burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jozef Mišák (1947)

Ing. Jozef Mišák, CSc. (* 13. júl 1947, Krásna Ves) je slovenský jadrový energetik, vysoký štátny úradník a manažér. V rokoch 19931997 bol prvým predsedom Úradu jadrového dozoru Slovenskej republiky.
Životopis.
Jozef Mišák sa narodil v roku 1947 v obci Krásna Ves v okrese Bánovce nad Bebravou. V rokoch 19651970 vyštudoval jadrové inžinierstvo na ČVUT v Prahe. Po škole pracoval v rokoch 19711977 vo Výskumnom ústave energetickom, od roku 1978 vo Výskumnom ústave jadrových elektrární (neskôr premenovaný na Výskumný ústav jadrovej energetiky) na viacerých vedúcich pozíciách v oblasti jadrovej bezpečnosti, v roku 1992 ako riaditeľ. 1. januára 1993 bol menovaný za prvého predsedu novovzniknutého Úradu jadrového dozoru Slovenskej republiky, ktorý vznikol z Československej komisie pre atómovú energiu. Úradu predsedal do konca roku 1997 a zaslúžil sa o vstup Slovenska do Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu (MAAE), ako aj o úspešnú rekonštrukciu elektrárne V-1 v Jaslovských Bohuniciach v 90. rokoch 20. storočia. 
Od roku 1998 do roku 2004 pracoval ako vedúci oddelenia rozvoja bezpečnosti v MAAE, so zameraním na bezpečnostné štnadardy a návody pre havarijné analýzy jadrových elektrární. V MAAE pôsobil ešte ako predseda ÚJD SR ako guvernér a podpredseda Rady guvernérov MAAE, bol tiež členov poradnej komisie MAAE o bezpečnostných štandardov. Od roku 2005 pôsobí v Ústave jadrového výskumu, a. s., v Husinci-Řeži, hlavnej českej výskumnej a vývojárskej inštitúcii v oblasti jadrovej energetiky. Mišák pracuje ako riaditeľ ÚJV Řež pre stratégiu a zároveň ako viceprezident pre strategický rozvoj, zameriavajúc sa na dlhodobú stratégiu podniku a koordináciu technických projektov a výstavbu nových jadrových elektrární.
Je členom odbornej komisie PhD. štúdia vedeckej rady STU v odbore Jadrová energetika. Mišák publikoval viac ako 100 výskumných správ a viac než 200 technických článkov a konferenčných príspevkov v oblasti jadrovej bezpečnosti.
Hovorí plynule po slovensky, česky, anglicky, rusky a taliansky. Býva v Piešťanoch.
Para (album)

Para je názov štvrtého štúdiového albumu slovenskej skupiny Para. V roku 2007 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Sony BMG.
Dom-múzeum Atanasa Krăsteva

Dom-múzeum Atanasa Krăsteva (), je obrodenecký meštiansky dom v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Názov.
Dom je pomenovaný po svojom poslednom majiteľovi, významnom umelcovi a kultúrnom činiteľovi Atanasovi Krăstevovi (známemu aj pod pseudonymom "Načo Kulturata"), ktorý bol okrem iného iniciátorom (v roku 1968) projektu reštaurácie plovdivských architektonických pamiatok a založenia architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv Inicioval tiež otvorenie viacerých plovdivských múzeí, medzi inými napríklad múzea venovanému vydávaniu kníh v Bulharsku v Danovovom dome, alebo múzea venovanému plovdivskému umelcovi Zlaťovi Bojadžievovi v dome doktora Stojana Čomakova. 
Lokalita.
Dom-múzeum Atanasa Krăsteva leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „Dr. Stojan Čomakov“ (, doslova "ulica doktora Stojana Čomakova") č. 5A takmer na vrchole pahorku Nebet tepe.
Dejiny.
Dom bol postavený na začiatku 18. storočia. Prvý majiteľ domu bol Bojan Nasev.
V roku 1989 otvoril majiteľ domu Atanas Krăstev v priestoroch dvora galériu "Červenoto poni". Atanas Krăstev bol posledným súkromným majiteľom domu a zomrel v roku 2003. V roku 2008 bol jeho dom premenený na múzeum pomenované jeho menom a venované jeho osobe a umeleckej zbierke.
Charakteristika.
Typovo ide o ranoobrodenecký nesymetrický dom. Areál budovy disponuje priestranným dvorom.
Múzeum.
Múzeum bolo založené v roku 2008. Unikátna je v rámci múzea predovšetkým zbierka 30 portrétov umelca a kultúrneho činiteľa Atanasa Krăsteva, ako aj kolekcia umeleckých diel z jeho zbierky, ktorá sa nachádza na druhom poschodí domu.
Galéria "Červenoto poni".
Ide o prvú súkromnú galériu umenia v Plovdive, ktorú založil Atanas Krăstev v roku 1989. Je to vonkajšia galéria, ktorá sa nachádza vo dvore domu. Pomenovaná je po obľúbenej knihe Atanasa KrăstevaSteinbeckovom románe "The Red Pony (Červený pony)".
Dom Neďalka Nemského

Dom Neďalka Nemského () je obrodenecký meštiansky dom v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu.
Lokalita.
Dom Neďalka Nemského leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „P. R. Slavejkov“ (, doslova "ulica P. R. Slavejkova") č. 2426.
Dejiny.
Budova bola postavená na začiatku 19. storočia. V roku 1998 bol budove pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
Charakteristika.
Ide o predstaviteľa tzv. bulharského obrodeneckého baroka plovdivského typu. Charakteristickým prvkom budovy je arkier v západnej fasáde. V podperách hlavného arkiera sa nachádzajú ozdobné otvory v tvare elipsy a medzi nimi sa pod hlavným veľkým arkierom nachádza ďalší malý arkier.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č. 25 z roku 1998, pričom ako dôvod ochrany boli stanovené architektonicko-staviteľská hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok je "Kăšta na Neďalko Nemski" (, doslova "Dom Neďalka Nemského").
Zoznam spišských prepoštov

Zoznam spišských prepoštov obsahuje zoznam prepoštov na prepoštskom a neskôr veľprepoštov pri biskupskom stolci v Spišskej Kapitule.
Obdobie prepoštstva od začiatku 13. storočia až do roku 1776.
Vznik Spišského prepoštstva sa spája všeobecne so saskou kolonizáciou na Spiši na konci 12. alebo na začiatku 13. storočia. Od svojho vzniku patrilo do Ostrihomského arcibiskupstva, ktoré založil už uhorský kráľ Štefan I. Koncom 13. storočia bol spišský prepošt Jakub z Vlkovej ("de Farkasfalva") menovaný uhorským kráľom Ondrejom III. prvýkrát "ad personam" titulom spišského biskupa ("episcopus Scepusiensis"), a to aj napriek tomu, že k oficiálnemu zriadeniu samostatného Spišského biskupstva došlo až v roku 1776.
Ľudovít I. Veľký spoločne s manželkou a kapitulou požiadal Svätú stolicu o povýšenie Spišského prepoštstva na biskupstvo. K zriadeniu biskupstva však nedošlo. V nasledujúcich storočiach pápeži udelili spišským prepoštom výsady používať biskupskú mitru, berlu a ďalšie insígnie. Myšlienkou zriadenia biskupstva sa zaoberal aj ostrihomský arcibiskup Peter Pazmáň.
V časoch od Stanislava Várajiho po Mikuláša Balogha boli spišskí prepošti menovaní uhorskými panovníkmi titulárnymi biskupmi ("episcopi titulares") niektorých diecéz obsadených Osmanmi . Od prepošta Ladislava Matiašovského po posledného prepošta Jozefa Karola Zbiška boli volenými biskupmi ("episcopi electi"). Niektorí poslední spišskí prepošti mali aj biskupskú konsekráciu, čím sa v Spišskom prepoštstve riešila otázka vysluhovania sviatosti a svätení (birmovanie, rozhrešovanie od tzv. rezervátov, formácia kňazov alebo svätenie olejov na Zelený štvrtok či konsekrácia kostolov). Mnohí zo spišských prepoštov zároveň riadili alebo usadli na biskupský stolec v rôznych uhorských diecézach.
Obdobie biskupstva od roku 1776 až po súčasnosť.
Po vzniku Spišského biskupstva a premene kolegiálnej kapituly na katedrálnu kapitulu došlo došlo k premene titulu predstaviteľa kapituly z prepošta na veľprepošta ("preapositus" ["maior"] "infulatus"). Zároveň došlo k zmene celej štruktúry Spišskej Kapituly a úpravám ďalších hodností jej členov. Od veľprepošta Antona Jasvica mali spišskí veľprepošti právo nosiť pri liturgii biskupskú mitru, a to napriek tomu že nemuseli mať mať biskupské svätenie.
Familiantské zákony

Familiantské zákony boli zákony vyžadujúce Židov žijúcich v Krajinách českej koruny: v Čechách, na Morave a v Sliezsku špeciálne povolenie na sobáš. Ich cieľom bolo obmedziť rast židovskej populácie. Považujú sa za výraz „úradného antisemitizmu“.
Pozadie.
Mária Terézia síce zrušila výnos vykazujúci Židov z územia krajín českej koruny, ale s podmienkou, že ich počet nebude narastať. Jej syn Jozef II. pokračoval v tejto politike. Podľa sčítania z roku 1787 bolo v Čechách 8 541 a na Morave 5 106 židovských rodín.
Zákony.
Zákony boli vyhlásené v roku 1726 pre Čechy a v roku 1727 pre Moravu a Sliezsko. Otcovia, ktorí mali v tom čase deti boli ustanovení za hlavy rodiny. Získali tzv. familiantské číslo a jeden z ich synov sa mohol oženiť, ale číslo získal až po otcovej smrti. Ak rodina mala len dcéry, familiantské číslo zaniklo. Manželstvo a plodenie detí sa v judaizme považuje za jednu z micvot (príkazov).
Počty povolení boli prevzaté zo sčítania z roku 1787: v Čechách 8 541, na Morave 5 106 a v Sliezsku židovských rodín, prípadne upravené podľa neho: v Čechách: 8 600, na Morave 5 400 a v Sliezsku 119 Počet nových povolení bol limitovaný počtom úmrtí familiantov. Familiantské čísla boli zaznamenávané vo " Familiantenbuch" a "Kompetentenbuch" zaznamenávala kandidátov na povolenie.
Nové pravidlá.
Nové pravidlá boli ustanovené v prvej polovici 19. storočia.
Žiadateľ o povolenie musel:
Povolenie bolo vydané buď okresnými alebo zemskými úradmi: ("Kreisamt" or "Gubernium").
Dopady.
Židia, ktorí sa zosobášili podľa židovského práva ale bez štátneho povolenia boli zvaní "Magranten", pretože boli kvôli zákonne platnému manželstvu nútení emigrovať. Deti neplatne zosobášených rodičov boli považované za nelegitímne. Bohatší Židia nemali problém získať familiantské číslo, chudobnejší sa často stávali žobrákmi. Systém viedol ku korupcii, sporom, vydieraniu a podobne. Veľa Židov emigrovalo, zvlášť do Uhorska kde založili nové komunity, napríklad v Trenčíne.
Zrušenie, znovuzavedenie a opätovné zrušenie.
De facto boli zákony obmedzené revolúciou v roku 1848.
Zákon bol zrušený ústavou zo 4. marca 1849, ktorá politické práva oddelila od náboženského vyznania. Vrátil sa však v inej forme zákonom z 19. marca 1853, ktorý uzákonil, že sekcia 124 občianskeho zákonníka vyžadujúca povolenie „kreisamtliche Bewilligung“ pre židovskú svatbu nebola ústavou zrušená. Zrušené boli len dané čísla. Tento zákon bol zrušený 29. novembra 1859.
Dom Ivana Furnadžieva

Dom Ivana Furnadžieva () je obrodenecký meštiansky dom v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu.
Lokalita.
Dom Ivana Furnadžieva leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „Konstantin Stoilov“ (, doslova "ulica Konstantina Stoilova") č. 53.
Dejiny.
Dom bol postavený na konci 18. storočia. V roku 1998 bol budove pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
Charakteristika.
Ide o predstaviteľa tzv. bulharského obrodeneckého baroka.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č. 25 z roku 1998, pričom ako dôvod ochrany boli stanovené architektonicko-staviteľská hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok je "Kăšta na Ivan Furnadžiev" (, doslova "Dom Ivana Furnadžieva").
Prvé dievčenské gymnázium (Plovdiv)

Prvé dievčenské gymnázium (), prípadne len Dievčenské gymnázium () je bývalá budova školy a v súčasnosti jedna z budov plovdivskej mestskej umeleckej galérie v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu.
Lokalita.
Budova bývalého dievčenského gymnázia leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „Săborna“ () č. 14.
Dejiny a charakteristika budovy.
Budova bola postavená v rokoch 18791881 podľa projektu architekta Josefa Schnittera. Najväčšie zásluhy na zohnaní finančných prostriedkov na postavenie budovy mali metropolita Panaret, ruský komisár knieža Alexandr Dondukov a generál-guvernér Arkadij Stolipin. Budova je masívna a trojposchodová. Bola postavená v klasicistickom slohu.
V roku 1998 bol budove pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
V súčasnosti je v budove umiestnená expozícia plovdivskej mestskej umeleckej galérie.
Dievčenské gymnázium.
Škola bola otvorená v roku 1861 pod názvom "Dievčenská škola" (). V počiatkoch škola sídlila v budove tzv. "Božigrobského metochu". Prvou učiteľkou na škole bola Teopemta Maneva. V roku 1864 získala škola názov "Bulharská dievčenská škola „Zvestovanie“" (). V roku 1866 začala v škole pôsobiť učiteľka Rada Gugova, pod ktorej vedením sa v tom istom roku škola stala trojtriednou. V roku 1878, alebo 1879 bola škola premenovaná na "Prvé dievčenské gymnázium" (). 
Po dokončení novej budovy v roku 1881 sa škola presťahovala a bola preklasifikovaná na "Oblastné dievčenské gymnázium" (). Gymnázium bolo oficiálne otvorené 1. septembra 1881. Po zjednotení Bulharska v roku 1885 bola škola premenovaná na "Štátne dievčenské gymnázium" ().
Mestská umelecká galéria.
V budove v súčasnosti sídli stála expozícia plovdivskej mestskej umeleckej galérie. V rámci expozície v budove bývalého dievčenského gymnázia je predstavených viac ako 200 vizuálnych diel bulharských autorov od obdobia bulharského národného obrodenia do súčasnosti.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č. 25 z roku 1998, pričom ako dôvod ochrany boli stanovené architektonicko-staviteľská hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok je "Devičeska gimnazija" (, doslova "Dievčenské gymnázium").
Buchvald

Buchvald () je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Rejdovou, približne západne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a zasahuje na katastrálne územie mesta Dobšiná a obce Rejdová. Najbližšími sídlami sú západne situovaný Telgárt, severovýchodne ležiaca Stratená, juhovýchodne Rejdová a východne mesto Dobšiná. 
Opis.
Buchvald leží na severovýchodnom okraji pohoria, v hrebeni, vedúcom severným smerom z vrchu Stolica (). Severne sa nachádza Rakytovec (), Borovniak (), Ondrejisko () a Duča (), východne Čierna hora (), Skálie () a Veľký Radzim (), južne Grúň (), Pálenisko (), Stolica () a Kyprov () a západne Čelo (), Priehybka (), Trsteník (), Kráľova skala (), Kráľova hoľa () a Gregová (). Masív patrí do povodia Slanej, kam vodu z južných svahov odvádza Skalný potok a Trsteník, vodu zo severných častí odvádza Dobšinský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych odlesnených častí hrebeňa je však kruhový rozhľad a je z nich možné pozorovať okolité vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerský kras, Nízke Tatry, Vysoké Tatry a Volovské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no severnou časťou vedie traverzom žlto značený chodník z Rejdovej na rázc. Pod Trsteníkom. Týmto rázcestím vedie hrebeňový chodník zo Stolice () na rázc. Pred Čuntavou (Cesta hrdinov SNP).
Jozef Bíreš

Prof. MVDr. Jozef Bíreš, DrSc. (* 7. marec 1956, Banská Bystrica) je slovenský veterinár, vedecko-výskumný pracovník a vysokoškolský pedagóg, od mája do októbra 2023 minister pôdohospodárstva a rozvoja vidieka SR v úradníckej vláde Ľudovíta Ódora.
Životopis.
Pochádza z Banskej Bystrice, kde v rokoch 19621971 absolvoval základné vzdelanie. Stredoškolské vzdelanie absolvoval v rokoch 19711975 na Strednej veterinárnej škole v Košiciach-Barci. V rokoch 19761981 absolvoval štúdium veterinárneho lekárstva na Vysokej škole veterinárskej v Košiciach (dnes Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach, UVLF) s titulom MVDr. (v roku 1987 potom PhD., 1991 Doc., 1994 DrSc., 1998 prof. na Klinike prežúvavcov Univerzitnej veterinárnej nemocnice UVLF).
V rokoch 19891992 pôsobil ako vedúci Oddelenia chorôb oviec vo Výskumnom ústave veterinárskej medicíny v Košiciach, v rokoch 19961998 viedol Akreditované klinické skúšobné laboratórium na UVLF v Košiciach. V rokoch 19982000 pôsobil ako prorektor UVLF v Košiciach, v rokoch 20002003 bol vedúcim veterinárneho obvodu v Školskom poľnohospodárskom podniku UVLF v Zemplínskej Teplici, v rokoch 20022003 riaditeľ Výskumného ústavu veterinárskej medicíny UVLF v Košiciach.
V rokoch 20032007 bol ústredným riaditeľom Štátnej veterinárnej a potravinovej správy SR (ŠVPS SR) v Bratislave, 20072010 vysokoškolský profesor na UVLF v Košiciach. Od roku 2010 pôsobí ako generálny tajomník služobného úradu ŠVPS SR.
15. mája 2023 bol vymenovaný za ministra pôdohospodárstva a rozvoja vidieka SR v úradníckej vláde Ľudovíta Ódora.
Povstanie (album)

Povstanie je názov piateho štúdiového albumu slovenskej skupiny Para. V roku 2010 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Sony Music.
Menšina (album)

Menšina je názov šiesteho štúdiového albumu slovenskej skupiny Para. V roku 2012 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Pavian Records.
Rover (rozlišovacia stránka)

Rover môže byť:
Rez (múčnik)

Rez (plurál rezy) je hranatá (teda nie okrúhla) dlhšia forma tortových múčnikov.
Skálie (vrch v Stolických vrchoch)

Skálie () je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Rejdovou, približne západne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a zasahuje na katastrálne územie mesta Dobšiná a obce Rejdová. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Rejdová a Vyšná Slaná, východne leží mesto Dobšiná, severovýchodne Stratená a západne Telgárt. 
Opis.
Skálie leží na severovýchodnom okraji pohoria, v hrebeni, vedúcom východným smerom z vrchu Trsteník () na Striebornú (). Severne sa nachádza Borovniak (), Ondrejisko () a Duča (), východne Čierna hora (), Vincovka (), Babiná () a Končistá (), južne Veľký Radzim (), Strieborná (), Grúň (), Pálenisko () a Stolica () a západne Kyprov (), Priehybka (), Trsteník (), Kráľova hoľa () a Buchvald (). Masív patrí do povodia Slanej, kam vodu zo západných a južných svahov odvádza Skalný potok a zo severovýchodných Dobšinský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych odlesnených častí možno pozorovať okolité vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerský kras, Volovské vrchy a Revúcku vrchovinu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no západnou časťou vedie traverzom žlto značený chodník z Rejdovej na rázc. Pod Trsteníkom.
Juraj I. Rákoci

Juraj I. Rákoci (* 8. jún 1593, Szerencs, Uhorsko† 11. október 1648, Alba Iulia, Sedmohradské kniežatstvo) bol sedmohradské knieža (1630 až 1648) a vodca protihabsburského stavovského povstania (1644 až 1645).
Život.
V čase povstania Gabriela Betlena získal titul hlavného hornouhorského kapitána a neskôr sa stal veliteľom jedného z Bethlenových zborov.
Keď česká šľachta požiadala počas Tridsaťročnej vojny o vojenskú podporu uhorské stavy v bojoch proti habsburskej monarchii, presvedčil Betlena aby Čechom pomohol. Velil sedmohradským vojskám v niekoľkých bitkách.
Po Betlenovej smrti viedol spor o sedmohradský kniežací stolec s jeho manželkou Katarínou Brandenburskou ale aj mladším bratom Štefanom. Napokon bol s podporou Turkov zvolený v roku 1630 za knieža.
Rodina.
Pochádzal z rodiny sedmohradského kniežaťa Žigmunda Rákóciho a jeho manželky Anny Gerendiovej. Bol dvakrát ženatý. Jeho prvou manželkou bola Katarína Betlenová (?). Druhý sobáš uzavrel so Zuzanou Lorántffiovou (*1600 – † 1660), ktorá mu porodila dovedna štyri deti. Synovia Samuel (* 1617 – † 1618) a František (* 1624 – † 1632) však zomreli ešte v detskom veku. Dospelosti sa dožili iba dvaja, Juraj II. (* 1621 – † 1660) a Žigmund (* 1622 – † 1652).
Zostáva brutálna 1995 – 2015

Zostáva brutálna 1995 – 2015 je názov kompilácie slovenskej skupiny Para. V roku 2015 tento album pri príležitosti 20. výročia kapely vydalo hudobné vydavateľstvo Pavian Records. 
Album má názov podľa singlu z 1. novembra 2015, ktorým je nová skladba „Zostáva brutálnou“. Druhou novinkou na albume je nahrávka „E daj nasvali“. Je to rómska ľudová pieseň, ktorú s Parou nahrávali Sendreiovci a Moja Reč.
Našou krajinou

Našou krajinou je názov siedmeho štúdiového albumu slovenskej skupiny Para. V roku 2018 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Pavian Records.
Oproti nahrávaniu predošlého albumu "Menšina" si skupina Para pozvala viacero hostí: titulný singel s kapelou naspievala Jana Kirschner, v štúdiu boli aj vokalistky z Paper Moon Trio, či niekoľko hudobníkov, ktorí nahrali dychové nástroje a klávesy. S kapelou boli v štúdiu aj dvaja psi: štekot v závere piesne „Ležím“ patrí Matúšovmu psovi Foxovi a prítomný bol aj Laskyho pes Elvis.
Jaroslav Kejzlar

Jaroslav Kejzlar (pseudonym: Emil Martoň; * 17. marec 1887, Červený Kostelec† 9. september 1973 alebo 24. august 1977, Praha) bol spisovateľ a prekladateľ literatúry pre deti a mládež a vydavateľ, ktorý počas prvej Československej republiky na Slovensku pracoval ako učiteľ. Spolu s Jozefom Cígerom-Hronským založil vydavateľstvo Mládež v Kremnici a angažoval sa vo viacerých spolkoch.
Život.
Absolvoval štúdium na učiteľskom ústave v Hradci Králové a od roku 1920 pôsobil ako riaditeľ na meštianskych školách v Námestove a v Kremnici a v rokoch 19291938 v Pezinku, pričom po roku 1938 sa vrátil do Čiech a napokon pôsobil v Prahe.
Počas pôsobenia v Kremnici spolu s Jozefom Cígerom-Hronským založil a viedol vydavateľstvo Mládež, pričom bol tiež predsedom Okresnej jednoty zväzu slovenského učiteľstva v Kremnici. Počas pôsobenia v Pezinku sa angažoval v spolkoch Slovenská liga, Sokol a v Matici slovenskej.
Tvorba.
Venoval sa tvorbe literatúry pre deti a mládež. Vo vydavateľstve Mládež publikoval pôvodné aj upravené knihy rozprávok a povesti "Dve rozprávky" (1925), "Predavač čínskeho vetra a iné čínske pohádky" (1925), "Povesti z Podkrkonošia" (1927), "Kytka rozprávok" (1929), "Štedrý večer..." (1929), "Tajomstvo záhrady" (1930). Na Slovensku vydal aj román o osudoch vlastenecky cítiaceho slovenského chlapca "Janko Budiš" (1938). Okrem toho prekladal detskú literatúru z nemčiny a francúzštiny od Alphonsa Daudeta či Alfreda Assollanta.
Lili Taylorová

Lili Anne Taylorová (* 20. február 1967, Glencoe, Illinois, USA) je americká herečka, známa z filmov ako "Mystic Pizza" (1988), "Arizonský sen" (1993), "Štyri izby" (1995), "Strelila som Andyho Warhola" (1996), "Zámok hrôzy" (1999), "Naživo z Bagdadu" (2002), "V zajatí démonov" (2013) a z televíznych seriálov ako "Odpočívaj v pokoji" (20022005), "Ja a robot" (2013) a "American Crime" (20152017). 
Detstvo a mladosť.
Taylorová sa narodila ako piate zo šiestich detí. Vyštudovala New Trier High School v meste Winnetka, v štáte Illinois v roku 1985. 
Kariéra.
Taylorová sa herectvu venuje od roku 1986. V roku 1988 sa objavila vo filne "Mystic Pizza" po boku Annabeth Gish a Julie Roberts. O rok neskôr, si zahrala vedľajšiu úlohu vo filme "Narodený 4. júla". V roku 1993 hrala nevlastnú dcéru Faye Dunaway, vo filme "Arizonský sen". Taylorová v roku 1994 bola obsadená do filmu "Pánboh mieša karty", kde získala cenu Independent Spirit Awards.
V roku 1996 si zahrala v životopisnom filme "Strelila som Andyho Warhola". V roku 1998 sa objavila v epizóde "Mind's Eye", v televíznom seriály "Akty X" a bola nominovaná na cenu Primetime Emmy za vynikajúcu hosťujúcu herečku v dramatickom seriáli. Taylorová hosťovala v druhej a tretej sérii televízneho seriálu "Odpočívaj v pokoji", kde stvárnila postavu menom Lisa Kimmel Fisher. Za svoj herecký výkon získala nomináciu na Primetime Emmy. 
Taylorová v roku 2005 získala cenu za najlepšiu herečku na Medzinárodnom filmovom festivale v Kodani, za jej herecký výkon vo filme "Factotum". V roku 2009 sa pripojila k hereckému obsadeniu ako Johnny Depp, Christian Bale, Billy Crudup a Stephen Lang, Leelee Sobieski vo filme "Verejní nepriatelia". Objavila sa tiež v televíznom seriály "Ja a robot", z roku 2013. V rovnakom roku si zahrala v horore "V zajatí démonov". Po boku Felicity Huffman si zahrala v televíznom seriály "American Crime" a po boku Matthewa Rhysa v televíznom seriály "Perry Mason". 
Jej práca bola a je väčšinou v zameraná na nezávislé filmy a divadlo.
Súkromný život.
V roku 2009 sa Taylorová vydala za spisovateľa Nicka Flynna, s ktorým má dcéru.
Trsteník (vrch v Stolických vrchoch)

Trsteník () je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží na hranici Banskobystrického a Košického kraja, okresov Brezno a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obce Telgárt a Rejdová. Najbližším sídlom je severozápadne situovaný Telgárt, západne sa nachádza Šumiac a Červená Skala, juhozápadne Muránska Huta, juhovýchodne Rejdová a Vyšná Slaná a severovýchodne Stratená. 
Opis.
Trsteník leží na severnom okraji pohoria, v hrebeni, vedúcom severným smerom z vrchu Stolica (). Východne sa nachádza Duča (), Čierna hora (), Vincovka (), Buchvald (), Skálie () a Veľký Radzim (), južne Pálenisko (), Grúň (), Stolica () a Kyprov (), západne Priehybka (), Magura (), Dlhý vrch (), Homoľa (), Kráľova hoľa () a Kráľova skala () a severne Tri kopce (), Gregová (), Rakytovec (), Javorina () a Borovniak (). Severné svahy masívu odvodňuje potok Handulín, západné Homoľa, oba smerujúce do rieky Hron, voda z juhovýchodne sa zvažujúcich oblastí odteká Trsteníkom do rieky Slaná. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrcholovú oblasť pokrýva nesúvislý, miestami len riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít hrebeňa je možné pozorovať najmä okolité vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerského krasu, Nízke Tatry, hrebeň Vysokých Tatier, Levočské vrchy, Branisko, Volovské vrchy a Revúcku vrchovinu.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no juhovýchodným traverzom prechádza modrá turistická značka z rázc. Pred Čuntavou (Cesta hrdinov SNP) cez rázc. Pod Trsteníkom na vrch Stolica (). Na túto trasu je prístup:
Pavol Pekarčík

Pavol Pekarčík (*1972, Spišská Sobota) je slovenský dokumentárny režisér, strihač a kameraman.
Život a dielo.
Absolvoval katedru Dokumentárnej réžie na FTF VŠMU v Bratislave ako žiak Dušana Hanáka a Vlada Balca.
Spolu s Ivanom Ostrochovským nakrútil film "Menšie zlo" (2004), sondu do vzťahov medzi Slovákmi a politikmi v období druhých priamych prezidentských volieb. Následne, v tom istom roku spolupracujú na televíznej dokumentárnej snímke "Vietor", v ktorej sa venujú dopadom horskej kalamity na obyvateľov Tatier. Prostrediu hôr sa taktiež venuje vo filme "Karakoram" (2005), či "Uli Blaho (2006)". Spolu s Petrom Kerekesom a Ivanom Ostrochovským v roku 2013 natočili dokumentárny film "Zamatoví teroristi".
Pekarčík pracoval ako strihač a kameraman na filme Ivana Ostrochovského "Ilja" (2010), ako pomocný režisér na filme Martina Šulíka "Cigán" (2011) a ako koproducent, vedúci výroby a pomocný režisér filmu Ivety Grófovej "Až do mesta Aš" (2012). 
Ako režisér tiež nakrútil niekoľko dokumentárnych cyklov. "Z mesta do mesta" (2011) o fenoménoch slovenských miest. Spolupracoval na cykle "Ukrajinská Čítanka" (2015) o ukrajinských spisovateľoch. Podobne tak aj v minuloročnom "Slovenská čítanka" (2022). Najnovším televíznym počinom Pekarčíka je film "8 rokov pri frontovej línii" (2023) o osudoch obyvateľov doneckej oblasti na Ukrajine.  
Pekarčíkove "Hluché dni" z roku 2019 získali cenu za najlepší film na festivale Jeden svet 2019. Snímka sa venuje príbehom nepočujúcich detí z rómskych osád.
Externé odkazy.
Pavol Pekarčík | dafilms.cz
Pavol Pekarčík v Česko-Slovenskej filmovej databáze
Pavol Pekarčík | DOKweb
Pavol Pekarčík v Internet Movie Database
Tomáš a Diana

Tomáš a Diana je slovenský rodinný seriál TV JOJ. Ide o adaptáciu francúzskeho seriálu "Un gars, une fille" s Jeanom Dujardanom a Alexandrou Lamy z roku 1999 vysielaného v televízii France 2. Seriál sa začal vysielať 24. mája 2023. Hlavné postavy stvárňujú Tomáš Maštalír a Diana Mórová.
Harvey

Harvey môže byť:
Ashley

Ashley môže byť:
Clark (prvé meno)

Clark môže byť:
Kyprov

Kyprov () je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Rejdovou, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží na hranici Banskobystrického a Košického kraja, okresov Brezno, Revúca a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obcí Telgárt, Muránska Zdychava a Rejdová. Najbližším sídlom je severne situovaný Telgárt a východne ležiaca Rejdová a Vyšná Slaná, juhovýchodne sa nachádza Čierna Lehota, juhozápadne Muránska Zdychava a západne Muránska Huta a Červená Skala. 
Opis.
Kyprov leží v severnej, najvyššej časti pohoria, v hrebeni, vedúcom severným smerom z vrchu Stolica (). Severne sa nachádza Magura (), Dlhý vrch (), Priehybka (), Trsteník (), Homoľa () a Buchvald (), východne Skálie (), Veľký Radzim () a Pálenisko (), južne Grúň (), Skalka (), Stolica () a Lehotská hoľa () a západne Čelo () a Župkova Magura (). Severozápadné svahy masívu odvodňuje potok Stračaník do rieky Hron, voda z východných odteká riekou Slaná a z juhozápadných potokom Zdychava. Vrcholom vedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrcholovú oblasť pokrýva po plošnej ťažbe len nízka a nesúvislá vegetácia, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú viditeľné mnohé vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerského krasu, Veporské, Volovské a Levočské vrchy, hrebeň Vysokých Tatier a Nízke Tatry.
Priehybka

Priehybka môže byť:
Stanislav Škorvánek

Stanislav Škorvánek (* 31. január 1996, Žilina, Slovensko) je slovenský hokejový brankár, ktorý chytá za Mountfield HK v českej Tipsport extralige.
Klubová kariéra.
Škorvánek je odchovanec žilinského hokeja. V extralige debutoval v ročníku 2015/16 v tíme slovenskej dvadsiatky, no pozíciu v najvyššej hokejovej súťaži si získaval náročne. Medzi rokmi 2016-2021 vystriedal hneď deväť klubov a veľmi často pendloval medzi extraligou a druhou ligou.
V sezóne 2021/22 posilnil Vlkov Žilina, za materský klub nastúpil vôbec prvýkrát na seniorskej úrovni. Hoci Žilina nesplnila cieľ postúpiť do prvej ligy, Škorvánek očakávania naplnil. V základnej časti si držal úspešnosť zákrokov na úrovni takmer 95%, vo vyraďovacej časti zbieral ešte o percento lepšie čísla.
Fantastické výkony mu vyniesli nový kontrakt s Duklou Michalovce. Prichádzal do známeho prostredia, za mužstvo z východného Slovenska odchytal dvanásť stretnutí už v ročníku 2020/21.
V sezóne 2022/23 sa mu napokon podarilo napevno preraziť do extraligy, v základnej časti pochytal až 93% všetkých striel a výraznou mierou sa podieľal na postupe svojho tímu do play-off. Vo vyraďovacej časti upútal pozornosť výbornými výkonmi a najmä jeho zásluhou Michalovce vyradili favorizovaný Slovan Bratislava v prvom kole. V semifinále mal na dosah ďalšie veľké prekvapenie, Michalovce sa dostali do vedenia 3:2 na zápasy proti Košiciam, ale favorizovaný súper dokázal sériu zvrátiť vo svoj prospech.
Reprezentačná kariéra.
Slovensko prvýkrát reprezentoval na turnaji hráčov do 20 rokov vo fínskych Helsinkách v roku 2016. Na šampionáte zastával pozíciu brankárskej dvojky za Adamom Húskom a do zápasového diania zasiahol iba na osem minút v dueli proti domácim reprezentantom.
Do reprezentácie sa vrátil v roku 2023. Vďaka skvelým výkonom v Michalovciach si vyslúžil miestenku na majstrovstvá sveta v Rige a Tampere.
Paralaktické meranie vzdialeností

Paralaktické meranie vzdialeností je jedna z geodetických metód merania vzdialeností.
Princíp.
Princípom paralaktického merania vzdialenosti je riešenie trojuholníka. Na jednom koncovom bode meranej vzdialenosti (B) je umiestnená lata o presne známej dĺžke. Na druhom koncovom bode (P) je presný (sekundový) teodolit, ktorým sa meria vodorovný uhol formula_1 .
Vodorovná vzdialenosť je potom vypočítaná:
Pokiaľ je b = 2m, potom 
Na podobnom princípe bývalo založené aj určovanie dĺžky triangulačných základní pri budovaní trigonometrickej siete.
Základnicové laty.
V Československu sa používali predovšetkým základnicové laty VEB Carl Zeiss Jena Bala 2 m v kombinácii so sekundovým teodolitom Zeiss Theo 010 a trojpodstavcovou súpravou Zeiss. Na meranie v podzemných priestoroch bolo možné terče doplniť osvetľovacím zariadením.
Základnicové laty vyrábali aj iný poprední výrobcovia zememeračských prístrojov, ako Wild Heerbrugg (Wild GBL), Kern Aarau (Kern IB - invarbasislatte) a ďalšie.
Presnosť.
Pri štandardnom meračskom postupe bola presnosť merania závislá na meranej dĺžke a presnosti určenia paralaktického uhla. Nižšie uvedené hodnoty platia pre použitie sekundového teodolitu s presnosťou ±3 cc / 1".
Pokiaľ bola meraná vzdialenosť rozdelená na kratšie úseky a bol použitý zvláštny postup merania (kalibrovaná lata, obojstranné terče alebo iné) bola presnosť merania v milimetroch.
Slanské sedlo

Slanské sedlo môže byť:
Syndikalizmus

Syndikalizmus je revolučný prúd v rámci robotníckeho hnutia, ktorý sa snaží o združovanie pracovníkov podľa odvetví a presadzovanie ich požiadaviek prostredníctvom štrajkov s konečným cieľom získať kontrolu nad výrobnými prostriedkami a hospodárstvom ako takým. Syndikalistické hnutie sa vyvinulo vo francúzskych odboroch koncom 19. storočia a v socialistickom hnutí najviac prevládalo v medzivojnovom období, ktoré predchádzalo vypuknutiu druhej svetovej vojny.
Medzi hlavné syndikalistické organizácie patrili Všeobecná konfederácia práce vo Francúzsku, Národná konfederácia práce (CNT) v Španielsku, Talianska syndikalistická únia (USI), Slobodný zväz pracujúcich Nemecka a Argentínska regionálna federácia pracujúcich. Hoci sa nepovažovali za syndikalistov, väčšina historikov považuje Priemyselných robotníkov sveta, Írsky zväz pracovníkov v doprave a všeobecných pracovníkov a kanadský One Big Union za príslušníkov tohto prúdu.
Viaceré syndikalistické organizácie boli a dodnes sú spojené v Medzinárodnom združení pracujúcich, ale niektoré z jeho členských organizácií odišli do Medzinárodnej konfederácie práce (ICL-CIT), ktorá vznikla v roku 2018.
Terminológia.
Pojem "syndikalizmus" má francúzsky pôvod. Vo francúzštine je syndikát odborový zväz, zvyčajne miestny zväz. Zodpovedajúce slová v španielčine a portugalčine, "sindicato" a taliančine, "sindacato", sú podobné. Rozšírením francúzskeho "syndicalisme" sa označuje odborový zväz vo všeobecnosti. Pojem "syndicalisme révolutionnaire" alebo revolučný syndikalizmus sa objavil vo francúzskych socialistických časopisoch v roku 1903 a Francúzska všeobecná konfederácia práce ("Confédération générale du travail, CGT") začala používať tento pojem na označenie svojej značky odborov. Revolučný syndikalizmus alebo častejšie syndikalizmus s prívlastkom revolučný potom odborári podľa francúzskeho vzoru adaptovali do viacerých jazykov.
Slanské sedlo (Stolické vrchy)

Slanské sedlo () je sedlo v hlavnom hrebeni Stolických vrchov.
Poloha.
Sedlo sa nachádza v severnej, najvyššej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Stolica. Oddeľuje severne situovaný Kyprov () a južne ležiacu dominantnú Stolicu () v hlavnom hrebeni. Leží na pomedzí Banskobystrického a Košického kraja, okresov Revúca a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obce Muránska Zdychava a Rejdová. Oblasť patrí do povodia Slanej, ktorá odvodňuje východné svahy sedla, vodu zo západnej časti odvádza Zdychava do rieky Muráň.
Opis.
Sedlo a jeho okolie pokrýva len nízka vegetácia, umožňujúca kruhový výhľad. Je tu vybudovaný turistický prístrešok a križuje sa tu hrebeňový chodník a Rudná magistrála.
Alexander Füzesséry

Alexander Füzesséry (""; * 25. november 1825, Vrbnica – † 9. február 1880, Budapešť ) bol katolícky kňaz, opát, poslanec uhorského snemu.
Životopis.
Narodil sa vo Vrbnici, v rodine nižšej šľachty Füzesséryovcov (alebo Füzešériovcov) Po skončení teologických štúdií bol v roku 1849 vysvätený za kňaza. Bol kaplánom v Novom Meste pod Šiatrom a v Michalovciach. V rokoch 1855 -1867 bol farárom vo farnosti Boľ, v rokoch 1867-1872 farárom v Sárospataku. V r. 1872 bol menovaný za opáta. Od r. 1873 bol farárom a biskupským komisárom gymnázia v Novom Meste pod Šiatrom. V roku 1878 bol zvolený za poslanca uhorského snemu vo volebnom okrsku Kráľovský Chlmec. 
Tlačou mu vyšli niektoré z jeho kázní.
Zuzana Mojžišová

Zuzana Mojžišová môže byť:
Yahman!

Yahman! je názov druhého štúdiového albumu slovenskej skupiny Polemic. V roku 1999 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Rádio Bratislava.
Do ska

Do ska je názov oficiálneho debutového štúdiového albumu slovenskej skupiny Polemic. V roku 1997 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Musica.
Hydroxámová kyselina

Hydroxámové kyseliny sú deriváty karboxylových kyselín so všeobecným vzorcom R1C(=O)N(R2)OH, kde často R2 = H. Sú to amidy, v ktorých je na dusíkový atóm naviazaná hydroxylová skupina. Často sa používajú ako chelačné činidlá.
Príprava.
Hydroxámové kyseliny sa zvyčajne pripravujú z esterov alebo acylchloridov reakciami s hydroxylamínovými soľami. Syntéza kyseliny benzohydroxámovej prebieha napríklad podľa nasledujúcej rovnice:
Tieto kyseliny takisto možno pripraviť z aldehydov a "N"-sulfonylhydroxylamínov pomocou Angeliho-Riminiho reakcie.
Reaktivita.
Známou reakciou esterov hydroxámových kyselín je Lossenovo odbúravanie, kedy dochádza k ich premene na izokyanát.
Koordinačná chémia a biochémia.
Konjugované zásady hydroxámových kyselín sa nazývajú hydroxamáty. K deprotonácii dochádza na hydroxylovej skupine (NO"H"). Vzniknutá konjugovaná zásada je potom schopná tvoriť komplex s kovmi, pričom vystupuje ako chelačné činidlo s dvoma atómami kyslíku. Mnohé hydroxámové kyseliny a hydroxamáty viazané so železom boli izolované z prírodných zdrojov.
Hydroxamáty bežne viažu ióny železa. V prírode sa vyvinuli rôzne rodiny hydroxámových kyselín, ktoré fungujú ako zlúčeniny viažuce železo, ktoré sa nazývajú siderofóry. Extrahujú železité ióny z inak nerozpustných zdrojov (hrdza, minerály a iné). Vzniknuté komplexy sa prenášajú do bunky, kde sa z nich získava železa, ktoré sa potom používa v metabolizme.
Ligandy odvodené od hydroxámových a tiohydroxámových kyselín tvoria silné komplexy i s olovnatými iónmi.
Výskyt a použitie.
Hydroxámové kyseliny sa používajú vo flotácii kovov vzácnych zemín počas koncentrácie a extrakcie rúd, ktoré sa majú podrobiť ďalšiemu spracovaniu.
Niektoré hydroxámové kyseliny (napr. vorinostat, belinostat, panobinostat a trichostatín A) sú inhibítory HDAC s protirakovinovými účinkami. Fosmidomycín je prírodný inhibítor DXP reduktoizomerázy (1-deoxy--xylulose-5-fosfátreduktoizomerázy).
Hydroxámové kyseliny boli skúmané i v rámci spracovania použitého nukleárneho paliva.
Kov vzácnych zemín

Kovy vzácnych zemín alebo prvky vzácnych zemín je súhrnné označenie pre niektoré prvky 3. skupiny periodickej tabuľky, konkrétne pre skandium, ytrium, lantán a lantanoidy (prvky od céru po lutécium). Ide o 17 takmer nerozlíšiteľných ťažkých kovov s lesklým sivým povrchom. Aktinoidy sa do tejto skupiny nezaraďujú. Tieto prvky sa používajú v rôznych aplikáciách, ako sú elektrické a elektronické súčiastky, lasery, sklo, magnetické materiály a v priemyselných procesoch.
Skandium a ytrium sa pokladajú za kovy vzácnych zemín, pretože sa zvyčajne nachádzajú v rovnakých ložiskách rudy ako lantanoidy a majú podobné chemické vlastnosti, ale majú iné elektronické a magnetické vlastnosti. Názov „kovy vzácnych zemín“ zavádzajúci, pretože tieto prvky v skutočnosti nie sú vzácne, ale historicky trvalo dlho, než sa tieto prvky podarilo izolovať. 
Tieto prvky na vzduchu pri izbovej teplote pomaly matnú a pomaly reagujú so studenou vodou za tvorby hydroxidov, pričom sa uvoľňuje vodík. Reagujú s parou za vzniku oxidov a spontánne sa vznietia pri teplote okolo 400 °C. Tieto prvky a ich zlúčeniny nemajú žiadnu biologickú funkciu okrem niekoľkých špecializovaných enzýmov, ako je napríklad bakteriálna lantanoid-dependentná metanoldehydrogenáza. Ich zlúčeniny rozpustné vo vode sú mierne až stredne toxické, ale nerozpustné zlúčeniny nie sú toxické. Všetky izotopy prométia sú rádioaktívne, takže sa prirodzene nenachádza v zemskej kôre, okrem malých množstiev, ktoré vznikajú spontánnym štiepením uránu-238. Často sa nachádza v mineráloch s tóriom a menej často s uránom.
Aj keď sú kovy vzácnych zemín relatívne bežné v zemskej kôre (cér je 25. najbežnejší prvok, s koncentráciou 68 ppm je bežnejší než meď), v praxi sú tieto prvky rozmiestnené všade ako nečistoty. Na zisk kovov vzácnych zemín v dostatočnej čistote je teda nutné spracovať veľké množstvo surovej rudy, preto sa nazývajú kovy "vzácnych" zemín.
Kvôli svojim geochemickým vlastnostiam sú kovy vzácnych zemín rozprestrené a málokedy sa nachádzajú koncentrované v mineráloch vzácnych zemín. Kvôli tomu existuje malé množstvo ekonomicky využiteľných ložísk rúd, v ktorých sa nachádzajú. Prvý minerál vzácnych zemín, ktorý bol objavený (v roku 1787), bol gadolinit, čo je čierny minerál, ktorý sa skladá z céru, ytria, železa, kremíku a ďalších prvkov. Tento minerál bol extrahovaný z bane v dedine Ytterby vo Švédsku – až štyri kovy vzácnych zemín sú pomenované podľa tohto miesta (ytrium, terbium, erbium a yterbium).
Prvky.
Ako kovy vzácnych zemín sa označujú:
Olexandr Jakovyč Oxančenko

Olexandr Jakovyč Oxančenko, prezývaný Sivý vlk (; * 26. apríl 1968, Malomichajlovka – † 25. február 2022, nad Kyjevom), bol ukrajinský stíhací pilot a poslanec mesta Mirhorod. Bol plukovníkom ukrajinských vzdušných síl, ktorý pred odchodom do dôchodku v roku 2018 získal ocenenia na viacerých leteckých prehliadkach. V roku 2022 sa po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu vrátil do aktívnej služby a zahynul počas bitky o Kyjev. Posmrtne mu bol udelený titul Hrdina Ukrajiny.
Životopis.
Narodil sa 26. apríla 1968 v obci Malomichajlovka v Dnepropetrovskej oblasti Ukrajiny, ktorá bola vtedy súčasťou Sovietskeho zväzu. Do roku 1985 navštevoval miestnu strednú školu, než začal vojenský letecký výcvik. Absolvoval Charkovské vyššie vojenské letecké učilište pilotov. V roku 1989 vstúpil do sovietskych vzdušných síl. Slúžil ako pilot-inštruktor a neskôr sa vypracoval do funkcie zástupcu veliteľa svojej jednotky leteckého výcviku v 831. brigáde taktického letectva dislokovanej na základni Mirhorod. Počas ruskej anexie Krymu v roku 2014 slúžil na základni Beľbek a zúčastnil sa bojov na Kryme a Donbase.
V rokoch 2013 až 2018 bol predvádzacím (display) pilotom stíhacieho lietadla Suchoj Su-27 ukrajinských vzdušných síl. Mal nalietaných viac ako 2 000 hodín. V roku 2016 lietal na Malta International Airshow, stal sa víťazom Medzinárodných leteckých dní SIAF, pričom dostal trofej od veliteľa slovenských vzdušných síl. V tom istom roku bol tiež ocenený ako Mirhorodská osobnosť roka. V roku 2017 získal cenu "As the Crow Flies Award" za najlepšiu letovú ukážku na Royal International Air Tattoo. V roku 2018 sa stal najlepším pilotom na Czech International Air Fest a v hodnosti plukovníka odišiel do dôchodku.
Bol členom politickej strany Sila a česť v Poltavskej oblasti. Od novembra 2020 pôsobil ako jeden z poslancov mestského zastupiteľstva v Mirhorode. Po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022 sa vrátil z dôchodku do aktívnej služby. Zahynul v noci 25. februára pri obrane vzdušného priestoru nad Kyjevom, pravdepodobne paľbou vlastných jednotiek, keď sa snažil odpútať pozornosť nepriateľských lietadiel. Bol ženatý a mal dve dcéry a syna. Bol nositeľom Radu Daniela Haličského. Ukrajinský prezident Volodymyr Zelenskyj mu posmrtne udelil Rad zlatej hviezdy a tým zároveň aj titul Hrdina Ukrajiny. Pochovali ho 6. marca na vojenskom cintoríne v Mirhorode.
Hugo Ball

Hugo Ball (* 22. február 1886, Pirmasens, Nemecké cisárstvo† 14. september 1927, Sant'Abbondio, Švajčiarsko) bol nemecký spisovateľ, básnik, režisér a zakladateľ umeleckého hnutia Dada v Zürichu v roku 1916. Spolu s básničkou a spisovateľkou Emmy Hennings založil legendárny Cabaret Voltaire, kde organizovali divadelné a hudobné performance.
Život a dielo.
Ball vyrastal v katolíckej rodine stednej triedy. Narodil sa síce v mestečku Pirmasens na západe Nemecka, už v jeho útlom detstve sa však rodina presťahovala do Mníchova a neskôr do Heidelbergu.
Ball najskôr študoval sociológiu a filozofiu, ale neskôr sa presťahoval do Berlína, kde pokračoval štúdiom herectva.
Jeho umelecká identita sa začala výrazne formovať počas Prvej svetovej vojny, voči ktorej Ball zaujal silno kritický postoj najmä po nemeckej invázii Belgicka. Keďže sa za svoje postoje stal v Nemecku vlastizradcom, utiekol do Švajčiarska, kde si v roku 1920 zobral za ženu spisovateľku Emmy Hennings, ktorá sa stala významnou spolutvorkyňou Ballových umeleckých diel.
Cabaret Voltaire založil Ball 5. februára 1916 v Zürichu v rámci tamojšej literárnej kaviarne. V priestoroch pripravoval a predvádzal divadelné performancie, ktoré boli prienikom výtvarného, divadelného, hudobného a literárneho avantgardného umenia v podobe provokatívnych vaudevillov. Cabaret Voltaire vydával zároveň aj rovnomenný umelecký magazín.
V roku 1916 napísal "Dada Manifesto", čím manifestoval založenie umeleckého hnutia dadaizmu, ktorý na politickú a vojnovú situáciu v Európe reagoval dielami, ktoré postrádali obsah, logiku a vznikali náhodnými metódami. Dadaizmus bol podľa Balla rezignáciou na hľadanie univerzálnej pravdy a manifestoval sa oslobodením od slov a zmyslu. Jeho cieľom bolo vytvoriť nový umelecký jazyk, ktorý by bol oslobodený od predošlého literárneho a politického vývoja západného sveta.
V tomto období rozvíjal aj svoj vlastný literárny žáner tzv. "zvukovej poézie", ktorá spočívala v rytmizovaní fiktívnych, umelo vytvorených slov. Prvou básňou "zvukovej poézie" bola jeho "Karawane", ktorá obsahovala sériu nezmyselných slov. Ball napísal množstvo ďalších básní, či esejí. Mimo iné napríklad životopis Hermanna Hesseho ("Hermann Hesse"), či básnickú zbierku "7 schizofrenických sonetov".
Napriek tomu, že Ball bol zakladateľom hnutia "Dada", zotrval v ňom, spolu so svojou manželkou, taktiež avantgardnou umelkyňou, Emmy Hennings, iba dva roky. V roku 1920 sa vrátil ku kresťanstvu a rozhodol sa žiť tichý a osamelý život mimo umenia. V tomto období spísal väčšinu svojich dadaistických denníkov, ktoré slúžia ako hlavný historický prameň pre rekonštrukciu hnutia dadaizmu v meste Zürich.
Zomrel v roku 1927 na rakovinu žalúdku.
Priehybka (vrch v Stolických vrchoch)

Priehybka () je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží na hranici Banskobystrického a Košického kraja, okresov Brezno a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obcí Telgárt a Rejdová. Najbližším sídlom je severne situovaný Telgárt a západne ležiaca Červená Skala a Šumiac, juhozápadne sa nachádza Muránska Huta, južne Muránska Zdychava a Čierna Lehota a východne Rejdová a Vyšná Slaná. 
Opis.
Priehybka leží v severnej, najvyššej časti pohoria, v hrebeni, vedúcom severným smerom z vrchu Stolica () na Trsteník (). Severne sa nachádza Borovniak (), Trsteník (), Gregová (), Homoľa (), Kráľova skala () a Kráľova hoľa (), západne Grúň (), Dlhý vrch (), Magura () a Čelo (), južne Župkova Magura (), Kyprov (), Stolica () a Pálenisko () a východne Veľký Radzim (), Strieborná (), Skálie () a Buchvald (). Západné svahy hrebeňa odvodňuje potok Stračaník do rieky Hron, voda z východných odteká potokom Trsteník do Slanej. Vrcholovou časťou vedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrcholovú oblasť pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych hôľnatých častí hrebeňa sú však viditeľné mnohé vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerského krasu, Volovské vrchy a Nízke Tatry.