burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Monika Fagerholm

Monika Kristine Fagerholm (* 26. február 1961, Helsinki, Fínsko) je fínsko-švédska spisovateľka píšuca po švédsky. Je považovaná za jednu z najlepších súčasných severských spisovateliek. Je držiteľkou viacerých ocenení, napríklad Severskej ceny Švédskej akadémie za rok 2016 či Runebergovej ceny za rok 1995. 
Životopis.
Narodila sa 26. februára 1961 v Helsinkách v švédskojazyčnej rodine profesora Nilsa-Erika Fagerholma a pracovníčky v knižnici Kristiny Herrgård. V roku 1987 získala na Helsinskej univerzite bakalársky titul zo psychológie a literatúry. Momentálne žije v Raasepori. Považuje sa dobrovoľne bezdetnú a otvorene rozpráva o svojom alkoholizme.
Literárna tvorba.
Vo svojich dielach tématizuje vývoj dievčat a mladých žien v neprajnom prostredí, sexuálne orientácie či iné marginalizované skupiny a faktory.
Debutovala v roku 1987 zbierkou poviedok "Sham". Skutočný prelom v jej literárnej kariére zaznamenala v roku 1994 románom Nádherné ženy pri vode (švéd. "Underbara kvinnor vid vatten"). Román bol nominovaný na prestížnu literárnu cenu Finlandia. V roku 1995 získala za román Runebergovu cenu a medailu Vďaka za knihu (fín. Kiitos kirjasta). Kniha bola preložená do deviatich jazykov a režisér Claes Olsson podľa nej v roku 1998 natočil rovnomenný film.
V roku 1998 vyšiel Fagerholm druhý román s názvom "Diva". Jej ďalší román Americké dievča (švéd. "Den ameriska flickan") z roku 2004 bol ocenený Augustovou cenou. Román mal veľký úspech, len vo Švédsku sa predalo vyše 150 tisíc kópií. V roku 2007 bolo inscenované vo Švédskom divadle v Turku a o rok päť rokov neskôr v helsinskom divadle Takomo.
Štvrtý román, nezávislé pokračovanie úspešného románu Americké dievča, s názvom Glitterscény (švéd. "Glitterscenen") vyšiel v roku 2009. Ďalší román Lola hore nohami (švéd. "Lola uppochner") vyšiel o tri roky neskôr a na jeho námet vznikol televízny seriál. V roku 2019 vydala Fagerholm román Kto zabil Bambiho (švéd. "Vem dödade bambi?"), ktorý sa zaoberá skupinovým znásilnením. Spisovateľka zaň získala v roku 2020 Tollanderovu cenu a Cenu Severskej rady. Román bol v roku 2023 inscenovaný v helsinskom švédskom divadle Viirus a vo fínčine v Mestskom divadle v Helsinkách.
Tracy Pollanová

Tracy Pollanová (; * 22. jún 1960, Long Island, New York, USA) je americká herečka, známa najmä zo sitcomu "Family Ties" (19851987).
Detstvo a mladosť.
Tracy Jo Pollanová sa narodila na Long Islande, vyrastala vo Woodbury, v štáte New York. Pochádza zo židovskej rodiny. Absolvovala Dalton School na Manhattane v New Yorku, neskôr herectvo študovala v štúdiu Herbert Berghof a neskôr na Inštitúte Lee Strasberga. Jej bratom je novinár Michael Pollan.
Kariéra.
V roku 1985 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu "Family Ties", kde hrali herci ako Justine Bateman, Michael J. Fox či Meredith Baxter. V roku 1988 si opäť zahrala po boku Michaela J. Foxa vo filme "Bright Lights, Big City". Od polovice 90 rokov sa zriedka objavovala v televízii a vo filme.
V rokoch 1997 a 1999 mala hosťujúcu úlohu v seriáli "Chaos City", opäť po boku Michaela J. Foxa. Za ďalšiu hosťujúcu rolu v dvoch epizódach "" v roku 2000 bola nominovaná na cenu Emmy za vynikajúcu herečku vo vedľajšej úlohe v dramatickom seriáli. V roku 2022 hosťovala v televíznom seriáli "Inventing Anna".
Súkromný život.
Od roku 1988 je jej manželom herec Michael J. Fox, s ktorým má štyri deti.
Neuralink

Neuralink Corp. je americká neurotechnologická spoločnosť, ktorá vyvíja implantovateľné rozhrania mozog-počítač a od roku 2022 sídli vo Fremonte v Kalifornii. Spoločnosť vznikla v roku 2016 a založil ju Elon Musk s tímom siedmich vedcov a inžinierov. Verejnosť sa o nej prvýkrát dozvedela v marci 2017.
Od svojho založenia spoločnosť zamestnala niekoľko vysokopostavených neurológov z rôznych univerzít. Do júla 2019 získala finančné prostriedky vo výške 158 miliónov dolárov (z toho 100 miliónov dolárov od Muska) a mala 90 zamestnancov. V tom čase spoločnosť Neuralink oznámila, že pracuje na zariadení „podobnom šijaciemu stroju“, ktoré dokáže implantovať do mozgu veľmi tenké (4 až 6 μm široké) vlákna, a predviedla systém, ktorý číta informácie z laboratórneho potkana prostredníctvom 1 500 elektród. Predpokladali, že s pokusmi na ľuďoch začnú v roku 2020, ale odvtedy presunuli túto prognózu na rok 2023. Od mája 2023 majú v Spojených štátoch schválené pokusy na ľuďoch.
Spoločnosť čelila kritike za veľké množstvo eutanázie primátov, ktoré sa podrobili lekárskym pokusom. Veterinárne záznamy opíc ukázali množstvo komplikácií s chirurgicky implantovanými elektródami. Dňa 29. januára 2024 Musk oznámil, že spoločnosť úspešne implantovala zariadenie Neuralink do mozgu človeka a, že neznámy pacient sa po operácii dobre zotavuje.
Runebergova torta

Runebergova torta (, ) je zákusok pôvodom z Fínska. Podľa legendy vytvorila tento recept Frederika Runeberg, manželka fínskeho spisovateľa Johana Ludviga Runeberga, autora fínskej hymny Naša vlasť ().
Torta je špecialitou fínskeho mesta Porvoo, pravdepodobným skutočným autorom bol miestny pekár Lars Astenius, od ktorého zákusok kupovali i Runebergovci. Recept sa však našiel i v kuchárskej knihe Runebergovej.
Koláč je celkom skromný – traduje sa, že je národným zákuskom Fínska, lebo je rovnako skromný ako samotní Fíni. Cesto je suché, formované do valcovitého tvaru. Niektoré pekárne ho vlhčia rumom, mandľovým olejom alebo citrónovou vodou. Na vrchu je rovnako skromná poleva s trochou jablkovej či tradičnejšej malinovej marmelády s bielou alebo bledoružovou polevou.
Tradične sa podáva 5. februára, v deň narodenín J. L. Runeberga. Dá sa kúpiť v kaviarni, ale i v obchodoch.
Roger z Torre Maggiore

Roger z Torre Maggiore alebo "Magister Rogerius", "Rogerius Spalatensis" (, * 12011205, Torre Maggiore† 14. apríl 1266, Split) bol taliansky prelát pôsobiaci v Uhorskom kráľovstve v polovici 13. storočia. Od roku 1249 až do svojej smrti bol arcibiskupom v Splite v Dalmácii. Jeho "Žalostná pieseň o zničení Uhorského kráľovstva Tatármi" () je jedinečným a významným prameňom mongolského vpádu do Uhorského kráľovstva v rokoch 1241 a 1242.
Život.
Podľa arcidiakona Tomáša zo Splitu bol Roger „"z mesta Turris Cepia v regióne Benevento"”, ktoré bolo stotožňované s Torre Maggiore v Apúlii v Taliansku. Do Uhorska prišiel v sprievode kardinála Giacoma da Pecorara, pápežského legáta vyslaného k uhorskému kráľovi Ondrejovi II. v roku 1232. Hoci získal prebendu kaplána a neskôr arcidiakona v katedrálnej kapitule diecézy Varadín (dnes Oradea, Rumunsko), v rokoch 1236 až 1239 bol v spoločnosti kardinála Giacoma v Taliansku. Je po ňom pomenovaná štvrť Rogerius v rumunskom meste Oradea.
Carmen Miserabile.
Majster Roger bol varadínskym arcidiakonom, keď mesto dobyli Mongoli, ktorí vtrhli do kráľovstva z východu. Utiekol z mesta, „"utiekol do lesa a tam sa skrýval, kým mohol"“ (Epištola magistra Rogera, kapitola 34). Potom prišiel majster Roger do Csanádu, ktorý bol však tiež spustošený útočníkmi. Zajali ho Mongoli, ale podarilo sa mu ujsť, keď sa útočníci v roku 1242 sťahovali z Uhorska, a vrátiť sa naspäť.
Roger odišiel do Ríma, kde 13. novembra 1243 získal od pápeža Inocenta IV. post arcidiakona v Šoprone v západnej časti Uhorského kráľovstva (Varadín bol úplne zničený Mongolmi). Svoj nový post prevzal v roku 1243 a svoje skúsenosti počas mongolskej invázie začal zaznamenávať v liste napísanom kardinálovi Giacomovi. Jeho list poskytuje „"dramatický opis udalostí"“ (Florin Curta) vedúci k zničeniu kráľovstva. Po smrti kardinála Giacoma v roku 1244 bol majster Roger zamestnaný u kardinála Johna Toletana. Keď v roku 1245 sprevádzal svojho nového majstra na Prvý lyonský koncil, bol už kanovníkom v záhrebskej diecéze.
Arcibiskup splitský.
Majstra Rogera vymenoval za arcibiskupa Splitu pápež Inocent IV. po smrti arcibiskupa Ugrina, ktorý zomrel 30. apríla 1249. Zdá sa, že tak kanonici katedrálnej kapituly, ako aj miestni obyvatelia by dali prednosť bratovi dominikánovi menom Ján. Napokon uhorský kráľ Belo IV., vládca mesta, schválil vymenovanie Rogera, ktorý prišiel do svojho sídla vo februári 1250.
Počas viac ako pätnástich rokoch v arcibiskupstve sa z času na čas dostal do konfliktov so svojimi veriacimi aj s panovníkom. V posledných rokoch trpel arcibiskup Roger dnou, ktorá ho tiež paralyzovala. Bol pochovaný v Katedrále svätého Domnia.
Honorárny konzulát Rumunska v Žiline

Honorárny konzulát Rumunska v Žiline (rumunsky: "Consulatul onorific al României la Žilina") je čestná diplomatická misia Rumunska na Slovensku. Konzulát sa sídli na severozápade Slovenska, v krajskom meste Žilina a bol zriadený s pôsobnosťou pre Žilinský a Trenčiansky samosprávny kraj. V súčasnosti (2024) je jediným honorárnym konzulátom Rumunska v Slovenskej republike. 
História.
Honorárny konzulát vytvorilo Ministerstvo zahraničných vecí Rumunska na návrh mimoriadneho a splnomocneného veľvyslanca Rumunska na Slovensku, pána Călina Fabiana. Konzulárny patent bol v Rumunsku vydaný 14. júna 2023 a súhlas prijímajúcej krajiny Exequatur podpísal minister zahraničných vecí a európskych záležitostí SR dňa 22. júna 2023. Heraldik, architekt a zakladateľ združenia Servare et Manere, pán Marek Sobola sa stal prvým rumunským honorárnym konzulom v Žiline.
Otvorenie konzulátu.
Konzulát slávnostne otvorili v žilinskej galérii Groma Art Factory pri príležitosti 165. výročia Dňa zjednotenia rumunských kniežatstiev. Tento deň je štátnym sviatkom Rumunska, ktorý pripomína významný míľnik nielen v dejinách tejto krajiny, ale aj Moldavska.
Slávnostného otvorenia sa okrem rumunského veľvyslanca a honorárneho konzula zúčastnili aj zástupcovia Ministerstva zahraničných vecí, ako aj županka Žilinského samosprávneho kraja Erika Jurinová, primátor mesta Žilina Peter Fiabáne, zástupcovia Žilinskej diecézy, Ordinariátu ozbrojených síl a ozbrojených zborov SR, zástupcovia Maďarského veľvyslanectva, Veľvyslanectva Srbska, Veľvyslanectva Poľska, ako aj honorárni konzuli Dánska, Islandu, Čile, Kirgizska a ďalší hostia z oboch samospráv.
Karkuláž

Karkuláž (; ) je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcami Stebnícka Huta a Regetovka, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria Busov, na slovensko-poľskej hranici. Vrch leží na rozhraní Prešovského kraja a Malopoľského vojvodstva, okresu Bardejov a Powiatu gorlického a zasahuje na katastrálne územia obcí Stebnícka Huta, Regetovka a Uście Gorlickie. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Cigeľka a juhovýchode ležiaci Vyšný Tvarožec, východne sa nachádza Stebnícka Huta, juhozápadne Gaboltov a Petrová a severne Wysowa-Zdrój.
Opis.
Karkuláž leží na severovýchodnom okraji pohoria, v hraničnom hrebeni nad sedlom Regetovská voda. Východne sa nachádza sedlom oddelená Javorina (), Vysoký vrch () a Smilniansky vrch (), južne Kohútov (), Jedlina (), Suchý vrch (), Lieštiny (), Stebnícka Magura (), Ostriež () a Staviská (), západne Hrb (), Góra Wysota (), Javor (), Cígeľka (), Lacková () a Ostry wierch () a severne Jaworzynka (), Kozie Žebra () a Rotunda (). Západné a južné svahy odvodňuje Rosucká voda, východné Regetovská voda, obe smerujúce do Kamenca v povodí Tople, voda zo severných častí odteká potokom Regetówka do riečky Ropa v povodí Visly. Vrcholom prechádza Východokarpatská magistrála. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ondavskú vrchovinu, Slanské vrchy, okolité vrchy v Poľsku a ojedinele aj Tatry.
Pakost

Pakost () je na druhy bohatý rod z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Je to kozmopolitný rod, ktorý zahŕňa okolo 360 druhov a je rozšírený v oblastiach s miernou a subtropickou klímou.
Opis.
Druhy rodu pakost sú jednoročné, dvojročné až trváce byliny. Byle majú rozkonárené, listnaté a na uzloch čiastočne zhrubnuté.
Dlhostopkaté listy sú väčšinou protistojné, horné niekedy striedavé a prízemné v ružici. Chlpaté čepele sú v obryse približne okrúhle, dlaňovito laločnaté až dlaňovito strihané, zriedka trojpočetné.
Kvety sú pravidelné, obojpohlavné, usporiadané väčšinou v dvojkvetých pazušných vidliciach, zriedka sú aj jednotlivé a vytvárajú vrcholíkové súkvetia. Päťpočetná koruna je s rozlíšenými kvetnými obalmi, na báze chlpatá. Lupienky sú často zúžené do nechtíka a bývajú modré, červené, červenofialové, fialové, hnedofialové, ružové, niekedy biele.
Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať a sú usporiadané v dvoch kruhoch, po päť. Päťpočetný kalich je voľnolístkový, chlpatý a ostito končistý. Rozpadavý plod je zobákovitého tvaru, ktorý sa po dozretí rozpadáva na päť, na vrchole spojených plôdikov.
Rozšírenie.
Je to kozmopolitný rod rozšírený v oblastiach s miernou až subtropickou klímou a v horských oblastiach v tropickom pásme. Zavlečený je v Dominikánskej republike a Paraguaji a na ostrovoch Bahamy, Bermudy, Falklandy, Haiti, Jamajka, Kapverdy, Réunion a Grónsko.
Ekológia.
Druhy rodu pakost obľubujú hlboké, výživné, humózne, neutrálne až zásadité pôdy a obsadzujú stanovištia od nížin až do subalpínskeho stupňa. Skupina vlhkomilných pakostov rastie najmä pri brehoch potokov, v pobrežných krovinách, na horských nivách, vlhkých lúkach a vo svetlých listnatých a lužných lesoch. Typickými zástupcami sú: pakost lesný, pakost močiarny, pakost hnedočervený a pakost smradľavý. Suchomilné pakosty vyhľadávajú pasienky, polia, úhory, suché lúky a vinice. Patrí sem: pakost mäkký, pakost nízky, pakost holubí, pakost okrúhlolistý a pakost strihaný.
Druhy.
Druhy rastúce na Slovensku.
V prirodzenom prostredí z rodu pakost na Slovensku rastú tieto druhy a poddruhy:
Ostatné druhy.
Podľa súčasného stavu poznania patrí do rodu pakost okolo 360 akceptovaných druhov:
Malcolm Bradbury

Sir Malcolm Stanley Bradbury (* 7. september 1932, Sheffield – † 27. november 2000, Norwich) bol anglický spisovateľ, autor tzv. univerzitného románu, scenárista, humorista, kritik, univerzitný pedagóg, nositeľ viacerých literárnych cien a rytier Radu Britského impéria.
Životopis.
Malcolm Bradbury, narodený v rodine robotníka na železnici, sa dostal na univerzitné štúdiá na University of Leicester a na Queen Mary College v Londýne. Vzdelanie si dopĺňal v Manchestri a v Spojených štátoch. Jeho prvé zamestnanie bolo na Hull University, kde od roku 1959 vyučoval dospelých.
V roku 1961 sa ocitol na Birmingham University, kde vyučoval už iný významný anglický spisovateľ David Lodge, s ktorým uzavrel priateľstvo a tvoril rovnaký žáner univerzitného románu. V roku 1970 sa stal profesorom amerických štúdií na University of East Anglia v Norwichi. Tu pôsobil ako pedagóg do konca svojho života. V roku 1970 založil spolu s Angusom Wilsonom nový projekt – kurz kreatívneho písania, kde sa učili mladé talenty ako boli Kazuo Ishiguro a Ian McEwan.
Tvorba.
Bradbury si upevnil meno v literatúre ako akademický kritik, románopisec a humorista. Písal pre televíziu, ktorá ho ako médium fascinovala. Napísal viacero kritických prác: "The Modern American Novel" (1983), "No, Not Bloomsbury" a "The Modern World: Ten Great Writers" (obe 1987), "From Puritanism To Postmodernism: A History Of American Literature" (spolu s Richardom Rulandom, 1991) a "Dangerous Pilgrimages" (1995).
Editoval "The Penguin Book Of Modern Britisch Short Stories" (1987) a "The Atlas of Literature" (1996).
Jeho literárny debut bol román "Eating People Is Wrong" (1959), ktorým sa zaradil medzi provinciálnu akademickú obec. Menší úspech získal svojím románom "Stepping Westward" (1965) z prostredia amerického univerzitného kampusu. Inovatívnejšie sa prejavil v ďalšom diele "The History Man" (1975).
Román "Rates of Exchange" (1983) je satirický fiktívny cestopis o turné po jednej východoeurópskej krajine a "Why Come to Slaka?" (1986) napísaná ako turistický sprievodca po vymyslenej krajine. Za román "Rates of Exchange" bol nominovaný na Bookerovu cenu za rok 1983. V roku 1987 mu vyšiel román "Cuts" a "Doctor Criminale" v roku 1992. Jeho posledný univerzitný román "To The Hermitage", ktorý publikoval v roku 2000 bol zároveň jeho majstrovským dielom, literárnym testamentom a tiež ironickým nekrológom postmodernizmu.
Bradbury napísal viacero kníh a esejí v žánri kritika a literárna história a viacero televíznych hier. Jeho životné dielo náleží do postmodernizmu, jeho hlavnými výrazovými prostriedkami sú ironický humor a satira.
V roku svojho skonu (2000) bol ocenený vyznamenaním rytier Radu britského impéria.
Veľvyslancova dcéra

Veľvyslancova dcéra (tur. "Sefirin Kızı") je turecký romantický seriál, v ktorom hlavné postavy stvárňujú herec Engin Akyürek a herečka Neslihan Atagül, ktorú neskôr nahradila herečka Tuba Büyüküstün. Na Slovensku seriál vysielala TV Doma od 27. februára 2023 do 1. júla 2023 od pondelka do piatka o 21:40 v dvoch častiach za sebou. 
Dej.
Sancar Efeoğlu ("Engin Akyürek") sa v deň svojej svadby stretáva s Nare ("Neslihan Atagül"), láskou z minulosti. Obaja boli do seba pred rokmi veľmi zamilovaní. Nare však z ničoho nič v ich svadobnú noc zmizla. Po niekoľkých rokoch v zahraničí si Nare zbalí všetky svoje veci a spolu so svojou dcérkou Melek ("Beren Gençalp") sa vráti do Turecka. Na letisku sa stretne s bohatým podnikateľom Gedizom ("Uraz Kaygılaroğlu"), netušiac, že práve on je Sancarovým najlepším priateľom a obchodným partnerom. Gediz je veľmi očarený krásou Nare a na prvý pohľad sa do nej zaľúbi. Napokon Nare prichádza na Sancarovu svadbu, kde mu pred všetkými predstaví ich dcérku...
Teplický Brusník

Teplický Brusník je potok svojou pramennou časťou v geomorfologickom celku Volovské vrchy a v ich geomorfologickom podcelku Havranie vrchy a svojou dolnou časťou v geomorfologickom celku Hornádska kotlina a v jej geomorfologickom podcelku Hornádske podolie v regióne Spiš v Košickom kraji v okrese Spišská Nová Ves. Je pravostranným prítokom Hornádu. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v juhovýchodnej časti územia mesta Spišská Nová Ves v v lesnom extraviláne na severnom svahu vrchu Mestský les s v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný extravilán mesta Spišská Nová Ves, pravým brehom obmýva úpätie lesa Nová štôlňa, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, ľavým brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Hrnčiarka so , pravým brehom obmýva úpätie vrchu Okrúhlovec so Preteká cez les Podzámčiská, mení smer na východ, v priberá pravostranný bezmenný prítok, priteká na obecnú hranicu medzi mestom Spišská Nová Ves a obcou Teplička, tečie po obecnej hranici až do svojho ústia. V priberá pravostranný bezmenný prítok a mení smer na sever, ľavým brehom obmýva úpätie lesa a pasienka Brusník, pravým brehom obmýva úpätie lesa Ježova hora, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Klingovka, v vteká do intravilánu a mení smer na severovýchod. V podteká cestu Spišská Nová Ves – Teplička a tiež železničnú trať Žilina – Košice, v ústi do Hornádu ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká na území mesta Spišská Nová Ves a ďalej tečie a ústi na hranici mesta Spišská Nová Ves a obce Teplička v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania druhej zložky názvu potoka bola vlastnosť skalnatého dna vyjadrená v toponymickom apelatíve "brusník" vo význame "geografický objekt, kde sa brúsili, hladili skaly". Les a pasienok s názvom Brusník v katastrálnom území Spišskej Novej Vsi v priestore vodného toku má pravdepodobne názov sekundárne prevzatý z pomenovania potoka, aj keď nemožno celkom vylúčiť opačný postup. V otázke priority pomenovania je potrebný ďalší výskum. Motivantom pomenovania prvej zložky názvu potoka bola vlastnosť potoka vyjadrená v slove "teplica/ teplička" vo význame "prameň, potok s vodou spôsobujúcou pocit tepla, s vodou s vyššou teplotou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Teplá, Teplica, Teplička, Teplý potok, Tepličný potok. Rozšírením slova "teplica" o formant prídavného mena "-ský, -cký" bolo utvorené prídavné meno "teplický", z ktorého po kombinácii s podstatným menom "brusník" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Teplický Brusník ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Slovo "teplica" po rozšírení o formant zdrobneniny "-čka" do podoby "teplička" pomenúva obec Teplička, po obecnej hranici ktorej Teplický Brusník tečie. Hydronymum Teplický Brusník bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Teplický Brusník je jedinečným názvom (január 2024).
Miss Francúzska

Miss Francúzska (originálne po fr. Miss France) je súťaž krásy určená pre Francúzky nad 18 rokov s výškou nad 1,70 m, ktorá sa každoročne uskutočňuje vo Francúzku.
Súťaž Miss France je najstaršou súťažou krásy na svete, ktorá ešte stále prebieha. Bola založená Maurice de Waleffeom v roku 1920 s názvom "Najkrajšia žena vo Francúzsku" ("La plus belle femme de France"). V televízii vysiela naživo od roku 1987 a medzitým inšpirovala k vytvoreniu súťaží Miss Universe, Miss Europe, Mister France či Mister National.
V roku 2024 sa uskutoční 95. ročník súťaže.
Fungovanie.
Finále, ktoré sa koná počas celoštátnej ceremónie, vysielanej večer naživo v televízii, pozostáva z poroty zloženej z umeleckých, športových alebo mediálnych osobností. Taktiež sú platné aj hlasy divákov, ktorí volia tých z vybraných kandidátov, ktorí na celý rok, ponesie titul „Miss France“. Kandidátmi sú „Miss Regionals“, vybrané tak, aby reprezentovali regióny pevninského Francúzska a zámoria.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien do 18 rokov 2024 (nižšie divízie)

Nižšie divízie Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji žien do 18 rokov 2024 pozostávali zo štyroch turnajov, na ktorých sa zúčastnili tímy, ktoré sa nekvalifikovali na turnaj Top divízie MS 2024. Turnaje sa hrali v januári 2024.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2024 sa hral v Egni v Taliansku od 6. do 12. januára 2024.
Zápasy.
06.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
06.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
06.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
07.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
07.01.2024 – sn &lt;br&gt;
07.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
09.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
10.01.2024 – p &lt;br&gt;
10.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
10.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
12.01.2024 – sn &lt;br&gt;
12.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
12.01.2024 ' – ' 
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2024 sa hral v Jace v Španielsku od 8. do 14. januára 2024.
Zápasy.
08.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
08.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
08.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
11.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
11.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
11.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
13.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
13.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
13.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
14.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.01.2024 ' – ' 
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2024 sa hral v Heerenveene v Holandsku od 15. do 21. januára 2024.
Zápasy.
15.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
15.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
15.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
16.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
16.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
16.01.2024 – sn &lt;br&gt;
18.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
18.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
20.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
20.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
21.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
21.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
21.01.2024 ' – ' 
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2024 sa hral v Sofii v Bulharsku od 8. do 14. januára 2024.
Zápasy.
08.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
08.01.2024 – p &lt;br&gt;
09.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
09.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
09.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
10.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
11.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
11.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
11.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
13.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
13.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
13.01.2024 – ' ' &lt;br&gt;
14.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.01.2024 ' – ' &lt;br&gt;
14.01.2024 – ' '
Tichý potok (prítok Luhov)

Tichý potok je potok v geomorfologickom celku Beskydské predhorie a v jeho geomorfologickom podcelku Ublianska pahorkatina na pomedzí regiónu Dolný Zemplín a regiónu Horný Zemplín v Košickom kraji v okrese Sobrance a v Prešovskom kraji v okrese Snina. Je ľavostranným prítokom vodného toku Luhy. Potok Luhy ústi do Stežnej. Má dĺžku .
Sútok zdrojníc.
Začína sa na sútoku zdrojníc priamo na obecnej (a zároveň aj okresnej a krajskej) hranici medzi obcou Ruská Bystrá v okrese Sobrance v Košickom kraji a obcou Hrabová Roztoka v okrese Snina v Prešovskom kraji v v lesnom extraviláne severovýchodne od vrchu Polonina s Západná zdrojnica pramení v na obecnej hranici. Južná zdrojnica pramení v na území Ruskej Bystrej.
Opis toku.
Od sútoku zdrojníc tečie východným smerom cez zmiešaný lesný extravilán a poľnohospodársky extravilán po obecnej (a zároveň aj okresnej a krajskej) hranici medzi obcou Ruská Bystrá v okrese Sobrance a obcou Hrabová Roztoka v okrese Snina, ľavým brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Diel. V priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci z lúky Hudákova dolina, v priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci z poľa Biely kameň, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, pravým brehom obmýva úpätie vrchu Brestová so V priberá pravostranný bezmenný prítok a zároveň aj ľavostranný bezmenný prítok, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, v priberá ľavostranný bezmenný prítok a zároveň opúšťa obecnú hranicu a vteká na územie obce Ruský Hrabovec. Preteká cez les a lúku Blízke košiare, priberá jeden pravostranný bezmenný prítok a tri ľavostranné bezmenné prítoky a v ústi do Luhov ako ich ľavostranný prítok. Pramení a preteká na obecnej (a zároveň aj okresnej a krajskej) hranici medzi obcou Ruská Bystrá v okrese Sobrance v Košickom kraji a obcou Hrabová Roztoka v okrese Snina v Prešovskom kraji a ďalej tečie a ústi na území obce Ruský Hrabovec v okrese Sobrance. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania názvu potoka bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "tichý" vo význame "slabo znejúci, majúci malú zvučnosť, nehlučný, s vodou s menšou hlučnosťou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Revúca, Rimava, Hučava, Zdychava. Kombináciou slova "tichý" a podstatného mena "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Tichý potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Tichý potok bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Tichý potok nie je jedinečným názvom (február 2024).
Suchý vrch (vrch v Busove)

Suchý vrch () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Chmeľová, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti pohoria Busov, v Prešovskom kraji, okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Chmeľová. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Stebnícka Huta, severne ležiaca Regetovka a východne Chmeľová a Becherov, južne sa nachádza Stebník.
Opis.
Suchý vrch leží na východnom okraji pohoria, v hrebeni vedúcom z Karkuláže () južným smerom na Zajače (). Západne sa nachádza Góra Wysota (), Lieštiny (), Staviská () a Pohorelka (), južne Ostriež (), Stebnícka Magura (), Koldorina (), Zajače (), Jedlina () a Kohútov (), východne Kýčera (), Kaštielik (), Smilniansky vrch () a Vysoký vrch () a severne Javorina () a Karkuláž (). Západné svahy hrebeňa odvodňuje Rosucká voda, východné Regetovská voda a južné Chmeľovský potok, všetky smerujúce do Kamenca v povodí Tople. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je však vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež susednú Ondavskú vrchovinu a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup naň je možný lesom z okolitých obcí Stebnícka Huta, Regetovka alebo Chmeľová.
Bocianik

Bocianik () je rod jednoročných až trvácich bylín z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Je to kozmopolitný rod, ktorý zahŕňa okolo 120 druhov a je rozšírený v oblastiach s miernou klímou.
Opis.
Druhy rodu bocianik sú jednoročné, dvojročné až trváce byliny. Byle majú rozkonárené a listnaté. Stonkové listy sú protistojné, prízemné v ružici. Čepele sú v obryse dlhšie ako širšie, perovito laločnaté až perovito strihané alebo perovito zložené. Súkvetie tvorí pazušný, dlho stopkatý a viackvetý okolík. Kvety sú pravidelné, obojpohlavné, zriedka iba samičie alebo samčie. Päťpočetná koruna je s rozlíšenými kvetnými obalmi. Lupienky bývajú ružové, modré, fialové a vzácne aj biele. Tyčiniek je desať, usporiadané sú v dvoch kruhoch po päť, plodné sú iba päť vnútorné. Päťpočetný kalich je voľnolístkový. Semenník je vrchný, päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Rozpadavý zobákovitý plod sa po dozretí rozpadáva na päť, na vrchole spojených plôdikov, so skrutkovito stočenými zobáčikmi.
Rozšírenie.
Druhy rodu bocianik sú prirodzene rozšírené v miernych oblastiach Eurázie, severnej Afriky (od Maroka a Západnej Sahary, cez Alžírsko a Líbyu až po Etiópiu a Somálsko), v Spojených Štátoch (od Kalifornie po Nové Mexiko), v Južnej Amerike (Argentína, Brazília, Čile, Mexiko, Peru a Uruguaj), v Japonsku a Austrálii.
Zavlečené sú v Kanade a v severnej časti Spojených Štátoch od Atlantiku po Pacifik, v Grónsku, Južnej Amerike (od Ekvádoru po Venezuelu a od Bolívie po Argentínu), v Juhoafrickej republike, na Novom Zélande, v Tasmánii a na Ruskom Ďalekom Východe.
Ekológia.
Na Slovensku zástupcovia rodu bocianik obsadzujú teplé stanovištia od nížin do podhorského stupňa. Obľubujú výhrevné, vysychavé, kamenisté, piesočnaté i hlinité pôdy. Rastú na úhoroch, pasienkoch, lúkach, okolo ciest a železničných násypov, vo svetlých lesoch, skalnatých stepiach a na piesčinách.
Druhy.
Druhy rastúce na Slovensku.
V prirodzenom prostredí z rodu bocianik na Slovensku rastú tieto druhy a poddruhy:
Ostatné druhy.
Podľa súčasného stavu poznania patria do rodu bocianik tieto akceptované druhy a hybridy:
Hybridy
Sokol Hradec Králové

Sokol Hradec Králové, hovorovo tiež Hradecké Lvice je český ženský basketbalový klub, ktorý sídli v Hradci Královom v rovnomennom kraji. Prvý basketbalový oddiel hradeckého Sokola bol založený už v roku 1924 a patrí tak k najstarším basketbalovým klubom v Česku. Najväčší domáci úspech dosiahol hradecký klub v sezóne 2018/19, kedy sa družstvo Sokola stalo víťazom Českého poháru žien. Lvice majú tiež dve strieborné medaily z najvyššej súťaže zo sezón 2014/15 a 2016/17. V roku 2022 Sokol Hradec Králové zvíťazil na prvom ročníku česko-slovenského Federálneho pohára. Od sezóny 2000/01 pôsobí v českej najvyššej basketbalovej súťaži žien, známej pod názvom Ženská basketbalová liga. Klubové farby sú červená a biela.
Svoje domáce zápasy hráva v hale Sokola Hradec Králové s kapacitou 600 divákov.
Historické názvy.
Zdroj: 
Umiestnenia v jednotlivých sezónach.
Zdroj: 
Zdroj: 
Účasť v medzinárodných pohároch.
Zdroj: 
Federálny pohár v basketbale žien
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – III. divízia

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – III. divízia boli dva hokejové turnaje štvrtej najvyššej kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. V III. divízii hralo 12 mužstiev vo dvoch výkonnostných skupinách.
III. A divízia.
Turnaj III. A divízie MS 2024 sa hral v Biškeku v Kirgizsku od 10. do 16. marca 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Kirgizský čas – UTC+6)."
III. B divízia.
Turnaj III. B divízie MS 2024 sa hral v Sarajeve v Bosne a Hercegovine od 23. do 29. februára 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Stredoeurópsky čas – UTC+1)."
Splitsko-makarská arcidiecéza

Rímskokatolícka metropolitná arcidiecéza splitsko-makarská (, , prípadne ) je metropolitná arcidiecéza rímskokatolíckej cirkvi v Chorvátsku a čiastočne v Čiernej Hore. 
Súčasným úradujúcim arcibiskupom je Zdenko Križić so sídlom v Splite. Hlavným chrámom diecézy je splitská katedrála svätého Domnia.
Dejiny.
Diecéza bola založená v 3. storočí po Kristovi v starovekom meste Salona neďaleko dnešného Splitu a salonskym biskupom sa stal Domnius zo Salony († 304). V roku 474 menoval východorímsky cisár Lev I. (vládol v rokoch 457474) biskupom Glyceria. Ten bol do tej doby cisárom Západného Ríma, bol však zosadený Juliom Nepotom (ktorý neskôr tiež skončil v Salone).
Okolo roku 500 po Kristovi bolo biskupstvo vyhlásené za metropolitnú arcidiecézu.
Na arcidiecézu a metropolitné sídlo bola povýšená v 10. storočí. Diecéza v súčasnej podobe vznikla v roku 1828, kedy bola historická arcidiecéza salonská zlúčená s diecézou Makarskou a v roku 1969 bola povýšená na arcidiecézu a metropolitné sídlo v "arcidiecéze splitskej".
Medzinárodný filmový festival v Benátkach

Filmový festival v Benátkach alebo Medzinárodný filmový festival v Benátkach () je medzinárodný filmový festival, ktorý sa koná každoročne v septembri v historickom paláci Palais du cinéma v Benátkach. Podujatie bolo založené v roku 1932 talianskym podnikateľom Giuseppe Volpim. Taktiež je súčasťou väčšej organizácie Bienále v Benátkach, kultúrneho bienále festivalu súčasného umenia. Podujatie zvykne trvať 11 dní.
Z hľadiska filmovej kritiky sa považuje za jeden z najdôležitejších festivalov, rovnako ako na dvoch ďalších európskych filmových podujatiach, festivale v Cannes (máj) a Berlinale (február). Tieto tri ceny sú vyhľadávané pre ich medzinárodný vplyv a prestíž, často s opačným sklonom ako americký festivaly, ktoré sa konajú vo februári.
V roku 2023 sa konal 80. ročník podujatia. Každý rok sa premietne 140 titulov vrátane hraných filmov, dokumentov a špeciálnych projektov.
Cena.
Hlavnou cenou udeľovanou na festivale v Benátkach je Zlatý lev (Leone d'Oro).
Tichý potok (prítok Popradu)

Tichý potok je potok v geomorfologickom celku Levočské vrchy a v ich geomorfologickom podcelku Levočská vrchovina v regióne Spiš v Prešovskom kraji v okrese Stará Ľubovňa. Je pravostranným prítokom rieky Poprad. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v juhovýchodnej časti územia obce Hniezdne v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji v v lesnom extraviláne severovýchodne od vrchu a lesa Kušlajta s . 
Opis toku.
Od prameňa tečie severným smerom cez lesný extravilán obce Hniezdne v okrese Stará Ľubovňa, obmýva úpätie vrchu a lesa Kušlajta a lesa Nízka hora. Na krátkom úseku mení smer na východ, v priberá bezmenný pravostranný prítok, mení smer na sever, vyteká z lesného extravilánu do poľnohospodárskeho extravilánu. Pravým brehom obmýva pole Kovanec, ľavým brehom obmýva lúku a pole Pod Modráňom a v ústi do Popradu ako jeho pravostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Hniezdne v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania názvu potoka bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "tichý" vo význame "slabo znejúci, majúci malú zvučnosť, nehlučný, s vodou s menšou hlučnosťou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Revúca, Rimava, Hučava, Zdychava. Kombináciou slova "tichý" a podstatného mena "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Tichý potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Tichý potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Tichý potok nie je jedinečným názvom (február 2024).
Mníchov (vrch v Busove)

Mníchov () je vrch v Busove, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Zlaté, približne severne od Bardejova. 
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti pohoria Busov. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Bardejov a na katastrálnom území obce Zlaté. Najbližším sídlom je juhozápadne situované Zlaté, západne sa nachádza Nižný Tvarožec, severozápadne Vyšný Tvarožec, severovýchodne Stebník, východne Zborov, juhovýchodne Bardejovské Kúpele a Dlhá Lúka a južne Bardejov a Mokroluh. 
Opis.
Mníchov leží na juhozápadnom okraji centrálnej časti pohoria, v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom zo Stebníckej Magury (). Severne sa nachádza Zajače (), Ostriež (), Staviská (), Hrb () a Pálenica (), západne Busov (), Pivnica (), Javor (), Kamenica (), Vínna hora () a Lazy (), južne Barvienok (), Dzuranov (), Žobrák (), Zámborová () a Kamenná hora () a východne Kačalová (), Jedlina (), Gradlovo (), Koldorina (), Stebnícka Magura () a Smilniansky vrch (). Oblasť patrí do povodia rieky Topľa, kde vodu zo severných a západných častí odvádza Čierny potok a z východných Mníchovský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je vidieť okolité vrcholy Busova, no tiež Ondavskú vrchovinu, Vihorlatské vrchy, Slanské vrchy, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu a ojedinele aj Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z obce Zlaté, príp. odbočením z modrej značky, vedúcej z obce Vyšný Tvarožec na Stebnícku Maguru.
Pakost lúčny

Pakost lúčny () je trváca bylina s hrubým podzemkom z čeľade pakostovité ("Geraniaceae"). Jeho prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po Amur a Himaláje.
Opis.
Pakost lúčny je trváca bylina, vysoká 30 až 60 (80) cm s hrubým podzemkom a hrubou, drsno chlpatou byľou, ktorá je v hornej časti rozkonárená a žliazkatá.
Dlhostopkaté prízemné listy sú v ružici, byľové sú protistojné a krátko stopkaté, horné sú sediace a rýchlo sa zmenšujúce. Listová čepeľ prízemných a dolných stonkových listov je okrúhlo obličkovitá, dlaňovito päť až sedemdielna, s priemerom 10 až 15 cm, čepeľ horných listov je troj alebo päťdielna, diely sú obrátene vajcovité, jednoducho až dvojito perovito dielne. Na líci je po celej ploche pritlačene štetinatá, na rube iba na žilnatine. Listové stopky sú chlpaté. Červenohnedé prílistky sú vajcovito kopijovité.
Päťpočetné kvety sú modré (vzácne ružové alebo biele), zoskupené v dvojkvetých vidliciach. Kvetné lupienky sú voľné, obrátene vajcovité, na báze zúžené, na vrchole zaokrúhlené, široké do 20 mm. Kvetné stopky, dlhé do 15 mm, sú v čase kvitnutia a vytvárania plodu vzpriamené, po odkvitnutí zohnuté. Semenník je päťpuzdrový, s jednou čnelkou rozdelenou na päť blizien. Tyčiniek je desať. Kalich je päťpočetný, kalíšne lístky sú voľné, podlhovasto elipsovité, dlho končisté, 3 až 5 žilové, dlhé 11 až 15 mm, s koncovou osťou dlhou do 4 mm.
Zobákovité plody sú dlhé do 30 mm, riedko krátko chlpaté a bez priečnych rebier. Po dozretí sa rozpadávajú na päť na vrchole spojených plôdikov. Elipsovité až vajcovité semená sú tmavohnedé, jemne bodkované, veľké 3 až 4 mm.
Rozšírenie.
Prirodzený areál pakosta lúčneho sa rozprestiera od Európy po Amur a Himaláje. Zavlečený je v Spojených Štátoch, na Novom Zélande, v Írsku a na Ruskom Ďalekom východe. Na Slovensku je rozšírený na celom území, miestami je až hojný.
Ekológia.
Pakost lúčny obsadzuje stanovišťa od nížin po horský stupeň, vyššie je veľmi vzácny. Rastie na vlhkých lúkach, v pobrežných krovinách, priekopách a na rumoviskách. Obľubuje vlhké, výživné, zásadité, často vápenaté, hlboké, hlinité pôdy. Kvitne od júna do septembra.
Tichý potok (prítok Ľutinky)

Tichý potok je potok v pohorí Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Sabinov. Je pravostranným prítokom vodného toku Ľutinka. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení na východnom okraji územia obce Olejníkov v okrese Sabinov v Prešovskom kraji v v lesnom extraviláne juhozápadne od vrchu Čergov s 
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom cez lesný extravilán obce Olejníkov v okrese Sabinov, mení smer na západ, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Volentýr a pri rekreačnej chate v ústi do Ľutinky ako jej pravostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Olejníkov v okrese Sabinov v Prešovskom kraji. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania názvu potoka bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "tichý" vo význame "slabo znejúci, majúci malú zvučnosť, nehlučný, s vodou s menšou hlučnosťou ako bežné potoky na okolí". Porovnaj aj názvy vodných tokov Revúca, Rimava, Hučava, Zdychava. Kombináciou slova "tichý" a podstatného mena "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Tichý potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Tichý potok bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Tichý potok nie je jedinečným názvom (február 2024).
Korvety triedy Karakurt (Projekt 22800)

Karakurt (Projekt 22800) je trieda raketových korviet ruského námorníctva, ktoré sú určené na ochranu pobrežných vôd a ničenie námorných alebo pozemných cieľov. Výstavba korviet triedy Karakurt prebieha od roku 2015 a do roku 2025 plánuje Rusko postaviť 16 lodí. Celkovo sa plánuje výstavba viac ako 18 lodí tohto projektu pre ruské námorníctvo. Tieto korvety postupne nahradia fregaty Projektu 1135M (trieda Krivak II).
Názov karakurt je ruské označenie pavúkov rodu Latrodectus - snovačiek.
Stavba.
Korvety Projektu 22800 vyvinula pre ruské námorníctvo námorná konštrukčná kancelária Almaz z Petrohradu. Tieto lode sú postavené na základe iného projektu Almazu z 90. rokov 20. storočia. Išlo o 500-tonový raketový a delostrelecký čln projektu 12300 „Skorpion“ (jediná loď tejto triedy bola založená 5. júna 2001 v závode Rybinsk Vympel, nebola však nikdy dokončená). 
Projekt 22800 bol tiež výrazne ovplyvnený malými korvetami triedy Bujan-M (Projekt 21631), ktoré vyvinuli Zelenodoľské lodenice. Korvety Bujan-M boli navrhnuté na prevádzku v Kaspickom mori a na riekach, kvôli čomu majú plytký ponor (2,6 m oproti 4,0 m pri lodiach projektu 22800). Prax ukázala, že korvety Bujan-M neboli vhodné na plavbu na otvorenom mori. V tomto kontexte možno Karakurt považovať za doplnok k lodiam projektu 21631, keďže sú vhodnejše na plavbu na otvorenom mori.
Grafické zobrazenie korvety triedy Karakurt bolo prvýkrát predstavené na medzinárodnom vojensko-technickom fóre „Armia-2015“.
Predstavitelia ministerstva obrany deklarujú Karakurt aj ako lacnejšiu náhradu za fregaty Projekt 11356R Burevestnik, ktorých čas výstavby sa oneskoruje z dôvodu zastavenia dodávok motorov z Ukrajiny. Odhadované náklady na jednu malú raketovú loď projektu 22800 boli 2 miliardy rubľov pri cenách z roku 2017.
Konštrukcia.
Korvety triedy Karakurt sú moderné plavidlá s výtlakom 800 ton. Sú 65 metrov dlhé, 11 metrov široké. Môžu dosiahnuť rýchlosť nad 30 uzlov a ich dosah je 2 500 námorných míľ (4 600 km). Prednosťami korviet triedy Karakurt je ľahká ovládateľnosť lode, vysoká manévrovacia schopnosť a vylepšené celkové plavebné schopnosti.
Korvety budú vyzbrojené jedným kanónom 76 mm a dvoma kanónmi AK-630M. Súčasť výzbroje je aj vertikálne odpaľovacie zariadenie na 8 riadených striel Kalibr určených na ničenie lodí a pozemných cieľov.
Chvatimech

Chvatimech je miestna časť horehronskej obce Podbrezová v okrese Brezno.
Leží pod rovnomenným vrchom () na sútoku Čierneho Hrona s Hronom. Spolu s osadami Vajsková, Lopej, Skalica a Štiavnička je jej história úzko spätá s baníctvom a hutníctvom (Železiarne Podbrezová). Prvá zmienka o hámri v Chvatimechu pochádza z roku 1747, neskôr tu bola v prevádzke prvá pudlovacia pec v Uhorsku a po roku 1858 ďalšie dve. Po roku 1870 tu fungovala valcovňa plechov podbrezovských železiarní a železiarska výroba tu pretrvala do roku 1950.
Je tu zastávka na železničnej trati Banská Bystrica – Červená Skala, z ktorej sa tu odpája vlečka do Hronca; koncová stanica úzkorozchodnej Čiernohronskej železnice (vetva Čierny Balog – Chavatimech) a križovatka ciest 1. triedy I/66 a I/72 (odbočka na horský priechod Čertovica).
Kohútov

Kohútov môže byť:
Rod Bourbon-Parma

Rod Bourbon-Parma je menšia talianska vetva šlachtického rodu Bourbonovcov. Vládla vojvodstvám Parma, Piacenza, Guastalla a Lucca, aj kráľovstvu Etrúria. 
Rod Bourbonovcov-Parmských pochádza z francúzskeho kráľovského rodu Kapetovcov (legitímnou mužskou líniou) a je dedičom dynastie Farnézovcov. Pochádza z neho niekoľko panovníkov krajín katolíckej a pravoslávnej Európy a v súčasnosti od roku 1964 vládne Luxemburskému veľkovojvodstvu.
História rodu.
Bourbonovci-Parmovci vznikli manželstvom španielskeho kráľa Filipa V. s princeznou Alžbetou Farnese, poslednou predstaviteľkou parmskej dynastie Farnese, ktorá bola mladšou španielskej vetvou kapetovského rodu Bourbonovcov.
Rod bol založený v roku 1748 Karolom III. (najstarším synom Filipa V. a Alžbety Parmsko-Farónskej) a jeho mladším bratom, Filipom I. Parmským. Počas Veľkej francúzskej revolúcie a Napoleonovho cisárstva sa s rodom Bourbon-Parma zaobchádzalo zle. Dokonca boli ich majetky aj skonfiškované. Po Viedenskom kongrese (1815) bolo Parmské vojvodstvo zverené bývalej cisárovnej Márii Lujze Habsbursko-lotrinskej a Bourbon-Parmovci dostali vojvodstvo Lucca ako náhradu za stratu svojich majetkov.
Rod bol v roku 1860 definitívne zbavený svojich talianskych dŕžav v rámci "Risorgimenta". Bourbon-Parmovci si napriek tomu udržali svoje postavenie a časté manželské zväzky ich naďalej spájali so suverénnymi katolíckymi, aj pravoslávnymi dynastiami Európy.
Po smrti posledného panovníckeho vojvodu Roberta I. v roku 1907 a následne po Prvej svetovej vojne bol rod Bourbon-Parma značne rozštiepený a viacerí jeho členovia sa zapojili do politického života. 
Zatiaľ čo najstaršia vetva si naďalej nárokovala svoje práva na Parmské vojvodstvo, mladšia vetva sa postavila na čelo španielskeho karlistického hnutia, a ďalšia vetva sa stala hlavou Luxemburska sobášom s veľkovojvodkyňou Šarlotou I..
Rod sa v roku 1974 na istý čas opäť zjednotil, no od roku 1977 sa opäť rozdelil na dve protichodné línie. 
Manželky z rodu.
Medzi významné manželky z rodu patri napríklad:
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – II. divízia

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – II. divízia boli dva hokejové turnaje tretej najvyššej kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. V II. divízii hralo 12 mužstiev vo dvoch výkonnostných skupinách.
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2024 sa hral v Belehrade v Srbsku od 21. do 27. apríla 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Stredoeurópsky letný čas – UTC+2)."
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2024 sa hral v Sofii v Bulharsku od 22. do 28. apríla 2024.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Východoeurópsky letný čas – UTC+3)."
Deja Vu (Dave Rodgers)

„Deja Vu“ (alebo „Déjà Vu“) je pieseň naspievaná Giancarlom Pasquinim, ktorú vydal pod svojím pseudonymom Dave Rodgers. Pieseň bola pôvodne vydaná 10. novembra 1999 na albume "Super Eurobeat Presents Euromach 2". Neskôr bola vydaná na 12-palcovom vydaní albumu a "Hyper Star Energy" od vydavateľstiev Cutting Edge a Avex Trax, ktoré zahŕňalo ďalšiu pieseň, „Station to Station“ od Derrecka Simonsa. O dvadsať rokov neskôr, 15. mája 2019, bola pieseň vydaná ako singel, ktorý nie je špecifický pre album, od vydavateľstva Avex Trax výhradne na streamovacích službách a digital download. „Deja Vu“ zložil Pasquini, Fabrizio Rizzolo a Luca Frassetto s produkciou tiež pripisovanou Davovi Rodgersovi.
Remix od New Generation vyšiel na propagačnom 12-palcovom remixovom vydaní "Super Eurobeat Presents Initial D Super Euro-Best" ktoré v roku 2000 vydali vydavateľstvá Avex Mode a Avex Trax. Vydanie obsahuje ďalšie tri skladby: „One Night in Arabia“ (B4 Za Beat Remix) od Go Go Girls, „Station To Station“ (B4 Za Beat Remix) od Derrecka Simonsa a ďalšia Rodgersova pieseň „Space Boy“ (New Generation Remix).
V rokoch 2018 a 2019 Pasquini skladbu dvakrát prespieval. V roku 2021 ju jeho syn Federico Pasquini dvakrát prespieval pod svojím aliasom Kaioh v angličtine a japončine. V roku 2022 Tomas Marin prespieval pieseň v španielčine pod aliasom Mega NRG Man. Pasquini navyše skladbu niekoľkokrát revizoval v rôznych žánroch, vrátane klasického, bossa nova a metalu.