Brazília

Brazília, dlhý tvar Brazílska federatívna republika () je najväčší a najľudnatejší štát v Južnej Amerike. Na severe susedí s Francúzskou Guyanou, Surinamom, Guyanou, Venezuelou a Kolumbiou; na západe s Peru, Bolíviou a Paraguajom; na juhu s Argentínou a Uruguajom. S rozlohou 8,5 milióna km² a viac ako 217 miliónmi obyvateľov je Brazília piatou najväčšou krajinou na svete podľa rozlohy a siedmou najľudnatejšou. Brazília je na východe ohraničená Atlantickým oceánom a má pobrežie dlhé 7 491 km.
Na území Brazílie sa rozkladá jeden z najväčších tropických dažďových pralesov na svete - Amazonský prales, ktorý je domovom rozmanitej fauny a flóry, rôznych ekologických systémov a rozsiahlych prírodných zdrojov rozprestierajúcich sa na mnohých chránených územiach. Brazília bola v minulosti najväčšou kolóniou Portugalska a portugalčina je v Brazílii úradným jazykom. Hlavným mestom Brazílie je mesto Brazília, plánovane vybudovaná v rokoch 1956 - 1960 v brazílskom vnútrozemí. Najväčším mestom je Sao Paulo s 12 miliónmi obyvateľov (2016). Federáciu tvorí zväzok 26 štátov a federálny dištrikt. Je najväčšou krajinou, v ktorej je úradným jazykom portugalčina, a jedinou krajinou na americkom kontinente. Je jednou z najmultikultúrnejších a etnicky najrozmanitejších krajín vďaka viac ako storočiu masovej imigrácie z celého sveta, je najľudnatejšou krajinou s rímskokatolíckou väčšinou.
Územie, ktoré sa stalo známym ako Brazília, bolo obývané už pre 50000 rokmi a na jej území sa dochovali geoglyfy z predkoloniálnych čias. Pred vylodením objaviteľa Pedra Álvaresa Cabrala v roku 1500 bolo obývané mnohými kmeňovými národmi. Brazília sa stala portugalskou kolóniou až do roku 1808, keď sa hlavné mesto ríše presunulo z Lisabonu do Rio de Janeira. V roku 1815 bola kolónia povýšená na kráľovstvo, keď vzniklo Spojené kráľovstvo Portugalska, Brazílie a Algarvov. Nezávislosť bola dosiahnutá v roku 1822 vytvorením Brazílskeho cisárstva, unitárneho štátu spravovaného v rámci konštitučnej monarchie a parlamentného systému. Ratifikácia prvej ústavy v roku 1824 viedla k vytvoreniu dvojkomorového zákonodarného zboru, ktorý sa teraz nazýva Národný kongres. Otroctvo bolo zrušené v roku 1888. Krajina sa stala prezidentskou republikou v roku 1889 po vojenskom prevrate. V roku 1964 sa k moci dostala autoritárska vojenská junta, ktorá vládla do roku 1985, potom sa obnovila civilná vláda. Súčasná ústava Brazílie, sformulovaná z roku 1988 ju definuje ako demokratickú federatívnu republiku. Vďaka bohatej kultúre a histórii je krajina na trinástom mieste na svete podľa počtu pamiatok svetového dedičstva UNESCO.
Brazília sa považuje za vyspelú rastúcu ekonomiku, má dvanásty najväčší HDP na svete podľa nominálnej hodnoty a deviaty podľa parity kúpnej sily, najväčší v Latinskej Amerike. Ako hospodárstvo s vyšším stredným príjmom podľa Svetovej banky a novoindustrializovaná krajina má Brazília najväčší podiel na svetovom bohatstve v Južnej Amerike a je jednou z hlavných svetových obilníc, keďže je najväčším producentom kávy za posledných 150 rokov. V krajine však pretrváva badateľné množstvo korupcie, kriminality a sociálnej nerovnosti. Brazília je zakladajúcim členom OSN, skupiny G20, BRICS, Mercosur, Organizácie amerických štátov, Organizácie iberoamerických štátov a Spoločenstva krajín hovoriacich portugalským jazykom.
Etymológia.
Slovo "Brazília" pravdepodobne pochádza z portugalského slova pre brazílske drevo, strom, ktorý kedysi hojne rástol pozdĺž brazílskeho pobrežia. V portugalčine sa brazílske drevo nazýva "pau-brasil", pričom slovom brasil sa bežne pre "červený ako uhlík", spojenie vytvorené z "brasa" ("uhlík") a prípony -"il" (od -iculum alebo -ilium). Keďže brazílske drevo produkuje sýtočervené farbivo, bolo vysoko cenené európskym textilným priemyslom a bolo prvým komerčne využívaným produktom z Brazílie. V priebehu 16. storočia ťažili obrovské množstvá brazílskeho dreva domorodí obyvatelia (väčšinou Tupi) pozdĺž brazílskeho pobrežia, ktorí drevo predávali európskym obchodníkom (väčšinou Portugalcom, ale aj Francúzom) výmenou za rôzny európsky spotrebný tovar.
Oficiálny portugalský názov krajiny v pôvodných portugalských záznamoch bol "Krajina Svätého kríža" ("Terra da Santa Cruz"), ale európski námorníci a obchodníci ju bežne nazývali "Krajina Brazília" ("Terra do Brasil") kvôli obchodu s brazílskym drevom. Toto populárne pomenovanie zatienilo a nakoniec nahradilo oficiálny portugalský názov. Niektorí prví námorníci ju nazývali "Zemou papagájov".
V jazyku guaraní, úradnom jazyku Paraguaja, sa Brazília nazýva "Pindorama". Toto meno dalo regiónu pôvodné obyvateľstvo a znamenalo "krajina paliem". 
Dejiny.
Jaskynné maľby.
Jaskynné maľby z Boqueirão da Pedra Furada z národného parku Serra da Capivara v štáte Piauí odhaľujú, že prvé osídlenie územie Brazílie siaha až 50000 pred n.l. To prináša nové svetlo do teórií o osídlení oboch Amerík migráciou z Ázie cez Beringovu úžinu.
Jaskynné maľby nájdené v štáte Mato Grosso do Sul sú staré okolo 10000 rokov. Keramika bola objavená aj v povodí rieky Amazonka a rádiouhlíkovou metódou bola datovaná do obdobia 8000 - 7000 rokov pred n.l. V tom čase bol dažďový prales zjavne miestom, na ktorom žili rozvinuté prehistorické kultúry. Odhady hovoria, že v čase príchodu Portugalcov tu žilo okolo 7 miliónov obyvateľov.
Ľudská aktivita je dokladovaná do doby 2000 rokov pred n.l. na odľahlých miestach amazonského pralesa (Acre, horný tok Amazonu, stredný Amazon). V týchto lokalitách pravdepodobne už vtedy podliehal prales ľudskej činnosti - bol buď vyklčovaný alebo tu boli pestované palmy. Tiež tu boli objavené geoglyfy, ktoré sú datované do obdobia 1. - 15. storočia.
Domorodé obyvateľstvo Brazílie tvorilo niekoľko veľkých domorodých etnických skupín (napr. Tupiovia, Guaraníovia, Gésovia a Arawakovia). Pred príchodom Európanov sa hranice medzi týmito skupinami a ich podskupinami vyznačovali vojnami, ktoré vznikali z rozdielov v kultúre, jazyku a morálneho presvedčenia. Tieto vojny zahŕňali aj rozsiahle vojenské akcie na súši a na vode, vrátane kanibalistických rituálov na vojnových zajatcoch. Hoci dedičnosť mala určitú váhu, vodcovstvo bolo postavením, ktoré sa viac získavalo v priebehu času, než prideľovalo v rámci nástupníckych obradov a konvencií. Otroctvo medzi Indiánmi malo iný význam ako u Európanov, pretože vychádzalo z rôznorodej sociálno-ekonomickej organizácie, v ktorej sa asymetria premietala do príbuzenských vzťahov.
Portugalská kolonizácia.
Po zmluve z Tordesillas z roku 1494 bola 22. apríla 1500, keď portugalská flotila pod velením Pedra Álvaresa Cabrala dorazila na územie, ktoré sa teraz nazýva Brazília, vyhlásená za portugalské impérium. Portugalci sa stretli s domorodým obyvateľstvom rozdeleným do niekoľkých kmeňov, z ktorých väčšina hovorila jazykmi z rodiny Tupi-Guaraní a bojovala medzi sebou. 
V rokoch 1541 - 1542 prešiel španielsky dobyvateľ Francisco de Orellana Amazóniu zo západu na východ a pomenoval rieku, po ktorej sa plavil, "Rio das Amazonas".
Hoci prvá portugalská osada bola založená v roku 1532, kolonizácia sa fakticky začala v roku 1534, keď portugalský kráľ Ján III. rozdelil územie na pätnásť súkromných a autonómnych kapitánskych kolónií Brazílie. Decentralizované a neorganizované tendencie kapitanátnych kolónií sa však ukázali ako problematické a v roku 1549 ich portugalský kráľ reštrukturalizoval do Generálneho guvernérstva Brazílie v meste Salvador, ktoré sa stalo hlavným mestom jedinej a centralizovanej portugalskej kolónie v Južnej Amerike. Počas prvých dvoch storočí kolonizácie žili domorodé a európske skupiny v neustálej vojne a uzatvárali oportunistické spojenectvá s cieľom získať výhody proti sebe navzájom. V polovici 16. storočia sa stal trstinový cukor najdôležitejším vývozným artiklom Brazílie, zatiaľ čo otroci nakupovaní v subsaharskej Afrike na trhu s otrokmi v západnej Afrike (nielen tí od portugalských spojencov z ich kolónií v Angole a Mozambiku) sa stali jej najväčším dovozom, aby sa vyrovnali s plantážami cukrovej trstiny, kvôli rastúcemu medzinárodnému dopytu po brazílskom cukre. Portugalská Brazília prijala v rokoch 1500 až 1800 viac ako 2,8 milióna otrokov z Afriky.
Koncom 17. storočia začal klesať vývoz cukrovej trstiny a objavenie zlata brazílskymi "bandeirantes" v 90. rokoch 16. storočia sa stalo novým základom hospodárstva kolónie, čo podporilo brazílsku zlatú horúčku, ktorá do Brazílie prilákala tisíce nových osadníkov z Portugalska a všetkých portugalských kolónií po celom svete.
Portugalské výpravy známe ako Bandeiras postupne rozšírili pôvodné koloniálne hranice Brazílie v Južnej Amerike na jej približne súčasné hranice. V tomto období sa o kolonizáciu častí Brazílie pokúšali aj iné európske mocnosti v rámci vpádov, proti ktorým museli Portugalci bojovať, najmä Francúzi v Riu v 60. rokoch 15. storočia, v Maranhau v roku 1610 a Holanďania v Bahii a Pernambucu počas holandsko-portugalskej vojny po skončení Pyrenejskej únie.
Portugalská koloniálna správa v Brazílii mala dva ciele, ktoré mali zabezpečiť koloniálny poriadok a monopol najbohatšej a najväčšej portugalskej kolónie: udržať pod kontrolou a vykoreniť všetky formy vzbury a odporu otrokov, ako napríklad Quilombo dos Palmares, a potlačiť všetky hnutia za autonómiu alebo nezávislosť, ako napríklad Minaské sprisahanie (Inconfidência Mineira). 
Povýšenie na kráľovstvo.
Koncom roku 1807 španielske a napoleonské vojská ohrozovali bezpečnosť kontinentálneho Portugalska. Francúzske vojsko prekročilo hranice Španielska a tiahlo smerom k portugalským hraniciam. Úmyslom bolo naplenie dohody medzi Parížom a Madridom o rozdelení Portugalska medzi tieto dve mocnosti.
To prinútilo princa regenta Jána VI v mene kráľovnej Márie I. presťahovať kráľovský dvor z Lisabonu do Ria de Janeira, kde založili jedny z prvých brazílskych finančných inštitúcií, ako napríklad miestnu burzu a Národnú banku. Tým sa navyše ukončil portugalský monopol na brazílsky obchod a Brazília sa otvorila iným národom. Nové dekréty otvorili prístavy Brazílie spriateleným krajinám, čo znamenalo predovšetkým intenzívny obchodný styk s Britmi. Práve oni sa stáli za posilnením postavenia Brazílie ako veľkododávateľa koloniálnych produktov.
V roku 1809 princ regent ako odvetu za to, že bol nútený odísť do exilu, nariadil Portugalcom dobyť Francúzsku Guyanu.
Po skončení Polostrovnej vojny (1807 - 1814) v roku 1814 európske súdy požadovali, aby sa kráľovná Mária I. a princ regent Ján VI. vrátili do Portugalska, pretože považovali za nevhodné, aby hlava starobylej európskej monarchie sídlila v kolónii. V roku 1815, v záujme toho, aby ospravedlnila pokračovanie pobytu v Brazílii, kde sa kráľovskému dvoru darilo už šesť rokov, založila koruna Spojené kráľovstvo Portugalska, Brazílie a Algarvov, čím vytvorila plurikontinentálny transatlantický monarchický štát. Vedenie Portugalska, rozhorčené novým postavením svojej väčšej kolónie, však naďalej požadovalo návrat dvora do Lisabonu. V roku 1821 bolo požiadavkám kontinentálnych revolucionárov vyhovené a Ján VI. sa spolu s veľkým sprievodom 26. apríla nalodil do Lisabonu. Tam zložil prísahu novej ústave a svojho syna, princa Pedra de Alcântara, zanechal v kolónii ako regenta Brazílskeho kráľovstva. 
Nezávislosť.
Napätie medzi Portugalcami a Brazílčanmi sa zvýšilo a portugalské kortesy, vedené novým politickým režimom, ktorý zaviedla liberálna revolúcia, sa pokúsili obnoviť Brazíliu ako kolóniu. Brazílčania sa odmietli podvoliť a princ Pedro sa rozhodol postaviť sa na ich stranu a 7. septembra 1822 vyhlásil nezávislosť krajiny od Portugalska. O mesiac neskôr bol dvadsaťtri ročný princ Pedro vyhlásený za prvého cisára Brazílie s kráľovským titulom Dom Pedro I., čo viedlo k založeniu Brazílskeho cisárstva. 
Brazílska vojna za nezávislosť, ktorá sa začala už počas tohto procesu, sa rozšírila v severných, severovýchodných oblastiach a v provincii Cisplatina. 8. marca 1824 sa vzdali poslední portugalskí vojaci, 29. augusta 1825 Portugalsko oficiálne uznalo nezávislosť Brazílie. 
Dňa 7. apríla 1831, vyčerpaný rokmi administratívnych zmätkov a politickými nezhodami s liberálnymi aj konzervatívnymi stranami politiky vrátane pokusu o republikánske nástupníctvo a nezmierený s tým, ako absolutisti v Portugalsku ustúpili nástupníctvu po kráľovi Jánovi VI., Pedro I. odišiel do Portugalska. Jeho úmyslom bolo získať späť korunu svojej dcéry po tom, ako sa vzdal brazílskeho trónu v prospech svojho päťročného syna a dediča, ktorý sa tak stal druhým monarchom ríše s kráľovským titulom Dom Pedro II. 
Keďže nový cisár nemohol vykonávať svoje ústavné právomoci, Národné zhromaždenie preňho zriadilo regentstvo kým do doby, kým nedosiahol plnoletosť. Keďže chýbala charizmatická osobnosť, ktorá by predstavovala umiernenú tvár moci, v tomto období sa uskutočnila séria lokálnych povstaní, ako napríklad Cabanagem v provincii Grão-Pará, povstanie Malê v Salvadore da Bahia, Balaiada (Maranhão), Sabinada (Bahia). Ragamuffinskú vojnu, ktorá sa začala v Rio Grande do Sul podporoval Giuseppe Garibaldi. Tieto nepokoje vyplynuli z nespokojnosti provincií s ústrednou mocou spolu so starým a latentným sociálnym napätím, ktoré bolo vlastné obrovskému, otrokárskemu a novému nezávislému národnému štátu. Toto obdobie vnútropolitických a sociálnych otrasov, ktoré zahŕňalo aj povstanie Praieira v Pernambucu, bolo prekonané až koncom 40. rokov 19. storočia, roky po skončení regentstva, ku ktorému došlo predčasnou korunováciou Pedra II. v roku 1841.
Počas poslednej fázy monarchie sa vnútropolitická diskusia sústredila na otázku otroctva. Obchod s atlantickými otrokmi bol zrušený v roku 1850 v dôsledku britského Aberdeenského zákona, ale až v máji 1888, po dlhom procese vnútornej mobilizácie a diskusie za etické a právne odstránenie otroctva v krajine, bola táto inštitúcia formálne zrušená schválením Zlatého zákona.
Zahraničná politika monarchie sa zaoberala krajinami, s ktorými Brazília hraničila. Dlho po Cisplatínskej vojne, ktorá vyústila do nezávislosti Uruguaja, Brazília počas 58 rokov vlády Pedra II. vyhrala tri medzinárodné vojny. Boli to Platinská vojna, Uruguajská vojna a ničivá Paraguajská vojna, najväčšie vojnové úsilie v brazílskych dejinách.
Hoci väčšina Brazílčanov netúžila po zmene formy vlády v krajine, 15. novembra 1889 bola monarchia po nesúhlase väčšiny dôstojníkov cisárskej armády, ako aj vidieckych a finančných elít (z rôznych dôvodov) zvrhnutá vojenským prevratom. O niekoľko dní neskôr bola štátna vlajka nahradená novým dizajnom, ktorý obsahoval národné heslo ""Ordem e Progresso", ovplyvnené pozitivizmom. V súčasnosti je 15. november Dňom republiky, štátnym sviatkom.
Prvá republika.
Ranná republikánska vláda bola vojenskou diktatúrou, pričom armáda ovládala dianie v Riu de Janeiro aj v jednotlivých štátoch. Bola potlačená sloboda tlače a voľby boli kontrolované tými, ktorí boli pri moci. Až v roku 1894, po hospodárskej ("encilhamento") a vojenskej kríze (Brazílske námorné revolty), sa moci ujali civilisti a zostali pri nej až do októbra 1930.
Ak v súvislosti so zahraničnou politikou krajina v tomto prvorepublikovom období udržiavala relatívnu rovnováhu, ktorú charakterizoval úspech pri riešení hraničných sporov so susednými krajinami, porušila ju až vojna o región Acre (1899 - 1902) a účasť v prvej svetovej vojne (1914 - 1918), po ktorej nasledoval neúspešný pokus o uplatnenie významnej úlohy v Spoločnosti národov. Vnútorne sa od krízy v počas "encilhamenta" a námorných vzbúr začal dlhý cyklus finančnej, politickej a sociálnej nestability a trval až do 20. rokov 20. storočia, ktorý udržiaval krajinu v područí rôznych povstaní, tak civilných ako aj vojenských. 
Postupne cyklus všeobecnej nestability vyvolaný týmito krízami podkopal režim do takej miery, že po vražde svojho protikandidáta porazený opozičný prezidentský kandidát Getúlio Vargas, podporovaný väčšinou armády, úspešne viedol revolúciu v roku 1930. Vargas a armáda mali dočasne prevziať moc, ale namiesto toho zrušil Kongres, zrušil ústavu, vládol s mimoriadnymi právomocami a nahradil guvernérov štátov svojimi stúpencami. 
V 30. rokoch 20. storočia sa uskutočnili tri neúspešné pokusy o odstránenie Vargasa a jeho stúpencov. Prvým bola konštitucionalistická revolúcia v roku 1932, ktorú viedla paulistická oligarchia. Druhým bolo komunistické povstanie v novembri 1935 a posledným pokus o puč miestnych fašistov v máji 1938. Povstanie v roku 1935 vyvolalo bezpečnostnú krízu, v ktorej Kongres odovzdal viac moci výkonnej moci. Štátny prevrat v roku 1937 viedol k zrušeniu volieb v roku 1938 a formalizoval Vargasa ako diktátora, čím sa začala éra "Estado Novo" - nového štátu. Počas tohto obdobia sa zvýšila brutalita vlády a cenzúra tlače.
Počas druhej svetovej vojny zostala Brazília neutrálna až do augusta 1942. Brazília bola tlačená nacistickým režimom Nemecka a fašistického Talianska v strategickom spore o južný Atlantik, a preto vstúpila do vojny na stranu spojencov. Okrem účasti v bitke o Atlantik Brazília vyslala aj expedičné sily do bojov v talianskej kampani.
Po víťazstve Spojencov v roku 1945 a konci fašistických režimov v Európe sa Vargasova pozícia stala neudržateľnou a bol rýchlo zvrhnutý ďalším vojenským prevratom. Vargas spáchal samovraždu v auguste 1954 uprostred politickej krízy po tom, čo sa vrátil k moci na základe volieb v roku 1950. 
Súčasnosť.
Po Vargasovej samovražde nasledovalo niekoľko krátkych dočasných vlád. Juscelino Kubitschek, ktorý mal českých predkov, sa stal prezidentom v roku 1956 a zaujal zmierlivý postoj voči politickej opozícii, ktorý mu umožnil vládnuť bez väčších kríz. Ekonomika a priemyselný sektor zaznamenali pozoruhodný rast, ale jeho najväčším úspechom bola výstavba nového hlavného mesta Brazília, ktoré bolo slávnostne otvorené v roku 1960. Kubitschekov nástupca Jânio Quadros odstúpil v roku 1961, necelý rok po nástupe do funkcie, jeho viceprezident João Goulart prevzal prezidentský úrad, ale vyvolal silnú politickú opozíciu a v apríli 1964 bol zosadený štátnym prevratom, ktorý vyústil do vojenskej diktatúry.
Nový režim mal byť prechodný, ale postupne sa uzavrel do seba a vyhlásením piateho inštitucionálneho zákona ("Ato Institucional Número Cinco – AI-5"") v roku 1968 sa stal úplnou diktatúrou. Útlak sa neobmedzoval len na tých, ktorí sa v boji proti režimu uchýlili k partizánskej taktike, ale zasiahol aj inštitucionálnych oponentov, umelcov, novinárov a ďalších členov občianskej spoločnosti v krajine aj mimo nej prostredníctvom neslávne známej "operácie Kondor". Autoritársky režim dosiahol ekonomickému rozmachu a začiatkom 70. rokov dosiahol vrchol popularity. Pomaly však opotrebovanie rokmi diktátorskej moci, ktorá nespomalila represie ani po porážke ľavicových partizánov, plus neschopnosť vysporiadať sa s ekonomickými krízami tohto obdobia a tlakom obyvateľstva, spôsobili, že politika otvorenia sa stala nevyhnutnou. Zo strany režimu ju viedli generáli Ernesto Geisel a Golbery do Couto e Silva. Prijatím zákona o amnestii v roku 1979 sa v Brazílii začal pomalý návrat k demokracii, ktorý bol zavŕšený v priebehu 80. rokov 20. storočia. 
V roku 1985 sa k moci vrátili civilisti, keď sa prezidentom stal José Sarney. Počas svojho pôsobenia stratil popularitu vzhľadom na to, že nedokázal zvládnuť hospodársku krízu a hyperinfláciu, ktoré zdedil po vojenskom režime. Sarneyho neúspešná vláda viedla v roku 1989 k zvoleniu takmer neznámeho Fernanda Collora, ktorého následne Národný kongres v roku 1992 zbavil funkcie. Collora vystriedal jeho viceprezident Itamar Franco, ktorý vymenoval Fernanda Henriqueho Cardosa za ministra financií. Ten v roku 1994 vypracoval veľmi úspešný plán "Plano Real", ktorý po desaťročiach neúspešných hospodárskych plánov predchádzajúcich vlád, ktoré sa pokúšali obmedziť hyperinfláciu, konečne stabilizoval brazílsku ekonomiku. Cardoso vyhral prezidentské voľby v roku 1994 a opäť v roku 1998 a úradoval ako 34. prezident Brazílie.
Pokojný prechod moci z rúk Cardosa na hlavného opozičného lídra Luiza Inácia Lulu da Silvu (zvoleného v roku 2002 a znovuzvoleného v roku 2006) sa považoval za dôkaz, že Brazília dosiahla dlho očakávanú politickú stabilitu. Avšak v Brazílii vypukli od polovice prvého funkčného obdobia Dilmy Rousseffovej, ktorá po víťazstve vo voľbách v roku 2010 a opäť v roku 2014 tesným rozdielom vystriedala Lulu, početné pokojné nepokoje. Tie boli podnietené rozhorčením a frustráciou nahromadenou za desaťročia z korupcie, policajnej brutality, neefektívnosti politického zriadenia a verejných služieb.
Rousseffovú v roku 2016 v polovici jej druhého funkčného obdobia brazílsky Kongres zbavil funkcie a nahradil ju jej viceprezident Michel Temer, ktorý po prijatí Rousseffovej impeachmentu 31. augusta prevzal plné prezidentské právomoci. Počas procesu impeachmentu sa konali rozsiahle pouličné protesty za Rousseffovú aj proti nej. V roku 2017 požiadal Najvyšší súd o vyšetrovanie 71 brazílskych zákonodarcov a deviatich ministrov kabinetu prezidenta Michela Temera, ktorí boli údajne spojení s korupčným škandálom v spoločnosti Petrobras. Z korupcie bol obvinený aj samotný prezident Temer. Podľa prieskumu verejnej mienky z roku 2018 uviedlo 62 % obyvateľov, že korupcia je najväčším problémom Brazílie.
V ostro diskutovaných voľbách v roku 2018 bol za prezidenta zvolený konzervatívny kandidát Jair Bolsonaro zo Sociálno-liberálnej strany (PSL), ktorý v druhom kole zvíťazil nad Fernandom Haddadom zo Strany pracujúcich (PT) s podporou 55,13 % platných hlasov. 
Začiatkom roka 2020 sa Brazília stala jednou z najviac postihnutých krajín počas pandémie COVID-19, pričom dostala druhý najvyšší počet obetí na svete po Spojených štátoch. Odborníci z tejto situácie do veľkej miery obviňovali vedenie prezidenta Bolsonara, ktorý počas celej pandémie opakovane bagatelizoval hrozbu COVID-19 a odrádzal štáty a mestá od presadzovania karanténnych opatrení, pričom uprednostňoval národné hospodárstvo. 
V prezidentských voľbách v októbri 2022 zvíťazil Luiz Inácio Lula da Silva, ktorý v druhom kole získal 50,90% hlasov oproti 49,10% pre Bolsonara.
Hospodárstvo.
Brazília je najvýznamnejším štátom juhoamerického kontinentu. Sústreďuje sa hlavne na priemysel a poľnohospodárstvo a okrem toho ma aj veľké nerastné bohatstvo. Z viacerých ložísk nerastných surovín sa najviac ťaží železná ruda, mangán, bauxit, nikel, chróm, volfrám, cín, uhlie, ropa, zemný plyn, zlato, niób, zirkón, diamanty, drahokamy, meď, zinok, fosfáty, azbest, tuha, magnezit, soľ a kaolín. 
Medzi najdôležitejšie priemyslové odvetvia Brazílie patrí strojárstvo (výroba osobných a nákladných automobilov), hutníctvo (výroba surového železa, ocele, farebných kovov), petrochémia (rafinérie ropy), chémia (výroba hnojív, kyselín a plastických hmôt), potravinársky, textilný, gumárenský, obuvnícky, papierenský a drevársky priemysel. Na výrobe elektrickej energie sa vo väčšej miere podieľajú vodné elektrárne (92% výroby elektriny). Najväčšie vodné elektrárne sú Itaipú, Tucuruí, Ilha Solteiram, Jupiá, Furnas a Paulo Afonso. Tie využívajú veľký potenciál riek. 
Okolo 57% územia Brazílie sú lesy, lúky a pastviny (22%), orná pôda (viac než 7%). Poľnohospodárska produkcia patrí k najväčším na svete, prevláda monokultúrne veľkovýrobné plantážnictvo. Najdôležitejšími pestovanými plodinami sú káva, sisal, pomaranče, cukrová trstina, pšenica, ryža, obilie, zemiaky, bavlna, palmové jadrá, kokosové orechy, zelenina, hrozno, ananásy, citróny, mango, papája a tabak. Živočíšna výroba je zameraná na chov hovädzieho dobytka, prasiat, oviec, koní, kôz a hydiny. Významný pre Brazíliu je rybolov.
Brazília je členom spoločného hospodárskeho zoskupenia Brazílie, Ruska, Indie, Číny a Južnej Afriky (skratka BRICS) a asociácie voľného obchodu Mercosur.
Geografia.
Brazília zaberá rozsiahle územie pozdĺž východného pobrežia Južnej Ameriky a zahŕňa veľkú časť vnútrozemia kontinentu, pričom na juhu hraničí s Uruguajom, na juhozápade s Argentínou a Paraguajom, na západe s Bolíviou a Peru, na severozápade s Kolumbiou a na severe s Venezuelou, Guyanou, Surinamom a Francúzskom (francúzsky zámorský región Francúzska Guyana). Hraničí s každou juhoamerickou krajinou okrem Ekvádoru a Čile.
Patrí k nej aj niekoľko oceánskych súostroví, napríklad Fernando de Noronha, atol Rocas, Skaly svätého Petra a Pavla, Trindade a Martim Vaz. Vďaka svojej rozlohe, reliéfu, podnebiu a prírodným zdrojom je Brazília geograficky rôznorodá. Pri zarátaní atlantických ostrovov leží Brazília medzi 6° severnej šírky a 34° južnej šírky a 28° a 74° západnej dĺžky.
Brazília je piatou najväčšou krajinou na svete a treťou najväčšou v Amerike s celkovou rozlohou 8 515 767,049 km2 (3 287 956 km2), vrátane 55 455 km2 (21 411 km2) vodných plôch. Brazília je tiež najdlhšou krajinou na svete, ktorá sa rozprestiera na 4 395 km (2 731 míľ) od severu na juh, a jedinou krajinou na svete, ktorou prechádza rovník aj obratník Kozorožca.
Rozprestiera sa v štyroch časových pásmach: od UTC-5 zahŕňajúceho štát Acre a najzápadnejšiu časť Amazonas, cez UTC-4 v západných štátoch, UTC-3 vo východných štátoch (národný čas) až po UTC-2 na ostrovoch v Atlantiku.
Povrch a hydrografia.
Územie Brazílie tvoria tri veľké geomorfologické celky. Na severe je Guyanská vysočina, kde sa nachádza najvyššia hora Brazílie Pico da Neblina, ktorá meria 3014 metrov. Na západe, juhu a v strede Brazílie je Amazonská nížina a na východe a juhovýchode rozsiahla Brazílska vysočina.
Brazílska topografia zahŕňa kopce, hory, roviny, vysočiny a krovinaté oblasti. Veľká časť terénu leží v nadmorskej výške od 200 do 800 m. Hlavná vrchovina zaberá väčšinu južnej polovice krajiny. Severozápadné časti náhornej plošiny pozostávajú zo širokého zvlneného terénu, ktorý je rozčlenený nízkymi zaoblenými kopcami.
Juhovýchodná časť je členitejšia, so zložitým masívom hrebeňov a pohorí dosahujúcich nadmorskú výšku až 1 200 m. Medzi tieto pohoria patria pohoria Mantiqueira, Espinhaço a Serra do Mar. Na severe tvorí Guyanská vysočina hlavné odvodňovacie rozvodie, ktoré oddeľuje rieky tečúce na juh do povodia Amazonky od riek, ktoré sa vlievajú do riečneho systému Orinoka vo Venezuele na severe. Najvyšším bodom Brazílie je vrch Pico da Neblina s výškou 2 994 m a najnižším bodom je Atlantický oceán.
Brazília má hustý a zložitý systém riek, jeden z najrozsiahlejších na svete, s ôsmimi hlavnými povodiami, ktoré sa všetky vlievajú do Atlantického oceánu. Medzi hlavné rieky patrí Amazonka (druhá najdlhšia rieka na svete s dĺžkou 7062 kilometrov; niektoré merania ju kladú na prvé miesto pred Níl). Je zároveň najmohutnejšou riekou Brazílie a aj celého sveta (podľa prietoku). Údaje o šírke koryta dokazujú, ako sa veľtok na území Brazílie posilňuje. V Peru na Iquitose je široká 4 km, pred Manausom 10 km, po sútoku s Rio Negro 20 km a pred ostrovom Marajó 80 km. Najväčšie prítoky zľava sú rieky Putumayo, Jarupá a Rio Negro, sprava Juruá, Purus, Madeira, Tapajós a Xingu. Na juhu ostrova Marajó ústi rieka Tocantins s prítokom Araguaia.
Juh Brazílie odvodňuje veľtok Paraná a jej hlavný brazílsky prítok Iguaçu (ktorého súčasťou sú vodopády Iguaçu), jej najväčší prítok, rieka Paraguaj tiež pramení v Brazílii, ale zlievajú sa až na území Argentíny; ďalej rieky Negro, São Francisco, Xingu, Madeira a Tapajós.
V celej oblasti je veľké množstvo vodopádov; z nich najznámejšie sú spomínané vodopády Iguaçu a priehrada Represa Itaipú. Veľká priehradná nádrž Represa Sobradinho je na rieke Sao Francisco, ktorá ústi na severovýchode do Atlantického oceánu. Na juhu Brazílie pri Atlantickom pobreží sú lagúnové jazerá Lagoa dos Patos a Lagoa Mirim.
Podnebie.
Podnebie Brazílie zahŕňa širokú škálu poveternostných podmienok na veľkej ploche a rozmanitom povrchu, ale väčšina krajiny je tropická. Podľa Köppenovho systému sa v Brazílii nachádza šesť hlavných klimatických podtypov: púštny, rovníkový, tropický, polopúštny, oceánsky a subtropický. Rôzne klimatické podmienky vytvárajú prostredie od rovníkových dažďových pralesov na severe a polosuchých púští na severovýchode až po ihličnaté lesy mierneho pásma na juhu a tropické savany v strednej Brazílii.
Väčšina územia je pod vplyvom tropického, vlhkého a teplého podnebia, ktoré sa vyznačuje vysokými teplotami a značnými zrážkami; tie sú z polovice prinášané od Atlantického oceána a z polovice sa tvoria výparmi. V Brazílii trvá zima od júna do augusta, na juhu s teplotami medzi 13 - 18 °C. Leto je tam od decembra do februára, kedy sa teploty v Rio de Janeiro dostávajú často k 40 °C a neklesá pod 30 °C.
Rovníková klíma charakterizuje veľkú časť severnej Brazílie. Neexistuje tu skutočné obdobie sucha, ale existujú určité rozdiely v období roka, keď spadne najviac zrážok. Priemerné teploty sú 25 °C, pričom sú výraznejšie teplotné rozdiely medzi nocou a dňom ako medzi ročnými obdobiami.
Nad centrálnou Brazíliou sú zrážky sezónnejšie, charakteristické pre podnebie saván. Táto oblasť je rovnako rozsiahla ako povodie Amazonky, ale má veľmi odlišné podnebie, pretože leží južnejšie a vo vyššej nadmorskej výške. Vo vnútrozemí na severovýchode sú sezónne zrážky ešte extrémnejšie.
V tejto polosuchej klimatickej oblasti spravidla spadne menej ako 800 milimetrov zrážok, z ktorých väčšina spravidla spadne v období troch až piatich mesiacov v roku a občas aj menej, čo spôsobuje dlhé obdobia sucha. V rokoch 1877 - 1878 postihlo Brazíliu veľké sucho ("Grande Seca"), najhoršie v histórii Brazílie, ktoré spôsobilo smrť približne pol milióna ľudí. Podobne ničivé sucho nastalo aj v roku 1915.
Južne od mesta Bahia, v blízkosti pobrežia, a južnejšie na väčšine územia štátu São Paulo sa rozloženie zrážok mení, pričom prší počas celého roka. Na juhu panujú subtropické podmienky s chladnými zimami a priemernými ročnými teplotami nepresahujúcimi 18 °C, v najvyšších oblastiach nie sú zriedkavé zimné mrazy a sneženie.
V roku 2020 sa brazílska vláda zaviazala znížiť ročné emisie skleníkových plynov o 43 % do roku 2030. Ako orientačný cieľ si stanovila aj dosiahnutie uhlíkovej neutrality do roku 2060, ak krajina získa 10 miliárd dolárov ročne.
Administratívne členenie.
Brazília je federáciou administratívne rozčlenenou na 26 členských štátov, jeden federálny dištrikt (Distrito Federal do Brasil), v ktorom leží brazílske hlavné mesto - Brazília a obce. Štáty spravujú svoje záležitosti, vyberajú miestne dane a dostávajú podiely z celoštátnych daní. Majú guvernéra a jednokomorové legislatívne zhromaždenie volené priamo. Majú aj nezávislé súdnictvo pre všeobecné náležitosti. Napriek tomu majú oveľa menej autonómie vo vytváraní vlastných zákonov ako je tomu v USA. Napríklad občianske a trestné zákony môžu byť odhlasované len federálnym dvojkomorovým Kongresom a sú jednotné pre celú krajinu. 
Štáty a federálny dištrikt sú spojené do piatich štatistických regiónov: Norte, Nordeste do Brasil, Centro-Oeste do Brasil, Sudeste do Brasil a Sul do Brasil. Brazílske regióny sú len geografické, nie politické, alebo administratívne jednotky. Hoci sú zákonom definované, sú štatistickými jednotkami a určujú, kam pôjdu federálnych financie na rozvojové projekty. 
Obce, rovnako ako štáty, majú autonómnu administratívu, vyberajú vlastné dane a dostávajú podiel z federálnych daní a daní federálneho štátu. Každá obec má predsedu a legislatívne zhromaždenie, ale žiaden osobitný súdny dvor. Na druhej strane štát sa môže viacero obcí spojiť súdnej správnej jednotky označovanej ako comarca.
Ekonomika.
Brazília má zmiešané trhové hospodárstvo s vyšším stredným príjmom, je bohatá na prírodné zdroje a má najväčšie národné hospodárstvo v Latinskej Amerike. Zároveň je to desiate najväčšie hospodárstvo na svete podľa nominálneho HDP a deviate najväčšie podľa parity kúpnej sily. Po rýchlom raste v predchádzajúcich desaťročiach sa krajina v roku 2014 dostala do pretrvávajúcej recesie v dôsledku politického korupčného škandálu a celonárodných protestov. Brazília má približne 100 miliónov ľudí v produktívnom veku, čo je piata najväčšia pracovná sila na svete. Má vysokú mieru nezamestnanosti na úrovni 14,4% od roku 2021. Jej devízové rezervy sú desiate najvyššie na svete. Pokiaľ ide o chudobu, približne 1,9% celkovej populácie žije za 2,15 USD na deň, zatiaľ čo približne 19 % žije za 6,85 USD na deň. Brazílska ekonomika trpí endemickou korupciou a vysokou príjmovou nerovnosťou. Národnou menou je brazílsky real.
Diverzifikované hospodárstvo Brazílie zahŕňa poľnohospodárstvo, priemysel a širokú škálu služieb. Veľký sektor služieb tvorí približne 72,7% celkového HDP, nasleduje priemyselný sektor (20,7%), zatiaľ čo poľnohospodársky sektor je najmenší a tvorí 6,6% celkového HDP.
Brazília je jedným z najväčších producentov rôznych poľnohospodárskych komodít a má aj veľký družstevný sektor, ktorý zabezpečuje 50% potravín v krajine. Brazília je najväčším svetovým producentom cukrovej trstiny, sóje, kávy a pomarančov; patrí medzi 5 najväčších producentov kukurice, bavlny, citrónov, tabaku, ananásu, banánov, fazule, kokosových orechov, melónov a papáje; a okrem iného patrí medzi 10 najväčších svetových producentov kakaa, kešu, manga, ryže, paradajok, ciroku, mandarínok, avokáda, hurmi a guavy. Pokiaľ ide o hospodárske zvieratá, patrí medzi 5 najväčších producentov kuracieho mäsa, hovädzieho a bravčového mäsa a kravského mlieka na svete. 
V ťažobnom sektore patrí Brazília medzi najväčších producentov železnej rudy, medi, zlata, bauxitu, mangánu, cínu, nióbu a niklu. Pokiaľ ide o drahé kamene, Brazília je najväčším svetovým producentom ametystu, topásu, achátu a jedným z hlavných producentov turmalínu, smaragdu, akvamarínu, granátu a opálu. Krajina je okrem iného hlavným vývozcom sóje, železnej rudy, celulózy (buničiny), kukurice, hovädzieho mäsa, kuracieho mäsa, sójovej múčky, cukru, kávy, tabaku, bavlny, pomarančového džúsu, obuvi, lietadiel, automobilov, častí vozidiel, zlata, etanolu, polotovarov zo železa.
Brazília je od roku 2021 24. najväčším vývozcom a 26. najväčším dovozcom na svete. Medzi ďalších veľkých obchodných partnerov patria Spojené štáty, Argentína, Holandsko a Kanada. Jej automobilový priemysel je ôsmym najväčším na svete.V potravinárskom priemysle bola Brazília v roku 2019 druhým najväčším vývozcom spracovaných potravín na svete. V roku 2016 bola krajina druhým najväčším výrobcom celulózy na svete a ôsmym najväčším výrobcom papiera. V obuvníckom priemysle bola Brazília v roku 2019 štvrtým najväčším výrobcom. V roku 2018 bol brazílsky chemický priemysel ôsmym najväčším výrobcom na svete. Hoci v roku 2013 patrila Brazília medzi päť najväčších svetových výrobcov, jej textilný priemysel je veľmi málo integrovaný do svetového obchodu.
Terciárny sektor (obchod a služby) predstavoval v roku 2018 75,8% HDP krajiny. Sektor služieb sa na HDP podieľal 60% a obchod 13%. Zahŕňa širokú škálu činností: obchod, ubytovanie a stravovanie, dopravu, komunikácie, finančné služby, činnosti v oblasti nehnuteľností a služby poskytované podnikom, verejnú správu (čistenie miest, sanitácia atď.) a ďalšie služby, ako sú vzdelávanie, sociálne a zdravotnícke služby, výskum a vývoj, športové aktivity atď. keďže pozostáva z činností, ktoré dopĺňajú ostatné sektory. Napríklad v obchodnom sektore predstavujú 53% HDP v rámci činností tohto sektora. 
Cestovný ruch.
Cestovný ruch v Brazílii je rastúcim odvetvím a kľúčovým elementom hospodárskeho rastu viacerých regiónov krajiny. V roku 2015 krajinu navštívilo 6,36 milióna návštevníkov, čím sa z hľadiska príjazdov zahraničných turistov zaradila na prvé miesto v Južnej Amerike a na druhé miesto v Latinskej Amerike po Mexiku. Príjmy zo zahraničných turistov dosiahli v roku 2010 6 miliárd USD, čo svedčí o oživení po hospodárskej kríze v rokoch 2008 - 2009. Historické rekordy 5,4 milióna návštevníkov a 6,8 miliardy USD v príjmoch boli dosiahnuté v roku 2011. V zozname svetových turistických destinácií bola Brazília v roku 2018 na 48. mieste s počtom 6,6 milióna turistov a príjmami 5,9 miliardy USD.
Prírodné oblasti sú jej najobľúbenejším produktom cestovného ruchu, ktorý je kombináciou ekoturistiky s oddychom a rekreáciou, najmä slnečnou a plážovou, a dobrodružným cestovným ruchom, ako aj kultúrnym cestovným ruchom. Medzi najobľúbenejšie destinácie patrí Amazonský prales, pláže a duny v severovýchodnom regióne, Pantanal v stredozápadnom regióne, pláže v Rio de Janeiro a Santa Catarina, kultúrny turizmus v Minas Gerais a obchodné cesty do São Paula.
Z hľadiska indexu konkurencieschopnosti cestovného ruchu (TTCI) za rok 2015, ktorý meria faktory zatraktívňujúce rozvoj podnikania v cestovnom ruchu v jednotlivých krajinách, sa Brazília umiestnila na 28. mieste na svetovej úrovni, na treťom mieste v Amerike, po Kanade a Spojených štátoch.
Hlavnými konkurenčnými výhodami Brazílie sú jej prírodné zdroje, ktoré sa v tomto kritériu umiestnili na 1. mieste zo všetkých posudzovaných krajín, a 23. miesto v oblasti kultúrnych zdrojov vďaka mnohým pamiatkam svetového dedičstva. Správa TTCI uvádza hlavné slabé stránky Brazílie: jej infraštruktúra pozemnej dopravy je naďalej nedostatočne rozvinutá (116. miesto), pričom kvalita ciest sa umiestnila na 105. mieste; krajina naďalej trpí nedostatočnou cenovou konkurencieschopnosťou (114. miesto), čo je čiastočne spôsobené vysokými daňami za letenky a letiskové poplatky, ako aj vysokými cenami a vysokým zdanením. Bezpečnosť a ochrana sa výrazne zlepšili: V roku 2011 sa umiestnili na 75. mieste, pričom v roku 2008 boli na 128. mieste.
Veda a technika.
Technologický výskum v Brazílii sa vo veľkej miere uskutočňuje na verejných univerzitách a výskumných ústavoch, pričom väčšina finančných prostriedkov na základný výskum pochádza z rôznych vládnych agentúr. Najcennejšími technologickými centrami v Brazílii sú Inštitút Oswalda Cruza, Inštitút Butantan, Letecké technické centrum vzdušných síl, Brazílska poľnohospodárska výskumná spoločnosť a Národný inštitút pre vesmírny výskum.
Brazílska vesmírna agentúra má najpokročilejší vesmírny program v Latinskej Amerike, so značnými zdrojmi na vypúšťanie dopravných prostriedkov a výrobu satelitov. Krajina vyvíja ponorky, lietadlá a podieľa sa na vesmírnom výskume. Má vlastné zdroje pre výrobu nosných rakiet a umelých družíc. V meste Alcântara sa nachádza Vesmírne centrum Alcântara (portugalsky "Centro Espacial de Alcântara", CEA). Prevádzkuje ho Brazílske letectvo ("Comando da Aeronáutica"). CEA je najbližšia odpaľovacia základňa k rovníku. Prvým brazílskym astronautom je Marcos Pontes, do vesmíru letel v roku 2006.
Krajina je tiež priekopníkom v hľadaní ropy v hlbokých vodách, odkiaľ ťaží 73 % svojich zásob. Urán sa obohacuje v továrni na jadrové palivo v Resende, väčšinou na výskumné účely (keďže Brazília získava 88 % elektrickej energie z hydroelektrární. V roku 2029 sa očakáva spustenie prvej jadrovej ponorky "Álvaro Alberto".
Brazília je jednou z troch krajín Latinskej Ameriky s funkčným synchrotrónovým laboratóriom, výskumným zariadením v oblasti fyziky, chémie, materiálových vied a vied o živej prírode. Brazília je jedinou latinskoamerickou krajinou, ktorá má polovodičovú spoločnosť s vlastným výrobným závodom CEITEC. Podľa správy Svetového ekonomického fóra o globálnych informačných technológiách za roky 2009 - 2010 je Brazília 61. najväčším vývojárom informačných technológií na svete. v roku 2021 sa Brazília umiestnila na 57. mieste v Globálnom inovačnom indexe, pričom v roku 2019 bola na 66. mieste.
Medzi najznámejších brazílskych vynálezcov patria kňazi Bartolomeu de Gusmão, Landell de Moura a Francisco João de Azevedo, okrem toho Alberto Santos-Dumont, Evaristo Conrado Engelberg, Manuel Dias de Abreu, Andreas Pavel a Nélio José Nicolai.
Brazílsku vedu reprezentujú napríklad César Lattes (teória piónu), Mário Schenberg (považovaný za najväčšieho teoretického fyzika Brazílie), José Leite Lopes (jediný brazílsky fyzik - držiteľ vedeckej ceny UNESCO), Artur Ávila (prvý latinskoamerický držiteľ Fieldsovej medaily) a Fritz Müller (priekopník vo faktickej podpore evolučnej teórie Charlesa Darwina). 
Energia.
Brazília je desiatym najväčším spotrebiteľom energie na svete a veľkú časť energie získava z obnoviteľných zdrojov, najmä z vodnej energie a etanolu; priehrada Itaipú je najväčšou vodnou elektrárňou na svete podľa výroby energie a krajina má aj ďalšie veľké elektrárne, napríklad Belo Monte a Tucuruí. Prvé auto s etanolovým motorom bolo vyrobené v roku 1978 a prvý letecký motor na etanol v roku 2005.
Na konci roku 2021 bola Brazília 2. krajinou na svete z hľadiska inštalovaného výkonu vodných elektrární (109,4 GW) a biomasy (15,8 GW), 7. krajinou na svete z hľadiska inštalovaného výkonu veternej energie (21,1 GW) a 14. krajinou na svete z hľadiska inštalovaného výkonu slnečnej energie (13. 0 GW) - na dobrej ceste stať sa aj jednou z desiatich najväčších krajín sveta v oblasti solárnej energie. Na konci roka 2021 bola Brazília 4. najväčším výrobcom veternej energie na svete (72 TWh), hneď za Čínou, USA a Nemeckom, a 11. najväčším výrobcom solárnej energie na svete (16,8 TWh).
Hlavnou charakteristikou brazílskej energetickej siete je, že je založená oveľa viac na obnoviteľných zdrojoch v porovnaní so svetom. Kým v roku 2019 tvorila svetová sieť len 14% energie z obnoviteľných zdrojov, brazílska mala 45%. Ropa a ropné produkty tvorili 34,3%, deriváty cukrovej trstiny 18%, hydraulická energia 12,4%, zemný plyn 12,2%, palivové drevo a drevené uhlie 8,8%, rôzne obnoviteľné energie 7%, minerálne uhlie 5,3%, jadrová energia 1,4% a iné neobnoviteľné energie 0,6 %.
V energetickej sieti čo sa týka elektriny je rozdiel medzi Brazíliou a svetom ešte väčší: zatiaľ čo svet mal v roku 2019 len 25% elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov, Brazília ich mala 83%. Brazílska elektrická sieť pozostávala z vodnej energie, 64,9%; biomasy, 8,4%; veternej energie, 8,6%; slnečnej energie 1%, zemného plynu 9,3%, ropných produktov 2%; jadrovej energie 2,5 %, uhlia a derivátov 3,3 %. Kapacita na konci roka 2021 dosiahla 181 532 MW.
Pokiaľ ide o ropu, brazílska vláda sa v priebehu desaťročí pustila do programu znižovania závislosti od dovozu ropy, ktorá predtým predstavovala viac ako 70% spotreby ropy v krajine. Brazília sa stala sebestačnou v tomto smere v rokoch 2006 - 2007. V roku 2021 krajina uzavrela rok ako siedmy producent ropy na svete s priemerom takmer 3 milióny barelov denne a stala sa vývozcom tohto produktu. 
Doprava.
Brazílske cesty sú hlavnými dopravcami v nákladnej a osobnej doprave. Cestný systém v roku 2019 dosiahol celkovú dĺžku 1 720 000 km (1 068 758 míľ). Celkový počet spevnených ciest sa zvýšil z 35 496 km (22 056 míľ) v roku 1967 na 215 000 km (133 595 míľ) v roku 2018. Krajina má približne 14 000 km (8 699 míľ) delených diaľnic, z toho 5 000 km (3 107 míľ) len v štáte São Paulo. V súčasnosti je možné cestovať z Rio Grande na krajnom juhu krajiny do Brazílie (2 580 km, 1 603 míľ) alebo Casimiro de Abreu v štáte Rio de Janeiro (2 045 km, 1 271 míľ) len po delených diaľniciach. Prvých investícií do cestnej infraštruktúry sa vzdala v 20. rokoch 20. storočia vláda Washingtona Luísa, pokračovalo sa vo vládach Getúlia Vargasa a Eurica Gaspara Dutru. Ďalším podporovateľom výstavby diaľnic bol prezident Juscelino Kubitschek (1956 - 1961), ktorý projektoval a vybudoval hlavné mesto Brazília.
Železničný systém Brazílie upadal od roku 1945, keď sa dôraz presunul na výstavbu diaľnic. Celková dĺžka železničných tratí bola v roku 2002 30 875 km (19 185 míľ) v porovnaní s 31 848 km (19 789 míľ) v roku 1970. Väčšina železničného systému patrila Federálnej železničnej spoločnosti RFFSA, ktorá bola sprivatizovaná v roku 2007. Metro v São Paule bolo prvým podzemným dopravným systémom v Brazílii. Ďalšie systémy metra sa nachádzajú v mestách Rio de Janeiro, Porto Alegre, Recife, Belo Horizonte, Brazília, Salvador a Fortaleza. Krajina má rozsiahlu železničnú sieť s dĺžkou 28 538 kilometrov (17 733 míľ), čo je desiata najväčšia sieť na svete. V súčasnosti sa brazílska vláda na rozdiel od minulosti snaží podporovať tento druh dopravy. Príkladom tohto stimulu je projekt vysokorýchlostnej železnice Rio-São Paulo, ktorá spojí dve hlavné mestá krajiny týmto druhom osobnej dopravy.
V Brazílii je približne 2 500 letísk vrátane pristávacích plôch: druhý najväčší počet na svete po Spojených štátoch. Medzinárodné letisko São Paulo-Guarulhos neďaleko São Paula je najväčším a najrušnejším letiskom s takmer 20 miliónmi cestujúcich ročne, pričom vybavuje prevažnú väčšinu komerčnej dopravy v krajine.
Pre nákladnú dopravu sú dôležité vodné cesty, napr. do priemyselných zón Manausu sa dá dostať len po vodnej ceste Solimões-Amazonas (dĺžka 3 250 km alebo 2 020 míľ, minimálna hĺbka 6 metrov alebo 20 stôp). Krajina má tiež 50 000 kilometrov (31 000 míľ) vodných ciest. Pobrežná lodná doprava spája časti krajiny, ktoré sú od seba značne oddelené. Bolívia a Paraguaj dostali voľné prístavy v Santose, keďže ide o jediné dva štáty Južnej Ameriky bez prístupu k moru. Z 36 hlbokovodných prístavov sú najdôležitejšie prístavy Santos, Itajaí, Rio Grande, Paranaguá, Rio de Janeiro, Sepetiba, Vitória, Suape, Manaus a São Francisco do Sul. Veľkoobjemové lode musia čakať až 18 dní, kým budú obslúžené, kontajnerové lode v priemere 36,3 hodiny. 
Demografia.
Počet obyvateľov Brazílie podľa údajov PNAD z roku 2008 bol približne 190 miliónov (22,31 obyvateľov na kilometer štvorcový alebo 57,8 na štvorcovú míľu), pričom pomer mužov a žien bol 0,95:1 a 83,75% obyvateľstva bolo definovaných ako mestské. Väčšina obyvateľstva žije v juhovýchodnom regióne - 79,8 milióna obyvateľov a severovýchodnom regióne - 53,5 mil. obyvateľov, zatiaľ čo dva najrozľahlejšie regióny, stredozápadný a severný, ktoré spolu tvoria 64,12 % brazílskeho územia, majú spolu len 29,1 mil. obyvateľov. 
Prvé sčítanie ľudu v Brazílii sa uskutočnilo v roku 1872 a zaznamenalo 9 930 478 obyvateľov. Od roku 1880 do roku 1930 prišli do krajiny 4 milióny Európanov. V rokoch 1940 až 1970 sa počet obyvateľov Brazílie výrazne zvýšil vďaka poklesu úmrtnosti, hoci pôrodnosť zaznamenala mierny pokles. V 40. rokoch 20. storočia bola ročná miera rastu obyvateľstva 2,4%, v 50. rokoch sa zvýšila na 3,0% a v 60. rokoch zostala na úrovni 2,9%, keďže priemerná dĺžka života sa zvýšila zo 44 na 54 rokov a v roku 2007 na 72,6 rokov. Od 60. rokov neustále klesá, z 3,04% ročne v rokoch 1950 až 1960 na 1,05% v roku 2008 a očakáva sa, že do roku 2050 klesne na zápornú hodnotu -0,29%, čím sa zavŕši demografický prechod.
V roku 2008 bola miera negramotnosti 11,48% a medzi mladými ľuďmi (vo veku 15 - 19 rokov) 1,74%. Najvyššia bola na úrovni 20,30% na severovýchode krajiny, kde bol veľký podiel chudobného vidieckeho obyvateľstva. Negramotnosť bola vysoká (24,18%) medzi vidieckym obyvateľstvom a nižšia (9,05%) medzi mestským obyvateľstvom.
Rasa a etnicita.
Podľa Národného výskumu podľa vzoriek domácností (PNAD) z roku 2008 sa 48,43% obyvateľov (približne 92 miliónov) označilo za belochov, 43,80 % (približne 83 miliónov) za miešancov (hnedých, "pardo"), 6,84% (približne 13 miliónov) za černochov, 0,58% (asi 1,1 milióna) ako východoázijské (oficiálne nazývané žlté alebo "amarela"); a 0,28% (asi 536 tisíc) ako indiánske (oficiálne nazývané "indígena", pôvodné obyvateľstvo), zatiaľ čo 0,07 % (asi 130 tisíc) svoju rasu neuviedlo.
Od príchodu Portugalcov v roku 1500 došlo vo všetkých regiónoch krajiny k značnému genetickému miešaniu medzi indiánmi, Európanmi a Afričanmi, pričom európsky pôvod je podľa drvivej väčšiny všetkých autozomálnych štúdií vykonaných na celej populácii dominantný v celej krajine a predstavuje 65 - 77%). Od 19. storočia Brazília otvorila svoje hranice pre imigráciu. V rokoch 1808 až 1972 sa do Brazílie prisťahovalo približne päť miliónov ľudí z viac ako 60 krajín, z ktorých väčšina bola portugalského, talianskeho, španielskeho, nemeckého, ukrajinského, poľského, židovského, ruského, čínskeho, japonského a arabského pôvodu. V Brazílii žije druhá najväčšia židovská komunita v Latinskej Amerike, ktorá tvorí 0,06 % jej populácie.
Brazílska spoločnosť je výraznejšie rozdelená podľa sociálnych tried, hoci medzi rasovými skupinami je vysoký rozdiel v príjmoch, takže rasizmus a triedny rasizmus sa často prekrývajú. 
Ľudia s významným indiánskym pôvodom tvoria väčšinu obyvateľstva v severných, severovýchodných a stredozápadných regiónoch. V roku 2007 Národná indiánska nadácia odhadla, že v Brazílii žije 67 rôznych nekontaktovaných kmeňov, pričom v roku 2005 ich bolo známych 40. Predpokladá sa, že Brazília má najväčší počet nekontaktovaných národov na svete.
Náboženstvo.
V krajine prevláda kresťanstvo, pričom najväčším vierovyznaním je rímskokatolícke. V Brazílii žije najviac katolíkov na svete. Podľa demografického sčítania obyvateľstva z roku 2010 (prieskum PNAD sa na náboženstvo nepýta) sa 64,63% obyvateľov hlásilo k rímskemu katolicizmu, 22,2% k protestantizmu; 2,0% ku kardecistickému špiritizmu; 3,2% k iným náboženstvám, nedeklarovaným alebo neurčeným; 8,0% nemalo žiadne náboženstvo. 
Náboženstvo v Brazílii sa sformovalo zo stretnutia katolíckej cirkvi s náboženskými tradíciami zotročených afrických národov a domorodého obyvateľstva. Toto stretnutie vierovyznaní počas portugalskej kolonizácie Brazílie viedlo k rozvoju rôznorodých synkretických praktík v rámci zastrešujúcej brazílskej katolíckej cirkvi, ktoré sa vyznačujú tradičnými portugalskými sviatkami.
Náboženský pluralizmus sa v priebehu 20. storočia zvýšil a protestantská komunita sa rozrástla na viac ako 22% obyvateľstva. Najrozšírenejšími protestantskými denomináciami sú evanjelikálne letničné denominácie. Medzi ďalšie protestantské vetvy s významným zastúpením v krajine patria baptisti, adventisti siedmeho dňa, luteráni a kalvinisti.
V posledných desaťročiach sa v Brazílii rozšíril protestantizmus, najmä vo formách pentekostalizmu a evanjelikalizmu, zatiaľ čo podiel katolíkov výrazne klesol. Po protestantizme sú významnou skupinou aj jednotlivci nehlásiaci sa k žiadnemu náboženstvu, ktorí podľa sčítania obyvateľstva v roku 2010 prekročili 8% populácie. Najväčší podiel obyvateľov bez vyznania v Brazílii majú mestá Boa Vista, Salvador a Porto Velho. Teresina, Fortaleza a Florianópolis boli najviac rímskokatolíckymi mestami v krajine. Veľké Rio de Janeiro, nezahŕňajúce vlastné mesto, je najviac nenáboženskou a najmenej rímskokatolíckou brazílskou perifériou, zatiaľ čo Veľké Porto Alegre a Veľká Fortaleza sú na opačných stranách týchto zoznamov.
V októbri 2009 brazílsky senát schválil a prezident Brazílie vo februári 2010 uzákonil dohodu s Vatikánom, v ktorej sa uznáva právny štatút Katolíckej cirkvi v Brazílii. Dohoda potvrdila normy, ktoré sa bežne dodržiavali, pokiaľ ide o náboženskú výchovu na štátnych základných školách (ktorá zabezpečuje aj vyučovanie iných vierovyznaní), manželstvo a duchovnú pomoc vo väzniciach a nemocniciach. Projekt bol kritizovaný niektorými poslancami, ktorí schválením dohody chápali ako koniec sekulárneho štátu.
Zdravotníctvo.
Brazílsky verejný zdravotný systém, tzv. jednotný zdravotný systém ("Sistema Único de Saúde" - SUS), je riadený a poskytovaný všetkými úrovňami vlády a je najväčším systémom tohto typu na svete. Súkromné zdravotníctvo má doplnkovú rolu. 
Verejné zdravotnícke služby sú univerzálne a poskytujú sa všetkým občanom krajiny bezplatne. Výstavba a údržba zdravotných stredísk a nemocníc sa však financuje z daní a krajina vynakladá na výdavky v tejto oblasti približne 9% HDP. V roku 2012 pripadalo v Brazílii na každých 1 000 obyvateľov 1,85 lekára a 2,3 nemocničných lôžok.
Napriek všetkému pokroku, ktorý sa dosiahol od vytvorenia univerzálneho systému zdravotnej starostlivosti v roku 1988, v Brazílii stále existuje niekoľko problémov v oblasti verejného zdravia. V roku 2006 boli hlavnými bodmi na riešenie vysoká dojčenská (2,51%) a materská úmrtnosť (73,1 úmrtí na 1 000 pôrodov).
Počet úmrtí na neprenosné choroby, ako sú ochorenia srdca (151,7 úmrtí na 100 000 obyvateľov) a rakovina (72,7 úmrtí na 100 000 obyvateľov), má tiež značný vplyv na zdravie brazílskeho obyvateľstva. A napokon vonkajšie, ale prevenciou ovplyvniteľné faktory, ako sú dopravné nehody, násilie a samovraždy, spôsobili 14,9% všetkých úmrtí v krajine. Brazílsky zdravotný systém sa v roku 2000 umiestnil na 125. mieste spomedzi 191 hodnotených krajín Svetovej zdravotníckej organizácie (WHO). 
Školstvo.
Federálna ústava a zákon o smerniciach a základoch národného vzdelávania určujú, že únia, štáty, federálny dištrikt a obce musia riadiť a organizovať svoje vzdelávacie systémy. Každý z týchto verejných vzdelávacích systémov je zodpovedný za svoju vlastnú údržbu, ktorá spravuje finančné prostriedky, ako aj mechanizmy a zdroje financovania. Ústava vyhradzuje 25% štátneho rozpočtu a 18% federálnych daní a daní obcí na vzdelávanie. 
Podľa IBGE ("Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística") bola v roku 2019 miera gramotnosti obyvateľstva 93,4%, čo znamená, že 11,3 milióna (6,6% obyvateľstva) ľudí v krajine je stále negramotných, pričom niektoré štáty ako Rio de Janeiro a Santa Catarina dosahujú približne 97 % gramotnosť. Negramotnosť je vyššia na severovýchode, kde je negramotných 13,87% obyvateľstva, zatiaľ čo na juhu je negramotných 3,3% obyvateľstva.
Brazílske súkromné inštitúcie bývajú exkluzívnejšie a ponúkajú kvalitnejšie vzdelanie, preto tam svoje deti posielajú mnohé rodiny s vysokými príjmami. 
Podľa nedávneho rebríčka QS World University Rankings 2019 je Univerzita v Sao Paule druhou najlepšou univerzitou v Latinskej Amerike. Z 20 najlepších latinskoamerických univerzít je osem brazílskych. Väčšina z nich je verejná. Navštevovanie inštitúcie vyššieho vzdelávania sa vyžaduje podľa zákona o usmerneniach a základoch vzdelávania. Materská škola, základné a stredné vzdelanie sa vyžaduje od všetkých študentov. 
Jazyk.
Úradným jazykom Brazílie je portugalčina (článok 13 ústavy Brazílskej federatívnej republiky), ktorou hovorí takmer všetko obyvateľstvo a ktorá je prakticky jediným jazykom používaným v novinách, rozhlase, televízii a na obchodné a administratívne účely. Brazília je jediným portugalsky hovoriacim národom na americkom kontinente, vďaka čomu je tento jazyk dôležitou súčasťou brazílskej národnej identity a dáva jej národnú kultúru odlišnú od španielsky hovoriacich susedov.
Brazílska portugalčina prešla vlastným vývojom, ktorý sa väčšinou podobá stredoeurópskym a južným dialektom európskej portugalčiny zo 16. storočia (napriek veľmi značnému počtu portugalských koloniálnych osadníkov a novších prisťahovalcov pochádzajúcich zo severných oblastí a v menšej miere z portugalskej Makaronézie), pričom niekoľko vplyvov z indiánskych a afrických jazykov, najmä západoafrických a bantuských, sa obmedzuje len na slovnú zásobu. Výsledkom je, že tento jazyk je trochu odlišný, najmä vo fonológii, od jazyka Portugalska a ostatných portugalsky hovoriacich krajín (dialekty ostatných krajín, čiastočne aj z dôvodu nedávneho ukončenia portugalského kolonializmu v týchto regiónoch, majú bližšie k súčasnej európskej portugalčine). Tieto rozdiely sú porovnateľné s rozdielmi medzi americkou a britskou angličtinou.
Zákon o posunkovej reči právne uznal v roku 2002 (zákon bol upravený v roku 2005) používanie brazílskeho posunkového jazyka, známejšieho pod portugalskou skratkou LIBRAS, vo vzdelávaní a v štátnych službách. Tento jazyk sa musí vyučovať ako súčasť vzdelávacích programov a programov logopédie. Učitelia, inštruktori a prekladatelia jazyka LIBRAS sú uznávanými odborníkmi. Školy a zdravotnícke služby musia zabezpečiť prístup nepočujúcim.
Menšinové jazyky sa používajú v celej krajine. V odľahlých oblastiach sa hovorí stoosemdesiatimi indiánskymi jazykmi a značným počtom ďalších jazykov hovoria prisťahovalci a ich potomkovia.
V južných a juhovýchodných regiónoch žijú významné komunity nemeckého (väčšinou brazílsky hunsrückisch, dialekt vysokonemeckého jazyka) a talianskeho (väčšinou taliančina, dialekt benátčiny) pôvodu, ktorých rodné jazyky predkov sa preniesli do Brazílie a ktoré, na týchto miestach stále živé, sú ovplyvnené portugalčinou. Taliančina je oficiálne historickým dedičstvom Rio Grande do Sul a dva nemecké dialekty majú v niekoľkých obciach spoluúradný štatút. Taliančina je uznaná aj ako etnický jazyk v mikroregióne Santa Teresa a Vila Velha (štát Espirito Santo) a vyučuje sa ako povinný druhý jazyk v škole. 
Urbanizácia.
Podľa IBGE (Brazílsky inštitút pre geografiu a štatistiku) sa v mestských oblastiach sústreďuje už 84,35 % obyvateľstva, pričom najľudnatejším regiónom zostáva juhovýchodný región s viac ako 80 miliónmi obyvateľov. Najväčšími mestskými aglomeráciami v Brazílii sú São Paulo - 21,3 milióna obyvateľov, Rio de Janeiro 12,3 milióna obyvateľov a Belo Horizonte 5,1 milióna obyvateľov - všetky v juhovýchodnom regióne. Väčšina hlavných miest štátov je najväčšími mestami vo svojich štátoch, s výnimkou Vitórie, hlavného mesta Espírito Santo, a Florianópolisu, hlavného mesta Santa Catariny.
Kultúra.
Jadro brazílskej kultúry je odvodené od portugalskej kultúry vďaka silným koloniálnym väzbám s Portugalskou ríšou.Portugalci sem okrem iných vplyvov priniesli portugalský jazyk, rímsky katolicizmus a koloniálne architektonické štýly. Na kultúru však mali silný vplyv aj africké, domorodé a neportugalské európske kultúry a tradície.
Niektoré aspekty brazílskej kultúry ovplyvnil príspevok talianskych, nemeckých a iných európskych, ako aj japonských, židovských a arabských prisťahovalcov, ktorí vo veľkom počte prišli na juh a juhovýchod Brazílie v priebehu 19. a 20. storočia. Domorodí indiáni ovplyvnili brazílsky jazyk a kuchyňu; Afričania ovplyvnili jazyk, kuchyňu, hudbu, tanec a náboženstvo.
Brazílske umenie sa od 16. storočia vyvíjalo v rôznych štýloch, ktoré siahajú od baroka (dominantný štýl v Brazílii do začiatku 19. storočia) až po romantizmus, modernizmus, expresionizmus, kubizmus, surrealizmus a abstrakcionizmus. Brazílska kinematografia sa datuje od zrodu tohto média na konci 19. storočia a od 60. rokov 20. storočia získala novú úroveň medzinárodného uznania. 
Architektúra.
Architektúra Brazílie je ovplyvnená Európou, najmä Portugalskom. Jej história siaha 500 rokov do minulosti, keď sa v Brazílii v roku 1500 vylodil Pedro Álvares Cabral. Portugalská koloniálna architektúra bola prvou vlnou architektúry, ktorá sa dostala do Brazílie. Je základom pre všetku brazílsku architektúru neskorších storočí. V 19. storočí, v období brazílskeho cisárstva, krajina nasledovala európske trendy a prijala neoklasicistickú a gotickú obrodnú architektúru. Potom v 20. storočí najmä v hlavnom meste Brazílii, Brazília experimentovala s modernistickou architektúrou.
Koloniálna architektúra Brazílie sa datuje do začiatku 16. storočia, keď Brazíliu prvýkrát preskúmali, dobyli a osídlili Portugalci. Tí popri svojom cieli kolonizovať Brazíliu používali architektonické prvky, ktoré poznali z Európy. Stavali portugalskú koloniálnu architektúru, ktorá zahŕňala kostoly, občiansku architektúru vrátane domov a pevností v brazílskych mestách a na vidieku.
V priebehu 19. storočia sa v brazílskej architektúre objavilo viac európskych štýlov, ako napríklad neoklasicistická a gotická obrodná architektúra. Tá sa zvyčajne miešala s brazílskymi vplyvmi z vlastného dedičstva, čo vytvorilo jedinečnú podobu brazílskej architektúry.
V 50. rokoch 20. storočia sa zaviedla modernistická architektúra, keď bola postavená Brazília ako nové federálne hlavné mesto vo vnútrozemí Brazílie, ktoré malo pomôcť rozvoju vnútrozemia. Architekt Oscar Niemeyer idealizoval a postavil vládne budovy, kostoly a občianske budovy v modernistickom štýle. 
Hudba.
Brazílska hudba vznikla najmä spojením európskych, domorodých a afrických prvkov. Až do 19. storočia bolo Portugalsko vstupnou bránou pre väčšinu vplyvov, ktoré vytvorili brazílsku hudbu, hoci mnohé z týchto prvkov neboli portugalského pôvodu, ale všeobecne európskeho. Prvým bol José Maurício Nunes Garcia, autor sakrálnych skladieb s vplyvom viedenského klasicizmu. Hlavným prínosom afrického prvku bola rytmická rozmanitosť a niektoré tance a nástroje, ktoré mali väčšiu úlohu pri rozvoji populárnej hudby a folklóru, prekvitajúceho najmä v dvadsiatom storočí.
Populárna hudba od konca osemnásteho storočia začala vykazovať známky formovania charakteristického brazílskeho zvuku, pričom za najtypickejšiu sa považuje samba, ktorá je na zozname kultúrneho dedičstva UNESCO. "Maracatu" a "afoxê" sú dve hudobné tradície, ktoré sa spopularizovali svojím výskytom na každoročných brazílskych karnevaloch. Capoeira sa zvyčajne hrá s vlastnou hudbou označovanou ako hudba capoeira, ktorá sa zvyčajne považuje za typ ľudovej hudby s volaním a odpoveďou. "Forró" je typ ľudovej hudby, ktorý je významný počas "Festa Junina" v severovýchodnej Brazílii.
"Choro" je veľmi populárny hudobný inštrumentálny štýl. Jeho pôvod sa datuje do 19. storočia v Riu de Janeiro. Napriek názvu má tento štýl často rýchly a veselý rytmus, vyznačuje sa virtuozitou, improvizáciou, jemnými moduláciami a je plný synkop a kontrapunktov. "Bossa nova" je tiež známy štýl brazílskej hudby, ktorý sa vyvinul a spopularizoval v 50. a 60. rokoch 20. storočia. Výraz "b"ossa nova"" znamená doslova "nový trend". Lyrická fúzia samby a jazzu, bossa nova si získala veľkú popularitu od 60. rokov 20. storočia. 
Literatúra.
Brazílska literatúra siaha do 16. storočia, do spisov prvých portugalských objaviteľov Brazílie, ako bol Pêro Vaz de Caminha, ktoré sú plné opisov fauny, flóry a komentárov o pôvodnom obyvateľstve, ktoré fascinovali európskych čitateľov. 
V Brazílii vznikli významné diela romantizmu - prozaici ako Joaquim Manuel de Macedo a José de Alencar písali romány o láske a bolesti. Alencar počas svojej dlhej kariéry popisoval aj domorodé obyvateľstvo ako hrdinov v indigenistických románoch "O Guaraní", "Iracema" a "Ubirajara". Machado de Assis, jeden z jeho súčasníkov, písal prakticky vo všetkých žánroch a naďalej si získava medzinárodnú prestíž u kritiky na celom svete.
Brazílsky modernizmus, ktorého dôkazom bol Týždeň moderného umenia ("Semana de Arte Moderna") v roku 1922, sa zaoberal nacionalistickou avantgardnou literatúrou, zatiaľ čo postmodernizmus priniesol generáciu výrazných básnikov, ako boli João Cabral de Melo Neto, Carlos Drummond de Andrade, Vinicius de Moraes, Cora Coralina, Graciliano Ramos, Cecília Meireles, a medzinárodne známych spisovateľov zaoberajúcich sa univerzálnymi a regionálnymi témami ako Jorge Amado, João Guimarães Rosa, Clarice Lispector a Manuel Bandeira. 
Najvýznamnejším brazílskym literárnym ocenením je Camõesova cena, o ktorú sa Brazília delí so zvyškom portugalsky hovoriaceho sveta. Od roku 2016 má Brazília jedenásť držiteľov tejto ceny. Brazília má aj vlastnú literárnu akadémiu, Brazílsku akadémiu literatúry ("Academia Brasileira de Letras"), neziskovú kultúrnu organizáciu zameranú na udržiavanie starostlivosti o národný jazyk a literatúru. 
Brazílska kuchyňa.
Brazílska kuchyňa sa v jednotlivých regiónoch výrazne líši, čo odráža rôznorodú zmes pôvodného a prisťahovaleckého obyvateľstva krajiny. To vytvorilo národnú kuchyňu, ktorá sa vyznačuje zachovaním regionálnych rozdielov. Príkladom je "feijoada", ktorá sa považuje za národné jedlo krajiny, a regionálne jedlá ako beiju, feijão tropeiro, vatapá, moqueca, polenta (z talianskej kuchyne) a acarajé (z africkej kuchyne).
Národným nápojom je káva a cachaça je brazílsky domáci alkohol. Cachaça sa destiluje z cukrovej trstiny a je hlavnou zložkou národného kokteilu caipirinha.
Typické jedlo pozostáva väčšinou z ryže a fazule s hovädzím mäsom, šalátom, hranolkami a vyprážaným vajíčkom, často sa mieša s maniokovou múkou (farofa). Na obed sa veľmi často jedia vyprážané zemiaky, vyprážaný maniok, vyprážaný banán, vyprážané mäso a vyprážaný syr, ktoré sa podávajú vo väčšine typických reštaurácií. Obľúbené občerstvenie je pastel (vyprážané pečivo), coxinha (variácia kuracieho kroketu), pão de queijo (syrový chlieb a manioková múka, tapioka), pamonha (kukuričná a mliečna pasta), esfirra (variácia libanonského pečiva), kibbeh (z arabskej kuchyne); empanada (pečivo) a empada, malé slané koláče plnené krevetami alebo srdcom (stredovou dužinou) palmy.
V Brazílii sa podávajú rôzne dezerty, ako sú brigadeiros (čokoládové guľôčky), bolo de rolo (roláda s goiabada), cocada (kokosová sladkosť), beijinhos (kokosové lanýže a klinček) a romeu e julieta (syr s goiabada). Arašidy sa používajú na výrobu paçoca, rapadura a pé-de-moleque. Miestne bežné ovocie ako açaí, cupuaçu, mango, papája, kakao, kešu, guave, pomaranč, limetka, marakuja, ananás a slivka sa premieňajú na šťavy a používajú sa na výrobu čokolády, nanukov a zmrzliny. 
Kinematografia.
Brazílsky filmový priemysel vznikol koncom 19. storočia, v začiatkoch Belle Époque. Zatiaľ čo začiatkom 20. storočia existovala národná filmová produkcia, v Riu de Janeiro vznikali americké filmy, ako napríklad "Veľkolepé Rio", ktoré mali propagovať cestovný ruch v meste. Filmy "Limite" (1931) a "Ganga Bruta" (1933) boli pri uvedení do kín zle prijaté a čo sa týka tržieb neuspeli, ale v súčasnosti sú uznávané a zaraďované medzi najlepšie brazílske filmy všetkých čias. Nedokončený film "Všetko je to pravda" z roku 1941 bol rozdelený do štyroch segmentov, z ktorých dva boli nakrútené v Brazílii a režíroval ich Orson Welles; pôvodne vznikol ako súčasť politiky dobrého suseda Spojených štátov počas vlády Getúlia Vargasa Estado Nova.
V 60. rokoch 20. storočia sa do popredia dostalo hnutie Cinema Novo s režisérmi ako Glauber Rocha, Nelson Pereira dos Santos, Paulo Cesar Saraceni a Arnaldo Jabor. Rochove filmy "Deus e o Diabo na Terra do Sol" (1964) a "Terra em Transe" (1967) sa považujú za jedny z najväčších a najvplyvnejších v histórii brazílskeho filmu.
V 90. rokoch 20. storočia zaznamenala Brazília vlnu kritického a komerčného úspechu s filmami ako "O Quatrilho" (Fábio Barreto, 1995), "O Que É Isso, Companheiro?" (Bruno Barreto, 1997) a "Central do Brasil" (Walter Salles, 1998), ktoré boli nominované na Oscara za najlepší cudzojazyčný film, pričom posledný menovaný získal nomináciu za najlepší ženský herecký výkon pre Fernandu Montenegro. Kriminálny film "Mesto bohov" režiséra Fernanda Meirellesa z roku 2002 sa stretol s pozitívnym ohlasom kritiky, na Rotten Tomatoes získal 90 %, umiestnil sa v zozname najlepších filmov desaťročia Rogera Eberta a v roku 2004 získal štyri nominácie na Oscara vrátane nominácie za najlepšiu réžiu. Medzi významné filmové festivaly v Brazílii patria Medzinárodné filmové festivaly v São Paulo a Rio de Janeiro a festival Gramado. 
Masmédiá.
Brazílska tlač sa oficiálne zrodila v Riu de Janeiro 13. mája 1808, keď princ regent Dom João založil kráľovskú tlačiareň. 10. septembra 1808 začali vychádzať "Gazeta do Rio de Janeiro", prvé noviny vydávané v krajine. Najväčšími novinami v súčasnosti sú "Folha de S. Paulo", "Super Notícia", "O Globo" a "O Estado de S. Paulo".
Rozhlasové vysielanie sa začalo 7. septembra 1922 prejavom vtedajšieho prezidenta Pessoa a formálne sa začalo 20. apríla 1923 vytvorením "Rozhlasovej spoločnosti Ria de Janeiro".
Televízia v Brazílii začala oficiálne vysielať 18. septembra 1950, keď Assis Chateaubriand založil televíziu TV Tupi. Odvtedy sa televízia v krajine rozrástla a vznikli veľké komerčné vysielacie siete ako "Globo", "SBT", "RecordTV", "Bandeirantes" a "RedeTV". Dnes je najdôležitejším faktorom populárnej kultúry brazílskej spoločnosti, čo naznačuje výskum, podľa ktorého až 67 % populácie sleduje denne rovnaké vysielanie telenoviel. Digitálna televízia, ktorá využíva štandard SBTVD (založený na japonskom štandarde ISDB-T), bola prijatá 29. júna 2006 a spustená 2. novembra 2007. V máji 2010 brazílska vláda spustila medzinárodnú televíznu stanicu "TV Brasil Internacional", ktorá spočiatku vysielala do 49 krajín. Medzi komerčné televízne kanály vysielané do zahraničia patria "Globo Internacional", "RecordTV Internacional" a "Band Internacional". 
Divadlo.
Divadlo v Brazílii má svoj pôvod v období jezuitskej expanzie, keď sa v 16. storočí divadlo využívalo na šírenie katolíckeho učenia. V 17. a 18. storočí sa na scéne objavili prví dramatici tvoriaci pre dvorné alebo súkromné predstavenia. V 19. storočí nadobudlo na význame a sile dramatické divadlo, ktorého prvým predstaviteľom bol Luis Carlos Martins Pena (1813 - 1848), schopný opisovať súčasnú realitu. V tomto období sa presadzovala kostýmová komédia a komická produkcia. Významný, tiež v 19. storočí, bol aj dramatik Antônio Gonçalves Dias. Vznikali aj početné opery a orchestre. Brazílsky dirigent Antônio Carlos Gomes sa stal medzinárodne známym vďaka operám ako "Il Guarany". Koncom 19. storočia sa stali veľmi populárnymi orchestrálne činohry, ktoré boli sprevádzané piesňami slávnych umelcov, ako napríklad dirigentky Chiquinhy Gonzaga. 
Už na začiatku 20. storočia tu boli prítomné divadlá, podnikatelia a herecké spoločnosti, ale paradoxne kvalita produktov stagnovala a až v roku 1940 dostalo brazílske divadlo impulz na obnovu vďaka pôsobeniu Paschoala Carlosa Magna a jeho študentského divadla, skupiny komediantov a talianskych hercov Adolfa Celiho, Ruggera Jacobbiho a Alda Calva, zakladateľov "Teatro Brasileiro de Comedia". Od šesťdesiatych rokov 20. storočia sa na ňom zúčastňovalo divadlo venujúce sa sociálnym a náboženským otázkam a rozkvetu škôl dramatického umenia. Najvýznamnejšími autormi v tejto etape boli Jorge Andrade a Ariano Suassuna. 
Výtvarné umenie.
Brazílske maliarstvo vzniklo koncom 16. storočia pod vplyvom baroka, rokoka, neoklasicizmu, romantizmu, realizmu, modernizmu, expresionizmu, surrealizmu, kubizmu a abstrakcionizmu a stalo sa hlavným umeleckým štýlom nazývaným brazílske akademické umenie.
"Francúzska umelecká misia" prišla do Brazílie v roku 1816 s návrhom na vytvorenie umeleckej akadémie podľa vzoru uznávanej "Académie des Beaux-Arts", s absolventskými kurzami pre umelcov aj remeselníkov pre činnosti, ako je modelovanie, dekoratérstvo, stolárstvo a iné, a priviedla umelcov, ako bol Jean-Baptiste Debret.
Po vzniku cisárskej akadémie výtvarných umení sa v priebehu 19. storočia v krajine rozšírili nové umelecké hnutia a neskôr podujatie nazvané "Týždeň moderného umenia" v roku 1922 definitívne porušilo akademickú tradíciu a odštartovalo nacionalistický smer, ktorý bol ovplyvnený modernistickým umením.
Medzi najznámejších brazílskych maliarov patria Ricardo do Pilar a Manuel da Costa Ataíde (baroko a rokoko), Victor Meirelles, Pedro Américo a Almeida Júnior (romantizmus a realizmus), Anita Malfatti, Ismael Nery, Lasar Segall, Emiliano di Cavalcanti, Vicente do Rego Monteiro a Tarsila do Amaral (expresionizmus, surrealizmus a kubizmus), Aldo Bonadei, José Pancetti a Cândido Portinari (modernizmus). 
Šport.
Najpopulárnejším športom v Brazílii je futbal. Brazílsky mužský národný tím patrí podľa svetového rebríčka FIFA medzi najlepšie na svete a rekordný piatykrát vyhral turnaj majstrovstiev sveta vo futbale.
Volejbal, basketbal, automobilové preteky a bojové umenia tiež priťahujú veľké množstvo divákov. Napríklad brazílske národné volejbalové družstvo mužov je v súčasnosti držiteľom titulov majstra sveta vo svetovej lige, majstra sveta FIVB, majstra sveta národných družstiev a držiteľom svetového pohára. V automobilových pretekoch traja brazílski jazdci osemkrát vyhrali majstrovstvá sveta Formuly 1. Krajina dosiahla významné úspechy aj v ďalších športoch, ako je jachting, plávanie, tenis, surfovanie, skateboarding, MMA, gymnastika, box, džudo, atletika a stolný tenis.
Niektoré športové varianty majú svoj pôvod v Brazílii: plážový futbal, futsal (halový futbal) a footvolley vznikli v Brazílii ako varianty futbalu. V bojových umeniach Brazílčania vyvinuli capoeiru, Vale tudo a brazílske jiu-jitsu.
Brazília hostila niekoľko významných medzinárodných športových podujatí, ako napríklad Majstrovstvá sveta vo futbale 1950 a nedávno hostila Majstrovstvá sveta vo futbale 2014, Copa América 2019 a Copa América 2021. Na okruhu v São Paulo, "Autódromo José Carlos Pace", sa každoročne koná Veľká cena Brazílie. São Paulo organizovalo IV. panamerické hry v roku 1963 a Rio de Janeiro hostilo XV. panamerické hry v roku 2007. 2. októbra 2009 bolo Rio de Janeiro vybrané za organizátora olympijských hier a paralympijských hier 2016, čím sa stalo prvým juhoamerickým mestom, ktoré hostilo tieto hry, a druhým v Latinskej Amerike po Mexico City. Okrem toho krajina hostila majstrovstvá sveta v basketbale FIBA v rokoch 1954 a 1963. Na podujatí v roku 1963 získala brazílska basketbalová reprezentácia jeden zo svojich dvoch titulov majstra sveta.