burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Smaltová továreň v Krakove

Smaltová továreň v Krakove (po poľsky: Fabryka Emalia Oskara Schindlera) je bývalá železiareň v Krakove. Teraz hostia dve múzeá: Krakovské múzeum moderného umenia v Poľsku, ktoré sa nachádza v starých dielňach, a pobočku Múzea histórie mesta Krakova, ktorá sa nachádza v ul. Lipowa 4 v štvrti Zabłocie, v administratívnej budove bývalej smaltovne známej ako „Deutsche Emailwarenfabrik Oskara Schindlera“ (DEF), ako je vidieť vo filme Schindlerov zoznam. Pred DEF tu fungovala prvá malopoľská továreň na smaltovaný tovar a výrobky zo železa, spoločnosť s ručením obmedzeným, založená v marci 1937.
V roku 2007 bolo rozhodnuté o prevode administratívnej budovy bývalej Továrne na smaltované plechy do Historického múzea mesta Krakova, ktorá bola postavená zo stĺpu. Ulica Lipowa 4 v Krakove, pobočka na vytvorenie stálej expozície dokumentujúce obdobie nemeckej okupácie mesta 1939-1945. Stála expozícia na túto tému prezentovaná v odbore nesie názov Krakov – obdobie práce 1939-1945. Účelom múzea je priblížiť históriu továrne v ul. Lipowa v širšom historickom kontexte. 45 výstavných miestností ukazuje Krakov a jeho obyvateľov počas druhej svetovej vojny. Výstava je rozdelená do niekoľkých sekcií venovaných konkrétnym problémom: vojna roku 1939, rola Krakova ako centra moci generálneho gouvernementu, každodenný život obyvateľov, osudy Židov v Krakove, tajná oblasť, rovnako ako história továrenských robotníkov a príbeh samotného Oskara Schindlera. Exponáty múzea dopĺňajú bohaté fotografie a archívne dokumenty zhromaždené z Poľska aj zo zahraničia. Pobočka bola oficiálne otvorená 10. júna 2010.
V budove Schindlerovej továrne bolo vybudované aj Múzeum moderného umenia.
Po nemeckej invázii do Poľska a následne po vypuknutí druhej svetovej vojny v septembri 1939 bol Oskar Schindler jedným z prvých nacistov, ktorí sa snažili z tejto situácie vyťažiť čo najviac. V továrni, ktorá bola po príchode Nemcov do Poľska skonfiškovaná židovským majiteľom v rámci arizačných opatrení, Oskar Schindler začal vyrábať smaltové výrobky (hrnce, panvice, ešusy atď) prevažne pre potreby frontu. V tejto továrni zamestnával približne 1 000 robotníkov, pričom asi polovicu tvorili Židia z krakovského geta. Na založenie prevádzky mu požičali peniaze práve samotní Židia. Fabriku pomenoval Deutsche Emailewaren-Fabrik. Pod vplyvom nacistického zaobchádzania so židovskými zajatcami, predovšetkým po brutálnej a krvavej likvidácii krakovského geta v marci 1943, sa jeho spočiatku odmeraná, povrchná a oportunistická obchodnícka povaha začala vo vzťahu k Židom meniť. Svojich židovských robotníkov začal intenzívne chrániť pred nacistickými vykorisťovateľmi. Pri presune židovského obyvateľstva z krakovského geta do koncentračného tábora Krakov-Płaszów sa Schindler dohodol s veliteľom tohto koncentračného tábora Amonom Göthom na osobitnom presune zhruba 700 Židov do pobočného tábora pri továrni, kde mali v porovnaní s inými židovskými väzňami podstatne lepšie postavenie. Jeho továreň bola akýmsi „útočiskom pre Židov“.
Pizza capricciosa

Pizza capricciosa [čítaj: picca kapricčóza] (doslovne „pizza vrtošivá“) je štýl talianskej pizze pripravený z mozzarelly, talianskej pečenej šunky, húb, artičok a paradajok. Typy použitých jedlých húb môžu zahŕňať cremini (biele huby) a iné. Niektoré verzie môžu používať aj prosciutto (sušená nasolená šunka), marinované artičokové srdiečka, olivový olej, olivy, lístky bazalky, a vajce. Niektoré verzie môžu byť pripravené s použitím tenkej kôrky. Hoci má podobné ingrediencie ako pizza quattro stagioni, sú inak usporiadané.
Hlboký potok (prítok Bystrého potoka)

Hlboký potok je potok na pomedzí geomorfologického celku Slanské vrchy geomorfologického podcelku Bogota a geomorfologického celku Košická kotlina geomorfologického podcelku Toryská pahorkatina v regióne Abov v Košickom kraji v okrese Košice-okolie. Je pravostranným prítokom Bystrého potoka v povodí Hornádu. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v severovýchodnej časti územia obce Ruskov v v lesnom extraviláne na severovýchodnom svahu vrchu Črepník v okrese Košice-okolie v Košickom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom územím obce Ruskov cez lesný extravilán, skrúca sa na juhozápad, pravým brehom obmýva les Prosniská, ľavým brehom obmýva les Deravý kameň, v vyteká z lesného extravilánu a vteká do poľnohospodárskeho extravilánu, v východne od intravilánu Ruskova ústi do Bystrého potoka ako jeho pravostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Ruskov v okrese Košice-okolie. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Motivantom pomenovania vodného toku bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku". Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024). V slovenskej hydronymii patrí medzi názvy s najvyššou frekvenciou výskytu (33 vodných tokov so štandardizovaným názvom Hlboký potok).
Veronika štítovitá

Veronika štítovitá () je druh z rodu veronika z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to trváca, na Slovensku chránená bylina. Jej prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti severnej pologule a Alžírsko v severnej Afrike.
Opis.
Veronika štítovitá je trváca bylina s tenkým, plazivým a šupinatým podzemkom, vysoká do 40 cm. Byľ je holá (zriedka chlpatá), na báze krátko poliehavá a na uzloch zakoreňujúca.
Mäkké, krížmo protistojné listy sú sediace, podlhovasto kopijovité, celistvookrajové alebo drobno zúbkaté, na vrchole ostro končisté. Na líci sú zelené, na rube často červenohnedé a na oboch stranách holé.
Súkvetia sú usporiadané v striedavých strapcoch, ktoré vyrastajú v pazuchách prostredných a horných listov. Riedke, 5 až 15 kveté strapce s veľmi tenkým vretenom, sú dlhé do 7 cm. Štvorpočetná tanierovitá koruna s priemerom do 5 mm je svetlofialová až biela a červeno žilkovaná. Dve tyčinky aj s peľnicami sú belavé. Čnelka, dlhá do 2 mm, je smerom k vrcholu mierne zhrubnutá, holá a výrazne prečnieva výkroj na vrchole tobolky. Štvordielny kalich, s veľkosťou do 2 mm, má diely vajcovito kopijovité a rovnako dlhé. Niťovité kvetné stopky, dlhé do 10 mm, sú 3 až 5 krát dlhšie ako drobné kopijovité až čiarkovité listene.
Obličkovité tobolky sú výrazne zboku stlačené, hlboko vykrojené, holé a výrazne prevyšujú kalich. Oválne semená sú dlhé do 1,5 mm.
Kvitne od júna do septembra. Je premenlivá vo výške, veľkosti a tvare čepele a charaktere odenia.
Rozšírenie.
Veronika štítovitá je pôvodná od Európy až po ďaleko východné oblasti Ruska a tiež v Turecku, na Kaukaze, Kazachstane, Mongolsku, v severnej Afrike (Alžírsko) a v Severnej Amerike.
Na Slovensku je hojná v panónskej oblasti, na Východoslovenskej a Záhorskej nížine, roztrúsená je na Podunajskej nížine, v Slovenskom krase a v Košickej kotline. V karpatskej oblasti je hojnejšia v Bukovských vrchoch a v severnej časti Štiavnických vrchov. Výškové maximum tohto druhu na Slovensku pochádza z Vysokých Tatier, z lokality Národnej prírodnej rezervácie Uhlištiatka, vo výške asi 1 075 m n. m. Ide pravdepodobne o prvý zaznamenaný výskyt vo Vysokých Tatrách z roku 2018 (staršie údaje o výskyte chýbajú). Ďalšie pozorovania, s výškou tesne pod 1 000 m n. m., sú zo Slovenského raja, z lokalít Dobšinská ľadová jaskyňa a zo sedla Kopanec. 
Výskyt.
Veronika štítovitá sa vyskytuje prevažne v nížinnom stupni, zriedkavejšie v pahorkatinách a podhorskom stupni. Je to svetlomilný druh, najčastejšie rastúci na otvorených močaristých miestach, pri prameniskách, rašeliniskách, na výživných, mierne kyslých, humóznych alebo rašelinových a občasne zaplavovaných pôdach. Je konkurenčne slabý druh, ktorý neznáša zatienenie a je ohrozený zmenou vodných pomerov, odvodňovaním či zalesňovaním. 
Ochrana.
Veronika štítovitá je na zozname chránených rastlín, ustanovenom právnym predpisom Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky.
Za horou

Za horou () je názov najvyššieho vrchu Šarišskej vrchoviny, krajinného celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Široké, približne západne od Prešova. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Sedlická brázda. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Široké. Najbližšími sídlami sú na severozápadnom úpätí situované Široké, južne ležiaci Víťaz a Ovčie, východne Chminianske Jakubovany a severovýchodne Hendrichovce a Fričovce. 
Opis.
Vrch Za horou leží na západnom okraji podcelku Sedlická brázda a tvorí uzlový vrch pre rázsochy, vybiehajúce severným, východným a južným smerom. Západne sa nachádza Zadný Moravec (), Sľubica (), Brezová (), Zvolanská () a Patria (), severne Sopková (), Hradisko (), Mindžová () a Brezina (), východne Vtáčia hora (), Ostrý vrch () a Zimná hora () a južne Roháčka (), Čierna hora (), Koľvek () a Kamenčie (). Masív je súčasťou povodia rieky Hornád, presnejšie jeho prítoku Svinka. Tá odvodňuje západné svahy, zo severovýchodných voda odteká Stašovským potokom a z juhovýchodných Jakuboviankou. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Na západnom úpätí je vybudovaný motokrosový areál.
Výhľady.
Vrchol pokrýva len nízka lúčna vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné vidieť okolité vrcholy Šarišskej vrchoviny, no tiež Čergov, Bechureň, Branisko, Čiernu horu a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný chodníkmi z blízkych obcí Široké a Víťaz.
Funebrák

Funebrák je český film z roku 1932 v réžii Karla Lamača, v ktorom hlavnú úlohu stvárnil Vlasta Burian .
Dej.
Zriadenec pohrebného ústavu Vendelín Pleticha (Vlasta Burian) telefonuje svojmu nadriadenému. Prepočuje, že má kúpiť svadobný dar a dopraviť ho šéfovej príbuznej. Na udanú adresu sa preto vyberie zorganizovať pohreb.Pokojne vtrhne priamo doprostred svadobných osláv v jednej typickej meštianskej rodine. Bohatý ženích je na mol a nevesta je nešťastná, pretože miluje iného. A do toho všetkého funebrák, ktorý sa pustí do práce bez toho, že by si uvedomil svoj omyl. Chystá katafalk, pohrebnú reč, rekvizity a vyslovuje prítomným svadobčanom sústrasť. Keď sa konečne omyl vysvetlí, Pleticha na oplátku za pohostenie predvedie svadobným hosťom tance a piesne rôznych národov. Jeden z hostí, deduško Boleslav Hnipírdo, zažil pri ceste do Prahy zrážku vlakov pri Vrňanoch. Pretože sa mu nič nestalo, nechce žiadať od správy železnice bolestné. Pleticha to ale využije a so zaviazanou nohou, podopierajúc sa barlami - metlami - sa vyberie na riaditeľstvo železníc. Vydáva sa za Hnipírda a ohľadom cesty ho podrobne vypočúvajú. Vďaka svojej výrečnosti na seba okrem iného prezradí, že naskočil do idúceho vlaku, cestoval načierno, pľul na okno a odtrhol záchrannú brzdu... Nakoniec mu vyrátajú bolestné a za priestupky vymerajú pokutu. Tá prevyšuje bolestné o štyristo korún, ktorú nevedomky zaplatí pravý Hnipírdo. Film končí Pletichovým útekom z riaditeľstva železníc, pretože jeden zo zamestnancov prišiel na to, že je podvodník.
Poznámka.
V dvanástom filme Vlastu Buriana sú vlastne dva príbehy, ktoré sú k sebe spojené veľmi vratkým mostíkom. Tu tiež vidieť, aký asi Burianbol na divadelnom javisku, a to vďaka kabaretnému pásmu na hostine a tiež vďaka rozhovorom s úradníkom a s inšpektorom na riaditeľstve železníc. Celý film bol natočený iba za šesť dní (celý bol natočený v ateliéri).
Oriel College

Oriel College (Orielské kolégium) je jedným z kolégií Oxfordskej univerzity. Historicky je najstarším kráľovsky založeným kolégiom. Bolo založené v roku 1326, pôvodne známe pod názvom Dom Blahoslavenej Panny Márie v Oxforde (the House or Hall of the Blessed Mary at Oxford). Od roku 1349 sa začalo nazývať aj ako Oriel. Tento názov bol odvodený od veľkého domu s názvom "La Oriole," ktorý bol kráľovským darom pre kolégium ešte krátko po jeho založení.
Významné osobnosti Orielského kolégia:
Sedlická brázda

Sedlická brázda je geomorfologickou časťou Šarišskej vrchoviny. Leží na území okresu Prešov a najvyšší vrch Za horou dosahuje 
Polohopis.
Brázda sa nachádza v strednej časti vrchoviny a zaberá široký pás od juhovýchodu cez centrálnu oblasť na severovýchod. Dominantným vodným tokom je rieka Svinka, ktorá odvodňuje celú oblasť. Významnými sú jej prítoky Malá Svinka, Kvačiansky potok i Krížovianka. Na území tejto časti vrchoviny sa nachádza množstvo obcí, medzi inými Chminianske Jakubovany, Radatice, Lažany či Rokycany. Prístup do sídiel zabezpečuje sieť ciest nižšej triedy, napojené v južnej časti na cestu II/546 a v strednej a severnej časti na cesta I/18. V jej blízkosti vedie i diaľnica D1, tvoriaca významnú spojnicu Prešova a Popradu.
Sedlická brázda je v rámci Šarišskej vrchoviny na severe, západe a juhu lemovaná Širockou brázdou a od východu k jej centru zasahuje klin Chminianskej brázdy. Východne sa zvyšok územia zvažuje do Toryskej pahorkatiny (podcelok Košickej kotliny), severovýchodne susedí Spišsko-šarišské medzihorie, na juhozápade Roháčka a juhu Sopotnické vrchy (oba podcelky Čiernej hory).
Chránené územia.
Táto časť Šarišskej vrchoviny nie je súčasťou žiadnej veľkoplošnej chránenej oblasti a nenachádza sa tu ani žiadne osobitne chránené územie.
Turizmus.
Územie Sedlickej brázdy slúži viacmenej na nenáročnú pešiu a cykloturistiku. Značené turistické chodníky sú len vo východnej časti v blízkosti mesta Prešov a vedú zaujímavou krajinou s viacerými minerálnymi prameňmi. Severojužným smerom touto časťou vedie červeno značená Cesta hrdinov SNP.
Bánovci

Bánovci alebo Trstianskovci (dobovo v základnom tvare: "Baán, Ban, Trsztianszky") sú uhorský šľachtický rod pochádzajúci z Trsteného.
Dejiny rodu.
Prapredkom rodu bol Vavrinec, písomne doložený v roku 1242, avšak prvými známymi členmi rodu boli až synovia Bohumíra II. Prvú donáciu na majetky v Liptove dostali od Bela IV. v roku 1263 a do šľachtického stavu ich povýšil Ladislav IV. dňa 8. júla 1286. Členovia rodu sa najskôr označovali iba prídomkom "z Trsteného", v dobovej forme ako "de Trstena", resp. "de Nádasd". Priezvisko Bán prvýkrát použil až liptovský podžupan Michal v roku 1533.
Príslušníci rodu žili predovšetkým v Liptovskej stolici. Jednotlivci opustili pôvodné majetky až v 18. storočí, kedy sa spomínajú aj v Tekovskej a Šarišskej stolici a (možno o storočie neskôr) tiež v Zemplínskej stolici. Bánovci zistení v iných stoliciach nie sú členmi liptovského rodu, o čom svečia ich prídomky. Možno však predpokladať, že liptovskí Bánovci žili aj mimo spomínaných stolíc.
Bánovci sa okrem funkcií v stoličnej správe uplatnili aj ako statkári či vojenskí hodnostári. Medzi členmi rodu boli aj tabulárny sudca, ministerský radca a kráľovský notár.
Rodový erb.
Podoba erbu Bánovcov s ramenom a trúbkou potvrdzuje spoločný pôvod s liptovskými rodmi Svätojánskych, Smrečianskych, Pongrácovcov a Podturnianskych.
Erb Bánovcov má nasledujúcu podobu: „V modrom štíte zo zlatej otvorenej listovej koruny vyrastá červenoodeté rameno v pästi držiace koniec zlatej stuhy, upevnenej pod nátrubkom zlatej trúbky. Nad korunou sa medzi ramenom a trúbkou vznáša zlatá hviezdička. Štítové znamenie tvorí väčšinou aj klenot.“ Ako nosiči štítu sa občas uvádzajú aj dvaja baníci. Staršia literatúra tiež uvádza, že štítové znamenie občas stojí na zelenom kopci alebo trojvrší. Medzi varianty erbu Bánovcov patrí aj erb na pečati Tomáša Bána z roku 1705, na ktorom chýba zlatá stuha. Preto za hlavný identifikačný znak erbu treba okrem stuhy považovať aj umiestnenie hviezdičky tesne nad listovou korunou.
Deuterón

Deuterón je jadro atómu deutéria (²H alebo aj D), druhého izotopu vodíka. Deuterón obsahuje jeden protón a jeden neutrón.
V prírode je súčasťou ťažkej vody (D2O).
Fyzikálne vlastnosti.
Má spin +1 a je teda bozón. Frekvencia NMR sa mierne líši od tej od obyčajného vodíka. Deuterón má hmotnosť 2,013553212745(40) Da (tesne nad 1.875 GeV).
Polomer náboja deuterónu je 2,12799(74) fm.
História názvu.
Harold Urey vytvoril a prvýkrát používa názvy "prótium, deutérium" a "trítium" v článku publikovanom v roku 1934. Meno "deutérium" je odvodené od gréckeho slova "deuteros" ('druhý') a bolo použité na návrh Gilberta Lewisa.
Pavol Gaal

Pavol Gaal (* 2. štvrtina 15. storočia, pravdepodobne Spišská Nová Ves† 15. storočie, tamže) bol zvonolejársky a kovolejárský majster, pravdepodobne posledný priamy príslušník poprednej zvonolejárskej rodiny Gaalovcov na Spiši, ktorý pracoval v Gaalovskej zvonolejárni.
Bol najmladším synom Mikuláša Gaala mladšieho. Spomína sa v roku 1454, keď vo veci fundácie Konráda Gaala z roku 1369 sprevádzal ako prísažný spišskonovoveského richtára Mikuláša Schremchena do Spišskej Kapituly. Tam spoločne žiadali o znovupotvrdenie Konrádovej fundácie. Spolupracoval so spišskonovoveským zvonolejárom Jánom Wagnerom. Roku 1475 spolu uliali veľký zvon pre Kostol nanebovzatia Panny Márie v Ľubici, čo dokladá minuskulný nápis na datovanom zvone.
Hlboký potok (prítok Ochodničanky)

Hlboký potok je potok v geomorfologickom celku Javorníky v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky v regióne Kysuce v Žilinskom kraji v okrese Kysucké Nové Mesto. Je ľavostranným prítokom Ochodničanky v povodí Kysuce. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v severnej časti územia obce Ochodnica v v lesnom extraviláne v lese Hlboké na západnom svahu lesa Kamenné prahy v okrese Kysucké Nové Mesto v Žilinskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie južným smerom územím obce Ochodnica cez lesný extravilán, skrúca sa na juhozápadozápad, ľavým brehom obmýva severozápadné úpätie lesa Dalňa, pravým brehom obmýva južné úpätie lesa Pahorok, v v lesnom extraviláne neďaleko horného konca intravilánu Ochodnice ústi do Ochodničanky ako jej ľavostranný prítok. Pramení, preteká a ústi na území obce Ochodnica v okrese Kysucké Nové Mesto. Nemá prítok. 
Pôvod názvu.
Je zrejmé, že názov vodného toku Hlboký potok a názov lesa Hlboké, v ktorom potok pramení, vzájomne súvisia. Priorita pomenovacieho procesu je ešte predmetom skúmania (či bol primárne pomenovaný vodný tok a jeho názov bol sekundárne prenesený na les, alebo opačne). Motivantom primárneho pomenovania objektu bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku". Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1976. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024). V slovenskej hydronymii patrí medzi názvy s najvyššou frekvenciou výskytu (33 vodných tokov so štandardizovaným názvom Hlboký potok).
Ján Šimkovic (farár)

Ján Šimkovic (* 30. november 1854, Liptovský Trnovec – † 10. október 1931, Bratislava) bol slovenský evanjelický farár, verejný činiteľ, prekladateľ a paleontológ.
Životopis.
Ľudovú školu navštevoval v rodnom Liptovskom Trnovci. Prvé štyri ročníky gymnaziálnych štúdií absolvoval v Kežmarku, maturoval však s vyznamenaním v Rožňave. Ako stredoškolák bol známy svojou bystrosťou, takže v tomto čase sa stal vychovávateľom v rodine baróna Radvanského. Evanjelickú teológiu študoval vo Viedni, kde bol členom slovenského akademického spolku Tatran. Ordinovaný za kňaza bol v Békešskej Čabe biskupom Gustávom Seberinim, od januára 1879 pôsobil ako kaplán u farára Andreja Seberíniho, vtedajšieho snemového poslanca v Rumunskom Nadlaku. Dňa 30. mája 1880 bol zvolený za farára do svojho rodiska, kde pôsobil do roku 1888. Na jeseň 1888 odišiel do Hýb, kde pôsobil celých 35 rokov. V októbri 1923 odišiel do penzie. Zomrel v roku 1931 a pochovaný je na Evanjelickom cintoríne na Kozej ulici v Bratislave.
Zaslúžil sa o povznesenie hospodárskeho, kultúrneho a národného života ľudu svojho pôsobiska. Počas jeho pôsobenia v Hybiach sa obec hospodársky povzniesla, takže sa mohla radiť medzi najbohatšie obce Liptova. Za jeho účinkovania bola postavená nová fara, kostolná veža a moderná predprevratová slovenská ľudová škola. Po roku 1900 bol zvolený za liptovského seniora, úrad zastával 25 rokov. Počas pôsobenia vo funkcii liptovského seniora očistil liptovský seniorát pred vznikom ČSR od maďarónskych živlov a umiestnil do zborov národne uvedomelé duchovenstvo. Počas prevratu v roku 1918 sa stal členom prvej slovenskej vlády a vládnym referentom pri Ministerstve s plnou mocou pre správu Slovenska na čele s Vavrom Šrobárom. V roku 1919 stál pri zrode kultúrno-osvetového spolku Občianska beseda.
Ján Šimkovic literárne pôsobil v oblasti cirkevnej literatúry. Svoje práce uverejňoval v Korouhve na Sionu, Národných novinách, Cirkevných listoch, Evanjelickom posle spod Tatier, Zborníku MS, Stráži na Sione. Zaoberal sa tiež filologickými otázkami v Slovenských pohľadoch. Uskutočnil geologický prieskum hybského chotára, v ktorom je významné nálezisko fosílií stredohorných živočíchov zeme, morské brachiopódy a lastúrniky, z ktorých vyše 100 druhov našiel farár-senior Jánn Šimkovic spolu s Walerym Goetelom, profesorom na geologickom ústave Univerzity v Krakove. Jeho zbierka skamenelín patrila medzi najvýznamnejšie svojho druhu v Európe a nachádza sa u menovaného profesora. V rukopise zanechal prácu "Úryvky z paleontológie na južnej strane Vysokej Tatry pod Kriváňom".
Ján Šimkovic

Ján Šimkovic môže byť:
Mravné ponaučenia kráľovičovi Imrichovi

Kniha mravných ponaučení svätého Štefana kráľa svojmu synovi kráľovičovi Imrichovi () je pokladaná za najstaršie literárne dielo napísané v Uhorskom kráľovstve. Patrí medzi tzv. "panovnícke zrkadlá", poučenia o dobrej správe pre nasledovníkov aristokrata, ktoré sa vyskytujú už od 9. storočia a predpisujú správanie panovníkov. Za ich predobraz je pokladaný pochop šťastného cisára ("imperator felix") u Aurelia (svätého) Augustína v jeho diele o štáte Božom, rozvinutý v Etymológiách ("Originum sive Etymologiarum libri XX") pripisovaných Izidorovi Sevillskému (560636).
Autor.
Aj keď názov indikuje, že o Ponaučenia otca kráľa synovi kráľovičovi, za autora sa nepokladá Štefan I.. Autorstvo je pripisované rôznym osobám:
Rukopisy a edície.
Ponaučenia sa zachovali vo dvoch kódexoch, oba toho času v Krajinskej Széchényiho knižnice (Országos Széchényi Kónyvtár — OSzK) v Budapešti: 
Ponaučenia boli často vydávané, pretože boli pokladané za Prvú knihu zákonov uhorského kráľa Štefana I. svätého a teda za súčasť Zákonníka Uhorského kráľovstva. 
Moderný český preklad vyšiel v roku 1988, úplný slovenský v roku 1997.
Obsah.
Ponaučenia sú rozdelené do 10. kapitol:
Veľká pozornosť bola historikmi venovaná textu šiestej kapítoly, kde kráľ vyzýva syna, aby rešpektoval reč a zvyky hostí, čo bolo interpretované ako tolerantnosť nielen voči hosťom z cudziny, ale aj k rôznym národnostiam mnohonárodného Uhorska, vrátane pôvodného obyvateľstva Karpatskej kotliny, ktoré tu ostalo aj potom, keď kotlinu ovládli politicky starí Maďari a Uhorské kráľovstvo. 
Táto formulácia bola používaná predstaviteľmi nemaďarských národov v politických bojoch v Uhorsku v 19. a 20. storočí.
Veronika sivá

Veronika sivá alebo veronikovec sivý () je druh z rodu veronika ("Veronica") z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Je to trváca bylina. Prirodzene sa vyskytuje od strednej Európy po Ruský Ďaleký východ a severnú Čínu. 
Informácia o začlenení bývalého rodu veronikovec ("Pseudolysimachion") do širšieho rodu "Veronica" je v článku veronika (rod).
Opis.
Veronika sivá je trváca bylina s článkovým podzemkom, vysoká do 70 cm. Byľ je vzpriamená alebo krátko vystúpavá, oblá, jednoduchá alebo v hornej časti rozkonárená, celá husto sivobielo plstnatá, iba tobolka je holá. 
Listy v dolnej časti byle sú protistojné, v hornej často striedavé, prízemné sú zreteľne stopkaté, horné sediace. Čepele sú nedelené, úzko kopijovité, plytko vrúbkovane pílkovité. Horné sú celistvookrajové, na líci riedko, na rube husto bieloplstnaté. 
Krátko stopkaté až sediace kvety sú usporiadané v hustom a plstnatom koncovom strapci, dlhom 20 až 30 cm. Štvorpočetná koruna má v priemere 5 až 7 mm, je tmavofialová, vzácne aj svetlofialová, korunná rúrka je v ústi brvitá. Dve tyčinky sú modrofialové a niťovitá čnelka, s nenápadnou bliznou, je sýto modrofialová. Štyri diely kalicha sú široko kopijovité, tupo končisté, plstnaté, dlhé do 3 mm. Kvetné listene sú kopijovité až čiarkovité, dlhé do 7 mm (trocha dlhšie ako kalich) a bieloplstnaté. 
Okrúhla tobolka je mierne sploštená, na vrchole plytko vykrojená, je o málo kratšia ako kalich a holá. Drobné semená sú svetlohnedé.
V rámci svojho areálu je veronika sivá variabilná najmä vo vzraste a charaktere odenia.
Rozšírenie.
Prirodzený areál veroniky sivej sa rozprestiera od strednej Európy po Ruský Ďaleký východ a severnú Čínu. Slovenskom prechádza časť jej západnej hranice, pričom výskyt je obmedzený len na oblasť Východoslovenskej nížiny v troch lokalitách: v oblasti vrchu Tarbucka, v okolí obce Somotor a na pahorkoch v okolí mesta Kráľovský Chlmec. 
Výskyt.
Veronika sivá obsadzuje stanovištia od nížin po pahorkatiny, v nadmorských výškach od 100 do 260 m n. m. Obľubuje výhrevné, suché, zásadité až neutrálne, kamenisté, často až piesočnaté pôdy, väčšinou na andezite. Rastie na stepných a piesočnatých svahoch, medziach a vo vinohradoch. Kvitne od júla do augusta (septembra).
Ochrana.
Veronika sivá je na zozname chránených rastlín, ustanovenom právnym predpisom Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky. 
Poddruhy.
Podľa ochlpenia toboliek sa niekedy rozlišujú v rámci tohto druhu nasledujúce dva poddruhy:
Niektorí autori tieto poddruhy neuznávajú.
Vtáčia hora

Vtáčia hora () je názov vrchu v Šarišskej vrchovine, krajinnom celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Fričovce, približne západne od Prešova. 
Poloha.
Nachádza sa v západnej polovici pohoria, v geomorfologickom podcelku Sedlická brázda. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a zasahuje na katastrálne územie obcí Fričovce, Hendrichovce a Chminianske Jakubovany. Najbližšími sídlami sú na severnom úpätí situované Hendrichovce, severozápadne ležia Fričovce, západne Široké, juhozápadne Víťaz, juhovýchodne Chminianske Jakubovany a severovýchodne Bertotovce. 
Opis.
Vtáčia hora leží v severozápadnej časti podcelku Sedlická brázda, v hrebeni vedúcom z Jakubovianskej hory () na vrch Za horou (). Severne sa nachádza Červená skala (), Mindžová (), Brezina () a Končistá hora (), východne Turne (), Jakubovianska hora () a Za vrchmi (), južne Ostrý vrch (), Zimná hora (), Roháčka (), Čierna hora () a Koľvek () a západne Kamenčie (), Za horou (), Zadný Moravec (), Sľubica (), Brezová (), Zvolanská (), Sopková (), Hradisko (), Patria () a Smrekovica (). Masív je súčasťou povodia rieky Hornád, presnejšie jeho prítoku Svinka. Do nej odteká voda zo severných svahov, južné odvodňuje jej prítok Jakubovianka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Neďaleké lúky však ponúkajú obmedzený výhľad na okolité vrcholy Šarišskej vrchoviny, no tiež Čergov, Bechureň, Branisko, Čiernu horu a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný chodníkmi z blízkych obcí Fričovce, Hendrichovce a Chminianske Jakubovany.
Embólia

Embólia je náhle upchatie cievy krvnou zrazeninou. Spúšťačom je tzv. embolus. Ide o štruktúru (napr. krvnú zrazeninu, tkanivo, kvapku tuku), ktorá je vyplavená prúdom krvi a zablokuje cievu. Proces odstránenia embolu, aby sa predišlo embólii, sa nazýva embulektómia.
Rozdiel medzi trombózou a embóliou.
Ak je upchatie v mieste, kde sa vytvoril trombus, ide o trombózu. Niekedy sa však časti zrazeniny odtrhnú, sú nesené ďalej v krvnom riečisku a zablokujú inú cievu na inom mieste. Tento premiestnený trombus sa potom nazýva embolus a vyvoláva embóliu.
Ranger 4

Ranger 4 bola kozmická sonda Programu Ranger. Stala sa prvým americkým telesom, ktoré zasiahlo povrch Mesiaca. Hoci tvrdý dopad na Mesiac bol cieľom misie, je vyhodnocovaná ako neúspešná, pretože sonda zasiahla Mesiac ako mŕtve teleso neposkytujúce žiadne vedecké údaje a na inom mieste, ako bolo v pláne.
Misia mala byť zopakovaním neúspešnej prechádzajúcej misie Ranger 3. Odštartovala s raketou Atlas 23. apríla 1962 o 15:50:00 miestneho času. Raketa pracovala podľa predpokladov. Po skončení jej činnosti sa síce Ranger 4 oddelil od raketového stupňa, podľa jeho kolísavého signálu však neurobil nič viac. Všetky pokusy o obnovenie pracovného stavu sondy boli neúspešné. Kvôli neschopnosti sondy urobiť korekčný manéver sa dopad neuskutočnil na vypočítanom mieste, ale na odvrátenej strane Mesiaca. Sonda narazila do Mesiaca 26. apríla 1962.
Širocká brázda

Širocká brázda je geomorfologickou časťou Šarišskej vrchoviny. Leží na území okresu Prešov a najvyššia Sopková dosahuje 
Polohopis.
Brázda sa nachádza na severnom, západnom a južnom okraji vrchoviny a tvorí depresiu, oddeľujúcu okolité vyššie pohoria od jadra vlastnej Šarišskej vrchoviny. Je široká len 3 a tvorí tvar písmena C s výraznejším pretiahnutím na juhovýchod. Severnú, západnú a juhovýchodnú časť odvodňuje rieka Svinka a jej prítok Malá Svinka, juhozápad Dolinský potok a Sopotnica, smerujúce rovnako do Hornádu. Na území tejto časti vrchoviny sa nachádza množstvo obcí, medzi inými Jarovnice, Hermanovce, Široké, Hrabkov a Sedlice. Prístup do sídiel zabezpečuje sieť ciest nižšej triedy, napojených v severovýchodnej časti na cestu I/68 (Prešov – Sabinov – Stará Ľubovňa) a na západe na cestu I/18 a teda i diaľnicu D1, vedúcu súbežne a tvoriacu významnú spojnicu Prešova a Popradu. Juhozápadným smerom vedie cesta II/546, spájajúca Prešov a Margecany.
Širocká brázda v rámci Šarišskej vrchoviny na severe, západe a juhu lemuje Sedlickú brázdu. Na severovýchode susedí tiež so Spišsko-šarišským medzihorím, na severe s pohorím Bachureň, západne sa nachádza Branisko a južný okraj lemuje Čierna hora a jej podcelky Roháčka, Bujanovské vrchy a Sopotnické vrchy.
Chránené územia.
Okrajová časť Šarišskej vrchoviny susedí s vyššími pohoriami a hoci v oblasti nie je žiadna veľkoplošne chránená oblasť, na hranici sa nachádzajú osobitne chránené územia. V juhozápadnej časti to je prírodná pamiatka Podmorský zosuv a Hrabkovské zlepence, v južnej časti prírodná rezervácia Dunitová skalka.
Turizmus.
Územie Širockej brázdy slúži prevažne na nenáročnú pešiu a cykloturistiku, no tiež ako nástupná oblasť na túry do susedných pohorí. Značených turistických chodníkov tu je minimum, no juhovýchodnou časťou prechádza červeno značená Cesta hrdinov SNP.
Špeciálne spôsoby ťahania

Špeciálne spôsoby ťahania sú také spôsoby tvárnenia ťahaním, ktoré používajú namiesto kovových nástrojov iné druhy nástrojov a prostredí.
Ťahanie gumou.
Princíp je založený na elasticite gumy a zároveň na fakte, že napriek pružnosti je guma objemovo nestlačiteľná. Guma nemení povrch výliskov, je možné lisovať aj povrchovo konečne upravené polotovary. Nástroj na ťahanie je jednoduchý, musí sa však použiť značná hrúbka gumy (3x viac, ako bude hĺbka výlisku).. Nevýhodami ťahania gumou sú nutnosť použitia veľkých síl a nízka životnosť nástroja. Ťahanie gumou sa používa v malosériovej výrobe na:
Gumou nie je možné ťahať zložité a ostrohranné tvary.
Výbušné tvarovanie.
Výbušné tvarovanie, alebo tvárnenie výbuchom je spôsob pri ktorom sa tvárniaca sila vyvolá explóziou nálože umiestnenej vo vode, alebo výbojom elektrickej iskry s vysokou energiou. Tvárnenie prebieha v utesnenej komore, v ktorej je forma s negatívnym tvarom konečného výlisku. Pri tomto tvárnení sa dosahujú rádovo vyšiie rýchlosti (500 - 800 krát) ako pri iných spôsoboch tvárnenia.
Hlboký potok (prítok Sekčova)

Hlboký potok je potok na pomedzí geomorfologického celku Čergov a geomorfologického celku Ondavská vrchovina v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je pravostranným prítokom Sekčova v povodí Torysy. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v severozápadnej časti územia obce Fričkovce v v lesnom extraviláne východne od pasienka a lesa Bogdanov laz (prekračuje obecnú hranicu) v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodným až východným smerom územím obce Fričkovce cez lesný extravilán premiešaný s poľnohospodárskym extravilánom, pravým brehom obmýva les Hlivník, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Strekov, pravým brehom obmýva pole Pod Hlivníkom. V vyteká do poľnohospodárskeho extravilánu, preteká cez pole Za potokom, ľavým brehom obmýva pole Pod brehmi, pravým brehom obmýva pole Za brehmi, meandruje. V vteká na územie obce Bartošovce, v priberá ľavostranný prítok Krivý potok, lemovaný príbrežnou vegetáciou pokračuje v meandrovaní a pravým brehom obmýva pole Mračková, v priberá bezmenný ľavostranný prítok, ľavým brehom obmýva pole Hlboká. V podteká cestu z Bartošoviec do obce Osikov, na dolnom okraji intravilánu Bartošoviec na poli Za dubinou obmýva agrofarmu, v naproti Nižnému mlynu ústi do Sekčova ako jeho pravostranný prítok. Pramení a preteká na území obce Fričkovce a ďalej tečie a ústi na území obce Bartošovce v okrese Bardejov. Má jeden dôležitejší prítok: Krivý potok. 
Pôvod názvu.
Je zrejmé, že názov vodného toku Hlboký potok a názov poľa Hlboká v katastrálnom území Bartošovce, okolo ktorého potok preteká, vzájomne súvisia. Priorita pomenovacieho procesu je ešte predmetom skúmania (či bol primárne pomenovaný vodný tok a jeho názov bol sekundárne prenesený na pole, alebo opačne). Motivantom pomenovania vodného toku bola jeho vlastnosť vyjadrená v slove "hlboký" vo význame "nie plytký, majúci značnú hĺbku". Z prídavného mena "hlboký" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Hlboký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Hlboký potok bolo štandardizované v roku 1976. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Hlboký potok nie je jedinečným názvom (január 2024). V slovenskej hydronymii patrí medzi názvy s najvyššou frekvenciou výskytu (33 vodných tokov so štandardizovaným názvom Hlboký potok).
Veronika tmavá

Veronika tmavá () je jednoročná poliehavá bylina z čeľade skorocelovité ("Plantaginaceae"). Jej prirodzený areál sa rozprestiera od Európy po Turkménsko a Saudskú Arábiu.
Opis.
Veronika tmavá je jednoročná bylina s poliehavou, husto chlpatou byľou. V hornej polovici je vystúpavá, na uzloch nezakoreňuje a na báze je málo rozkonárená. Dlhá býva od 10 do 25 cm. Je podobná veronike poľnej a veronike lesklej, s ktorými sa zvykne zamieňať.
Protistojné listy sú krátko stopkaté, široko vajcovité (dolné sú širšie ako dlhšie), veľmi plytko vrúbkované a na vrchole tupo končisté. Čepele sú matne tmavozelené, na obidvoch stranách mäkko roztratene chlpaté. 
Jednotlivé kvety, ktoré vyrastajú v pazuchách listových listeňov, sú usporiadané v chudobnom strapci. Tmavomodrá štvorpočetná koruna má v priemere 4 až 6 mm. Dve tyčinky s modrými peľnicami sú pripojené nad bázou korunnej rúrky. Čnelka je v čase zrelosti plodu dlhá do 1 mm, pričom je kratšia až rovnako dlhá, ako výkroj na vrchole tobolky. Štvordielny kalich ma diely podlhovasto kopijovité, na vrchole tupé, roztrúsene chlpaté, dlhé do 3,5 mm. Kvetné stopky sú približne dĺžky listeňov (do 15 mm) a v čase plodu sú ohnuté nadol.
Obličkovité, husto a krátko chlpaté tobolky sú zboku mierne stlačené, na vrchole pravouhlo vykrojené, s výraznou žilnatinou. Oválne vráskavé semená sú veľké asi 1 mm.
Kvitne od marca do septembra.
Rozšírenie a výskyt.
Prirodzený areál rozšírenia veroniky tmavej sa rozprestiera od Európy po Turkménsko a Saudskú Arábiu. Zavlečená je na ostrove Réunion, v Indickom oceáne. Na Slovensku patrí k veľmi vzácnym druhom. Jej výskyt bol zaznamenaný len v pohorí Vtáčnik a v Pohronskom Inovci.
Veronika tmavá obľubuje ľahké, vlhké, mierne kyslé, na živiny bohaté, humózne pôdy. Rastie na poliach, úhoroch, v záhradách a na trávnatých a neobrobených miestach.
Ochrana.
V rámci svojho areálu je hodnotená ako miznúci druh a na Slovensku je radená medzi kriticky ohrozené taxóny.
Ostrý vrch (Šarišská vrchovina)

Ostrý vrch () je názov vrchu v Šarišskej vrchovine, krajinnom celku Podhôľno-magurskej oblasti. Leží nad obcou Krížovany, približne západne od Prešova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti vrchoviny, v geomorfologickom podcelku Sedlická brázda. Vrch leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Krížovany. Najbližšími sídlami sú na juhovýchodnom úpätí situované Krížovany a severozápadne ležiace Chminianske Jakubovany, severovýchodne sa nachádzajú Chmiňany, západne Víťaz, juhozápadne Ovčie a južne Hrabkov. 
Opis.
Ostrý vrch leží v strednej časti podcelku Sedlická brázda, v hrebeni vedúcom z vrchu Za horou () juhovýchodným smerom cez Zimnú horu (). Východne sa nachádza Šarišský vrch (), Za vrchmi (), plytkým sedlom oddelená Baba (), Homôľka () a Bubon (), južne Grejnár (), Roháčka (), Čierna hora () a Koľvek (), západne Zimná hora (), Zadný Moravec (), Sľubica (), Za horou (), Brezová (), Zvolanská (), Patria () a Smrekovica () a severne Červená skala (), Mindžová (), Vtáčia hora (), Brezina (), Jakubovianska hora (), Končistá hora () a Sýkorov (). Oblasť je súčasťou povodia rieky Hornád, presnejšie jeho prítoku Svinka, kde vodu zo svahov Ostrého vrchu odvádza potok Krížovianka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Pomerne plochý vrchol pokrýva horská lúka, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné vidieť okolité vrcholy Šarišskej vrchoviny, no tiež Čergov, Bechureň, Branisko, Čiernu horu a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný chodníkmi z blízkych obcí Krížovany a Chminianske Jakubovany.
József Szentiványi

Jozef Szentiványi (; * 15. november 1884, Liptovský Žiar† 1. december 1941, Balatonfüred) bol maďarský právnik, statkár, verejný činiteľ a jeden z najvýznamnejších politikov maďarskej menšiny v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Životopis.
Absolvoval štúdium gymnázia v Bratislave a v Kežmarku. Pokračoval štúdiom práva na univerzite v Budapešti. Po predčasnom ukončení štúdia začal hospodáriť na majetku v Behynciach (dnes časť Tornale). Vzdelanie v oblasti poľnohospodárstva si dopĺňal štúdiom v Nemecku a iných západoeurópskych krajinách. Verejne činným bol už v období pred rokom 1918. Pôsobil vo vedení Gemersko-novohradského hospodárskeho spolku, masovej roľníckej organizácie, z ktorej sa neskôr vytvorila Krajinská maďarská maloroľnícka strana. Do jej čela sa postavil práve J. Szentiványi. Strana sa v roku 1922 premenovala na Krajinskú stranu maloroľníkov, poľnohospodárov a živnostníkov a v roku 1925 na Maďarskú národnú stranu. Po Krajinskej kresťansko-socialistickej strane išlo o druhú najvýznamnejšiu maďarskú politickú stranu, taktiež s negativistickým postojom k ČSR.
V prvých parlamentných voľbách v roku 1920 bol Szentiványi spolu s Kolomanom Füssym zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. Kandidovali v rámci formácie Maďarsko-nemecká kresťansko-socialistická strana, avšak v poslaneckej snemovni si vytvorili vlastný poslanecký klub. Poslanecký mandát obhájil aj po parlamentných voľbách v roku 1925, kedy už Maďarská národná strana kandidovala spoločne s nemeckým Zväzom poľnohospodárov a Spišskou nemeckou stranou, ako aj po parlamentných voľbách v roku 1929 i 1935. Po Viedenskej arbitráži v závere roku 1938 väčšine maďarských poslancov (vrátane Szentiványiho) mandát zanikol. Ako zástupca novopripojených území však bol kooptovaný do maďarského parlamentu, v ktorom zotrval aj po parlamentných voľbách v roku 1939 až do svojej smrti v roku 1941.
Chminianska brázda

Chminianska brázda je geomorfologickou časťou Šarišskej vrchoviny. Leží na území okresu Prešov.
Polohopis.
Brázda sa nachádza v strednej časti vrchoviny a zaberá pás územia, smerujúci na východ. Osou územia je údolie rieky Svinka, na ktorú sa tu pripája Krížovianka a Malá Svinka. V tejto časti vrchoviny sa nachádzajú Chmiňany, Chminianska Nová Ves, Svinia, Kojatice a Župčany. Prístup do sídiel zabezpečuje cesta I/18, vedúca z Prešova západným smerom na Poprad. V jej koridore prechádza aj dôležitá diaľnica D1.
Chminianska brázda je v rámci Šarišskej vrchoviny na severe, západe a juhu lemovaná Sedlickou brázdou, na východe susedí Spišsko-šarišské medzihorie.
Chránené územia.
Táto časť Šarišskej vrchoviny nie je súčasťou žiadnej veľkoplošnej chránenej oblasti a nenachádza sa tu ani žiadne osobitne chránené územie.
Turizmus.
Územie Chminianskej brázdy nepatrí medzi turisticky atraktívne a slúži predovšetkým na tranzit, prípadne na nenáročnú pešiu a cykloturistiku. Východným okrajom prechádza severojužným smerom červeno značená Cesta hrdinov SNP.
Pravá blondínka

Pravá blondínka je americký film z roku 2001, ktorý režíroval Robert Luketic. Film bol založený na knihe Amandy Brown s názvom "Elle Woods' Lawyer". O pár rokov neskôr vznikol aj muzikál, ktorý bol založený najmä na filmovej verzii. Film sa dočkal aj ďalšieho pokračovania v roku 2003, s názvom "Pravá blondínka 2" a v roku 2024 sa očakáva aj tretia časť, s názvom "Legally Blonde 3".
Igor Fábry

Igor Fábry môže byť:
Jela Krčméry-Vrteľová

Jela Krčméry-Vrteľová (* 7. január 1924, Martin – † 4. november 2021, Bratislava) bola slovenská dramaturgička, prekladateľka, operná speváčka, libretistka a hudobná pedagogička.
Životopis.
Jela Krčméry-Vrteľová pochádzala zo známej Krčméryovskej rodiny. V rokoch 19351943 študovala na gymnáziu a po vojne v rokoch 19451948 na konzervatóriu v Bratislave, potom v rokoch 19481950 na hudobnej akadémii (Accademia Nazionale di Santa Cecilia) v Ríme, kde sa dostala ako laureátka medzinárodnej speváckej súťaže Pražská jar. V rokoch 19461952 pôsobila ako sólistka Opery Slovenského národného divadla (SND). V rokoch 19521966 bola lektorkou opery a redaktorkou divadelných publikácií SND, v rokoch 19661967 dramaturgičkou Česko-slovenskej televízie. Od roku 1967 znova redaktorkou publikácií SND a od roku 1971 dramaturgičkou Opery SND.
Je autorkou či spoluautorkou libriet k operám Tibora Andrašovana "Figliar Geľo" (1958), Eugena Suchoňa "Svätopluk", M. Kořinka "Ako šlo vajce na vandrovku". Venovala sa prekladateľskej činnosti. Z taliančiny, nemčiny a francúzštiny preložila viac ako 70 libriet. Vydala albumy klasických, operných a zborových piesní, spolupracovala s rozhlasom, televíziou, so Slovenskou filharmóniou, vydala zbierky veršov. Od roku 1953 bola redaktorkou mesačníka "Javisko". V roku 2018 obdržala Cenu ministerky kultúry SR za dlhoročnú tvorivú činnosť v Opere SND a výnimočný prínos v oblasti umenia a kultúry. Bola aktívnou členkou spolku slovenských žien Živena, členkou Spolku Martina Rázusa, je laureátkou Ceny Sebastian za roky 20122013.
Vincent Gaal

Vincent Gaal (* 1. polovica 15. storočia, pravdepodobne Spišská Nová Ves† 15. storočie, tamže) bol zvonolejársky a kovolejárský majster, príslušník poprednej zvonolejárskej rodiny Gaalovcov na Spiši.
Bol najstarším synom Mikuláša Gaala mladšieho. Nezachoval sa, prípadne nie je momentálne známy žiaden ním uliaty alebo signovaný zvon. Určitý čas spolupracoval s Matejom Gaalom. Ako spišskonovoveského zvonolejára ho spomínajú dve listiny z roku 1456 a 1457, keď zastupoval Spišskú Novú Ves v Budíne u uhorského kráľa Ladislava V. Pohrobka vo veci potvrdenia mestských výsad, ďalšia listina spomína jeho poverenie prevziať v Spišskej Kapitule kópiu Ladislavovej listiny.
Cesty lásky

Cesty lásky ( "Las vías del amor") je mexická telenovela z produkcie spoločnosti Televisa v rokoch 20022003. Hlavné úlohy stvárnili herci Aracely Arámbula a Jorge Salinas. Na Slovensku túto telenovelu vysielala TV Markíza prvýkrát od 21. mája 2003 do 21. októbra 2003 a druhýkrát od 11. novembra 2005 do 14. júna 2006.
Smrečianskovci

Smrečianskovci (dobovo v základnom tvare: "S(z)mrecsanszky, Zmrechansky, Smrecsányi, Smreczeni") sú uhorský šľachtický rod pochádzajúci zo Smrečian.
História rodu.
Členovia rodu majú spoločný pôvod s rodmi Svätojánskych, Podturnianskych, Pongrácovcov a Bánovcov. Zakladateľom rodu Smrečianskych bol Mikuláš, jeden zo šiestich synov Bohumíra I., doloženého v rokoch 1244 – 1286. Uhorský kráľ Ladislav IV. prijal Mikuláša Smrečianskeho medzi uhorskú šľachtu dňa 8. mája 1286. Smrečany sa stali základným rodovým majetkov pravdepodobne už v roku 1299. Pre veľkosť majetkov Bohumírových potomkov utvorili Smrečianskovci, Svätojánskovci a Bánovci komposesorát a rodové majetky spravovali spoločne.
Členovia rodu pôsobili najmä na území Liptova, v iných stoliciach Uhorska sa s nimi stretávame až od 18. storočia. V osemnástom storočí sa Smrečianskovci vyskytovali v Hontianskej, Šarišskej, Spišskej, Turčianskej a Zvolenskej stolici. V 19. storočí sa rozšírili tiež do Novohradskej, Oravskej, Nitrianskej, Peštianskej, Užskej a Sabolčskej stolice.
Erb.
Spoločný pôvod Smrečianskovcov so Svätojánskovcami, Podturňanskovcami, Pongrácovcami a Bánovcami naznačuje, že aj erb Smrečianskovcov bude podobný erbom spomenutých rodov. Na všetkých kresbách erbu je na štíte zobrazená listová koruna, nad ktorou je umiestnené ohnuté rameno a trúbka spolu s hviezdičkou. Umiestnenie hviezdičky je však rôzne, rovnako tak aj podoba ramena, ktoré je zväčša odeté, no občas sa vyskytuje aj ako obrnené. Tieto skutočnosti sťažujú presnú identifikáciu erbu Smrečianskovcov a dokazujú, že erby rodov z Bohumírovho potomstva sa často prelínajú.
Najčastejšie sa vyskytujúca forma erbu má však nasledujúcu podobu: „V modrom štíte je na zlatú listovú korunu kolmo postavená zlatá poštová trúbka a červenoodeté rameno, medzi nimi je zlatá hviezdička. Štítové znamenie je aj klenotom erbu. Prikrývadlá sú zlato-modré a strieborno-červené.“
Gróf Monte Christo (kniha)

Gróf Monte Christo () je francúzsky román od Alexandra Dumasa st., napísaný v spolupráci s Augustom Maquetom. Bol vydaný začiatkom leta 1844. Čiastočne je inšpirovaný príbehom o „Le Diamant et la Vengeance“ (doslovne Diamant a pomsta), publikovanom v roku 1838. Hlavnú úlohu v príbehu zastáva Edmond Dantès.
Toto dielo je spolu s "Tromi mušketiermi" jedným z najznámejších diel spisovateľa. Príbeh sa odohráva medzi Talianskom, Francúzskom a niektorými ostrovmi Stredozemného mora v rokoch 1815 až 1839 (od začiatku vlády Ľudovíta XVIII. Bourbonského do vlády Ľudovíta Filipa Orleánskeho).
Dej.
Vyše dvesto rokov starý príbeh nás priťahuje do Marseille za čias Napoleona. V búrlivých časoch je mladý Edmond Dantès v deň svojej svadby zatknutý za zločin, ktorý nespáchal. Mal sa stať kapitánom lode a vziať si mladú Mercédès no protivníci zariadili inak. Bez milosti bol doživotne odsúdený na trest vo väzení na ostrovnej pevnosti Château d'If nachádzajúcej sa pri Stredozemnom mori 400 metrov od pobrežia. Časom sa na pevnosti náhodou zoznámil s iným väzňom, ktorý ho podučil množstve vedomostí. Pred jeho smrťou povedal Dantèsovi o tajomnom ostrove, na ktorom sa už stáročia nachádza obrovský poklad. Po štrnástich rokoch zadržiavania sa Edmondovi šikovnosťou podarilo ujsť. Po nájdení bohatstva, sa vracia pod identitou grófa Monte Christo, aby sa pomstil trom mužom, ktorí ho zradili.
Postavy.
Zdroj:
Filmové spracovania (nekompletný zoznam).
Na území Francúzska vznikli nasledovné spracovania:
V zahraničí vznikli nasledovné spracovania:
Tomaž Pengov

Tomaž Pengov (* 29. september 1949, Ľubľana, Slovinsko† 10. február 2014, Golnik, Slovinsko), prezývaný "Pigl", bol slovinský hudobník a pesničkár, hráč na lutne i gitare.
Pengov hral na dvanásťstrunovej akustickej gitare a lutne, spieval a písal piesne. Jeho prvé vystúpenia sa datujú do roku 1968, keď spieval piesne Boba Dylana a Donovana, potom ich piesne prekladal do slovinčiny. Prvou zdokumentovanou nahrávkou Pengova je jeho vokálny spev v piesni "Oda Ireni" („"Óda Irene"“) od Dušana Velkaverha, ktorú nahral s Mladými levmi.
Spolu s Milanom Deklevom, Jerkom Novakom, Bogdanom Hermanom, Ladom Jakšom a inými pôsobil v hudobnej skupine Salamander, fungujúcej v 70. rokoch.
Pengov vydal štúdiové albumy autorských piesní: "Odpotovanja" („"Putovania"“) v roku 1973, "Pripovedi" („"Príbehy"“) v roku 1988, "Rimska cesta" („Rímska cesta“) v roku 1992 a "Biti tu" („"Byť tu"“) v roku 1996. Album "Odpotovanja" bol prvým pesničkárskym a nezávislým albumom v Slovinsku a bývalej Juhoslávii. V roku 2006 vydal výber svojich skladieb na albume "Koncert" a v roku 2011 audioknihu "Drevo in zvezda" („"Strom a hviezda"“). 
Diskografia.
Pengov vydal celkom sedem albumov: