Mária Leopoldína Habsbursko-lotrinská

Mária Leopoldína Habsbursko-lotrinská (* 22. január 1797, Viedeň, Svätá ríša rímska† 11. december 1826, Rio de Janeiro, Brazília) bola prvou cisárovnou Brazílie ako manželka cisára Petra I. od 12. októbra 1822 až do svojej smrti. Bola aj portugalskou kráľovnou počas krátkej vlády svojho manžela ako kráľa Petra IV. od 10. marca do 2. mája 1826.
Narodila sa vo Viedni v Rakúsku ako dcéra cisára Svätej ríše rímskej Františka II. a jeho druhej manželky Márie Terézie Neapolsko-sicílskej. Medzi jej početnými súrodencami boli aj rakúsky cisár Ferdinand I. a Mária Lujza, manželka Napoleona Bonaparteho.
Vzdelanie, ktoré získala v detstve a dospievaní, bolo široké a eklektické, s vyššou kultúrnou úrovňou a dôslednejšou politickou prípravou. Takéto vzdelávanie malých princov a princezien z rodu Habsburgovcov vychádzalo z výchovného presvedčenia iniciovaného ich starým otcom, cisárom Svätej ríše rímskej Leopoldom II., ktorý veril, „že deťom treba už od útleho veku vštepovať vysoké vlastnosti, ako sú ľudskosť, súcit a túžba robiť ľudí šťastnými.“ Vďaka hlbokej kresťanskej viere a solídnemu vedeckému a kultúrnemu zázemiu (ktoré zahŕňalo aj medzinárodnú politiku a predstavy o vláde) bola arcivojvodkyňa od útleho veku pripravovaná na to, aby bola správnou kráľovnou.
V 21. storočí niektorí historici predpokladajú, že bola jedným z hlavných aktérov procesu vyhlásenia nezávislosti Brazílie, ktorý sa uskutočnil v roku 1822. Jej životopisec, historik Paulo Rezzutti, tvrdí, že Brazília sa stala štátom najmä vďaka nej. Podľa neho manželka Doma Pedra „prijala Brazíliu ako svoju krajinu, Brazílčanov ako svoj ľud a nezávislosť ako svoju záležitosť.“ Bola tiež poradkyňou svojho manžela Petra pri dôležitých politických rozhodnutiach, ktoré odrážali budúcnosť národa, ako napríklad "Dia do Fico" a následný odpor a nesúhlas portugalských súdov v súvislosti s návratom manželov do Portugalska. Následne sa za riadenie krajiny počas ciest cisára Petra po brazílskych provinciách považuje za prvú ženu, ktorá sa stala hlavou štátu v nezávislej americkej krajine.
Mladosť.
Narodenie a pôvod.
Narodila sa 22. januára 1797 v paláci Hofburg vo Viedni, v rakúskom arcivojvodstve. Bola šiestym (ale tretím žijúcim) dieťaťom Františka II., cisára Svätej ríše rímskej (ktorý sa od roku 1804 stal rakúskym cisárom s titulom František I., pretože Napoleon Bonaparte požadoval, aby sa vzdal titulu cisára Svätej ríše rímskej, keď bol korunovaný za francúzskeho cisára), avšak piatym (tretím žijúcim) dieťaťom a štvrtou (druhou žijúcou) dcérou z jeho druhého manželstva s Máriou Teréziou Neapolsko-sicílskou. Jej starí rodičia z otcovej strany boli Leopold II., cisár Svätej ríše rímskej, a Mária Ludovika Španielska, a starí rodičia z matkinej strany boli neapolský a sicílsky kráľ Ferdinand IV. a III. (neskôr kráľ Ferdinand I. z oboch Sicílií) a rakúska arcivojvodkyňa Mária Karolína. Prostredníctvom oboch rodičov (ktorí boli dvojnásobnými prvostupňovými príbuznými) pochádzala z Habsbursko-lotrinského rodu (jedna z najstarších a najmocnejších dynastií v Európe, ktorá vládla Rakúsku od roku 1282 do roku 1918, a ďalším územiam, ktoré spravovala, a v čase jej narodenia bola najstarším vládnucim rodom v Európe) a z rodu Bourbonovcov (kráľovská dynastia, ktorá v čase jej narodenia vládla Španielsku, Neapolsku, Sicílii a Parme; hlavná vetva rodu, ktorá vládla vo Francúzsku od roku 1589, bola po Francúzskej revolúcii v roku 1792 zosadená z trónu, ale v rokoch 1814 - 1830 nakrátko obnovená). Jej celé meno bolo "Caroline Josepha Leopoldine Franziska Ferdinanda".
Narodila sa v búrlivom období európskych dejín. V roku 1799 sa Napoleon Bonaparte stal prvým konzulom Francúzska a neskôr cisárom. Potom rozpútal sériu konfliktov a nad Európou vyvolal systémy spojenectiev známe ako "koalície", ktoré často nanovo určovali hranice kontinentu. Rakúsko bolo aktívnym účastníkom všetkých napoleonských vojen proti Francúzsku, svojmu historickému nepriateľovi. Napoleon otriasol starými európskymi kráľovskými inštitúciami a cez Svätú ríšu rímsku sa začali prudké boje. Jej staršia sestra, arcivojvodkyňa Mária Lujza, sa v roku 1810 vydala za Napoleona v snahe posilniť väzby medzi Francúzskom a Rakúskom. Tento zväzok bol nepochybne jednou z najvážnejších porážok habsburského rodu; ich stará matka, neapolská a sicílska kráľovná Mária Karolína (ktorá po poprave svojej milovanej sestry, kráľovnej Márie Antoinetty v roku 1793, hlboko nenávidela všetko, čo sa týkalo Francúzska), chlipne znášala postoj svojho zaťa: "Presne to mi chýbalo, aby som sa teraz stala diabolskou babičkou".
Vzdelanie.
Desaťročná arcivojvodkyňa prišla 13. apríla 1807 o matku po komplikáciách pri pôrode. O rok neskôr (6. januára 1808) sa jej otec znovu oženil so ženou, ktorú neskôr označila za najdôležitejšiu osobu vo svojom živote, Máriou Ludovikou Modeskou.
Nová cisárovná, prvostupňová sesternica svojho manžela a vnučka cisárovnej Márie Terézie, bola veľmi vzdelaná a svojou kultúrou a intelektuálnou brilantnosťou prevyšovala svoju predchodkyňu. Táto hudobná múza a osobná priateľka básnika Johanna Wolfganga von Goetheho sa zaslúžila o intelektuálne formovanie svojej nevlastnej dcéry, pričom v Márii Leopoldíne rozvíjala vkus pre literatúru, prírodu a hudbu Josepha Haydna a Ludwiga van Beethovena. Keďže nemala vlastné deti, ochotne si adoptovala deti svojej predchodkyne; Mária Leopoldína svoju macochu vždy považovala za svoju matku a vyrastala s cisárovnou Máriou Lujzou ako so svojou "duchovnou matkou". Vďaka nej mala arcivojvodkyňa možnosť stretnúť sa s Goethem v rokoch 1810 a 1812, keď s macochou odišla do Karlových Varov.
Bola vychovaná podľa troch habsburských zásad: disciplíny, zbožnosti a zmyslu pre povinnosť. Jej detstvo bolo poznačené prísnou výchovou, rozmanitými kultúrnymi podnetmi a postupnými vojnami, ktoré ohrozovali panstvo jej otca. Ona a jej súrodenci boli vychovávaní v súlade s výchovnými zásadami, ktoré stanovil ich starý otec, Leopold II., cisár Svätej ríše rímskej, ktorý hlásal rovnosť medzi ľuďmi, zdvorilé zaobchádzanie s každým, potrebu praktizovať dobročinnosť a predovšetkým obetovanie vlastných túžob pre potreby štátu. Medzi tieto zásady patril aj zvyk cvičiť si písmo písaním nasledujúceho textu:"Neutláčajte chudobných. Buďte dobročinní. Nesťažujte sa na to, čo vám Boh dal, ale zlepšujte svoje zvyky. Musíme sa úprimne snažiť byť dobrí."Študijný program pre Máriu Leopoldínu a jej súrodencov zahŕňal predmety ako čítanie, písanie, tanec, kreslenie, maľovanie, klavír, jazdectvo, poľovníctvo, dejepis, zemepis a hudba; v rozšírenom module aj matematiku (aritmetiku a geometriu), literatúru, fyziku, spev a remeslá. Mária Leopoldina od útleho veku prejavovala väčší sklon k prírodovedným disciplínam, zaujímala sa najmä o botaniku a mineralógiu. Arcivojvodkyňa zdedila po otcovi aj zberateľský zvyk: začala zbierať mince, rastliny, kvety, minerály a mušle. V období od októbra do decembra 1816 sa jej podarilo rýchlo sa naučiť portugalský jazyk; v decembri už arcivojvodkyňa plynule hovorila s portugalskými diplomatmi a žila "obklopená mapami Brazílie a knihami obsahujúcimi dejiny tohto kráľovstva alebo spomienky s ním spojené". Učenie sa jazykov bolo súčasťou formovania rodiny a Leopoldína sa stala povestnou polyglotkou, ktorá ovládala 7 jazykov: rodnú nemčinu, ako aj portugalčinu, francúzštinu, taliančinu, angličtinu, gréčtinu a latinčinu.
Leopoldína a jej súrodenci často navštevovali múzeá, botanické záhrady, továrne a poľnohospodárske polia. Nezriedka sa zúčastňovali na tancoch, vystupovali v divadelných hrách a hrali na hudobných nástrojoch pre publikum, aby si deti zvykli na obrady a verejné vystupovanie. Habsburskí arcivojvodovia a arcivojvodkyne boli vedení k tomu, aby navštevovali divadlo s cieľom rozvíjať schopnosti verejného vystupovania, lepšiu artikuláciu a rečnícke schopnosti.
Vyjednávanie a manželstvo.
Kráľovské manželstvá v Európe slúžili po stáročia predovšetkým ako politické spojenectvá. Prostredníctvom manželstva bola geopolitická kartografia európskeho kontinentu formovaná zložitou sieťou spoločných záujmov a solidarity medzi kráľovskými rodmi. Manželstvo medzi Máriou Leopoldínou a Petrom de Alcântara, kráľovským princom Spojeného kráľovstva Portugalska, Brazílie a Algarves, bolo strategickým spojenectvom medzi monarchiami Portugalska a Rakúska. Touto úniou habsbursko-lotrinský rod naplnil slávne heslo: "Bella gerant alii, tu, felix Austria, nube" („Nech iní vedú vojnu, ty, šťastné Rakúsko, vydaj sa“).
24. septembra 1816 cisár František I. oznámil, že Peter de Alcântara si želá vziať si za manželku habsburskú arcivojvodkyňu. Knieža Klemens von Metternich navrhol, aby sa vydala Mária Leopoldína, keďže bola „na rade“ stať sa manželkou. Pri svadobných rokovaniach zohral obrovskú úlohu markíz z Marialvy, ten istý, ktorý vyjednával na základe rady Alexandra von Humboldta o príchode Francúzskej umeleckej misie do Brazílie. Kráľ Ján VI. urobil všetko pre to, aby do rokovaní zapojil infantku Izabelu Máriu (ktorá bola regentkou Portugalského kráľovstva v rokoch 1826 až 1828 a zomrela slobodná). Markíz z Marialvy dal záruku, že portugalská kráľovská rodina je odhodlaná vrátiť sa na kontinent, len čo Brazília preukáže, že určite „unikla plameňom vojen za nezávislosť, ktoré postupovali v španielskych kolóniách“, čím získala rakúsky súhlas do manželstva. Keď sa to podarilo, zmluva bola podpísaná vo Viedni 29. novembra 1816.
Boli pripravené dve lode a v apríli 1817 vedci, maliari, záhradníci a taxidermista, všetci s asistentmi, cestovali do Ria de Janeiro pred Máriou Leopoldínou, ktorá medzitým študovala históriu a geografiu svojho budúceho domova a naučila sa portugalčinu. Počas týchto týždňov arcivojvodkyňa zostavila a napísala vade mecum, unikátny dokument, aký ešte žiadna iná habsburská princezná nevytvorila. 
Sobáš "per procuram" (v splnomocnení) medzi Máriou Leopoldínou a princom Petrom sa uskutočnil 13. mája 1817 v augustiniánskom kostole vo Viedni. Ženícha zastupoval strýko nevesty, arcivojvoda Karol Habsbursko-Tešínsky. „Vyvrcholenie svadobných obradov bolo dosiahnuté vo viedenskom Augartene, kde 1. júna Marialva, ktorá mala málo príležitostí odhaliť nádheru, bohatstvo a pohostinnosť svojho národa, usporiadala honosnú recepciu, na ktorú sa pripravovala počas celej zimy. pred svadbou odišli do Ria de Janeiro dve rakúske fregaty, "Rakúsko" a "Augusta", s nábytkom a dekoráciami pre tamojšie novoinštalované rakúske veľvyslanectvo, vybavením na vedeckú expedíciu do vnútrozemia Brazílie a početnými výstavami rakúskych komerčných produktov“. Prostredníctvom tohto manželstva videl kráľ Ján VI. príležitosť čeliť nadmernému vplyvu Anglicka v jeho panstvách vytvorením nových spojenectiev s tradičnými dynastiami. Rakúsko na druhej strane videlo novú portugalsko-brazílsku ríšu ako dôležitého transatlantického spojenca, ktorý dokonale zapadá do reakčných, absolutistických ideálov Svätej aliancie. Tento bol sobáš čisto politickým aktom, nie sentimentálnym.
Z Rakúska do Nového sveta a vedeckej misie.
Prechod cez Atlantik.
Cesta Márie Leopoldíny do Brazílie bola náročná a časovo náročná. Arcivojvodkyňa odišla 2. júna 1817 z Viedne do Florencie, kde čakala na ďalšie pokyny od portugalského dvora, keďže monarchická moc zostala v Brazílii od pernambukánskej revolty slabá.
13. augusta 1817 bolo Márii Leopoldíne konečne umožnené vydať sa na cestu z talianskeho Livorna na portugalskej flotile zloženej z lodí "D. João VI" a "São Sebastião". So svojou batožinou a veľkým sprievodom čelila 86 dňom plavby cez vody Atlantiku. Štyridsať krabíc vysokých ako muž obsahovalo jej nohavice, knihy, zbierky a darčeky pre budúcu rodinu. Priviedla aj pôsobivú domácnosť: dvorné dámy, komornú, komorníka, šesť dvorných dám, štyri pážatá, šesť uhorských šľachticov, šesť rakúskych strážcov, šesť komorníkov, vrchného almužníka, kaplána, súkromného tajomníka, lekára, mineralogičku a jej učiteľku maľby. Arcivojvodkyňa sa definitívne rozišla do Brazílie o dva dni neskôr, 15. augusta. Rozdiely v zvykoch a obyčajoch, ktoré si všimla už v období, keď sa nalodila, predznamenali ťažkosti, ktorým bude čeliť v Riu de Janeiro. Prvýkrát však vkročila na portugalské územie nie na brazílsku pôdu, ale na ostrov Madeira 11. septembra. 
5. novembra 1817 prišla Mária Leopoldína do Ria de Janeiro, kde sa konečne stretla so svojím manželom a jeho rodinou. Nasledujúci deň sa oficiálny sobášny obrad konal v katedrále "Capela Real" v Rio de Janeiro uprostred osláv po celom meste. 
Fyzická podoba Márie Leopoldíny pri jej príchode prekvapila portugalskú kráľovskú rodinu, ktorá čakala na krásnu arcivojvodkyňu. Namiesto toho mala nadváhu, hoci s krásnou tvárou. Bola však na svoju dobu aj mimoriadne kultivovaná, s veľkým záujmom o botaniku. Príchod poskytol Jean-Baptiste Debretovi príležitosť na jeho prvú zákazku, kde mal 12 dní na vyzdobenie mesta. Mal ateliér v štvrti Catumbi, kde ako prírodovedec neskôr kreslil rastliny a kvety pre Máriu Leopoldínu. Povedal: „Mal som na starosti, aby som pre ňu láskavo vyhotovil nejaké kresby, o ktoré sa odvážila požiadať,“ povedal, „v mene svojej sestry, bývalej francúzskej cisárovnej.“ Vo svojom ateliéri navrhol Debret veľké gala uniformy dvora v zelenej a zlatej farbe, ozdoby nového štátu, a predtým navrhol korunu, ktorú vytvoril Napoleon v roku 1806 pre Talianske kráľovstvo. Debret tiež navrhol insígnie Rádu južného kríža, porovnateľné s medailou Čestnej légie, a po rokoch navrhol aj cisársky rád ruží, zavedený na počesť druhej manželky princa Petra, Amélie z Leuchtenbergu.
Portugalský kráľovský princ sa z diaľky spočiatku javil svojej novej manželke ako dokonalý, vzdelaný gentleman, no realita bola úplne iná. Princ Pedro bol o rok mladší ako Maria Leopoldína a len zriedka sa rovnal popisu, ktorý jej dali dohadzovači. Jeho temperament bol impulzívny a cholerický a vzdelanie skromné. Dokonca aj hovorová komunikácia medzi mladým manželským párom sa ukázala ako ťažká, keďže Peter hovoril po francúzsky veľmi málo a jeho portugalčinu možno označiť len za vulgárnu. Okrem toho, v súlade s portugalskou tradíciou, 18 - ročný Pedro mal za sebou nielen sériu milostných dobrodružstiev a zaujímal sa hlavne o konské dostihy a milostné avantúry, ale v čase svadby žil akoby v manželstve s francúzskou tanečnicou Noemie Thierry, ktorú napokon jeho otec mesiac po príchode Márie Leopoldíny do Ria de Janeiro stiahol do úzadia. 
Mladý manželský pár sa ubytoval v šiestich relatívne malých izbách v paláci Svätého Krištofa. Vnútorné nádvorie a cesta k stajniam boli neupravené a tropický dážď všetko rýchlo zmenil na blato. Všade bol hmyz, aj v ich odevoch, pretože uniformy a dvorné ozdoby vyrobené zo zamatu a plyšu hnili a plesniveli v horúčave a vlhku. Knieža von Metternich zachytil list baróna von Eschwege svojmu partnerovi vo Viedni, v ktorom povedal: „Keď už hovoríme o korunnom princovi, keďže nie je bez prirodzenej inteligencie, chýba mu formálne vzdelanie. Vychovaný bol medzi koňmi a princezná si skôr či neskôr uvedomíte, že nie je schopný spolunažívať v harmónii. Okrem toho je dvor v Riu v porovnaní s európskymi dvormi veľmi nudný a bezvýznamný.
Hneď po príchode Márie Leopoldíny prišla do Brazílie prvá vlna prisťahovalcov, Švajčiarski osadníci, ktorí sa usadili v blízkosti dvora, založili Nova Friburgo a usadili sa v budúcom Petrópolise, neskoršom cisárskom letnom sídle. Od roku 1824 v dôsledku brazílskeho ťaženia v Európe organizovaného majorom Georgom Antonom Schäfferom prišli Nemci v početnejšom počte a opäť sa usadili v Nova Friburgu a v miernych oblastiach provincií Santa Catarina a Rio Grande do Sul, kde sa nachádza kolónia São. Leopoldo bol vytvorený na počesť novej kráľovskej princeznej. Niektorí z Pomoranska odišli do Espírito Santo, kde žili až do 80. rokov 19. storočia v takej úplnej izolácii, že ani nehovorili po portugalsky.
Rakúska vedecká misia.
Brazília mala tú česť, že ju zobrazovali a študovali európski umelci a vedci prvého rádu dávno pred inými americkými krajinami. Ešte v 17. storočí, v kontexte holandskej okupácie severovýchodnej Brazílie, princ Ján Móric z Nassau-Siegen priviedol do Brazílie významnú skupinu spolupracovníkov. Princ z Nassau-Siegen sa tiež staral o udržiavanie politických udalostí svojej administratívy a poveril Caspara Barlaeusa históriou jeho vlády v Brazílii.
Keď boli Holanďania vyhnaní, Portugalci si uvedomili, že obnovenie územia bolo výsledkom série šťastných okolností, ktoré sa už nemohli zopakovať v prípade novej invázie na územie portugalskej Ameriky. Vzhľadom na túto situáciu Portugalsko prijalo politiku štátu zakázať prístup k svojmu zámorskému majetku všetkým cudzincom, dokonca zakázalo zverejňovanie akýchkoľvek správ alebo zmienok o amerických krajinách. Túto štátnu politiku účinne nasledovalo niekoľko generácií, od polovice 17. storočia až do príchodu kráľovskej rodiny do Brazílie a následného otvorenia Brazílie svetu, symbolizovaného dekrétom o otvorení prístavov priateľským národom ("Decreto de Abertura dos Portos às Nações Amigas"), prvý akt podpísaný princom regentom Jánom počas jeho pobytu v Salvadore v roku 1808. 
Otvorenie prístavov a následné zrušenie zákazu vylodenia cudzincov na brazílskych územiach, ktoré sa zhodovalo s ťažkým obdobím pre európskych prírodovedcov, keďže ich tranzit cez Európu výrazne sťažili napoleonské vojny spojené s nedostatkom vedomostí o tejto obrovskej časti územia zemegule, vzbudil v Európe obrovský vedecký záujem. Paralelne s týmto svetovým kontextom začala Mária Leopoldína od svojej prvej mladosti (okolo 14-ročnej) prejavovať mimoriadny záujem o prírodné vedy, najmä o geológiu a botaniku. Táto skutočnosť nezostala bez povšimnutia jej učiteľov a jej otca, cisára Františka I. Rakúskeho, ktorí prekvapili záujmy mladej arcivojvodkyne (mysleli si, že by bolo prirodzenejšie, aby sa takéto sklony objavili u jedného z jej bratov), ​​ale neurobil nič, aby začal prekážať mladej Márii Leopoldíne v štúdiu.
Preto v roku 1817, keď sa blížilo oznámenie o svadbe Márie Leopoldíny a princa Petra, bola okamžite zorganizovaná pod záštitou rakúskeho dvora (ale aj integrovaná bavorskými vedcami), ktorá sa stala hlavnou vedeckou výpravou do neznáma (pre vedu) brazílske krajiny.
V roku 1815 už bavorský kráľ Maximilián I. Jozef, plánoval veľkú vedeckú výpravu cez Južnú Ameriku, ale vyskytli sa nejaké neúspechy a výprava sa neuskutočnila. Keď sa teda v roku 1817 Mária Leopoldína nalodila do Brazílie na svadbu s princom Petrom, bavorský panovník využil príležitosť a poslal dvoch svojich poddaných: Carla Friedricha Philippa von Martius, lekára a botanika, a Johanna Baptistu von Spixa, zoológa, so sprievodom arcivojvodkyne.
Okrem toho Karl von Schreibers, riaditeľ Prírodovedného múzea , na príkaz kancelára princa von Metternicha pripravil misiu s významnými vedcami, ktorí by sprevádzali arcivojvodkyňu. Medzi vedcami boli: Johann Christof Mikan, botanik a entomológ; Johann Emanuel Pohl, lekár, mineralóg a botanik; Johann Buchberger, maliar flóry, Johann Natterer, zoológ; Thomas Ender, maliar; Heinrich Schott, záhradník; a talianskeho prírodovedca Giuseppe Raddiho sa táto skupina zamerala na zbieranie vzoriek a vytváranie ilustrácií ľudí a krajiny pre múzeum, ktoré sa má založiť vo Viedni. 
Najväčší záujem bol o sledovanie Nového sveta výskumom rastlín, zvierat a Indiánov. Celá táto fascinácia bola spôsobená vydaním prvého zväzku knihy nemeckého geografa Alexandra von Humboldta, "Le voyage aux régions equinoxiales du Nouveau Continent, fait en 1799 – 1804" („Cesta do rovnodenných oblastí Nového kontinentu, vyrobené v rokoch 1799–1804") a Aimé Bonpland. Humboldt ovplyvnil viacerých umelcov, napríklad Johanna Moritza Rugendasa a pozoruhodnou črtou jeho výskumu, ako aj výskumov humboldtovských umelcov bolo, že všetko, čo videl, predstavoval encyklopedickým spôsobom, teda podrobne vysvetlil všetko, čo videli. 
Známy záujem Márie Leopoldíny o vedu bol zaznamenaný v roku 1818, keď ovplyvnila svojho svokra, aby vytvoril Kráľovské múzeum (dnes Národné múzeum Brazílie). Len pár mesiacov po jej príchode do Brazílie bolo vytvorené aj prvé brazílske prírodovedné múzeum, ktoré podporovalo vedcov pri objavovaní Brazílie. V septembri 1824 pricestovala do Boa Vista britská scestovaná a publikovaná spisovateľka Maria Grahamová, ktorú privítali Peter a Mária Leopoldína a udelili jej plnú moc nad výchovou ich najstaršej dcéry Márie, ktorej vzdelanie v tom čase bolo široko zanedbávané. Čoskoro vzťah Márie Leopoldíny a jej dcéry vychovávateľky rýchlo prerástol do láskyplného priateľstva, navyše preto, že obe spájal spoločný záujem o vedu. Hoci už po šiestich týždňoch princ Peter odvolal Mariu Grahamovú z funkcie, na zdesenie Márie Leopoldíny, spoločný záujem oboch žien im umožnil zostať blízko seba až do smrti Márie Leopoldíny.
Regentka a cisárovná Brazílie.
Nezávislosť Brazílie.
Rok 1821 bol v živote Márie Leopoldíny rozhodujúci. Patrila k jednej z najkonzervatívnejších a najtrvalejších rodín v Európe ( habsbursko-lotrinský rod) pochádzala zo starostlivého vzdelania podľa vzorov vtedajších absolutistických monarchií. V júni 1821 vystrašená Mária Leopoldina napísala svojmu otcovi: „Môj manžel, Boh nám pomáhaj, miluje nové myšlienky“, podozrievavá voči novým ústavným a liberálnym politickým hodnotám, bola osobne svedkom udalostí, ktoré sa odohrali v Európe pred rokmi, v ktorých Napoleon Bonaparte systematicky menil politickú silu kontinentu, čo malo určitý vplyv na jeho spôsob vnímania týchto nových politických konceptov. Konzervatívne a tradičné vzdelanie, ktorým bola arcivojvodkyňa disciplinovane, tiež prispieva k tomuto aspektu.
Mária Leopoldína, ktorej predtým chýbala náklonnosť a súhlas, rýchlo ustúpi dospelej žene, ktorá čelí životu bez ilúzií. Keď sa rozvinuli trenice medzi Portugalskom a Brazíliou, čoraz viac sa zapájala do zmätku politických udalostí, ktoré predchádzali nezávislosti Brazílie. Jej angažovanosť v brazílskej politike by ju viedla k tomu, že spolu s Josém Bonifáciom de Andrada zohrala základnú úlohu v neskoršej nezávislosti. V tejto fáze sa dištancuje od konzervatívnych (absolutistických) predstáv viedenského dvora a osvojuje si liberálnejší (ústavný) diskurz v prospech brazílskej nezávislosti. 
V dôsledku liberálnej revolúcie, ktorá sa odohrala v Portugalsku v roku 1820, bol dvor 25. apríla 1821 nútený vrátiť sa do Portugalska. Eskadra 11 lodí vzala kráľa Jána VI., dvor, kráľovský dom a kráľovskú pokladnicu späť na kontinent a iba Dom Pedro zostal v Brazílii ako regent krajiny, s rozsiahlymi právomocami, ktoré vyvažovala rada regentstva. Nový regent spočiatku nebol schopný ovládnuť chaos: situáciu ovládali portugalské jednotky v anarchických podmienkach. Opozícia medzi Portugalcami a Brazílčanmi bola čoraz zreteľnejšia. V korešpondencii Márie Leopoldíny je jasne vidieť, že vrúcne podporovala vec brazílskeho ľudu a túžila po nezávislosti krajiny, a preto ju Brazílčania milujú a uctievajú.
Konšpirátorka zo São Cristóvão.
Mária Leopoldína vyrastala v strachu z ľudových revolúcií kvôli osudu svojej pratety Márie Antoinetty, poslednej francúzskej kráľovnej, ktorá skončila pod gilotínou počas Veľkej francúzskej revolúcie. Strach z revolúcií, ktoré by ľudovou revoltou, ako sa to stalo vo Francúzsku v roku 1789 a nedávno v Portugalsku v roku 1820, zmenšili moc panovníkov, však v Brazílii nevideli: „Len čo autonomistické hnutie a potom hnutie za nezávislosť získali princ Peter a princezná Mária Leopoldína ako protagonistov, Brazílčania ich po prvý raz videli ako spojencov a nie ako tyranov, ktorých treba poraziť, aby sa vzdali moci.“
Mária Leopoldína pripravená zachovať vernosť absolutistickej monarchii si nepredstavovala, že bude regentkou v nepokojných chvíľach, ktoré predchádzali rozchodu s Portugalskom, ani že bude obhajovať nezávislosť Brazílie ešte pred princom Petrom, v jasnom postoji, ktorý je v rozpore s vzdelanie, ktoré získala. Rakúska arcivojvodkyňa bola vždy na strane brazílskej veci a v niekoľkých listoch, ktoré napísala svojim priateľom v Európe, začala rozlišovať medzi Portugalčanmi a Brazílčanmi, čím dala jasne najavo, čo si myslí o portugalskej nadvláde nad kolóniou. Po návrate súdu do Portugalska a vymenovaní princa Petra za brazílskeho princa regenta (25. apríla 1821) Mária Leopoldína pochopila, že pobyt v Južnej Amerike je riešením na obranu dynastickej legitimity proti liberálnym excesom, ktoré ohrozili moc rodov Habsburgovcov a Braganza v Brazílii. Na druhej strane princ Peter, bez akýchkoľvek politických skúseností a zdrvený súčasnou nestabilnou situáciou, neustále žiadal svojho otca, aby ho prepustil z regentstva a umožnil jemu a jeho rodine vrátiť sa do Portugalska – v septembri 1821, šesť mesiacov po kráľovi Jánovi VI odchode, napísal: „Najnaliehavejšie prosím Vaše Veličenstvo, aby ma prepustilo z tejto ťažkej úlohy.“ 
Odhodlanie Márie Leopoldíny zostať bolo ešte pevnejšie vďaka podpore José Bonifácio de Andrada a vzdelaného muža zo São Paula, s jeho pomocou rozhodne presvedčila svojho manžela, že zachovanie územnej celistvosti Brazílie je možné len vtedy, ak tam obaja zostanú. Nakoniec 9. januára 1822 princ Peter slávnostne vyhlásil: „Fico!“ ("Bývam"). Mária Leopoldína vo veku 24 rokov urobila politické rozhodnutie, ktoré ju odsúdilo na neurčitý pobyt v Amerike a do konca života ju pripravilo o život v blízkosti otca, súrodencov a ostatných členov rodiny. Tak ako sa jej sestra Mária Lujza vydala za Napoleona Bonaparta s úmyslom prostredníctvom tejto svadby priblížiť politické vzťahy medzi rakúskym a francúzskym cisárstvom, pre Máriu Leopoldínu zostala v dejinách oveľa dôležitejšia úloha ako jej sestra.
O dva dni neskôr rozhodnutie princa-regenta zostať v Brazílii vyvolalo pobúrenie medzi "Cortes" (zvolenými parlamentnými zástupcami brazílskeho ľudu, ktorí chceli, aby celá kráľovská rodina opustila krajinu, po čom by sa Brazília rozdelila na samostatné regióny): boli vypálené vládne úrady a budovy – vypukla revolúcia. Princ Peter a Mária Leopoldína boli v tej chvíli v divadle, zatiaľ čo on išiel so svojimi jednotkami proti "Cortes", Mária Leopoldína vyšla na pódium a oznámila: „Buďte pokojní, môj manžel má všetko pod kontrolou!“ Týmto oznámením (ktorá bola privítaná s jasotom) sa pevne postavila na stranu brazílskeho ľudu. 
Mária Leopoldína však vedela, že jej život je ohrozený, ponáhľala sa späť do Boa Vista. V tom momente bola v siedmom mesiaci tehotenstva, vzala obe svoje deti, 3-ročnú Máriu a 11-mesačného João Carlosa, do koča a utiekla s nimi do Santa Cruz na nebezpečnú dvanásťhodinovú cestu. Politická situácia sa čoskoro upokojila a ona sa mohla vrátiť aj s deťmi do Boa Vista. Mladý princ João Carlos sa však z napätia už nikdy nespamätal a 4. februára 1822 zomrel. 
Koncom roku 1821 list Márie Leopoldíny adresovaný jej sekretárovi Schäfferovi objasňuje, že odvtedy o nej viac rozhodovala Brazília a Brazílčania ako princ Peter: bolo potrebné zostať v Brazílii a ísť proti požiadavky portugalského dvora. Jej "Dia do Fico" bola skôr ako jej manžela. 
V Manifeste priateľským národom, ktorý 6. augusta 1822 podpísal princ Peter, bol odsúdený despotizmus lisabonského dvora vo vzťahu k brazílskym záležitostiam a vyzval spriatelené národy Brazílie, aby riešili záležitosti priamo s Rio de Janeiro a nie dlhšie s portugalskou vládou, vysvetľujúc jej príčinu a udalosti z pohľadu Brazílčanov. V tom istom dokumente je však možné pozorovať, že ani v predvečer vyhlásenia nezávislosti si princ-regent neželal rozpustiť väzby medzi Portugalskom a Brazíliou, ale nesľúbil, že bude brániť väzby medzi dve krajiny. Bolo by to neúčinné opatrenie neutrality, keďže o mesiac neskôr by sa krajina stala nezávislou. Keďže žena nebola v politickom prostredí dobre uznávaná, Mária Leopoldína konala prostredníctvom „konkrétnych rád a ovplyvňovania druhých manželovi, takže dosahovala svoje víťazstvá“. Princ Peter sa najprv vyhýbal kontaktu s brazílskou myšlienkou slobody, snažil sa zachovať neutralitu, s cieľom vyhnúť sa pravdepodobnému trestu straty dedičstva na portugalskom tróne, ak by neposlúchol súdy. Maria Leopoldína si uvedomila, že Portugalsko, ktorému dominoval kráľovský dvor, je už stratené a že Brazília stále leží ako prázdne plátno, z ktorej by sa mohla stať budúca veľmoc, oveľa relevantnejšia ako stará metropola: dvorné príkazy, ak by sa presadili, by nakoniec rozbili Brazíliu na desiatky republík, ako sa to stalo španielskym kolóniám v Južnej Amerike. Podľa Ezechiela Ramireza boli znaky rodiacej sa brazílskej jednotky ako nezávislého národa v južných provinciách viditeľné, ale sever podporoval lisabonské Cortes a volal po regionálnej nezávislosti. Ak by princ Regent opustil krajinu v tej chvíli, Brazília by bola stratená v prospech Portugalska, pretože lisabonské dvory zopakovali rovnakú chybu, ktorá viedla španielske dvory k strate kolónií, snažiac sa nadviazať priame kontakty najmä s každou provinciou. 
Postoj Márie Leopoldíny, obhajujúca brazílske záujmy, je výrečne potvrdený v liste, ktorý napísala princovi Petrovi pri príležitosti nezávislosti Brazílie:„Musíš sa čo najskôr vrátiť. Nechaj sa presvedčiť, že nielen láska ma núti chcieť tvoju bezprostrednú prítomnosť viac ako kedykoľvek predtým, ale aj okolnosti, v ktorých sa milovaná Brazília nachádza. Len tvoja prítomnosť, veľa energie a prísnosti." môže ťa zachrániť pred skazou.“ V Rio de Janeiro tisíce vyzbieraných podpisov vyžadovali, aby regenti zostali v Brazílii. „Odvážny postoj José Bonifácio de Andrada k portugalskej arogancii veľmi povzbudil túžbu po jednote, ktorá existovala v južných provinciách, najmä v São Paule. Toto hnutie viedli vysoko vzdelaní muži.“ Po "Dia do Fico" bolo zorganizované nové ministerstvo pod vedením Josého Bonifácia, „prísne monarchistického“, a princ-regent si čoskoro získal dôveru ľudí. 15. februára 1822 portugalské vojská opustili Rio de Janeiro a ich odchod znamenal prerušenie väzieb medzi Brazíliou a metropolou. Princ Peter bol triumfálne prijatý v Minas Gerais.
Regentstvo.
Keď jej manžel v auguste 1822 odcestoval do São Paula upokojiť politiku (čo vyvrcholilo vyhlásením nezávislosti Brazílie v septembri), Mária Leopoldína bola vymenovaná za jeho oficiálnu zástupkyňu, teda za regentku v jeho neprítomnosti. Jej štatút bol potvrdený dokumentom o investitúre z 13. augusta 1822, v ktorom princ Peter menoval jej hlavu Štátnej rady a úradujúcu princeznú-regentku Brazílskeho kráľovstva, čo jej dáva plnú právomoc prijímať akékoľvek potrebné politické rozhodnutia počas jeho neprítomnosti. Veľký bol jej vplyv v procese osamostatnenia sa. Brazílčania si už boli vedomí toho, že Portugalsko má v úmysle povolať späť princa Petra, čím Brazíliu opäť odsunie do postavenia jednoduchej kolónie a nie kráľovstva spojeného s Portugalskom. Existovali obavy, že občianska vojna oddelí provinciu São Paulo od zvyšku Brazílie.
Princezná-regentka dostala nový dekrét s požiadavkami z Lisabonu, ktorý dorazil do Ria de Janeiro a bez času na čakanie na návrat princa Petra sa Mária Leopoldína, ktorej radil José Bonifácio de Andrada a ktorá využívala svoje atribúty ako dočasná predsedníčka vlády, stretla ráno 2. septembra 1822 so Štátnou radou a podpísal dekrét o nezávislosti, ktorým vyhlásil Brazíliu za oddelenú od Portugalska. Mária Leopoldína poslala princovi Petrovi list spolu s ďalším listom od José Bonifácio, ako aj komentáre z Portugalska kritizujúce činy jej manžela a kráľa Jána VI. Princezná-regentka vo svojom liste manželovi navrhuje svojmu manželovi, aby vyhlásil nezávislosť Brazílie, s varovaním: „Ovocie je zrelé, nazbierajte ho, inak zhnije“ ("O pomo está maduro, colha-o já , senão apodrece"). 
Princ Peter vyhlásil nezávislosť Brazílie po prijatí listu svojej manželky 7. septembra 1822 v São Paule. Mária Leopoldína poslala aj dokumenty prijaté z Lisabonu a pripomienky od Antônia Carlosa Ribeira de Andrada, zástupcu súdu, za čo sa princ-regent dozvedel o jeho kritike v metropole. Postavenie Jána VI. a celej jeho služby, ktorej dominovali dvory, bolo ťažké.
Počas čakania na návrat svojho manžela si Mária Leopoldína, dočasná vládkyňa už samostatnej krajiny, zidealizovala vlajku Brazílie, do ktorej zmiešala zelenú rodu Braganza a zlatožltú rodu Habsburgovcov. Iní autori hovoria, že Jean-Baptiste Debret, francúzsky umelec, ktorý navrhol to, čo videl v Brazílii v 20. rokoch 19. storočia, bol autorom národného pavilónu, ktorý nahradil pavilón starého portugalského dvora, symbolu útlaku starého režimu. Debretov dizajn krásnej cisárskej vlajky v spolupráci s José Bonifáciom de Andrada, v ktorej zelený obdĺžnik Braganza predstavoval lesy a žltý kosoštvorec, farba habsbursko-lotrinskej dynastie, zlatú farbu. Potom sa Mária Leopoldína hlboko zaviazala uznať autonómiu novej krajiny európskymi dvormi a písala listy otcovi, rakúskemu cisárovi, a svojmu svokrovi, portugalskému kráľovi. 
Maria Leopoldína sa stala prvou manželkou cisárovnej v Brazílii, ako taká bola uznaná 1. decembra 1822 na ceremónii korunovácie a vysvätení svojho manžela za Petra I., ústavného cisára a trvalého obrancu Brazílie. Vzhľadom na postavenie Brazílie ako v tom čase jedinej monarchie v Južnej Amerike bola Mária Leopoldína prvou cisárovnou Nového sveta.
Účasť Bahia v procese nezávislosti.
Prvé sídlo vlády, hlavné centrum metropolitnej politiky a strategický prístav, Bahia stratila svoje privilegované postavenie v Brazílii až objavením zlata v dedičnom kapitánstve Espírito Santo a región, kde boli náleziská objavené "Bandeirantes", bol odtrhnutý od uvedené kapitánstvo a transformované v provincii Minas Gerais (rozdelenie, ktoré sa opakovalo, keď boli objavené nové ložiská, čo spôsobilo, že kapitán Espírito Santo zúžil Minas Gerais v nešťastnej bariére proti pašovaniu zlata) a následný presun hlavného mesta do Ria de Janeira v roku 1776. Salvador nechcel privítať okoloidúci dvor, ako to bolo v roku 1808, ale natrvalo. V procese oddeľovania sa od Portugalska Bahia hostila antagonistické prúdy: vnútrozemie podporujúce nezávislosť a hlavné mesto lojálne lisabonskému súdu. Po 7. septembri 1822 došlo k ozbrojenému boju, ktorý 2. júla 1823 priniesol víťazstvo cisárskym jednotkám.
Bahianske ženy sa aktívne zúčastnili vlasteneckej bitky. Máriu Quitériu, tajne narukovanú ako lojálnu vojačku pre brazílsku vec, opísala Maria Graham a vyznamenal ju Radom južného kríža cisár Peter I. Ústna tradícia ostrova Itaparica zaznamenáva aj rolu afro-brazílskej Márie Felipy de Oliveira, ktorý by viedol viac ako 40 čiernych žien a bránil Ostrov. Už sestra Joana Angélica, abatyša kláštora Lapa, vlastným životom zabránila vstupu portugalských vojsk do kláštora.
Politické povedomie žien je zdôraznené aj v „"Carta das senhoras baianas à sua alteza real dona Leopoldina"“, ktorá blahoželá princeznej-regentke k jej podielu na vlasteneckých uzneseniach v mene svojho manžela a krajiny. V liste 186 bahájskych dám, doručenom vlastnoručne v auguste 1822, bolo vyjadrené poďakovanie za pobyt Márie Leopoldíny v Brazílii. Princezná-regentka píše svojmu manželovi, aby vyjadrila svoj názor na prítomnosť žien v politike, pričom mu hovorí, že postoj týchto dám „dokazuje, že ženy sú veselšie a viac sa prikláňajú k dobrej veci.“ Napriek tomu, že sa Bahia nevrátil ako hostiteľ vlády, zohrala dôležitú úlohu v regionálnej politickej rovnováhe v prospech Brazílskej ríše. Ako uznanie podpory získanej v procese nezávislosti cisár a cisárovná navštívili Salvador medzi februárom a marcom 1826.