Vyhlásenie republiky v Brazílii

Vyhlásenie republiky v Brazílii bolo štátnym prevratom, ktorým sa 15. novembra 1889 založila Prvá Brazílska republika. Prevrat zvrhol konštitučnú monarchiu Brazílskej ríše a ukončil vládu cisára Pedra II.
K prevratu došlo v meste Rio de Janeiro, vtedajšom hlavnom meste impéria, keď skupina dôstojníkov cisárskej armády pod vedením maršala Deodora da Fonseca uskutočnila štátny prevrat bez použitia násilia - zosadením cisára Pedra II. a predsedu ministerstiev ríše, ktorým bol Vikomt Afonso Celso.
V ten istý deň bola ustanovená dočasná vláda s Deodorom da Fonsecom ako prezidentom republiky a predsedom dočasnej vlády.
Pozadie.
Od 70. rokov 19. storočia, po Vojne Trojspolku, prešli niektoré politické elity do opozície voči súčasnému politickému režimu. Medzi faktory, ktoré ovplyvnili tento pohyb, patria:
Politická situácia v roku 1889.
37. a posledná cisárska vláda bol inaugurovaná 7. júna 1889 pod vedením predsedu ministerstiev ríše Afonsa Celsa z Liberálnej strany. Celso, ktorý sa ocitol v ťažkej politickej situácii, predložil poslaneckej snemovni program politických reforiem v poslednom zúfalom pokuse o záchranu ríše. Medzi tieto reformy patrili napr. tieto opatrenia: väčšia autonómia a administratívna sloboda pre provincie (federácia), všeobecné volebné právo, sloboda vzdelávania, obmedzenie právomocí štátnej rady a nedoživotné mandáty pre cisársky senát. Jeho návrhy smerovali k zachovaniu panovníckeho režimu v krajine, no väčšina konzervatívnych poslancov, ktorí ovládali Generálnu snemovňu, ich vetovala. 15. novembra 1889 bola republika prevzatá pozitivistickými vojskami s podporou otrokárskej elity, ktorá sa pohoršovala nad tým, že po zrušení otrokárstva nedostali kompenzáciu za svojich otrokov.
Strata prestíže monarchie.
Bolo veľa faktorov vedúcich impérium k strate podpory svojich ekonomických a vojenských základní. Zo strany konzervatívnych skupín malo vážne rozpory s katolíckou cirkvou. Stratilo podporu aj veľkostatkárov v dôsledku zrušenia nevoľníctva v roku 1888, ku ktorému došlo bez kompenzácie otrokárov.
Zo strany progresívnych skupín sa kritizovalo, že si Brazília udržiavala otrokárstvo príliš dlho (bola poslednou krajinou v Amerike, čo ho zrušila). Kritizovali aj absenciu iniciatív zameraných na ekonomický, politický či sociálny rozvoj krajiny, alebo napríklad absenciu systému všeobecné vzdelanie.
A tak získal priestor návrh republiky – vnímaný ako cesta k spoločenskému pokroku. 
Je dôležité poznamenať, že legitimita cisára bola odlišná od legitímnosti cisárskeho režimu: na obyvateľstvo rešpektovalo a milovalo cisára Pedra II., ale impérium sa mu páčilo čoraz menej.
Hoci fráza Aristidesa Loba (novinára a vodcu republikánov zo São Paula), „ľudia sú svedkom beštiálnosti“ k vyhláseniu republiky, vstúpila do histórie, novší historický výskum poskytuje iný pohľad na prijatie republiky medzi ľudom - že republika bola pred vyhlásením a po vyhlásení všeobecne vnímaná ako politický režim, ktorý prinesie rozvoj v širšom zmysle do krajiny, hoci obyčajný ľud zmeniť režim vlády nechcel.
Abolicionistický problém.
Po zrušení brazílskeho zrušenia obchodu s otrokmi v roku 1850 sa otázka úplného zrušenia otroctva v Brazílii stala predmetom diskusie, ktorá čelila odporu od tradičnej agrárnej elity krajiny. Impérium prijímalo opatrenia, ktoré viedli k postupnému zániku otrokárskeho režimu, no elity, ktoré so znepokojením sledovali udalosti americkej občianskej vojny, požadovali od štátu reparácie za svojich otrokov.
Impérium však zrušilo otroctvo prostredníctvom Zlatého zákona (1888) a veľkostatkári sa obrátili proti cisárovi a jeho regentovi, čím sa zrútil svoj posledný pilier podpory cisárstva v Brazílii. Bývalí otrokári sa pripojili na republikánsku stranu nie z dôvodu antiimperializmu, ale z dôvodu „pomsty“ voči monarchii, čím si vyslúžili prezývku „Republikáni poslednej minúty“.
Krátko po tom, podpísaní Zlatého zákona princeznou Isabelou, João Maurício Vanderlei, jediný senátor impéria, ktorý hlasoval proti projektu zrušenia otroctva, povedal: „Jej Výsosť vykúpila rasu, ale stratila trón“.
Náboženská otázka.
Od koloniálneho obdobia bola katolícka cirkev ako inštitúcia podriadená štátu. Toto znamenalo, že žiaden príkaz pápeža nemohol byť v Brazílii vykonaný bez toho, aby predtým nebol schválený cisárom. V roku 1872 sa biskupi z Olindy a Belému, rozhodli sami riadiť príkazmi pápeža Pia IX., ktorý vylúčil slobodomurárov z cirkvi. Keďže členovia s vysokým vplyvom v monarchickej Brazílii boli slobodomurári (niektoré knihy uvádzajú ako slobodomurára aj samotného Pedra II.), návrh zákona nebol ratifikovaný.
Biskupi odmietli poslúchnuť zákon a boli zatknutí. V roku 1875 dostali cisársku milosť a boli prepustení. Epizódou sa však obraz impéria poškvrnil. To bol priťažujúci faktor krízy monarchie, pretože podpora katolíckej cirkvi monarchii bola vždy nevyhnutná pre jej živobytie.
Vojenská otázka.
Armáda bola nespokojná s predchádzajúcim obmedzovaním prejavu, ktorý monarchia uvalila na vojenských dôstojníkov - dôstojníci sa nemohli vyjadrovať v tlači bez súhlasu ministra vojny. Armáda nemala autonómiu rozhodovania o obrane územia, podliehala rozkazom cisára a kabinetu ministrov, ktorý tvorili civilisti, ktoré prevyšovali rozkazy generálov.
Okrem toho sa vojaci často cítili zdiskreditovaní a nerešpektovaní. Na jednej strane vládcovia impéria boli civilisti, ktorých výber bol extrémne elitársky, ale výsledkom boli vysoko platené a oceňované pozície. Armáda volila demokratickejší a technickejší výber, no jej dôstojníci nezískali odbornú valorizáciu ani politické či spoločenské uznanie. Povýšenie bolo ťažké získať a bolo založené skôr na osobných kritériách ako na zásluhách alebo služobnom veku.
Vojna Trojspolku okrem ukázala armáde túto devalváciu profesionálnej kariéry, ktorá sa po skončení vojny ešte zintenzívnila. Výsledkom bol dojem zo strany armády, že išli do vojny pre režim, ktorý si ich nevážil a venoval viac pozornosti brazílskemu námorníctvu. Súčasne armáda utrpela silný pozitivistický vplyv, ktorý sa rozšíril aj do vojenských škôl. Túžili po silnej republike na čele s diktátorom.
Republikánske a pozitivistické akcie.
Počas paraguajskej vojny kontakt brazílskej armády s realitou juhoamerických susedov viedol k úvahám o vzťahu medzi politickými režimami a sociálnymi problémami. Z toho sa začal vyvíjať väčší záujem o ideál republiky a rozvoj medzi kariérnymi armádami.
Rôzne skupiny boli silne ovplyvňované slobodomurárstvom a pozitivizmom Augusta Comta.
Podľa niektorých vedcov boli republikáni rozdelení do dvoch hlavných prúdov:
Hoci medzi skupinami existovali rozdiely, všeobecnou myšlienkou spoločnou pre obe bolo zbaviť sa monarchie. Nový režim mal teda revolučný charakter.
Vojenský prevrat 15. novembra 1889.
V Riu republikáni trvali na tom, aby monarchista Deodoro da Fonseca, viedol revolučné hnutie, ktoré by nahradilo monarchiu republikou. Po dlhom naliehaní súhlasil.
Podľa historických údajov 15. novembra 1889, maršal Deodoro s vojakmi v uliciach mali v úmysle zvrhnúť len vtedajšieho ministerského predsedu (premiéra), Afonsa Celsa.
Presvedčený, že ho cisárska vláda zatkne, 15. novembra za úsvitu opustil Deodoro svoju rezidenciu, prešiel cez park Campo de Santana, kde sa stretol s vojakmi. Maršál nasadol na koňa a podľa svedectva si sňal klobúk a vyhlásil: „Nech žije republika!“ Demonštrácia pokračovala prehliadkou vojsk na ulici Direita až po cisársky palác.
Sprisahanci zosadili vládu a zatkli svojho premiéra akurát keď v cisárskom paláci vysvetľoval generálovi Floriana Peixota, že nasadené jednotky vzburu potlačia.
Floriano Peixoto, hlásiaci sa k republikánskemu hnutiu, následne odsúdil šéfa vlády do väzenia.
15. novembra popoludní bola na radnici v Riu de Janeiro slávnostne vyhlásená republika.
Pedro II., ktorý bol akurát v Petrópolise, sa vrátil do Ria. Cisár si myslel, že cieľom revolucionárov bolo len nahradiť Celsovu vládu a preto sa pokúsil zorganizovať ďalší ministerský kabinet pod vedením radcu Josého Antônia Saraivu. Keď sa cisár dozvedel o prevrate, bol rozčarovaný, ale rozhodol sa neklásť odpor.
Nasledujúci deň bola brazílska cisárska rodina vyhnaná do Európy, návrat do Brazílie jej povolil až v roku 1920 prezident Epitácio Pessoa.
Reakcie.
Napriek nedostatku vôle postaviť sa na odpor zo strany Pedra II, došlo po páde impéria k výraznej monarchistickej reakcii v podobe vzbúr, ktoré však boli všetky dôkladne potlačené.
V roku 1891 začala takzvaná Revolta da Armada, povstalecké hnutie podporované jednotkami brazílskeho námorníctva proti diktátorskej vláde Deodora da Fonseca, údajne podporované monarchistickou opozíciou voči nedávnemu zavedeniu republiky. Opäť medzi rokmi 1893 a 1894, proti diktatúre a obmedzovaniu práv podporovaným vládou Floriana Peixota, sa námorní monarchisti vzbúril proti vláde. V tejto epizóde potrebovali republikáni pomoc námorníctva Spojených štátov, aby monarchistov porazili.
V rokoch 1893 až 1895 došlo k federalistickej revolúcii medzi federalistami, monarchistami a republikánmi proti republikánskej vláda a mala za následok smrť 10 000 mužov.
Vojna Canudos bola konfliktom medzi štátom Brazília a skupinou asi 30 000 osadníkov, ktorí si založili vlastnú komunitu v severovýchodnom štáte Bahia s názvom Canudos. Po niekoľkých neúspešných pokusoch o vojenské potlačenie došlo v októbri 1897 k brutálnemu ukončeniu konfliktu, kedy brazílska armáda obsadila dedinu a zabila takmer všetkých obyvateľov. Išlo o najsmrteľnejšiu občiansku vojnu v brazílskych dejinách. Len 300 prežilo masaker spôsobený vojskami republikánskej armády.
Ďalšou udalosťou, ktorá sa vyskytla ako reakcia na republiku, bolo povstanie Ribeirãozinho. Bolo to konzervatívne hnutie zo začiatku 20. storočia, ktoré sa objavilo v meste Ribeirãozinho v São Paule a ktorého základným cieľom bola obnova monarchie a korunovácia princa Luiza, syna Izabely princeznej cisárskej Brazílie. Tento pokus o obnovenie monarchie trval jeden deň.