Klasifikácia klímy

 
Klasifikácia klímy (-názov napr. podľa STN; iné názvy: klimatická klasifikácia, klimatologická klasifikácia, klasifikácia podnebia) je regionálna alebo globálna typizácia priestorov (oblastí) s približne rovnakou klímou; podrobnosti definície pozri nižšie.
Definícia.
Klasifikácia klímy sa síce môže chápať (v širšom zmysle) jednoducho ako akákoľvek klasifikácia klímy, ale oveľa častejšie sa chápe (v užšom zmysle) ako určenie priestorových hraníc klimatickej skupiny. K tomuto užšiemu významu sa v literatúre možno stretnúť napr. s nasledujúcimi (takmer ekvivalentnými) definíciami:
Za klasifikácie klímy sa niekedy nepovažujú klasifikácie založené na len jednej premennej (napr. len na teplote alebo len na zrážkach) - pozri nižšie.
Zákonitosť rozloženia podnebia.
Typy klímy sú na Zemi rozložené zákonite, pretože existujú geografické zákonitosti rozloženia klimatologických prvkov na Zemi, a to súvislosť rázu klímy so zemepisnou šírkou, georeliéfom alebo stupňom kontinentality. Navyše z dôvodu tvaru zemského povrchu a radiačnej bilancie možno na Zemi pozorovať zreteľnú pásmovitosť (zonálnosť) rozloženia typov klímy. Základnou jednotkou klasifikácií podnebia je preto obyčajne podnebné pásmo (pozri samostatný článok). Pásmovitosť v rozložení typov podnebia zvykne byť vzhľadom na rozmanitosť krajinnej sféry v podstatnej miere narušená azonálnymi faktormi. Preto je klimatická klasifikácia náročná a neustálila sa jednotná klasifikácia.
Dejiny.
Najstaršie známe klasifikácie klímy sú založené na jednej premennej. Klasifikácie založené na premennej dĺžka denného svetla pochádzajú už zo 6. stor. pred Kr. zo starovekého Grécka a neskôr napr. z Egypta (pozri v článku podnebné pásmo). Práce starovekých autorov rozšírili islamskí vedci vrcholného stredoveku, na ktorých práce zas nadviazali renesanční bádatelia. Klasifikácia založené na premennej teplota sa objavili v19. storočí (napr. Alexander von Humboldt v roku 1817, Supan v roku 1879). V 19. storočí sa objavili aj prvé klasifikácie založené na premennej zrážky.
V 19. storočí vznikli aj klasifikácie založené na viacerých premenných. Najstaršie boli založené na klasifikáciách vegetácie Zeme. Napríklad podľa vzoru De Candolleho rozdelenia vegetácie Zeme do 6 skupín Wladimir Köppen (pozti klasifikácia klímy podľa Köppena) rozdelil v roku 1900 Zem na 5 veľkých (a 24 menších) klimatických oblastí podľa toho, ako klímu odráža prirodzená vegetácia (a čiastočne živočíšstvo). V roku 1918 úpravou tejto klasifikácie vytvoril systém, ktorý je na najvyššej úrovni založený na meteorologickej štatistike (najmä teplota a zrážky) a až na nižšej úrovni (čiastočne) na vegetácii. Tento systém potom on sám a ďalší dlhé roky zdokonaľovali a upravovali. Táto klasifikácia je dodnes veľmi rozšírená, o jej rozšírenosti svedčí napríklad štúdia z roku 1952, podľa ktorej túto klasifikáciu vtedy používalo 70 diel.
Popri početných klasifikáciách založených primárne na vegetácii vznikli aj klasifikácie vytvorené na špeciálne účely. Napríklad De Martonne (1909) a Penck (1910) vytvorili špeciálne klasifikácie klímy určené pre fyzickú geografiu. Terjung (1968) formuloval bioklimatickú klasifikáciu. Poľnohospodársky potenciál jednotlivých oblastí sleduje napr. klasifikácia Papadakisa (1966).
C. W. Thorntwaite bol v roku 1931 prvým, kto založil klasifikáciu na zrážkach a tepelnej účinnosti. V roku 1948 túto klasifikáciu značne modifikoval zavedením konceptu evapotranspirácie (systém z roku 1931 sledoval len stratu vlahy evaporáciou).
Okrem doteraz spomenutých klasifikácií existujú tzv. genetické klasifikácie, t.j. klasifikácie založené na faktoroch, ktoré sú príčinami jednotlivých podnebí. Náznakom takýchto klimatických klasifikácií sú texty triediace podnebia podľa dominujúcich vzduchových más (napr. Strahler 1951). Najvýznamnejšie genetické klasifikácie sú dnes však založené na dynamickej (synoptickej) klimatológii (Hettner 1930, Flohn 1950 a i.). U nás je známa napr. Alisovova klasifikácia podnebí z roku 1936, v ktorej sa rozlišuje 7 hlavných podnebných pásem podľa všeobecnej cirkulácie ovzdušia a prevládajúcich geografických typov vzduchových hmôt (1 rovníkové, 2 tropické, 2 mierne, 1 arktické a 1 antarktické) a 6 prechodných pásem (2 pásma subekvatoriálnych alebo rovníkových pasátov, 2 pásma subtropického podnebia, 1 pásmo subarktického podnebia a 1 pásmo subantarktického podnebia). Podnebné pásma sa v tejto klasifikácii ďalej delia na podnebné oblasti (napr. kontinentálne podnebie tropického pásma).
Doteraz spomenuté klasifikácie sú založené na logickej klasifikácii. V polovici 20. storočia sa začal používať aj alternatívny prístup – numerická klasifikácia, t.j. klasifikácia založená na aglomerácii jedincov štatistickej populácie. Ako príklad možno uviesť text McBoyle (1971): Autor s pomocou 20 premenných z 26 staníc v Austrálii prostredníctvom faktorovej analýzy zistil 3 faktory, ktoré spolu vysvetľovali skoro 90 % celkového štatistického rozptylu. Potom špeciálnou analýzou ukázal, ako zoskupenie austrálskych podnebí môže dať vznik viacerým oblastiam (regiónom), ktoré najlepšie vyhovujú potrebám, pre ktoré bola klasifikácia zostavená (t.j. klasifikácia závisí od cieľov používateľa).
Typy klasifikácií klímy.
Podľa Blüthgena.
Klasifikácia klímy:
Poznámky:
Podľa Kappasa.
Klasifikácia klímy:
Podľa Kuttlera.
Klasifikácia klímy :
Podľa Mierucha et al..
Klasifikácia klímy:
Podľa Vysoudila.
Klasifikácia klímy:
Podľa Stolzenbergerovej-Ramirezovej.
Klasifikácia klímy:
Podľa Chlebnikovovej.
Klasifikácia klímy:
Poznámka: Autorka výslovne uvádza, že (hoci je to sporné), ona za klasifikáciu klímy nepovažuje metódy založené len jednej premennej (napr. len na teplote alebo len na zrážkach). Také metódy je vraj možno lepšie nazývať (v angličtine) len „zoning“.
Podľa Smithovej.
Klasifikácia klímy:
Podľa Malberga.
Klasifikácia klímy:
Podľa Olivera.
Klasifikácia klímy:
Z metodologického sa rozlišujú v rámci klimatických klasifikácií:
Klasifikácia klímy na Slovensku.
Podľa Köppenovej klasifikácie sa na slovenskom území nachádzajú klimatické oblasti Cfbx, Cfb, Dfb, Dfc a ETH. Podľa Alisovovej klasifikácie patrí Slovensko do kontinentálno-európskej časti mierneho klimatického pásma.
Kombináciou teplotných kritérií a Končekovho tzv. indexu zavlažovania vznikla mapa klimatických oblastí v "Atlase podnebia ČSSR". Toto delenie bolo s úpravami použité aj v roku 1980 v Atlase Slovenskej socialistickej republiky a v roku 2002 s ďalšími úpravami v "Atlase krajiny SR". Slovensko sa v tejto klasifikácii delí na tri klimatické oblasti (teplá, mierne teplá a chladná) a tie ďalej na okrsky, pričom kritériami delenia sú teplota, index zavlažovania a počet letných dní za rok.
Z hľadiska klimageografického členenia sa najčastejšie uplatňujú klimageografické typy na území Slovenska z "Atlasu SSR" z roku 1980 od Kolomana Tarábka.