Uhorský karpatský spolok

Uhorský karpatský spolok (UKS), (, ), (po jeho zániku pokračoval v činnosti novozaložený "Karpatský spolok" , ) so sídlom v Kežmarku, bol prvou turistickou organizáciou v Uhorsku a na Slovensku.
Bol založený 10. augusta 1873 v Kežmarku, dva roky po vybudovaní Košicko-bohumínskej železnice, ktorá umožnila rýchly nárast turistiky v oblasti. Jeho činnosť sa zameriavala predovšetkým na Tatry. Zakladatelia UKS nadviazali na vtedajší trend v západnej Európe a sformovali základy klubovej činnosti a filozofiu skĺbenia športovej aktivity v horách, spoznávania prírody a histórie s dobrovoľníckou činnosťou pri výchove mladých turistov a alpinistov, budovaní turistických chodníkov a turistických chát. Nebola to vždy apolitická organizácia (i keď túto ideu mala zakotvenú v stanovách) milovníkov hôr. Tak ako iné vtedajšie spolky si vytýčil za cieľ vedecké spoznávanie Karpát, najmä Vysokých Tatier. Ročenky UKS vychádzali prvých 10 rokov nemecky a maďarsky ale po roku 1883 len v maďarčine. Členmi boli, okrem vedcov aj vynikajúci horolezci tých čias z Budapešti. Spolok zanikol po druhej svetovej vojne, v roku 1945, na základe nariadení Slovenskej národnej rady. 
História.
Profesori kežmarského lýcea pozorne sledovali turistické dianie v Európe. V okolitých krajinách vznikali turistické spolky, o ktorých v rakúskom turistickom časopise písal rakúsky vojenský lekár Henrich Wallmann v roku 1871. Istý čas pôsobil na Slovensku a navštívil Tatry. V roku 1873 sa v Kežmarku začal vytvárať prípravný výbor, ktorý mal pripraviť podmienky na založenie turistického spolku. Vo výbore bol Egid Berzevici a Anton Döller. Dňa 10. augusta 1873 bol na ustanovujúcej schôdzi v Smokovci založený nový turistický spolok (jeden z prvých desiatich na svete). Zakladajúcimi členmi boli, okrem iných, Mór Déchy, Gustáv Görgyi - statkár, Anton Döller - dôstojník, Hugo Payer - bibliograf, Egídius Berzeviczy - statkár, Ferdinand Cserépy - advokát, Samuel Weber - kňaz a historik, Fridrich Scholtz - riaditeľ lýcea, Ernest Grósz, Karol Koller - profesori, Jozef Engel, Pavol Kéler - advokáti, Karol Kostenský - statkár, Samuel Kottlar - továrnik. Karol Wünschendorfer z Popradu, Karol Divald z Prešova, Alexius Demjan z Podbielu, Štefan Čerépy z Lučenca. V čase založenia mal spolok 345 členov a jeho členská základňa sa postupne rozširovala. Najvyšší počet evidovali v roku 1889 – takmer päťtisíc členov. Sídlom spolku boli postupne mestá Kežmarok (18731884), Levoča (18841891) a Spišská Nová Ves (18911918).
Rozkol.
V závere 19. storočia došlo v UKS k ideovému rozkolu vedenia spolku. V jeho vedení začali prevládať spišskí Nemci, a tak bola v roku 1891 v Budapešti založená nová organizácia – Maďarský turistický spolok ("Magyar turista egyesület", v skr. MTE). Do MTE ktorého vstúpilo aj 152 bývalých členov UKS. Pridali sa aj celá Košicko – abovsko – turnianska skupina. V roku 1909 vznikol "Budapesti egyetemi turista egyesület" – BETE. Obidve nové organizácie sa začali špecializovať na vysokohorskú turistiku a horolezectvo vo Vysokých Tatrách. Chceli spolupracovať s Uhorským karpatským spolkom. V novembri 1913 bol ustanovený stavovský federálny orgán všetkých uhorských turistických spolkov – Uhorský turistický zväz ("Magyar turista Szövetseg"), pri ktorom bola vytvorená 28. decembra 1913 Tatranská dobrovoľná záchranná komisia ("Tátrai Önkéntes Mentö Biztottság"), ktorej členmi sa stali osvedčení organizátori MTE, ale aj športoví horolezci z BETE. Tatranská dobrovoľná záchranná komisia ("Tátrai Önkéntes Mentö Biztottság") však v dôsledku prvej svetovej vojny existovala len na papieri. V skutočnosti zanikla na začiatku prvej svetovej vojny. Práca Uhorského turistického zväzu sa skutočne mohla začať až po prvej svetovej vojne. Dňa 29. novembra 1918 sa v Šoproni konalo prvé výročné zasadnutie federácie. Po vojne zanikol aj Uhorský karpatský spolok.
Horskí vodcovia.
Najstarší vierohodný záznam o turistickom výlete do Vysokých Tatier je z Kežmarku. V roku 1565 sa vybrala väčšia kežmarská spoločnosť na výlet do "Snežných hôr" k Zelenému plesu. Na výlete bola hradná pani Beata Laska – Kościelecka. V sprievode boli mešťanovia, kežmarský richtár, rektor i hradný kapitán. Beata Laska, rodená Kościelecka za tento výlet draho zaplatila; žiarlivý manžel Albert Lasky, ktorý jej vytýkal, že išla do hôr v sprievode mužskej spoločnosti, ju na 6 rokov zavrel do temnice kežmarského hradu. Nemuselo to však tak byť. Jej manžel sa pravdepodobne chcel zmocniť jej majetku a tento výlet mu poskytol zámienku, aby ju zamuroval.
Pri prvých objavných výstupoch na tatranské štíty v 17. – 18. storočí sa ako vodcovia a nosiči najskôr uplatnili kamzičí poľovníci či pytliaci. Pri love prenikali hlboko do hôr, poznali prechody cez tatranské sedla, boli dobre informovaní o ich konfigurácii a vedeli nájsť správne výstupovú cestu. K nim sa pripojili pedagógovia a učitelia z Rakús, Veľkého Slavkova, Mlynice, Starej a Novej Lesnej. Získavali od nich informácie a so svojimi žiakmi navštevovali dovtedy nepoznané končiny Vysokých Tatier.
Ešte pred vznikom horského vodcovstva učiteľ z Novej Lesnej Ján Still pravidelne vodieval na Gerlachovský štít. Ján Still ako prvý vystúpil s dr. Edmundom Térym na Prostredný hrot. Po založení prvej tatranskej osady – Starého Smokovca a po dokončení podtatranského úseku Košicko-bohumínskej železnice ľudoví horskí vodcovia v hojnejšej miere začali ponúkať svoje služby návštevníkom Vysokých Tatier.
Rok po vzniku UKS, počas kežmarského predsedníctva, bola vytvorená a zorganizovaná horská vodcovská a záchranná služba. Po prvý raz sa o tom rokovalo na plenárnej schôdzi 2. augusta 1874 v Starom Smokovci. Predsedníctvo spolku nariadilo súpis horských vodcov v jednotlivých karpatských oblastiach. Spišskonovoveský evanjelický farár a historik Samuel Weber (18351908) a Eduard Dávid Blasy, horolezec a správca Starého Smokovca, vypracovali služobný poriadok vodcovskej organizácie. Spolok pre vodcov vydal vodcovské knižky I. a II. triedy. V zmysle § 12 bol horský vodca povinný turistovi, ktorého na ceste zastihla choroba alebo nehoda, poskytnúť všemožnú pomoc. Tento paragraf zároveň ukladal vodcom povinnosť zúčastniť sa na záchranných akciách. Vodcovia museli mať jednotné oblečenie, dostali vodcovský odznak a museli vo výstroji mať lano a čakan. Zaregistrovalo sa 37 osôb, ktoré sa venovali vodcovstvu vo Vysokých Tatrách. Medzi nimi bolo 16 Slovákov. Boli to: Ján a Michal Hronec z Východnej (pre Západné Tatry a oblasť Kriváňa), Michal Húska a Pavol Muntag zo Štrby (pre oblasť Kriváňa a Mengusovskej doliny) Ján Chovanec, Jozef Galko – Čupka, Ján Jurčo – Krokos, Samuel Jurčo, Ján Pastrnák a Ján Ruman Driečny mladší zo Štôly (pre Kriváň, Tichú a Kôprovú dolinu s okolitými sedlami a štítmi, Velickú a Bielovodskú dolinu), Ján Pavol I. a Pavol II. Patigovci, Jakub a Jozef Suranovský so služobným stanovišťom v Starom Smokovci (pre Velickú dolinu s Poľským hrebeňom, Slavkovský štít, Veľkú a Malú Studenú dolinu) a Michal Peško zo Strání pod Tatrami (pre oblasť Javoriny, Zeleného plesa a Belianske Tatry). Mnohí slovenskí vodcovia, ktorí sa nezaregistrovali, vodili načierno. Napríklad na vlastnú päsť vodil bača Pavol Mišaga zo salaša v Tomanovej doline, kokavský roľník Ján Slivka, rakúsky pastier Michal Mlynarčík, erárni horári Ján a Samuel Harmanovci a iní. Pôvodný návrh stanov vodcovskej organizácie bol v maďarskom, nemeckom a slovenskom jazyku. Členovia kežmarskej centrály si uvedomovali, že Vysoké Tatry navštevujú aj Slováci. Oponenti boli proti, Spišská župa nesúhlasila, aby vo vodcovských knižkách bola slovenčina. Nekompromisný obhajca pôvodnej osnovy stanov Egid Berzevici sa na valnom zhromaždení 4. augusta 1878 zriekol predsedníckej funkcie a v nasledujúcich dvoch rokoch sa rovnako zachovali jeho zástupcovia Béla Majláth a Jozef Szentiványi. To využil najväčší oponent demokratizačných snáh v spolku, hlavný spišský župan a neskorší minister, gróf Albin Csáky (18411912), ktorý potom podľa vlastných predstáv ovplyvňoval vodcovskú činnosť až do svojej smrti.
Vodcovská činnosť, ktorá v rokoch kežmarského predsedníctva dostala nový rozmer, prešla mnohými zmenami. Mikuláš Sontág st., zakladateľ Nového Smokovca, člen Uhorského karpatského spolku, v zime 18811882 usporiadal pre horských vodcov školenie. Vodcovia museli okrem praktických a teoretických skúseností preukázať, že vedia čítať a písať. Vodcovia boli rozdelení do troch kvalifikačných tried. Vodca I. triedy mal právo vodiť na prvovýstupy bez geografického obmedzenia, vodca II. triedy získaval licenciu len na určitú oblasť, ktorú dobre poznal. Osobitnú triedu zaviedli pre nosičov. Horskí vodcovia sa pokúšali dobývať dovtedy nedostupné štíty, neprekročili však terén I., II. a III. obtiažnostnej kategórie. Dosiahli vrcholy Vysoká, Ganek, Malá Končistá, Bradavica, Veľká Granátová veža, Ostrý štít a ďalšie. Aj napriek snahám Mikuláša Sontága st., ktorý prepracoval osnovy vodcovského štatútu a predstavil ich na schôdzi spolku v Levoči 10. júla 1883, boli nové vodcovské knižky v roku 1885 vydané v maďarskom a nemeckom jazyku. Slovenský jazyk nebol akceptovaný a vodcovský štatút predpisoval horským vodcom, aby skladali skúšky z maďarského pravopisu. Túto podmienku mnohí slovenskí horskí vodcovia nevedeli splniť a tak spolok zbavil väčšinu slovenských horských vodcov oprávnenia na vodenie. V roku 1885 malo vodcovské oprávnenie deväť Spišských Nemcov a jeden Slovák – Štrbčan Michal Húska. Do roku 1887 sa počet vodcov zvýšil na 32, z nich bolo 24 spišských Nemcov z Novej Lesnej, šesť z Veľkého Slavkova a dvaja Slováci. K Michalovi Húskovi pribudol Andrej Rusnák zo Štôly. Napríklad jeden z najvyhľadávanejších a najuznávanejších horských vodcov Ján Ruman Driečny nemohol byť registrovaným horským vodcom, lebo neovládal maďarský pravopis. Ani v ďalšej prepracovanej verzii vodcovských stanov v roku 1912, ktoré pripravili Alfred Grosz a Julius Andreas Hefty sa Slováci nedočkali nápravy. Andrej Rusnák, vodca I. triedy zo Štôly, dostal v roku 1896 mozgovú porážku a predsedníctvo spolku mu odhlasovalo jednorazovú almužnu 10 forintov. Michala Húsku, vodcu I. triedy zo Štrby, zbavil ústredný výbor spolku v roku 1908 oprávnenia vodiť, „keď sa dokázalo, že šíri panslavsku ideológiu“. Po zániku spolku po prvej svetovej vojne nová československá turistická organizácia Klub československých turistov zdedila len 11 horských vodcov, samých spišských Nemcov, najmä z Novej Lesnej. Prvé povojnové roky vo Vysokých Tatrách boli poznačené prítomnosťou vojenských jednotiek. U Pavla Počúvaja, nestora tatranských horských vodcov, sa dohodli, že využijú pomoc horského práporu, ktorému velil štábny kapitán Václav Dusil. Pomáhal im pri značkovaní turistických ciest, budovaní turistických chodníkov a zásobovaní chát. Nadšenci turistiky z Liptovského Mikuláša, vedení školským inšpektorom Milošom Janoškom, spolu s českými priateľmi položili základ novej turistickej organizácie – Klubu československých turistov. Župný úrad v Levoči na podnet Slovenskej komisie Klubu československých turistov zrušil stanovy Uhorského karpatského spolku a v júni 1921 Ministerstvo pre správu Slovenska schválilo Štatút horských vodcov Klubu slovenských turistov a lyžiarov. Klub vydal nové vodcovské knižky a stanovil aj nové tarify; namiesto forintov a grajciarov sa platilo československými korunami. Nové vodcovské skúšky zložilo 19 horských vodcov. V roku 1923 sa ustanovil Sbor tatranských vodcov z povolania (Sbor podľa vtedajšieho pravopisu) so sídlom v Starom Smokovci. Po vojne po nových turistických chodníkoch začalo prúdiť do Vysokých Tatier veľa turistov, ktorí nepotrebovali horských vodcov, čím vodcovská služba začala stagnovať. Po roku 1945 z početnej plejády zostali len horskí vodcovia – Štefan Zamkovský, Alojz Krupitzer a Ján Počúvaj. Trvalo päť rokov, kým založili novú Tatranskú horskú službu a ďalších sedem, kým vydali nový vodcovský poriadok, platný od 1. júna 1957 pre horských vodcov Tatranského národného parku vo Vysokých a Západných Tatrách. Vo Vysokých Tatrách vyrástla nová vodcovská generácia a vodcovská služba a horská záchranná služba splynuli v jeden celok. Horskými vodcami z povolania boli pracovníci Horskej služby TANAPu a dobrovoľní členovia Československého zväzu telesnej výchovy.
Po roku 1989 nastali mnohé zmeny aj v tejto činnosti a legislatívne kroky umožnili opäť oživiť profesiu horského vodcu. V roku 1991 bola založená Národná asociácia horských vodcov Slovenskej republiky, ktorá onedlho nadviazala kontakt s UIAGM (Medzinárodné združenie asociácií horských vodcov). Cieľom Národnej asociácie horských vodcov bolo stať sa právoplatným členom medzinárodného združenia. V roku 1996 boli v Zermatte slovenskí vodcovia prijatí do medzinárodného združenia asociácií horských vodcov. Zákonom č. 567 z 8. novembra 2005 sa zmenilo postavenie Národnej asociácie horských vodcov Slovenskej republiky z občianskeho združenia na samosprávnu stavovskú inštitúciu. Vo Vysokých Tatrách okrem toho pôsobí Spolok horských vodcov Vysoké Tatry. Je to Spolok horských vodcov, v ktorom sú združení vodcovia s platným medzinárodným osvedčením UIAGM-IVBV-IFMGA, čo sú skratky pre celosvetovú úniu horských vodcov.
Činnosť po prvej svetovej vojne.
Uhorský karpatský spolok po vzniku novej Československej republiky stratil nielen veľkú časť členskej základne, ale aj jednotnú náplň. Maďarská časť spolku bola odtrhnutá od slovenského územia. Spolková činnosť, zásluhou členov, ktorí žili už na území novej republiky, pokračovala pod novým názvom Karpatský spolok ("Karpathenverein"). Novým sídlom spolku sa stal Kežmarok.
Na zhromaždení v Poprade v roku 1920 bolo konštatované, že počet členov klesol z 3 500 na 1 200. Príčinou bol rozpad Rakúsko-Uhorska. Obdobie od roku 1920 do roku 1925 bolo, ako ho nazvali samotní členovia spolku, obdobím kežmarským. Maďarskí turisti prestali navštevovať slovenské hory a bolo potrebné vyvinúť veľké úsilie, aby sa cestovný ruch oživil. Spolok v tom čase viedol Dr. Michal Guhr, ktorý sa venoval najmä organizačným záležitostiam, osvetovej činnosti, organizácii zimných športov – výstavbe skokanského mostíka, sánkarskej dráhy, bežeckých tratí a pod. Aktívny bol profesor Julius Andreas Hefty, ktorý organizoval spolkový život a turistické aktivity, profesor Alfred Grosz bol okrem iného, spolkovým fotografom, ktorý zhotovil okolo 10-tisíc fotografií. Bol aj priekopníkom v objavovaní vysokohorských ciest a vytvoril rekord v počte prvovýstupov. Aktívny bol aj profesor Bela Hajts, ktorý organizoval tatranské výlety a venoval sa histórii. Artur Wiegand sa venoval organizácii spolku, položil základy nového vedenia obchodu. Architekt Ing. Oskar Zuber organizoval stavebnú činnosť spolku a dlhý čas pôsobil ako redaktor spolkového časopisu Turistik, Alpinismus, Wintersport a Die Karpathen. Dr. Desider Reichart sa staral o rozvoj zimných športov a bol ich náčelníkom. Aktívne v tom čase pôsobili aj ďalší členovia spolku – Dr. Wilhelm Nemény, Teodor Augustín Sauter, ktorý v Karpathen Post prinášal správy z Vysokých Tatier a vychovával obyvateľov Spiša k pochopeniu významu a poslania cestovného ruchu. Vydával aj spolkový časopis Turistik und Alpinizmus. Hodno spomenúť aj iných členov, napríklad Anton Jurgovský, Július Wachdeutsch a Michael Zwiebel, Ernst Bethelnfalvy, Karl Pivovarcsy a iní.
Prinavrátenie chát.
Dôležitou úlohou spolku bolo opätovné získanie majetkových práv na tatranské chaty. Po rokovaní s komisiou na určenie hraníc spolok získal do opätovného vlastníctva Chatu pri Zelenom plese, Téryho chatu a Sliezsky dom.
Maďarsko-nemecká orientácia.
Karpatský spolok na čele so svojimi predstaviteľmi Dr. Michalom Guhrom a profesorom Heftym sa od začiatku orientoval na nemecké organizácie podobného zamerania. Bol spoluzakladateľom Hlavného zväzu nemeckých spolkov pre zimné športy v Liberci (HDW) a vytvoril vlastný Tatranský kraj. Zároveň bol spoluzakladateľom a členom Hlavného zväzu nemeckých horských a turistických spolkov so sídlom v Ústí nad Labem, členom Nemeckého lawn-tenisového zväzu v Československu so sídlom v Prahe, Spolku zimných behov v ČSR, Nemeckého plaveckého spolku v ČSR a Moravsko-sliezskeho automobilového klubu so sídlom v Brne. Členovia spolku a jeho predstavitelia sa pre svoju maďarsko-nemeckú orientáciu často ocitli v politických a národných roztržkách. Napríklad preto, lebo vydávali a distribuovali nemecky a maďarsky písanú literatúru, vydanú v Maďarsku. Jej rozširovanie bolo výnosom bývalého ministra s plnou mocou pre správu Slovenska po 28. októbri 1918 zakázané.
Organizovanie športovej činnosti.
Koncom 20. rokov sa Michal Guhr začal venovať výchove pretekárov. Karpathenverein usporiadal 1. a 2. februára 1920 medzinárodné lyžiarske preteky, v rámci ktorých sa uskutočnili majstrovstvá Vysokých Tatier. Súťažilo sa v behoch na lyžiach – kategória mládeže (), juniori (), ženy (), v zjazde, výstupoch, skokoch na lyžiach a v štafetovom behu na 10 kilometrov. Spolok v roku 1922 zorganizoval medzinárodné lyžiarske preteky v Korytnici. Medzi najpopulárnejšie medzinárodné podujatia patrili preteky o najlepšiu lyžiarsku štafetu Tatier, ktoré sa uskutočňovali od roku 1925. Spolu to bolo 14 ročníkov. Okrem iných aktivít, od sezóny 1923/1924 organizoval kežmarský Karpathenverein hokejovú pohárovú súťaž v Starom Smokovci ako jednu z prvých na Slovensku.
Obmedzenie činnosti a nové aktivity.
Nové nariadenie štátnych orgánov Československej republiky pribrzdili širokospektrálne aktivity spolku. Viaceré prevzal nový Klub československých turistov, napríklad značkovanie turistických chodníkov, záchrannú činnosť a spolok prišiel aj o chaty, ktoré boli postavené na štátom vlastnených pozemkoch. Aj napriek tomu členovia spolku pokračovali v činnosti. Napríklad obnovili chodníky na Hrebienok, k prameňu Studeného potoka, chodník z Tatranských Matliarov k Zelenému plesu, zo Starého Smokovca a Tatranskej Polianky k Sliezskemu domu, chodník do Belianskej jaskyne, do Malej Studenej doliny, do Velickej doliny a na Slavkovský štít, upravili chodník na Lomnický štít, v Nemeckom rebríku, či na Medené lávky. Rozšírili Chatu pri Zelenom plese, zrekonštruovali Téryho chatu, vybudovali malú vodnú elektráreň pri Sliezskom dome, osadili pamätné tabule nielen vo Vysokých Tatrách, ale aj v Slovenskom raji, stavali mosty a podarilo sa im obnoviť aj záchranársku činnosť, na ktorej sa podieľali dobrovoľníci. Svoje aktivity spolok zameral na budovanie tenisových ihrísk v Kežmarku v Matejovciach, v Starom Smokovci, Dobšinej a Spišskej Sobote. Veľa úsilia spolok venoval sánkarskému športu; v Starom Smokovci bola prírodná sánkarská dráha, na ktorej v roku 1928 zorganizoval majstrovstvá Slovenska.
Pobočky.
Spolok založil na Slovensku viac ako 40 pobočiek a mal zastúpenie v cestovných kanceláriách, v tatranských kúpeľoch, v podtatranských mestách i v Podkarpatskej Rusi. Rozšíril sa i do Česka a Nemecka. Hlavnú kanceláriu mal v Kežmarku a informačnú v Poprade, v Starom Smokovci, v Tatranskej Kotline, v Tatranskej Polianke, v Dobšinej a v Košiciach. V roku 1930 mal spolok 6 200 členov.
Zánik spolku.
Spolok mal stanovy obnovené v roku 1940, od kedy bol predsedom spolku advokát Dr. Gejza Klein z Popradu a tajomníkom Tibor Braisz. Keďže spolok bol po druhej svetovej vojne považovaný za nemecko-maďarský, na základe nariadení Slovenskej národnej rady (nariadenie SNR č. 51/1945 z 25. mája 1945 o rozpustení a zakladaní spolkov) bol v roku 1945 zrušený. V archívoch sa nezachovali mnohé dôležité dokumenty o činnosti spolku a preto sú informácie neúplné. 
Tlačové orgány.
Uhorský karpatský spolok prevzal aj úlohu organizátora a koordinátora vedecko-výskumnej činnosti na území Vysokých Tatier. Výsledky tejto práce boli systematicky publikované v ročenkách UKS, ktoré vychádzali pod maďarským názvom "A Magyarországi Kárpátegyesület Évkönyve", s paralelným nemeckým názvom "Jahrbuch Des Ungarischen Karpathen Vereines". V rokoch 18741917 vyšlo 44 zväzkov. V rokoch 18821893 vychádzali štyrikrát ročne. Prvé tri ročníky vytlačila tlačiareň Panónia v Košiciach. V rokoch 18771879 ich tlačila Spišskonovoveská spoločenská tlačiareň, v rokoch 18801906 vychádzali v tlačiarni Jozefa Schmidta a v rokoch 19081916 v tlačiarni Spišských hlasov. Ročenky obsahovali články o horskej turistike, vedeckom výskume, biografie a správy, ktoré písali hlavne Nemci a Maďari, no občas sa objavovali texty poľských autorov. Predsedom redakčnej rady bol v rokoch 18741876 Hugo Payer, v rokoch 18771892 Martin Róth, v rokoch 18931895 Imrich Kövi. Po roku 1896 boli redakciou poverení Móric Lövy, Frigyes Nikházy, Michal Karopliny, Albert Kiss, Andor Marcsek ml. a Július Weise. Text ročeniek bol v rokoch 18741883 dvojjazyčný maďarsko-nemecký. Od roku 1884 vychádzali osobitne v maďarskom a nemeckom jazyku.
Ročenky pravidelne informovali o činnosti spolku, prinášali príspevky zamerané na problematiku turistiky, turistické výstupy a túry, ďalej s tematikou cestovného ruchu v Tatrách, ale i všeobecne v Uhorsku, informovali o športe. Boli tu tiež informácie o činnosti spolkov príbuzného zamerania v Uhorsku i v Európe, o literatúre z oblasti turistiky a pod. Členovia spolku prezentovali výsledky vedeckých bádaní. Publikovali nielen spišskí prírodovedci, ale i významní predstavitelia prírodných vied v celouhorskom meradle. Autori sa v ročenkách zaoberali históriou a výskumom Vysokých Tatier, veľa miesta venovali Spišskej, Liptovskej, Oravskej, Gemerskej, ale aj Šarišskej župe.
Nemeckí členovia spolku vydávali v Kežmarku od roku 1880 týždenník "Karpathen Post". V rokoch 18871891 bol orgánom Tatranskej sekcie Uhorského karpatského spolku. Jeho vydávanie skončilo v roku 1942. Zameriaval sa na problémy cestovného ruchu, obchod, kúpele v horských oblastiach, historické, kultúrne a národopisné témy.
Redaktori Karpathen Post.
Tatranskej tematike a činnosti Uhorského karpatského spolku sa venovali viaceré médiá:
V rokoch 19181933 vychádzal mesačník "Turistik, Alpinizmus, Wintersport" v nemeckom a v maďarskom jazyku.
Monografie
"* Hugo Payer urobil súpis literatúry o karpatskej oblasti "Bibliotheca Carpatica"
Mapy
Spolok vydával mapy samostatne alebo v rámci svojich publikácií – predovšetkým v turistických sprievodcoch.
Sprievodcovská literatúra
Literatúra o regiónoch
Obrazové publikácie
Budapeštianska sekcia UKS.
Bola založená v roku 1888 a iniciátormi boli Mór Déchy (18511917) a Edmund Téry (18561917). Od začiatku sa prikláňala k pokrokovejšej časti spolkového vedenia. Pod ich vplyvom propagovala mládežnícku turistiku a mala na pamäti športový aspekt v turistike. Jej zásluhou sa začala vo väčšej miere zimná turistika.
Edmund Téry bol lekár, horolezec, organizátor turistiky, publicista a redaktor. Medicínu vyštudoval v Budapešti, ako banský lekár pôsobil v Banskej Štiavnici a od roku 1884 ako zdravotný radca aj na ministerstve vnútra v Budapešti. K jeho horolezeckému zápisu patria prvovýstupy na Prostredný hrot (1876), Pyšný štít (1877) a Poslednú vežu (1877). Od roku 1889 bol 21 rokov redaktorom časopisu "Turisták Lapja". Vydal aj turistického sprievodcu po Vysokých Tatrách (1900). Zomrel a pochovaný je v Budapešti.
Mór Déchy bol geograf, horolezec z Budapešti, žijúci aj vo Švajčiarsku a v Rusku. Ako bádateľ na geografických a horolezeckých výpravách pôsobil v Alpách, Himalájach, zúčastnil sa na siedmych expedíciách expedícií na Kaukaz (18841902) a cestoval po iných európskych, afrických a ázijských horách. Jeho najznámejšie cesty vo Vysokých Tatrách sú na Gerlachovský štít Velickou próbou, ktorú prešiel s Johannom Stillom v roku 1874 a v tom istom roku 3. septembra s Jánom Rumanom Driečnym a Martinom Spitzkopfom, na Vysokú žľabom z Dračieho sedla. Bol jedným zo zakladateľov Uhorského karpatského spolku a jeho členovia sa rozhodli pomenovať dnešný Dračí štít na "Déchy csúcs". Maďarský turistický spolok pomohol vydať v roku 1887 Karolovi Kolbenheyerovi Sprievodcu Vysokými Tatrami, prvú turistickú mapu Vysokých Tatier.
Výstavba chát.
Zdokonalená sieť komunikácií podporila, okrem iného, pohyb turistov v prírode. Postupne tu vyrástli: