burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ľadový hokej na Zimných olympijských hrách 1994 – Kvalifikácia na Mužský turnaj

Kvalifikácia na Mužský hokejový turnaj na Zimných olympijských hrách 1994 bol kvalifikačný turnaj o postup na Mužský hokejový turnaj na Zimných olympijských hrách 1994. Turnaj sa konal od 28. augusta do 4. septembra 1993 v britskom Sheffielde a určil dvanásteho účastníka olympijského turnaja, ktorým sa stalo .
Kvalifikačný systém.
Priamo na olympijské hry sa kvalifikovalo 10 najlepších celkov z MS 1993 v Nemecku a hostiteľské Nórsko. O posledné miesto sa stretlo 5 mužstiev v olympijskej kvalifikácii, ktorej sa zúčastnili najlepšie dva tímy z MS 1993 skupiny "B", víťazný tím zo skupiny "C", najlepší ázijský tím a Slovensko, ktoré štartovalo na divokú kartu. Hralo sa v jednej skupine systémom každý s každým.
Eli Urbanová

Eli Urbanová, vlastným menom Eliška Urbanová, rod. Vrzáková (* 8. február 1922, Čáslav† 20. január 2012, Praha) bola česká pedagogička, spisovateľka a poetka píšuca v češtine a esperante. Držiteľka viacerých ocenení. Spolu s Hildou Dresen a Marjorie Boultonovou býva považovaná za jednu z troch najvýznamnejšie píšucich esperantistiek.
Životopis.
Eli Urbanová sa narodila v roku 1922 v Čáslavi, kde neskôr nastúpila na základnú školu a gymnázium. Tvoriť začala už ako násťročná, jej prvotinou bola poviedka "Na makovicích" publikovaná v roku 1935 v novinách "Národní osvobození". V rokoch 1937 až 1941 študovala v Čáslavi za učiteľku, popri tom sa venovala aj hudbe. V roku 1940 vydala pod pseudonymom Eliška Doubravská svoju prvú básnickú zbierku "Zrcadlo". Po štúdiu hudby nastúpila vyučovať do súkromnej hudobnej školy profesora Štěpána Urbana, ktorý sa stal jej manželom. Učila hru na klavír, husle a violončelo. Spolu s manželom sa začala zaujímať o esperanto, veľký vplyv na jej rozhodnutie mal český herec Karel Höger, ktorý hral niekoľko hier v esperante v brnianskom rozhlase. V roku 1948 sa jazyk začala učiť, o dva roky neskôr úspešne absolvovala skúšky z jazyka a začala písať svoje prvé diela. V roku 1955 sa rozviedla a začala pôsobiť ako učiteľka na základnej škole. Venovala sa aj pedagogickej metodike a napísala príručku pre vychovávateľky. Aktívne sa zapájala do života v Českom esperantskom zväze a v roku 1956 spoluzakladala Združenie esperantských spisovateľov. V tomto období sa zapojila do viacerých medzinárodných súťaží a jej básne získali viacero cien, v neskoršom období bola sama porotkyňou na podobných súťažiach. V roku 1960 vyšla zrejme jej najvýznamnejšia básnická zbierka "Nur tri kolorojn" (v preklade "Iba tri farby"). Jej diela sa podľa kritikov vyznačovali živou vášnivosťou a túžbou po láske, odhaľovali emociálne vnútro ženskej duše a patrili tak k najväčším vyznaniam v esperante. V rokoch 1986 až 1995 bola ako v poradí druhá žena na svete členkou Esperantskej akadémie. Aktívne publikovala diela v esperante, jej diela boli aj v období komunistického režimu publikované v zahraničí a prispievala aj do rôznych medzinárodných esperantských periodík. Od roku 1990 bola členkou českého spolku spisovateľov Obec spisovatelů. Zomrela v roku 2012 vo Vojenskej nemocnici v Prahe.
Dielo.
Medzi jej diela patrili:
Spolu s ďalšími pražskými básnikmi (Josef Rumler, Jiří Karen, Čestmír Vidman) vydala tiež básnickú zbierku "Kvarfolio".
Softbal na Panamerických hrách 1995

Softbal na Panamerických hrách 1995 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1995. Konal sa v meste Paraná (hoci hlavným organizátorským mestom hier bolo Mar del Plata), v Argentíne v dňoch od 13.25. marca 1995, za účasti 8 mužských a 6 ženských tímov. Nováčikmi podujatia boli družstvo mužov Guatemaly a družstvo žien Argentíny. Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1979 a toto bolo jeho 5. vydanie. Zápasy sa odohrali na štadiónoch Estádio Mundialista de Softból s kapacitou 1 700 a Estadio Club Estudiantes s kapacitou 800 divákov. 
Titul v mužskej kategórii získala piatykrát v rade , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad . U žien obhájilo titul , keď vo finále vyhralo nad .
Smrť hovorí v mojom mene

Smrť hovorí v mojom mene (pol. "Śmierć mówi w moim imieniu", 1960) je detektívny román poľského spisovateľa Macieja Słomczyńskiho, ktorý publikoval pod svojím pseudonymom Joe Alex.
Na Slovensku román vyšiel spoločne s románom Kiež nájdu svojich nepriateľov v jednej knihe s názvom "Smrť hovorí v mojom mene" v roku 1968 v edícii Labyrint vydavateľstva Smena.
Dej.
Smrť hovorí v mojom mene, je druhá kniha série Joe Alex.
Originálnu zápletku v detektívnom románe z povojnového anglického prostredia tvorí skutočnosť, že divadelný herec, ktorý je po predstavení nájdený vo svojej šatni mŕtvy s dýkou v srdci, zomrel podľa pitvy a lekárskeho posudku skôr než skončilo predstavenie, v ktorom podľa divákov a dvoch náhodne prítomných neskorších detektívov hral až do konca. Túto záhadu sa podarí rozlúštiť dvom priateľom, z ktorých prvý, je inšpektor Scotland Yardu, sa v pátraní dobrovoľne podriaďuje druhému, spisovateľovi detektívnych románov.
Alexis Arquette

Alexis Arquette (* 28. júl 1969, Los Angeles, Kalifornia, USA† 11. september 2016, Los Angeles, Kalifornia) bola americká herečka, speváčka a hudobníčka. Známa bola tiež pod prezývkou „Eva Destruction“.
Detstvo a mladosť.
Arquetteová sa narodila ako Robert Arquette v Los Angeles, v Kalifornii. Herci Rosanna, Richmond, Patricia a David Arquetteoví sú jej súrodencami, z ktorých sa Alexis narodila ako štvrtá najstaršia.
Kariéra.
Ako dvanásťročná vystupovala v hudobnom videu "She Is Beautiful" od skupiny The Tubes. V roku 1986 hrala postavu Alexis, androgýnneho priateľa a sexuálne ambivalentného tínedžera vo filme "Down and Out v Beverly Hills".
Arquetteová sa nasledujúce roky svojej kariéry venovala predovšetkým ženskému napodobňovaniu, často pod názvom „Eva Destruction“. Neskôr priznala, že chce podstúpiť operáciu na zmenu pohlavia.
V roku 1994 hrala menšiu rolu vo filme "" a v roku 1998 sa objavila v úvodnej scéne hororu "Bride of Chucky", spoločne s Jennifer Tilly. Hrala tiež v jednej epizóde seriálu "Friends" v epizóde „"The One with Chandler's Dad"“, kde sa objavila po boku manželky jeho brata, Courteney Cox.
Súkromný život.
V roku 2004 prejavila záujem o podstúpenie lekárskeho zákroku na zmenu pohlavia vo forme hormonálnej terapie a napokon chirurgického zákroku pri zmene pohlavia, ktorá sa uskutočnila v roku 2006. Tieto skúsenosti boli dokumentované vo filme "Alexis Arquette: She's My Brother". Arquetteová bola silným zástancom transgender ľudí. Tiež vyvolal škandál o Willovi Smithovi a jeho manželke Jade, o ktorých tvrdila že sú bisexuálni a že Smithovo prvé manželstvo skončilo kvôli tomu, že ho jeho prvá manželka pristihla v posteli s mužom.
Úmrtie.
Arquetteová sa v roku 1987 nakazila vírusom HIV. Odvtedy mala množstvo zdravotných problémov. V roku 2013 sa začala prezentovať ako muž, na čo sa jej brat David vyjadril, že pochybuje o jeho transrodovosti, pretože sa v rôznych obdobiach cítil ako muž a niekedy ako žena. Arquetteová zomrela v kóme dňa 11. septembra 2016 v nemocnici, v Los Angeles. Nikto okrem jej rodiny ju nesmel navštíviť. Príčinou smrti bola zástava srdca ktorá nastala kvôli infarktu myokardu, ktorý spôsobil vírus HIV.
Softbal na Panamerických hrách 1999

Softbal na Panamerických hrách 1999 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1999. Konal sa vo Winnipegu, v Kanade v dňoch od 29. júla7. augusta 1999, za účasti 7 mužských a 6 ženských tímov. Nováčikom podujatia bolo družstvo žien . Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1979 a toto bolo jeho 6. vydanie. Zápasy sa odohrali v John Blumberg Softball Complex so štyrmi hracími ihriskami a kapacitou 2 500 divákov.
Titul v mužskej kategórii získala šiesty krát v rade domáca , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad . U žien štvrtýkrát v rade zvíťazilo , keď vo finále vyhralo nad domácou .
OMSI 2

OMSI 2 (, ) je nemecká autobusová hra, záložená na prevážaní cestujúcich za reálnych podmienok podľa cestovného poriadku. Autorom tejto hry je MR Software ("Marcel Rüdiger Software"), ktorú vydala nemecká spoločnosť Aerosoft 12. decembra v roku 2013. Predošlá verzia tejto hry vyšla o dva roky skôr a to 18. februára 2011.
Základné mapy.
Po zakúpení hry cez spoločnosť Aerosoft alebo službu Steam sú k dispozícií dve základné mapy:
1.) Hra sa odohráva v roku 1989 v meste Berlin v mestskej časti Spandau. K dispozícií sú nasledovné linky v rokov 1986 – 1994:
2.) Hra sa odohráva v roku 1989 vo fiktívnom meste Grundorf. K dispozícií je nasledovná linka:
Doplnkové mapy.
Doplnkové mapy sú mapy, ktoré je možné si zadarmo stiahnuť alebo si zakúpiť cez spoločnosť Aerosoft alebo službu Steam. Jedná sa o platené addony, ktoré obsahujú reálnu mapu.
Základné autobusy.
Hra ponúka základné autobusy spoločnosti MAN. Dva krátke poschodové autobusy typu MAN SD 200 a MAN SD 202 a dva nízkopodlažné autobusy MAN NL202 ("krátky") a MAN NG272 ("kĺbový").
Doplnkové autobusy.
Doplnkové autobusy sú autobusy, ktoré je možné si zadarmo stiahnuť alebo si zakúpiť cez spoločnosť Aerosoft alebo službu Steam. Jedná sa takisto o platené addony, ktoré obsahujú reálny autobus.
OMSI Editor.
V hre je možné prepnúť sa do systému Editor-a, v ktorom je možné vytvoriť si vlastnú mapu.
Westboro Baptist Church

Westboro Baptist Church (WBC) je americká protestantská cirkev. Jej zakladateľom a pastorom bol Fred Phelps. Bola založená v roku 1955. Cirkev sídli v meste Topeka v Kansase, USA.
Westboro Baptist Church sa v krste stotožňuje s kalvinistickým prúdom, hoci nepatrí do žiadnej organizácie združujúcej baptistické cirkvi. Tiež nemá spojenie (napriek čiastočne konvergentnej doktríne) s reformovanými baptistami. Cirkev je úplne nezávislá od iných denominácií.
Kontroverzie.
Známa je pre svoje poburujúce nenávistné výroky zamerané najmä na skupinu LGBT, ale taktiež na katolíkov, ortodoxných kresťanov, ateistov, moslimov, židov, amerických vojakov a politikov. Viacero zdrojov ju opisuje ako nenávistnú skupinu a je sledovaná Ligou proti hanobeniu a južným centrom pre práva chudobných. Cirkev sa zapája do protihomosexuálnych aktivít už od roku 1991, kedy vyžadovala tvrdý zákrok proti homosexuálnej aktivite v Gage Park. Viedla protesty taktiež proti židom a katolíkom, pričom niektorí členovia WBC podupali americkú vlajku alebo ju obrátili na stožiari naopak (čo je v Amerike zločin). Cirkev tiež vydala vyhlásenia ako „vďaka Bohu za mŕtvych vojakov“, „Boh vyhodí vojsko do vzduchu“ a „Boh nenávidí Ameriku“. Cirkev čelí mnohým obvineniam z vymývania mozgov a býva označovaná aj za kult.
Organizácia má niekoľko webových stránok odsudzujúcich homosexualitu, katolícku cirkev, moslimov a židov, ako aj väčšinu krajín sveta, ktoré tieto skupiny údajne podporujú.
Cirkev organizuje množstvo demonštrácií, počas pohrebov amerických vojakov, ktorí padli vo vojne v Iraku, ako aj počas gay pochodov a demonštruje aj proti firmám, ktoré podporujú homosexuálov.
Činnosť organizácie je založená na presvedčení, ktoré je tiež hlavným sloganom WBC, že „Boh neznáša homosexuálov“ (ang. "God hates fags"). Podľa Westboro Church sú všetky nešťastia, ktoré sa vyskytnú vo svete, spojené s homosexualitou a rastúcou toleranciou a akceptáciou „homosexuálnej propagandy“. Podľa členov WBC sú homosexuáli najväčšími hriešnikmi a Boh ich nenávidí. Zároveň sa domnievajú, že homosexualita by sa mala trestať smrťou.
Filmový dokument.
V roku 2007 BBC o tejto organizácii odvysielala dokumentárny film Louisa Therouxa "The Most Hated Family in America" a v roku 2011 pokračovanie "America's Most Hated Family in Crisis". V roku 2019 odvysielala dokument "Surviving America's Most Hated Family".
Kiež nájdu svojich nepriateľov

Kiež nájdu svojich nepriateľov (pol. "Niechaj odnajdą swoich wrogów", 1963, rozšírené vydanie vyšlo s názvom "Piekło jest we mnie", 1975) je detektívny román poľského spisovateľa Macieja Słomczyńskiho, ktorý publikoval pod svojím pseudonymom Joe Alex.
Na Slovensku román vyšiel spoločne s románom Smrť hovorí v mojom mene v jednej knihe s názvom "Smrť hovorí v mojom mene" v roku 1968 v edícii Labyrint vydavateľstva Smena.
Dej.
Kiež nájdu svojich nepriateľov, je piata kniha série Joe Alex.
Joe Alex - hlavný protagonista románu, významný autor detektívnych románov a spolupracovník Scotland Yardu, sa vracia z Johannesburgu, kde bol hosťom na slávnostnom ceremoniáli organizovanom juhoafrickým Klubom priateľov kriminálnych románov. Na letisku sa čaká, ako sa k nim pripojí Richard Knox - majiteľ diamantových baní. Lietadlom, ktoré má viac ako hodinové meškanie, nakoniec odlieta pomerne málo cestujúcich. Napriek tomu je pán Knox zabitý len dve hodiny po štarte. Joe Alex vykonáva šetrenie medzi cestujúcimi, a krok za krokom sa dostáva ku pravde...
Softbal na Panamerických hrách 2003

Softbal na Panamerických hrách 2003 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 2003. Konal sa vo Santo Domingu, v Dominikánskej republike v dňoch od 5.14. augusta 2003, za účasti 6 mužských a 8 ženských tímov. Družstvo žien domácej sa podujatia zúčastnilo opäť po 24 rokoch. Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1979 a toto bolo jeho 7. vydanie. Zápasy sa odohrali v COJPD Estadio de Softbol a kapacitou 1 200 divákov, ktorý bol súčasťou športového komplexu Centro Olímpico Juan Pablo Duarte.
Titul v mužskej kategórii získala siedmykrát v rade , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad . U žien piatykrát v rade zvíťazilo , keď vo finále vyhralo nad .
Kvalifikácia.
Jediným kvalifikačným podujatím boli panamerické majstrovstvá v roku 2002.
Jediným kvalifikačným podujatím boli panamerické majstrovstvá v roku 2001.
Pozn.: Bahamy nahradili Holandské Antily.
MAN NL 202

MAN NL 202 je nízkopodlažný autobus vyrábaný nemeckou firmou MAN v rokoch 19891992. Predstavený bol na jar 1989. Autobus síce umožňuje nízkopodlažný vstup, všetky sedadlá sú ale na podestách. Výrobca ponúkal dvoj- a trojdverový variant. V ponuke bol ako dieselový, tak aj plynový variant.
Až v roku 1992 bol predstavený inovovaný typ MAN NL 202 (2). Opticky síce pripomínal pôvodný model, ale konštrukčne bol inovovaný. Hlavný rozdiel bol v konštrukcií prednej časti, kde bola znížená podlaha a pod časťou sedadiel boli odstránené podesty a zároveň bola rozšírená ponuka hnacích agregátov.
V súčasnosti je už väčšina pôvodných autobusov MAN NL 202 v Nemecku vyradená a v premávke ich zostáva len pár u súkromných dopravcov v zahraničí.
Slovensko na Svetových hrách

Slovensko sa zúčastňuje Svetových hier od roku 1997. Svetové hry sa konajú od roku 1981 každé štyri roky pod patronátom Medzinárodnej asociácie Svetových hier (IWGA), v programe podujatia sú športy, ktoré nie sú zaradené do programu olympijských hier.
História.
Slovensko malo svoju premiéru na Svetových hrách v roku 1997, z fínskeho Lahti priviezli naši športovci päť medailí, z toho tri v rybolovnej technike. O štyri roky neskôr v japonskej Akite sa zúčastnilo dvadsať slovenských športovcov, z nich až šestnásť sa umiestnilo v prvej deviatke. Naša výprava sa vrátila s kompletnou medailovou zbierkou, zásluhou kulturistov. V Duisburgu 2005 štartovalo šestnásť našich športovcov s bilanciou päť medailí, štyri vybojovali opäť kulturisti. Najúspešnejšie boli pre Slovensko Hry 2009, z taiwanského Kao-siungu sme doviezli osem medailí, o zlaté sa pričinili kulturistka Jana Purdjaková a karatistka Eva Tulejová-Medveďová, ktorá k zlatu v kategórii Open pridala striebro v kumite do .
Na Svetových hrách 2013 v kolumbijskom Cali reprezentovalo pätnásť Slovákov a boli to jediné Hry, na ktorých Slovensko nezískalo medailu. Najlepší výsledok dosiahla karatistka Lucia Kováčiková, v kategórii do obsadila štvrté miesto, vodný lyžiar Martin Bartalský bol piaty. V programe Hier už nebol náš najúspešnejší šport kulturistika, ktorú vyradili z programu podujatia vzhľadom na vysoký počet dopingových prípadov z predošlých Hier.
Vo Vroclave 2017 nás reprezentovalo 15 športovcov v bocci, karate, kickboxe, tanečnom športe a vodnom lyžovaní. Kickbox bol v programe ako ukážkový šport a práve v ňom naše reprezentantky Monika Chochlíková a Veronika Cmárová vybojovali striebro a bronz, no medaily sa nerátali do bilancie krajín. Bronz získala aj karatistka Ingrid Suchánková.
Svetové armádne hry

Svetové armádne hry alebo Svetové vojenské hry (anglicky: "Military World Games") sú medzinárodné multi-športové podujatie pre príslušníkov vojenských športových klubov, organizované "Medzinárodnou radou vojenského športu" (International Military Sports Council, CISM). Podujatie sa koná každé štyri roky. Prvé bolo v roku 1995 v Ríme, prvé zimné 2010 v Valle d’Aosta.
Slovensko na Svetových armádnych hrách.
Slovensko sa zúčastňuje Svetových armádnych hrách od roku 1995, našu krajinu reprezentujú športovci Vojenského športového centra Dukla Banská Bystrica. Najväčšie úspechy sme dosiahli v atletike, plávaní a džude. Prvé zlato vybojoval na I. Hrách v roku 1995 atlét Igor Kováč v prekážkovom behu na 110 metrov. Najviac medailí, sedem sme priviezli v roku 1999 zo Záhrebu. Najúspešnejšie Hry pre Slovensko, čo sa týka zlatých medailí boli v roku 2003 v Catanii, kde triumfovali atléti Milan Haborák, Miloslav Konopka, plavec Ľuboš Križko a cyklista Matej Jurčo. S bilanciou 4-1-1 sme obsadili 8. miesto v hodnotení krajín. V Hajdarabáde 2007, kde reprezentovalo 22 športovcov, vyplával Ľuboš Križko ďalšie dve zlaté medaily a s tromi najcennejšími kovmi je tak našim najúspešnejším armádnym športovcom na podujatí. Z Ria de Janeiro 2011 priviezla skromná výprava šiestich športovcov bronz zásluhou džudistu Milana Randla, o štyri roky neskôr sa z kórejského Mungjongu vrátila výprava ôsmich športovcov bez medaily, najlepšie umiestnenie dosiahol plavec Tomáš Klobučník, šiesty na 50 m prsia. Vo Wu-chane 2019 sme zaznamenali návrat na medailové priečky, o tri cenné kovy, dva strieborné a jeden bronzový sa zaslúžili atléti.
Slovensko na Európskom olympijskom festivale mládeže

Slovensko sa zúčastňuje na Európskom olympijskom festivale mládeže od leta 1993. Na prvom ročníku letného EYOF v roku 1991 ako aj prvom zimnom EYOF 1993 štartovali slovenskí športovci vo výprave Česko-Slovenska.
História.
Na premiérových ročníkoch letného i zimného EYOF, vtedy pod názvom "Európske olympijské dni mládeže (EYOD)" získali slovenskí mládežníci ešte vo výpravách Česko-Slovenska zhodne po jednej medaile. Na letnej premiére 1991 v Bruseli zlato tenista Martin Hromec, na zimnej 1993 v talianskej Aoste bronz bežec na lyžiach Martin Bajčičák. Prvé zlato v ére samostatnosti získal v roku 1993 atlét Tomáš Halva. Päťkrát získala výprava Slovenska dve zlaté medaily – v Bathe 1995, v Lisabone 1997, v Paríži 2003, v Tampere 2009 a v Utrechte 2013. Doteraz najúspešnejšie vystúpenia, čo sa týka počtu medailí sme zaznamenali na EYOF 2007 v Belehrade, odkiaľ sme priviezli osem cenných kovov (1-4-3) a v roku 2017 z maďarského Győru dokonca desať medailí (1-4-5). Jedinou dvojnásobnou zlatou medailistkou z letného vydania EYOF je tenistka Viktória Kužmová. Medzi našimi medailistami podujatia nájdeme aj známe mená, ktoré sa neskôr zúčastnili olympijských hier ako tenista Dominik Hrbatý, atlét Jozef Repčík či cyklista Matej Jurčo.
Zimné EYOF neboli pre nás tak úspešné ako letné. Historickú prvú zlatú medailu sme získali až v roku 1999, pričinila sa o ňu miešaná biatlonová štafeta na IV. zimných EYOD, ktoré sa konali v Poprade-Tatrách. Podujatia organizovaného Slovenským olympijským výborom v rámci podpory kandidatúry Popradu-Tatier na usporiadanie ZOH 2006 sa zúčastnilo 699 športovcov zo 40 európskych krajín. Prvú individuálnu medailu v ére samostatnosti získala krasokorčuliarka Monika Simančíková v Liberci 2011. Najúspešnejší pre našich mládežníkov bol Zimný EYOF 2019 v Sarajeve. Kým na všetkých doterajších zimných EYOF získali Slováci dohromady šesť medailí (1-0-5), v bosnianskej metropole pridali hneď štyri cenné kovy a s bilanciou 2-2-0 obsadili 7. miesto v hodnotení krajín. Výrazne sa o to pričinila šortrekárka Petra Rusnáková, s dvomi zlatými a jednou striebornou medailou najúspešnejšia účastníčka celého podujatia. Zároveň sa stala aj historicky najúspešnejšou slovenskou športovkyňou na letných aj zimných EYOF. Prvý krát v histórii EYOF sa stalo, že dve naše športovkyne v jednej disciplíne vystúpili na stupne víťazov, v rýchlokorčuľovaní na krátkej dráhe na 500 m trati obsadili prvé dve priečky Petra Rusnáková a Lucia Filipová.
XVI. Letný EYOF 2022 sa mal pôvodne konať v roku 2021, z dôvodu pandémie COVID-19 sa však termín podujatia presunul o rok neskôr. Dejiskom súťaží mali byť Košice, no keďže tie sa vzdali organizácie, usporiadateľským mestom sa stala Banská Bystrica. V dňoch 24. júla až 30. júla 2022 sa konali súťaže v desiatich športových odvetviach za účasti mladých športovcov zo 48 krajín. Okrem Banskej Bystrice boli dejiskami súťaží Zvolen, Detva, Slovenská Ľupča a Badín.
Uršuľa Kovalyk

Uršuľa Kovalyk (autorský pseudonym; * 31. december 1969, Košice) je slovenská poetka a spisovateľka.
Život a dielo.
Vyštudovala Strednú zdravotnícku školu, ale v zdravotníctve nepracovala. Po roku 1989 vystriedala niekoľko exkluzívnych zamestnaní (ošetrovateľka laboratórnych zvierat, kníhkupkyňa v kníhkupectve "Artforum", pracovníčka v "Krízovom centre pre obete násilia"). Známa v košickom undergrounde. V roku 2004 externe vyštudovala sociálnu prácu na Trnavskej univerzite. V súčasnosti pracuje v občianskom združení s bezdomovcami. Je supervízorkou a principálkou "„Divadla bez domova“", v ktorom hrajú ľudia bez domova a telesne postihnutí. Má dve deti a žije v Bratislave.
Lars Göran Petrov

Lars-Göran Petrov (* 17. február 1972, Švédsko – † 7. marec 2021), často skracovaný ako L-G Petrov, bol švédsky hudobník, spevák a skladateľ macedónskeho pôvodu. Petrov bol známy predovšetkým dlhoročným vystupovaním v skupine Entombed. Spolu so skupinou bol okrem iného nominovaný na ocenenie švédskeho fonografického priemyslu Grammis. Pôvodne pôsobil v skupine Nihilist. Spolu so spevákom Perom Yngveom „Dead“ Ohlinom tiež spoluzakladal skupinu Morbid. V roku 1992 sa krátko pripojil k zoskupeniu Comecon. Petrov sa tiež objavil ako hosť na albumoch skupín ako Amon Amarth, The 69 Eyes, Leukemia, Rotten Sound a The Project Hate MCMXCIX.
Softbal na Panamerických hrách 2007

Softbal na Panamerických hrách 2007 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 2007. Konal sa vo Rio de Janeiro, v Brazílii v dňoch od 23.28. júla 2007, za účasti 8 ženských tímov. Kvôli daždivému počasiu sa hral až o dva dni neskôr a pôvodne osemčlenná skupina sa rozdelila na 2 štvorčlenné skupiny, aby sa odohral menší počet zápasov. Nováčikom podujatia bolo družstvo domácej . Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1979 a toto bolo jeho 8. vydanie. Zápasy sa odohrali na dočasne postavenom štadióne "Cidade do Rock" s kapacitou 2 000 divákov, ktorý je súčasťou športového komplexu Complexo Esportivo Cidade do Rock. Na tomto mieste stál aj rovnako dočasne postavený bejzbalový štadión, ktorí hostil bejzbalový turnaj. Ihriská oboch štadiónov mali kvôli výdatných dažďom problém absorbovať vodu a tiež problémy s elektrinou a ovplyvnili tak výsledky oboch turnajov.
Titul šiestykrát v rade získalo . Finále, ani zápas o 3. miesto sa však v dôsledku dažďov nekonali. Víťazom sa stalo najlepšie družstvo základnej časti a spolu s získali strieborné medaily.
Mužský turnaj sa neorganizoval, pretože Panamerická softbalová konfederácia hlasovala za odstránenie všetkých neolympijských športov.
Kvalifikácia.
Jediným kvalifikačným podujatím boli panamerické majstrovstvá v roku 2005.
Výsledky.
Play-off.
Finále.
V dôsledku dažďov sa finálový deň softbalového turnaja, v ktorom sa mali hrať zápas o 3. miesto a finále, zrušil.
Rosamund Piková

Rosamund Piková, celým menom Rosamund Mary Ellen Piková (neprechýlene Rosamund Mary Ellen Pike; * 27. január 1979, Londýn, Spojené kráľovstvo), je anglická herečka.
Detstvo a mladosť.
Piková sa narodila 27. januára 1979 v Londýne do rodiny operných spevákov Caroline Friendovej a Juliana Pikea. Je jedináčik. 
Kariéra.
Do širšieho podvedomie sa dostala vďaka úlohe Mirandy Frost vo filme "Dnes neumieraj" z roku 2002. V roku 2005 hrala Jane, staršiu sestru Elizabeth (Keira Knightley), vo filmovej adaptácii románu "Pýcha a predsudok". 
V roku 2012 hrala úlohu kráľovnej Andromedy vo fantasy filme "Wrath of the Titans". Kvôli tejto úlohe odmietla rolu Louis Lane z filmu "Man of Steel", ktorý vyšiel v roku 2013. 
Jej ďalším obrovským úspechom bol film Davida Finchera, "Stratené dievča". Film bol zverejnený v roku 2014 a stvárnila postavu Amy, ktorá záhadne zmizla počas piateho výročia svadby s jej manželom, ktorého stvárnil Ben Affleck. Film zarobil vyše 356 miliónov dolárov po celom svete a Piková za svoj herecký výkon získala uznanie a tiež početné ocenenia a nominácie, vrátane ceny BAFTA za najlepšiu herečku v hlavnej úlohe, ceny Zlatý glóbus za najlepšiu herečku v dramatickom filme či Academy Awards. 
V roku 2018 hrala vo vojnovom filme s názvom "A Private War", za ktorý získala nomináciu na Zlatý glóbus. O rok neskôr prijala úlohu v desaťdielnom televíznom seriáli "State of the Union", za ktorý získala v roku 2019 ocenenie Emmy v kategórii Najlepší ženský herecký výkon v krátkej komédii alebo dramatickom seriáli. V rovnakom roku stvárnila postavu Marie Curieovej-Skłodowskej vo filme "Radioactive", ktorý vyšiel 19. marca 2020.
V roku 2021 stvárnila podvodníčku Marlu Grayson v kriminálnom trileri "Ako v bavlnke", ktorý režíroval J. Blakeson a v ktorom si zahral Peter Dinklage či Diane Wiest. Jej herecký výkon získal všeobecné uznanie. Na 78. ročníku udeľovania Zlatých glóbusov získala cenu pre najlepšiu herečku v komédii alebo muzikáli. V rovnakom roku nahovorila audioknihu románu Pauly Hawkins s názvom "A Slow Fire Burning". Zahrala si v ôsmich epizódach fikčne-historického televízneho seriálu "Koleso času". 
Súkromný život.
Od decembra 2009 je Piková vydatá za Robieho Uniackeho, podnikateľa a matematika, s ktorým má dvoch synov. Spoločne s jej manželom sú fanúšikmi čínskej kultúry. V roku 2021 sa Piková stala investorkou a kreatívnym riaditeľom psychedelickej meditačnej aplikácie Lumenate, ktorej cieľom je priviesť používateľa do zmeneného stavu vedomia.
Michael Caricari

Michael Caricari, známy aj ako Gran Sfigato, je bývalý kanadský hudobník, spevák a textár s talianskymi koreňmi. Bol spoluzakladateľom kanadského rockového tria Danko Jones a členom skupín Change of Seasons a Tugboat.
Životopis.
Navštevoval strednú školu St. Robert Catholic High School v Thornhille v provincii Ontário. V rokoch 1990 až 1994 študoval geografiu – urbanistiku na Carleton University v Ottawe a získal titul Bachelor of Arts. Spolu s Dankom Jonesom a Johnom Calabreseom v roku 1996 založili rockové trio Danko Jones. V roku 1998 sa ho rozhodli spoluhráči vyhodiť zo skupiny, odišiel do Talianska a prerušil so skupinou kontakt. V roku 2003 nahral singel „Echoed in Sadness“ a album "Pretty Mouth" so skupinou Change of Seasons a v roku 2005 rovnomenný album skupiny Tugboat.
Popri hudobnej kariére prešiel od roku 1996 niekoľkými pracovnými pozíciami. V súčasnosti je riaditeľom a manažérom portfólia spoločnosti Colliers International v Toronte.
Lakmusový test

Lakmusový test môže byť:
The Litmus Test

The Litmus Test môže byť:
Vyslanec

Vyslanec môže byť:
Steganografia

Steganografia je vedná disciplína, ktorá ma korene už v staroveku. Spadá do kryptológie a zaoberá sa utajením informácií takým spôsobom, aby boli neviditeľné pre osoby, ktoré sa k ním nemajú dostať, čo predstavuje výhodu oproti šifrovanej komunikácii, keďže šifra je identifikovateľná, aj keď  je nečitateľná. Ako prvé formy steganografie v staroveku sa využívali napríklad drevené tabule prekryté vrstvou vosku, v stredoveku to boli prvé formy neviditeľného atramentu.
Ďalším veľkým pokrokom v oblasti steganografie bola mikrobodka. Používať sa začala Nemcami počas druhej svetovej vojny. Na prvý pohľad obyčajná bodka za vetou, ktorá ale obsahovala mikro fotografiu, v ktorej mohla byť odfotená aj celá jedna strana textu. Počas vojny sa správy kódovali aj do kreslených obrázkov a to tak, že každý typ, hrúbka čiary, použitá farba mali svoj význam. 
Ukrývanie informácií do obrázkov.
Použitie obrázkov na utajovanie informácií sa považuje za efektívne, pretože obrázky sa na internete vyskytujú vo veľkých množstvách a tak nepôsobia nápadne. Ďalšou výhodou ukrývania informácií do obrázkov je aj stratová kompresia, ktorá sa používa pri ukladaní obrázkov. Túto výhodu používa množstvo stenografických algoritmov pretože každý očakáva istú stratu kvality.
Zapisovanie steganografickej správy do obrázku prebieha napríklad zmenou odtieňa farby o jeden stupeň, čo je pre ľudský zrak takmer nepoznateľné, pritom v dátovom zápise sa zmení LSB (Least Significant Bit), čo je najmenej dôležitý bit. To vytvára priestor na zapísanie správy do LSB bitov, pričom do každého LSB sa zmestí jeden bit stegosprávy. Tento proces ale vyžaduje len bezstratovú kompresiu. Najčastejšie sa však stretávame s obrázkami vo formáte JPEG, ktoré používajú stratovú kompresiu. Stegospráva sa ukladá pomocou operácie, ktorá sa nazýva diskrétna kosínusová transformácia (DCT). Zápis stegosprávy prebieha pomocou zmeny zaokrúhľovania bitov nahor alebo nadol. Zapisovanie stegosprávy do obrázku JPEG sa však veľmi neodporúča práve kvôli stratovej kompresii, ktorá môže stegosprávu úplne zničiť.
Ukrývanie informácie do zvuku.
Pri vkladaní stegosprávy do zvukovej stopy sa dá taktiež použiť metóda LSB (Least Significant Bit), pričom množstvo dát, ktoré sa do zvukovej správy dá ukryť je stanovené vzorkovacou frekvenciou nahrávky. Takéto ukrývanie správy do zvuku však spôsobuje šum v zvukovej stope.
Legát (staroveký Rím)

Legát (, pl. "legati", doslova „vyslanec, posol“) bola v starovekom Ríme osoba poverená osobitnými úlohami vyššou autoritou, zväčša senátom alebo cisárom.
V období republiky vznikla funkcia legáta v rámci provinčných správ. Slúžili guvernérovi provincie ako poslovia a vyslanci k miestnemu obyvateľstvu a ako velitelia vojsk dislokovaných v provincii. Postupne sa posilňovala vojenská časť legátskych právomocí a v dobe Gaia Iulia Caesara mali legáti generálsku hodnosť a velili jednej légii. Počas Caesarovej občianskej vojny stúpol počet aj význam legátov, vďaka čomu sa po vzniku cisárstva (27 pred Kr.) stali základom cisárskej správy ríše.
V období cisárstva mala každá légia legáta (legatus legionis), ktorý bol podriadený priamo Rímu, hoci niekdy sa zodpovedal aj guvernérovi provincie, v ktorej bola príslušná légia dislokovaná. Keďže légie patrili takmer vždy cisárskym provinciám, ich veliteľmi boli spravidla legáti. Legatus Augusti pro praetore stál na čele cisárskej provincie a spravidla velil tamojšej légii. Pokiaľ boli v provincii dislokované dve či viac légií, nad "legatorum legionis" stál "legatus Augusti pro praetore". Výnimkou boli provincie Afrika a Egypt.
Funkciu legáta zastávali aj vyslanci cisára, ktorí boli vysielaní do zahraničia, slúžili ako poradcovia pri vojnových ťaženiach alebo ako zástupcovia prokonzulov v senátorských provinciách.
Sotona

Sotona alebo sotoňa môže byť:
Damon Richardson

John Damon Richardson, známy ako Damon Richardson alebo John Richardson je kanadský hudobník a spevák. Od roku 2000 do roku 2006 pôsobil ako bubeník kanadského rockového tria Danko Jones. V minulosti pôsobil v skupine Change of Heart a je členom skupín Outer Temple a Cookie Duster.
Mnésarchos

Mnésarchos () môže byť:
École biblique

École biblique et archéologique française de Jérusalem, známa tiež ako École Biblique, je francúzska akademická inštitúcia v Jeruzaleme zameriavajúca sa na archeológiu a Biblickú exegézu.
História.
Škola bola založená v roku 1890 pod menom "École pratique d’études bibliques" Marie-Joseph Lagrange, dominikánskym kňazom. V roku 1920 získala súčasné meno, ako aj uznanie zo strany Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, ako národná archeologická škola vo Francúzsku.
Škola je súčasťou dominikánskeho priorstva svätého Štefana, po francúzsky: „Couvent de Saint-Étienne“. Väčšina učiteľov sú dominikáni a všetci členovia tohto priorstva sa podieľajú na činnosti školy.
Významní členovia.
Popri Marie-Joseph Lagrangeovi, možno uviesť tiež Marie-Emile Boismarda, Rolanda de Vauxa, Raymond-Jacques Tournaya, Jerome Murphy-O'Connora a Pierre Benoita.
Slovak Metal Army

Slovak Metal Army je slovenské nezávislé hudobné vydavateľstvo z Ružomberka založené Jurajom Haríňom v roku 2016, ktoré je zamerané hlavne na slovenskú a českú metalovú hudobnú scénu. Neskôr začala spoločnosť každé dva mesiace vydávať aj vlastné noviny, ktoré zadarmo ponúka na metalových koncertoch a odberných miestach.
Divíziou spoločnosti je aj obnovené undergroundové vydavateľstvo Immortal Souls Productions z deväťdesiatych rokov minulého storočia.
Juraj Haríň

Juraj „Immortal“ Haríň alebo Juraj „Popol“ Haríň (* 5. máj 1973, Ružomberok – † 2. júl 2021) bol slovenský hudobný vydavateľ, novinár, redaktor a producent. Bol manažérom klubu Nové Korzo v Ružomberku a zakladateľom hudobných vydavateľstiev Immortal Souls Productions a Slovak Metal Army. Ako hrdý patriot a fanúšik ružomberského športu sa významnou mierou podieľal na založení ružomberského fanklubu Concordia 1906, ktorý následne dlhé roky viedol ako support líder pri podpore zápasov najmä MFK Ružomberok a MBK Ružomberok.. Bol jedným z predsedov združenia s názvom Občianske združenie Ružomberčania. 
Životopis.
Navštevoval maturitný odbor na Strednom odbornom učilišti papierníckom v Ružomberku a neskôr pokračoval v štúdiu na vysokej škole grafického dizajnu v Bostone. Mal 3 deti, dcéru a dvoch synov. 
Bol výraznou osobnosťou slovenského undergroundu 90. rokov 20. storočia. V minulosti vytváral zin "Immortal Souls" a založil undergroundové vydavateľstvo Immortal Souls Productions. Neskôr sa stal šéfredaktorom časopisu "Rock Extremum".
Po dlhej prestávke sa vrátil späť na scénu v roku 2016, kedy stál pri zrode internetovej rozhlasovej stanice "Radio pre život" sídliacej v Ružomberku a v decembri toho istého roku založil vydavateľstvo Slovak Metal Army a obnovil činnosť pôvodného vydavateľstva Immortal Souls Productions.
V roku 2012 sa významne zapísal do histórie ružomberských športových klubov MFK Ružomberok a MBK Ružomberok založením ružomberského fanklubu Concordia 1906, ktorý potom dlhoročne viedol a podporoval najmä vďaka nezabudnuteľnej charizme, skúsenostiam, marketingovým a dizajnerským schopnostiam, v určtiom období zastával tiež funkciu koordinátora fanúšikov v MFK Ružomberok, spolupodieľal sa tiež na založení a udržiavaní fanúšikovského podniku Concordia Pub, v roku 2021 však musel nečakane bojovať s neliečiteľnou chorobou, ktorej neskôr podľahol vo veku 48 rokov.
Periktioné

Periktioné () môže byť:
Starý cintorín (Kežmarok)

Starý cintorín je historický cintorín zo 17. storočia nachádzajúci sa v meste Kežmarok. V roku 1981 bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
História.
Najstaršie kežmarské cintoríny sa nachádzali pri Kostole svätého Michala, Kostole svätej Alžbety a pri Kostole svätého Kríža. Kostol svätého Michala patril slovanskej osade, ktorá stála na Michalskom vrchu nad dnešnou železničnou stanicou. Jeho neskororománske základy z 12. storočia odkryli v roku 1987. Kostol svätej Alžbety patril osade saských kolonistov a jeho základy sú datované so polovice 13. storočia. Na mieste pôvodnej, pravdepodobne románskej kaplnky, v 14. storočí postavili Kostol svätého Kríža. Vysoko vážené osobnosti pochovávali do hrobiek priamo pod kostolmi.
V čase protireformácie museli protestanti pochovávať svojich mŕtvych mimo mestských hradieb – tak vznikol v roku 1674 dnešný cintorín. Postupne sa rozširoval a od roku 1784 začali doň pochovávať aj katolíkov – na ľavú stranu, kým na pravej strane boli hroby protestantov. Tento zvyk sa zachoval do prvej polovice 20. storočia.
Cintorín viackrát rozširovali, naposledy v rokoch 1867 – 1868, kedy upravili jeho vstup na spôsob neskorogotického priečelia s veľkou vstupnou bránou. Vstup projektoval a realizoval kežmarský architekt Viktor Lazary.
V Kežmarku sa v súčasnosti nachádzajú tri cintoríny. Starý cintorín a Nový cintorín sa na pochovávanie a návštevy využívajú dodnes. Ortodoxný židovský cintorín je prístupný len po predchádzajúcej dohode s jeho správcom.
Významné osobnosti.
Najstarší kamenný epitaf je z roku 1691 a patrí obchodníkovi Žigmundovi Reinischovi. Z roku 1709 sú hroby kežmarských mučeníkov popravených počas povstania Františka II. Rákócziho - richtára Jakuba Kraya, senátora a vojenského veliteľa mesta Martina Lányho a senátora a majstra remenárskeho cechu Šebastiána Toperczera, ktorého náhrobný kameň sa nezachoval.
Na cintoríne odpočíva aj doktor Vojtech Alexander s rodinou, riaditelia a profesori Evanjelického lýcea a kežmarských škôl Fridrich Scholtz, Jozef Dlhányi, Štefan Palcsó, Hugo Stenczel, Alfréd Grosz, Otto Bruckner a ďalší, továrnik Karl Wein, zakladateľ Uhorského karpatského spolku Anton Doller, prírodovedec Dávid Fröhlich, historici Dávid Kuntz, Štefan Linberger, Alojz Miškovič, zakladateľ kežmarského peňažníctva a požiarnictva Július Demiány, posledná kežmarská barónka Hedviga Mária Szirmay a ďalšie významné osobnosti Spiša.
Softbal na Panamerických hrách 2011

Softbal na Panamerických hrách 2011 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 2011. Konal sa v Guadalajare, v Mexiku v dňoch od 15.23. októbra 2011, za účasti 8 ženských tímov. Nováčikom podujatia bolo družstvo domáceho . Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1979 a toto bolo jeho 9. vydanie, opäť organizované iba v ženskej kategórii. Zápasy sa odohrali na novopostavenom štadióne Estadio Panamericano de Softbol s kapacitou 792 divákov.
Titul šiedmykrát v rade získalo , keď vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad .
Kvalifikácia.
Jediným kvalifikačným podujatím boli panamerické majstrovstvá v roku 2009.
Jamnica

Jamnica je román, ktorý dokončil ešte pred druhou svetovou vojnou a vyšiel v roku 1945, v Slovinskom knižnom inštitúte v Ľubľane. Autorom je Prežihov Voranc, ktorý v románe zobrazil udalosti z jeho domáceho prostredia v rokoch 1921 – 1939. Toto dielo má podtitul „román susedstva“ a je roľníckym kolektívnym románom. Dielo je rozsiahle, má 150 000 slov rozdelených do troch častí po osem kapitol. Román je pomenovaný po osade Jamnica v kopcovitom území obce Prevalje v Korutánsku, východne od hraničného priechodu Holmec. Práve korutánska dedina je námetom tejto knihy.
Vydavateľské náklady.
Jamnica bola vytlačená v náklade 10 000 kópií, za krátku dobu sa vypredala a jej dotlač sa uskutočnila až po desiatich rokoch. Hneď po vydaní bola preložená do mnohých jazykov, ako je slovenský, maďarský, český a vtedajší srbo-chorvátsky, krátko na to, román zmizol zo zoznamu prekladov. Na dielo malo vplyv viac autorov, a to konkrétne Émile Zola a jeho dielo „La terre“ a poľský spisovateľ Vladislav Reymont. Záujem o román sa stráca po roku 1980, kedy už viac nie sú aktuálne roľnícke témy a sociálny realizmus.
Obsah.
Jamnica je kolektívny roľnícky príbeh, príklad roľníckeho realizmu a nadväzuje na staršiu slovinskú tradíciu roľníckeho rozprávania. Udalosti v krajine boli charakteristické pre roľnícky príbeh dvadsiatych rokov dvadsiateho storočia. Komunita pozostáva z niekoľkých roľníckych rodín rôznych generácii. Literárne postavy, ktoré nám rozprávač na začiatku predstavuje, sú individuálne osobnosti, ale čo ich najviac charakterizuje, je spoločenské a triedne združenie, ktoré je kompasom ich konania. Rozhodnutia, ktoré v Jamnici robia v tých najkrajnejších okamihoch a sú ovplyvnené ich triednym vedomím, takže sme opakovane svedkami triedneho boja. Podľa tejto logiky sú postavy klasifikované v sociálnej pyramíde. V pyramíde sú usporiadané zdola nahor, odkiaľ sa vytvára obraz kolektívu. Presnosť a dôkladnosť prezentácie života dediny, od jej verejných foriem až po najintímnejšie oblasti, prispieva k celkovému zobrazeniu okolia . Život komunity, ktorý sa snaží brániť nespočetnými pokusmi o modernizáciu, je zároveň zakomponovaný do všeobecných hospodárskych a politických mechanizmov v Slovinsku aj mimo neho, čo mu dáva komplexný obraz.
Boku dake ga inai mači

Boku dake ga inai mači (, , skrátene BokuMači ()) je japonská manga séria ilustrovaná a napísaná Kei Sanbom. Vydávaná bola pod vydavateľstvom "Kadokawa Šoten" (), v magazíne "Young Ace" od júna 2012 do marca 2016. Manga bola adaptovaná do anime s rovnocenným názvom, pod réžiou Tomohiko Itá, a produkciou od štúdia A-1 Pictures.
Dej.
Píše sa rok 2006, a 29-ročný Satoru Fudžinuma, neúspešný mangaka z Čiby dostane neovládateľnú schopnosť zvanú "Revival" (), ktorá ho vráti v čase, chvíľu pred život-ohrozujúci incident. Týmto získa príležisosť zasiahnuť a zachrániť potenciálne obete týchto incidentov. Jedného dňa sa Satoru vráti z práce a nájde svoju matku zavraždenú vo svojom byte. Jeho schopnosť ho vráti do roku 1988, čo mu dá možnosť nielen zabrániť smrti svojej matky ale aj sériovej vražde jeho troch priateľov z detstva.
Produkcia.
Manga.
Manga bola napísaná a ilustrovaná Kei Sanbom, následne vydávaná v magazíne "Young Ace" vydavateľstva "Kadokawa Šoten", od júna 2012 do marca 2016. Slúžila ako zdroj rôznym adaptáciam spomenutým nižšie.
Anime.
Anime adaptácia bola produkovaná štúdiom A-1 Pictures, réžiu mal na starosti Tomohiko Itó, scenár Taku Kišimoto a dizajn postáv Keigo Sasaki. Séria bola vysielaná na stanici Fuji TV od 8. januára do 25. marca roku 2016. Úvodná zvučka s názvom "Re:Re:" bola spracovaná skupinou Asian Kung-Fu Generation, záverečná zvučka nesúca názov "Sore wa čiisana hikari no jóna" () bola naspievaná speváčkou Sajuri.
Film.
Film mal svoju premiéru v japonských kinách 19. marca 2016. Ako hlavná postava, Satoru Fudžinuma, v ňom vystupoval herec Tacuja Fudžiwara.
Televízna dráma.
V marci roku 2017 oznámil Netflix adaptáciu manga série. Celosvetovo publikovaná bola 15. decembra 2017. Narozdiel od filmu a anime, dráma sa drží obsahu mangy kompletne, a zadaptovala ju celú.
Ľubické predhorie

Ľubické predhorie je geomorfologická časť Levočskej vrchoviny, podcelku Levočských vrchov. Zaberá západnú časť pohoria, severovýchodne od Kežmarku.
Polohopis.
Územie sa nachádza na západe Levočských vrchov a zaberá západnú a juhozápadnú časť podcelku Levočská vrchovina. Západný okraj vymedzuje údolie rieky Poprad, južný potok Ľubica. Oblasť patrí do povodia rieky Poprad, kde ústia všetky vodné toky z tejto časti pohoria. Medzi významné popri spomenutých patrí aj Holumnický potok, Lomnický potok a Zlatná. 
Ľubické predhorie susedí v rámci pohoria na severovýchode s časťou Kolačkovský chrbát (patrí rovnako do podcelku Levočská vrchovina), na východe s podcelkom Levočská vysočina a na juhu s podcelkom Levočské planiny a jeho časťou Levočské úboče. Juhozápadne susedí Vrbovská pahorkatina a západne Kežmarská pahorkatina, obe patriace do Popradskej kotliny a severne nadväzuje Spišská Magura s časťou Ružbašské predhorie. 
Oblasť sa nachádza v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a Kežmarok. Na juhozápadný okraj zasahuje malou časťou mesto Kežmarok, z obcí tu leží Jurské, Krížová Ves, Lomnička, Holumnica a Ihľany.
Doprava.
Touto časťou Levočských vrchov vedú len cesty III. triedy, ktoré napájajú tunajšie obce na cestu I/77, vedúcu západne údolím rieky Poprad. Súbežne s ňou vedie už mimo Ľubického predhoria aj železničná trať Poprad-Tatry – Plaveč.
Chránené územia.
V tejto časti Levočských vrchov sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie.
Turizmus.
Oblasť patrí medzi pokojnejšie turistické lokality, vhodné na menej náročné túry a cyklotúry. Vzhľadom na minulosť územia, kedy tu bol vojenský výcvikový priestor, je tu vyznačených len niekoľko turistických chodníkov.
Hecate

Hecate je slovenská metalová skupina, ktorá vznikla v apríli roku 1996 v Banskej Bystrici. Zakladajúcimi členmi boli Milan Šulek - gitara, Juraj Šulek - bicie, Milan Tary - gitara, Palo Laššák - basa. Po krátkej dobe sa pridal Tomáš „Noga“ Smida - vokály a Miloš Fábry na klávesy. Hudobné smerovanie naznačilo tvorbu v štýle doom/black metal.
Jeden s prvých potenciálnych názvov pre kapelu bol "Imperial Storm" no nakoniec sa rozhodlo pre názov "Hecate" (podľa gréckej bohyne). Kapela začala tvoriť a skladať jednotlivé skladby na ktorých tvorbe sa podieľali všetci spoločne. Kapela odohrala koncerty na území Slovenska a Česka, väčšinou na undergroundových akciách a festivaloch. V lete 1997 sa zúčastnila súťaže festivalu "Sliačske rockové leto", ktorú aj vyhrala. Hecate tak dostávajú možnosť nahrať svoj prvý demo materiál, ktorý dostal názov "Tales..." Na dĺžke približne 23 minút je obsiahnutých v temnom melodickom doom/blackovom štýle päť skladieb. Krstilo sa v Krupine v Tepličkách na akcii s názvom "Cirkev party" v roku 1998, krstným otcom bol Martin Droppa ("The Black Orchid"). Demo vydala kapela v obmedzenom množstve na vlastné náklady.
Ján Šušaník

Ing. Ján Šušaník je slovenský komunálny politik. V rokoch 2003 – 2010 bol primátorom mesta Nová Dubnica dve volebné obdobia v rade.
Politická činnosť.
7. januára 2003 nastúpil do funkcie primátora mesta Nová Dubnica. Vo funkcii vystriedal Evu Antošovú, ktorá už viac nekandidovala, keďže sa stala poslankyňou NR SR. Vo voľbách na post primátora, konaných 6. – 7. decembra 2002, získal 2333 platných hlasov. Zvíťazil s výraznou väčšinou. Bol kandidátom koalície SDKÚ-KDH-DS-SZS-ANO.
Ihneď po odovzdaní funkcie nastúpil 28. decembra 2010 do funkcie riaditeľa spoločnosti Termonova, sídliacej v Novej Dubnici.
Od 7. septembra 2006 do 15. marca 2011 bol členom dozornej rady Považskej vodárenskej spoločnosti.
Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Veľký Kolačín)

Kostol Nanebovzatia Panny Márie je moderný rímskokatolícky kostol v novodubnickej mestskej časti Veľký Kolačín na ulici Družstevná. Bol postavený v rokoch 20032011. Vysvätil ho žilinský biskup Mons. Tomáš Galis dňa 21. mája 2011.
História.
Obec Kolačín oddávna patrila do farnosti Dubnica nad Váhom. Dekrétom o zriadení farnosti Nová Dubnica zo dňa 20. júla 1991, číslo 1309/1991 vznikla dňom 1. augusta 1991 farnosť Nová Dubnica, do ktorej patrí aj Malý a Veľký Kolačín.
Veľkou túžbou veriacich z Kolačína bolo, aby mali svoj kostol. Táto myšlienka sa začala napĺňať v roku 1999, keď správca farnosti don Jozef Gánovský požiadal Biskupský úrad v Nitre a Slovenskú provinciu Saleziánov dona Bosca v Bratislave o povolenie zakúpiť pozemok v Kolačíne na výstavbu kostola.
Súhlas na zakúpenie pozemku vydal Biskupský úrad v Nitre dňa 9. 7. 1999 a Provinciálna rada SDB 16. 7. 1999. Pozemok farnosti nakoniec daroval občan pán Peter Javorek. Projektové práce začali v roku 2001.
Dňa 31. 7. 2002 bol Biskupským úradom v Nitre odsúhlasený návrh riešenia. Stavebné povolenie bolo vydané v máji 2002. Výstavba začala na jeseň 2003 a dokončená bola v roku 2011. Výstavba bola zastavená v roku 2006. Príčinou bola havária krovu, ktorý sa musel po deštrukcii odstrániť a nahradiť novým. Práce pokračovali až v roku 2009 počas pôsobenia dona Štefana Wallnera, administrátora farnosti Nová Dubnica.
Slávnostná posviacka kostola Nanebovzatia Panny Márie bola dňa 21. mája 2011 o 17:00 hodine.
Kostol posvätil Mons. Tomáš Galis, žilinský biskup za účasti kňazov, ktorí pôsobili v Novej Dubnici, primátora mesta Nová Dubnica, projektantky Ing. Daniely Pokornej, dodávateľa dokončovacích prác pána Róberta Reháka a širokej verejnosti. Autor centrálneho obrazu Mgr. Art. Kamil Jurášek sa nemohol zúčastniť tejto slávnosti. Kostolníkom sa stal pán Ján Dorička, ktorému naďalej pomáhajú pani Mária Červenáková, Darina Kubaščíková a ďalší.
Liturgický rok vyžaduje viaceré symboliky, ktoré v kostole nemôžu chýbať. Vo vianočnom období je to betlehem a vo Veľkonočnom období Boží hrob. Vďaka dispozičnému riešeniu kostola bol vytvorený takýto priestor za sakristiou na pravej strane kostole, kde je bočný oltár so sochou Božského srdca Ježišovho. Pod ňou v trojuholníkovom priestore bol na mieru vyrobený betlehem. O estetickú úpravu a o jeho definitívnu podobu sa pričinil don Štefan Wallner,
administrátor farnosti a realizáciu zabezpečil farník z Novej Dubnice Peter Bezdeda. Na čelnej stene kostola bol pri príležitosti Ľudových misií dodatočne umiestnený misijný kríž, vyrobený vo firme Drevoprogres s.r.o v Košeci, jeho autorom je Ladislav Ďurana. Celý rok prevádzky kostola ukázal, že technické riešenie bolo dobre premyslené a prevádzkové náklady sa dajú zvládnuť.