burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Kráľovský Chlmec

Kráľovský Chlmec (v minulosti Kráľovský Chlumec, ) je mesto ležiace v Košickom kraji na Slovensku. Je významným centrom Medzibodrožia. Mesto má silné zastúpenie maďarskej národnosti.
Polohopis.
Mesto leží v juhovýchodnej časti Slovenska, na východnom úpätí Chlmeckých kopcov v regióne Medzibodrožie. Obklopuje ho Východoslovenská nížina a zo severnej strany mokrade CHKO Latorica. Mestom prechádza cesta I/79 a II/555, južne vedie železničná trať Košice – Čierna nad Tisou. Trebišov je od Kráľovského Chlmca vzdialený severozápadne, Veľké Kapušany severne a Čierna nad Tisou východne.
Katastrálne územie mesta tvorí 2 381 ha, z toho 107 ha ornej pôdy, 143 ha viníc a ostatok tvoria lúky, pasienky a lesy.
Dejiny.
Po vzniku Uhorska sa osada a ako aj celé Medzibodrožie stali súčasťou Zemplínskej župy. S názvom „Helmech“ sa stretávame v zakladacej listine obce Leles z roku 1214. 
V polovici 15. storočia bola usadlosť povýšená na zemepánske mesto, o čom svedčí aj historická pečať mesta s erbom. 
Na vyvýšenine nad mestom dal postaviť Péter Perényi začiatkom 16. storočia hrad. Po rozrumení sa dnes nazýva "Csonkavár" (v preklade Okyptený hrad, Troskohrad) či hrad - zrúcanina Kráľovský Chlmec. 
V 17. storočí mesto dočasne patrilo pod Sedmohradské kniežatstvo. V tomto období dala Zuzana Lórantfiová, vdova po Jurajovi Rákócim I., postaviť v meste kaštieľ. 
V druhej polovici 19. storočia sa Kráľovský Chlmec stal okresným centrom. 
V roku 1918 sa Kráľovský Chlmec stal súčasťou Česko-slovenskej republiky. Po 1. viedenskej arbitráži bol pripojený k Maďarsku.
Mesto bolo sídlom Medzibodrožského okresu, ktorého štatút zanikol v roku 1960. Mesto bolo pričlenené do okresu Trebišov.
Symboly mesta.
Podľa Heraldického registra má mesto tieto symboly prijaté od 15. storočia. Doložený erb je z pečatidla z roku 1561. Znovuobnovený bol v roku 1977. 
Erb.
V striebornom štíte zelená, do kruhu stočená vínna réva s dvoma listami vybiehajúcimi do horných rohov štítu, uprostred s červeným strapcom hrozna.
Vlajka.
Vlajka mesta pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov červeného, zeleného, bieleho, zeleného, červeného. Vlajka má pomer strán 2:3 a je ukončená dvoma cípmi, t. j. jedným zástrihom, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Obyvateľstvo.
Mesto malo v roku 2021 podľa sčítania 7 489 obyvateľov.
Národnostné zloženie (2021):
Kráľovský Chlmec mal v roku 2011 podľa sčítania 7 698 obyvateľov.
Národnostné zloženie (2011):
Náboženské zloženie (2011):
HUBO

HUBO je humanoidný robot vyvinutý v Kórejskej republike.
Jeho vývojom sa zaoberal inštitút Korea Advanced Institute of Science and Technology (KAIST) a predchádzali mu práce na robotoch KHR-1 a KHR-2, ktoré začali v roku 2002. Robot by mal byť odpoveďou na vrchol japonskej robotiky, ktorým je robot Asimo spoločnosti Honda. HUBO disponuje 41 kĺbmi, dokáže tancovať a podáva ruku. Jeho dve kamery sa pohybujú nezávisle od seba a popri dobrých schopnostiach týkajúcich sa rozoznávania obrazu má aj schopnosť syntetizovať a analyzovať ľudský hlas. Prsty na jeho rukách sa pohybujú nezávisle od seba na rozdiel od prstov ruky robota Asimo. Robot má výšku a hmotnosť , rýchlosť kráčania je v rozmedzí 0 až /h.
MPEG

Názov MPEG skracuje anglické slová "Moving Picture Experts Group" (vyslovuje sa [empeg]), v preklade Skupina expertov pre pohyblivý obraz, čo je názov pracovnej skupiny vyvíjajúcej štandardy používané na kódovanie audiovizuálnych informácií (napr. film, obraz, hudba) pomocou digitálneho kompresného formátu. MPEG je jedna z mnohých pracovných skupín pracujúcich v rámci spoločnej komisie vytvorenej organizáciami ISO ("Medzinárodná organizácia pre normalizáciu") a IEC ("International Electro-Technical Commission"). MPEG je označená ako "ISO/IEC JTC1/SC29 WG11 - Coding of moving pictures and audio" - ISO/IEC spojená technická komisia 1, podkomisia 29, pracovná skupina 11 - Kódovanie pohyblivého obrazu a audia.
Skupina MPEG štandardizovala nasledujúce skupiny formátov:
Princíp MPEG.
Kodeky MPEG väčšinou využívajú tzv. stratovú kompresiu pomocou transformných kodekov. Pri stratových transformných kodekoch sa vzorky obrazu alebo zvuku rozdelia na drobné segmenty, transformujú sa na frekvenčný priestor a potom kvantizujú ("quantized"). Výsledné kvantizované údaje sa ďalej kódujú entropicky.
V rámci štandardov MPEG je popísaný len formát bitového prúdu a dekodér (angl. "decoder"). Kóder (angl. "encoder") nie je v rámci štandardu popísaný. Pre členov skupiny MPEG sú však k dispozícii referenčné implementácie, ktoré vytvárajú platné bitové prúdy. To v praxi znamená, že ľubovoľný dekodér formátu MPEG-4 dokáže dekódovať ľubovoľný materiál formátu MPEG-4 (rovnakého typu) bez ohľadu na to, akým kóderom bol konkrétny materiál kódovaný.
Využitie štandardov MPEG.
Štandardy vyvinuté pracovnou skupinou MPEG našli okrem ich priameho využitia uplatnenie aj v ďalších špecifikáciách alebo štandardoch vyvinutých inými organizáciami:
Digitálne televízne vysielanie

Digitálne televízne vysielanie (, skr. "DVB") je balík medzinárodne akceptovaných otvorených štandardov pre digitálnu televíziu spravovaných 270-členným konzorciom "DVB Project". 
Tieto štandardy sú po zaregistrovaní voľne prístupné na stránke ETSI.
DVB je digitálna televízia, ktorá vysiela stream vo formáte mpeg plus tzv. EPG. Na jednom pásme sa dá vysielať aj 5 kanálov. 
Používa sa to v DVD/HDD rekordéroch alebo sa dá kúpiť DVB karta pre počítač. Tá vie prijímať aj dáta - STRATO-internet.
Použitie.
Za tzv. set-top-box sa považuje zapojenie samostatného digitálneho prijímača medzi anténu a televízny prijímač. Ten upravuje digitálny signál na analógový a posiela ho do TV. Takéto zariadenia majú zvyčajne vlastné diaľkové ovládače. Nové televízory s označením 
DVB-T, poprípade DVB-T2 už majú zabudovaný takýto prijímač na príjem cez anténu, takže potreba ďalšieho prístroja odpadá. Pre príjem digitálnej káblovej televízie je potrebný televízor s označením DVB-C, poprípade DVB-C2. U televízorov s označením DVB-S, príp. DVB-S2 je príjem možný aj z družice pomocou tzv. taniera (anténa na príjem satelitného signálu). Príjem digitálneho vysielania je možné aj cez špecializované počítačové a PCMCIA karty.
Druhy DVB.
Existuje niekoľko druhov DVB, ktoré sa odlišujú podľa spôsobu šírenia signálu:
LinVDR

LinVDR je špecializovaná bezplatná verzia Linuxu pre TV, Video a DVB karty.
Vlastnosti.
Umožňuje z obyčajného PC s TV/DVB/Video kartou urobiť HDD rekordér, kde netreba klávesnicu ani monitor ani myš, stačí televízor a diaľkový ovládač.
On Screen Display

On Screen Display (OSD) je obraz-prekrývajúce zobrazenie informácii na obrazovke, bežne používané pri moderných televízoroch, videorekordéroch a DVD prehrávačoch na zobrazenie údajov ako hlasitosť, kanál, čas, ...
Porta (daňová jednotka)

Porta bola základná daňová jednotka v Uhorsku počas obdobia feudalizmu. Príslušná povinnosť sa označovala ako portálna daň.
Dejiny.
Porta sa po prvý raz spomína v dekréte Karola Róberta z roku 1323. V roku 1338 bola výška dane 18 denárov (= 3 české groše) z každej porty, len vo výnimočných prípadoch bola vyššia. Výskum ukázal, že „odborný výraz brána alebo porta znamenal celý poddanský grunt (poddanská usadlosť, sessio colonicalis), v ktorom význame ho už používali v XIII. stor. Ale daňovým pojmom, stálym daňovým kľúčom, ktorý v pozmenenej forme sprevádzal vek stavovského zriadenia až do konca, stala sa porta až reformou z r. 1342. Od tejto doby slovom brána alebo porta rozumel sa iba celý poddanský grunt, na ktorom žila jedna (alebo viac) poddanská rodina (domácnosť), ktorá mala určitý hnuteľný majetok a ktorá dočasne (pre požiare, živelné pohromy) alebo trvale nebola taká chudobná, žeby štátnu daň nemohla platiť. Kým teda sesia vo všeobecnosti, od ktorej sa zemepánovi vždy platila daň, nevyjadrovala hmotné postavenie svojho obrábateľa, brána alebo porta značila takú sesiu, ktorej obrábateľ disponoval určitým majetkom, a preto celý daňový systém, spočívajúci na portách, menoval sa platením dane od brány alebo od porty.“
Daň potvrdil aj Ľudovít I. v roku 1351. Počas bojov s Osmanmi sa vyška dane zvyšovala: v roku 1527 bola 1 zlatý, 1536 2 zlaté, 1532 3 zlaté.
Samotný rozah porty nebol fixne stanovený: „počas celého stredoveku sa [portou] rozumel sedliacky dvor, v ktorom bývalo aj viacero rodín“. Do 16. storočia bola porta totožná s usadlosťou (lat. sessia), v 17. storočí šlo o 4 sedliacke rodiny alebo 12 želiarskych. Konkrétne napr. zákonný článok 8/1635 uvádzal: 1 porta = 4 roľnícke hospodárstva, každé s vlastným pluhom a 4-6 záprahových zvierat, ďalej 1 porta = 8 poddaných, z ktorých každý má ½ poplužia či 16 želiarov alebo sedliakov bez záprahu. V roku 1672 platilo: 1 porta = 4 sedliaci s usadlosťami v celkovej rozlohe 4 × 30 jutár alebo 16 želiarov. Počas neskorého feudalizmu existovali tzv. porta maior a porta minor, ktorá bola danená polovičnou daňou.
Portálnu daň vyberali kráľovskí úradníci - diktátori. Šľachta a kuriálne obce ju neplatili, kvôli svojim vojenským povinnostiam. Porta bola základná daňová jednotka až do zániku feudalizmu v Uhorsku v roku 1848.
Cirocha

Cirocha je rieka na severovýchode Slovenska, preteká územím okresov Snina a Humenné. Je to ľavostranný prítok Laborca, meria a je tokom VI. rádu. 
Prameň.
Pramení v Bukovských vrchoch pod Ruským sedlom () v nadmorskej výške , v blízkosti slovensko-poľskej štátnej hranice. 
Opis toku.
Tečie najprv na juh, priberá menšie prítoky a vteká do Ruskej kotliny, kde priberá zľava Ruský potok a stáča sa na juhozápad. Sprava ďalej priberá Smolník a vteká do vodnej nádrže Starina. Už do vodnej nádrže sa vlievajú Stružnica zo severu a Hricov potok zo západu. 
Pod priehradným múrom rieka tečie na juh po hranici medzi Bukovskými vrchmi (podcelok Nastaz) a Laboreckou vrchovinou. Zľava priberá Havrilovec a vstupuje do Beskydského predhoria. Ďalej tečie na juhozápad cez Stakčín, kde priberá zľava Trnovec a z pravej strany Chotinku, nasleduje Kuršina zľava a rieka sa stáča na západ. 
Potom priberá ľavostrannú Bystrú, preteká územím mesta Snina, kde priberá Pčolinku sprava, potom tečie popri obci Belá nad Cirochou, kde priberá Barnov zľava, výraznejšie meandruje a smeruje viac-menej k juhozápadu. Následne priberá Zajacov potok a Trsťový potok sprava, preteká katastrálnymi územiami obcí Dlhé nad Cirochou a Modra nad Cirochou, zľava priberá Voniarsky potok a Dielnicu (), sprava Zvoníkov potok. Pokračuje katastrálnym územím obce Kamenica nad Cirochou, pri Lackovciach priberá z ľavej strany Kamenicu (), vytvára veľký oblúk medzi obcami Lackovce a Hažín nad Cirochou a tečie na západ. Východne od Humenného sa vlieva do Laborca v nadmorskej výške okolo .
Povodie Cirochy podľa prítokov (v smere toku).
Cirocha (P - pravostranný prítok, Ľ - ľavostranný prítok)
Obce.
Stakčín, Snina, Belá nad Cirochou, Dlhé nad Cirochou, Modra nad Cirochou, Kamenica nad Cirochou, Hažín nad Cirochou, Lackovce, Humenné
Dejiny robotiky

Roboty sa však po boku ľudí objavujú už v dávnoveku, samozrejme skôr ako želanie než ako skutočnosť. Nasledujúce informácie o robotoch sú len výberom z množstva zmienok o nich. Spočiatku ich treba brať s rezervou.
Tieto správy samozrejme nevzbudzujú veľkú dôveru. Napriek tomu existujú zariadenia, ktoré veľmi pravdepodobne existovali už v starovekom Egypte a Grécku, pričom ich možno označiť za roboty. Tieto civilizácie boli schopné vyrábať sochy zo zlata a boli natoľko zbehlé v mechanike, že do nich dokázali namontovať zariadenie umožňujúce týmto sochám robiť jednoduché pohyby. Keďže dokázali vykonávať jednoduché série úkonov, možno o nich tvrdiť, že boli robotmi.
Tak ako plynul čas, postupne ľudstvo získavalo čoraz väčšie vedomosti a realizácia robotov sa stávala stále reálnejšou. V 16. storočí, keď sa prudko začala rozvíjať mechanika, začali sa objavovať veľmi šikovne zostrojené mechanické zariadenia, medzi nimi aj roboty. Informácie, ktoré o nich máme, sú vcelku dôveryhodné, aj keď legendy samozrejme zveličujú. 
Po roku 1800 ustúpili hračky skutočnému využitiu mechaniky v priemysle a tvorba robotov ustúpila tvorbe pracovných strojov.
V roku 1939 firma Westinghouse postavila pre svetovú výstavu v New Yorku mechanického človeka pod názvom Electro spolu so psom Sparkom. Pohon bol už elektrický a robot dokázal chodiť, tancovať a počítať do desať. Psík dokázal chodiť, sadnúť si a vrčať.
Skutočná moderná história robotov sa dá datovať až od roku 1959, keď bolo dokázané, že robot je možné používať v priemyselnej výrobe a prvýkrát bol komerčne predaný robot, ktorý vyrobila firma Planet corporation. Odvtedy sa vývoj robotov neustále zrýchľuje.
Jacques de Vaucanson

Jacques de Vaucanson (* 24. február 1709, Grenoble, Francúzsko – † 21. november 1782, Paríž) bol francúzsky inžinier a vynálezca.
Životopis.
Narodil sa ako Jacques Vaucanson, časticu ´de´ do jeho mena dodala francúzska Académie des sciences. Bol synom výrobcu rukavičiek, vyrastal v chudobe, chcel sa stať hodinárom. Od chirurga Le Cata získal vedomosti o anatómii. Tieto následne využil pri zostrojení mechanických zariadení napodobňujúcich vitálne funkcie ako je cirkulácia, respirácia a trávenie.
Svoj prvý automat zostavil v roku 1737, bol to hráč na flaute. V tom istom roku predstavil aj ďalšie automaty, hráča na tamburíne a kačku. Ako sa neskôr vyjadril, čoskoro ho tieto jeho výtvory začali nudiť a v roku 1743 ich predal. Automaty sa nezachovali, boli zničené počas revolúcie.
Jeho vynálezy zaujali pruského kráľa Fridricha II., ktorý ho chcel mať vo svojich službách, Vaucanson to však odmietol, prial si slúžiť vlastnej krajine.
Stal sa inšpektorom manufaktúry na hodváb, do funkcie ho vymenoval kardinál Fleury. V tom čase tento priemysel vo Francúzsku zaostával za anglickým a škótskym. Vaucanson presadzoval zmeny a automatizáciu. V roku 1745 vytvoril prvé kompletne automatizované krosná. Niektoré jeho vynálezy obsahovali prvú aplikáciu diernych štítkov. Preto je niekedy považovaný za otca moderného počítačového programovania. Jeho vynálezy sa však nestretali s pochopením u pracovníkov v továrňach na hodváb a boli vo veľkej miere ignorované.
V roku 1746 sa stal členom Académie des sciences. Zomrel v Paríži v roku 1782.
Eight-to-fourteen modulation

Eight-to-fourteen modulation (iné názvy: 8:14 modulation, 8/14 modulation, 8-14 modulation, do slovenčiny prekladané ako modulácia osem na štrnásť, modulácia osem ku štrnásť, modulácia 8:14, modulácia 8/14), skr. EFM, je kódovacia technika, ktorá sa používa pri vytváraní kompaktných diskov alebo MiniDisc-ov.
Údaje ukladané na nosič sa rozdelia do blokov veľkých 8 bitov. Každý blok sa nahradí zodpovedajúcim 14 bitovým kódom podľa tabuľky . 14 bitové kódy sa vyberajú tak, aby boli 1 (jednotka binárneho zápisu) vždy oddelené najmenej dvoma a najviac desiatimi 0 (nula binárneho zápisu). Dôvodom je princíp, podľa ktorého zmena z plôšky na jamku alebo z jamky na plôšku na disku predstavuje 1 a stav bez zmeny (stav bez prechodu z plôšky na jamku a naopak) predstavuje 0. Takto sa odstránia samostatné 1 a 0, ktoré by sa museli opakovať, ak by sme chceli na disk zapísať veľmi malé položky. V roku 1982 boli v rámci štandardu pre kompaktné disky (IEC 908) pridané k 14 bitovému bloku 3 zlučovacie bity (), aby sa ešte viac znížili prechody z 1 na 0 a naopak medzi susediacimi 8-ku-14 blokmi a aby koncové bity jedného 14 bitového bloku a začiatočné bity ďalšieho bloku systém neoznačil ako platný kód.
Nádychové potápanie

Nádychové potápanie alebo apnea je potápanie bez dýchacieho prístroja, len so zásobou vzduchu v pľúcach, ktorú potápač vytvorí nadýchnutím sa nad hladinou vody. Bežne sa používa aj anglický názov "freediving," "free-diving" alebo "apnea diving", alebo slovenský termín "voľné potápanie".
História.
Už od čias staroveku sa ľudia potápali za obživou, cennými komoditami (špongie, perly), cennosťami z potopených lodí a na pomoc vo vojenských operáciách (odstraňovanie podmorských barikád, poškodzovanie nepriateľských lodí). Niektorí potápači sa ponárali do hĺbok, ktoré podľa vtedajších vedcov a lekárov nemohol človek prežiť. Prvý potvrdený a zaznamenaný hĺbkový ponor je z roku 1911, keď grécky potápač Yorgos Haggi Statti pomohol talianskemu námorníctvu vyloviť stratenú kotvu z hĺbky 77 metrov. Zlatá éra súťažného nádychového potápania sa začala až v polovici 20-teho storočia, od kedy jednotlivci z celého sveta stále prekonávajú hĺbkové rekordy. Rekreačné nádychové potápanie sa stalo príjemnou voľnočasovou aktivitou pre širokú verejnosť až koncom 20-teho storočia aj vďaka komerčnej dostupnosti kvalitnej výbavy (silikónová maska, plastové a laminátové plutvy, neoprénový oblek). V súčasnosti existuje mnoho škôl a klubov, ktoré organizujú kurzy nádychového potápania pre širokú verejnosť.
Súťažné nádychové potápanie.
Športové súťaže v nádychovom potápaní zastrešuje Medzinárodné združenie pre rozvoj nádychového potápania (, AIDA) a Svetová federácia pre potápačské aktivity (, CMAS).
Súťažné nádychové potápanie sa vo všeobecnosti rozdeľuje do troch kategórií:
Rekreačné nádychové potápanie.
Rekreačné nádychové potápanie je obľúbená voľnočasová aktivita spojená so šnorchlovaním. Potápač šnorchluje (pláva na vodnej hladine s maskou a šnorchlom, ktoré mu umožňujú dýchať s tvárou ponorenou do vody a pozorovať prostredie pod hladinou) a príležitostne sa ponára do bezpečných hĺbok aby mohol zblízka pozorovať podvodný svet.
Lov harpúnou na nádych.
Relatívne kontroverzným odvetvím nádychového potápania je lov rýb harpúnou. V našich podmienkach sa lov harpúnou považuje za pytliactvo a patrične sa trestá. V niektorých prímorských krajinách ako Chorvátsko, Bulharsko, Taliansko, Španielsko či Francúzsko má lov harpúnou na nádych dlhoročnú tradíciu a považuje sa za šport.
Potápanie

Potápanie je pobyt a pohyb človeka pod vodou za pomoci technického vybavenia alebo bez neho. Osoba, ktorá sa (pracovne, športovo či inak) potápa, sa volá potápač.
Rozlišujeme:
Potápačský šport.
Potápačské športy patria medzi športy uznané Medzinárodným olympijským výborom. Medzinárodným strešným orgánom potápačských športov je Svetová konfederácia potápačských aktivít (franc. "Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques", CMAS).
Svetová konfederácia zahrnuje v sekcii športu nasledovné potápačské športy:
Peter Peteň

Peter Peteň (Pethényi, Petnoffy, niekedy aj Peteňov syn Peter ()) bol uhorský šľachtic, ktorý žil v Zemplínskej župe na prelome 13. a 14. storočia.
Koncom 13. storočia získal rozsiahle majetky v Zemplínskej župe. Okrem jasenovského a brekovského hradného panstva Petrovi Peteňovi oddávna patrili aj Ohradzany ("Geregynne"), Veľká a Malá Domaša ("Nogdamasa, Kyusdamasa"), Modré Pole ("Kékmező") a Stročín ("Strachyna") s mýtom v údolí Ondavy. 
V roku 1301, po smrti Ondreja III., posledného kráľa z rodu Arpádovcov, prepukli feudálne vojny a šarvátky okolo otázky výberu a voľby nového kráľa. Južná časť uhorských feudálov a katolícke duchovenstvo podporovali kandidatúru Karola Róberta, veľký magnát Slovenska Matúš Čák navrhoval českého princa Václava II. Západouhorskí feudáli napokon vyhlásili za uhorského kráľa Ota Bavorského.
K ozbrojenému stretnutiu došlo na Rozhanovskom poli (15. júna 1312), kde sa proti sebe postavili kráľovské vojská a vojsko Omodejovcov, ktorému pomáhali oddiely Matúša Čáka. Víťazstvo kráľovských vojsk, v radoch ktorých bojoval aj Filip I. Drugeth a Peter Peteň, bolo trpkou porážkou Matúša Čáka.
Ďalší vývoj ukázal, že nie všetci kráľovi stúpenci boli spokojní s odmenami, pretože očakávali viac. Túžili po tom, aby im kráľ priznal právo na kráľovské majetky, ktorých sa zmocnili v roku 1301. Karol Róbert však začal tieto majetky konfiškovať. Peter Peteň vtedy napísal feudálom
Vzbúrenci pod vedením Boršu Holého ("Kopasz Borsa") vyhlásili kráľa za zosadeného a rozhodli sa pozvať na uhorský trón Juraja, vnuka uhorského kráľa Belu IV., syna haličského kniežaťa Leva. Pre vážnosť situácie považoval kráľ za nutné, aby začal vyjednávať. Touto úlohou poveril Filipa I. Drugetha. Vyjednávania nepriniesli pozitívny výsledok a boj proti kráľovi vyvrcholil v máji 1317 pri Bačkove pod hradom nazývaným "Castrum Purustyan". V tomto boji proti kráľovi sa zúčastnili aj Boršodská, Zemplínska, Sabolčská, Biharská, Užská, Satmárska stolica, mesto Szolnok a iné mestá. Kráľovské vojsko zvíťazilo a panovník následne potrestal svojich niekdajších prívržencov. V roku 1317 Karol Róbert skonfiškoval Petrovi Peteňovi za účasť na vzbure všetok majetok a daroval ho Drugethovcom.
Panovník Karol Róbert v jednej listine vtedy napísal, že "… pre neveru P. Peteňa bol tento vyhnaný zo svojich hradov …" Z Haliče sa už ani nevrátil a nakoniec zomrel vo veľkej biede vo vyhnanstve v Sedmohradsku.
Filip I. Druget

Filip I. Druget (maď. "Drugeth Fülöp") (* 1288 – † 1327) bol uhorský palatín.
V roku 1307 sa uhorským kráľom stal Karol Róbert z Anjou. Spolu s novým panovníkom prichádzajú do Uhorska viacerí šľachtici a rytieri, medzi nimi aj Filip I. Druget. Po bitke pri Rozhanovciach v roku 1312, keď panovníkové vojská pod vedením Filipa I. Drugeta a Petra Peteňa porazili vojská domácej šľachty vedenej Matúšom Čákom Trenčianskym sa Filip ujal významných funkcií po Omodejovcoch.
V roku 1316 bol menovaný za župana Spišskej župy so sídlom na Spišskom hrade a súčasne bol županom Abovskej stolice. V roku 1317 sa proti kráľovi postavil niekdajší jeho prívrženec Peter Peteň. Úlohou vyjednávača kráľ poveril Filipa. Vyjednávania však nepriniesli pozitívny výsledok a boj proti kráľovi vyvrcholil v máji pri Bačkove, v ktorom zvíťazili kráľovské vojská. Kráľ zradcov trestal, ale verných odmeňoval. Medzi ne patril predovšetkým Filip I. Druget. V nasledujúcom roku 1317 získal od kráľa Karola Róberta ďalšie majetky, ako to udáva aj kráľovská donačná listina: 
Touto donáciou získal Filip I. Druget od kráľa Karola hrady Zemplín a Jasenov, s nimi dedinu Humenné s ďalšími 20 dedinami v Zemplínskej župe. Získal aj hrady v Ľubovni, Plavči, Brekove a Trebišove. V roku 1319 sa stal palatínom Uhorska a sudcom Kumánov. O jeho menovaní za palatína sa dozvedáme z donačných spisov. V rokoch 1322-1326 bol menovaný za kráľovského pokladníka. V tých istých rokoch bol aj gemerským županom.
V roku 1323 sa o Filipovi dozvedáme, že v mene kráľa žiada od Zemplínskej stolice, ""aby znova vyžadovali desiatky z vína, plodov, oviec, prasiat a žriebät a tiež poplatky pre jágerskú cirkev a aby ich odovzdala určeným: biskupovi a kapitule. Dané na hradišti Vyšehrad."
V roku 1324 v listine uhorského kráľa Karola I. sa uvádza Filip I. už s titulom barón - „Magnificis baronibus palatino“. Za svoje verné služby kráľovi získal veľké majetky, spoločenské postavenie a veľkú priazeň kráľa. Jeho veľkými zásluhami sa neskôr generácie rodiny Drugetovcov veľmi pýšili a na ne odvolávali. Filip zomrel v roku 1327 a keďže nemal mužského potomka, celý jeho majetok zdedil jeho brat Ján I. Druget. Mal jedinú dcéru Kláru, ktorá sa vydala za Ákosa Mikosfiho.
Viliam Druget

Viliam Druget(h) (* 0. roky 14. storočia – † 1342) bol uhorský palatín z rodu Drugetovcov, v roku 1328 župan Šarišskej župy a o dva roky aj Spišskej a Abovskej. 
Viliam bol vojakom. Bol to práve on, ktorý bol nástupcom strýka Filipa. Patril medzi najvýznamnejších a najbohatších zemepánov v 14. storočí. Vlastnil 8 hradných panstiev, z ktorých Jasenov a Brekov tvorili základ neskoršieho panstva Humenné.
Za manželku ma Máriu Follia z Talianska, ktorá ešte v polovici 14. storočia hospodárila na majetkoch v Neapolskom kráľovstve (ovládanom Anjuovcami). 
Po smrti svojho strýka zdedil veľký drugetovský majetok. Jágerská kapitula ho v roku 1328 uviedla do majetkov hradných panstiev: Ľubovňa, Podolínec, Plaveč, Trebišov, Tokaj, Brekov, Jasenov a majetkov patriacich k uvedeným hradom, ale aj viacerých šarišských dedín. V roku 1331 sprevádzal 8-10-tisícové vojsko s Karolom Róbertom do Poľska. Pred odchodom v roku 1330 zanechal testament. V ňom mladšiemu bratovi Mikulášovi I. odkázal svoje hradné panstvá, ktoré získal v roku 1327, a navyše k nim pridal aj ďalšie panstvá, majetky, žrebčince dobytok a zbrane.
Bol obľúbencom kráľa, ktorého v roku 1334 sprevádzal do Neapolu. Po návrate z Poľska ho v roku 1334 kráľ povýšil na palatína. Tento úrad zastával až do roku 1339. V nasledujúcom roku sa vzdal úradu, pretože túžil po tichu a pokoji. Podľa Budínskej kroniky bol vraj Viliam I. Druget ešte prítomný aj na inaugurácii nového kráľa Ľudovíta I. dňa 21. júla 1342. Z vatikánskej listiny z roku 1331 sa dozvedáme, že Viliam I. žiadal exempciu pre Kaplnku sv. Anny v Tedekercu (Záhradné okr. Prešov), a to z dôvodu, že chcel byť v nej pochovaný. Nevieme však aká bola odpoveď na túto jeho žiadosť a ani nepoznáme miesto jeho posledného odpočinku. Viliam I. Druget zomrel niekedy po 21. júli 1342, krátko po smrti Karola Róberta (16.júla 1342). Nemal potomkov. 
Kráľ Ľudovít Veľký pre veľké zásluhy rodiny Drugetovcov rozdelil tento majetok pozostalým bratom Mikulášovi I. a Jánovi II. Dozvedáme sa o tom z listiny kráľa Ľudovíta, ktorá bola napísaná 7. januára roku 1343 vo Vyšehrade, kde sa udáva, že Viliam, palatín Uhorska, zomrel bez dediča, všetky jeho majetky a vlastnícke práva preto pripadajú kráľovskej korune. Preto kráľ rozkázal predložiť pre zhromaždenie prelátov a magnátov Uhorska vlastnícke listiny k šetreniu týchto majetkov.
Po tomto šetrení sa zistilo
O blízkom vzťahu kráľovskej rodiny a Drugetovcov svedčí aj fakt, že onedlho po nástupe Ľudovíta I. na trón (nastúpil ako 17 ročný) sa jeho matka Alžbeta rozhodla navštíviť mesto Rím. Chcela dať do poriadku isté politické veci a zároveň sledovala aj náboženský cieľ-púť do Ríma. Na tejto ceste ju sprevádzala Mária Follia, vdova po Viliamovi I. Drugetovi.
Ján I. Druget

Ján I. Druget(h) (maď. "I. Drugeth János") (* 1288 – † 1333) bol uhorský palatín a jeden zo zakladateľov uhorskej vetvy Drugetovcov.
Najprv pôsobil v službách sicílského kráľa Karola II. a neskôr u ára Filipa Tarantského. Podľa historika Leopolda Ováryho bol poverený neapolskou kráľovnou Máriou, ktorá mala maďarský pôvod, aby zaniesol posolstvo uhorskému panovníkovi Ladislavovi v roku 1291. V roku 1313 ho kráľ Róbert pozval s viacerými bojovníkmi do Kalábrie na obranu vlasti. Neskôr sa opäť dostal do služieb kráľa Karola Róberta na Sicílii. S Karolom Róbertom sa poznal od detstva a boli aj rovesníkmi. V roku 1324 sa natrvalo usadil v Uhorsku a bol k dispozícii kráľovi. Od roku 1329 prebral po svojom bratovi funkcie uhorského palatína a sudcu Kumánov. Stal sa zakladateľom uhorskej vetvy Drugetovcov. Ján I., ktorý zanechal domov a majetky, si získal srdce kráľa. Nebol až takým skvelým vojakom, ako jeho brat Filip I., ale bol viac poradcom kráľa, čomu nasvedčuje aj jeho jemnejšia povaha. Jeho vernú službu kráľ ocenil tým, že mu daroval všetky bratove majetky.
Zomrel v roku 1335. Ján Druget mal synov Viliama, Mikuláša a Jána. Vo veľkej miere zasiahol nielen do dejín územia východného Slovenska, ale aj celého Uhorska. Zaradil sa k najbohatším magnátom na východnom Slovensku, ktorému v 14. storočí patrilo okolo 300 dedín.
Mikuláš I. Druget

Mikuláš Druget(h) Horiansky (maď. "Drugeth Miklós, de Gerény" * ? - † 1355) bol uhorský šľachtic, vychovávateľ kráľovho syna Ľudovíta. V neskorších rokoch bol županom viacerých uhorských stolíc a od roku 1354 krajinským sudcom. 
Podobne ako jeho otec Ján I., aj on bol v službe kráľa Karola Róberta. Kráľ ho poveril výchovou svojich dvoch synov. Kráľ Karol so svojou rodinou obedoval na hrade Vyšehrad 17. apríla 1330, keď v tom zaútočil na kráľa vražednou zbraňou Felicián Zach, ktorého nazývali aj Merc. Podarilo sa mu ľahko zraniť kráľa na chrbte a jeho manželke Alžbete odťali štyri prsty na ruke. V ďalšom násilí mu už zabránil kráľovský sluha Ján, syn Alexandra z Potockej stolice. Tento sluha ako prvý s veľkou odvahou postavil sa na obranu kráľa. Následne mu prišli na pomoc ostatní členovia kráľovskej stráže. Útočníka hneď usmrtili a rozsekali na kusy. Pri tomto násilníckom čine bol prítomný aj Mikuláš I. Druget, ktorý v kritickej situácii vlastným telom chránil kráľove deti. Kráľ chcel Feliciána Zacha potrestať a požiadal kráľovskú radu o veľmi tvrdý rozsudok. Za tento čin kráľovská rada, v ktorej boli aj Ján I. Druget a Mikulášov brat Viliam, vyniesla rozsudok nad príbuznými Feliciána Zacha až do tretieho pokolenia. Vyvolalo to v Uhorsku veľké pobúrenie.
Po smrti Karola Róberta 1342 Mikuláš zostáva v službách u jeho syna Ľudovíta I.. Ten sa osobne účastnil na neapolskom ťažení, Sicília sa dostáva pod nadvládu uhorského panovníka, ktorý za kapitána mesta Salermo menoval Mikuláša I. Túto funkciu zastával tri roky. V roku 1354 ho kráľ povýšil, dal mu úrad krajinského sudcu. Toto postavenie znamenalo veľkú moc, pretože po palatínovi to bol druhý najväčší post v krajine. Po smrti staršieho brata Viliama 1342 zdedil veľkú časť jeho majetkov. Začala ním horianska vetva drugetovského rodu. Tá si podľa dedinky Horiany (Geren) v Užskej župe, kde si v postavili Drugetovci kúriu a začala dávať prídomok z Horian (de Geren). 
Zomrel medzi 18.februárom a 14. júnom 1355. Mal syna Jána III. a Ladislava I.
Ján II. Druget

Ján Druget (h) Humenský (maď. "Drugeth János, de Homonna") bol členom rodu Drugetovcov.
Nezohral nijakú dôležitú politickú úlohu. Zanechal však po sebe piatich synov a stal sa zakladateľom humenskej vetvy Drugetovcov. Roku 1380 za Jána II. Drugeta sa Humenské panstvo stalo dedičným panstvom rodu Drugetovcov, ktorí začali používať prímeno „Homonnai“. Drugetovci vybudovali v Humennom gotické castellum (spomína sa r. 1449) a rodina Drugetovcov sa zväčša zdržiavala v Humennom.
Zoznam slovenských obcí a vojenských obvodov

Zoznam 2 890 obcí na Slovensku k 1. januáru 2016. Zoznam zahŕňa aj 140 obcí so štatútom mesta a 3 vojenské obvody. Najdlhší názov obce patrí obci Jastrabie pri Michalovciach (27 znakov). Najkratšie - trojznakové názvy obcí majú viaceré obce.
Štefan II. Druget

Štefan II. Druget(h) (maď. "II. Drugeth István") bol užským a zemplínskym županom. 
Spomína sa v rokoch 1411-1466. Oženil sa s Katarínou. V roku 1466 sa dozvedáme na základe súdneho sporu, do ktorého vstúpili synovia Mikuláša II.-Štefan II. a Bartolomej I. ako aj synovia Štefana II. -Šimon I., Ján VI. a Štefan III. Drugetovci sa v ňom sťažovali na Jána Lokoša a Petra, syna Jána mladšieho, ktorí napadli ich poddaných cestou domov, keď sa vracali z trhu z Debrecína. Aby bola dokázaná ich nevina, malo 50 šľachticov odprisahať, že to neboli oni.
Štefan II., syn Mikuláša II., sa spomína aj v roku 1449, keď sa dostal so svojim bratrancom Bartolomejom II. do zajatia bratríkov. Zapríčinila to nová politická situácia, keď v roku 1437 zomrel Žigmund Luxemburský, na trón sa dostal jeho zať Albrecht Habsburský. Nastalo obdobie, v ktorom sa Uhorsko ocitlo v hlbokej anarchii, nakoľko kráľovne-vdove sa narodil syn Ladislav Pohrobok. Tá si na pomoc pozvala Jána Jiskru z Brandýsa ako kapitána severného Uhorska (Slovensko). Vnútropolitické nepokoje v druhej polovici 15. storočia znamenali pre Zemplín prítomnosť bratríkov a jiskrovcov-vojská, ktorých jadro tvorili bývalí husitskí bojovníci. Husiti, ktorí v rokoch 1419-1434 plienili Slovensko, sa až na Zemplín nedostali. Jiskrovo vojsko sa však dostalo až do tejto časti. Proti nim sa postavili aj Drugetovci spolu s ostatnými zemplínskými zemepánmi. Bratríkov viedol kapitán Ján Talafús z Ostrova. Tí v roku 1449 zaútočili aj na Humenné a ich výboje siahali až do Čabín. Tento vpád do Humenného a jeho okolia po prvýkrát silno otriasol hospodárskou základňou Drugetovcov. Jiskra vtedy zajal aj Štefana II. a Bartolomeja II. Nasledovali dlhé vyjednávania. Za ich oslobodenie zo zajatia sa prihováral aj jágerský biskup Ladislav Hédervári, ktorý sa listom zo dňa 5. mája 1449 obrátil na mesto Bardejov so žiadosťou o ich vyslobodenie
Napokon sa podarilo v Stropkove v roku 1450 Jánovi z Perína, ktorý bol zemplínskym županom, uzavrieť dohodu s Jánom Jiskrom. Jiskra na základe dohody prepustil Štefana II. a Bartolomeja II. na slobodu s podmienkou, že celý príjem z bane v Telkibányi a tiež všetky príjmy z humenskej a stropkovskej tridsiatkovej stanice dostane on.
V roku 1459 sa zemplínskym županom stal Štefan z Perína. V tom čase sa v Zemplíne spomína medzi poprednými mužmi Ladislav z Pavloviec, dvorný magister, Štefan, Ján Rajnold a Osvald z Rozhanoviec, Štefan z Perína, Peter Sokol aj Bartolomej II a Šimon I. z Humenného.
To, že v tom čase bola stolica poplatná českým zbojníkom, svedčí aj s nasledujúcim obsahom
Štefan II. mal troch synov-Jána IV., Štefana III. a Šimona I. Nevieme o ktorého Štefana ide (otca či syna), keď v listine z roku 1465 uvádza, že Ladislav Paločaj, kráľovský sudca, na základe sťažnosti Andreja Butkaja, nariadil Zemplínskej župe, aby uskutočnila vyšetrenie vo veci podpálenia domu Andreja Butkaja v dedine Budkovce, čím mu vznikla škoda v hodnote 600 zlatých. Obvinení boli Štefan z Humenného, Ladislav z Lastomíra a Benedikt, syn Alexandra Butkaja.
Ján VII. Druget

Ján VII. Druget(h) (maď. "VII. Drugeth János") (* 15. storočie – † 1526) bol členom humenskej vetvy Drugetovcov. 
Mal rodičov Šimona I. a Žofiu Bebekovú. Jeho manželka Kristína Zápoľská mu porodila sedem detí: František II., Juraj I., Gabriel I., Imrich I., Anton I., Štefan IV. a Katarína.
Do dejín rodu sa zapísal tým, že v roku 1492 napadol spolu so svojim bratom Gašparom I. kartuziánsky kláštor v Lechnici. Mníchov tohto kláštora prepadli a ukradli im kláštorné cennosti. Nevieme ako skončilo celé šetrenie tohto prípadu. Istú satisfakciu však vykonali v roku 1505, keď obaja darovali pavlínom v Užhorode jazero s názvom Horgastót. Okrem toho darovali kláštoru aj veľké cennosti po predkoch. Zomrel v roku 1526.
O jeho manželke Kristíne sa nám zachovala správa, podľa ktorej pavlíni z Budína, kde mali svoj kláštor zasvetený svätému Vavrincovi, dali všetky svoje cennosti z opatrnosti pred nájazdom Turkov (predovšetkým vzácne bohoslužobné predmety), odložiť grófke Kristíne, v tom čase už vdove. Keď už nebezpečenstvo pominulo, nevieme z akého dôvodu, ale Drugetovci uložené predmety nevracali. Preto boli pozvaní pred kráľovskú kúriu. Keď sa vzniknutý problém nevyriešil, poslal leleský prepošt Gregor v roku 1550 list kráľovi Ferdinandovi so žiadosťou, aby celú vec vyriešil on. Vec sa napriek tomu nejako neriešila. K vyriešeniu sa dospelo až v roku 1569, keď sa Drugetovci dohodli s prepoštom Michalom, že spor zrušia, a že budú počas piatich rokov splácať po 2000 uhorských florénov.
František II. Druget

František II. Druget(h) (maď. "II. Drugeth Ferenc" * ? - † 1540) bol členom rodu Drugetovcov.
Vieme o ňom, že v roku 1520 bol komorníkom kráľa Ľudovíta II. Po jeho smrti (1526) nastáva v Uhorsku dvojvládie. Po korunovácii Ferdinanda I. Habsburského sa František II. Druget dohodol s Jánom Zápoľským (ktorý sa taktiež najprv v Tokaji, neskôr 10. novembra i v Stoličnom Belehrade dal vyhlásiť za uhorského kráľa), že zvolajú obce z Horného Uhorska do Humenného na spoločnú poradu. Dozvedáme sa o tom z jeho listu, ktorý napísal v Užhorode v roku 1527
Táto porada sa pravdepodobne neuskutočnila, pretože Ferdinand tento problém dvoch vládcov začal riešiť vojenskou cestou. O postoji Františka II. Drugeta zanechal kronikár túto správu
František II. Druget zostal verný Zápoľskému a ako vojak bojoval po jeho boku napr. pri mestečku Tokaj, pri Seni (pri Košiciach, 8. marca 1528). Počas bitky pri Seni utrpel Zápoľský veľkú porážku. Pri úteku do Poľska sa uchýlil u pána Jána z Tarnova a do Uhorska sa znova vrátil s vojskom. Keď Ján Zápoľský utiekol do Poľska, medzitým sa František II. Druget rozhodol pomstiť sa tým, ktorí zapríčinili porážku jeho pána. Začal pustošiť celú severnú časť Zemplínskej stolice a dostal sa do rozporu aj s vlastnými súrodencami, ktorí boli váhaví. Svojho brata Štefana IV. prenasledoval na hrad Brekov a následne na hrad Čičvu. Pri tomto jeho násilí boli na hrade zničené aj archívne materiály vznešených rodín a samotnej Zemplínskej stolice. O nasledujúcich udalostiach sa dozvedáme zo Sperfolgovej kroniky toto
Františkovi II. Drugetovi sa na záver života podarilo nakloniť Jána Zápoľského na uzavretie mieru s Ferdinandom Habsburským. To bolo už jeho posledné výraznejšie vystúpenie v politickom živote. Zomrel v roku 1540. 
Zostali ešte jeho piati bratia Juraj I., Imrich I., Štefan IV., Anton I., a Gabriel I. Ani jeden z nich sa už nevyrovnal politickej aktivite Františka II. Imrich I. bol viac naklonený na stranu Ferdinanda, čo je pochopiteľné, pretože mal za manželku Bebekovú. Rodina Bebeková dostala majetky od Ferdinanda a následne opustila stranu Zápoľského. Imrich I. sa angažoval spolu so svojimi bratmi Antonom I. a Gabrielom I. zvlášť v roku 1541, aby došlo k zjednoteniu krajiny na čele s Ferdinandom.
Juraj I. Druget

Juraj I. Druget (staršie "Drugeth", maď. "I. Drugeth György") bol členom rodu Drugetovcov.
Mal za manželku Kristínu Serečeňovú a neskôr Annu Tarcajovú. V roku 1533 ho kráľ Ferdinand ustanovil za zemplínského župana. O dva roky neskôr 26. júna 1535 mu kráľ Ferdinand nariadil, aby vrátil desiatky Jágerskej kapitule, ktoré jej zobral z Užhorodského dištriktu. V tom istom roku z 30. júna daroval kráľ jemu a jeho dedičom z vlastného popudu (lat. "ad propriam comisionem") všetky majetky Mikuláša de Gathal, ktorý sa pripojil k Jánovi Zápoľskému, a tým spôsobil verným kráľa Ferdinanda veľké škody.
Do zložitej situácie pri dvojvládí v Uhorsku sa z bratov Drugethovcov najmenej zapojil Juraj I., ktorý v čase sporu vlastnil veľké majetky v Zemplínskej a Užskej župe. V listine z 10. augusta 1533, ktorú zaslal kráľ Ferdinand I. kapitánovi Gašparovi Šerédymu je uvedené, aby vzal pod svoju ochranu leleského prepošta Jána a aby vymohol naspäť majetok Veľké Kapušany spolu so striebornými predmetmi a posvätnými nádobami, ako aj listinami a s dobytkom. To všetko neprávom zobrali prepoštovi Jánovi páni z Humenného.
Jurajova manželka Anna mala brata Juraja Tarcaja, ktorému okrem iného patril aj hrad v Kamenici (okres Sabinov). Juraj Tarcaj sa dal na stranu kráľovnej Alžbety Zápoľskej, ale v bitke pri Nagysolosi v roku 1557 padol. Ešte pred jeho smrťou sa vlastníctva Kamenického hradu ujala jeho sestra Anna, ktorá bola posledná z tohoto rodu. Spolu so svojim manželom Jurajom I. Drugetom sa sprisahala proti kráľovi Ferdinandovi I. Kráľ ich postoj potrestal vojenskou výpravou, ktorú viedol generál Šimon Forgáč. Hrad 12. júna 1556 vojská dobyli a zničili, napriek hrdinskému bráneniu grófky Anny Drugetovej. Grófka sa odsťahovala do kaštieľa v Mošurove, z ktorého ju v roku 1564 vyhnali a po týchto udalostiach o tri roky osamotená zomrela.
Gabriel I. Druget

Gabriel I. Druget(h) († 1531) z rodu Drugetovcov bol županom Užskej stolice. 
Životopis.
Do rodinnej histórie sa zapísal razením falošných mincí. Svoj podiel na falšovaní mali aj jeho bratia Imrich I. a Anton I. Gabriel mal na svojom Jasenovskom hrade uložené svoje cennosti. Cennosti tam mali ukryté aj magnátske rodiny a cirkevné spoločenstvá, ktoré si ich tam uschovali pred prípadnými tureckými vpádmi. Hrad bol postavený na vysokom vrchu, obohnaný hradným múrom a neustále ho strážili pätnásti hajdúsi. 
Vtedajšia politická situácia bola poznačená bojom o získanie trónu medzi Ferdinandom I. a Jánom II. Zápoľským. Aj ekonomická situácia po Moháčskej bitke bola zlá. Drugetovci sa týchto konfliktov aktívne zúčastňovali a to si vyžadovalo značné peňažné výdavky. Najprv boli nútení dať svoje cennosti do zálohy, potom, aby sa ľahšie dostali k peniazom, začali z nich raziť mince. Začali ich raziť aj z pokladov a cenností, ktoré im boli dané do úschovy. Keď sa minuli zásoby, rozhodli sa postupne raziť mince z olova a iných lacných a nekvalitných kovov. Razili predovšetkým poľské groše, ktoré sa hodili pri obchode s Poľskom.
Po istom čase sa k panovníkovi Ferdinandovi začali dostávať z Poľska a Nemecka správy, že Drugetovci razia falošné mince. Kráľ sa však necítil natoľko silný, aby proti falšovateľom zasiahol priamo. 17. augusta roku 1531 vyzval leleský konvent, aby dal pochytať majstrov, ktorí falšujú Drugetovcom mince, a uväznil ich na Šarišskom hrade. Taký istý rozkaz dostal aj Ján Literát, ktorý bol vtedy tridsiatnikom, t. j. výbercom tridsiatkov v Humennom. Ján Literát splnil kráľov príkaz a uväznil v Humennom na tridsiatkovom úrade majstra Mikuláša, ktorý bol hlavným falšovateľom peňazí. Gabriel I. Druget však nariadil svojmu komorníkovi Ladislavovi Sentivánimu, aby majstra Mikuláša za každú cenu vyslobodil. Szentivánimu sa to podarilo a majstra Mikuláša ukryl na Jasenovskom hrade. Nakoniec musel priamo zasiahnuť kráľ, ktorý nariadil Gabrielovi, aby ho okamžite vydal, ak nechce on sám upadnúť do nemilosti. Druget musel poslúchnuť a falšovateľov vydal. Majstra Mikuláša potom popravili na rínku v Prešove. Trest by veľmi pravdepodobne postihol aj samého Gabriela I., ale ten náhle zomrel v roku 1531.
Jeho prvou manželkou bola Barbora Varkočová, druhou Eufrozína Ďulafiová. S prvou nemal žiadne deti, s druhou štyri - tri dcéry a syna Štefana V.
Politika.
Gabriel I. Druget bol počas dvojvládia spočiatku na strane Zápoľského. V roku 1536 bojoval na strane Zápoľského a podarilo sa mu zajať pod Braniskom Ulricha, kapitána Ferdinandovho vojska a uväzniť ho v Prešove. Z väzenia sa dostal až po zaplatení 1500 forintov. Neskôr však kvôli rodinným zväzkom a vplyvu svojich bratov prešiel aj on na stranu Ferdinanda. Spolu so svojimi troma bratmi sa zúčastnil v Šarišskom Potoku 14. februára 1542 na uzavretí „konfederácie“, ktorú zvolal Peter Perenyi.
Anton I. Druget

Anton I. Druget(h) bol príslušník humenskej vetvy Drugetovcov..
Počítal, že po smrti svojho brata Štefana IV. dostane značnú časť jeho majetku, a preto sa viac prikláňal na stranu Ferdinanda, na ktorej bol aj Štefan IV. Antonovi I. sa nakoniec splnila túžba získať väčšiu časť bratovho majetku. Mal za manželku bohatú vdovu po Gašparovi Dragffim, Annu Bátoriovú. Dal hrad Brekov spolu s kúriou v Humennom aj s majetkami v Zemplínskej a Užskej župe, okrem čiastky, ktorá patrila jeho dcére Barbore, ako úpis za 5000 zlatých.
Štefan IV. Druget

Štefan IV. Druget(h) (maď. "IV. Drugeth István" * ? - † 1555) bol príslušník humenskej vetvy Drugetovcov.
Od roku 1526 bol v službách kráľa Ľudovíta II.. V bitke pri Moháči sa naďalej pridržiaval Jána Zápoľského. Roku 1527 sa stal užským a zemplínskym županom a roku 1538 košickým hlavným kapitánom. V tridsiatych rokoch Drugetovci prechádzajú na reformovanú vieru. Štefan Drugeth sa stáva patrónom kalvínskej cirkvi. 
Zomrel v roku 1555.
Štefan V. Druget

Štefan V. Druget(h) (maď. "V. Drugeth István") bol od roku 1551 do roku 1556 zemplínsky a užský župan. 
Vieme o ňom, že bol v roku 1584 predvolaný na súd kvôli zabitiu sedliaka menom Ruman z Pichného.
Tiež vieme, že pre nejaké nezhody sa silno pohádal so svojím príbuzným Jurajom II. Drugetom na Trebišovskom hrade, ktorý vlastnil Juraj II. po svojom otcovi Jurajovi I. Vznikla medzi nimi hádka, že Jurajova manželka Eufrozína, rodená Dóciová, potratila dieťa. Celý spor sa dostal až pred súd v roku 1588, na ktorý boli predvolaní prísnym podžupanom Ladislavom Barkócim. Na súd sa musel dostaviť aj sám župan Štefan V. a zodpovedať sa. Súd skončil víťazstvom Štefana V., ktorý odprisahal, že on nebol dôvodom potratu dieťaťa, ani nezabil žiadneho človeka. Aby jeho nevina bola jasnejšia, zložilo 50 šľachticov prísahu v prospech jeho neviny.
Ďalší spor mal s bratrancom Gašparom II. Toho obvinil z mocnárstva. Svedectvá svedkov smerovali proti Gašparovi, ktorý býval v humenskej kúrii (kaštieli). Štefan V. svoje nezhody riešil aj ozbrojeným útokom a túto udalosť zaznamenal Gašpar II. vo svojom denníku
V bitke pri Sikszó (severovýchodne od Miškovca) v roku 1588, ktorý viedol Žigmund Rákoci, bojoval proti budínskemu pašovi Ferhatovi. Ten s 12 000 bojovníkmi prišiel potrestať hrady, ktoré mu odmietli platiť poplatky. Turci boli porazení. Štefan V. v bitke spadol z koňa, bol chytený a spútaný. Kým sa však Turci hádali, kto z nich získa jeho bohaté šaty a výzbroj, podarilo sa niekoľkým odvážnym bojovníkom oslobodiť ho. V roku 1593 bojoval spolu s cisárskym vojskom o dobytie pevnosti Sabadka na Gemeri. V tomto boji bojoval s veľkým nasadením a zápalom až tak, že dokonca pri delových ochranných násypoch i jedol a spal. Po dobytí tejto pevnosti bojoval ďalej. Spolu so Žigmundom Rákocim dobyl hrad Fiľakovo. V bitke sa im podarilo zajať aj mnohých Turkov a odvliecť ich na hrad do Sečian. V nasledujúcom roku bojoval so 400 bojovníkmi o hrad Hatvan, kde boli Turci tiež porazení.
Básnik Ján Bocatius mu za to venoval oslavnú báseň.
Mikuláš IV. Druget

Mikuláš IV. Druget(h) (maď. "IV. Drugeth Miklós") bol príslušník rodu Drugetovcov.
Matka Klára Bátoriová mu zomrela vo Viedni pri pôrode (1546), keď sprevádzala muža Štefana IV. na ceste za kráľom Ferdinandom. Ten sa mu stal krstným otcom a vymenoval svoje krstňa za zemplínskeho župana. Už ako 15-ročný mladík sa zúčastnil v Zemplíne na stoličnej kongregácii zemplínskych zemanov za účelom prípravy vojska pre kráľa Ferdinanda. Toto vojsko malo za cieľ zničiť odboj proti kráľovi, ktorý viedol veliteľ František Német. Po nešťastnej smrti svojho otca Štefana IV. (1555) sa ešte nemohol stať županom, preto panovník Ferdinand vymenoval Mikuláša z Perína ako zastupujúceho župana. V roku 1558 ho zastupoval Matej Wicmandi, ako je to určené v kráľovskej menovacej listine kráľa Ferdinanda: "„ Ustanovujem Ťa spolu s manželkou, deťmi a so vznešeným Mikulášom z Humenného, ktorému ty budeš patrónom a verným tútorom.“" Aby mohol vykonávať túto funkciu, musel zložiť pred zástupcami stolice predpísanú prísahu, ako je to aj zaznamenané: "„V pondelok pred sviatkom sv. Mikuláša biskupa, na majetku Trhovište, roku 1558. Pán Matej Wicmándy v prítomnosti vznešeného Mikuláša, syna Štefana Drugetha z Humenného, zvolený za zákonitého župana v zmysle zákonitých listov najjasnejšieho uhorského kráľa, jeho cisárskeho majestátu, zložil prísahu, Vivat!“" 
Na inaugurácii Maximiliána II. za uhorského kráľa sa zúčastňovali aj zástupcovia Zemplínskej župy a v análoch sa udáva: "„Gabriel z Perína prišiel so 118 jazdcami, Ján Alagi s 28, Mikuláš z Humenného, najvyšší župan s 30-timi jazdcami. Navyše Gabriel z Perína niesol pred kráľom meč v pošve sv. Štefana.“"
Matej Vicmandy odovzdal 2. januára v roku 1570 správu Zemplínskej stolice Mikulášovi IV. Do toho úradu bol uvedený čanádskym biskupom Baltazárom Melegom a leleským prepoštom. Pri tejto príležitosti bol zvolený aj nový podžupan Šimon Alpari z Boľu a notár Peter z Čičaroviec. Táto udalosť spôsobila veľkú radosť, o čom svedčí nasledujúci zápis: "„Radosť prítomných stavov bola taká veľká, že darovali z tisíc florénovej zbierky, určenú pre jeho cisársko-kráľovský majestát z titulu pôžičky pre vojnové potreby, sto zlatých na zaplatenie výkupného za Štefana Krušica, utrápeného nedôstojným zajatím u barbarov a na jeho návrat späť do vlasti, len aby urobili tento deň čo najviac pamätným v dejinách stolice.“" Kráľ Maximilián IV. na toto veľkodušné gesto Zemplínskej stolice reagoval tým, že slávnostne zveril županovi Mikulášovi IV. a jeho potomkom privilégium usporadúvať trhy v mestečku Zemplín.
V roku 1575 Mikuláš IV. Druget znova opravil hrad Brekov, o čom svedčí aj doklad, že Ján Zápoľský sa po prehratej bitke pri Tokaji uchýlil na tomto hrade.
Eufrozína Bátoriová

Eufrozína Bátoriová/Báthoryová-Drugetová (maď. "Báthory Fruzsina de Ecsed") bola dcérou Františka III. Drugetha.
Vydala za grófa Štefana z Bátoru. Nemali spolu deti a smrťou jej manžela v roku 1605 vymrela mužská vetva Bátoriovcov z Ečedu. O Eufrozíne je známe, že vo Vranove sa stala veľkou podporovateľkou reformácie. V tomto mestečku dala postaviť v roku 1580 kostol pre kalvínov, resp. Maďarov. Zároveň sa tiež pričinila o vydanie Biblie v maďarčine s veľkými príspevkami na tlačiareň vo Visoli (Maďarsko). Jej manžel Štefan Bátori mal sestru Alžbetu (čachtická pani), ktorá sa vydala v roku 1575 vo Vranove za Františka Nádašdyho.
Juraj II. Druget

Juraj II. Druget(h) (maď. "II. Drugeth György") bol príslušník humenskej vetvy Drugetovcov.
V roku 1593 košický kapitán Krištof Tieffenbach posilnený východoslovenskou šľachtou a sedmohradským magnátom Žigmundom Rákoczim chcel napadnúť Turkov pri Fiľakove. Turecká posádka vo fiľakovskom hrade kapitulovala 27. novembra 1593 s podmienkou slobodného odchodu. Dobytie Fiľakova bolo prvým výraznejším úspechom cisárskej strany v tejto vojne. Po týchto úspechoch uvažovali cisárski velitelia aj o ďalších akciách. Tieffenbach sa rozhodol zaútočiť na Hatvan, ale akcia sa neuskutočnila, pretože sa dozvedel o zhromažďovaní početného tureckého vojska pri Sečanoch. Tieffenbach poslal proti nemu jazdu pod vedením Štefana Báthoryho a Juraja II. Drugeta z Humenného. Tieto oddiely sa stretli začiatkom decembra 1593 s tureckým predvojom a rozprášili ho. Záchranná akcia turkov na pomoc Fiľakovu tým stroskotala a turci rozpustili tábor na Ipli.