burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Stadium 974

Stadium 974 (arabsky: استاد 974, predtým Štadión Ras Abu Aboud) bol futbalový štadión v katarskej Dauha. Otvorený bol 30. novembra 2021 a jednalo sa o dočasný štadión, na ktorom sa hrali zápasy počas Majstrovstiev sveta vo futbale 2022. Po skončení majstrovstiev bol štadión rozobraný.
Návrh a konštrukcia.
Koncepciu štadióna navrhla architektonická kancelária Fenwick Iribarren Architects. Štadión je postavený na nábreží s rozlohou 450 000 metrov štvorcových a nachádza sa na umelom výbežku. Má modulárnu konštrukciu a jeho súčasťou je 974 recyklovaných prepravných kontajnerov, ktoré sú poctou priemyselnej histórii miesta a medzinárodnej predvoľbe Kataru (+974). Prepravné kontajnery a sedadlá, ktoré štadión používal boli neskôr demontované a poskytnuté ako pomoc iným nerozvinutým krajinám sveta. Jedná sa o prvý dočasný štadión v histórii majstrovstiev sveta vo futbale.
Štadión bol jedným z ôsmich štadiónov, ktoré boli pre účely turnaja postavené alebo prestavané. Zadávacie konanie na prestavbu štadióna sa začalo v roku 2017. Na výstavbe štadióna sa podieľali spoločnosti HBK Contracting Company (HBK), DCB-QA, Time Qatar, Fenwick Iribarren Architects (FI-A), Schlaich Bergermann Partner a Hilson Maron.
Štadión získal štvorhviezdičkové hodnotenie od Global Sustainability Assessment System (GSAS).
História.
Štadión bol pôvodne známy pod názvom Ras Abu Aboud Stadium. 20. novembra 2021 počas slávnostného otvorenia štadióna bol oficiálne premenovaný na Stadium 974.
Prvý zápas na štadióne sa odohral 30. novembra 2021 v deň začatia Arabského pohára FIFA medzi Spojenými arabskými emirátmi a Sýriou. Posledný zápas tu odohral 5. decembra 2022 v rámci osemfinále majstrovstiev sveta vo futbale 2022 sa proti sebe stretla Brazília a Kórejská republika.
Budúce využitie.
Pôvodne sa očakávalo, že poskladaný štadión pôjde do niektorej z krajín v Afrike, ale existujú návrhy, že by mohol ísť do Uruguaja, kde by sa mohol použiť na majstrovstvá sveta vo futbale v roku 2030, ak bude úspešná spoločná kandidatúra Uruguaja, Argentíny, Čile a Paraguaja.
Majstrovstvá sveta vo futbale 2022.
Štadión počas majstrovstiev sveta hostil sedem zápasov.
Gašparová (vrch v Malých Karpatoch)

Gašparová () je vrch v Malých Karpatoch, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží nad obcou Pernek, približne juhovýchodne od Malaciek. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Kuchynská hornatina. Vrch leží v Bratislavskom kraji, v okrese Malacky a zasahuje na katastrálne územie obce Pernek a Vojenského obvodu Záhorie. Najbližším sídlom je severozápadne situovaný Pernek, západne sa nachádza Jablonové a východne mesto Modra a Pezinok. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty. 
Opis.
Gašparová leží na juhozápade strednej časti Pezinských Karpát, v hrebeni, vedúcom z Konských hláv () severozápadným smerom na Klokočiny (). Západne sa nachádza vrch Lipy (), Kaňovské () a Priečny vrch (), južne Vrch (), Turecký vrch (), Somár (), Hrubý vrch () a Stratený kút (), východne Konské hlavy (), Korenný vrch () a Trojarová () a severne Čmeľok (), Prostredný vrch (), Krížnica (), Kostolný vrch (), Klokočiny () a Jastrabník (). Oblasť patrí do povodia Moravy; východné a severné svahy odvodňuje Pernecký potok, západné jeho prítok Rozglabský potok a južné Jablonovský potok. Vrcholom prechádza hranica vojenského územia a nevedie naň ani značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné vidieť najmä okolité vrcholy Malých Karpát a Borskú nížinu, ojedinele aj masív Schneebergu na severe Álp.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa a poloha na hranici uzavretého vojenského priestoru obmedzuje voľný prístup. Ten je preto možný neznačenými chodníkmi z Perneku, prípadne po hrebeni červeno značenou Cestou hrdinov SNP zo sedla Baba a odbočením cez Konské hlavy.
Lusail Stadium

Lusail Stadium () je futbalový štadión v meste Lusail v Katare. Štadión je vo vlastníctve Katarskej futbalovej asociácie. Kapacitou sa jedná o najväčší štadión v Katare a na Strednom východe. Je to jeden z ôsmich štadiónov, ktorý bol postavené pre účely majstrovstiev sveta vo futbale v roku 2022. 18. decembra štadión hostil finále majstrovstiev medzi Argentínou a Francúzskom. V súčasnosti je to druhý najväčší futbalový štadión v Ázii, no v blízkej budúcnosti zníži svoju súčasnú kapacitu z 88 966 miest na 40 000.
Štadión je vzdialený asi 20 kilometre severne od Dauhy.
Výstavba.
Proces obstarávania výstavby štadióna sa začal v roku 2014. Štadión spoločne postavili spoločnosti HBK Contracting a China Railway Construction Corporation.
Rovnako ako ostatné štadióny plánované pre majstrovstvá sveta v roku 2022, aj Lusail Stadium e chladený solárnou energiou a tvrdí sa, že má nulovú uhlíkovú stopu.
Výstavba štadióna sa začala 11. apríla 2017. Dokončenie výstavby štadióna bolo pôvodne naplánované na rok 2020. Po skončení výstavby mal ešte pred začiatkom majstrovstiev sveta hostiť tri priateľské zápasy.
Po majstrovstvách sveta sa očakáva jeho prestavba na štadión s kapacitou 40 000 miest. Nadbytočné miesta na sedenie budú odstránené a ostatné časti štadióna budú prerobené na priestory s obchodmi, kaviarňami, športovými a vzdelávacími zariadeniami a poliklinikou.
Rovnako ako ostatné štadióny postavené pre Majstrovstvá sveta vo futbale 2022, aj Lusail Stadium získal 16. augusta 2022 päťhviezdičkové hodnotenie za svoj dizajn a konštrukciu od GSAS.
Vyšetrovanie denníka "The Guardian" z roku 2021 odhalilo, že viac ako 6 500 migrujúcich pracovníkov z Bangladéša, Indie, Pakistanu, Nepálu a Srí Lanky zomrelo v rokoch 2010 až 2020 počas výstavby dejísk majstrovstiev sveta v Katare. Údaje, ktoré použil "The Guardian," nezahŕňali zamestnanie ani miesto výkonu práce, takže úmrtia nemohli byť definitívne spojené s výstavbou štadiónov pre majstrovstvá sveta. 
Majstrovstvá sveta vo futbale 2022.
Lusail Stadium hostil počas majstrovstiev sveta vo futbale 2022 10 zápasov vrátane finále.
Al Thumama Stadium

Al-Thumama Stadium () je futbalový štadión v katarskej Dauhe, ktorý sa nachádza približne 13 km južne od centra mesta. V roku 2022 bol štadión jedným z dejísk majstrovstiev sveta vo futbale. Štadión ma kapacitu 44 400 miest na sedenie, ale po skončení majstrovstiev sveta sa plánuje zredukovanie miest na sedenie o polovicu.
Výstavba.
Al Thumama Stadium je jedným z ôsmich štadiónov, ktoré boli postavené, vynovené alebo zrekonštruované pre Majstrovstvá sveta vo futbale v Katare v roku 2022. Nachádza sa v blízkosti medzinárodného letiska Hamad. Na stavebných prácach sa výrazne podielali spoločnosti Al Jaber Engineering z Kataru a Tekfen Construction z Turecka. Architektonický návrh od hlavného architekta úradu arabského inžinierstva Ibrahima Jaidaha čerpal inšpiráciu z tradičnej čiapky taqiyah, ktorú nosia muži na celom Blízkom východe. Štadión bude obklopovať verejný park o rozlohe 50 000 m². Štadión má kapacitu 40 400 miest. Po majstrovstvách sveta má byť polovica sedadiel na štadióne odstránená a bude darovaná iným krajinám. Slávnostné otvorenie štadióna prebehlo 22. októbra 2021.
V októbri 2019 katarská vláda oznámila reformy, ktoré zaviedli nediskriminačnú minimálnu mzdu pre všetkých migrujúcich pracovníkov v krajine a umožnili im zmeniť alebo opustiť zamestnanie bez súhlasu zamestnávateľa. Zdá sa však, že ostatné prvky systému, ktoré môžu zamestnávateľom ponechať určitú kontrolu nad svojimi pracovníkmi stále zostali v platnosti. Výstavbu štadióna Al Thumama spolu s ďalšími štadiónmi postavenými pre majstrovstvá sveta vo futbale 2022 odsúdilo množstvo organizácií na ochranu ľudských práv vrátane Amnesty International.
História.
Slávnostné otvorenie štadióna sa uskutočnilo 22. októbra 2021 pri príležitosti finále Emir Cupu.
V máji 2018 bol štadión Al-Thumama ocenený cenou MIPIM/Architectural Review Future Project Award v kategórii Šport a štadióny.
Štadión hostil šesť zápasov turnaja Arabského pohára FIFA v roku 2021 vrátane semifinálového zápasu medzi hostiteľmi Katarom a Alžírskom.
Majstrovstvá sveta vo futbale 2022.
Štadión Al Thumama hostil osem zápasov majstrovstiev sveta vo futbale 2022.
Národný park Čang-je

Národný park Čang-je (zjednodušená čínština: 张掖国家地质公园; tradičná čínština: 張掖國家地質公園; pchinjin: "Zhāngyè Guójiā Dìzhìgōngyuán") sa nachádza v okresoch Su-nan a Lin-ce v meste Čang-je v provincii Kan-su v Číne. Pokrýva plochu 322 km2. Táto lokalita sa stala kvázi národným parkom 23. apríla 2012 (s dočasným názvom Čang-je Tan-sia Geopark). Potom, čo park prešiel kolaudačným testom, bol 16. júna 2016 Ministerstvom pôdy a zdrojov formálne označený ako „Národný park Čang-je“.
Tento národný park je známy svojimi farebnými skalnými útvarmi a čínske médiá ho zvolili za jeden z najkrajších krajinných útvarov v Číne. Globálnym parkom UNESCO sa stal v roku 2019.
Poloha.
Park sa nachádza na severnom úpätí pohoria Čchi-lien, v okresoch Lin-ce a Su-nan, ktoré sú pod správou mesta Čang-je v provincii Kan-su. Hlavné oblasti reliéfu Tan-sia sú v obciach Kchang-le a Paj-ťin.
Hlavná oblasť parku, Scénická Oblasť Lin-ce Tan-sia, sa nachádza 19 kilometrov západne od centra mesta Čang-je a 20 kilometrov južne od sídla okresu Lin-ce. Je to najrozvinutejšia a najnavštevovanejšia časť parku. Druhá scénická oblasť, Ping-kou (), ktorá sa nachádza na severnom brehu rieky Li-jüan (), bola oficiálne inaugurovaná 3. augusta 2014. Ping-kou sa rozkladá na ploche 300 km2 a jeho nadmorská výška sa pohybuje od 1 500 do 2 500 metrov nad morom. Tretia oblasť, Scénická Oblasť Su-nan Tan-sia, sa nachádza v Kan-ťün, južne od Lin-ce.
Krajina.
Čang-je Tan-sia je známa nezvyčajnými farbami skál, ktoré sú hladké, ostré a vysoké niekoľko sto metrov. Sú výsledkom ložísk pieskovca a iných minerálov, ktoré sa usadili za 24 miliónov rokov. Výsledok (podobný vrstvenému koláču) bol naklonený pôsobením tých istých tektonických platní, ktoré sú zodpovedné za vytvorenie častí himalájskych hôr. Vietor, dážď a čas potom vytvorili mimoriadne tvary vrátane veží, stĺpov a roklín s rôznymi farbami, vzormi a veľkosťami.
Mediálna pozornosť a cestovný ruch.
V roku 2005 bola Čang-je Tan-sia zvolená panelom reportérov z 34 hlavných médií ako jedna z najkrajších oblastí Tan-sia v Číne. V roku 2009 vybral "Chinese National Geography" Čang-je Tan-sia ako jednu zo „šiestich najkrajších foriem krajiny“ v Číne. Táto oblasť sa stala hlavnou turistickou atrakciou pre Čang-je. Bola vybudovaná séria drevených chodníkov a prístupových ciest, ktoré majú návštevníkom pomôcť preskúmať skalné útvary. V roku 2014 bolo investovaných 100 miliónov jüanov do zlepšenia zariadení v oblasti Ping-kou.
Jedľovec (prítok Strednej)

Jedľovec je potok v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji v okrese Medzilaborce (okres) na území obcí Čabiny a Radvaň nad Laborcom. Je ľavostranným prítokom Strednej v povodí Laborca. Nachádza sa v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v južnej časti územia obce Čabiny na juhozápadnom svahu vrchu a lesa Suchý Jedľovec so v lesnom extraviláne v okrese Medzilaborce v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez les Nad Žrebiačom, stáča sa na juh, v opúšťa územie obce Čabiny a vteká na územie obce Radvaň nad Laborcom, preteká cez pasienok Dielce. V priberá bezmenný ľavostranný prítok, v priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci z lesa Ráztoky, pravým brehom obmýva úpätie lesa a pasienka Nad Ruškovom, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v priberá pravostranný bezmenný prítok pritekajúci z lesa a pasienka Nové Lazy. Pokračuje v juhovýchodnom smere tečúc rovnobežne s cestou, ľavým brehom obteká les Úbočie, v podteká cestu a hneď v v zmiešanom lesnom a poľnohospodárskom extraviláne v južnej časti územia obce Radvaň nad Laborcom ústi do vodného toku Stredná v povodí Laborca ako jej ľavostranný prítok. Pramení a preteká svojim horným tokom na území obce Čabiny, ďalej preteká a ústi na území obce Radvaň nad Laborcom. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v druhom člene názvu vrchu Suchý Jedľovec. Potok pramení na svahu vrchu Suchý Jedľovec v južnej časti obce Čabiny. Pôvodný význam druhého člena bol priestor s hromadným výskytom druhu ihličnatého stromu "jedľa", latinsky "Abies", ktorého slovný základ bol rozšírený formantom "-ov-ec" podobne ako "jelšovec", "hlohovec", "bukovec", "hrabovec", čím získal charakter toponymického apelatíva. Druhý člen názvu vrchu, čiže "Jedľovec", bol prenesený bez zmeny na vodný tok ako jednočlenné hydronymum. Hydronymum "Jedľovec" bolo štandardizované v roku 1976. V dnešnej slovenskej hydronymii hydronymum Jedľovec nie je jedinečným názvom (november 2023).
Referencie.
Kamenný les Shilin

Kamenný les Shilin známy aj ako "Les kameňov" alebo "Les skalných pilierov", je pôsobivý prírodný fenomén nachádzajúci sa v autonómnej prefektúre Yunnan v Číne. Najznámejšou turistickou atrakciou je "Ashima stone" ku ktorému sa viaže legenda o Ashime. Je uznávaným svetovým prírodným dedičstvom. V roku 2007 bol zaradený do zoznamu svetového dedičstva UNESCO, čím sa stal jedným z najdôležitejších a najcennejších prírodných lokalít na svete.
Poloha a rozloha.
Tento unikátny a majestátny komplex skalných formácií sa tiahne na ploche 350 km2, z čoho najväčší a najznámejší je „Veľký kamenný les“. Nachádza sa 110 km Juhovýchodne od Kunmingu (Kchun-ming). Skaly dosahujú 20-50 metrov do výšky. V priebehu stoviek tisícov rokov sa postupne horniny pod vplyvom slnka, vetra a dažďa začali rozpadať a vytvárať nezvyčajné skalné formácie, akými sú obdivuhodné pilierovité skaly Kamenného lesa dnes.„"Mezi vápencovými útvary vedou chodníčky a schody, díky nimž se můžete dostat až do samotného srdce Kamenného lesa. Na některé věže se dá i s trochou zdatnosti vyšplhat až do vyhlídkových altánků, odkud se pak můžete pokochat tou neobvyklou nádherou. Po cestách tu s pohodlnějšími turisty jezdí i elektrobusy.”"
Legenda.
Legiend ktoré sa viažu k tomuto miestu je tisíce ale legenda o Ashime krásnej dievčine z miestnej etnickej skupiny Yi je najznámejšia. Ashima sa stala obeťou tragického milostného príbehu v ktorom sa premenila na kameň aby tam zostala navždy. Ku tejto krásnej legende sa viaže najznámejšia skala “Ashima Stone” ktorá sa svojím tvarom podobá na dievča so šatkou na hlave a bambusovým košíkom na chrbte. Tento príbeh je odrazom bohatej kultúry a histórie etnickej skupiny Yi a významným symbolom Kamenného lesa.
Skaly hovoria príbeh, ktorý je starý milióny rokov a pokračuje aj dnes. Každý, kto má šťastie vidieť tento prírodný zázrak na vlastné oči, sa nemôže ubrániť jeho tajomstvu a kráse. Les Shilin je skutočne živou knihou, ktorá rozpráva príbeh Zeme a jej obyvateľov."„Európania mieria za krásami Juhočínskeho krasu najčastejšie do mesta Guilin a jeho krásy spoznávajú z hladiny rieky Li, zatiaľ čo národný park Š´lin a jeho časť zvaná Kamenný les stoja tak trochu mimo hlavného záujmu. A pritom je to škoda. Tisíce kamenných špičiek tu trčia k nebu a vyzerajú ako skamenené stromy, tisíce príbehov ukrývajú tunajšie spletité kamenné labyrinty, ktoré sú pôsobivé z vyhliadok, ale ešte viac v okamihu, keď sa nimi snažíte vymotať von, ale znovu a znovu sa strácate…”"
Cutomu Jamaguči

Cutomu Jamaguči (; * 16. marec 1916, Nagasaki, Japonské cisárstvo† 4. január 2010, Nagasaki, Japonsko) bol japonský námorný inžinier, ktorý je taktiež jediným, japonskou vládou oficiálne uznaným preživším atómového bombardovania Hirošimy (6. augusta) a Nagasaki (9. augusta) počas druhej svetovej vojny.
Počas bombardovania mesta Hirošima sa tam Jamaguči nachádzal na slúžobnej ceste, ako zamestnanec pre Mitsubishi Heavy Industries. Do Nagasaki sa vrátil nasledujúci deň, kde sa aj napriek jeho poraneniam 9. augusta vrátil do práce, presne v deň druhého bombardovania v Japonsku. Umrel na rakovinu žalúdka 4. januára 2010 vo veku 93 rokov.
Skorý život.
Jamaguči sa narodil 16. marca 1916, v meste Nagasaki. V 30. rokoch 19. storočia začal pracovať pre Mitsubishi Heavy Industries ako dizajnér, kde pracoval na dizajne ropných tankerov.
Bombardovanie v Hirošime.
Jamaguči žil a pracoval v meste Nagasaki, avšak v lete roku 1945 išiel na trojmesačnú slúžobnú cestu do Hirošimy. 6. augusta sa chystal vrátiť späť do svojho rodného mesta spoločne s dvoma ďaľšími kolegami, Akirom Iwanagom a Kunijoši Satóm. Na ich ceste na stanicu si spomenul, že zabudol svoju osobnú pečiatku (v Japonsku známa ako hanko), bez ktorej nemohol odísť, a tak sa vrátil späť do kancelárie. Bolo to práve vtedy, kedy bola vypustená atómová bomba s názvom Little Boy, blízko k centru, len 3 kilometre od jeho vtedajšej polohy. Explózia mu spôsobila dočasné ohluchnutie a oslepnutie, a vážne popáleniny. Následne sa spojil so svojimi kolegami, ktorí taktiež prežili, a pred návratom do Nagasaki spolu strávili noc v protileteckom kryte.
Bombardovanie v Nagasaki.
V dopoludňajších hodinách, 9. augusta 1945, bol Jamaguči svedkom ďalšieho bombardovania v Nagasaki, bola to bomba s názvom Fat Man, práve počas opisovania výbuchu v Hirošime jeho nadriadenému. Tentokrát neutrpel žiadne zranenia.
Rodina.
Jamaguči si zobral za ženu Hisako, s ktorou mal 3 deti, syna Kacuošiho a dcéry Tošiko a Naoko. Hisako, ktorá taktiež s deťmi a Jamagučim prežila bombardovanie v Nagasaki, zomrela na rakovinu pečene a obličiek v roku 2008.
Hot pot

Hot pot alebo hotpot, v doslovnom preklade horúci hrniec, tiež známy ako polievkové jedlo, je pokrm, pri ktorom zdroj tepla umiestnený na jedálenskom stole udržuje hrniec s polievkovým vývarom na vare a vedľa hrnca sa podávajú rôzne čínske jedlá a prísady pre stravníkov, aby ich pridali do horúceho vývaru.
Popis.
Hot pot je vývar plný chute tradične podávaný vo veľkom kovovom hrnci. Vývar sa privedie do varu a nechá sa variť počas celej doby jedenia. Suroviny, ako mäso a zelenina, sa vložia do vriaceho vývaru, a tým sa uvaria. Uvarené kúsky sa namáčajú do omáčok pre doplňujúcu chuť. Hot pot sa považuje za hlavný chod a zvyčajne sa podáva bez ryže alebo rezancov na boku. Horúce hrnce si môžete pripraviť a zjesť doma alebo v reštaurácii.
Medzi typické ingrediencie hot potu patria tenké plátky mäsa, listová zelenina, šampiňóny, rezance, nakrájané zemiaky, fazuľové výrobky, vaječné knedle, tofu a morské plody. Suroviny sú vopred nakrájané na tenké kúsky, ktoré sa rýchlo a konzistentne uvaria vo vriacom vývare, ktorý sa udržiava pri miernej teplote varu. Väčšina surových potravín sa môže variť v hot pote, no môžu mať rôzny čas varenia. Preto sa doba varenia v hrnci môže líšiť.
Nakoniec je vývar z pridaných ingrediencií plný chutí a po vypnutí zdroja tepla sa môže podávať hosťom.
História.
Statívy dynastie Čou môžu byť prvými prototypmi horúceho hrnca. Hostia medzi šľachtou mali každý vlastný hrniec vyrobený z bronzu a nazývaný ran lu 燃爐. Hlavnou časťou ran lu bol malý sporák s malým hrncom nad horiacim dreveným uhlím. Neskôr bol počas „Obdobia troch kráľovstiev“ (200–280) p.n.l. vytvorený horúci hrniec vyrobený z medi, ktorý je všeobecne uznávaný ako predchodca horúceho hrnca. Počas dynastie Čching horúci hrniec získal popularitu medzi cisármi. Najmä cisár Čchienlung mal veľmi rád horúci hrniec a jedol ho takmer ako každé jedlo dňa. Neskôr mal cisár Ťiačching pri svojej korunovácii bál s 1 550 horúcimi hrncami. Cisárovná Cch'si bola tiež známa tým, že obľubovala horúci hrniec, najmä v zimných mesiacoch.
Na konci 20. storočia, keď počet čínskych prisťahovalcov do USA výrazne stúpol, sa čínske jedlo rozšírilo aj do Spojených štátov a hot pot sa tak dostal do povedomia svetovej kulinárskej scény.
Majstrovstvá sveta v rely 2024

Majstrovstvá sveta v rely 2024 bol 52. ročník Majstrovstiev sveta v rely.
Tímy a jazdci.
zdroj
Richard Edmund Neal

Richard Edmund Neal (14. február 1949, Worcester, Massachusetts, USA) je americký politik, ktorý od roku 1989 slúži ako reprezentant pre 1. kongresový obvod v Massachusetts. Tento obvod, označovaný ako 2. kongresový obvod od roku 1989 do roku 2013, zahŕňa Springfield, West Springfield, Pittsfield, Holyoke, Agawam, Chicopee a Westfield a je oveľa vidieckejší ako zvyšok štátu. Neal je členom Demokratickej strany a od roku 2013 dekanom delegácie Massachusetts v Snemovni reprezentantov Spojených štátov amerických a je tiež dekanom delegácií Snemovne reprezentantov v Novom Anglicku.
Čierna skala (vrch v Malých Karpatoch; 604 m n. m.)

Čierna skala () je vrch v Malých Karpatoch, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží približne severozápadne od centra Pezinka. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Homoľské Karpaty. Vrch leží v Bratislavskom kraji, v okrese Pezinok a na katastrálnom území mesta Pezinok. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaný Pezinok, rovnakým smerom sa nachádzajú aj Vinosady a Modra, východne Dubová a Častá a západne Pernek a Kuchyňa. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty. 
Opis.
Čierna skala leží na juhu strednej časti Pezinských Karpát, vo vetve rázsochy, vedúcej z Troch kopcov () na Veľkú homoľu (). Západne sa nachádza Čertov kopec (), Javorina (), Prostredný vrch (), Čmeľok () a Gašparová (), južne Korenný vrch (), Stratený kút () a Veľká Celjanská homoľa (), východne Kamenné vráta (), Malá homoľa () a Veľká homoľa () a severne Tri kopce (), Modranská Baba (), Skalnatá () a Mešťanková (). Oblasť odvodňuje potok Vidlárová, ktorá je prítokom Blatiny v povodí Malého Dunaja. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je vzhľadom na výšku a polohu vrchu možné vidieť iba okolité vrcholy Malých Karpát.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no južným úbočím prechádza žlto značený chodník zo Zámčiska nad Harmóniou cez rázc. Zbojnícke a lokalitu Rybníček do Sedla pod Javorinou v hlavnom hrebeni (križovatka s červeno značenou Cestou hrdinov SNP).
Rakytovec (prítok Laborca)

Rakytovec je potok v regióne Horný Zemplín v Prešovskom kraji v okrese Medzilaborce na území obcí Rokytovce a Krásny Brod. Je pravostranným prítokom Laborca v povodí Latorice. Nachádza sa v geomorfologickom celku Laborecká vrchovina. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v severnej časti územia obce Rokytovce východne od vrchu Obrúbané s v extraviláne v lese Baligova ščoba v okrese Medzilaborce v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom cez lesný extravilán postupne premiešaný trvalým trávnym porastom, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Grúniky, pravým brehom obmýva úpätie pasienka Mláčky, ľavým brehom obmýva úpätie lesa a lúky Kulikov grúň. V vteká do intravilánu Rokytoviec, preteká intravilánom, v priberá pravostranný bezmenný prítok, v priberá ľavostranný bezmenný prítok pritekajúci z lúky a lesa Kotolnica. Skrúca sa na juhovýchod, v priberá ľavostranný a zároveň aj pravostranný bezmenný prítok, v pri agrofarme opúšťa intravilán a vteká do extravilánu Rokytoviec. Pravým brehom obmýva les a lúku Debry, ľavým brehom obmýva trvalý trávny porast Za potôčikmi, v opúšťa územie obce Rokytovce a vteká na územie obce Krásny Brod, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, v priberá severné rameno bezmenného pravostranného prítoku a poniže aj jeho južné rameno, v vteká do intravilánu obce Krásny Brod, v na južnom okraji intravilánu ústi do Laborca ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká svojim horným tokom na území obce Rokytovce, ďalej preteká a ústi na území obce Krásny Brod. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve obce Rokytovce, na území ktorej pramení a preteká. Z názvu obce redukciou gramatického množného čísla na jednotné číslo a uprednostnením spisovnej podoby "rakyt-" pred nárečovou podobou "rokyt-" bol názov "Rakytovec" v rámci štandardizácie prenesený na vodný tok ako jednočlenné hydronymum.
Názov obce Rokytovce vznikol zo slovného základu "rakyta" rozšíreného formantom "-ov-ec" a v množnom čísle "-ov-ce" podobne ako "jelšovec", "hlohovec", "bukovec", "hrabovec", čím získal charakter toponymického apelatíva. Pôvodný význam slova "rakytovec" resp. "rakytovce" bol priestor s hromadným výskytom opadavého tŕnitého kríka alebo stroma rakyty, botanicky rod drevín rakytník, latinsky "Hippophae". Vývoj názvu obce bol: 1437 Rakythocz, 1773 Rokitowcze, 1808 Rokytowec, 1920 Rokytovce, 1964-1990 obec pričlenená k obci Krásny Brod, 1990 Rokytovce.
Hydronymum "Rakytovec" bolo štandardizované v roku 1976. V dnešnej slovenskej hydronymii hydronymum Rakytovec nie je jedinečným názvom (november 2023).
Referencie.
Formyltetrahydrofolátdehydrogenáza

Formyltetrahydrofolátdehydrogenáza alebo 10‑formyltetrahydrofolátdehydrogenáza () je enzým, ktorý katalyzuje nasledujúcu chemickú reakciu:
Substráty tohto enzýmu sú teda 10-formyltetrahydrofolát, NADP+ a H2O a jeho produkty sú tetrahydrofolát, CO2, NADPH a H+. 
Klasifikácia.
Tento enzým patrí medzi oxidoreduktázy, konkrétne tie, ktoré pôsobia na CH-NH väzbu a akceptorom je NAD+ alebo NADP+. Systematicky sa tento enzým nazýva 10-formyltetrahydrofolát:NADP+ oxidoreduktáza.
Význam.
Tento enzým sa účastní metabolizmu jednouhlíkových molekúl, ktorý sprostredkováva folát.
Tento enzým je kódovaný génmi ALDH1L1 a ALDH1L2. Expresia ALDH1L1 prebieha u ľudí prakticky vo všetkých bunkách v cytozole, zatiaľ čo ALDH1L2 je mitochondriálny gén, ktorý sa exprimuje v srdci, pankrease, mozdu a svaloch. Poruchy tohto génu alebo jeho nedostatočná expresia môžu viesť k akumulácii mravčanu a následnej otrave metanolom.
Štruktúra.
Tento enzým je aktivovaný prenosom a naviazaním fosfopanteteínu.
Na konci roka 2023 bolo známych 15 štruktúr tohto enzýmu, s PDB kódmi , , , , , , , , , , , , , a .
Strihanie (tvárnenie)

Strihanie je postupné alebo súčasné oddeľovanie väčších častí materiálu v jeho celom priereze. Strihanie patrí medzi technológie tvárnenia a rozdeľuje sa na ďalšie charakteristické operácie. Nástroj sa pre väčšinu operácií strihania nazýva "strihadlo" (okrem špecifických názvov uvedených nižšie). Výsledný výrobok - výtvarok sa nazýva "výstrižok". Strihať je možné za studena alebo za tepla.
Princíp strihania.
Pri strihaní pôsobia rezné hrany strihacieho nástroja rovnobežne takmer oproti sebe. Nositeľky strižných síl sú od seba vzdialené len o malú vôľu nástroja. Pohyblivá časť nástroja vniká do materiálu, ktorý je opretý o pevnú časť nástroja. Tým vzniká v strihanom materiáli, namáhanie šmykovými napätiami. Pri postupnom vnikaní nástroja vzniká v materiáli najskôr plastická deformácia. Postupne sa zvyšuje veľkosť napätia až presiahne medzu pevnosti materiálu a vznikne trhlina. Tento proces sa deje na oboch stranách materiálu. Pri vniknutí pohyblivej časti nástroja do cca. 40 % hrúbky materiálu sa trhliny spoja o dôjde k oddeleniu materiálu po celom priereze. Následne potrebná sila na strihanie poklesne na úroveň potrebnú na vytlačenie výstrižku zo zvyšku materiálu.
Veľkosť strižnej sily.
Strižná sila je úmerná prierezu strihaného materiálu a a jeho pevnosti v strihu. Vypočíta sa podľa vzťahu:
kde:
Operácie strihania.
Strihanie sa podľa STN 22 6001 rozdeľuje na nasledovné operácie:
Strihacie nástroje.
Nástroje pre väčšinu strihacích operácií sa nazývajú "strihadlá".. Názvy nástrojov pre špecifické operácie sú uvedené v kapitole Rozdelenie strihacích nástrojov.
Časti strihadla.
Základné časti "strihadla" sú "strižník" a "strižnica".
Medzi "strižníkom" a "strižnicou" musí byť vždy strižná vôľa. Táto ovplyvňuje veľkosť strižnej sily, akosť výstrižkov, trvanlivosť strižných hrán a životnosť nástroja. Strižná vôľa sa určí podľa druhu (tvrdosti) strihaného materiálu a jeho hrúbky. 
Strihacie nástroje môžu podľa zložitosti obsahovať aj ďalšie časti. Sú to:
Rozmery strižníka a strižnice.
Pri stanovovaní rozmerov strižníka a strižnice je potrebné prihliadať na nasledovné okolnosti:
Pre menovitý rozmer D výstrižku sa stanovia rozmery nasledovne:
pre dierovanie
pre strihanie
kde (všetky rozmery v mm):
Rozdelenie strihacích nástrojov.
Strihacie nástroje možno rozdeliť podľa viacerých hľadísk:
Podľa spôsobu vedenia strižníka:
Materiál strihadiel.
Strihadlá sa vyrábajú z nástrojových ocelí, v rámci ktorých pre strihanie existuje samostatná trieda B. V závislosti od teploty strihania, tvrdosti a hrúbky strihaných materiálov sa používajú od nízkolegovaných cez chrómové ocele s 5 % chrómu, ledeburitické chrómové ocele až po volfrámové ocele. Pre nástroje na ostrihávanie výkovkov a výtvarkov za tepla sa používajú niklovo-chrómové ocele.
Vystrihovanie

Vystrihovanie môže byť:
Fosfopantotenát-cysteín ligáza

Fosfopantotenát-cysteín ligáza alebo fosfopantotenoylcysteínsyntetáza (PPCS alebo CoaB; a , pozri nižšie) je enzým, ktorý katalyzuje nasledujúcu chemickú reakciu:
Substráty tohto enzýmu sú teda nukleozidtrifosfát (NTP), 4'-fosfopantotenát a cysteín, jeho produkty sú nukleozidmonofosfát (NMP), pyrofosfát (PPi) a 4'-fosfopantotenoylcysteín.
Klasifikácia.
Tento enzým patrí medzi ligázy, konkrétne tie, ktoré katalyzujú tvorbu väzby uhlík-dusík medzi kyselinou a aminokyselinou (syntázy peptidov). Systematický názov tohto enzýmu je ("R")-4'-fosfopantotenát:L-cysteín ligáza.
Význam.
Táto reakcia predstavuje druhý z piatich krokov premeny pantotenátu na koenzým A. Predchádzajúci krok katalyzuje pantotenátkináza, nasledujúci krok katalyzuje fosfopantotenoylcysteíndekarboxyláza. 
Gén.
Tento enzým je u ľudí kódovaný génom PPCS.
Nezávisle na sebe bolo zistené, že gén "dfp" u "E. coli" má fosfopantotenoylcysteínsyntetázovú a fosfopantotenoylcysteíndekarboxylázovú aktivitu. Jednotlivé domény a k nim prislúchajúce gény, plus homológne gény, ktoré majú len jednu z týchto aktivít, boli neskôr premenované na "coaB" a "coaC". Na základe toho sa PPCS niekedy označuje i ako CoaB, podľa génu, ktorý ju kóduje. Bifunkčný enzým sa potom označuje ako CoaBC.
Štruktúra.
Rôzne organizmy využívajú v tejto reakcii rôzne NTP. PPCS z baktérie "Escherichia coli" využíva cytidíntrifosfát (CTP) ako zdroj energie, zatiaľ čo ľudská izoforma tohto enzýmu využíva adenozíntrifosfát (ATP). Na základe toho má tento enzým priradené dve rôzne čísla EC: 6.3.2.5 pre enzýmy využívajúce CTP a 6.3.2.51 pre enzýmy využívajúce ATP.
U drvivej väčšiny prokaryotov, vrátane "Mycobacterium tuberculosis", je tento enzým súčasťou bifunkčného enzýmu, ktorý má zároveň i fosfopantotenoylcysteíndekarboxylázovú aktivitu.
Na konci roka 2023 bolo známych 12 štruktúr tohto enzýmu, s PDB kódmi , , , , , , , , a pre EC 6.3.2.5 a PDB kódmi a pre EC 6.3.2.51. Štruktúry pre rôzne čísla EC majú rôznu sekvenciu, ale ten istý fold.
Fosfopantotenoylcysteíndekarboxyláza

Fosfopantotenoylcysteíndekarboxyláza (PPCD alebo CoaC; ) je enzým, ktorý katalyzuje nasledujúcu chemickú reakciu:
Substrát tohto enzýmu je teda 4'-fosfopantotenoylcysteín, jeho produkty sú 4'-fosfopantoteín a CO2.
Klasifikácia.
Tento enzým patrí medzi lyázy, konkrétne štiepiace väzbu uhlík-uhlík, ktoré štiepia karboxylovú skupinu. 
Význam.
PPCD sa účastní biosyntézy koenzýmu A (CoA) z kyseliny pantoténovej. Katalyzuje tretí krok tejto dráhy, pričom predchádzajúci krok je katalyzovaný fosfopantotenát-cysteín ligázou a nasledujúci krok katalyzuje fosfopanteteínadenylyltransferáza.
Gén.
Nezávisle na sebe bolo zistené, že gén "dfp" u "E. coli" má fosfopantotenoylcysteínsyntetázovú a fosfopantotenoylcysteíndekarboxylázovú aktivitu. Jednotlivé domény a k nim prislúchajúce gény, plus homológne gény, ktoré majú len jednu z týchto aktivít, boli neskôr premenované na "coaB" a "coaC". Na základe toho sa PPCD niekedy označuje i ako CoaC, podľa génu, ktorý ju kóduje. Bifunkčný enzým sa potom označuje ako CoaBC.
Štruktúra.
PPCD vo svojej štruktúre viaže flavínmononukleotid (FMN). FMN oxiduje cysteín a katalyzuje tvorbu tioaldehydu, ktorý následne dekarboxyluje. Nakoniec dochádza k redukcii tioaldehydu za vzniku cysteamínovej skupiny.
U drvivej väčšiny prokaryotov, vrátane "Mycobacterium tuberculosis", je tento enzým súčasťou bifunkčného enzýmu, ktorý má zároveň i fosfopantotenoylcysteínsyntetázovú aktivitu. 
Na konci roka 2023 bolo známych 11 štruktúr tohto enzýmu, s PDB kódmi , , , , , , , , , a .
Fosfopanteteínadenylyltransferáza

Fosfopanteteínadenylyltransferáza (PPAT alebo CoaD; ) je enzým, ktorý katalyzuje nasledujúcu chemickú reakciu:
Substráty tohto enzýmu sú teda ATP, 4'-fosfopanteteín a H+, jeho produkty sú PPi a 3'-defosfo-CoA.
Klasifikácia.
Tento enzým patrí medzi transferázy, konkrétne tie, ktoré presúvajú skupiny obsahujúce fosfor pochádzajúce z nukleotidov.
Význam.
PPAT sa účastní syntézy koenzýmu A z kyseliny pantoténovej a katalyzuje predposledný krok tejto dráhy. Predchádzajúci krok katalyzuje fosfopantotenoylcysteíndekarboxyláza a nasledujúci katalyzuje defosfokoenzým A kináza.
Gén.
Tento enzým bol poprvé izolovaný z "Corynebacterium ammoniagenes" a daný gén bol pomenovaný "kdtB", ale neskôr bol premenovaný na "coaD". Na základe toho sa enzým niekedy označuje ako CoaD.
Štruktúra.
Tento enzým vo svojej štruktúre viaže horečnatý katión, ktorý koordinuje ATP/AMP. 
PPAT izolovaná z "Corynebacterium ammoniagenes" tvorí triméry z podjednotiek s hmotnosťou 35 kDa. U "E. coli" tvorí rekombinantný proteín homohexamér (v podobe diméra trimérov) z podjednotiek s hmotnosťou 18 kDa.
U cicavcov je PPAT spojená s defosfo-CoA kinázou do bifunkčného enzýmu, ktorý sa označuje ako CoA syntáza.
Na konci roka 2023 bolo známych 107 štruktúr tohto enzýmu, medzi ktoré patria štruktúry s PDB kódmi , , , , , , , , , , , , , , a ďalšie.
Defosfokoenzým A kináza

Defosfokoenzým A kináza alebo defosfoCoA kináza (DPCK alebo CoaE; ) je enzým, ktorý katalyzuje nasledujúcu chemickú reakciu:
Substráty tohto enzýmu sú teda ATP a defosfo-CoA, jeho produkty sú ADP a koenzým A (CoA).
Klasifikácia.
Tento enzým patrí medzi transferázy, konkrétne tie, ktoré presúvajú skupiny obsahujúce fosfor a akceptorom je hydroxylová skupina. Systematický názov tohto enzýmu je ATP:defosfo-CoA 3'-fosfotransferáza.
Význam.
DPCK katalyzuje posledný krok v syntéze koenzýmu A. Predchádzajúci krok tejto dráhy, syntézu defosfo-CoA, katalyzuje fosfopanteteínadenylyltransferáza.
Gén.
Tento enzým bol poprvé izolovaný z "Corynebacterium ammoniogenes". Pomocou neho bola určená sekvencia, ku ktorej potom bol nájdený gén "yacE" u "E. coli", ktorý mal vysoký stupeň homológie. Tento gén bol následne premenovaný na "coaE". Na základe toho sa tento enzým niekedy označuje ako CoaE.
Štruktúra.
DPCK pochádzajúci z "E. coli" je monomér s hmotnosťou 22 kDa, ktorý v prítomnosti síranových aniónov tvorí trimér v roztoku i kryštálovej štruktúre. Enzým sa skladá z troch domén: domény viažucej nukleotidy, domény viažucej substrát a „príklopnej“ domény. Predpokladá sa, že posledné dve domény sú veľmi pohyblivé a po naviazaná defosfo-CoA sa enzým „uzavrie“, čím uľahčí prenos fosfátovej skupiny.
U cicavcov je PPAT spojená s defosfo-CoA kinázou do bifunkčného enzýmu, ktorý sa označuje ako CoA syntáza.
Na konci roka 2023 bolo známych 24 štruktúr tohto enzýmu, s PDB kódmi , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , a .
Chalkeia

Chalkeia () bola starogrécka slávnosť k pocte bohyne Atény a boha Héfaista, usporadúvaná 30. dňa atického mesiaca pyanepsión.
Chalkeia bol aténsky sviatok k pocte bohyne Atény (Atény Ergané) v jej roly patrónky remesiel a k pocte Héfaista, boha kováčskeho remesla. Názov tohto sviatku je odvodený od gréckeho slova "chalkos", čo je meď alebo bronz, rovnako ako od slova "chalkeus", čo je názov, ktorý sa všeobecne pripisuje spracovateľovi bronzu. Počas tejto slávnosti bol postavený tkáčsky stav pre utkanie rúcha (peplosu), ktoré sa malo darovať Aténe počas slávnosti Panathénaia. 
Peplos začali tkať dievčatá a vydaté ženy zvané "ergastinai" ("„pracovníčky, tkáčky“") a malé dievčatá v bielych rúchach tzv. "arrheforoi" im pomáhali (bola nimi rituálne vložená osnova do tkáčskeho stavu, pretože boli mladé v skutočnosti neboli priamo zapojené do tkania, ale verilo sa, že začiatok práce bol požehnaný ich prítomnosťou). Boli to štyri dievčatá vo veku 7 - 11 rokov (v Aristofanovej 
"Lysistrate" sú uvedené ako 7 ročné ), ktoré si vybral "archón basileus" (archón kráľ, ktorý mal okrem iného na starosti i niektoré náboženské obrady) z dievčat nominovaných aténskym ľudom. Dievčatá bývali počas svojej „kňazskej“ služby na Akropole neďaleko chrámu "Atény Polias" a tu mali i ihrisko, ktoré využívali na loptové hry (boli to rozličné druhy hier s loptou – sfairai ), boli to predsa len malé dievčatá. Miesto, kde žili, bolo identifikované ako veľká, masívna štvorcová budova s jednou miestnosťou a verandou západne od chrámu Atény Polias. Reliéf z akropoly so ženskou postavou, ktorá sa pozerá nahor a zdá sa, že niečo upravuje, s tyčou na pravej strane, by mohlo byť vyobrazenie nastavenia tkáčskeho stavu pre Aténin peplos.
Každé štyri roky profesionálni tkáči zhotovili väčší peplos (4 až 8 m na strane) a ten bol vystavený ako plachta na stožiari počas Veľkej Panathénaie.
San-čching-šan

San-čching-šan (, ) je známa taoistická posvätná hora nachádzajúca sa 40 kilometrov severne od okresu Ju-šan v provincii Ťiang-si. "San-čching" znamená v čínštine „Traja čistí“, pretože hora San-čching sa skladá z troch hlavných vrcholov: Jü-ťing, Jü-šuej a Jü-chua, ktoré predstavujú taoistickú trojicu, tj. navyšších taoistických bohov.
Čínska fráza „三峰峻拔、如三清列坐其巅“ („Tri strmé vrchy, akoby na vrcholoch sedeli Traja čistí“) vysvetľuje, prečo dostalo územie názov San-čching. Spomedzi troch kopcov je najvyšší vrch Jü-ťing (1817 metrov nad morom).
San-čching-šan je najvyšším bodom v pohorí Chuaj-jü a je známa svojou nádhernou scenériou a jedinečnými geologickými útvarmi. V roku 2005 sa oblasť stala národným geoparkom a v roku 2008 bola zapísaná do zoznamu svetového dedičstva UNESCO. Je to známa turistická destinácia, ktorá je zároveň aj útočiskom zvierat a rastlín. V národnom parku sa nachádza viac ako 2300 druhov rastlín a 400 druhov stavovcov. Celková plocha San-čching-šanu je 229 km².
Geologická história a hydrológia.
San-čching-šan je žulová hora, ktorá tvorí časť zóny suktúr datovanej do neoproterozoickej éry, približne pred 850 miliónmi rokov. Žula tvoriaca veľkú časť horských vrcholov však pochádza z druhohôr. Zlomy, zvetrávanie a erózia vytvarovali hory do komplikovaných terénnych útvarov. Na hore San-čching-šan je viac ako 23 roklín s prevýšením viac ako 500 metrov. Výdatné ročné zrážky v regióne podporujú množstvo vodopádov (niektoré z nich majú výšku viac ako 60 metrov), jazierok a prameňov v regióne.
Biodiverzita.
San-čching-šan a okolitý národný park, ktorý sa nachádza vo vlhkom subtropickom klimatickom pásme, sú relatívne biologicky rozmanité. V rámci hraníc parku bolo opísaných viac ako 2300 druhov rastlín a 400 druhov stavovcov, z ktorých niektorým hrozí vyhynutie.
Flora.
Na hore San-čching-šan je mnoho typov vegetácie, vrátane vždyzelených listnatých lesov, teplých ihličnatých lesov mierneho pásma, zmiešaných lesov, bambusových lesov a vždyzelených lesov. To spolu s izolovanou topografiou regiónu a jeho statusom ako refugium z doby ľadovej umožnilo vysokú mieru biodiverzity kvetov a endemizmu. Hora San-čching-šan chráni najmä mnohé druhy ihličnanov, vrátane vzácnych odrôd "Pseudotsuga sinensis gaussenii" a jedľovca. 19 rastlín nájdených v parku bolo od roku 2003 uvedených v Červenom zozname IUCN.
Fauna.
Z dôvodu veľkých výškových gradientov na hore a okolo hory a zodpovedajúcej variácie biotopu vykazuje fauna regiónu jasnú ekologickú niku pozdĺž úbočia hory. V parku bolo nájdených 61 druhov cicavcov, 226 vtákov, 49 plazov, 23 obojživelníkov, 36 rýb a 1327 druhov hmyzu. 37 z týchto druhov je endemických v Číne, vrátane makaka tibetského, zajaca čínskeho, bučiačika žltohnedého, tragopana perlavého, sýkorky žltobruchej a mloka "cynops orientalis". Rovnako ako väčšina južnej Číny, hora je bohatá na kurotvaré vtáky. Chráni tiež širokú škálu druhov motýľov. V parku bol spozorovaný kriticky ohrozený drozd modrý, z ktorého pravdepodobne zostalo menej ako 200 jedincov. V parku sú bežné leopardy, šupinavce a serau.
Kamenné vráta (vrch v Malých Karpatoch)

Kamenné vráta alebo Kamenná brána () je vrch v Malých Karpatoch, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží približne severne od centra Pezinka. 
Poloha.
Nachádza sa na juhu strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Homoľské Karpaty. Vrch leží v Bratislavskom kraji, v okrese Pezinok a na katastrálnom území mesta Pezinok. Najbližším sídlom je južne situovaný Pezinok, juhovýchodne sa nachádzajú aj Vinosady a Modra, východne Dubová a Častá, západne Pernek a severozápadne Kuchyňa. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty. 
Opis.
Vrch Kamenné vráta leží na juhu strednej časti Pezinských Karpát, v rázsoche, vedúcej z Troch kopcov () cez Veľkú homoľu () na Veľkú Celjanskú homoľu (). Severne sa nachádza vrch Tri kopce (), Modranská Baba (), Skalnatá () a Kamenný vrch (), západne Čertov kopec (), Čierna skala (), Javorina (), Prostredný vrch (), Čmeľok (), Trojarová () a Korenný vrch (), južne Stratený kút (), Veľká Celjanská homoľa () a Barvienok () a východne Malá homoľa (), Veľká homoľa () a Kukla (). Severné a západné svahy odvodňuje Blatina, južné Barvinský potok a východné Kamenný potok v povodí Malého Dunaja. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je vzhľadom na výšku a polohu vrchu možné vidieť iba okolité vrcholy Malých Karpát a časť Podunajskej nížiny.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no blízkym okolím prechádza:
Národný park Ba Bể

Národný park Ba Bể () je rezervácia v provincii Bắc Kạn na severovýchode Vietnamu, ktorá vznikla za účelom chrániť i jazero Ba Bể spolu s okolitými lesmi na vápencovom podloží.
Poloha.
Národný park Ba Bể sa nachádza v provincii Bắc Kạn, približne 240 kilometrov severne od Hanoja, asi 70 km severozápadne od provinciálneho hlavného mesta Bắc Kạn a asi 14 km západne od mesta Cho Ra.
Jazero Ba Bể.
Jazero Ba Bể (Ba Bể v miestnom jazyku Tay názov znamená „"Tri jazerá"“) je najväčším prírodným sladkovodným jazerom vo Vietname, rozprestiera sa približne 8 kilometrov zo severu na juh. Plocha jazera sa pohybuje medzi 3 až 5 km2 v závislosti od obdobia dažďov. Jeho priemerná hĺbka je 20 metrov a v najhlbšom bode dosahuje hĺbku až 35 metrov. Nadmorská výška jazera je približne 150 metrov nad morom a je najvyššie položeným jazerom Vietnamu. Názov „Tri jazerá“ sa vzťahuje na tri časti jazera Pe Leng, Pe Lu a Pe Lam spojené do jedného vodného útvaru.
Z juhu a západu sa doň vlievajú rieky Ta Han, Bo Lu a Leng. Počas obdobia sucha sa voda z jazera účelovo odpúšťa na sever do rieky Nang. Počas obdobia dažďov sa tok rieky Nang obracia a jazero z nej prijíma vodu za účelom prevencie záplav.
Flóra a fauna.
Vegetáciu parku tvora lesy a vápencové svahy bez porastu s tenkou vrstvou pôdy. V lesoch je vrstva pôdy hrubšia a sú aj druhovo rozmanitejšie. Dominujúcimi druhmi sú "Burretiodendron hsienmu" (Tiliaceae) a "Streblus tonkinensis" (Moraceae). Tzv. „climbing bamboo“ (v preklade lezúci bambus, rastliny rodu "Ampelocalamus") je miestnym endemitom, ktorý sa bežne vyskytuje na brehoch jazera.
V parku bolo zaznamenaných 65 druhov cicavcov, medzi ktoré patria šupinavec čínsky ("Manis pentadactyla"), makak rhesus, makak pahýľový, medveď ušatý, vydra riečna, mačka Temminckova a tiež 27 druhov netopierov. Ďalej bolo zaznamenaných 233 druhov vtákov, 43 druhov plazov a obojživelníkov, medzi nimi aj kobra kráľovská a salamandra vietnamská ("Paramesotriton deloustali"). V jazere žije 106 druhov rýb. Park je tiež významný svojou rozmanitosťou motýľov, ktorých bolo zaznamenaných 354 druhov.
Scénické krajinné prvky.
Jaskyňa Puong je mohutná jaskyňa na severe parku, cez ktorú preteká rieka Nang. Hlavná jaskyňa je vysoká až 50 metrov a dlhá približne 300 metrov. Obýva ju populácia približne 10 000 netopierov patriacich k 18 druhom. „Rozprávkový rybník“ je skalná nádrž naplnená čistou vodou, ktorá presakuje cez okolité vápencové skaly. Vodopád Dau Dang tu vzníká z rieky Nang. Pozostáva zo série perejí, ktoré sa tiahnu v dĺžke takmer jeden kilometer. 
Vdoví ostrov sa nachádza približne v strede južného jazera. Podľa miestnej legendy bol ostrovček kedysi domovom starej vdovy, ktorá bola božím zásahom uchránená pred povodňou.
Národný park a infraštruktúra.
Národný park Ba Bể bol založený v roku 1992, má rozlohu 100,48km2. K vybaveniu patrí informačné centrum, penzióny, stanica správy jazier a ekologická výskumná stanica, ktorá bola otvorená v roku 2004.
Please (1986)

Please (v slovenčine „prosím“) je debutový štúdiový album anglického synth-popového dua Pet Shop Boys, ktorý vydali 24. marca 1986 Parlophone v Spojenom kráľovstve a EMI America Records v Spojených štátoch. Tento album sa volá „Please“ preto, lebo keď ľudia prídu do obchodu s nahrávkami tak povedia „prosím, môžem si kúpiť album od Pet Shop Boys?“
Rakytovec (prítok Hrona)

Rakytovec je potok v regióne Horehronie v Banskobystrickom kraji v okrese Brezno na území obce Nemecká. Je ľavostranným prítokom Hrona. Nachádza sa v geomorfologickom celku Veporské vrchy a v geomorfologickom celku Horehronské podolie. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v nadmorskej výške v juhozápadnej časti územia obce Nemecká severne od vrchu Rakytovec s v lesnom extraviláne v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie severným smerom cez lesný extravilán, v vyteká z lesa do poľnohospodárskeho extravilánu, pravým brehom obmýva lúku Rafajka, ľavým brehom obmýva lúku Štvrte, mení smer na severozápad, v vteká do intravilánu obce Nemecká a zároveň vteká do svojej kanalizovanej podzemnej časti, v ústi do Hrona ako jeho ľavostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Nemecká. Nemá prítoky. Horná časť toku sa nachádza v geomorfologickom celku Veporské vrchy v geomorfologickom podcelku Čierťaž a dolná časť toku v geomorfologickom celku Horehronské podolie v geomorfologickom podcelku Lopejská kotlina.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve vrchu Rakytovec s , na severnom svahu ktorého pramení a preteká. Z názvu vrchu bol názov "Rakytovec" bez zmeny prenesený na vodný tok ako jednočlenné hydronymum. Názov vrchu vznikol zo slovného základu "rakyta" rozšíreného formantom "-ov-ec" podobne ako "jelšovec", "hlohovec", "bukovec", "hrabovec", čím získal charakter toponymického apelatíva. Pôvodný význam slova "rakytovec" bol priestor s hromadným výskytom opadavého tŕnitého kríka alebo stroma rakyty, botanicky rod drevín rakytník, latinsky "Hippophae". Hydronymum "Rakytovec" bolo štandardizované v roku 2020. V dnešnej slovenskej hydronymii hydronymum Rakytovec nie je jedinečným názvom (november 2023).
Malá homoľa

Malá homoľa () je vrch v Malých Karpatoch, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží nad mestom Modra, približne severne od Pezinka. 
Poloha.
Nachádza sa na juhu strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Homoľské Karpaty. Vrch leží v Bratislavskom kraji, v okrese Pezinok a na katastrálnom území mesta Modra. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Modra, východne sa nachádza Dubová a južne Vinosady a Pezinok. Masív patrí do Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty. 
Opis.
Malá homoľa leží na juhovýchode strednej časti Pezinských Karpát, v rázsoche, vedúcej z Troch kopcov () cez Veľkú homoľu () na Srnčí vrch (). Východne leží Peprovec (), Zámčisko () a Kukla (), severne Kuchynská (), Starý kopec (), Modranská Baba () a Tri kopce (), západne Veľká homoľa (), Skalnatá (), Čertov kopec (), Čierna skala (), Kamenné vráta () a Korenný vrch () a južne Veľká Celjanská homoľa (), Barvienok () a Srnčí vrch (). Masív odvodňujú prítoky Stoličného potoka v povodí Malého Dunaja. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je možné vidieť okolité vrcholy Malých Karpát a Podunajskú nížinu, pri vhodných podmienkach aj Považský Inovec a Tribeč.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no juhozápadným úbočím vedie modro značený chodník z Modry na Veľkú homoľu ().