Rytmus (verš)

Rytmus (z gr. "rhytmos" tok, prúd) je v poézii pravidelné opakovanie akustického prvku, ktoré vždy súvisí s fonetickým a fonologickým systémom jazyka a ktoré sa môže realizovať striedaním dlhých a krátkych slabík, rovnakým počtom slabík alebo prízvukov vo verši atď. Rytmus je prvotným a najpodstatnejším znakom poézie a je významným faktorom aj vo voľnom verši a v ostatných typoch poézie bez rýmu.
Rytmus verša a metrum.
Rytmus majú rozličné druhy umenia (hudba, spev, tanec, výtvarníctvo a pod.), rozličné typy reči, napr. i próza (literatúra patrí k časovému druhu umenia), ale ako estetická kategória je rytmus príznakový, vlastný iba veršu, pretože sa zakladá na zákonitostiach verša. Rytmus verša, keďže sa konštituuje na prozodických vlastnostiach jazyka, je slovesným rytmom. Založený je na určitej norme, schéme, ktorá určuje pravidlá a organizáciu prozodických prvkov jazyka, napr. počet slabík, usporiadanie dlhých a krátkych slabík, rozloženie prízvučných a neprízvučných slabík, striedanie taktov, opakovanie slov a slovných skupín, veršový a vetný paralelizmus a pod. Rytmickú schému, rozmer verša nazývame metrum.
Rytmický impulz.
Nevyhnutnou podmienkou vnútorného usporiadania básnického textu je tzv. rytmický impulz, t. j. očakávanie, že po skupine rytmických jednotiek, organizovaných určitým spôsobom, bude nasledovať jednotka organizovaná podobne alebo zhodne. Najjednoduchšou zložkou rytmického impulzu je dvojdielna intonačná schéma, t. j. výrazné rozčlenenie verša na dve polveršia, čo charakterizuje aj voľný verš.
Rytmus a prozodické systémy.
Podkladom pre vznik rytmu môže byť rytmický impulz vyvolaný striedaním dlhých a krátkych slabík, opakovaním rovnakého počtu slabík alebo prízvukov vo verši, resp. kombinácia opakovania počtu slabík so striedaním prízvučných a neprízvučných slabík. Podľa toho rozlišujeme štyri konkrétne prozodické systémy:
Rytmus a sémantika verša.
Rytmus v poézii je spätý nielen s tradíciou, s určitými formami verša, metrickými schémami, strofickými útvarmi, ale aj s tematikou a druhovými formami, žánrami.
Už Aristoteles v "Poetike" na viacerých miestach upozornil na fakt, že „... sama prirodzenosť učí, aké metrum si voliť je pre ňu (rozumej: „skladbu“) vhodné“. Usudzoval, že: pre lyriku (pieseň) „najvhodnejšie“ metrum je trochejský tetrameter (predovšetkým katalektický), t. j. trochejský pätnásťslabičný verš rozdelený stálou (záväznou) dierézou na dve časti s počtom 8 + 7 slabík, pre epiku (epos) hexameter a pre drámu jambický trimeter (najčastejšie akatalektický), t. j. jambický dvanásťslabičný verš s cezúrou v 2. metre (i na inom mieste). Horatius v "Liste Pisonovcom" ("O umení básnickom") dopĺňa, že elégii je „primerané“ dvojveršie, tzv. elegické distichon, útočným a satirickým veršom jamby, tragédii a veselohre jambický trimeter, lyrike rozličné metrá a strofické útvary. Treba doplniť, že všetky antické (grécke a latinské) epické básne, počnúc Homérom, sú zložené hexametrom.
V slovenskej poézii v období klasicizmu najvýznamnejší reprezentant bernolákovcov básnik J. Hollý zložil svoje tri eposy ("Svatopluk", 1833; "Cirillo-Metodiada", 1835; "Sláv, " 1839) v tradičnom hexametri, cyklus "Žalospevov" dvojverším – elegickým distichom a cyklus "Ódi čiže Pesňe" až dvadsiatimi šiestimi rozličnými strofickými (veršovými) formami. Hollý, ako aj J. Kollár, rešpektujúc normatívnu klasicistickú poetiku, využíval časomerný prozodický systém, t. j. časomieru, ktorej teoretickým zakladateľom bol už slovenský humanistický básnik Vavrinec Benedikt Nedožerský (1555 – 1615). Využívajúc kultúrnu západoslovenčinu Hollý však dosiahol, že jeho časomerný hexameter „príjemným ostáva, i keď sa číta prízvučne.“ 
Estetickej koncepcii a poetike slovenskej romantickej poézie však už zodpovedal sylabický verzifikačný systém, ktorý mohol byť veršovou formou tak lyrickej piesne, ako aj romantickej balady. Štúrovská poézia, ktorá je založená na výskyte rovnakého počtu slabík vo verši, je budovaná na prízvučnom základe. Ako zistil literárny historik Š. Krčméry a básnik a prekladateľ V. Turčány, napríklad v Bottovej "Smrti Jánošíkovej", sú jednotlivé časti básne napísané rozličným veršom cielene – dvanásťslabičníkom sú napísané spevy vyjadrujúce slobodný život na dedine a v prírode („ľudový živel, dedinský, slovenský živel“), vrátane veršov, v ktorých je Jánošík ešte na slobode, jeho úvahy vo väzení sú v trinásťslabičníku, rovnako ako verše vyjadrujúce pochmúrny život v meste („mestský život, cudzota“). Spomienky na voľnosť sú opäť v dvanásťslabičníku a spevy víl v osemslabičníku. Dokladajú to napríklad verše z jej V. spevu (v trinásť- a dvanásťslabičníku):
V poézii P. O. Hviezdoslava, ktorou sa v slovenskej poézii začína obdobie využívania sylabotonického prozodického systému, má už programové postavenie exkluzívny a „umeleckejší“ jambický verš, hoci významne sa v nej uplatňujú aj trochejské veršové formy. V poézii I. Kraska v čase dozrievania jeho poetiky sa najčastejšie vyskytovali trochejské formy, v medzivojnovom období však hlavný smer vývoja viedol cez uvoľňovanie daktylotrochejských metier k voľnému veršu, ktorý konštituovala v slovenskej poézii nadrealistická poézia, napr. v tvorbe R. Fabryho. V tvorbe básnikov, ako P. Horov, J. Kostra, V. Mihálik, M. Rúfus či M. Válek zriedkavejšie sa vyskytujúce trochejské formy (ostatní traja tvorili vo veľkej miere aj voľným veršom) viažu sa na lyriku a spravidla majú „spevný“, prípadne „hovorový“ charakter. Ukazuje sa, že spoločné a jednotiace prvky trochejských foriem nevylučujú jedinečnosť funkcie a významu v konkrétnych prípadoch v celej tvorbe básnika, ale aj v jednotlivých druhoch a žánrových formách lyriky a osobitne v každej básni. Napríklad M. Válek vo svojich veršoch trochejských metier, ktoré sa viažu na okruh tragických zážitkov a stávajú sa nielen symbolmi vnútorných drám, ale i symbolom sveta, stratených vecí a stratenej istoty človeka, inštrumentuje samohláskami, a tým im dáva aj istú zvukovú podobu, ktorá sa spravidla „zapája“ na základné slová, nesúce význam básne, z ktorý jedno sa dokonca v rozličných tvaroch opakuje v strofe alebo v celej básni, ako je napr. jeho báseň "Dážď":
Príkladom akcelerácie rytmu vo voľnom verši je úryvok básne Jána Ondruša "Kameň":