burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Dogoni

Dogoni (úplné alebo čiastočné synonymá: Dogon, Dagom, Tombo, Hambde, Makbe, Kado) sú etnikum v južnom Mali a severnej Burkine zaoberajúce sa prevažne roľníctvom. Hovoria dogonskými jazykmi (donedávna považovanými za jeden jazyk).
Dogoni veria, že boli pôvodnými obyvateľmi údolia rieky Niger. Boli objektom pozorovania mnohých antropologických štúdií a ich umelecká práca je oceňovaná zberateľmi na celom svete. Počas tisícročí Dogoni obývali obydlia vytesané do útesu na dĺžke 200 kilometrov nazývané Bandiagara. Hoci väčšina z 200 000 Dogónov sa premiestnilo z ich ochranných útesových obydlí na rovinu trochu nižšie, staroveké dediny stále zdobia útesy. Najlepšou a najpopulárnejšou turistickou cestou do dogonských dedín je cesta pozdĺž útesu.
Náboženstvo.
Kľúčovými postavami v dogonskom náboženstve sú dvojčatá Nummo a Nommo (často stotožňovaní ako jeden), prapôvodní duchovia dogonských predkov, niekedy chápaní ako božstvá. Ide o hermafroditné vodné tvory, nazerané obdobne ako vodné božstvá (to-vodun) v západoafrickom vodune; môžu byť znázorňovaní s ľudským telom a rybím chvostom. Nommo má byť prvý živý tvor stvorený najvyšším bohom Ammou. Krátko po svojom stvorení sa Nommo rozmnožil do štyroch párov dvojčiat, pričom jeden pár sa vzoprel rádu založenému stvoriteľom. Pre obnovenie rádu boh Amma obetoval ďalšieho tvora, ktorého telo rozrezal a rozptýlil po celom stvorení – na každom mieste, kam dopadol fragment tela, mala byť postavená svätyňa. Kľúčový význam má v dogonskom náboženstve problematika dvojčiat: rozpráva sa, že prapôvodne sa tvorovia rodili ako dvojčatá a každý bol hermafroditný, na svet však prišiel šakal, ktorý sa narodil sám; tým sa porušilo stvorenie a začali sa rodiť jedinci s jedným pohlavím. Väčšina bádateľov sa zhoduje, že v dogonskom náboženstve existuje vedomie dávnej udalosti, ktorá onedlho po stvorení spôsobila narušenie harmónie, poruchu štruktúry stvorenia. Preto je šakal (podľa inej verzie líška piesočná) spájaný so smrťou a je mu zasvätený významný náboženský festival Sigi. Dualita má v dogonskom náboženstve centrálne postavenie, aj nebeské sily majú duálny charakter: najvyšší boh Amma má mužské i ženské charakteristiky. Narodenie dvojčiat je oslavované zvláštnym náboženským rituálom, pretože dvojčatá odkazujú k pôvodnej duálnej štruktúre stvorenia ak harmónii medzi pozemským a nebeským. Existuje mýtus o pôvode dogonského vedenia, alebo (podľa inej verzie) dokonca Dogonov samých, na hviezde Sirius (prípadne Sirus B či ďalšej neznámej hviezde v ich okolí). Tento kontroverzný mýtus verejnosti odovzdal etnograf Marcel Griaule. Väčšina bádateľov tento mýtus považuje za vymyslený Griaulom.
Timbuktu (mesto)

Timbuktu (francúzsky Tombouctou, anglicky Timbuktu) je mesto v Mali s 54 453 obyvateľmi (2009).
Pred storočiami bolo Timbuktu spolu s Djenné dôležitým mestom na transsaharskej obchodnej ceste prinášajúce obrovské bohatstvo. Obchodníci v týchto mestách profitovali z transportu zlata, slonoviny a soli zo západnej Afriky. Od 16. storočia sa stali tieto mestá legendami v predstavách Európanov, predstavujúc všetko exotické bohatstvo Afriky.
Toto všetko sa zmenilo, keď Portugalčania objavili Guinejský záliv a nahradili prepravu po zastaraných transsaharských obchodných cestách námornou lodnou prepravou. Sláva Timbuktu a Djenné zbledla a upadli do úpadku, z ktorého sa už nikdy nedostali.
Dnes sú mekkami pre cestovateľov. Timbuktu je v porovnaní s Djenné viac obnovené. Ponechalo si niečo zo starovekej štruktúry a taktiež je stále vyhľadávanou destináciou. Djenné na druhej strane vyzerá ako zamrznuté v čase. Veľkolepý monument z hlinených tehál v impériu, ktoré sa rozpadlo pred päťsto rokmi.
Timbuktu bolo významnou križovatkou karavan, kde sa vymieňala soľ zo Sahary za zlato, slonovinu a otrokov zo Sahelu a južných oblastí od prelomu 1. a 2. tis. n. l., ale osady tu boli preukázateľne už v dobe železnej. Oddávna museli karavany dorazivé do Timbuktu platiť poplatok za vstup, respektíve pobyt v Timbukte. Tento zvyk sa dodnes uchoval, a tak bývajú po cestovateľovi obvykle vymáhané drobné peniaze. Rieka Niger fungovala ako dopravná tepna, po ktorej prúdil tovar z južných subsaharských oblastí. V Timbukte sa tovar zobchodoval a pokračoval po Nigeri na západ alebo s karavanami na sever. V 13. stor. mesto obývalo asi 10 000 ľudí a začal kultúrny rozvoj. Snáď už v 14. stor. boli v Timbukte vybudované tri veľké a významné mešity s madrasami, na ktoré bola neskôr viazaná výučba na slávnej Timbuktskej univerzite. Univerzita bola toho času voľným združením týchto madrás, ktoré vyučovali študentov na nádvorí mešít alebo v priľahlých domoch. Mesto zbohatlo najmä sprostredkovaním obchodu so zlatom, so silnejúcim významom univerzity dosahoval stále väčšiu profitabilitu aj obchod s knihami. Podľa afrikanistu Ondreja Havelku sa v Timbukte študovala islamská teológia, islamské právo, arabčina, ale aj medicína, matematika, astronómia, filozofia, geografia a ďalšie vedy. Najväčšiu slávu dosiahlo univerzitné mesto v 16. stor. Hlavné madrasy boli spojené s mešitami Sankore, Djinguereber a Sidi Yahya. Timbuktu vládne v náboženskej oblasti islam. Žije tu množstvo etník vrátane Tuaregov. Timbuktu je považované za tuarežské hlavné mesto.
Niger (rozlišovacia stránka)

Niger môže byť:
Alma Mahlerová

Alma Mahler-Gropius-Werfelová (* 31. august 1879, Viedeň, Rakúsko – † 11. december 1964, New York, USA), rodená Alma Schindlerová, bola rakúska autorka memoárovej literatúry. Je známa ako „múza“ mnohých popredných umelcov prvej polovice 20. storočia, napríklad hudobného skladateľa Gustava Mahlera, maliara Oskara Kokoschku, či spisovateľa Franza Werfela.
Životopis.
Narodila sa v rodine v tom čase známeho a obľúbeného maliara krajín Emila Jakoba Schindlera a jeho ženy Anny von Bergen. Medzi priateľov manželov Schindlerovcov patrili ďalšie významné osobnosti viedenskej kultúry, ako napríklad maliar Gustav Klimt, ktorý s Almou prežil krátku romancu. Medzi ďalších ctiteľov Almy Schindlerovej patrili riaditeľ Burgtheatru Max Burckhard či hudobný skladateľ Alexander Zemlinsky. 
V roku 1901 sa v salóne svojej priateľky Berty Zuckerkandlovej zoznámila s popredným viedenským hudobným skladateľom Gustavom Mahlerom za ktorého sa o rok neskôr vydala. Žili spolu až do Mahlerovej smrti v roku 1911. Mali spolu dve dcéry, Mariu Annu (1902 - 1907) a Annu (1904 - 1988). Alma sa musela vzdať svojej sľubnej kariéry hudobnej skladateľky, pretože Mahler z nej chcel mať gazdinú a nie konkurenciu (zložila desiatky piesní a jednu klavírnu sonátu). Alma sa preto rozhodla umelecky realizovať umelecky ako sochárka. 
Ešte počas Mahlerovho života začal Almin vášnivý pomer s architektom a čelným predstaviteľom štýlu Bauhaus Walterom Gropiom. Po Mahlerovej smrti sa za neho v roku 1915 vydala. O rok neskôr sa im narodila dcéra Manon (1916 - 1935).
Avšak už v roku 1912 zahorela Alma láskou k poprednému expresionistického maliarovi, spisovateľovi a buričovi Oskarovi Kokoschkovi, ktorý oboch zachytil spolu v milostnom objatí na obraze "Die Windsbraut" (po slovensky "Nevesta vetra"). Ich vzťah však netrval dlho a Alma sa vrátila ku Gropiovi. Vzťah s Gropiom a s Kokoschkom definitívne skončil, keď Alma spoznala nemeckého spisovateľa Franza Werfela, ktorému porodila v roku 1918 syna Martina, ktorý však onedlho zomrel. 
Po anexii Rakúska Treťou ríšou roku 1938 ušli s Werfelom najprv do Francúzska a v roku 1940 do USA, kde Alma ovdovela (1945). So svojim mužom žila v Los Angeles, po jeho smrti sa však presťahovala do New Yorku, kde stála na čele umeleckej elity až do svojej smrti v roku 1964.
Napísala niekoľko spomienkových kníh, jej autobiografia "Mein Leben" ("Môj život") vyšla v roku 1960.
William Parsons Rosse

William Parsons Rosse (* 17. jún 1800 – † 31. október 1867) bol anglický astronóm.
Stal sa tretím lordom Rossom po tom, ako zomrel jeho otec v roku 1841. Predtým bol jeho titul Lord Oxmantown.
V 40-tych rokoch 19. storočia zostrojil svoj „Leviathan of Parsonstown“, 72-palcový (183 cm) teleskop v meste Birr, ktoré bolo potom známe ako Parsonstown v grófstve Offaly. Ďalekohľad, ktorý sa stal na mnoho desaťročí najväčším na svete. Rosse bol nútený vynájsť množstvo techník použitých na konštrukciu svojho teleskopu, pretože jeho veľkosť bola v tej dobe bezkonkurenčná a tiež preto, lebo vtedajší konštruktéri teleskopov si svoje patenty chránili alebo nedokázali publikovať svoje metódy. Jeho ďalekohľad bol považovaný za veľký technický a architektonický pokrok.
Malý Šturec

Malý Šturec () je sedlo v južnej časti Veľkej Fatry.
Poloha.
Sedlo sa nachádza na južnom okraji Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Bralná Fatra. Hranica Kremnických vrchov vedie južnejšie od sedla, nie ako sa mylne často prezentuje. Sedlo Malý Šturec leží medzi Holým kopcom () a Priečnym vrchom () a priamo pod sedlom pramení Biela voda, ľavostranný prítok Teplice. 
Vedie ním hranica medzi Žilinským a Banskobystrickým krajom a zároveň okresmi Banská Bystrica a Turčianske Teplice. V sedle sa stretávajú katastrálne územia obcí Čremošné a Dolný Harmanec.
Doprava.
Sedlom vedie významná cestná spojnica Turca s Pohroním, cesta I/14. Železničná trať Vrútky – Zvolen prechádza popod sedlo Čremošnianskym tunelom (najdlhší železničný tunel na Slovensku – 4 698 m). V sedle je vybudované parkovisko s peknými výhľadmi na severovýchod.
Prívlastok "Malý" súvisí s existenciou neďalekého priesmyku Veľký Šturec, ktorý leží vo väčšej nadmorskej výške. Cez oba tieto priesmyky v minulosti viedli dôležité severo-južné dopravné spojnice. Nakoľko v 60. rokoch 20. storočia bola cestná doprava z Veľkého Šturca odklonená na Donovaly, Veľký Šturec stratil svoj dopravný význam a vytratil sa aj z bežnej reči. Z týchto dôvodov sa v súčasnosti priesmyk Malý Šturec zvykne laicky nazývať len "Šturec" (bez prívlastku), a to najmä v súvislosti s automobilovou dopravou.
Turizmus.
Sedlom prechádza červená značkovaná turistická trasa, súčasť Cesty hrdinov SNP (E8) zo sedla Turecká cesta na Kráľovu studňu (). Je pomerne ľahko prístupné, vďaka komunikácii, ktorá ním prechádza.
Spišská Magura

Spišská Magura je flyšové pohorie a geomorfologický celok na severnom Slovensku, súčasť Podhôľno-magurskej oblasti. 
Vymedzenie.
Susedí z juhu s Podtatranskou brázdou, Tatrami a Podtatranskou kotlinou, Spišsko-šarišským medzihorím a na severe s Pieninami. Západnú a časť severnej hranice tvorí štátna hranica s Poľskom. 
Spišská Magura sa delí na dva geomorfologické podcelky: Repisko na juhozápade a Veterný vrch na severe. Celok má tiež 3 časti: v Repisku je to Osturnianska brázda, v podcelku Veterný vrch potom Staroveská kotlina a
Ružbašské predhorie. Hranica medzi podcelkami vedie údolím Rieky a cez Magurské sedlo. Najvyšším vrchom pohoria je Repisko () v juhozápadnej okrajovej časti pohoria.
Hlavný hrebeň podcelku Repisko vedie po línii Repisko – Magurka – Bukovina – Smrečiny – Spádik – Magurské sedlo, kde nadväzuje na hlavný hrebeň podcelku Veterný vrch v trase Javor – Toporecké sedlo – Kameniarka – Riňava – Plontana (najvyšší vrch podcelku) – Veterný vrch.
Pohorie je rozdelené na viaceré rázsochy údoliami potokov a riečok: Frankovský potok, Rieka, Jordanec, Lesniansky potok, Toporský potok, Šoltýsa a ďalšie. Údolie Dunajca na severe je hranicou s Pieninami, toky Javorinky a Bielej od Tatier a v údolí Popradu, v tzv. Ružbašskej bráne sa stýka s pohorím Levočské vrchy.
V časti Osturnianska brázda a na priľahlých svahoch Spišskej Magury sa zachovali viaceré jazierka zosuvného charakteru. Napr. Malé jazero, Veľké jazero, Ksenino jazierko, Osturnianske jazero. V podcelku Repisko sa zachovalo Jezerské jazero tiež zosuvného charakteru. Na styku pohoria s kotlinami vyvierajú minerálne pramene (Vyšné Ružbachy, Toporec).
Ružbašská brána

Ružbašská brána je geomorfologický útvar vytvorený riekou Poprad. Rieka sa na tomto území prelamuje flyšovými súvrstviami medzi Spišskou Magurou na severozápade a Levočskými vrchmi na juhovýchode.
Zároveň spája vyššie položený stupeň Popradskej kotliny s nižšie položeným stupňom Ľubovnianskej kotliny. V Ružbašskej bráne vytvára rieka Poprad dva veľké zaklesnuté meandre. Brána vystupuje v krajine medzi mestom Podolínec a obcou Forbasy, kým na území brány leží jediná obec Nižné Ružbachy.
Magurské sedlo

Magurské sedlo () je sedlo v hlavnom hrebeni Spišskej Magury. Je nazývané tiež Hanušovské alebo Reľovské sedlo.
Nachádza sa medzi vrchmi Javor () a Spádik (). Oddeľuje dva podcelky pohoria - Repisko na juhozápade a Veterný vrch na severovýchode. Spája Podtatranskú kotlinu so Zamagurím. Sedlom viedla jedna z dávnych kolonizačných ciest. Na západnej strane sedla pramení potok Ščerbová (pravostranný prítok Rieky), kým na východnej strane Toporský potok vlievajúci sa do Popradu.
Sedlom prechádza významná cestná spojnica II/542 medzi Spišskou Belou a Spišskou Starou Vsou a tiež modroznačkovaná turistická trasa, vedúca od Toporeckého sedla ďalej na západ po hlavnom hrebeni pohoria (Bukovina, Repisko).
Nemrut Dağı (vrch)

Nemrut Dağı (iné názvy: Nemrut Dağ, Nemrud Dağ(ı), Nemrut, Nemrud) je vrch v juhovýchodnej Anatólii (Turecko), vysoký . Od roku 1987 je zapísaný v zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Antiochove mauzóleum.
Na vrchole tohto vrchu Antiochios I., kráľ Kommageny, v rokoch 69 až 34 pred Kr., postavil nezvyčajný monument. Mal pripomínať jeho vlastnú slávu a slávu bohov, a pravdepodobne je to aj jeho hrob. Bol to obrovský pomník bezvýznamného kráľa, ktorý sa sám radil medzi nesmrteľných.
Ide o mohylu pozostávajúcu z kopy voľne uložených kameňov. Na severnej a východnej strane ju strážia dva levy, dva orly a deväťmetrové sochy, ktoré predstavujú Herakla, Dia, Oromadesa (perzský boh Ahura Mazdá), Tyché, Apolóna-Mithru a samotného Antiocha. Figúry sú stvárnené posediačky, hlavy majú poodpadávané a ležia naokolo. Po stranách vysokého návršia hrobu s priemerom stoja rovnaké figúry. Na dobre zachovaných reliéfoch na západnej terase sa Antiochos zobrazuje, ako si potriasa rukou s Apolónom, Diom a Herkulom.
Osobitne významná je kamenná doska, na ktorej je zobrazený lev pod hviezdnou konšteláciou. Usporiadanie hviezd, planét Jupitera, Merkúra a Marsu ukazuje zvláštnu astronomickú konšteláciu, ktorá bola pozorovateľná 7. júla 62 pred Kr. Tento dátum sa pokladá za začiatok výstavby hrobu.
Na východnej strane hrobového návršia sa nachádza oltár. Celý komplex pravdepodobne denne slúžil na náboženské obrady, kým Nemrut Dağı v roku 1881 neobjavil nemecký inžinier Karl Sester.
Antiochov hrob sa síce nenašiel, predpokladá sa však, že je pochovaný na tomto mieste.
Toporecké sedlo

Toporecké sedlo () je sedlo v hlavnom hrebeni pohoria Spišská Magura medzi vrchmi Javor () a Kamenianka (). Na severnom úpätí sedla pramení Lesniansky potok.
Sedlom viedla v minulosti cesta, po ktorej prenikala kolonizácia z Popradskej kotliny do oblasti Zamaguria. V súčasnosti tadeto vedie cesta 3. triedy medzi obcami Toporec a Veľká Lesná a taktiež turistický chodník (modrá značka) z Magurského sedla do kúpeľov Vyšné Ružbachy.
Ľubovnianska vrchovina

Ľubovnianska vrchovina je flyšové pohorie na severe východného Slovenska. Je geomorfologický celok oblasti Východné Beskydy v subprovincii Vonkajšie Východné Karpaty.
Opis.
Na západe hraničí s Pieninami, na juhu so Spišsko-šarišským medzihorím a Čergovom a na východe s Ondavskou vrchovinou. Geomorfologický celok je na území Slovenska rozdelený dolinou Popradu a Spišsko-šarišským medzihorím na väčšiu západnú a menšiu východnú časť. Severnú hranicu tvorí štátna hranica s Poľskom, pričom hranicu tvorí v západnej časti pohoria aj rieka Poprad.
Ľubovnianska vrchovina dosahuje maximálnu nadmorskú výšku na vrchole Eliášovky () v severozápadnej okrajovej časti pohoria (na slovensko-poľskej hranici). Hlavný hrebeň vedie z Eliášovky cez Medvedelicu, sedlo Vabec, Široký vrch, Sulínske sedlo na Sliboň. Vo východnej časti pohoria prechádza po hlavnom hrebeni štátna hranica v línii Obručné – Nad dolinkou – Kamenný hrb – Pustá – Javor – Kurovské sedlo – Polianka – Dzielec (v Poľsku).
Údoliami vodných tokov je pohorie rozdelené na menšie rázsochy, ide predovšetkým o potoky: Veľký Lipník, Hraničná, Pálenický jarok,Pasterník Lipník, Kurovec a ďalšie. Pri obci Sulín vyviera prameň minerálnej vody Sulínka.
Vabec

Vabec () je sedlo v hlavnom hrebeni západnej časti pohoria Ľubovnianska vrchovina. Vedie ním ceste I/68 zo Starej Ľubovne do Poľska.
Poloha.
Nachádza sa medzi vrchmi Čertova skala () a Oslí vrch (). Priamo pod sedlom pramení potok Hraničná, ktorý tečie na sever a potok Malý Lipník, tečúci na juh. Sedlo leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Jarabina.
Sedlom prechádza významná cestná spojnica Stará ĽubovňaMníšek nad Popradom a ďalej do Poľska (I/68). Je to križovatka turistických chodníkov - modro-značkovaného zo Starej Ľubovne cez Jarabinský prielom do obce Jarabina a žlto-značkovaného na Oslí vrch (). Zo sedla sú pekné výhľady do okolia.
Kurovské sedlo

Kurovské sedlo (staršie: Tyličské sedlo; ; ) je sedlo vo východnej časti pohoria Ľubovnianska vrchovina. Podľa niektorých zdrojov ním vedie hranica medzi Západnými a Východnými Karpatmi. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Leží medzi vrchmi Javor () a Hora (). Sedlom vedie slovensko-poľská štátna hranica, ktorá vedie po hlavnom hrebeni východnej časti pohoria. Poľský názov sedla je "Przełęcz Tylicka". Na slovenskej strane pramení pod sedlom potok Kurovec, tečúci na juh.
Sedlom vedie cesta 3. triedy z Tarnova do poľskej obce Tylicz a križujú sa tu červeno-značkovaná trasa (súčasť európskej diaľkovej trasy E3), vedúca hrebeňom pohoria so žlto-značkovanou trasou do obce Kurov (podľa nej názov sedla).
Podjavorník

Podjavorník je osada a miestna časť obce Papradno. 
Nachádza sa v prostredí pohoria Javorníky, pod hlavným hrebeňom, v pramennej oblasti Papradnianky.
Zachovaná drevená ľudová architektúra kopaničiarskeho osídlenia sa postupne mení na rekreačné objekty. Stojí tam i zrekonštruovaný hotel Podjavorník s možnosťou ubytovania a s nočným barom, bowlingom, plavárňou a masážou, saunou a vírivou vaňou. V blízkosti hotela je lyžiarsky vlek s najdlhšou traťou v okolí (920 m) a 1 detský vlek. V okolí Podjavorníka sa nachádzajú viaceré osady, z ktorých najväčšia je osada Kŕžeľ. Ďalšie osady sú Chuchmalovce Bartkovce, Hruškovce,Hanajovce, Levčovce, či Pätkové. Podjavorník je v súčasnosti rekreačnou oblasťou s možnosťami letnej aj zimnej turistiky. Žlto označený turistický chodník a lyžiarska turistická trasa vedú na hrebeň Javorníkov.
Vlkov

Vlkov je:
Cock Sparrer

Cock Sparrer je jednou z najstarších Oi! skupín, vznikla už v roku 1974, skupina je jednou z najvýznamnejších idolov streetpunku.
História.
Zakladajúci členovia založili skupinu s názvom Cock Sparrow.
Flash

Flash (po anglicky „blesk“) môže byť:
The Flash môže byť:
Build

Build (z angl. slova "build" – "stavať", "budovať") je označenie procesu (kompilácie) ako aj výsledku zostavenia vydania verzie počítačového programu. Obvykle sa tým označuje najnižšia alebo nízka úroveň verziovania, keď sa v rámci danej verzie-subverzie vydávajú jednotlivé buildy (obvykle pre ladiace a testovacie účely, príp. kvôli záplate nejakej menšej chyby). Napríklad MySQL 5.2.0 pre verziovanie major.minor.build.revision znamená piatu hlavnú verziu, druhú subverziu, build nula bez uvedenia čísla revízie.
Františka Jakabčinová

Františka Jakabčinová (* 1873 – † 1933), bola prvá organizátorka slovenského ženského hnutia v USA.
Stala sa významnou funkcionárkou prvej Katolíckej slovenskej ženskej jednoty a podpredsedníčkou Združenia slovenských katolíkov.
Ľudmila Ivanovna Černychová

Ľudmila Ivanovna Černychová (, * 13. jún 1935, Šuja, Rusko – 28. júl 2017) bola ruská astronómka. 
Narodila sa v meste Šuja, v Ivanovskej oblasti. Absolvovala Štátnu pedagogickú univerzitu v Irkutsku. Medzi rokmi 1959 až 1963 pracovala vo výskumnom ústave pre fyzikálno-technické a rádio-technické merania, kde vykonávala astronomické pozorovania. 
Od roku 1963 pracovala spolu so svojim manželom Nikolajom v Krymskom astrofyzikálnom observatóriu. V období medzi 1964 a 1998 bola výskumnou spolupracovníčkou Inštitútu teoretickej astronómie Ruske akadémie vied.
Objavila 268 asteroidov, vrátane asteroidov 2212 Hephaistos a 3147 Samantha.
Na počesť manželov Černychových bol pomenovaný asteroid 2325 Černych.
Furmint

Furmint je odroda viniča hroznorodého registrovaná na území Slovenska od roku 1952, ktorej pestovanie je povolené vo vinohradníckej oblasti Tokaj.
Charakteristika.
Furmintu vyhovujú ľahšie, piesočnaté ale aj kamenisté pôdy. Má sklon k opadavosti kvetov, sucho znáša pomerne dobre, nepatrí však medzi mrazuvzdorné odrody. Je citlivý na peronospóru, za daždivého počasia ho poškodzuje hniloba.
Strapec furmintu je stredne veľký až veľký, šupka bobúľ je tenká, dužina sladká a harmonická. Hrozno dozrieva začiatkom októbra, avšak v suchých rokoch sa ponecháva na kríku za účelom tvorby cibéb, ktoré sú základom pre výrobu tokajských výberov.
Lipovina

Lipovina je odroda viniča hroznorodého registrovaná na území Slovenska od roku 1952, ktorej pestovanie je povolené vo vinohradníckej oblasti Tokaj.
Lipovina si vyžaduje hlboké, teplé pôdy dobre zásobené živinami. Rastie veľmi bujne. Ako všetky tokajské odrody je aj Lipovina málo mrazu odolná, neznáša tiež dlhotrvajúce suchá, citlivá je na peronospóru aj múčnatku.
Strapec lipoviny je dlhý, valcovitý a redší. Bobule sú guľaté, stredne veľké bez výraznej chute.
Tom Gehrels

Anton M.J. "Tom" Gehrels (* 21. február 1925, Haarlemmermeer, Holandsko - † 11. júl 2011, Tucson, Arizona, USA) bol americký astronóm holandského pôvodu.
Životopis.
Narodil sa v Haarlemmermeere v Holandsku. Počas druhej svetovej vojny ako teenager bol aktívnym členom holandského odboja. Po úteku do Británie sa vrátil ako parašutista Special Operations Executive a organizátor sabotáži proti nacistom.
Po vojne vyštudoval univerzitu v Leidene, kde promoval v roku 1951 z fyziky a astronómie. V štúdiu pokračoval na University of Chicago, kde získal doktorát z astronómie a astrofyziky v roku 1956. V roku 1960 nastúpil na University of Arizona, spolu s Kuiperom, kde pôsobil ďalších 50 rokov.
Podieľal sa na štruktúre programu Spacewatch na objavovanie asteroidov v blízkosti Zeme. Objavil viacero komét, medzi inými 64P/Swift-Gehrels, 78P/Gehrels, 82P/Gehrels a 90P/Gehrels.
Okrem toho sa podieľal na objavení 4 329 asteroidov, medzi nimi blízkozemských planetiek 1864 Daedalus, 5011 Ptah a 4587 Rees, ako aj asteroidov zo skupiny Trójan.
Väčšinu svojich neskorších objavov urobil v spolupráci s holandskými astronómami, manželmi Ingrid van Houten-Groeneveldovou a Cornelisom Johannesom van Houtenom. Gehrels robil pozorovania oblohy 48-palcovým-Smchidtovym teleskopom v Palomar Observatory v USA. Fotografické platne boli posielané do Holandska na univerzitu v Leidene, kde ich van Houtenovci vyhodnocovali.
Muškát žltý

Muškát žltý je muštová a stolová odroda viniča hroznorodého registrovaná na území Slovenska od roku 1941, ktorej pestovanie je povolené vo vinohradníckej oblasti Tokaj.
Muškát žltý obľubuje južné svahovité plochy, teplé, kamenisté pôdy dobre zásobené živinami. Má dobrý až silný vzrast, je však náchylný na opadávanie a poškodzujú ho hlavne mrazy. Dobre znáša suché polohy.
Strapec Muškátu žltého je stredne veľký, cylindrický, veľmi hustý. Šupka bobúľ je tenká, dužina je štavnatá s výrazne muškátovou chuťou. Pri nižších úrodách poskytuje, najmä ak hrozno cibébovatie, mušty a vína vynikajúcej kvality.
Cornelis Johannes van Houten

Cornelis Johannes van Houten (* 18. február 1920, Haag, Holandsko – † 24. august 2002) bol holandský astronóm.
Ingrid van Houten-Groeneveldová

Ingrid van Houten-Groeneveldová (* 21. október 1921, Berlín, Nemecko – † 30. marec 2015, Oegstgeest, Holandsko) ) bola holandská astronómka, ktorá pracovala na Universiteit Leiden, manželka astronóma Cornelia van Houtena.
Spoločne s Tomom Gehrelsom a svojim manželom objavila niekoľko tisíc asteroidov. Gehrels robil pozorovania oblohy 48-palcovým Schmidtovým teleskopom na Palomar Observatory v USA. Fotografické platne boli posielané do Holandska na univerzitu v Leidene, kde ich vyhodnocovali.
Je po nej pomenovaný asteroid 1674 Groeneveld.
Kazimír Bezek

Kazimír Bezek (pseudonymy Ivan Žiar, Peter Blen, Peter Civrun) (* 31. august 1908, Žibritov – † 14. december 1952, Praha) bol slovenský básnik, dramatik a verejný činiteľ.
Životopis.
Narodil sa v rodine evanjelického farára Jána Bezeka a jeho manželky Ľudmily, rodenej Cimrákovej. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, na lýceu v Nîmes vo Francúzsku a v rokoch 1928 – 1936 na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Pracoval v Československých dráhach v Prahe, v rokoch 1939 – 1942 pôsobil na Ministerstve dopravy a verejných prác. Počas 2. svetovej vojny bol zatknutý za ilegálnu činnosť a počas Slovenského národného povstania bol predsedom Revolučného národného výboru v Dolnom Kubíne. Po skončení vojny sa stal prezidiálnym šéfom Povereníctva dopravy, v rokoch 1945 – 1952 bol poslancom Slovenskej národnej rady, v rokoch 1946 – 1949 pôsobil ako povereník dopravy a v rokoch 1949 – 1952 ako generálny riaditeľ Československých dráh v Prahe.
Tvorba.
Prvé literárne diela publikoval v študentských časopisoch (Nový rod, Svojeť, Studentský časopis), knižne debutoval v roku 1927 zbierkou básní "Horúci deň", ktorú vydal vlastným nákladom. Vo svojich dielach sa venuje sociálnym témam, využíval motívy odporu a vzbury (jánošíkovské, partizánske), písal protivojnové básne, no najmä v závere svojho tvorivého obdobia sa venoval ako prírodnej, tak i ľúbostnej a meditatívnej lyrike. Publikoval väčšinou časopisecky (DAV, Luk, Slovenské smery, Slovenské pohľady, Elán, Tvorba a i.), no mnoho jeho diel ostalo len v rukopisnej podobe. Okrem básní sa pokúšal i o divadelnú tvorbu. Písal veršované drámy a veselohry, no väčšina z nich taktiež zostala v rukopisnej podobe.
Odroda viniča

Odroda viniča (hroznorodého) (iné názvy: sorta viniča (hroznorodého), kultivar viniča (hroznorodého)) je kultivar druhu vinič hroznorodý.
Vinič hroznorodý ("Vitis vinifera") a najmä jeho pôvodný voľne rastúci poddruh vinič hroznorodý lesný ("Vitis vinifera" subsp. "sylvestris") vykazuje veľkú heterozygotnosť, vďaka ktorej v priebehu posledných 3 000 rokov vznikli tisíce kultivarov (staršie a v dnešných právnych predpisoch nazývaných: odrody) viniča hroznorodého. Najmä v minulosti vznikali predovšetkým samovoľným krížením, v súčasnosti však prevláda šľachtenie. 
Opisu a identifikácii kultivar viniča hroznorodého sa venuje ampelografia.
Triedenie odrôd viniča hroznorodého.
Odrody viniča hroznorodého je možné triediť podľa mnohých kritérií. 
Do geograficko-ekologických skupín.
Najčastejšie sa odrody triedia podľa miesta vzniku do takzvaných "geograficko-ekologických skupín" (lat. "proles") "orientalis", "occidentalis" a "pontica". Podrobnosti pozri v článku vinič hroznorodý.
Podľa použitia.
Podľa použitia sa odrody viniča hroznorodého delia na:
Zoznam niektorých odrôd viniča hroznorodého.
Vysvetlivky:
Bohumil Haluzický

Bohumil Haluzický (* 8. marec 1879, Bzová, Česko – † 11. január 1957, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, publicista, literárny historik a kritik.
Životopis.
Vzdelanie získaval v Uherskom Hradišti, Brne a na univerzite v Prahe, Lipsku a Heidelbergu, kde študoval slovanskú a germánsku filológiu. V rokoch 1906 – 1908 učil na strednej škole v Prahe, v rokoch 1908 – 1910 v Uherskom Hradišti, v roku 1919 bol riaditeľom gymnázia v Ružomberku, v rokoch 1919 – 1926 v Bratislave a od roku 1920 taktiež pôsobil ako lektor slovenčiny na Univerzite Komenského v Bratislave. V rokoch 1926 – 1939 pôsobil ako redaktor Lidových novín v Brne a od roku 1939 ako dôchodca žil v Uherskom Brode a neskôr od roku 1946 v Bratislave. 
Tvorba.
V oblasti publicistiky bol autorom mnohých kritík, komentárov, jubilejných článkov, nekrológov a úvah, ktoré uverejňoval najmä v časopisoch a periodikách ako Lidové noviny, Prúdy, Slovenský denník, Slovenské hlasy a iné. Ako slovakofil a slovakista sa venoval dejinám slovenskej literatúry a účinne prispieval k osvetľovaniu vzťahov medzi slovenskou a českou literatúrou. Spočiatku sa zaoberal štúdiom štúrovského obdobia, neskôr sa zaujímal o dielo Martina Kukučína, no celý život zasvätil skúmaniu obdobia romantizmu. Poznatky zo svojej celoživotnej práce vydával knižne.
Zlatica Balažovjech-Klincová

Zlatica Balažovjech-Klincová (* 13. november 1920, Brezno – † 5. február 2006 bola slovenská akademická maliarka, jej dielo tvorí vyše 3000 obrazov. Venovala sa žánrovej figurálnej maľbe a krajinomaľbe, často maľovala deti.
Je pochovaná v Bratislave na Martinskom cintoríne.
Pálava (odroda viniča)

Pálava (skr. "Pa") je moravská muštová odroda viniča hroznorodého pomenovaná podľa Chránenej krajinnej oblasti Pálava, ktorá vznikla krížením odrôd Tramín červený a Müller Thurgau. Odroda bola (podobne ako Aurelius) vyšľachtená Ing. Josefom Veverkom, ktorý jej šľachtenie začal v roku 1953 v Šľachtitelskej stanici vo Veľkých Pavloviciach a neskôr v ňom pokračoval v Pernej. Do štátnej odrodovej knihy bola zapísaná v roku 1977. Odrodu je možné pestovať vo všetkých vinohradníckych oblastiach Slovenska, viacmenej sa zatiaľ pestuje iba roztrúsene na malých plochách. V roku 2004 bola vysadená na 0,32 % plochy všetkých viníc na Slovensku .
Popis odrody.
Kríky sú stredne bujné s hustými listami. Listy sú stredne veľké, zvyčajne plytko päťlaločnaté. Na rube je husté ochlpenie, povrch čepele je neurčito zvlnený a kožovitý. Kvety sú obojpohlavné, samosprašné a päťpočetné. Strapce sú stredne veľké, 100–160 mm dlhé, kónické a niekedy krídlaté. Bobule sú svetlo červené so sivým nádychom a majú oválny tvar s priemernou dĺžkou 14 mm. Šupka je tuhá a dužina šťavnatá, aromatická, s tramínovo korenistou chuťou. Priemerná hmotnosť strapca je 169 g, priemerná hmotnosť bobule je 1,1 g. 
Proti zimným mrazom je stredne odolná, proti jarným mrazom je kvôli skorému pučaniu odolná menej. Je náchylná na napadnutie oidiom, pretože má kvôli zálistkom veľmi husté kríky. Proti ostatným hubovým chorobám je odolnosť priemerná.
Vlastnosti vína.
Víno má podobný charakter ako Tramín červený, je plné, harmonické (jemnejšie než Tramín), korenisté a s výraznou arómou. Má zlatožltú farbu, vôňa je podobná ako pri Tramíne, obsahuje však navyše vanilkové tóny. Vo vôni a v chuti je možné hľadať korenie, muškát a vanilku. Pre zachovanie príjemnej chuti je nutný dostatočný obsah kyselín. Je možné ho miešať do cuvée s neutrálnymi a menej kvalitnými vínami, ktorým dodajú buket.
Víno sa podobne ako Tramín hodí ku koreneným jedlám, k paštétam, k mäsu upravenému na sladký spôsob a k ovčím alebo kozím syrom.
Oracle

Oracle môže byť:
ORACLE môže byť:
Zoznam vládcov Aššuru

Zoznam vládcov Aššuru zobrazuje všetkých vládcov Aššuru (a Asýrie) od nejasných začiatkov až do zániku Novoasýrskej ríše na konci 7. storočia pred Kr. Delenie kráľov do dynastií je len pomocné – má slúžiť na lepšiu orientáciu v dlhom zozname. 
Roky sú uvedené podľa strednej chronológie.
Šaman King

Šaman King (jap.: シャーマンキング, "Šáman Kingu") je japonská manga séria, podľa ktorej neskôr vznikol aj rovnomenný anime seriál. Autorom mangy je Hirojuki Takei. Manga aj anime sú už v Japonsku ukončené, pri čom manga má 32 zväzkov a anime 64 epizód a 3 špeciály.
Príbeh.
Dej sa točí okolo mladého šamana menom Yoh Asakura, ktorý prichádza do Tokia, aby sa zúčastnil na veľkom Boji šamanov, ktorý sa koná len raz za 500 rokov. V tomto boji sa víťaz stane kráľom šamanov a bude vládnuť kráľovi duchov a bude mať moc zničiť svet alebo ho naopak spraviť lepším. Na ceste sa k nemu pridá veľa priateľov, ako napríklad Morty (jap. Manta),Trey (jap. Horohoro), Len (jap. Ren), Rio, Faust alebo Lyserg. Konečným cieľom ich výpravy je, okrem víťazstva v súboji šamanov, aj poraziť legendárneho Zeka Asakuru (jap. Hao Asakura), ktorého snaha je zničiť obyčajný život a ponechať na žive len pár šamanov.
Anime epizódy.
Názvy všetkých japonských epizód seriálu Šaman King preložených do slovenčiny.
Choroby štítnej žľazy (MKCH-10)

E00 - E07: CHOROBY ŠTÍTNEJ ŽĽAZY patria do IV. kapitoly MKCH-10 - Choroby žliaz s vnútorným vylučovaním, výživy a premeny látok (MKCH-10, E00 - E90).
E00 - VRODENÝ SYNDRÓM NEDOSTATKU JÓDU
Zahŕňa endemické stavy spojené priamo s karenciou jódu v prostredí ako dôsledok nedostatku jódu u matky. Nejde vždy o súčasnú hypotyreózu, ale o dôsledok nedostatočného vylučovania hormónu štítnej žľazy vo vyvíjajúcom sa plode. Prípadne spoluúčinkujú aj exogénne strumigény. Podľa potreby použiť doplnkový kód (F70 - F79) na identifikovanie pridruženej mentálnej retardácie.
Nezahŕňa subklinickú hypotyreózu z karencie jódu (E02).
E00.0 - Vrodený syndróm z nedostatku jódu, neurologický typ
E00.1 - Vrodený syndróm z nedostatku jódu, myxedémový typ
E00.2 - Vrodený syndróm z nedostatku jódu, zmiešaný typ
E00.9 - Nešpecifikovaný vrodený endemický syndróm z nedostatku jódu
E01 - PORUCHY ČINNOSTI ŠTÍTNEJ ŽĽAZY SÚVISIACE S NEDOSTATKOM JÓDU A PODOBNÉ OCHORENIA
Nezahŕňa:
E01.0 - Difúzny (endemický) hrvoľ spojený s nedostatkom jódu
E01.1 - Viacuzlový (endemický) hrvoľ spojený s nedostatkom jódu
E01.2 - Nešpecifikovaný (endemický) hrvoľ spojený s nedostatkom jódu
E01.8 - Iné poruchy činnosti štítnej žľazy spojené s nedostatkom jódu a podobné stavy
E02 - SUBKLINICKÁ HYPOTYREÓZA Z NEDOSTATKU JÓDU
E03 - INÉ HYPOTYREÓZY
Nezahŕňa:
E03.0 - Vrodená hypotyreóza s difúznym hrvoľom
E03.1 - Vrodená hypotyreóza bez hrvoľa
E03.2 - Hypotyreóza zavinená podaním liekov a iných látok exogénneho pôvodu
E03.3 - Poinfekčná hypotyreóza
E03.4 - Atrofia štítnej žľazy (získaná)
E03.5 - Myxedémová kóma
E03.8 - Iná špecifikovaná hypotyreóza
E03.9 - Nešpecifikovaná hypotyreóza
E04 - INÁ NETOXICKÁ STRUMA
Nezahŕňa:
E04.0 - Netoxický difúzny hrvoľ
E04.1 - Netoxický tyreoidálny uzlík
E04.2 - Netoxický viacuzlový hrvoľ
E04.8 - Iný špecifikovaný netoxický hrvoľ
E04.9 - Nešpecifikovaný netoxický hrvoľ
E05 - TYREOTOXIKÓZA - HYPERTYREÓZA
Nezahŕňa:
E05.0 - Tyreotoxikóza s difúznou strumou
E05.1 - Tyreotoxikóza s toxickým tyreoidálnym uzlíkom
E05.2 - Tyreotoxikóza s toxickým viacuzlovým hrvoľom
E05.3 - Tyreotoxikóza vyvolaná ektopickým tyreoidálnym tkanivom
E05.4 - Tyreotoxikóza vyvolaná umelo - thyreotoxicosis factitia
E05.5 - Tyreotoxická kríza
E05.8 - Iná tyreotoxikóza
E05.9 - Nešpecifikovaná tyreotoxikóza
E06 - ZÁPAL ŠTÍTNEJ ŽĽAZY - TYREOIDITÍDA
Nezahŕňa popôrodný zápal štítnej žľazy (O90.5)
E06.0 - Akútny zápal štítnej žľazy
E06.1 - Subakútna tyreoiditída
E06.2 - Chronická tyreoiditída s prechodnou tyreotoxikózou
E06.3 - Autoimúnna tyreoiditída
E06.4 - Tyreoiditída zavinená liekom
E06.5 - Iná chronická tyreoiditída
E06.9 - Nešpecifikovaná tyreoiditída
E07 - INÉ CHOROBY ŠTÍTNEJ ŽĽAZY
E07.0 - Hypersekrécia kalcitonínu
E07.1 - Dyshormonogénny hrvoľ
E07.8 - Iné špecifikované poruchy štítnej žľazy
E07.9 - Nešpecifikovaná porucha štítnej žľazy
Jaromír Spěšný

Jaromír Spěšný (* 11. február 1975) je český cyklotrialový pretekár, momentálne žijúci v Liberci. 
Je držiteľom profesionálnej licencie od roku 1995, 3 roky žil v Japonsku, kde spolupracoval na projekte japonskej vlády, ktorý mal za úlohu popularizovať cyklotrial medzi tamojšou mládežou formou verejných vystúpení.
Medzi jeho najvýznamnejšie športové úspechy patria: 2. miesto (1996) a 3. miesto (1999) v majstrovstvách sveta v trial, kategória profesionálov.
Od roku 2001 spolupracuje s českou značkou Author. Zúčastňuje sa na trialových exhibíciách po celej Európe, kde odjazdí priemerne 5 - 7 ukážok do mesiaca.
Diabetes mellitus (MKCH-10)

E10 - E14: DIABETES MELLITUS patrí do IV. kapitoly MKCH-10 - Choroby žliaz s vnútorným vylučovaním, výživy a premeny látok (MKCH-10, E00 - E90).
E10 - DIABETES MELLITUS ZÁVISLÝ OD INZULÍNU
Zahŕňa: 
Nezahŕňa:
E11 - DIABETES MELLITUS NEZÁVISLÝ OD INZULÍNU
Zahŕňa: 
Nezahŕňa:
E12 - DIABETES MELLITUS SÚVISIACI S PODVÝŽIVOU
Zahŕňa: 
Nezahŕňa:
E13 - INÝ BLIŽŠIE URČENÝ DIABETES MELLITUS
Nezahŕňa:
E14 - NEŠPECIFIKOVANÝ DIABETES MELLITUS
Zahŕňa:
Nezahŕňa:
Podľa potreby použiť kód vonkajších príčin (XX. kapitola) na označenie lieku, ak je liek príčinný faktor. Uvedené štvormiestne podrozdelenie možno použiť pri položkách E10 - E14:
".0 s kómou"
".1 D.m s ketoacidózou"
".2† D.m. s obličkovými komplikáciami"
".3† D.m. s očnými komplikáciami"
".4† D.m. s nervovými komplikáciami"
".5 D.m. s periférnymi obehovými komplikáciami"
".6 D.m. s inými špecifikovanými komplikáciami"
".7 D.m. s mnohopočetnými komplikáciami"
".8 D.m. s nešpecifikovanými komplikáciami"
".9 D.m. bez komplikácií"
Radón

Radón ("radon") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Rn a protónové číslo 86. Je to najťažší prvok v skupine vzácnych plynov. Je rádioaktívny, a nemá žiadny stabilný izotop.
Fyzikálno-chemické vlastnosti.
Je to bezfarebný plyn bez chuti a zápachu. Vzniká ako produkt rádioaktívneho rozpadu rádia a uránu a vďaka svojej nestálosti zaniká ďalším radioaktívnym rozpadom. Poznáme približne 20 nestabilných izotopov radónu. Chemické zlúčeniny tvorí iba zriedkavo s fluórom, chlórom a kyslíkom, podobne ako kryptón a xenón. Radón je veľmi dobre rozpustný vo vode (51% svojho objemu), ale lepšie sa rozpúšťa v nepolárnych organických rozpúšťadlách. Pri veľmi nízkych teplotách sa dá zachytiť na aktívnom uhlí.
Radón sa podobne ako ostatné vzácne plyny ionizuje, a v ionizovanom stave žiari. Dalo by sa to využívať pri výrobe osvetlenia, ale nie je to možné kvôli vysokej radioaktivite. Vydáva jasné biele svetlo.
História.
Tento prvok bol objavený v roku 1900 Friedrichom Ernstom Dornom pri skúmaní rozpadu rádia, a bol nazvaný ako rádiová emanácia. William Ramsay charakterizoval rádiovú emanáciu v roku 1910, určil hustotu a atómovú hmotnosť a navrhol názov "Niton -" NT. Meno sa ešte niekoľkokrát zmenilo, ale v roku 1923 sa schválil názov Radón.
Francium

Francium ("francium") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Fr a protónové číslo 87. Francium je nestabilný, vysoko rádioaktívny prvok patriaci medzi alkalické kovy. V prírode sa vyskytuje v stopových množstvách v uránových a tóriových rudách.
Charakteristika.
Francium bolo objavené v roku 1939 francúzskou fyzičkou Marguerite Perey a pomenované po Francúzsku. Francium bolo posledným prvkom, ktorý bol objavený v prírode. Je najťažším alkalickým kovom a vzniká dôsledkom rozpadu aktínia. Umelo môže byť vyrobené bombardovaním tória protónmi. 
Napriek tomu, že sa vyskytuje v uránovej rude, jeho výskyt je nesmierne vzácny. Predpokladá sa, že v zemskej kôre sa nachádza len 340 až 550 gramov francia. To ho robí druhým najvzácnejšie prirodzene sa vyskytujúcim prvkom na Zemi (po astáte). Je tiež najnestabilnejší z prvých 101 prvkov a má najvyššiu pomernú hmotnosť zo všetkých prvkov. Francium je tiež najmenej elektronegatívnym prvkom (druhým v poradí je cézium).
Je známych 34 izotopov francia (s relatívnou atómovou hmotnosťou od 199 do 233) a 11 metastabilných stavov. Najstabilnejším je izotop 223Fr s polčasom rozpadu 22 minút, ktorý vzniká rozpadom izotopu 227Ac a je jedným z dvoch izotopov, ktoré sa vyskytujú v prírode (tým druhým je 224Fr). Všetky známe izotopy francia sú veľmi nestabilné a tak je výskum francia obmedzený na laboratórne podmienky.
Existuje niekoľko fotografií francia, najviac však len 350 000 atómov.
Cézium

Cézium () je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Cs a protónové číslo 55. Patrí medzi alkalické kovy, vyznačuje sa veľkou reaktivitou a mimoriadne nízkym redox-potenciálom.
Základné fyzikálno-chemické vlastnosti.
Cézium je mäkký, ľahký a striebrolesklý kov, ktorý mimoriadne rýchlo reaguje s kyslíkom i vodou a v prírode sa s ním preto stretávame len vo forme zlúčenín. Elementárne kovové cézium je možné dlhodobo uchovávať pod vrstvou alifatických uhľovodíkov ako petrolej nebo nafta, s ktorými nereaguje.
Spolu s franciom a gáliom je cézium jedným z mála kovov, ktoré sa nachádzajú v tekutom stave takmer pri izbovej teplote. Cézium reaguje explozívne v studenej vode a reaguje aj s ľadom pri teplotách nad −116 °C. Hydroxid cézia (CsOH) je silne zásaditý a rýchlo leptá povrch skla.
Soli cézia farbia plameň do fialova. 
Cézium bolo objavené v roku 1860 nemeckým chemikom Robertom W. Bunsenom a nemeckým fyzikom Gustavom R. Kirchhoffom použitím nimi objavenej spektrálnej analýzy. Cézium bol prvý prvok objavený pomocou spektrálnej analýzy. Kovové cézium bolo prvý raz vyrobené v roku 1861.
Výskyt v prírode, výroba a využitie.
Vďaka svojej veľkej reaktivite sa v prírode stretávame iba so zlúčeninami cézia a to len s oxidačným číslom Cs+.
Cézium sa na Zemi i vo vesmíre vyskytuje len vzácne. Predpokladá sa, že zemská kôra obsahuje 17 mg Cs/kg. Priemerný obsah v morskej vode je približne 0,5 μg/l. Vo vesmíre sa predpokladá výskyt jedného atómu cézia na približne 100 miliárd atómov vodíka. 
V mineráloch cézium zvyčajne sprevádza ostatné alkalické kovy. Pravdepodobne najvýznamnejší výskyt je v minerále "lepidolitu," čo je pomerne značne komplikovaný hlinito-kremičitan lítio-draselný. 
Elementárne cézium sa vyrába elektrolýzou roztaveného chloridu cézneho na železnej katóde. Na grafitovej anóde pritom vzniká plynný chlór.
Vzhľadom na svoju mimoriadnu nestálosť a reaktivitu má kovové cézium len minimálne praktické využitie.
V chemických zlúčeninách sa cézium vyskytuje zásadne ako kladne jednomocné Cs+. Medzi známejšie zlúčeniny patria tieto chemické látky:
Bárium

Bárium () je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Ba a protónové číslo 56. (Podľa slovenského pravopisu do roku 1968 Báryum) Bárium je mäkký, reaktívny kov, ktorý patrí medzi kovy alkalických zemín. Búrlivo reaguje s kyslíkom aj vodou a preto sa s ním v prírode stretávame len v podobe zlúčenín. Reaktivita bária je natoľko vysoká, že môže byť dlhodobo uchovávané iba pod vrstvou alifatických uhľovodíkov (petrolej, nafta), s ktorými nereaguje. Na vzduchu sa môže samovoľne vznietiť. Soli bária farbia plameň do zelena.
Bárium objavil v roku 1774 Carl Wilhelm Scheele. Čisté bárium ako prvý izoloval Humphry Davy v roku 1808 pomocou elektrolýzy.
Výskyt v prírode.
Vzhľadom na svoju vysokú reaktivitu sa v prírode stretávame prakticky len so zlúčeninami bária. V nich sa vyskytuje iba v mocenstve Ba+2.
Výskyt bária v prírode a vesmíre je pomerne vzácny, čo je dôsledok jeho vysokého atómového čísla. V zemskej kôre sa vyskytuje v množstve 0,0250,045%. V morskej vode je jeho koncentrácia iba 0,03 mg Ba/l a vo vesmíre pripadá na jeden atóm bária približne 8 miliárd atómov vodíka.
Najznámejším minerálom bária je síran bárnatý, barit alebo ťaživec BaSO4. Baryt sa vyskytuje na mnohých miestach vo svete, známe sú ložiská v Rumunsku, Anglicku, Taliansku, USA, na Ukrajine, v Česku a na Slovensku.
Výroba, zlúčeniny a využitie.
Elementárne bárium sa priemyslovo vyrába elektrolýzou taveniny chloridu bárnatého.
Zlúčeniny bária, napr. peroxid bárnatý BaO2 alebo dusičnan bárnatý Ba(NO3) 2 sa využívajú pri výrobe pyrotechnických produktov vďaka ich výraznej farebnej reakcii v plameni.
Chróman bárnatý sa používa ako pigment v maliarstve pod názvom barytová žlť, citrónová žlť alebo žltý ultramarín.
Ďalšie uplatnenie majú zlúčeniny bária v špeciálnych aplikáciách sklárskeho priemyslu, príkladom môžu byť katódové trubice pre výrobu obrazoviek farebných televíznych prijímačov. V niektorých žiarivkách slúži elementárne bárium ako geter, teda látka slúžiaca k likvidácii stopového množstva kyslíka a vodných pár v inertnom plyne, ktorým je svietidlo naplnené.
Síran bárnatý BaSO4 patrí k najvýznamnejším zlúčeninám bária. V analytickej chémii sa využíva nízka rozpustnosť tejto zlúčeniny na gravimetrické stanovenie obsahu síranov vo vzorke. Ak je obsah síranov nízky, váženie vyzrážaného síranu bárnatého neposkytuje spoľahlivé výsledky - v tom prípade je vhodnejšia metóda nefelometrická, hodnotiaca intenzitu vzniknutého zákalu.
Uhličitan bárnatý BaCO3 je zložkou otravných návnad na hlodavce.
Rubídium

Rubídium ("rubidium") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Rb a protónové číslo 37. Rubídium patrí medzi alkalické kovy, vyznačuje sa veľkou reaktivitou a mimoriadne nízkym redox-potenciálom. Je to mäkký, ľahký a striebrolesklý kov, ktorý mimoriadne rýchlo, až explozívne, reaguje s kyslíkom i vodou a v prírode sa s ním preto stretávame iba vo forme zlúčenín.
Elementárne kovové rubídium je možné dlhodobo uchovávať pod vrstvou alifatických uhľovodíkov ako petrolej alebo nafta, s ktorými nereaguje. Soli rubídia farbia plameň na svetlofialovo.
Rubídium bolo objavené v roku 1861 nemeckým chemikom Robertom W. Bunsenom a nemeckým fyzikom Gustavom R. Kirchhoffom použitím nimi objavenej spektrálnej analýzy.
Výskyt v prírode, výroba a využitie.
Vďaka svojej veľkej reaktivite sa v prírode stretávame iba so zlúčeninami rubídia a to len s mocenstvom Rb+.
Obsah rubídia v zemskej kôre je pomerne vysoký, predpokladá sa, že zemská kôra obsahuje 100300 mg Rb/kg. Priemerný obsah v morskej vode je približne 0,12 mg Rb/l. Vo vesmíre sa predpokladá výskyt jedného atómu rubídia na približne 6 miliárd atómov vodíka. 
V mineráloch zvyčajne sprevádza rubídium ostatné alkalické kovy. Pravdepodobne najvýznamnejší výskyt je v minerále "lepidolit," čo je pomerne značne komplikovaný hlinito-kremičitan lítio-draselný. V tomto minerále sa obsah rubídia pohybuje okolo hodnoty 1,5%
Elementárne rubídium sa vyrába elektrolýzou roztaveného chloridu rubidného na železnej katóde. Na grafitovej anóde pritom vzniká plynný chlór.
Vzhľadom k svojej mimoriadnej nestálosti a reaktivite má kovové rubídium len minimálne praktické využitie.
V chemických zlúčeninách sa rubídium vyskytuje zásadne a iba ako kladne jednomocné Rb+. Medzi známejšie zlúčeniny patria tieto chemické látky:
Stroncium

Stroncium (lat. "strontium") je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Sr a protónové číslo 38. Stroncium je pomerne mäkký, ľahký kov, ktorý búrlivo reaguje s kyslíkom i vodou a v prírode sa s ním preto stretávame iba vo forme zlúčenín. Reaktivita stroncia je natoľko vysoká, že sa môže dlhodobo uchovávať iba pod vrstvou alifatických uhľovodíkov (petrolej, nafta) s ktorými nereaguje. Na vzduchu sa okamžite pokrýva vrstvou nažltlého oxidu, práškové stroncium sa na vzduchu môže samovoľne vznietiť.
Soli stroncia farbia plameň karmínovo červeno.
Stroncium objavil v roku 1790 Adair Crawford a v roku 1793 Martin Heinrich Klaproth v mineráli stroncianit, odkiaľ pochádza jeho slovenské i latinské pomenovanie. Čisté stroncium ako prvý izoloval sir Humphry Davy v roku 1808 pomocou elektrolýzy.
Výskyt v prírode.
Vzhľadom na vysokú reaktivitu sa v prírode stretávame prakticky len so zlúčeninami stroncia. V nich sa vyskytuje iba v mocenstve Sr+2.
Stroncium sa v zemskej kôre vyskytuje v množstve 0,030,04%. V morskej vode je jeho koncentrácia len 8 mg·l⁻¹ a vo vesmíre pripadá na jeden atóm stroncia približne jeden a pol miliardy atómov vodíka.
Najznámejšími minerálmi na bázi stroncia sú celestín (síran strontnatý, SrSO4) a stroncianit (uhličitan strontnatý, SrCO3).
Výroba, zlúčeniny a využitie.
Elementárne stroncium sa priemyslovo vyrába elektrolýzou taveniny chloridu strontnatého a chloridu draselného.
Zlúčeniny stroncia sa využívajú vďaka svojej výraznej farebnej reakcii v plameni pri výrobe pyrotechnických produktov. Uplatnenie zlúčeniny stroncia nachádzajú aj v špeciálnych aplikáciách sklárskeho priemyslu, napr. v katódových trubiciach pre výrobu obrazoviek farebných televíznych prijímačov.
Vysoký index odrazivosti titaničitanu strontnatého (SrTiO3) sa využíva v rôznych optických aplikáciách, napr. pri meraní farebnosti látok alebo analýze spektier odrazených lúčov z farebných povrchov. Z rovnakého dôvodu používa často šperkársky priemysel titaničitan strontnatý ako lacnejšiu náhradu diamantu.
Chróman strontnatý sa pod názvom stronciová žlť používa ako pigment v maliarstve.
Zdravotné aspekty stroncia.
Bežné izotopy stroncia sa v živých organizmoch správajú podobne ako atómy vápnika a sú teda úplne neškodné.
Zdravotné riziká stroncia sú spojené s rádioaktívnym izotopom 90Sr, ktorý vzniká pri rádioaktívnom rozpade uránu, napr. pri výbuchu atómovej bomby i v jadrových reaktoroch. Izotop 90Sr je pomerne silný beta žiarič s polčasom rozpadu 29,1 rokov. Ak sa dostane do živého organizmu, môže sa zabudovať do kostného tkaniva a je potenciálnym zdrojom vzniku rakoviny. Pri objektívnom hodnotení jeho skutočnej rizikovosti je potrebné posúdiť pomer výskytu uvedeného izotopu k ostatným podobným atómom (vápnik, bárium, neškodné izotopy stroncia) a pravdepodobnosťou vyžiarenia beta častice (elektrón) a následným spustením rakovinového bujnenia práve sledovaným izotopom 90Sr.