burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Škoda 14 T

Škoda 14 T je česká nízkopodlažná električka, ktorá je od roku 2006 v premávke v Prahe. Výrobcom vozidla je spoločnosť Škoda Transportation z Plzne, dizajn navrhla firma Porsche Design Group, dcérska spoločnosť automobilky Porsche. Medzi nadšencami je prezývaná "Porschetra" (vďaka dizajnérskej spoločnosti) či "saranča" (kvôli zvuku elektrickej výzbroje).
Konštrukcia.
14 T je jednosmerný šesťnápravový motorový čiastočne nízkopodlažný električkový vozeň. Skladá sa z piatich článkov navzájom spojených kĺbmi a harmonikami. Na pravej strane vozňovej skrine sa nachádza celkovo šestoro dverí. Z toho pätoro je určené pre cestujúcich (štvoro dvojkrídlych a jedny jednokrídlové) a jedny jednokrídlové pre vodiča.
Je čiastočne nízkopodlažná a čiastočne so zníženou podlahou, prechod medzi časťami je riešený schodom. Kabína vodiča je oddelená kompletne od priestoru pre cestujúcich. Hlavným prístrojom v kabíne vodiča je multifunkčný zobrazovač s farebnou obrazovkou, ktorého základom je český programový systém Control Web.
Vozidlo je vybavené tromi hnacími podvozkami, dokáže vyjsť stúpanie až 85 promile. Rovnako ako vozidlá Tatra KT8D5R.N2P (modernizované KT8D5) je aj 14 T vybavená kamerovým systémom, vďaka ktorému môže vodič sledovať, čo sa deje vnútri vozidla aj v jeho okolí. Kamerový systém je používaný najmä na sledovanie dverných priestorov počas výstupu a nástupu cestujúcich ako aj ku kontrole prejazdnového profilu okolo vozňa. Vozidlo má tri typy bŕzd, elektrohydraulickú, elektromagnetickú (koľajnicovú) a hlavnou je elektrodynamická, ktorá umožňuje rekuperáciu pri brzdení a tým úsporu elektrickej energie. Električka je vybavená vonkajšími digitálnymi orientáciami zobrazujúcimi linku a ciel ako aj vnútorným informačným systémom.
Prototypy.
Prvé dva vozne typu Škoda 14 T boli vyrobené v roku 2005. Prvá električka vykonala technicko-bezpečnostnú skúšku na konci novembra v Plzni. Na prelome novembra a decembra prebiehali v Plzni aj skúšobné jazdy pod ev.č. 113. Potom bola prevezená do Prahy a 13. decembra 2005 bola s ev. č. 9111 slávnostne predaná primátorovi a zástupcom mesta. Nasledovali rôzne skúšky, prví cestujúci sa mohli odviezť až 28. januára 2006.
Druhý prototyp bol do Prahy privezený na konci roku 2005. Dostal ev.č. 9112. Počas roka 2006 prebiehali skúšky s cieľom doladiť softvérové vybavenie a využíval sa aj na zaškoľovanie vodičov. Pri skúškach skratom 6. septembra 2006 vozidlo 9112 v areálu dielní dopravného podniku v rýchlosti cca /h havarovalo a ťažko zranilo technický pracovník stojací mimo vozidlo. Po nehode a následnej oprave bolo vozidlo opäť nasadené do pravidelnej prevádzky.
Prevádzka.
Výroba električiek prebiehala od roku 2005. Vozeň bol vystavený aj na veľtrhu InnoTrans 2006 v Berlíne. Dodávky vozidiel tejto rady sa ukončili v roku 2009 dodaním posledného, šesťdesiateho kusu. V apríli je v prevádzke 57 vozidiel, ktoré sú deponované do vozovne v Motole. Tri vozidlá sú v rôznom štádiu kanibalizácie dlhodobo odstavené z dôvodu vyčkávania na dodanie náhradných dielov.
Českomoravská Kolben Daněk

Českomoravská Kolben Daněk alebo ČKD bola jedna zo slávnych priemyselných firiem predvojnového Česko-Slovenska vzniknutých z priemyslu Rakúsko-Uhorska druhej polovice 19. storočia. 
V súčasnosti pod značkou ČKD v názve pôsobí v Česku viacero menších firiem.
Kúh-e Taftán

Kúh-e Taftán alebo Kúhe Taftán alebo Taftán (z per. "horúce miesto") je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v juhovýchodnom Iráne, asi 120 km južne od mesta Záhedán. Sopka je súčasťou vulkanického masívu, ktorý sa tiahne až do Pakistanu. Kúh-e Taftán má dve vulkanické centrá, severný kráter vyzerá viac zvetralo, kým južný, vyšší kráter je mladší, tiež sa v ňom nachádzajú aktívne fumaroly sírnych plynov (SO2, H2S). Hlásená erupcia z roku 1993 nebola potvrdená, pretože išlo len o výron roztavenej síry.
Cchuk-Qarqar

Cchuk-Qarqar (iný prepis: Cghuk-Qarqar) je menšie vulkanické pole pozostávajúce z niekoľkých pyroklastických kužeľov, nachádzajúce sa na arménsko-azerbajdžanskej hranici, asi 60 km juhovýchodne od jazera Sevan. 
Pole je tvorené ôsmimi menšími troskovými kužeľmi. Vek poslednej erupcie bol stanovený na základe datovania archeologických nálezov prekrytých lávovým prúdom. Ich vek bol stanovený na začiatok 3. tisícročia pred Kr. ± 300 rokov.
Boomerang

Boomerang je názov podmorského aktívneho vulkánu, nachádzajúceho sa severovýchodne od ostrova Nový Amsterdam, objaveného v roku 1996. Sopka leží na juhoindickom rifte, neďaleko horúcej škvrny "Nový Amsterdam". Nachádza sa asi 650  pod hladinou mora a jej vrchol tvorí kaldera sa priemerom . Sopka je tvorená prevažne bazaltami a jej posledná erupcia sa odohrala pár mesiacov pred jej objavením. V kaldere je stále prítomná hydrotermálna aktivita, čo dokladá zvýšený tepelný tok nad ňou.
Vražda

Vražda je úmyselné usmrtenie inej osoby.
V právnom poriadku Slovenska sa podľa Trestného zákona vražda pokladá za trestný čin a trestá sa odňatím slobody na 15 až 20 rokov. Zvláštnym prípadom je vražda novonarodeného dieťaťa matkou, ktoré sa trestá odňatím slobody na 4 až 8 rokov. Od úmyselnej vraždy treba odlišovať neúmyselné spôsobenie smrti, ktoré sa považuje za usmrtenie.
Právna analýza vraždy.
Vo všeobecnom (rímskom, kontinentálnom) práve je vražda definovaná ako protizákonné zabitie iného človeka v stave mysle známom ako „zlý úmysel“.
Koncept „zlého úmyslu“ však nemusí nevyhnutne znamenať predbežnú úvahu. Ako formy "zlého úmyslu" sa totiž celkovo rozlišujú následovné stavy mysle:
V stave mysle (4), doktríny zločin-vražda, musí ísť v prípade spáchaného „podkladového“ zločinu o principiálne nebezpečný zločin ako napríklad únos, podpaľačstvo, znásilnenie či lúpež. Za takýto podkladový zločin však nemožno považovať menej závažný kriminálny skutok, akým je napríklad napadnutie.
Posudzovanie vraždy v rôznych krajinách.
Slovensko.
Slovenská polícia paušálne rozdeľuje vraždy len na úkladné a "spáchané v afekte". (Polícia zaevidovala v roku 2018 celkovo 67 nových prípadov vrážd. Okrem úkladných, boli ďalšie dve desiatky spáchané v afekte. Tie sa polícii podarilo objasniť takmer všetky, okrem jednej.)
Rakúsky trestný zákon (1852-1950).
Rakúsky trestný zákon z roku 1852 (zhodné aj v Česko - Slovensku do r. 1950) rozlišoval štyri druhy vrážd (§ 135); tieto druhy vrážd sa v bežnom jazyku užívajú čoraz:
Český trestný zákonník (2009).
Podľa § 140 trestného zákonníka z roku 2009 je vraždou úmyselné usmrtenie iného, ​​za čo hrozí trest odňatia slobody v základnej trestnej sadzbe na desať až osemnásť rokov. Kvalifikované skutkovej podstaty spočívajú napr. vo vražde viac ľudí, tehotnej ženy, dieťaťa mladšieho 15 rokov, vražde vykonanej obzvlášť surovým alebo trýznivým spôsobom a pod., pričom tu sa už hranica trestnej sadzby pohybuje od najmenej pätnástich až do dvadsiatich rokov, možno ale tiež uložiť výnimočný trest (od roku 1990 doživotný trest odňatia slobody). Aj samotná príprava vraždy je trestná.
Okrem tohto trestného činu pozná trestný zákonník aj trestné činy zabitie (§ 141), vražda novonarodeného dieťaťa matkou (§ 142) a usmrtenie z nedbanlivosti (§ 143), kde sú hranice trestných sadzieb vzhľadom na okolnosti nižšie.
Vražda v kánonickom práve.
Vražda je trestná aj podľa noriem kánonického práva (kán. 1397). Zvláštne tresty sú stanovené za vraždu pápeža a biskupa (kán. 1370). V Kódexu kánonického práva je ustanovenie o vražde spojené s ustanovením o interrupciu. Podľa kán. 1090 je prekážkou manželstva vražda alebo účasť na vražde predchádzajúceho manžela osoby, s ktorou chce páchateľ uzavrieť manželstvo.
Gabriela Dudeková

Gabriela Dudeková (* 1968, Hurbanovo) je slovenská historička.
Žije a pracuje v Bratislave a Nitre. Študovala históriu a archívnictvo na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského (1991). Doktorský titul obhájila v roku 2001 dizertačnou prácou "Sociálna politika Uhorska na rozhraní 19. a 20. storočia a sociálno-reformná činnosť Juraja Schulpeho". Je vedúcou projektu VEGA na HÚ SAV „Možnosti profesijnej a spoločenskej realizácie žien v moderných dejinách“.
Pracuje v Historickom ústave SAV. Je autorkou článkov, príspevkov na vedeckých konferenciách doma aj v zahraničí, autorkou a spoluautorkou viacerých kníh.
V roku 2005 získala cenu Móritza Csákyho, udeľovanú Rakúskou akadémiou vied.
Jej vedecká práca sa sústreďuje na témy sociálnej politiky v Uhorsku v rokoch 18681918, situáciu vojnových zajatcov, život v zázemí a propagandu počas 1. svetovej vojny, sociálnu situáciu a starostlivosť na Slovensku v 19. storočí do roku 1918. Venuje sa tiež štúdiu ženských hnutí a „gender studies“. V roku 2011 zostavila rozsiahlu publikáciu o rodových vzťahoch na Slovensku.
Sibírsky husky

Sibírsky husky je plemeno psa uznané v 5. kategórii FCI pod číslom 270.
Vzhľad.
Sibírsky husky je pes strednej veľkosti. Hlava je primeraná k telu. Mozgová časť je mierne klenutá, zužuje sa smerom k očiam. Je výrazný. Stredne dlhý, rovný nos je ukončený ňufákom. Ňufák je čiernej farby.Má stredne veľké, trojuholníkovité uši. Oči sú modré mandľového tvaru. Telo je obdĺžnikového rámu so silným, ale nie veľmi širokým hrudníkom. Chrbát je stredne dlhý. Hrudné končatiny sú rovné a panvové končatiny sú rovnobežné so stehnami. Labky sú oválne. Chvost je stredne dlhý a osrstený. Má stredne dlhú srsť. Husky sa pohybuje elegantne. 
Temperament.
Sibírsky husky je priateľský pes. Nikdy nie je agresívny voči ľuďom a ostatným zvieratám. Je veľmi inteligentný, prispôsobivý, hravý, prítulný, milý, priateľský, učenlivý, spoločenský, oddaný, aktívny, usilovný, vytrvalý, verný, temperamentný, pozorný pes. Keďže ide o inteligentné psie plemeno, treba ho vychovávať. Môže sa aj hravo uraziť. Je vhodný rovnako do bytu , ako aj do domu. Jeho výchova vzhľadom na jeho intelekt nie je náročná. Dorastá do strednej veľkosti.
Využitie.
Sibírsky husky patrí medzi saňové psy. Využitie nachádza na pretekoch psích záprahov, aj na výstavách psov, ale aj ako domáci maznáčik. Okrem Sibírskych husky chodia na preteky psích záprahov aj Aljašskí malamuti, Západosibírske lajky, Východosibírske lajky a Európske saňové psy, ktorým záprahy viac vyhovujú, lebo majú omnoho hrubšiu srsť ako Sibírsky husky.
Ambre-Bobaomby

Ambre-Bobaomby je vulkanické pole, tvorené niekoľkými troskovými kužeľmi, nachádzajúce sa na severnom okraji Madagaskaru. Vulkanické formy ležia na staršom, miocénnom masíve, tvorenom bazaltovými horninami. Mladšie produkty sa nachádzajú v centrálnej časti a na južnom okraji masívu. Ich petrologické zloženie je pestrejšie - tvorené su bazaltami, andezitmi, ryolitmi, trachytmi a fonolitmi.
Ankaizina

Ankaizina je vulkanické pole, nachádzajúce sa v severnom Madagaskare, tvorené troskovými kužeľmi. Počiatočná fáza dacitového vulkanizmu bola nasledovaná dvoma bazaltovými fázami, z ktorých mladšia tvorí dnešné dno údolia regiónu Bealanana. Záver vulkanickej aktivity sa datuje na štvrtohory, presnejšie údaje nie sú známe.
Francesco Mancini

Francesco Mancini (* 16. január 1672, Neapol, Taliansko – † 22. september 1737, Neapol) bol taliansky hudobný skladateľ, predstaviteľ neapolskej opernej školy.
Životopis.
Narodil sa v Neapole. Hudobne sa začal vzdelávať už v ranom veku a ako šestnásťročného ho prijali na konzervatórium Conservatorio di Maria della Pietà dei Turchini, kde študoval hru na orgán u Francesca Provenzaleho. Šesť rokov sa živil ako organista. V roku 1704 sa stal hlavným organistom kráľovskej kaplnky. Jeho kariéra operného skladateľa sa rozvíjala zo začiatku pomaly. Jeho prvou známou operou je „Il nodo sciolto“ (1692). Ďalšia opera „Ariovisto“ bola uvedená s veľkým úspechom až v roku 1702. 
Od úspešnej premiéry opery „Ariovisto“ bol celkom zamestnaný uvádzaním svojich ďalších opier, takže trocha zanedbal iné ambície. Keď v roku 1703 Alessandro Scarlatti uvoľnil miesto maestra di capella na konzervatóriu, bol vymenovaný za jeho zástupcu, ale Scarlatti sa o rok vrátil a Mancini sa stal znova druhým v poradí. V čase rakúsko-španielskej vojny o nástupníctvo (1707) sa pokúsil získať vedúcu pozíciu aj pomocou politických intríg. Skomponoval a uviedol slávnostné Te Deum na počesť rakúskeho víťazstva a zdalo sa, že dosiahne svoj cieľ. Po roku sa však Scarlatti vrátil z Ríma a opäť sa ujal svojej funkcie. Manciniho vymenovali za riaditeľa konzervatória (teda stupienok pod funkciou maestra) a dostal prísľub, že hneď ako sa miesto maestra uvoľní bude vymenovaný on. Musel však čakať až na Scarlattiho smrť v roku 1725. Z vysneného miesta sa netešil príliš dlho. V roku 1735 utrpel záchvat mŕtvice, ktorý ho čiastočne paralyzoval a o dva roky neskôr zomrel.
Dielo.
Francesco Mancini bol posledný veľký barokový skladateľ, aj keď jeho dielo je dnes trocha nedocenené. Vo svojej dobe bol druhým najslávnejším skladateľom po Alessandrovi Scarlatim. Jeho hudba reprezentuje prechodné obdobie medzi barokovou a klasickou érou. Mancini bol hlavne operný skladateľ, ktorý slúžil potrebám nenásytného neapolského trhu. Skomponoval cez tridsať javiskových diel, 12 oratórií, viac než 200 svetských kantát a mnoho sakrálnej vokálnej hudby.
Inštrumentálne dielo Francesca Manciniho nie je príliš rozsiahle. Pravdepodobne najznámejšími sú jeho čembalové sonáty, koncerty pre dychové nástroje a zvlášť celý rad flautových sonát, ktoré sú stále považované za dôležitú súčasť barokového repertoáru pre tento nástroj.
Notácia (hudba)

Notácia (iné názvy: notový zápis; najmä pre jednotlivé symboly notové písmo, notopis; ľudovo noty) je systém záznamu skladieb pomocou grafických symbolov (nôt) a slov (prípadne ich skratiek), ktorý umožňuje jednoznačnú interpretáciu hudobného diela.
Súčasná notácia má svoj pôvod v zápise náboženských piesní (gregoriánskych chorálov) gréckej ortodoxnej cirkvi v 8. storočí (tvz. neum systém). Západný systém notácie sa začal vyvíjať v 11. storočí zavedením c a f kľúčov a ustálil sa v 17. storočí.
Spôsob notácie.
Základom notácie sú
Príklad notácie.
Ako príklad notácie poslúži niekoľko začiatočných taktov valčíka „Na krásnom modrom Dunaji“ od Johanna Straussa: 
Čítanie notácie.
V princípe sa noty čítajú zľava doprava po riadkoch. Pre klávesové nástroje sa ale čítajú naraz dva riadky. Horný riadok je pre pravú ruku a píše sa v husľovom kľúči. Dolný riadok je pre ľavú ruku a píše sa v basovom kľúči. 
Iná možnosť je, že noty nie sú len pre jediný hudobný nástroj (alebo len pre samotného speváka). Príklad môžu predstavovať noty pre spev s doprovodom. V takom prípade je horný riadok pre speváka, jeden alebo dva spodné riadky (v závislosti od typu hudobného nástroja) sú pre sprevádzajúci hudobný nástroj. Hudobná notácia určená pre viacero nástrojov sa nazýva partitúra.
Ulysses

Ulysses môže byť:
Ankaratra

Ankaratra je vulkanický masív, nachádzajúci sa v centrálnom Madagaskare, asi juhozápadne od hlavného mesta Antananarivo. Vulkanická aktivita pohoria sa začala už v miocéne a trvala až do štvrtohôr. Rané zloženie láv bolo prevažne trachytické, neskoršia fáza priniesla viac bázické horniny - bazalty a bazanity.
Itasy

Itasy je vulkanické pole v centrálnom Madagaskare, pozostávajúce z viacerých troskových kužeľov, lávových dómov a maarov. Oblasť je vulkanicky aktívna od pliocénu, posledné erupcie boli datované na holocén (6050 rokov pre našim letopočtom). Prvotné erupcie produkovali skôr bazanitické lávy, neskoršia činnosť produkovala skôr trachyty. V rámci poľa Itasy sa stále vyskytujú termálne pramene.
Nosy-Be

Nosy-Be je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa pri severozápadnom pobreží Madagaskaru. Jeho rozloha je asi 300 km2 a najvyšší vrch je "Lokone" (450 m). Názov ostrova v malg. jazyku znamená "veľký ostrov". Nosy-Be je turisticky najvyťaženejšia lokalita v Madagaskare. Nachádza sa tu prírodná rezervácia "Lokobe Nature Reserve".
Geológia.
Ostrov je tvorený pomerne zachovanými, nezvetranými bazaltovými lávovými prúdmi a troskovými kužeľmi. Sopečné produkty ležia na starších druhohorných vápencoch a iných sedimentoch. V zložení prevládajú zriedkavé horniny s nižším obsahom kremeňa s foidami, tzv.- foidity.
Felice de Giardini

Felice de Giardini (Degiardino) (* 12. apríl 1716, Turín, Taliansko – † 8. jún 1796, Moskva, Rusko) bol taliansky huslista a hudobný skladateľ, predstaviteľ neapolskej opernej školy.
Životopis.
Hudobnú kariéru začal ako spevák v chlapčenskom zbore v Miláne. Hudbu študoval v Turíne. V roku 1730 začal hrať na husle v divadelných orchestroch Neapola a Ríma. 
V divadle San Carlo sa dostal do vážneho sporu so skladateľom Niccolò Jommellim, keď údajne nevhodne upravoval melodickými ozdobami husľové party v jeho operách.
V päťdesiatych rokoch očaroval publikum v hlavných európskych mestách ako sólový huslista. Jeho slávu prekonal až o päťdesiat rokov neskôr Nicolò Paganini. Koncertná dráha ho priviedla v roku 1750 do Londýna, kde účinkoval na spoločných koncertoch s Johannom Christianom Bachom, Carlom Friedrichom Abelom a Johannom Christianom Fischerom. Štyridsať rokov viedol v Londýne taliansku opernú scénu a komponoval pre ňu svoje opery. Stal sa aj priateľom a hudobným radcom vojvodu z Gloucesteru.
Po návrate do Talianska sa bez veľkého úspechu pokúsil založiť opernú spoločnosť. 
V roku 1796 prijal angažmán v Rusku. Krátko po príchode do Moskvy ochorel a zomrel.
Systémové myslenie

Systémové myslenie je myslenie založené na chápaní systému ako celku, ktorý sa skladá z navzájom prepojených a ovplyvňujúcich sa častí. Dôležité sú vzťahy medzi nimi a prípadné spätné väzby. Je iné ako tzv. príčinne-dôsledkové myslenie, prípadne redukcionalistické myslenie. V prípade príčinne-dôsledkového myslenia chápeme svoje okolie ako reťazec príčin a ich následkov, v prípade redukcionalistického veríme, že poznáme systém, celok, keď ho rozoberieme na čo najmenšie časti, ktoré podrobne analyzujeme. Samozrejme, málokto myslí len tým alebo oným spôsobom. 
Myslenie, modely a simulácie.
Keď myslíme, premýšľame priamo alebo nepriamo o niečom, čo poznáme z reality okolo nás. Lenže objekt, o ktorom premýšľame je väčšinou veľmi zložitý a "veľký" na to, aby sa vošiel do mysle. Preto si z neho vezmeme len určité časti, vytvoríme si jeho model, zjednodušenie. Pracujeme s týmto modelom a premýšľame o tom, ako sa správa, čo robí, simulujeme jeho činnosť. 
Existujú rôzne spôsoby vytváranie mentálnych modelov a simulovanie, ich činností, ktoré sa často navzájom prelínajú.
Čo sa snažíme robiť, keď myslíme systémovo.
Vytváranie modelov.
Pri vytváraní modelu je dôležité si uvedomiť, o akom systéme premýšľame a prečo sa mu zrovna venujeme, čo sa o ňom snažíme zistiť. Na začiatku sa pozeráme na systém takpovediac zvrchu, ako keď hľadíte na krajinu pred sebou z vysokej hory. Nerozoberáte systém do najmenších podrobností, ale sledujete jeho jednotlivé zložky (stromy, zvieratá, pracovníkov, žiakov, banky...), ich vzťahy a prúdenie tokov (informácií, vody, živín, peňazí) v systéme. Nezabúdame na to, že existencia systému je často aj príčinou toho, čo sa s ním a v ňom deje. Keď knihu pustíme z ruky na zem, padne, ale nemôže za to len gravitácia, ak by tam kniha nebola, nemôže padnúť. Systém považujeme za dynamický, meniaci sa v čase, neskladá sa len z množiny nejakých výnimočných bodov, ako sú napríklad dôležité historické udalosti, ale aj z maličkostí, čo k nim viedli. Toto všetko nám pomôže správne určiť, ktoré časti systému sú pre nás v tej chvíli dôležité a na ktoré vzťahy sa máme zamerať.
Je zaujímavé si uvedomiť, že existujú veľké podobnosti medzi modelmi systémov z rozličných vied, či už prírodnych alebo sociálnych. Jeden model sa dá zovšeobecniť a používať viackrát.
Simulovanie činnosti modelov.
Tak už sme sa na systém pozreli, vybrali si vzťahy a jeho zložky, ktoré sú pre nás potrebné, teraz ideme premýšľať o tom, ako funguje, simulovať jeho činnosť. Väčšinou nás zaujíma, čo sa stane, keď nejakú časť systému zmeníme, alebo ako máme zmeniť nejakú jeho časť aby sa celý systém zmenil tak, ako my chceme. Či je treba niekde niečo pridať, odobrať, zmeniť prúdenie niektorého toku... Keď hľadáme odpovede na tieto otázky, musíme myslieť na to, že systém:
Fiodor Ivanovič Šaľapin

Fiodor Ivanovič Šaľapin (; * 13. február 1873, Kazaň, Rusko – † 12. apríl 1938, Paríž, Francúzsko) bol ruský basbarytonista a herec, jeden z najvýznamnejších operných spevákov prvej polovice 20. storočia. 
Životopis.
Šaľapin sa narodil v Kazani na Rybárskej ulici vo veľmi chudobnej rodine. Pochádzal z troch súrodencov. Keď mal jedenásť rokov, začal sa učiť za obuvníka, neskôr za kováča a truhlára. Viac ako učenie ho však bavilo ustavične si spievať, spieval aj v kostole. Prvý raz vystupoval ako dvanásťročný v divadelnom zbore. Vyhľadával rušný divadelný život, chodil na divadelné predstavenia a keď mal sedemnásť rokov, pripojil sa ku kočovnej hereckej spoločnosti ako tanečník a spevák. 
Jeho operným debutom sa stalo účinkovanie v Glinkovej opere "Život pre cára".
V roku 1896 začal spievať v Mamontovovej opere v Moskve, neskôr spieval v opere Veľkého divadla. Od roku 1922 žil v Paríži.
Najobľúbenejšími a najúspešnejšími úlohami Fiodora Ivanoviča Šaľapina boli Don Basilio v Barbierovi zo Sevilly a Leporelo v Donovi Giovannim.
Zomrel 12. apríla 1938 na leukémiu vo svojom dome v Paríži, pochovali ho na parížskom cintoríne Batignolles. 29. októbra 1984 jeho pozostatky podľa želania jeho detí uložili v urne na Novodievčom cintoríne v Moskve.
Jeho umenie má veľa podôb - spieval ľudové piesne, ako aj umelú piesňovú tvorbu a árie svetového operného repertoáru, väčšinou v pôvodnom jazyku. 
Spolu s Enricom Carusom prispel veľkou mierou k rozvoju gramofónového priemyslu.
Ulysses (sonda)

Ulysses bola kozmická sonda určená na výskum Slnka. Meno sondy „Ulysses“ je rímske meno Odyssea.
Sonda bola spoločným projektom ESA a NASA. Na obežnú dráhu ju vyniesol 6. októbra 1990 raketoplán Discovery pri misii STS-41. Potom sa sonda vydala na dva roky trvajúcu cestu k Jupiteru. Tam objavila, trochu nad rámec svojich povinností, prekvapivo veľký únik prachu z Jupiterovho systému. Zároveň však Jupiter využila ako gravitačný prak, ktorý ju vyhodil na obežnú dráhu so sklonom 79° k rovine ekliptiky. Sonda preto neobieha v rovine, v ktorej obiehajú takmer všetky ostatné sondy, ale takmer kolmo k rovine ekliptiky a tým aj k rovníku Slnka. Sonda obieha po eliptickej dráhe nad pólmi Slnka, vďaka čomu môže pozorovať Slnko tak, ako to nie je možné zo Zeme alebo z roviny ekliptiky. Prvýkrát sa nad južný pól dostala v roku 1994, nad severný o rok neskôr. Okolo Slnka obieha s periodicitou šiestich rokov. Takže druhý prelet nad pólmi Slnka vykonala v rokoch 2000 a 2001. 
Sonda nesie veľa prístrojov na pozorovanie častíc a žiarenia vychádzajúceho zo Slnka. Má tiež výhodný obežný cyklus. Hneď počas prvého preletu si astronómovia všimli zreteľné rozdiely v počte častíc medzi pólom a rovníkom. Bol ale oveľa menší, ako sa čakalo. Ďalším veľkým prekvapením bolo, že magnetosféra je na juhu silnejšia ako na severe. Počas rokov 2000 – 2001 prechádzalo Slnko búrlivejšou časťou svojho jedenásťročného cyklu, takže nebolo možné vykonať množstvo citlivých pozorovaní. Sondu však zasiahla jedna z obrovitých erupcií a bolo tak možné študovať čo sa stane so slnečnou erupciou vo vzdialenosti 300 miliónov km od Slnka. V roku 2006 bolo Slnko síce opäť v minime svojej aktivity, ale okrem jedenásťročného cyklu má Slnko aj cyklus dvadsaťdvaročný, počas ktorého vždy dôjde k prepólovaniu. Práve preto bol tento prelet z vedeckého hľadiska taký zaujímavý. Mohli sme totiž pomocou rovnakých prístrojov sledovať dve slnečné obdobia a rozdiely medzi nimi.
30. júna 2009 bola činnosť sondy ukončená. Povel na ukončenie práce dostala sonda zo Zeme. Ulysses naďalej obieha Slnko ako neaktívne teleso.
Windstruck

Windstruck ("Nae yeojachingureul sogae habnida", preložený ekvivalentne do slovenčiny "Dovoľ mi predstaviť ti moju priateľku") je fantasticko-romantická komédia z produkcie Južnej Kórei režírovaná Kwakom Jae-yongom. Film sa dostal do kín 3. júna 2004.
Bianka

Bianka je pôvodom talianske meno ("bianca" – biela) a významovo je blízkou príbuznou Blanky. Meniny na Slovensku má 16. júna.
Listovka zelená

Listovka zelená ("Phyllium siccifolium") je pakobylka z čeľade "Phylliidae".
Výskyt.
Vyskytuje sa v Indonézii na súostroví Moluky.
Richard A. Knaak

Richard A. Knaak (* 28. máj 1961, Chicago) je americký autor fantasy. Publikuje od roku 1987 a jeho práce boli preložené do nemčiny, taliančiny, francúzštiny, dánčiny, japončiny, španielčiny, poľštiny, fínčiny, maďarčiny, ruštiny, češtiny a mnohých ďalších jazykov. Prvýkrát sa začal zaujímať o fantasy po prečítaní Rogera Zelazneho a série Kroniky Amberu.
Stepník červený

Stepník červený ("Eresus kollari")" "je pavúk z čeľade stepníkovité. Jeho starší latinský názov je "Eresus" "cinnaberinus" resp." Eresus niger". So svojím červeným sfarbením patrí medzi najkrajšie v Európe.
Z čeľade stepníkovité, je to najhojnejší druh, ktorý sa vyskytuje na Slovensku. Možno ho nájsť prevažne na teplých lokalitách stepného a lesostepného charakteru. Častejšie ako samičku, žijúcu skryto pod kameňmi a v zemných norách, možno pozorovať samčeka s charakteristickým červeným sfarbením a najčastejšie so 4, zriedkavejšie aj 6 čiernymi škvrnami.
Na Slovensku sa nachádza napríklad v Bratislave, v okolí Detvy, Púchova, Kopaníc v Štiavnických vrchoch, Hiadľa atď.
Strehúň škvrnitý

Strehúň škvrnitý (lat. "Lycosa singoriensis") je najväčší pavúk vyskytujúci sa na Slovensku. Dĺžka tela dosahuje 3,2 cm, rozpätie nôh približne 7 cm, žije v pomerne teplých oblastiach. Cez deň sa ukrýva pod zemou v chodbičkách vystlaných pavučinou. Netká si pavučinu na lapanie koristi, loví skokom. Je to nočný tvor. Gravidita trvá pár týždňov. Samicu a samca vieme rozoznať podľa toho že samica je väčšia a má tmavé telo, samec ma bledo-šedé telo. Vajcia má v klbku ktoré má stále na sebe. Brucho sa jej potom výrazne zmenší. Aj keď sa mláďatá narodia stále ich nosí na sebe.
Pietro Filippo Scarlatti

Pietro Filippo Scarlatti (* 5. január 1679, Rím, Taliansko – † 22. február 1750, Neapol) bol taliansky hudobný skladateľ, zbormajster a organista.
Pietro Filippo Scarlatti bol najstarším synom Alessandra Scarlattiho a bratom rovnako slávneho barokového skladateľa Domenica Scarlattiho. 
Hudobné vzdelanie mu poskytol otec. V roku 1705 sa stal zbormajstrom katedrály v Urbine. O tri roky neskôr ho otec priviedol do Neapola a Pietro sa stal organistom kráľovského dvora. Toto angažmán bolo na prvý pohľad významné, ale po prehranej vojne o španielske dedičstvo sa neapolské kráľovstvo stalo súčasťou habsburskej monarchie a cisár Jozef I. ani neskôr Karol VI. sa tu prakticky nezdržiavali.
Ako skladateľ nedosiahol slávu svojho otca a brata. Verejne bola uvedená len jeho jediná opera, "Clitar", v roku 1728 v divadle San Bartolomeo. Partitúra sa do dnešnej doby nedochovala. 
Väčší úspech mal so svojimi kantátami, ale najmä s drobnými skladbami pre čembalo, z ktorých niektoré sa občas objavujú aj v repertoári súdobých klaviristov.
Po pokojnom živote zomrel v Neapole 22. februára 1750.
Ozzy Osbourne

Ozzy Osbourne narodený ako John Michael Osbourne (* 3. december 1948, Birmingham, Spojené kráľovstvo) je spevák heavy metalovej skupiny Black Sabbath, odkiaľ ho v roku 1979 vyhodili, ale v roku 1997 sa do nej vrátil a skupina začala hrať opäť v pôvodnej zostave, ktorú tvorí Ozzy, Tony Iommi, Geezer Butler a Bill Ward. Je jeden z najznámejších, ale aj najkontroverznejších rockových spevákov. Spolu s manželkou Sharon každoročne organizujú heavymetalový festival Ozzfest. Ozzy a jeho rodina boli hlavní protagonisti reality show "The Osbournes", ktorú vysielala MTV. Je druhý raz ženatý a má šesť detí (Jessica, Louis, Elliot, Aimee, Kelly a Jack).
Žijúca legenda rocku.
3. novembra 2008 pridelil britský hudobný časopis Classic Rock Ozzymu titul "žijúca legenda rocku". V minulých rokoch sa legendami rocku stali Alice Cooper, Lemmy a Jimmy Page. 
God Bless Ozzy Osbourne.
24. apríla 2011 mal na filmovom festivale Tribeca premiéru celovečerný dokument "God Bless Ozzy Osbourne" o Ozzyho živote a kariére. Dokument produkoval Ozzyho syn Jack Osbourne.
Wilamowičtina

Wilamowičtina (miestny názov "Wymysiöeryś", poľský názov "dialekt wilamowski/wilamowicki"; po anglicky "Wilamowicean") je ohrozený germánsky jazyk, považovaný zároveň za najmenší germánsky jazyk. Hovorí ním asi 70-100 obyvateľov poľského mestečka Wilamowice
Veleé de Mai

Valeé de Mai je národný park na ostrove Praslin v Seychelách, zapísaný do UNESCO. Je to jediné miesto na svete, kde vo voľnej prírode rastú nadmierne veľké kokosové orechy, ktoré majú tvár ženskej postavy. Kokosové palmy majú listy až 6 metrov široké a 14 metrov dlhé. Park je jedinečný tiež svojou faunou, medzi ktorú patria endemické vtáky, cicavce, kôrovce, slimáky a plazy.
La Digue

La Digue je štvrtý najväčší ostrov Seychel a najmenší z troch hlavných obývaných ostrovov súostrovia. Na ploche 9,81 km² žilo v roku 2008 približne 2 200 obyvateľov, ktorí sa označujú ako "Diquois". V roku 2021 žilo na ostrove 2 973 obyvateľov.
La Digue patrí medzi ostrovy s málo porušenou prírodou a je vyhľadávanou turistickou destináciou. Najznámejšia pláž na ostrove je "Anse Source d'Argent" s granitovými formáciami. La Digue je zároveň administratívnym centrom seychelského okresu La Digue and Inner Islands, jedného z 25 samosprávnych území krajiny, kam spadá aj druhý najväčší ostrov Silhouette. Na ostrove nie je letisko, najbližšie sa nachádza na Prasline, odkiaľ premáva lodná doprava.
Diakritické znamienko

Diakritické znamienka (z gr. διακριτικός "diakritikós", "rozlišujúci") alebo rozlišovacie znamienka, diakritické značky, rozlišovacie značky, ľudovo diakritika, sú zvláštne znamienka, ktoré sa píšu v okolí písmena (nad, pod, alebo vedľa), a ktoré menia jeho výslovnosť alebo spĺňajú inú rozlišovaciu funkciu. 
Okrem zmeny výslovnosti písmena môže diakritické znamienko meniť výslovnosť celého slova, vyznačovať tón reči, rozlišovať homonymá, upozorňovať na skratky a číslovky.
Nie každá značka v okolí písmena je diakritickým znamienkom, napr. bodka v písmenách "i" a "j" je vo väčšine jazykov neoddeliteľnou súčasťou znaku (ale napr. v turečtine je "i" považované za písmeno "ı" s diakritikou).
Diakritické znamienka.
V ďalších jazykoch napr.:
La Grille

La Grille je názov v súčasnosti neaktívneho štítového vulkánu, nachádzajúceho sa na severnom konci ostrova Grande Comore, patriaceho Komorskému zväzu. Sopka je tvorená prevažne bazaltovými horninami, ich vek nie je presne stanovený.
Karthala

Karthala je štítový vulkán, nachádzajúci sa na ostrove Grande Comore, patriacom Komorskému zväzu, juhovýchodne od hlavného mesta Moroni. Je to jeden z dvoch štítových vulkánov na ostrove, ale iba tento je aktívny v historickej dobe. Sopka má podobný tvar ako havajské sopky, taktiež aj podobné horninové zloženie - prevládajúce bazalty.
Vrchol sopky je tvorený kalderou s priemerom 3 ×, ktorej morfológiu zmenili početné erupcie (od začiatku 19. storočia ich bolo viac ako 20). Erupcie sú dosť nebezpečné kvôli blízkosti ľudských sídel, v roku 2005 dosiahol lávový prúd západný okraj hlavného mesta (vyše 40 000 ľudí muselo byť evakuovaných).
Leonardo Vinci

Leonardo Vinci (* 1690 alebo 1696, Strongoli – † 28. máj 1730, Neapol) bol taliansky barokovýoperný skladateľ, predstaviteľ neapolskej opernej školy.
Život.
Leonarda Vinciho prijali na konzervatórium Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo v roku 1708. Jeho učiteľom bol pravdepodobne Gaetano Greco. Prvý raz sa ako skladateľ predstavil v roku 1719 v divadle Teatro de Fiorentini operou buffa „Lo Cecato fauzo“, ktorú skomponoval na text v neapolskom dialekte. Začnúc rokom 1722 napísal pre toto divadlo celý rad komických opier, z ktorých väčšina sa stratila. Úspech na poli buffo opery mu pripravil pôdu na uvedenie vážnych opier a už prvá opera seria "Publio Cornelio Scipione" znamenala uznanie nielen v Neapole, ale aj v Ríme a Benátkach.
Po smrti Alessandra Scarlattiho v roku 1725 sa Vinci stal zástupcom hlavného kapelníka Kráľovského dvorného orchestra v Neapole. Jeho meno bolo známe aj za hranicami Talianska a Georg Friedrich Händel v tom istom roku uviedol v Londýne Pasticio zostavené z árií Leonarda Vinci.
V roku 1728 sa stal kapelníkom na konzervatóriu Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo. Túto pozíciu po niekoľkých mesiacoch prepustil Francescovi Durantemu, aby sa mohol viac venovať opernej skladateľskej činnosti. Spriatelil sa so známym básnikom a libretistom tých čias Pietrom Metastasiom, ktorý ho zásoboval kvalitnými textami pre celý rad opier.
4. februára 1730 sa konala v rímskom divadle Teatro delle Dame premiéra opery „Artaserse“, ktorá je považovaná za skladateľove majstrovské dielo. onedlho potom za nevyjasnených okolností zomrel. Predpokladá sa, že bol zavraždený v dôsledku akejsi nepodstatnej milostnej aféry.
Dielo.
Leonardo Vinci je typickým predstaviteľom neapolskej opernej školy. Okrem niekoľkých oratórií, kantát a jednej serenády ("La contesa dei Numi" – 1729) komponoval prevažne opery. Inštrumentálnej hudbe sa venoval len príležitostne.
Gustav Klimt

Gustav Klimt (* 14. júl 1862, Baumgarten, Rakúsko – † 6. február 1918, Viedeň) bol rakúsky maliar a grafik, symbolista, jeden z najvýznamnejších predstaviteľov secesie, vedúca osobnosť viedenského modernizmu.
Životopis.
Narodil sa v Baumgartene neďaleko Viedne chudobnému rytcovi Ernstovi Klimtovi a jeho žene Anne, rodenej Finsterovej, ako druhý zo siedmich detí. Ako štrnásťročný úspešne absolvoval prijímacie skúšky na Kunstwerbeschule, viedenskú umeleckopriemyselnú školu. Zároveň študoval maliarstvo v ateliéri Ferdinanda Laufbergera a po jeho smrti pokračoval u profesora Juliusa Victora Bergera. Bol obľúbeným portrétistom viedenskej spoločnosti. V roku 1917 bol menovaný čestným členom Akadémie výtvarných umení vo Viedni a v Mníchove..
11. januára 1918 ho v jeho ateliéri ranila mŕtvica, ochrnul na polovicu tela a bol prevezený do viedenského sanatória. Tam 6. februára zomrel na zápal pľúc spôsobený epidémiou španielskej chrípky. Do márnice Všeobecnej viedenskej nemocnice o deň neskôr prišiel Egon Schiele, aby nakreslil jeho posmrtný portrét. 9. februára bol pochovaný na cintoríne v Hietzingu.
Na jeho pamiatku je pomenovaný expresný vlak rakúskych spolkových dráh (ÖBB) "EC 78/79 Gustav Klimt", ktorý jazdí na trase Graz – Viedeň – Břeclav – Brno, Česká Třebová – Praha hlavní nádraží.
Obraz "Portrét Adele Bloch-Bauer I" (nazývaný "Zlatá Adela") kúpil v roku 2006 Ronald Lauder za 135 miliónov amerických dolárov, čím sa stal najdrahším zobchodovaným obrazom. Neskôr v roku 2006 tento rekord prekonali diela Willema de Kooninga a Jacksona Pollocka, ale i tak tento portrét zostáva na treťom mieste.
Tatra KT3UA

Tatra KT3UA je projekt modernizácie ukrajinských električiek česko-slovenskej výroby.
Modernizácia.
Električka KT3UA je rovnako ako plzenská Tatra K3R-NT zostavená z dvoch starších vozňov Tatra T3. Vozové skrine boli skrátené a medzi ne bol vložený nový stredný nízkopodlažný článok. Dosadená bola nová elektrická výzbroj typu TV Progress, zmodernizovaný bol interiér a stanovisko vodiča. Pantograf zostal pôvodný. Boli nainštalované aj nové čelá vozňa podľa návrhu Ing. arch. Patrika Kotasa.
Modernizácie boli vykonané v šumperskej spoločnosti Pars nova v rokoch 2004 a 2005. Prestavané boli dva vozne, resp. 4 električky T3, prvý prototyp bol určený pre Kyjev, druhý bol dodaný do Krivého Rogu. V modernizáciách sa zatiaľ v roku 2006 nepokračuje.
Tatra K3R-NT

Tatra K3R-NT (používa sa aj označenie Tatra K3R.NT) je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou československej električky Tatra T3.
Dejiny.
Plzenský dopravný podnik sa kvôli nedostatku veľkokapacitných električiek rozhodol modernizovať svoje vozidlá Tatra T3 spojením dvoch vozových skriní, medzi ktoré by bol osadený nový stredný nízkopodlažný článok, obdoba električiek Tatra KT3UA. Výberové konanie vyhrala šumperská firma Pars nova. Prvé dve dvojice vozňov T3 boli v Šumperku zmodernizované na dve električky K3R-NT v rokoch 2005 a 2006. Do pravidelnej prevádzky boli v Plzni zaradené 21. júna 2006. Pretože na základe zmluvy mali byť dodané štyri vozne K3R-NT, boli do spoločnosti Pars v prvom štvrťroku 2006 odoslané ďalšie dve dvojice električiek T3SUCS.
Modernizácia.
Jedna trojčlánková električka K3R-NT pozostáva z dvoch vozových skriní vozňov Tatra T3. Neboli však použité celé, predná skriňa bola zrezaná za prvým oknom za strednými dverami, zadná časť bola zošrotovaná, zadná bol zrezaná za prvým oknom za prednými dverami a zošrotovaná bola predná časť. Medzi tieto dve použité skrine bol vložený nový stredný nízkopodlažný článok. Vozne dostali novú elektrickú výzbroj TV Progres, zmodernizovaný bol aj interiér a stanovisko vodiča.
Prevádzka.
Modernizácie na typ K3R-NT prebiehajú od roku 2005.
Tatra T3S

Tatra T3S je typ električky, ktorý vznikol modernizáciou česko-slovenskej električky Tatra T3.
Dejiny.
Ďalším typom modernizovanej T3 sa stal typ T3S. Dopravný podnik Bratislava nechal zmodernizovať dva vozne typu T3 podľa vzoru električiek Tatra K2S v šumperskej firme Pars nova. Prestavba prebehla v rokoch 1998 a 1999. V ďalších rekonštrukciách na typ T3S sa ďalej nepokračovalo.
Modernizácia.
Hlavnou zmenou bola výmena pôvodnej odporovej elektrickej výzbroje za nový typ TV14 s IGBT tranzistormi. Pri tejto príležitosti bola kompletne opravená vozňová skriňa, zmodernizovaný bol interiér a stanovisko vodiča. Boli inštalované nové čelá vozidiel podľa návrhu Ing. arch. Patrika Kotasa. Električky dostali nový polopantograf. Vozidlám bola vďaka rekonštrukcii predĺžená životnosť minimálne o 10 až 15 rokov.
Prevádzka.
Modernizácie na typ T3S prebiehali v rokoch 1998 a 1999.
Premáva na linkách a .
Klaus Mann

Klaus Mann (* 18. november 1906, Mníchov, Nemecká ríša – † 21. máj 1949, Cannes, Francúzsko) bol nemecký spisovateľ, dramatik a novinár, syn spisovateľa Thomasa Manna.
Po nástupe nacizmu v Nemecku (1933) emigroval do Amsterdamu, kde vydával časopis "Die Sammlung". Od roku 1935 sa zdržiaval na mnohých miestach (Zürich, Paríž, Praha, a iné). V tom istom roku získal československé štátne občianstvo, ale roku 1936 sa rozhodol emigrovať do USA.
Roku 1938 sa zúčastnil na bojoch v španielskej občianskej vojne. Po roku 1941 ako vojak americkej armády bojoval na fronte v Európe.
Povojnový vývoj predstavoval pre neho sklamanie, ktoré dával všade najavo a veľmi ťažko ho niesol. Toto sklamanie sa často uvádza aj ako dôvod jeho samovraždy.
Tatra K2R

Tatra K2R a Tatra K2R.03 sú typy modernizovaných česko-slovenských električiek Tatra K2.
Dejiny.
Zatiaľ čo Ostrava začala v polovici 90. rokov modernizovať svoje električky Tatra K2, resp. Tatra K2G, Brno, najväčší prevádzkovateľ týchto vozidiel v Česku, rekonštrukcie iba chystalo. Malo ísť o zásadnejšie modernizácie v štýle električiek Tatra T3R. Prvé dva vozne boli odoslané do Královopolskej strojárne počas roku 1995. Pretože vi firme nebola dostatočná podpora tohto projektu a prestavba na typ K2R sa preťahovala, boli tieto dva prvé vozne prevezené do ústredných dielní Dopravného podniku mesta Brna, kde boli počas roku 1997 dokončené. Ďalších 5 električiek bolo modernizovaných šumperskou spoločnosťou Pars nova.
Z dôvodu nedostatku finančných prostriedkov sa od roku 1998 pristúpilo k obmedzenejším modernizáciám. Tak vznikol typ K2R.03. Vzhľadom aj technicky je takmer totožný so svojim predchodcom, odlišuje sa v niekoľkých detailoch. Rekonštrukcia 7 vozňov prebehla v šumperskom Parse.
Modernizácia.
Na rozdiel od typu K2 modernizovaný vozeň K2R disponuje elektrickou výzbrojou TV8 s GTO tyristormi, moderným interiérom s informačným systémom pre cestujúcich, dvojkrídlovými vyklápacími dverami a odlišnými čelami, rovnako ako pri type Tatra T3R podľa návrhu Ing. arch. Patrika Kotasa, nový je aj polopantograf. Koncepcia celkovej modernizácie vychádza z typu T3R.
Typ K2R.03 je takmer totožný s K2R. Odlišné sú iba dvere (boli ponechané pôvodné), pôvodné sú aj laminátové sedadlá (doplnené o čalúnenie) a niekoľko ďalších detailov predovšetkým v interiéri vozidla, čím sa cena za modernizáciu znížila.
Prevádzka.
Modernizácie na typ K2R prebiehali v rokoch 1995 až 1998.
Modernizácie na typ K2R.03 prebiehali v rokoch 1998 až 1999.
Tatra K2G

Tatra K2G je typ električkového vozidla, ktoré vzniklo modernizáciou Československej električky Tatra K2.
Dejiny.
Zatiaľ čo v polovici 90. rokov boli modernizácie vozidiel Tatra T3 v plnom prúde, električky K2 aj vzhľadom na menší počet prevádzkovateľov ostávali prakticky v rovnakej podobe, v akej boli vyrábané v polovici 60. rokov. Prvou lastovičkou pri K2 sa stali ostravské rekonštrukcie na typ K2G. Jedným z dôvodov bola vysoká energetická náročnosť elektrickej výzbroje. Modernizácie boli ukončené v roku 1998.
Jedno vozidlo po ťažkej dopravnej nehode bolo modernizované v rokoch 1998 až 2004 aj v Bratislave, dĺžka prestavby bola spôsobená predovšetkým krachom spoločnosti ČKD. V pravidelnej prevádzke začalo jazdiť až počas roku 2005.
Modernizácia.
V električkách bola kompletne opravená vozňová skriňa, bola dosadená nová elektrická výzbroj TV8 s GTO tyristormi. Modernizácia sa týkala aj interiéru a stanoviska vodiča. Boli inštalované napríklad čalúnené sedadlá, protišmyková podlaha a informačný systém pre cestujúcich.
Prevádzka.
Modernizácie na typ K2G prebiehali v rokoch 1995 až 2004.
V Bratislave premáva na linke .
Ext4

ext4 alebo fourth extended filesystem (štvrtý rozšírený súborový systém) je žurnálovací súborový systém vyvíjaný pre jadro Linuxu
Ako vývojová verzia ("ext4dev") bol pridaný do linuxového jadra verzie 2.6.19. Za stabilný a určený na bežné používanie bol označený vo verzii 2.6.28.
Ext4 bol vyvíjaný ako spätne kompatibilný s ext3, avšak používa rozšírenia (), ktoré, ak sú použité, znemožňujú pripojenie ako ext3.
Hlavné vlastnosti.
Systém ext4 môže byť na oddieli veľkom až 1 EB (približne 1018 bytov). Maximálna veľkosť súboru je 16 TB. Zároveň odstraňuje obmedzenie ext3, že v jednom adresári môže byť maximálne 32768 podadresárov. Ext4 obsahuje nástroje, ktoré majú obmedziť fragmentáciu pri zápise dát na disk. Zároveň však umožňuje aj použitie defragmentačného programu. Nástroje pre kontrolu integrity súborového systému môžu pracovať rýchlejšie vďaka označovaniu nepoužitých častí disku.
Radonova transformácia

Radonova transformácia je integrálna transformácia ktorá reálnej funkcii formula_1 definovanej na formula_2-rozmernom reálnom priestore priradí inú funkciu nesúcu informáciu o integráloch funkcie formula_1 cez všetky afinné nadroviny priestoru na ktorom je definovaná. Tejto novej funkcii sa niekedy hovorí Radonov obraz funkcie formula_1. Transformácia, ktorá Radonovmu obrazu priradí pôvodnú funkciu sa nazýva inverzná Radonova transformácia.
Napríklad, ak je formula_1 funkcia dvoch premenných, teda ak formula_6, afinné nadroviny priestoru na ktorom je definovaná sú všetky priamky ležiace v rovine. Každá rovinná priamka je jednoznačne určená uhlom formula_7 ktorý zviera jej normála s formula_8-ovou osou a jej vzdialenosťou formula_9 od počiatku v smere normály. Radonov obraz funkcie formula_1 sa dá potom definovať ako funkcia týchto dvoch parametrov takto:
Koncepcia Radonovej transformácie je nesmierne dôležitá v teórii tomografie. Výstupom z tomografu totiž nie je priamo obrázok prierezu snímaného objektu, ale jeho zjednodušený Radonov obraz. Teória Radonovej transformácie sa tu uplatňuje obzvlášť pri tomografickej rekonštrukcii kedy sa na nameraný Radonov obraz aplikuje inverzná Radonova transformácia a získava sa snímka prierezu študovaného objektu. V tomografickej praxi sa Radonovmu obrazu niekedy hovori sinogram pretože Radonove obrazy jednoduchších funkcií zonázornené ako obrázok, napríklad v stupňoch šedi, pripomínajú množstvo navzájom sa prelínajúcich vzájomne posunutých a preškálovaných sínusoviek.
História.
Radonova transformácia je pomenovaná po rakúskom matematikovi českého pôvodu, Johannovi Radonovi. V roku 1917 publikoval prácu v ktorej vyriešil otázku inverznej Radonovej transformácie pre prípad formula_6. Neskôr vyvsvitlo, že Hendrik Lorentz poznal vzťah pre inverznú Radonovu transformáciu už na prelome 19. a 20. storočia.
Všeobecná definícia.
Afinné nadroviny formula_2-rozmerného priestoru, sú všetky jeho formula_14-rozmerné afinné podpriestory. Tie sú úplne určené svojim jednotkovým normálovým vektorom formula_15 a vzdialenosťou od počiatku formula_16 rátanou v smere vektora formula_17. Radonov obraz funkcie formula_2-premenných formula_1 sa preto najčastejšie definuje ako funkcia
definovaná ako funkcia
daná vzťahom
kde formula_22 je afinná nadrovina určená dvojicou parametrov formula_17 a formula_9 v zmysle uvedenom vyššie a formula_25 je formula_14-rozmerná Lebesgueova miera na tejto nadrovine.
Síran meďnatý

Síran meďnatý (CuSO4) je anorganická zlúčenina, jej pentahydrát je tiež známy pod triviálnym názvom modrá skalica, predtým aj ako modrý vitriol (vitriol je alchymistický názov pre kyselinu sírovú alebo jej soli). Patrí k najbežnejším zlúčeninám medi. Ide o priemyselne najvyrábanejšiu meďnatú soľ.
V bezvodom stave tvorí biely prášok, ktorý prijímaním vody sa stáva modrým. Preto sa používa na dôkaz vody v organických kvapalinách alebo ako sušidlo.
Z vodného roztoku kryštalizuje ako pentahydrát (modrá skalica), CuSO4·5 H2O, v azúrovo modrých, priehľadných, trojklonných kryštáloch, ktoré na vzduchu na povrchu vetrajú. Modrá skalica je technicky najdôležitejšou soľou medi.
Výroba.
Síran meďnatý sa vyrába rozpúšťaním medených odpadkov v horúcej koncentrovanej kyseline sírovej:
Alebo lepšie a hospodárnejšie rozpúšťaním v teplej, zriedenej kyseline sírovej za prístupu vzduchu:
Ďalším spôsobom prípravy je rozpúšťanie oxidu meďnatého, získaného napr. pražením sulfidových rúd, v kyseline sírovej:
Síran meďnatý sa vyskytuje aj v prírode, najmä v Čile (chalkantit). Okrem toho nachádzame brochantit, zásaditý síran meďnatý, CuSO4·3 Cu(OH)2. Z týchto prírodných síranových rúd môžeme síran meďnatý získať rozpúšťaním v zriedenej kyseline sírovej.
Ak sa pentahydrát síranu meďnatého zahrieva, odštepuje sa z neho voda v dvoch krokoch. Pri teplote 110 °C vzniká monohydrát (CuSO4 · H2O) a po zahriatí na 150 °C dôjde k úplnej dehydratácii za vzniku bezvodného (anhydrát) síranu meďnatého (CuSO4). Pri zahrievaní na teplotu 650 °C sa rozkladá, podľa rovnice:
Pri reakcii vzniká oxid meďnatý a oxid sírový, ktorý sa však z podstatnej časti ďalej rozpadá na kyslík a oxid siričitý.
Toxicita.
Pri požití síranu meďnatého dochádza k silnému zvracaniu a vodnatým hnačkám s prímesou krvi. Postihnutý môže s príznakmi ťažkého šoku zomrieť v priebehu niekoľkých hodín. Ako protijed podáme mlieko alebo jednu lyžičku hexakyanoželeznatanu draselného rozpusteného v pol litri vody. Predtým vyvoláme zvracanie, ale maximálne desať minút po intoxikácii. Pri postriekaní pokožky vodným roztokom síranu meďnatého umyjeme pokožku vodou a mydlom.
Zvlášť nebezpečný je pre vodné organizmy, najmä vodné bezstavovce.
Andrzej Sapkowski

Andrzej Sapkowski (* 21. jún 1948, Lodž) je poľský fantasy spisovateľ, známy najmä vďaka poviedkam a románovej ságe o zaklínačovi Geraltovi z Rivie.
Biografia.
Narodil sa 21. júna 1948 v Lodži. Vyštudoval ekonómiu na Lodžskej univerzite, pracoval v zahraničnom obchode. Debutoval v roku 1986 v poviedkovej súťaži magazínu Fantastyka so svojou poviedkou "Wiedźmin" (slov. Zaklínač), v ktorej predstavil postavu bielovlasého nájomného zabijaka mýtických príšer, Geralta z Rivie, ktorý sa neskôr stal jeho najpopulárnejšou postavou. Poviedka sa v súťaži umiestnila na treťom mieste, ale získala si vysoký záujem čitateľov.
Sapkowski pokračoval v tvorbe ďalšími šiestimi poviedkami, ktoré naďalej publikoval vo Fantastyke "("neskôr pokračoval v obnovenom magazíne pod názvom Nowa Fantastyka")". Tieto príbehy následne vyšli v roku 1990 v zbierke poviedok "Wiedźmin" a v roku 1993 ako zbierky poviedok "Ostatnie życzenie" a "Miecz przeznaczenia" (v slovenskom vydaní Zaklínač I: Posledné želanie, Plus 2015 a Zaklínač II: Meč osudu, Plus 2015).
V roku 1994 Sapkowski uverejnil prvý román o Geraltovi "Krew elfów", ktorým začal 5-dielny zaklínačský cyklus, známy ako Sága o Zaklínačovi, kde posledný diel "Pani Jeziora" vyšiel v roku 1999.
V roku 2002 vydal prvý diel Husitskej trilógie, Narrenturm (v slovenčine vyšlo ako Veža bláznov, Slovart 2003). V roku 2013 vydal zatiaľ poslednú knihu o Geraltovi, "Sezon burz" (v slovenčine Zaklínač: Búrková sezóna, Plus 2018). Okrem sérií o zaklínačovi a husitoch sa Sapkowski zaoberá esejistikou a literárnou teóriou.