burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Solúnske kráľovstvo

Solúnske kráľovstvo (1204 – 1224) bol jeden z križiackych štátov, ktorý vznikol po dočasnom zániku Byzantskej ríše v dôsledku štvrtej križiackej výpravy (1204). 
Nachádzal sa v Thrákii a Macedónii. Vládcami boli Bonifác Montferratský a po ňom Demetrius Montferratský. 
O vzniku pozri Byzantská ríša. Roku 1224 ho dobyl Epirský despotát.
Aténske vojvodstvo

Aténske vojvodstvo (1204-1456) bol jeden zo štátov, ktorý vznikol po dočasnom zániku Byzantskej ríše (1204). Bol to križiacky štát.
Nachádzal sa na polostrove Atika a čiastočne v Macedónii. Prví vládcovia boli z rodu De la Roche. 
Štát bol najprv vazalom Solúnskeho kráľovstva, od 1224 vazalom Epirského despotátu. Roku 1456 ho dobyli osmanskí Turci.
Achájske kniežatstvo

Achájske kniežatstvo (1205 - 1432) bol jeden zo štátov, ktoré vznikli po dočasnom zániku Byzantskej ríše (1204). Bol to križiacky štát.
Nachádzal sa vo vnútrozemí Peloponézu a v niektorých jeho prístavoch. Štát bol najprv do roku 1224 vazalom Solúnskeho kráľovstva, potom dominantným štátom v Grécku, roku 1262 vo veľkej časti jeho územia vznikol byzantský Despotát Morea (byzantské územie, vládli v ňom synovia byzantských cisárov). Od roku 1278 bolo Achájske kniežatstvo pod vládou talianskych šľachticov (spočiatku kráľov Neapolu).
Roku 1432 ho dobyl byzantský Despotát Morea.
Epirský despotát

Epirský despotát alebo Epirské kniežatstvo (gréc. "Δεσποτάτο της Ηπείρου") (1204 – 1337/1359) bol jeden zo štátov, ktoré vznikli po dočasnom zániku Byzantskej ríše v roku 1204 po štvrtej križiackej výprave.
Bol to jeden zo štátov, ktoré sa považovali za legitímnych nástupcov Byzantskej ríše. Despotát sa nachádzal v dnešnom severozápadnom Grécku (Epirus). Označenie "despotát" je nepresné, pretože prví vládcovia neboli nositeľmi byzantského titulu despota.
Prvým vládcom bol Michael I. Komnenos Dukas, ktorý vládol v rokoch 1204 – 1215. Bol bratrancom byzantských cisárov Izáka II. Angela a Alexia III. Angela a pred pádom Konštantinopolu bol guvernérom themy v Milase. Jeho nástupcom sa stal Theodoros Komnenos Dukas (1215 – 1230) a neskôr Michaelov nemanželský syn Michael II. Komnenos Dukas (1215 – 1230).
Dobytie Solúnskeho kráľovstva.
Roku 1224 dobyl Solúnske kráľovstvo (a vládca prijal titul caesar do roku 1242). Roku 1337 bol pričlenený k medzitým obnovenej Byzantskej ríši.
Nikajské cisárstvo

Nikajské cisárstvo (iné názvy: Nikájske cisárstvo, Níkajské cisárstvo, Níkájske cisárstvo; Nicejské cisárstvo; Nikejské cisárstvo; 1204 – 1261) bol jeden zo štátov, ktoré vznikli po dočasnom zániku Byzantskej ríše (1204). Bol to jeden zo štátov, ktoré sa považovali za nástupcu Byzantskej ríše. Názov je odvodený od dôležitého mesta Nikaia (Níkáia, Nicaea).
Nachádzal sa v severozápadnej (neskôr celej západnej) Malej Ázii. Vládcovia boli z rodu Laskaris, ktorý predtým vládol aj v Byzantskej ríši. Prvý vládca bol zaťom bývalého byzantského cisára Alexia III. Angela. 
Vrchol moci dosiahlo za Jána III. Vatatza (1222 – 1254). Roku 1246 dobylo Solún. 
Roku 1261 vládca Nikajského cisárstva dobyl Carihrad (Latinské cisárstvo) a obnovil tak Byzantskú ríšu (pozri Neskorobyzantské obdobie).
Trapezuntské cisárstvo

Trapezuntské cisárstvo bol stredoveký štátny útvar existujúci v rokoch 12041461 na pobreží Čierneho morav Malej Ázii a na Kryme. Cisárstvo vzniklo po štvrtej križiackej výprave ako jeden z gréckych pravoslávnych štátov, ktoré sa považovali za nástupcov dočasne zaniknutej Byzantskej ríše.
Cisárstvo predstavovalo snahu o návrat staršej dynastie Komnénovcov na trón. Názov štátu sa odvodzuje od hlavného mesta Trapezunt (dnes turecký Trabzon v Malej Ázii). Krajina susedila s moslimskými tureckými štátmi v Malej Ázii a neustále jej hrozilo nebezpečenstvo zániku. Jej tradičnými spojencami bolo Gruzínsko a (po tom, čo sa v roku 1214 sa trapezuntskí cisári prestali uchádzať o konštantínopolský trón) aj obnovená Byzantská ríša. V období rokov 12141243 bol štát vazalom Seldžukov, v rokoch 12431402 uznával nadvládu Mongolov. V roku 1456 zase vplyv nad krajinou získali Osmani. Štát zanikol v roku 1461, keď ho dobyl osmanský sultán Mehmed II.
Latinské cisárstvo

Latinské cisárstvo (1204 – 1261) bol jeden zo štátov, ktoré vznikli po dočasnom zániku Byzantskej ríše (1204). Jeho hlavným mestom bol samotný Carihrad. Považoval sa za pokračovateľa byzantských cisárov (pokiaľ ide o titul a hlavné mesto, nie pokiaľ ide o dynastické vzťahy – pozri Nikajské cisárstvo, Epirský despotát, Trapezuntské cisárstvo).
Jeho územie pokrývalo od roku 1205 de facto len 5/8 Carihradu + okolie Carihradu. Prvým vládcom bol Balduin Flámsky a po ňom spočiatku jeho rodinní príslušníci. Cisárstvo sústavne bojovalo proti Bulharom a Nikajskému cisárstvu.
Vznik.
Pôvodná dohoda hneď potom, čo križiaci a Benátčania dobyli Carihrad, vyzerala tak, že sa Byzantská ríša začiatkom roku 1204 rozdelila nasledovne:
Potom čo cisársku korunu odmietol benátsky dóža, stal sa cisárom Latinského cisárstva (oficiálne nazývaného „cisárstvo Romania“) gróf Balduin Flámsky. Keďže územie Latinského cisárstva mimo Carihradu bolo treba ešte fyzicky dobyť a každá pomoc bola potrebná, dostal Balduinov protikandidát na trón križiak Bonifác Montferratský (ktorý už mal pridelenú veľkú časť Macedónie) roku 1204 od Balduina do léna aj Thrákiu so Solúnom. Vzniklo tak susedné Solúnske kráľovstvo. Aj Benátky si vydobyli nejaké územia. Nakoniec sa teda územie Latinského cisárstva zredukovalo na hore uvedené územia v a pri Carihrade.
Zánik.
Roku 1261 ho dobyl cisár Nikajského cisárstva, čím bola obnovená Byzantská ríša – pozri Neskorobyzantské obdobie.
Motor s Atkinsonovým cyklom

 
Motor s Atkinsonovým cyklom, alebo aj motor s predĺženou expanziou patrí medzi motory s vnútorným spaľovaním. Navrhol ho James Atkinson v roku 1882. Atkinsonov cyklus je navrhnutý tak, aby poskytol vyššiu účinnosť motora.
Konštrukcia.
Pôvodný motor.
Pôvodný motor s Atkinsonovým cyklom bol skonštruovaný tak, že nasávanie, kompresia, spaľovanie, expanzia a výfuk rešpektujú cyklus štvortaktného motora ale špeciálnym kľukovým mechanizmom s kývavou ojnicou pripojenou na bokom umiestnený kľukový hriadeľ sa dosiahne taký prevod, že všetky takty nastanú počas jedného otočenia kľukového hriadeľa.
Moderný motor.
Moderný motor s Atkinsonovým cyklom je štvortaktný motor, v ktorom sací ventil zostáva otvorený dlhšie ako zvyčajne aj počas začiatku kompresného zdvihu (približne 20 až 30 %). To umožňí spätný tok náplne do sacieho potrubia. Preto sa kompresia nezačína v dolnej úvrati, ale až po uzatvorení sacieho ventilu následkom čoho sa znižuje skutočný kompresný pomer a relatívne k nemu potom zostáva expanzný pomer väčší.
Účinnosť cyklu.
Uvedená konštrukcia, kedy expanzný pomer je väčší ako kompresný pomer, vedie k väčšej účinnosti ako pri motoroch s klasickým cyklom (kde sú kompresný a expanzný pomer rovnaké). Pri rovnakom privedenom teple sa získa viac práce, pretože tlak a teplota výfukových plynov na konci expanzného zdvihu je nižšia.
"Motor s Atkinsonovým cyklom je účinnejší ako porovnateľný motor s Ottovým cyklom." Je však rozmernejší a ťažší.
Teoreticky je to možné zistiť porovnaním vzťahov pre účinnosť Ottovho cyklu a Humphreyovho cyklu, ktorý obmedzuje limitný prípad expanzie, keď je tlak na jej konci rovný tlaku na začiatku kompresie. Výraz o ktorý sa oba vzťahy pre účinnosť líšia je pri dosadení reálnych parametrov vždy menší ako 1, následkom čoho je účinnosť Humpreyovho cyklu vždy vyššia. Samozrejme porovnávať môžeme iba motory s rovnakým kompresným pomerom – ε.
Využitie.
V súčasnosti sa motory s Atkinsonovým cyklom využívajú iba zriedka. Využívajú ich napríklad motory automobilov Toyota Prius a Ford Escape hybrid electric. Efektívnejším spôsobom zvýšenia účinnosti spaľovacích motorov je dnes prepĺňanie, najčastejšie realizované turbodúchadlom.
Na rovnakom princípe je založený aj tzv. motor s Millerovým cyklom. Toto označenie sa používa, ak je motor prepĺňaný.
Kompresný pomer

Kompresný pomer piestového stroja ( napríklad spaľovacieho motora alebo kompresora) s priamočiarym vratným pohybom piesta je pomer objemov valca v polohe piesta v dolnej úvrati a v polohe piesta v hornej úvrati.
εk = formula_1
Piest sa vo valci pohybuje priamočiaro vratne pričom medzná poloha jeho pohybu najviac vzdialená od kľukového hriadeľa sa nazýva horná úvrať a medzná poloha najbližšie ku kľukovému hriadeľu dolná úvrať. Priestor medzi úvraťami sa nazýva zdvihový objem. Zdvihový objem závisí od priemeru vŕtania valca a zdvihu piestu. Priestor, ktorý ostane vo valci, keď je piest v hornej úvrati sa nazýva kompresný priestor.
Stroje s rotačnými piestami.
U týchto typov strojov je kompresný pomer definovaný všeobecnejšie ako pomer najväčšieho a najmenšieho objemu pracovného priestoru počas otáčky. 
εk = formula_2
Význam u motorov.
Čím je kompresný pomer väčší dochádza k väčšiemu stlačeniu zmesi pred zapálením. Kompresný pomer je konštrukčný parameter ktorý:
Zvýšením kompresného pomeru prichádzajú aj nevýhody :
Praktické hodnoty kompresného pomeru.
Z dôvodov zabránenia detonačného spaľovania nie je kompresný pomer zážihových motorov väčší ako 10:1. Motory so snímačom detonačného spaľovania, elektronickou riadiacou jednotkou alebo ďalšími vylepšeniami môžu mať zvýšený kompresný pomer až do 14:1 (2013 Mazda 6).
U prepĺňaných zážihových motorov je kompresný pomer okolo 8.5:1, pretože časť kompresie pracovnej látky sa vykoná v dúchadle.
Vznetové motory majú kompresný pomer na úrovni 20:1 alebo aj vyšší. Sú založené na princípe, že vstreknuté palivo sa vznieti od kompresného tepla. Preto musí byť kompresný pomer vyšší ako u zážihových motorov. Horná hranica kompresného pomeru je daná ešte prijateľným zaťažením od tlakov vo valci motora.
Technika

Technika môže byť:
Evidenčné číslo s voliteľnou logistikou

Evidenčné číslo s voliteľnou logistikou (EČVL) je tabuľka identifikujúca vozidlo, ktorú na žiadosť držiteľa vozidla prideľuje dopravný inšpektorát. Na rozdiel od štandardného evidenčného čísla sa za označením okresu uvádzajú:
EČVL nemožno prideliť, ak držiteľ vozidla žiada o pridelenie EČVL:
EČVL taktiež nemožno prideliť
Pridelenie EČVL podlieha správnemu poplatku 165,5€ za každú tabuľku.
Správny poplatok neznamená "zakúpenie" EČVL. Pri odhlásení vozidla z evidencie motorových vozidiel je EČVL "uvoľnené" a je si ho možné zvoliť na nové vozidlo (za správny poplatok).
Podľa idnes.cz sa na Slovensku za EČVL vyberie od necelých 3000 záujemcov 900 000 € ročne.
Leopold Branislav Abafi

Leopold Branislav Abafi - "Abaffy de Nagyabafalva et Felső-Lehota" (historicky tiež Abaffy, pseudonymy Branko Rovinov, L. B. Rovinov a i.) (* 18. február 1827, Slovenský Aradáč, Uhorsko† 27. február 1883, Slovenský Aradáč, Rakúsko-Uhorsko) bol slovenský prozaik, básnik, dramatik a evanjelický farár.
Životopis.
Pochádzal z oravskej vetvy šľachtického rodu Abafi s predikátmi z Aboviec a Hornej Lehoty ("Abaffy de Nagyabafalva et Felső-Lehota"). Jeho otec bol evanjelický farár Daniel Abafi, matka Karolína, rod. Rohoňová, mal 2 bratov a sestru. Jeho manželkou bola Anna Koléniová, s ktorou mal piatich synov (Mikuláš, Ján, Cyril, Branislav a Jaroš) a tri dcéry (Jarmila, manželka Michala Bodického, Marína a Milina).
Vzdelanie získaval v Levoči, Prešove a v Bratislave. V rokoch 1848 – 1849 sa aktívne zúčastnil revolučného hnutia, vrátane Slovanského zjazdu v Prahe. Po revolúcii pracoval ako úradník Nitrianskej stolice, neskôr pokračoval v štúdiu teológie a súčasne bol kaplánom v Beckove. Po vysvätení za kňaza sa v roku 1855 stal farárom. V rokoch 1881 – 1882 bol zakladateľom i redaktorom kazateľského mesačníka "Slovo života", no pre článok proti maďarizácii bol zbavený redaktorstva a odsúdený na pokutu.
Tvorba.
Literárne činný začal byť už počas štúdia v Levoči. Stal sa aktívnym členom slovenských študentských spolkov a svoje básne, drámy a prózy uverejňoval v časopise "Sokol", rukopisnom zábavníku "Život" a v almanachu "Lipa". Po roku 1875 sa venoval výlučne cirkevnej tvorbe. Prekladal do maďarčiny a z nemčiny do slovenčiny.
Izák Abrahamides

Izák Abrahamides (pseudonymy: Hrochotius, Hrochotský, z Hrochoti, Abrahamffy; * 1557, Hrochoť – † 30. august 1621, Bojnice) bol slovenský náboženský spisovateľ, popredný predstaviteľ slovenskej reformácie, od roku 1610 evanjelický superintendant, pedagóg a organizátor slovenského protestantského školstva.
Životopis.
Narodil sa v rodine zemana a kapitána na Zvolenskom hrade Abraháma z Hrochote a jeho manželky Anny, rodenej Čurhaiovej. Vzdelanie získaval vo Zvolene, Banskej Štiavnici, Banskej Bystrici, Bardejove a Mošovciach.
V Prahe dosiahol majstrovstva slobodných umení a získal titul magistra a v roku 1582 študoval ešte v Lipsku. V roku 1595 bol vo Wittenbergu vysvätený za kňaza.
Bol vychovávateľom vo Viedni, rektorom evanjelickej školy vo Zvolene, mestským notárom v Kremnici, učil na slovenských školách.
Pôsobil ako evanjelický farár vo Zvolene (1595-1607), potom v Bojniciach (1607-1621).
V roku 1610 sa stal jedným z prvých troch slovenských superintendentov (zvolený bol na žilinskej synode pre Tekovskú, Nitriansku a Bratislavskú župu). Zomrel v Bojniciach, kde pevne hájil záujmy reformácie a slovenského národného života v čase, keď sa iba začínal prebúdzať.
Tvorba.
Jeho literárna činnosť bola úplne v službách evanjelickej cirkvi. V zahraničí sa preslávil ako autor historických a filozofických pojednaní písaných v latinčine začiatkom 17. storočia, ktoré podpisoval väčšinou ako „Hrochotius“. Písal tiež pohrebné kázne (napr. za palatínom Jurajom VII. Thurzom) a venoval sa tiež prekladom.
Karol Adamiš

Karol Adamiš (* 29. november 1813, Vrbovce – † 2. november 1849, Horné Zelenice) bol slovenský spisovateľ, publicista a evanjelický kňaz.
Životopis.
Narodil sa v rodine učiteľa Pavla Adamiša a jeho manželky Veroniky, rodenej Vrchovskej. Vzdelanie získaval v Modre, Bratislave a vo Viedni. Pôsobil ako evanjelický farár v Bukovci a od roku 1840 v Horných Zeleniciach. V rokoch 1832 – 1835 bol členom bratislavskej Spoločnosti česko-slovanskej, počas pobytu v Bukovci dostal od Ľudovíta Štúra pochvalu za prácu medzi ľuďmi a bohatú slovanskú knižnicu.
Tvorba.
Vo svojej tvorbe sa zameriaval najmä na písanie náboženskej literatúry, no bol tiež publicistom, ktorý vystupoval proti Jozefovi Miloslavovi Hurbanovi a sympatizoval s maďarským revolučným hnutím, čím sa definitívne rozišiel so Štúrovcami.
Janko Alexy

Janko Alexy, krstený Ján Pavol Alexy (* 25. január 1894, Liptovský Mikuláš – † 22. september 1970, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, maliar a publicista. Bol mu udelený titul „národný umelec“.
Životopis.
Pochádzal z mnohodetnej rodiny sedlára. Vzdelanie získal v Liptovskom Mikuláši a na gymnáziu v Lučenci. Po ukončení štúdia pracoval ako praktikant v lekárni v Prievidzi u židovského lekárnika Bedricha (Fridricha) Straussa (Borského). Od roku 1919 pokračoval v štúdiu v Prahe na maliarskej akadémii, v roku 1920 absolvoval polročný študijný pobyt v Paríži. Po ukončení štúdia pracoval ako profesor kreslenia na gymnáziu v Bratislave a od roku 1927 sa venoval iba umeleckej činnosti. V roku 1930 sa usadil v Martine, neskôr v Piešťanoch a v roku 1937 sa vrátil do Bratislavy.
Tvorba.
Patrí k zakladateľským osobnostiam slovenskej výtvarnej moderny a bol organizátorom kultúrneho života. Jeho literárna tvorba kotví v osobných zážitkoch z detstva a mladosti. Príznačná je pre ňu improvizačná ľahkosť, láskavý humor s jemnou dávkou sebairónie, úprimnosť a citová spontánnosť. Nájdeme v nej viacero portrétov detských postavičiek a aj sám rozprávač podáva svoje príbehy z aspektu rojčivého chlapca, ktorého sny o svete krásy, lásky a dobra narážajú na tvrdé hrany reálneho života (Kôň, Grétka, Slúžky a iné). Poviedka Ondrejko patrí k umelecky prenikavejším obrazom sociálnych krívd páchaných na deťoch v medzivojnovom období minulého storočia a manifestuje autorov súcit s ponižovanými a trpiacimi. Tento súcit však neprerastá do sentimentality. Ondrejko aj v biede a smrteľnej chorobe sníva o veľkom ľudskom zážitku. A tak umeleckou výslednicou tejto štúdie detskej duše je gogoľovsko-čechovský smiech cez slzy.&lt;br&gt;
Jeho rozsiahle dielo obsahuje okolo 1 300 olejov, pastelov, tempier a kresieb inšpirovaných ľudovou tvorbou, legendami a krajinou. V 50. rokoch vytváral kompozície pre architektúru a tapisérie. Neskôr sa vrátil k inšpiráciám z ľudovej tvorby. Výrazne sa zaslúžil o rekonštrukciu Bratislavského hradu.&lt;br&gt;
Jeho literárna činnosť pre neho nebola prvoradá, no napriek tomu bola sústavná a nezanedbateľná – vydal vyše 20 kníh. Spolu s Gejzom Vámošom vydával literárno-umelecký časopis Svojeť, ktorý založili v roku 1922. Hlavnou črtou jeho prozaických diel je autobiografickosť, bezprostrednosť zážitkov z detstva i štúdií, no i postavy a atmosféra bratislavského umeleckého prostredia. Životný optimizmus svojich diel sa snažil podoprieť i zážitkami z ciest po Slovensku.
Ján Ambrozi

Ján Ambrozi (iné názvy: Ján Ambrosius, Ján Ambrózi; * 5. apríl 1741, Liptovská Sielnica† 22. január 1796, Berlín) bol slovenský náboženský spisovateľ.
Životopis.
Pochádzal zo zemianskej rodiny a vzdelanie získaval v Paludzi, Banskej Bystrici, Debrecíne, Bratislave, Levoči, Viedni a na univerzite v Halle. Od roku 1756 pôsobil ako kazateľ v Nemecku, od roku 1770 pôsobil v Berlíne a v roku 1773 sa tu stal farárom českej evanjelickej obce.
Tvorba.
Venoval sa najmä písaniu náboženskej literatúry, uverejňoval svoje filozofické úvahy osvietensko-racionalistického charakteru, riadil vydávanie českej biblie, ktorá bola vytlačená v Halle, no tiež bol výborným rečníkom a organizátorom.
Juraj Ambrozi

Juraj Ambrozi (iné varianty mena boli Ambrosius, Ambrož, Ambrosi) - "Ambrózy de Séden" (* 18. apríl 1694, Dolný Kubín – † 5. júl 1746, Štítnik) bol slovenský spisovateľ, kňaz a cirkevný hodnostár.
Životopis.
Narodil sa v rodine oravského zemana Mateja Ambroziho a jeho manželky Zuzany, rodenej Kubačkovej. Vzdelanie získaval v Dolnom Kubíne, Leštinách, Kežmarku, Debrecene, Rožňave – Brzotíne, v rokoch 1716 – 1718 na kolégiu v Prešove a v rokoch 1718 – 1721 na univerzite vo Wittenbergu. Po návrate zo štúdií ho obvinili z tajného kázania a odsúdili na smrť, no po niekoľkých týždňoch väzenia ho napokon po zákroku podžupana prepustili, no dostal doživotný zákaz vstupu na poľské územie. Po ukončení štúdia pracoval ako vychovávateľ v Prešove, rektor školy v Necpaloch, v rokoch 1724 – 1733 bol evanjelickým farárom vo Vrbovciach, odkiaľ ho vyhnali rekatolizátori, v rokoch 1733 – 1738 v Prietrži, v roku 1738 v Štítniku a od roku 1741 bol superintendentom potiského dištriktu.
Bol dvakrát ženatý, jeho prvá manželka – Katarína Benediktyová, bola príbuznou spisovateľa Daniela Krmana (zrejme nevlastná dcéra). Mal osem detí.
Tvorba.
Literárne tvoriť začal ešte počas štúdií vo Wittenbergu, pričom ako vzor mu slúžila nemecká teologická literatúra a veľký vplyv mal na neho i Daniel Krman, s ktorým spoločne prekladal bibliu. Venoval sa najmä písaniu náboženských spisov, taktiež vydával Krmanove spisy, keď ho uväznili, skladal a z nemčiny prekladal náboženské piesne. Jeho diela mali okrem náboženského i výchovno-vzdelávací charakter. Časť jeho tvorby ostala v rukopisoch, niektoré diela sa stratili, no jeho najvýznamnejšie diela vychádzali až do 20. storočia.
Ján Andraščík

Ján Andraščík (* 6. august 1799, Lipovce – † 24. december 1853, Bardejov) bol slovenský spisovateľ a katolícky kňaz.
Životopis.
Narodil sa v rodine krčmára a štúdium absolvoval v Prešove a na teologickej fakulte v Pesti, kde získal v roku 1821 doktorát. Po vysviacke roku 1822 pôsobil ako vychovávateľ v rodine Almassyovcov, krátko bol profesorom košického biskupského lýcea. Od roku 1827 bol profesorom na biskupskom seminári v Košiciach. 4. mája 1832 bol menovaný za farára v Bardejove. Do Bardejova prišiel až okolo 30. augusta 1832, tu strávil zvyšok svojho života. Zomrel na Štedrý deň v roku 1853 na fare v Bardejove v úplnej biede, pochovaný je na Cintoríne sv. Michala, presné miesto nepoznáme, len približné podľa výpovedí starších občanov – dnes tam stojí Pomník Dr. Andraščíka.
Tvorba.
"Šenk palenčeni" je veršovaná divadelná hra s protialkoholickou tematikou. Andraščík ju pôvodne napísal v šarišskom nárečí. Hra mala veľký ohlas, a tak ju neskôr Michal Miloslav Hodža upravil a prepísal do štúrovskej slovenčiny, čím získala celonárodný význam. Takto upravená bola tiež publikovaná v Slovenskom pozorníku v roku 1846.
Literatúra.
Dobroslav Chrobák: "Rukoväť slovenskej literatúry". Nakladateľ L. Mazáč Praha – Bratislava 1932
Matej Augustíni (starší)

Matej Augustíni (* 16. február 1695, Liptovský Mikuláš – † 1753, Trenčín) bol slovenský náboženský spisovateľ a evanjelický farár.
Životopis.
Narodil sa v rodine evanjelického farára Eliáša Augustíniho a jeho manželky Magdalény. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, Šoproni a v rokoch 1718 – 1720 na univerzite v nemeckom Wittenbergu. V rokoch 1720 – 1721 pôsobil ako rektor, v rokoch 1721 – 1731 ako evanjelický farár v Necpaloch, potom v Hrušove a Krajnom a napokon v Trenčíne, kde pôsobil až do svojej smrti.
Tvorba.
Venoval sa písaniu náboženskej literatúry (cirkevné piesne, pohrebné kázne). Okrem vlastnej tvorby tiež prekladal z nemčiny piesne a teologickú literatúru.
Zoznam literárnych pojmov

Externé odkazy.
Slovenský jazyk, sloh a literatúra v škole (PhDr. Štefán Foltán)
Aliterácia

Aliterácia alebo (skôr obrazne) náslovný rým je jazykovedný a literárnovedný termín, ktorý označuje zvukovú štylistickú figúru vznikajúcu opakovaním hlások v jednom lexikálnom rade. Bližšie definície sa môžu u rôznych autorov líšiť, no najčastejšie sa pod aliteráciou rozumie opakovanie rovnakej hlásky alebo skupiny hlások na začiatku viacerých po sebe nasledujúcich slov. Má estetickú funkciu.
Mesiac (rozlišovacia stránka)

Mesiac môže byť:
AGP

AGP môže byť:
Gerlach

Gerlach môže byť:
Čierny štít

Čierny štít (; , )) je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad osadou Tatranská Lomnica, približne severne od Popradu. Východným smerom stojí Chata pri Zelenom plese.
Názov.
Jeho pomenovanie vyplýva z tmavého zafarbenia skaly. Nemecké a maďarské pomenovanie štítu je iné. Vychádza z informácie o "Jánovi Andrejovi Papirusovi", stolárskom pomocníkovi sliezskeho pôvodu z podtatranských Matejoviec (miestna časť Popradu), ktorý na sklonku leta 1771 zahynul na Čiernom štíte pri kutaní zlata. Hovorí sa, že náhodou sa mu dostal do rúk zlatokopáčsky zemský kľúč a pomútil mu hlavu. Stále ho čítal a 22 rokov hľadal poklady v okolí Zeleného plesa. Jeho osud dodnes pripomína názov Papirusova štrbina, ktorá je medzi Čiernym štítom a "Čiernymi vežami".
Poloha.
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaná Tatranská Lomnica, južne sa nachádza Starý Smokovec, severozápadne Tatranská Javorina a severovýchodne Ždiar. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a jeho vrcholom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Javorová dolina a Dolina Bielej vody kežmarskej.
Opis.
Impozantná skalná pyramída leží v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Ľadovým štítom () a Jahňacím štítom (). Severným smerom sa nachádza Kopa brán (), Svinka (), Kolový štít (), Jahňací štít () a Kozí štít (), východným Jastrabia veža (), Veľká Svišťovka (), Malý Kežmarský štít (), Kežmarský štít () a Lomnický štít (), južným Pyšný štít (), Prostredný hrot (), Baranie rohy () a Široká veža () a západným Ľadový štít (), Snehový štít (), Široká () a Svišťovky (). 
Čierny štít sa týči nad východne ležiacou Veľkou a Malou Zmrzlou dolinou, ktorými voda odteká Zeleným potokom do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad. Západne sa nachádza Čierna dolina, ktorou vodu odvádza Čierny potok do Javorinky v povodí Dunajca. Pre horolezcov je zaujímavá južná stena a prvý horolezecký výstup je známy z r. 1898. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj Slanské vrchy, Levočské vrchy, Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Turistika a horolezectvo.
Na vrchol nevedie žiadna turistická cesta a pre turistov je prístupný len s horským vodcom. Pre horolezcov na vrchol vedú viaceré cesty s rôznymi stupňami obťažnosti. Väčšina vedie v JV a J stene štítu. Prvý doložený výstup uskutočnil 24. júla 1898 Karol Englisch s matkou Antoniou a horským vodcom Jánom Hunsdorferom. Zimný prvovýstup uskutočnil 28. decembra 1911 Tibold Kregczy a Lajos Rokfalusy.
Prístup.
Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Na východnom úpätí stojí Chata pri Zelenom plese, prístupná:
Kvetnicová veža

Kvetnicová veža () je vrch nad Gerlachovským kotlom v Tatrách na Slovensku. Vypína sa nad Velickým plesom, severne od Novej Polianky, približne severozápadne od Popradu. 
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchode strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú južne situované Vyšné Hágy, Nová Polianka a Tatranská Polianka, juhovýchodne ležia Tatranské Zruby a Starý Smokovec a juhozápadne Štrbské Pleso. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a národnej prírodnej rezervácii Velická dolina.
Opis.
Kvetnicová veža leží na juhovýchodnom konci Gerlachovskej rázsochy, vo východnej vetve, vybiehajúcej z Kotlového štítu. Nachádza sa tak asi 700 m juhovýchodne od Gerlachovského štítu, v rázsoche tvoriacej východné rameno Gerlachovského kotla, priamo nad Velickou dolinou. Ňou odteká voda zo severovýchodných a východných častí masívu, ktorú cez Velické pleso odvádza Velický potok do rieky Poprad. Rovnakým smerom prúdi i voda z juhozápadných svahov, odtekajúca potokom Hromadná voda. Severne leží Dlhé pleso, na juhovýchodnom úpätí pri Velickom plese stojí horský hotel Sliezsky dom. 
Západne sa nachádza Kotol (), Končistá (), Kotlový štít (), Popradský Ľadový štít () a Batizovský štít (), severne Gerlachovský štít (), Lavínový štít (), Litvorový štít (), Velický štít (), Východná Vysoká () a Bradavica (), východne Velické Granáty (), Slavkovská kopa (), Slavkovský štít () a Senná kopa () a južne Veľký Krížny kopec () a Suchý vrch (). Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú viditeľné okolité doliny a vrcholy Vysokých Tatier, no tiež Podtatranská kotlina, Nízke Tatry, Poľana, Kozie chrbty, Spišsko-gemerský kras, Volovské vrchy, Branisko a Bachureň.
Prístup.
Vrch sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie a Tatranského národného parku, preto prístup naň je možný len s horským vodcom. Pri Sliezskom dome je významná križovatka turistických trás, kde sa križuje červeno značená Tatranská magistrála a zeleno značený chodník z Tatranskej Polianky do sedla Poľský hrebeň.
Hrubý vrch (Vysoké Tatry)

Hrubý vrch (; , , dávnejšie "Trumetalspitze", ) je vrch Vysokých Tatier. Leží v krivánskej rázsoche nad Štrbským Plesom, približne severozápadne od Popradu. 
Názov.
Nesprávne sa používa Hrubý štít, ktorý patrí inému tatranskému vrcholu. V slovenskej literatúre a kartografii bol rozšírený názov "Triumental". Vznikol pravdepodobne ako skomolenina, ktorej prvá časť mohla vystihovať charakter uzlového bodu troch horských hrebeňov a druhá (metálkov) nasvedčovať baníckej minulosti štítu. Tento názov sa bežne zaužíval v nemeckom a maďarskom názvosloví.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Štrba. Najbližším sídlom je južným smerom situované Štrbské Pleso, rovnakým smerom sa nachádza aj Važec, Štrba a Tatranská Štrba, juhovýchodne ležia Vyšné Hágy a Nová Polianka, severovýchodne Tatranská Javorina, severozápadne poľské mesto Zakopané a juhozápadne Podbanské. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a hrebeňom vedie hranica národných prírodných rezervácií Kôprová dolina a Mlynická dolina.
Opis.
Hrubý vrch, niekedy aj skrátene ako Hrubý, je najvyšší štít v južnom uzávere Hlinskej doliny a jeden z najvýraznejších vrcholov v rázsoche Kriváňa nad Hlinskou dolinou, Nefcerkou a Mlynickou dolinou. Od Mlynickej veže ho oddeľuje Hrubá priehyba, od Zadnej Terianskej veže Zadná terianska štrbina a od Furkotského sedla Furkotská priehyba. Hrebeň Hrubého vrchu vybiehajúci na západ má vyše a končí sa na Hrubej kope nad Kôprovou dolinou.
Západne je v Nefcerskej doline Vyšné a Nižné Terianske pleso, ktorými vodu zo západných svahov odvádza Nefcerský potok do Belej v povodí Váhu. Rovnakým smerom tečie voda aj zo severných svahov, ktoré padajú do Hlinskej doliny, odvodňovanej Hlinským potokom. Východne je v Mlynickej doline Okrúhle a Capie pleso, ktorými z východne sa zvažujúcich svahov odteká voda Mlynicou do rieky Poprad. 
Severným smerom sa nachádza Kôprovský štít (), Čubrina (), Hrubý štít (), Kotolnica () a Tichý vrch (), západným Hrubá kopa (), Nefcerské veže (), Krížna () a Kriváň (), južným Krátka (), Ostrá (), Sedielková kopa (), sedlom oddelený Furkotský štít (), Veľké Solisko (), Štrbské Solisko (), Predné Solisko (), Patria () a Malá Bašta () a východným Satan (), Vysoká (), Rysy (), Hlinská veža (), Štrbský štít () a Hincova veža (). Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú mnohé vrcholy a okolité doliny Vysokých Tatier, no tiež Západné Tatry, časť Malej a Veľkej Fatry, Nízkych Tatier, Volovských vrchov a Oravských Beskýd.
Prístup.
Hrubý vrch sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku a nevedie naň značený turistický chodník. Legálne je prístupný len s horským vodcom.
Kolový štít

Kolový štít () je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad osadou Tatranské Matliare, približne severozápadne od Kežmarku. Východným smerom stojí v Doline Zeleného plesa Chata pri Zelenom plese.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná Tatranská Javorina, severovýchodne sa nachádza Ždiar, východne Tatranská Kotlina, Lendak a Kežmarské Žľaby, juhovýchodne Tatranské Matliare a Tatranská Lomnica a južne Starý Smokovec. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a jeho vrcholom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Javorová dolina a Dolina Bielej vody kežmarskej.
Opis.
Kolový štít leží v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Ľadovým štítom () a Jahňacím štítom (). Severozápadne susedí v rázsoche situovaná Svinka () a Kopa brán (), severne susedia Jahnence (), Havran (), Ždiarska vidla () a Jahňací štít (), východne Kozí štít (), Veľká Svišťovka () a Kežmarský štít (), južne Lomnický štít (), Pyšný štít (), Baranie rohy () a Ľadový štít () a západne Veľká Ľadová veža (), Široká () a Svišťovky (). Západným smerom sa nachádza Čierna Javorová dolina, ktorou Čiernym potokom cez Čierne Javorové pleso odteká voda z juhozápadných svahov do Javorinky v povodí Dunajca, rovnakým smerom tečie aj voda zo severozápadnej časti Kolovou dolinou, kde Kolovým plesom preteká Kolový potok. Východne sa svahy zvažujú do Malej Zmrzlej doliny, ktorú odvodňuje cez Zelené pleso pretekajúci Zelený potok do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj časť Popradskej kotliny, Slanské vrchy, Branisko, Levočské vrchy, Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Prístup.
Kolový štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Na východnom úpätí však stojí Chata pri Zelenom plese, kde vedie viacero značených trás:
Huncovský štít

Huncovský štít (; , , ) je vrch v Tatrách na Slovensku. Vypína sa nad Skalnatým plesom nad Tatranskou Lomnicou, približne severne od Popradu. 
Názov.
Vyplýva s historických vlastníckych nárokov podtatranskej obce Huncovce na toto územie. Prvá zmienka o Huncovciach pochádza z roku 1257, sú v nej spomínané ako villa Supch. V listine z roku 1471 sa spomína prvý dnešnému názvu podobný názov Honczdorf. Je to zrejmé ponemčenie latinského názvu villa Canis „psia ves“, ktorý sa uvádza v listinách z roku 1268 a je základom dnešného názvu obce Huncovce.
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchode Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaná Tatranská Lomnica a Tatranské Matliare, východne ležia Kežmarské Žľaby, Tatranská Kotlina a Lendak, severne Ždiar a Tatranská Javorina a južne Tatranská Lesná, Nový, Starý a Horný Smokovec. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a na území národnej prírodnej rezervácie Studené doliny.
Opis.
Huncovský štít je štít na konci krátkeho bočného juhovýchodného hrebeňa Kežmarského štítu, Huncovským sedlom oddelený od Malého Kežmarského hrbu vo Vysokých Tatrách nad Skalnatou dolinou. Jeho mierne svahy sú väčšinou sutinové. Voda zo severovýchodných svahov odteká Huncovskou kotlinou pretekajúcim Huncovským potokom, z južných odteká do Skalnatej doliny a Skalnatého plesa, odkiaľ pokračuje Skalnatým potokom do rieky Poprad. 
Južným smerom sa nachádza Lomnický hrb () a Veľká Lomnická veža (), západne dominuje Lomnický štít (), Pyšný štít (), Baranie rohy (), Čierny štít () a Kežmarský štít (), severne leží Malý Kežmarský štít (), Jahňací štít (), Kozí štít () a Veľká Svišťovka () a východne Stežky (), Malá Svišťovka () a Vyhliadka (). Na vrchol vedie značená turistická trasa.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú vďaka polohe viditeľné okolité doliny a vrcholy Vysokých a Belianskych Tatier, no tiež Podtatranská kotlina, časť Nízkych Tatier, Kozie chrbty, Spišsko-gemerský kras, Volovské, Slanské a Levočské vrchy, Branisko a mnohé prihraničné vrchy v Poľsku.
Prístup.
Vrch sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie a Tatranského národného parku, preto prístup naň je možný len s horským vodcom. Južne sa nachádza Skalnaté pleso s prestupnou stanicou lanovky na Lomnický štít a hotelom Encián.
Výstupy.
Od 17. storočia na jeho vrchol putovali skupinky kežmarských študentov, ktorí si spolu s Dávidom Fröhlichom predsavzali vystúpiť na Kežmarský štít. Prechádzali z Doliny Bielej vody kežmarskej cez Sedlo pod Svišťovkou do Huncovskej kotliny a do Huncovského sedla. Horolezci sa začali zaujímať o tento štít v roku 1928, keď Helena Dębińska, Jadwiga Honowska, Alfred Szczepański a Jan Alfred Szczepański 9. júla vyliezli tri trasy zo Skalnatej doliny strmou západnou stenou z Lievikového kotla. Jeho južnými a juhovýchodnými svahmi prechádza Tatranská magistrála do Sedla pod Svišťovkou.
Nefcerské veže

Nefcerské veže sú tri výrazné veže v asi dlhom hrebeni Hrubé, severozápadnom ramene Hrubého vrchu vybiehajúcom medzi Nefcerkou a Hlinskou dolinou vo Vysokých Tatrách.
Názov.
Je odvodený od doliny Nefcerka.
Prví na vrchole.
Na Zadnú a Prostrednú nefcerskú vežu vystúpili dňa 28. júla 1908 Paweł Bester, Walery Goetel a Mieczysław Świerz a druh.
Turistika.
Veže nie sú turistom dostupné.
Slavkovská kopa

Slavkovská kopa () je vrch v Tatrách na Slovensku. Vypína sa nad Novým Smokovcom, približne severozápadne od Popradu. Severozápadne vo Veľkej Studenej doline stojí Zbojnícka chata.
Poloha.
Nachádza sa na juhovýchode strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaný Nový a Starý Smokovec, južne sa nachádzajú Tatranské Zruby, Tatranská Polianka a Nová Polianka, juhozápadne Vyšné Hágy a Štrbské Pleso a východne Tatranská Lomnica a Tatranská Lesná. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a na hrebeni sa stretávajú hranice národných prírodných rezervácií Slavkovská dolina a Studené doliny.
Opis.
Slavkovská kopa sa nachádza v mohutnej rázsoche, vybiehajúcej z Východnej Vysokej () v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier juhovýchodným smerom na Slavkovský štít (). Má dva vrcholy; vyšší sa nachádza v hlavnom, nižší v postrannom, severným smerom vybiehajúcom hrebeni. Severovýchodné svahy strmo padajú do Veľkej Studenej doliny, juhozápadné do Slavkovskej dolinky, ktorá vybieha z mohutnej Velickej doliny. Severne od vrcholu sa vo Veľkej Studenej doline nachádza Vareškové pleso, ktorým odteká voda Studeným potokom do rieky Poprad, voda z južnej časti hrebeňa odteká Slavkovským potokom. Svahy vrchu sú obľúbeným miestom lezeckých výstupov.
Západným smerom sa nachádza Kotlový štít (), Gerlachovský štít (), Bradavica (), Východná Slavkovská veža (), Východná Vysoká () a Svišťový štít (), severne sa vypína Malý Javorový štít (), Javorový štít (), Široká veža (), Prostredný hrot () a Lomnický štít (), východne Malý Kostol (), Veľká Lomnická veža (), Zadný Oštep () a Slavkovský štít () a južne Senná kopa () a Veľký Krížny kopec (). Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú viditeľné okolité doliny a vrcholy Vysokých Tatier, no tiež Podtatranská kotlina, veľká časť Nízkych Tatier, Kozie chrbty, Spišsko-gemerský kras, Volovské vrchy a Levočské vrchy.
Prístup.
Vrch sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto prístup naň je možný len s horským vodcom. Najčastejšie je využívaný prístup po hrebeni zo susedného Slavkovského štítu, kde vedie sezónne otvorený modrý chodník zo Starého Smokovca.
Hlinská veža

Hlinská veža () je vrch Vysokých Tatier. Leží v krivánskej rázsoche vybiehajúcej z Čubriny, nad Štrbským Plesom, približne severozápadne od Popradu. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Štrba. Najbližším sídlom je južne situované Štrbské Pleso, juhovýchodne ležia Vyšné Hágy a Nová Polianka, severovýchodne Tatranská Javorina, severozápadne poľské mesto Zakopané, západne osada Podbanské a južne tiež Tatranská Štrba. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a hrebeňmi vedú hranice národných prírodných rezervácií Mengusovská dolina, Kôprová dolina a Mlynická dolina.
Opis.
Hlinská veža leží v krivánskej rázsoche, vedúcej od severu a stáčajúcej sa na západ. Masív je uzlovým vrchom pre južne vybiehajúci Hrebeň bášt. Ten oddeľuje Mlynickú (na juhozápade) od Mengusovskej doliny (juhovýchodne od vrcholu), severne sa hrebeň zvažuje do Hlinske doliny. Východne leží v Mengusovskej doline Malé Hincovo pleso, juhozápadne v Mlynickej je Vyšné a Nižné Kozie pleso. Vodu z východných svahov odvádza Hincov potok a z juhozápadných Mlynica do rieky Poprad a Baltského mora. Severozápadne sa zvažujúce časti odvodňuje Hlinský potok do Belej a Váhu, patriacich do odtokovej oblasti Čierneho mora.
Severným smerom sa nachádza Veľký Mengusovský štít (), Čubrina (), Vyšným Kôprovským sedlom oddelený Kôprovský štít (), Miedziane (), Hrubý štít (), Kotolnica () a Tichý vrch (), západným Veľká kopa (), Hrubá kopa (), Nefcerské veže (), Hrubý vrch (), Furkotský štít (), Kriváň () a Veľké Solisko (), južným Štrbské Solisko (), Predné Solisko (), Patria (), Satan () a Ostrva () a východným Tupá (), Končistá (), Kôpky (), Vysoká (), Rysy (), Mengusovský Volovec () a Hincova veža (). Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú mnohé vrcholy a okolité doliny Vysokých Tatier, no tiež časť Volovských vrchov, Nízkych Tatier a Oravských Beskýd.
Prístup.
Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku a nevedie naň značený turistický chodník. Prístup na Hlinskú vežu je tak možný len s horským vodcom.
Štrbské Solisko

Štrbské Solisko (; , , ) je vrch v Tatrách na Slovensku. Leží v Soliskovom hrebeni nad Štrbským Plesom, približne západne od Popradu. 
Názov.
Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu ("Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc") a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Adjektívum poukazuje na polohu štítu v chotári obce Štrba a nad Štrbským plesom. Pri pohľade od Štrbského plesa je Štrbské Solisko jediným samostatne a markantne viditeľným bodom na hrebeni Soliska. V sprievodcovskej literatúre bol popisovaný s dvoma vrcholmi. Dnes má nižší končiar samostatné meno: Mlynické Solisko.
Poloha.
Nachádza sa na juhu strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Štrba. Najbližším sídlom je južne situované Štrbské Pleso, rovnakým smerom sa nachádza aj Tatranská Štrba a Štrba, juhozápadne Važec, západne Podbanské, juhovýchodne Vyšné Hágy a Nová Polianka, východne Starý Smokovec a severozápadne poľské mesto Zakopané. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a hrebeňom prechádza hranica národných prírodných rezervácií Furkotská dolina a Mlynická dolina.
Opis.
Štrbské Solisko je posledný väčší štít v juhovýchodnej časti Soliskového hrebeňa, medzi Šedou lávkou (Furkotským Soliskom) a Nízkou lávkou (Mlynickým Soliskom) vo Vysokých Tatrách. Hrebeň vybieha južným smerom z Furkotského štítu () v krivánskej rázsoche, vedúcej z Čubriny () v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier. Oddeľuje Mlynickú a Furkotskú dolinu, ktorými zo štítu odteká prebytočná voda. Západným smerom voda prúdi Furkotským potokom do Bieleho Váhu, východne sa zvažujúce svahy odvodňuje Mlynica do rieky Poprad. 
Západným smerom sa nachádza Sedielková kopa (), Jamská kopa (), Ostrá veža (), Kriváň () a Krátka (), severným Ostrá (), Nefcerské veže (), Furkotský štít (), Hrubý vrch (), Veľké Solisko (), Štrbský štít (), Kôprovský štít () a Hlinská veža (), východným Rysy (), Kôpky (), Satan (), Malá Bašta (), Končistá () a Patria () a južným Trigan (), Predné Solisko () a Rakytovec (). Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú mnohé vrcholy a okolité doliny Vysokých Tatier, no tiež Branisko, Volovské vrchy, Spišsko-gemerský kras, Kozie chrbty, Nízke Tatry, Veľká Fatra a hrebeň Lúčanskej Fatry.
Prístup.
Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku a nevedie naň značený turistický chodník. Výstup naň je možný len s horským vodcom. Značený chodník vedie na susedné Predné Solisko.
Široká (vrch vo Vysokých Tatrách)

Široká () je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad Tatranskou Javorinou, približne severozápadne od Popradu.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú severne situovaná Tatranská Javorina, juhovýchodne sa nachádza Tatranská Lomnica a Starý Smokovec a južným smerom Vyšné Hágy a Štrbské Pleso. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a jeho vrcholom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Javorová dolina a Bielovodská dolina.
Opis.
Široká leží v hrebeni, vybiehajúcom severozápadným smerom z Malého Javorového štítu () v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Javorovým štítom () a Svišťovým štítom (). Je najvýraznejším štítom v hrebeni, oddeľujúcom Bielovodskú a Javorovú dolinu. Vrcholom Širokej sa tento bočný hrebeň ďalej rozdeľuje, pričom jeden pokračuje na sever na Svišťovky () a druhý na severozápad na Zámky (). Na juhovýchodnom úpätí vrchu sa nachádza Zelené Javorové pleso.
Severne sa nachádza Horvátov vrch (), Zadná kopa (), Svišťovky () a Košiar (), východne Jahnence (), Kopa brán (), Svinka (), Kolový štít (), Čierny štít () a Ľadový štít (), južne Javorový štít (), Malý Javorový štít (), Žabí vrch (), Svišťový štít (), Gerlachovský štít () a Gánok () a západne Rysy (), Mlynár (), Miedziane (), Kozí vrch () a Zámky (). Západným smerom vedie spod štítu Litvorový žľab, ktorým vodu odvádza Litvorový potok, ústiaci do Bielej vody v Bielovodskej doline. Východné svahy padajú do Zelenej Javorovej doliny, ktorou odteká voda Zeleným potokom cez Zelené Javorové pleso do Javorinky v Javorovej doline. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Prístup.
Široká nie je turisticky prístupná, pretože sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku. Značené turistické trasy vedú oboma susednými dolinami.
Baranec (vrch v Západných Tatrách)

Baranec () je tretí najvyšší vrch Západných Tatier na Slovensku. Dominuje hrebeňu Barance nad Žiarskou dolinou, nad obcou Konská, približne severovýchodne od Liptovského Mikuláša.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Západné Tatry a v ich časti Liptovské Tatry. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie mesta Liptovský Mikuláš (k.ú. Svätý Štefan) a obcí Jamník a Konská. Najbližšími sídlami sú juhozápadným smerom situovaná Konská a južne ležiaci Žiar, rovnakým smerom sa nachádzajú aj Jakubovany a juhovýchodne aj obec Pribylina. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku. 
Opis.
Baranec leží v mohutnej rázsoche, ktorá vybieha južným smerom z Plačlivého () v hlavnom hrebeni Západných Tatier. Nazýva sa podľa dominantného vrchu v jej strednej časti, teda Barance. Mohutný masív je uzlovým vrchom, z ktorého juhovýchodným smerom vedie hrebeň na Malý Baranec (), juhozápadným na Holý vrch () a menšia rázsocha i na západ. Severozápadné a západné svahy klesajú do Žiarskej doliny, ktorú odvodňuje potok Smrečianka do Váhu, rovnakým smerom odteká voda potokom Trnovec z Trnovskej doliny na južnom úbočí Baranca. Východná časť klesá do Jamníckej doliny, ktorou voda prúdi Jamníckym potokom do Račkovej a Belej. Na severozápadnom úpätí stojí v Žiarskej doline Žiarska chata. 
Západne sa nachádza Solisko (), Široká (), Ráztoka () a Jalovecká kopa (), severne leží Príslop (), Baníkov (), Hrubá kopa (), Tri kopy (), Nohavica (), Plačlivé (), Sedlοm nad Pustým () oddelený Smrek (), Ostrý Roháč (), Volovec () a Deravá (), východne Hrubý vrch (), Jakubina (), Vyšná Magura (), Ostredok (), Nižná Magura (), Nižný Ostredok (), Kečka () a sedlom oddelený Štrbavý () a južne Malý Baranec (), Mládky (), Holý vrch () a Stará Stávka (). Vrcholom prechádza značený turistický chodník. Na vrchole sa nachádza betónový pilier s vrcholovou schránkou. Z Baranca spadá na rôzne strany viacero žľabov. Najväčší je južný žľab do Trnovskej doliny, do oblasti Studničky.
Výhľady.
Hôľnato-skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Vďaka značnej nadmorskej výške a polohe poskytuje výhľad na mnohé vrcholy Západných Tatier, blízke doliny, časť Vysokých Tatier a Podtatranskú kotlinu, pri vhodných podmienkach vidieť aj Oravskú Maguru, Chočské vrchy, Malú a Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Spišsko-gemerský kras, Kozie chrbty a Volovské vrchy.