Druhé delenie Poľska

Druhé delenie Poľska z roku 1793 bolo druhým z troch delení (alebo čiastočných anexií), ktoré ukončili existenciu Republiky oboch národov (Rzeczpospolita) do roku 1795. Druhé delenie sa uskutočnilo v dôsledku poľsko-ruskej vojny z roku 1792 a Targovskej konfederácie z roku 1792 a bolo schválené jeho územnými príjemcami, Ruským impériom a Pruským kráľovstvom. Rozdelenie ratifikoval donútený poľský parlament (Sejm) v roku 1793 (pozri Grodenský Sejm) v rámci krátkodobého pokusu zabrániť nevyhnutnej úplnej anexii Poľska, tretiemu deleniu.
História.
V roku 1790 sa Rzeczypospolita na politickom fronte dostala do takého bezmocného stavu, že bola nútená uzavrieť spojenectvo so svojím nepriateľom, Pruskom. V roku 1790 bola podpísaná poľsko-pruská zmluva, ktorá dávala falošnú nádej, že Republika konečne našla spojenca, ktorý ho ochráni, kým sa bude reformovať. Májová ústava z roku 1791 uzákonila práva buržoázie, zaviedla oddelenie troch zložiek moci a odstránila zneužívanie Repninského snemu. Tieto reformy podnietili agresívne kroky zo strany susedov, ktorí sa obávali potenciálnej renesancie v krajine. Cisárovná Katarína II. bola nahnevaná; argumentujúc, že Poľsko sa stalo obeťou radikálneho jakobínstva, ktoré bolo v tom čase vo Francúzsku na vrchole, ruské vojská v roku 1792 vtrhli do krajiny.
Počas poľsko-ruskej vojny v roku 1792 na obranu ústavy bojovali poľské sily podporujúce ústavu proti armáde Ruského impéria, ktorú pozvala proruská aliancia poľských magnátov, známa ako Targowická konfederácia. Konzervatívna šľachta verila, že Rusi im pomôžu obnoviť ich slobody. Opustené pruskými spojencami, ťažko pokorené poľské prokonštitučné sily viedli pod vedením kniežaťa Józefa Poniatowského obrannú vojnu s určitým úspechom, ale ich najvyšší veliteľ, kráľ Stanislav II., im nariadil, aby svoje úsilie zanechali. Kráľ sa rozhodol pripojiť k Targovskej konfederácii, ako to požadovali Rusi.
Ruská invázia do Poľska mala cieľ zabezpečiť koniec poľských reforiem, bez otvoreného cieľa ďalšieho delenia (Poľsko považovalo za svoj protektorát a nevidelo veľkú potrebu odovzdávať kusy Poľska iným krajinám). Pruský kráľ Fridrich Viliam II. však tieto udalosti vnímal ako príležitosť na posilnenie svojej krajiny. Fridrich od Kataríny žiadal, aby za to, že sa jeho krajina vzdala Poľska ako blízkeho spojenca, za pruskú účasť vo vojne prvej koalície proti revolučnému Francúzsku, pretože Rusko podporovalo pruskú účasť a pretože Prusko nedávno utrpelo veľkú porážku v bitke pri Valmy, bolo Prusko odškodnené - najlepšie časťami poľského územia. Rusko sa čoskoro rozhodlo prijať pruskú ponuku. 
Zmluva o rozdelení.
Prusko podpísalo 23. januára 1793 zmluvu s Ruskom, v ktorej sa dohodlo, že poľské reformy budú zrušené a obe krajiny dostanú rozsiahle pásma územia Republiky oboch národov. Toho istého dňa ruské a pruské vojsko prevzalo kontrolu nad územiami, na ktoré si robili nárok, pričom ruské vojská už boli prítomné a pruské vojská sa stretli len s obmedzeným odporom. V roku 1793 poslanci Grodenského snemu, posledného snemu Republiky, za prítomnosti ruských vojsk súhlasili s ruskými a pruskými územnými požiadavkami. Grodniansky snem sa stal neslávne známym nielen ako posledný snem Republiky, ale aj preto, že jeho poslanci boli podplatení a donútení Rusmi (Rusko a Prusko chceli pre svoje požiadavky právnu sankciu zo strany Poľska).
Cárske Rusko anektovalo 250 000 km², zatiaľ čo Prusko získalo 58 000 km², pričom Rzeczpospolita stratila približne 307 000 km² a zmenšila sa na 215 000 km².
Dôsledky.
Targowickí konfederáti, ktorí neočakávali ďalšie delenie, a kráľ Stanislav August Poniatowski, ktorý sa k nim ku koncu pripojil, stratili prestíž a podporu. Na druhej strane reformátori získavali čoraz väčšiu podporu. V marci 1794 sa začalo Kościuszkovo povstanie. Porážka povstania v novembri toho istého roku vyústila do definitívneho tretieho delenia Poľska, ktoré ukončilo existenciu Rzeczpospolitej.