Maršal Sovietskeho zväzu

Hodnosť Maršal Sovietskeho zväzu () bola druhá najvyššia hodnosť Červenej, neskôr Sovietskej armády a prakticky najvyššia, ktorú mohol vojak dosiahnuť. Najvyššia hodnosť – generalissimus bola vytvorená špeciálne pre Stalina, ktorý bol jej jediným nositeľom v celej histórii ZSSR. 
Hodnosť maršal ZSSR vznikla v roku 1935 (zanikla v roku 1991). Celkovo ju dosiahlo 41 ľudí. Jej námorníckym ekvivalentom bola hodnosť Admirál flotily Sovietskeho zväzu.
História hodnosti.
Vojenská hodnosť maršal Sovietskeho zväzu bola ustanovená rozhodnutím sovietskej vlády (tzv. Rada ľudových komisárov) 22. septembra 1935. 20. novembra bolo do hodnosti povýšených 5 mužov: ľudový komisár obrany Kliment Vorošilov, náčelník generálneho štábu Červenej armády Alexandr Jegorov a traja starší velitelia: Vasilij Bľucher, Semion Buďonnyj a Michail Tuchačevskij.
Traja z nich, Bľucher, Tuchačevskij a Jegorov boli popravení počas Stalinovych čistiek v armáde v období Veľkého teroru v rokoch 19381940. 7. mája 1940 boli menovaní ďalší traja maršali: nový ľudový komisár obrany Semion Timošenko, Boris Šapošnikov, a Grigorij Kulik.
V priebehu druhej svetovej vojny boli Timošenko, Buďonnyj a Vorošilov odstránení z najvyššieho velenia kvôli neúspešnému riadeniu bojových operácií (Vorošilov po Zimnej vojne, ostatní dvaja v priebehu sovietsko-nemeckej vojny) a Kulik bol dokonca degradovaný pre neschopnosť. 
Hodnosť maršal Sovietskeho zväzu bola počas vojny udelená celému radu vojenských veliteľov, ktorí si ju zaslúžili svojimi výkonmi na bojisku (napr. Georgij Žukov, Ivan Konev a Konstantin Rokossovskij). V roku 1943 Stalin povýšil na maršala sám seba a v roku 1945 pridal rovnakú hodnosť svojmu šéfovi polície Berijovi. K týmto politickým maršalom sa pripojil v roku 1947 Nikolaj Bulganin.
Po vojne bol bývalý maršal Kulik popravený počas ďalšej vlny Stalinových čistiek (1950), po Stalinovej smrti ho nasledoval Berija (v jeho prípade sa však nedá poprave po riadnom súde nič vytknúť – zločinov, z ktorých bol obžalovaný, sa jednoznačne dopustil). Od roku 1947 dostávali túto hodnosť len profesionálni vojaci aspoň rámcovo odpovedajúci úrovni (jedinú výnimku predstavuje sebapovýšenie Leonida Brežneva v roku 1976).
Ako posledný získal túto hodnosť Dmitrij Jazov (1990), ktorý bol o rok neskôr uväznený za svoju účasť na nepodarenom puči proti Michailovi Gorbačovovi. Maršal Sergej Achromejev spáchal samovraždu po rozpade ZSSR. 
Hodnosť bola zrušená (stratila význam) s rozpustením Sovietskeho zväzu v októbri 1991. Za jej nástupnícku hodnosť je považovaná hodnosť maršal Ruskej federácie, ktorú v súčasnej dobe zastáva iba Igor Sergejev, ruský minister obrany v rokoch 19972001 a súčasný bezpečnostný poradca Vladimira Putina.
Rozdelenie maršalov ZSSR do troch hlavných skupín.
Všetci povojnoví maršali boli dôstojníkmi počas druhej svetovej vojny. Brežnev pôsobil v armáde ako politický pracovník počas sovietsko-nemeckej vojny a už v roku 1942 bol menovaný do hodnosti plukovníka, 2. novembra 1944 dostal hodnosť generálmajor. Jazov, ktorý bol na konci vojny dvadsaťročný a velil rote. Na rozdiel od starších amerických veliteľov, žiadny sovietsky maršal nezískal priame bojové skúsenosti v Studenej vojne. Ich schopnosť prispôsobenia a pochopenia nových podmienok studenej vojny a hroziaceho globálneho konfliktu bola rôzna. Táto pretrvávajúca skupina veteránov druhej svetovej vojny v najvyššom velení je považovaná za jeden z najdôležitejších faktorov, ktorý negatívne ovplyvnil vývoj a akcieschopnosť Sovietskej armády v jej neskorom období.