Marcus Valerius Martialis

Marcus Valerius Martialis, označovaný tiež iba ako Martialis, bol rímsky básnik pochádzajúci z Hispánie, známy predovšetkým zbierkou epigramov, vydávaných za vlády cisárov Domiciána, Nervu a Trajána. Martialis mal zásadný podiel na vznik moderného epigramu. Jeho krátke, vtipné básne vysmievajúce sa z dobového života a nerestí nám poskytujú plastický obraz o živote v Ríme v 1. storočí.
Život.
Martialov životopis možno pomerne spoľahlivo rekonštruovať na základe autobiografických detailov uvádzaných v jeho diele. V knihe X, zloženej v rokoch 95 – 8, spomína oslavu svojich 57. narodenín, z čoho možno odvodiť, že sa narodil 1. marca v rozmedzí rokov 38 – 40, za vlády Caligulu alebo Claudia. Jeho rodiskom bolo hispánske mesto Augusta Bilbilis (dnes Calatayud). Mená svojich rodičov uvádza ako Fronto a Flaccilla. Podľa mena možno súdiť, že Martialis patril k rímskym občanom, aj keď sám o sebe hovorí ako o potomkovi iberských Keltov. O svojej hispánskej domovine sa vyjadruje v dobrom – spomína mladosť strávenú v dostatku a v spoločnosti priateľov.
Po ukončení vzdelania prišiel roku 64 Martialis do Ríma. Oporu našiel u rodiny svojich významných krajanov, Annaeov, z ktorej pochádzal filozof Seneca aj básnik Lucanus. Tí ho uviedli do prostredia Neronovho cisárovho dvora, ale po Pisonovom sprisahaní (65) a jeho krvavom potlačení sa Martialis z verejného života stiahol a venoval sa básnickej činnosti. Je možné, že v tejto dobe musel Martialis viesť život právnika, hoci mu vyhovoval viac nezávislý život umelca. V starobe sa Martialis vysmieval zo svojich mladíckych literárnych počinov, ktorých úroveň považoval za veľmi nízku.
Zlom v Martialovej literárnej kariére priniesol rok 80, kedy na príkaz cisára Tita zložil a vydal zbierku epigramov pri príležitosti otvorenia nového amfiteátru – Kolosea. Dielu mu zaručilo úspech tak u publika ako i na cisárskom dvore. Titus a neskôr Domicián mu poskytli radu pôct vrátane povýšenia do jazdeckého stavu. Martialis sa v jednom zo svojich epigramov chváli, že bol dokonca pozvaný cisárom na večeru a že svojim menom vymohol občianstvo niekoľkým svojim priateľom. Napriek tomu sa Martialovi nepodarilo zabezpečiť si trvalú podporu na dvore alebo u svojich patrónov a jeho živnosť zostala až do konca jeho života neistá. V cisárskych kruhoch sa epigramatik spoznal s niekoľkými ďalšími významnými literátmi – Siliom Italicom, Quintilianom, Iuvenalom a Plíniom Mladším. Pretože sa ani slovkom nezmieňuje o inom významnom básnikovi pôsobiacom v cisárovi, Papiniovi Statiovi, a ten sa na oplátku nezmieňuje o Martialovi, s ktorým sa musel stretnúť, usudzuje sa, že medzi dvoma cisárovými chránencami usilujúcimi sa o získanie jeho priazne vládla veľká rivalita.
Martialis v posledných rokoch svojho života vlastnil malý statok neďaleko Nomenta v Sabinsku a dom na Kvirinále v Ríme. Napriek nárokom, ktoré naňho život v metropole kládol, sa nedokázal vzdialiť na dlhšiu dobu z hluku a ruchu svojho milovaného Ríma. Iba krátko pred smrťou sa odhodlal vymeniť svoje skromné pomery v Ríme za život v Hispánii. Aj toto prostredie ho ale sklamalo: Martialis v svojich posledných veršoch narieka nad provinčnosťou svojho domova, ktorý nemožno porovnať s búrlivým životom v Ríme. Zomiera roku 104 v svojom rodnom meste Bilbilis.
Martialis a jeho patróni.
V rímskej literatúre sa stretávame s básnikmi dvoch typov. K prvému patria umelci pochádzajúcich z najvyšších spoločenských vrstiev, ktorých ekonomické zázemie im umožňuje venovať sa literatúre takpovediac ako voľnočasovej aktivite. Skladajú verše buď popri verejnej činnosti, ktorá vyplýva z ich vysokého postavenia, alebo namiesto nej, ako únik pred povinnosťami verejných činiteľov. Martialis je predstaviteľom druhého typu rímskeho básnika – talentovaného ale chudobného umelca, ktorého jeho finančné okolnosti nútia vyhľadávať záštitu mocnejších a bohatších ako svojich patrónov. Martialova poézia je teda predovšetkým poéziou klientskou: je skladaná na objednávku a s cieľom získať finančnú odmenu. Práve preto sa neštíti, na rozdiel od veršov literárne činnej aristokracie, v ktorých cítiť počas republikánskeho zriadenia nezávislosť a počas cisárstva skrytú opozíciu, nezakryte svojich chlebodarcov chváliť a až nemiestne im lichotiť. Ani Martialis nijako nezakrýva pochlebovanie svojim ochrancom, predovšetkým samotnému cisárovi, ktorý je jeho najdôležitejším patrónom.
V Martialovej poézii možno často nájsť odkazy na povinnosti rímskeho klienta – ranný hold svojmu patrónovi, poslušná účasť na patrónových hostinách a samozrejme skladanie oslavných veršov. Spočiatku sa Martialis dostavuje k týmto svojim “povinnostiam” osobne, neskôr už len posiela krátke zbierky epigramov svojim platiacim patrónom zo svojho statku v Nomente.
Zo zmienok vo vlastnom diele i u ďalších Martialových súčasníkov vieme, že až do smrti žil v pomerne núdznych pomeroch a nedosiahol isté finančné zabezpečenie. Dokonca aj jeho cestu do Hispánie, kam mohol utekať práve pred vysokými životnými nákladmi v Ríme, mu musel uhradiť jeho priateľ, Plínius Mladší. Aj v domovskom prostredí bol Martialis závislý od priazne druhých, v tomto prípade od finančnej podpory akejsi ženy menom Marcella.
Dielo.
Martialis zložil celkom 1561 epigramov (z toho 1235 epigramov v elegickom distichu). Jeho tvorba súhrnne označovaná ako "Epigrammata" (Epigramy) je rozdelená na:
Od roku 86 vydával Martialis každoročne jednu knihu epigramov so železnou pravidelnosťou. Prvých 10. kníh vzniklo počas vlády cisára Domiciána, kniha XI za vlády Nervu roku 96. Po niekoľkoročnom pobyte v domovskej Hispánii krátko pred básnikovou smrťou bola vydaná posledná kniha.
Martialov ohlas.
Po Martialovej smrti kolísala jeho sláva zároveň s popularitou epigramu. Inšpiroval neskoroantických básnikov Ausonia, Claudia Claudiana a Sidonia Apollinara. V stredoveku sa oceňovali jeho verše s moralizujúcou tendenciou.
Novú vlnu obľúbenosti získala Martialovi Renesancia, ktorá objavila čaro urbánneho spôsobu života a jeho satiry. Mnoho humanistických talianskych básnikov písalo krátke básne podľa jeho vzoru a vysoko si ho vážil aj Boccaccio.
Martialis si udržal obľubu až do nástupu romantizmu.