šplhá po stromoch.
Približne 15 minút denne venujú partneri vzájomnému čisteniu srsti.
Samec a samica majú svoje „teritórium“ v korunách stromov a vyznačujú ho v niektoré rána hlasitým spevom alebo aj duetom, v ktorom hrá hlavnú úlohu samička a samec ju v prestávkach doplňuje kratšími a menej spevnými úsekmi melódie. Tento duet slúži aj na utuženie partnerského vzťahu. Ak jeden pár začne, ostatné páry v lese sa reťazovito pripájajú, aby aj oni oznámili, kde leží ich „teritórium“.
Rozmnožovanie.
Obdobie rozmnožovania trvá celý rok. Samice sú gravidné približne 7 – 8 mesiacov (208 – 235 dní), pričom intervaly pôrodov trvajú 2 až 3 roky. Rodí sa jedno mláďa, ktoré matka kojí asi 18 mesiacov a je od nej závislé dva roky. Pohlavná dospelosť mláďat nastáva podľa druhu v 6. – 9. roku. V tomto období začínajú byť agresívne, rodičia ich vyháňajú a zakladajú si vlastné páry.