Emil Svoboda (právnik)

Prof. JUDr. Emil Svoboda (* 2. október 1878, Praha, Rakúsko-Uhorsko† 19. august 1948, Český Brod, ČSR) bol český filozof a právnikcivilista, dekan Právnickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe.
"„Patril k najvýznamnejším pozitivistickým predstaviteľom nenáboženskej etiky, hlásil sa k hnutiu Voľnej myšlienky aj k slobodomurárstvu. Propagoval myšlienku laického náboženstva.“" 
Jeho filozofické práce sú charakteristické noetickou skepsou, monizmom a eudamonizmom: cit všeľudskej jednoty a súcitenie s druhými Svobodu vedie k uznaniu spravodlivosti a lásky ako najvyšších hodnôt.
Životopis.
Narodil sa v roku 1878 v Prahe. Po štúdiách na gymnáziu v Prahe študoval na Karlovej univerzite v Prahe, kde promoval v roku 1905. Témou jeho habilitačnej práce bola "Vůle vnitřní a vůle projevená právním činem" (1911). Od roku 1913 bol profesorom na Českom vysokom učení technickom v Prahe. Odmietol ponuku vyučovať na novozriadenej Právnickej fakulte Univerzity Komenského, hoci neskôr do Bratislavy dočasne dochádzal. V roku 1923 odišiel na Karlovu univerzitu vyučovať občianske právo a právnu filozofiu. Počas Prvej ČSR sa podieľal na neuskutočnenej (re)kodifikácii (a unifikácii) občianskeho práva. V rokoch 19291930 bol dekanom Právnickej fakulty Karlovej univerzity. 
Zomrel v roku 1948 v Českom Brode.
Dielo a myšlienky.
Právo.
Východiskom jeho tvorby neboli historické, ale teleologické výklady práva. Pri právnickej tvorbe spravidla neodkazoval na staršiu literatúru, ale čerpal iba zo znenia normy. Venoval sa občianskemu právu (rakúskemu i novému česko-slovenskému), osobitne vecným právam, rodinnému právu a dedičskému. 
Filozofia.
Podľa Tomsu (1928) Svoboda ako právny filozof vo svojom celistvom myslení nenasledoval „žiaden -izmus“ či smer a bol samostatným mysliteľom, hoci v jednotlivých otázkach bol ovplyvnený. Dnes sa jeho dielo pred druhou svetovou vojnou radí k monistickému idealizmu, pričom jeho názory boli blízke českému pozitivizmu. Pod vplyvom Schopenhauera (a skrze neho aj indického myslenia) sa zaoberal sa vôľou a etikou: etický čin mohol obrátiť živočíšnu vôľu vedúcu človeka k egoistickému hájeniu vlastných záujmov altruistickej láske. V mnohom vychádzal z Dostojevského, Tolstoja a kresťanských ideí, ktoré ale odčleňoval od cirkevných a teistických štruktúr a záujmov: Každý si podľa Svobodu nosí v srdci svojho, ale zároveň jediného a všetkým spoločného Boha, ktorý sa v každom ozýva ako hlas jeho svedomia. Pod vplyvom Masaryka vnímal náboženstvo ako povznesenie sa k Bohu a posvätenie života vyšší uvedomením si mravného príkazu spravodlivosti a lásky. Slovom „Boh“ označoval neosobnú, jedinú, večnú, nepoznateľnú prapodstatu a náboženským poznaním prekročenie hraníc vedeckého poznania intuíciou, vierou a osobným presvedčením o Bohu. Svoje náboženstvo ponímal ako filozofické náboženstvo.
V 40. rokoch 20. storočia sa priblížil ku Krejčího pozitivizmu a konanie človeka vnímal ako absolútne determinované a ľudskú slobodu len ako subjektívny pocit. Po vojne sa najmä pod dojmom Leninovho spisu "Materializmus a empiriokritizmus", priklonil k marxizmu. Hoci bol silne poznačený Masarykom a spätý s prvorepublikovou demokraciou, veril, že socializmus ako „poriadok konečného oslobodenia človeka, národov a ľudstva“, priblíži k spoločnosti Masarykove humanitné ideály.