burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Jerguš Ferko

Jerguš Ferko (* 21. september 1956, Bratislava – † 25. máj 2001, Bratislava) bol slovenský publicista.
Jeho otcom bol Vladimír Ferko, bratom Andrej Ferko, strýkom Milan Ferko, matkou Hana Ferková, dlhoročná prekladateľka (Cena Jána Hollého) a redaktorka vydavateľstva Mladé letá.
Životopis.
V roku 1980 absolvoval Vysokú školu ekonomickú, odbor ekonomika a riadenie priemyslu. V roku 1986 ukončil dvojročné postgraduálne štúdium žurnalistiky a pracoval ako redaktor vnútropolitického oddelenia denníka Práca. Po novembri 1989 sa angažoval na strane síl, ktoré doviedli Slovensko k vyhláseniu samostatnosti. V tomto období pôsobil ako člen Výboru Matice Slovenskej. Spoluzakladal spolky Združenie slovenskej inteligencie „Korene“, Klub za pravdivý obraz Slovenska, Združenie slovenských novinárov, Iniciatíva za zvrchované Slovensko, Kongres slovenskej inteligencie. Bol spoluautorom Vyhlásenia Kongresu slovenskej inteligencie na Donovaloch v roku 1992.
Z redakcie denníka Práca odišiel koncom roku 1991 a následne založil a viedol denník Koridor, ktorý vychádzal od marca 1992 do januára 1993. Neskôr pôsobil v ďalších novinách Republika/Slovenská republika, ktoré vychádzali od apríla 1994 do septembra 1996. V rokoch 19941998 bol podpredsedom Rady Slovenskej televízie. Neskôr pôsobil v Národnom divadelnom centre a externe prednášal investigatívnu žurnalistiku na Univerzite Komenského v Bratislave.
Roman Holec

Prof. PhDr. Roman Holec, DrSc. (* 9. november 1959, Bratislava) je slovenský historik, pôsobiaci na Filozofickej fakulte UK v Bratislave a na Historickom ústave SAV. Zaoberá sa slovenskými a stredoeurópskymi dejinami 19. a 20. storočia so zameraním na hospodárske a sociálne dejiny, dejiny šľachty a environmentálne dejiny.
Životopis.
V roku 1983 absolvoval štúdium kombinácie slovenský jazyk a literatúra – dejepis na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (1984: PhDr. v odbore teória vyučovania dejepisu; 1995: doc. v odbore slovenské dejiny; 2000: prof. v odbore história; 2017: DrSc. v odbore história).
Bol dlhoročným predsedom a teraz členom slovenskej časti Slovensko-českej komisie historikov, rovnako je dlhoročným členom Slovensko-nemeckej komisie historikov. Je autorom vyše troch desiatok monografií a zostavovateľom ďalších (viď prehľad nižšie), vyše 300 vedeckých štúdií, ktoré vyšli v 12 štátoch, prednášal v 24 krajinách sveta. Zúčastnil sa vyše desiatich svetových kongresov, na ktorých prednášal a organizoval sekcie. Je držiteľom viacerých slovenských (Cena J. M. Hurbana, Medaily UK, viackrát Ceny SAV, ceny a prémie Literárneho fondu, napr. 2012, 2013, 2020, 2024) i českých ocenení (viacero Cien Egona Erwina Kischa, Medaila F. Palackého).
František Přikryl

František Přikryl (* 19?) je slovenský historik.
Karol Chmel

Karol Chmel (* 6. október 1953) je slovenský redaktor, básnik, prekladateľ. 
Životopis.
Vyštudoval odbor výchova a vzdelávanie dospelých na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, v rokoch 1989 – 1996 bol redaktorom vydavateľstva Smena, v roku 1998 pracoval ako redaktor v mesačníku OS, neskôr bol redaktorom mesačníka Fragment.
Tvorba.
Debutoval v roku 1985 zbierkou básní "Máš, čo nemáš". Vo svojich dielach sa zaoberá odhaľovaním a analýzou zložitosti a protirečivosti reality a ľudského bytia. Postavy v jeho dielach bojujú o vlastnú identitu v súčasnom svete. Okrem vlastnej tvorby sa venuje i prekladaniu z poľskej, slovinskej, srbskej a chorvátskej literatúry (Marcin Baran, Leszek Engelking, Darek Foks, Natasza Goerke, Witold Gombrowicz, Zbigniew Herbert, Tadeusz Konwicki, Jerzy Kronhold, Ryszard Krynicki, Ewa Lipska, Czesław Miłosz, Jacek Podsiadło, Tadeusz Różewicz, Jarosław Marek Rymkiewicz, Marcin Świetlicki, Adam Zagajewski, Danilo Kiš, Borislav Pekić, Aleš Debeljak, Edvard Kocbek, Bora Ćosić, Andrzej Sapkowski).
Ladislav Szalay

Ladislav Szalay (pseudonym Gabriel Viktor) (* 23. máj 1929, Trnava) je slovenský spisovateľ. 
Životopis.
Vzdelanie získaval v Trnave a v Bratislave na Vysokej škole ekonomickej a v rokoch 1964 – 1966 na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. V rokoch 1951 – 1953 pracoval ako vedecký pracovník SAVU, v rokoch 1954 – 1973 bol redaktorom časopisu Roháč, v rokoch 1974 – 1989 účtovníkom vo vydavateľstve Pravda, v rokoch 1990 – 1992 šéfredaktor periodika Slovenský denník a od roku 1992 Aréna.
Ctibor Greguš

Ctibor Greguš (* 6. október 1923, Kremnica – † 4. máj 2015, Brezno) bol slovenský vedec a spisovateľ.
Dielo.
V roku 2004 mu prezident udelil Pribinov kríž III. triedy za významné zásluhy o hospodársky rozvoj Slovenska.
Florián Sivák

Prof. JUDr. Florián Sivák, CSc. (* 5. október 19321. jún 1997, Bratislava) bol slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. 
Životopis.
V roku 1953 maturoval na ružomberskom gymnáziu. V roku 1960 promoval na Právnickej fakulte UK. Od 1. augusta 1960 sa stal asistentom na Katedre dejín a štátu práva. V roku 1963 sa stal odborným asistentom. Roku 1967 získal titul JUDr. a roku 1969 titul CSc. od roku 1984 profesor. V roku 1970 sa stal vedúcim katedry. V rokoch 19701976 zastával funkciu prodekana Právnickej fakulty. Docentom sa stal v roku 1972 a profesorom od roku 1984. V rokoch 19901992 bol predsedom Akademického senátu Právnickej fakulty UK. 
Popri pedagogickej a vedeckej práci na fakulte stál pri zrode Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, ktorú pomáhal od roku 1973, najmä v prvých rokoch existencie budovať. Zaoberal sa najmä československým parlamentarizmom v období prvej republiky, systémom politických strán, pozemkovou reformou a Slovenským národným povstaním. Napísal množstvo učebných textov pre študentov práva v Bratislave, Košiciach a Banskej Bystrici. Prednášal na vedeckých konferenciách nielen doma ale aj v zahraničí (v Berlíne, Moskve, Szegedi, Krakove, Pécsi, Halle, Kyjeve, Varšave). 
Zomrel 1. júna 1997 po ťažkej chorobe v Bratislave. Pochovaný bol 6. júna 1997 v bratislavskom krematóriu.
Jozef Darmo

Doc. PhDr. Jozef Darmo, CSc. (* 7. október 1932, Libichava† 22. december 2021, Bratislava) bol slovenský novinár a pedagóg.
Životopis.
Do školy začal chodiť v rodnej obci (1939). Po meštianke v okresnom meste Bánovce nad Bebravou pokračoval v štúdiu na Obchodnej akadémii v Topoľčanoch. Patril k prvej generácii absolventov bratislavskej žurnalistiky na FF Univerzity Komenského v Bratislave. Bol riaditeľom Novinárskeho študijného ústavu (NŠÚ; 1961 – 1970) a zároveň aj šéfredaktorom odborného teoretického zborníka "Otázky žurnalistiky" (1961 – 1970). Roku 1970 ho odvolali z pozície riaditeľa NŠÚ a do roku 1976 nemohol publikovať. Vďaka intervencii ministra kultúry Miroslava Válka sa mohol zamestnať vo Výskumnom ústave kultúry, kde postupne mohol znova začať publikovať.
Od 1. januára 1990 sa vrátil na post riaditeľa Novinárskeho študijného ústavu (1990 – 1998) a šéfredaktora odborného teoretického zborníka "Otázky žurnalistiky" (1990 – 1998). Medzitým bol členom a predsedom Rady STV (1993 – 1994), neskôr aj ústredným riaditeľom Slovenskej televízie (1994 – 1996), členom Rady vlády pre masmediálnu politiku (1990 – 1998), predsedom Združenia slovenských novinárov (1992 – 1997). Od decembra 1994 do decembra 1996 bol ústredným riaditeľom Slovenskej televízie. Do 31. mája 1996 bol riaditeľom Novinárskeho študijného ústavu. Bol aj predsedom Združenia slovenských novinárov. Proti jeho činnosti na čele STV protestoval Prezident SR Michal Kováč otvoreným listom Rade STV z 12. mája 1996.
Od roku 2003 učil na Fakulte masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave. Pôsobil ako pedagóg na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity v Prešove, kde na Katedre slovenského jazyka a literatúry prednášal mediálne štúdiá.
Politická činnosť.
Bol spolusignatárom viacerých memoránd a výziev tzv. pronárodných síl. Výzvu k zodpovednosti pred voľbami 2006 a ďalšie. Bol jedným z iniciátorov platformy Slovenského syndikátu novinárov – „Za pravdivý obraz Slovenska“ a signatárom viacerých memoránd a výziev národne orientovaných síl, ako „Iniciatíva Za zvrchované Slovensko“ zo 16. septembra 1991. Bol jednou z osobností, ktoré pripravovali vznik novej Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave (1997), ako hlavný odborný garant bol spolutvorcom koncepcie jej Fakulty masmediálnej komunikácie. Roku 2003 ho zvolili za podpredsedu Politologického odboru Matice slovenskej. Bol členom Spolku slovenských spisovateľov.
Libuša Franková

Libuša Franková (*19?) je slovenská historička, prednáša na Prešovskej univerzite.
Daniela Kodajová

Daniela Kodajová (* 1958) je slovenská historička. 
Pôsobí v Historickom ústave SAV. Je výkonnou redaktorkou periodika "Slovanské štúdie".
Onkogén

Onkogén je gén, ktorý sa podieľa na regulácii procesov aktivujúcich alebo urýchľujúcich bunkový cyklus (delenie buniek). Abnormálna aktivácia týchto génov (ktoré sa v normálnom funkčnom režime označujú aj ako "protoonkogény") – napr. mutáciou – spôsobí nepretržité a nekontrolované delenie bunky (onkogény v užšom zmysle slova).
Protoonkogény kódujú napríklad rastové faktory, receptory rastových faktorov, regulačné proteíny a podobne. Neustála nadprodukcia kódovanej bielkoviny naruší reguláciu bunkového delenia. Protoonkogén môže byť poškodený:
Jediná mutovaná alela onkogénu stačí na to, aby sa bunka zmenila na nádorovú. Táto bunka ale musí byť na účinok onkogénu „citlivá“.
Príkladom onkogénu je onkogén "K-RAS", ktorý je veľmi často (v 70 – 100 % prípadov) zmutovaný pri karcinóme pankreasu.
Nádorový supresorový gén

Nádorový supresorový gén (iné názvy tumor-supresorový gén, tumorový supresorový gén; starší názov "antionkogén") je gén, ktorý svojou činnosťou bráni vzniku nádorového ochorenia.
Na existenciu týchto génov sa prišlo v podstate náhodou pri experimentoch s hybridizáciou buniek. Pri spojení normálnej a nádorovej bunky došlo prekvapivo k potlačeniu aktivity tohto hybridu. Ak bol hybrid nekompletný (bola mu dodaná len časť chromozómov zdravej bunky, prípadne o ňu hybrid prišiel pri delení), znovu prevládlo nádorové správanie sa bunky. Presný mechanizmus pôsobenia týchto génov bol odhalený až pri skúmaní rodín s rakovinou dedičného typu.
Model (platný dodnes) vytvoril v roku 1971 Alfred Knudson na príklade vzniku retinoblastómu. Tento nádor sa vyskytuje i v dedičnej forme a dedí sa autozomálne dominantne (AD). Postihnutie sa u tohto typu objaví často v detskom veku, a často obojstranne. U sporadickej formy sa objavuje neskôr a takmer výhradne postihuje len jedno oko. Mechanizmus spočíva v inaktivácií oboch alel tumor-supresorového génu RB1. Pri získanej forme sú nutné dve nezávislé mutácie, pri vrodenej stačí jedna, pretože druhá je zdedená. Takže v podstate na bunkovej úrovni dominantne recesívna mutácia sa „vďaka“ dedeniu už mutovanej jednej alely mení na ochorenie, ktoré sa správa ako autozomálne dominantné.
Veľmi podobná situácia je s tumor-supresorovým génom u tzv. rodinnej adenomatóznej polypózy hrubého čreva (familiárna adenomatózna polypóza).
Hoci Knudsonova teória dvojitého zásahu bola všeobecne prijatá ako mechanizmus pôsobenia pre všetky tumor-supresorové gény, úplne na všetky dedičné formy rakoviny nesedí. Preto sa v roku 1997 pristúpilo k ďalšiemu rozdeleniu týchto génov na 2 skupiny: „"gatekeeper"“ a „"caretaker"“. Autormi tohto rozdelenia sú Kenneth W. Kinzler a Bert Vogelstein.
Zhubné nádory oka, mozgu a iných častí CNS (MKCH-10)

C69 - C72: HUBNÉ NÁDORY OKA, MOZGU A INÝCH ČASTÍ CNS patria do II.kapitoly MKCH-10 - Nádory (MKCH-10, C00 - D48).
C69 - Zhubný nádor oka a očných adnexov
Nezahŕňa:
C69.0 - Spojovka
C69.1 - Rohovka
C69.2 - Sietnica
C69.3 - Cievovka
C69.4 - Vráskovec - corpus ciliare
C69.5 - Slzná žľaza a nosovoslzný kanál
C69.6 - Očnica
C69.8 - Presahujúca lézia oka a adnexov
C69.9 - Oko bez špecifikácie
C70 - Zhubný nádor mozgových plien (meningov)
C70.0 - Mozgové pleny
C70.1 - Miechové pleny
C70.9 - Nešpecifikované pleny
C71 - Zhubný nádor mozgu
Nezahŕňa hlavové nervy (V72.2 - .5) a retrobulbárne tkanivo (C69.9).
C71.0 - Mozog okrem lalokov a komôr
C71.1 - Čelový lalok
C71.2 - Spánkový lalok
C71.3 - Temenný lalok
C71.4 - Záhlavový lalok
C71.5 - Mozgová komora
C71.6 - Mozoček
C71.7 - Mozgový kmeň
C71.8 - Presahujúca lézia mozgu
C71.9 - Mozog bez špecifikácie
C72 - Zhubný nádor miechy, hlavových nervov a iných častí CNS
Nezahŕňa pleny (C70.-) a periférne nervy a autonómny nervový systém (C47.-).
C72.0 - Miecha
C72.1 - Cauda equina - konský chvost
C72.2 - Čuchový nerv
C72.3 - Zrakový nerv
C72.4 - Sluchový nerv
C72.5 - Iné a nešpecifikované hlavové nervy
C72.8 - Presahujúce lézie CNS
C72.9 - CNS bez špecifikácie
Zhubné nádory štítnej žľazy a iných žliaz s vnútorným vylučovaním (MKCH-10)

C73 - C75: ZHUBNÉ NÁDORY ŠTÍTNEJ ŽĽAZY A INÝCH ŽLIAZ S VNÚTORNÝM VYLUČOVANÍM patria do II.kapitoly MKCH-10 - Nádory (MKCH-10, C00 - D48).
C73 - Zhubný nádor štítnej žľazy
C74 - Zhubný nádor nadobličky
C74.0 - Kôra nadobličky
C74.1 - Dreň nadobličky
C74.9 - Nešpecifikovaná nadoblička
C75 - Zhubný nádor iných žliaz s vnútorným vylučovaním a blízkych štruktúr
Nezahŕňa:
C75.0 - Prištítna žľaza
C75.1 - Podmozgová žľaza (hypofýza)
C75.2 - Kraniofaryngový vývod
C75.3 - Šuškovité teliesko - corpus pineale
C75.4 - Krčnicové klbko - glomus caroticum
C75.5 - Aortálne teliesko a iné paragangliá
C75.8 - Nešpecifikované pluriglandulárne postihnutie
C75.9 - Nešpecifikovaná žľaza s vnútorným vylučovaním
Zhubné nádory nepresne určených, sekundárnych a nešpecifikovaných (NS) lokalizácií (MKCH-10)

C76 - C80: ZHUBNÉ NÁDORY NEPRESNE URČENÝCH, SEKUNDÁRNYCH A NEŠPECIFIKOVANÝCH LOKALIZÁCIÍ patria do II.kapitoly MKCH-10 - Nádory (MKCH-10, C00 - D48).
C76 - Zhubný nádor inej a nepresne určenej lokalizácie
Nezahŕňa zhubný nádor:
C76.0 - Hlava, tvár a krk
C76.1 - Hrudník
C76.2 - Brucho
C76.3 - Panva
C76.4 - Horná končatina
C76.5 - Dolná končatina
C76.7 - Iné nepresne určené lokalizácie
C76.8 - Presahujúca lézia iných a nepresne určených lokalizácií
C77 - Sekundárny a nešpecifikovaný zhubný nádor lymfatických uzlín
Nezahŕňa zhubný nádor lymfatických uzlín určený ako primárny (C81 - C88, C96.-).
C77.0 - Lymfatické uzliny hlavy, tváre a krku
C77.1 - Vnútrohrudníkové lymfatické uzliny
C77.2 - Vnútrobrušné lymfatické uzliny
C77.3 - Lymfatické uzliny pazuchy a hornej končatiny
C77.4 - Lymfatické uzliny slabiny a dolnej končatiny
C77.5 - Vnútropanvové lymfatické uzliny
C77.8 - Lymfatické uzliny viacerých oblastí
C77.9 - Nešpecifikované lymfatické uzliny
C78 - Sekundárny zhubný nádor dýchacích a tráviacich orgánov
C78.0 - Sekundárny zhubný nádor pľúc
C78.1 - Sekundárny zhubný nádor medzipľúcia
C78.2 - Sekundárny zhubný nádor pohrudnice
C78.3 - Sekundárny zhubný nádor iných a nešpecifikovaných dýchacích orgánov
C78.4 - Sekundárny zhubný nádor tenkého čreva
C78.5 - Sekundárny zhubný nádor hrubého čreva a konečníka
C78.6 - Sekundárny zhubný nádor retroperitonea a pobrušnice
C78.7 - Sekundárny zhubný nádor pečene
C78.8 - Sekundárny zhubný nádor iných a nešpecifikovaných tráviacich orgánov
C79 - Sekundárny zhubný nádor na iných miestach
C79.0 - Sekundárny nádor obličky a obličkovej panvičky
C79.1 - Sekundárny nádor močového mechúra a iných a nešpecifikovaných močových orgánov
C79.2 - Sekundárny zhubný nádor kože
C79.3 - Sekundárny zhubný nádor mozgu a mozgových plien
C79.4 - Sekundárny zhubný nádor iných a nešpecifikovaných častí nervového systému
C79.5 - Sekundárny zhubný nádor kosti a kostnej drene
C79.6 - Sekundárny zhubný nádor vaječníka
C79.7 - Sekundárny zhubný nádor nadobličky
C79.8 - Sekundárny zhubný nádor na iných špecifikovaných miestach
C80 - Zhubný nádor bez bližšieho určenia lokalizácie
Rakovina bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Karcinóm bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Karcinomatóza bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Generalizovaná bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Malignita bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Viacnásobný zhubný nádor bez špecifikovanej lokalizácie (primárnej) (sekundárnej)
Zhubná vycivenosť - malígna kachexia
Primárna lokalizácia neznáma
Weimar

Weimar je mesto v nemeckom Durínsku na rieke Ilm. Leží od mesta Erfurt. Má asi 64 000 obyvateľov.
Mesto je známe aj manufaktúrnou výrobou porcelánu. Od roku 1998 je historická časť Weimaru zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
História.
Na prelome 18. a 19. storočia sa stal Weimar centrom nemeckého spoločenského a duchovného života. Bolo to vďaka súčasnému pôsobeniu Goetheho a Schillera na vojvodskom dvore.
Vo Weimare bola vyhlásená Weimarská republika. Pred a počas druhej svetovej vojny bolo mesto baštou NSDAP, v blízkosti mesta bol vybudovaný koncentračný tábor Buchenwald.
Zhubné nádory s viacnásobným primárnym výskytom na rozličných miestach (MKCH-10)

C97: ZHUBNÉ NÁDORY S VIACNÁSOBNÝM PRIMÁRNYM VÝSKYTOM NA ROZLIČNÝCH MIESTACH patria do II.kapitoly MKCH-10 - Nádory (MKCH-10, C00 - D48).
C97 - Zhubné nádory s viacnásobným primárnym výskytom na rozličných miestach
Poznámka: Pri použití týchto položiek treba použiť pravidlá a smernice na kódovanie mortality.
El País (Španielsko)

El País je španielsky denník.
Prvé číslo denníka "El País" vyšlo 4. mája 1976, šesť mesiacov po smrti Francisca Franca. Zakladateľmi boli Jesús de Polanco a Juan Luis Cebrián. Periodikum takmer okamžite spôsobilo malú revolúciu v španielskom novinárstve a stalo sa z neho prvé periodikum s jasným proeurópskym a demokratickým hlasom. Ostatné, dlhšie existujúce noviny sa ešte stále prikláňali ku frankizmu. 
V roku 1981 sa denník priamo zúčastnil manifestácie za demokraciu a podporil protestujúcich mimoriadnym nočným vydaním s názvom "El País con la constitución", čo by sa dalo voľne preložiť ako "El País za ústavu". Jasne tak vyslovil svoj názor vyzval ľudí na vpád do ulíc.
V 80. rokoch sa postupne stal lídrom španielskej dennej tlače. Konkuroval mu len konzervatívny denník ABC.
V polovici 90. rokov bol druhým periodikom v Španielsku, ktoré ponúklo i elektronické vydanie na internete. Tvorcovia "El Pais", na čele s riaditeľom Jesúsom Ceberiom charakterizujú svoj denník ako noviny s proeurópskou tendenciou a sociálno–demokratickou ideológiou. Spolupracujú s inými, podobne orientovanými európskymi periodikami ako La Repubblica (Taliansko), Le Monde (Francúzsko) a International Herald Tribune. Aj keď v posledných rokoch v Španielsku vznikli viaceré úspešné tituly dennej tlače (El Mundo, La Razón), "El Pais" sa naďalej úspešne drží na špici.
Pío Leyva

Pío Leyva, vlastným menom Wilfredo Pascual (* 5. máj 1917, Morón, Kuba† 22. marec 2006, Havana) bol kubánsky spevák a hudobník, člen legendárneho kubánskeho hudobného zoskupenia Buena Vista Social Club.
Ako osemročný začal hrať na bicí nástroj bong, čoskoro sa však stal známym ako spevák kubánskeho štylu son.
Zomrel vo veku osemdesiatosem rokov na zástavu srdca.
Lake Placid

Lake Placid je lyžiarske stredisko nachádzajúce sa v štáte New York v USA. V rokoch 1932 a 1980 sa tu konali zimné olympijské hry. Mestečko má okolo 2 600 obyvateľov a každoročne sa tu koná známy triatlon – Ironman.
Vyrastala tu aj známa americká speváčka Lana Del Rey a navštevovala tu katolícku základnú školu.
Južný pól

Južný pól je najjužnejšie miesto na každom približne guľatom astronomickom objekte.
Južný pól Zeme.
Južný pól Zeme sa nachádza podľa toho, ako sa definovaný, na Antarktíde alebo v jej blízkosti. Zároveň tam je najchladnejšie miesto na Zemi.
Druhy južných pólov Zeme:
Volebná komisia

Volebná komisia je orgán, ktorý je na Slovensku zodpovedný za priebeh volieb.
Rozdelenie volebných komisií.
Voľba prezidenta SR.
Pre voľbu prezidenta SR sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do Národnej rady SR.
Pre voľby do Národnej rady SR sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do Európskeho parlamentu.
Pre voľby do Európskeho parlamentu sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do orgánov samosprávnych krajov.
Pre voľby do orgánov samosprávnych krajov sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do samosprávy obcí.
Pre voľby do samosprávy obcí sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Členstvo vo volebnej komisii.
Volebné komisie sa utvoria z rovnakého počtu zástupcov politických subjektov ktoré podávajú kandidačnú listinu. Členom volebnej komisie môže byť len občan, ktorý má právo voliť a nenastala uňho prekážka vo výkone volebného práva. Môže byť členom len jednej volebnej komisie. Kandidát na poslanca nemôže byť členom žiadnej volebnej komisie.
Vedenie komisie.
Volebná komisia si na svojom prvom zasadaní určí svojho predsedu a podpredsedu žrebom zo všetkých členov. Žrebovanie riadi zapisovateľ volebnej komisie. Zapisovateľ volebnej komisie plní funkciu odborného poradcu volebnej komisie. Zároveň zabezpečuje organizačné a administratívne záležitosti súvisiace s prípravou a priebehom rokovania volebnej komisie. Pri rokovaní volebnej komisie má zapisovateľ iba poradný hlas. Zapisovateľ je do komisie nominovaný štátom, alebo obcou.
Ústredná volebná komisia

Ústredná volebná komisia (ďalej len komisia) je volebná komisia, ktorá je vrcholným orgánom zodpovedným za priebeh volieb na Slovensku.
Členstvo v komisii.
Do komisie deleguje politický subjekt, ktorý podáva kandidačnú listinu, najneskôr 90 dní predo dňom volieb jedného člena a jedného náhradníka.
Prvé zasadanie komisie.
Prvé zasadanie komisie sa uskutočňuje najneskôr 85 dní predo dňom volieb a zvoláva ho predseda vlády.
1807 Slovakia

(1807) Slovakia je planétka, ktorú objavil Milan Antal večer dňa 20. augusta 1971 na observatóriu na Skalnatom plese. Je pomenovaná po Slovensku.
Okolnosti objavu.
Planétka sa v čase objavu nachádzala v západnej časti súhvezdia Rýb ("Pisces"), neďaleko stredu 5-uholníka tvoreného hviezdami formula_1, formula_2, formula_3, formula_4 a formula_5 Psc. Mala zdanlivú hviezdnu veľkosť +14 mag a bola prvou planétkou objavenou v 2. polovici augusta 1971. Svedčí o tom aj jej predbežné označenie 1971 QA, ktoré dostala krátko po objave.
Planétka bola zo Skalnatého Plesa pozorovaná aj v ďalších 11-tich nociach (okrem objavovej) a celkovo bolo zmeraných 25 pozícií, neskôr zaslaných do MPC. Naposledy bola planétka pozorovaná na Skalnatom Plese večer 17. októbra 1971.
Dráha.
Planétka obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 333 mil. km (2,23 AU) po mierne excentrickej dráhe s dobou obehu 3,32 roku (1214 dní). K Zemi sa približuje na minimálnu vzdialenosť 124 mil. km.
Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 3362 vydanom dňa 1. januára 1973.
Pomenovanie.
Planétka je pomenovaná po krajine, v ktorej sa nachádza observatórium objaviteľa.
Meno planétky sa stalo oficiálnym po zverejnení v cirkulári MPC č. 3508 vydanom dňa 15. júna 1973 Medzinárodnou astronomickou úniou.
Antonín Mrkos

Doc. RNDr. Antonín Mrkos, CSc. (* 27. január 1918, Střemchoví – † 29. máj 1996, Praha) bol český astronóm.
Vyštudoval astronómiu na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. V rokoch 1946 až 1950 pracoval na astronomickom observatóriu na Skalnatom plese, neskôr (1950 až 1961) na observatóriu na Lomnickom štíte vo Vysokých Tatrách.
V rokoch 1957 až 1959 a 1961 až 1963 sa zúčastnil dvoch sovietskych expedícií v Antarktíde, kde okrem iného študoval polárnu žiaru.
Od roku 1965 pracoval vo funkcii vedúceho na observatóriu na Kleti pri Českých Budějoviciach. Svoju odbornú práci zameral predovšetkým na pozorovanie malých telies slnečnej sústavy, planétok a komét. Počas svojho života objavil alebo spoluobjavil celkom 269 planétok a 13 komét. Bol docentom na Matematicko-fyzikálnej fakulte Karlovej univerzity, kde prednášal astronómiu.
Oženil sa so slovenskou astronómkou Ľudmilou Pajdušákovou; manželstvo však nevydržalo dlhé odlúčenie a rozpadlo sa.
Ocenenia.
Na jeho počesť je pomenované planétka 1832 Mrkos.
V apríli 2010 bolo rozhodnuté, že jeho meno ponesie novo budovaná ulica v Prahe 5-Velkej Chuchli.
Adventizmus

Adventizmus (príslušníci sa nazývajú adventisti) je protestantský smer založený roku 1832 v USA baptistickým kazateľom Williamom Millerom, ktorý na roku 1843 predpovedal druhý príchod Krista. Keď sa tak nestalo, v roku 1844 sa adventisti rozpadli a následne vznikali a zanikali rôzne nasledovnícke skupiny:
Veria v blízky druhý príchod (advent) Krista, svätia sobotu. Väčšina adventistov predpokladá, že duša človeka umiera a vzkriesi sa spoločne s telom.
Podľa adventizmu budú všetci ľudia vzkriesení ku koncu sveta v čase posledného súdu, aby spravodliví dosiahli večný život. Hriešnikov čaká záhuba. 
Advetistická cirkev má centralistickú organizáciu.
Annie Besantová

Annie Besantová (rodená "Annie Woodová"; * 1. október 1847, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 20. september 1933, Adyar, India) bola anglická filozofka, nástupníčka vo vedení teozofickej školy po Helene Blavatskej. 
Objavila a vychovala Krišnamurtiho.
El País

El País môže byť periodikum:
Michaelisova konštanta

Michaelisova konstanta alebo Michaelisova koncentrace je základnou konštantou používanou pri opise kinetiky enzýmovej reakcie. Pomenovaná je podľa nemeckého biochemika Leonora Michaelisa. Označuje sa "K"M.
Michaelisova konštanta je definovaná ako taká koncentrácia substrátu, pri ktorej rýchlosť enzýmovej reakcie dosahuje práve polovicu maximálnej rýchlosti:
Vyjadruje sa v jednotkách koncentrácie. Je jedným z členov Michaelisovej–Mentenovej rovnice
Je v podstate mierou afinity medzi enzýmom a substrátom a je disociačnou konštantou pre komplex enzým–substrát (ES):
Hodnota konštanty je v daných podmienkach (pH, teplota, a pod.) typická pre každú dvojicu enzým – substrát. Vypovedá o kinetických vlastnostiach daného enzýmu:
Ján Čaplovič

Ján Čaplovič môže byť:
Samuel Dobroslav Štefanovič

Samuel Dobroslav Štefanovič (* 19. august 1822, Banská Bystrica – † 25. november 1910, Kremnica, pochovaný v Martine) bol slovenský národný buditeľ, publicista a redaktor. Pseudonym: Dobromil, Ivanov, Očitý svedok, Pravoľub, Samo, setník Ivanov, Sine ira et studio, Starec Theolog, Starý Zvolenčan,Števo
Životopis.
Študoval na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici, pokračoval v Gemeri. Bol jedným zo študentov bratislavského evanjelického gymnázia, ktorí ho v roku 1844 spolu s Ľudovítom Štúrom demonštratívne opustili. V roku 1844 sa v Liptovskom Svätom Mikuláši stal spoluzakladateľom spolku Tatrín.
Roku 1847 vychovávateľ v Záriečí, profesor na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici (18471848). Notár Meštianskeho vzdelávacieho spolku v Banskej Bystrici (1848).
V rokoch 18481849 sa zapojil do povstania a spomína sa ako jediný slovenský dobrovoľnícky povstalecký kapitán, odporca spolupráce s viedenským dvorom. Bol tiež jedným z iniciátorov memorandového zhromaždenia v roku 1861.
Predstaviteľ radikálneho krídla slovenských národných síl v revolučnom hnutí, ako pansláv prenasledovaný. Rozvíjal myšlienky utopického socializmu. Autor politických a literárno-kritických článkov i recenzií.
Od roku 1872 sa venoval publicistike a v roku 1887 založil vlastný časopis "Svetlo".
V roku 1975 previezli jeho ostatky na Národný cintorín v Martine.
Pamiatky.
Matica slovenská si pripomenula dvestoročnicu Samuela Štefanoviča spolu s ostatnými dvestoročnicami štúrovcov priamo pri jeho hrobe na Národnom cintoríne po Národnom pochode mestom Martin v lete roku 2022.
Ideový odkaz.
Politológ Eduard Chmelár ho označuje (Slovo, 2006) ako "prvého slovenského ľavicového novinára" a zdôrazňuje, že "koncipoval vlastný program, ktorý bol založený na zlepšení ekonomických a sociálnych pomerov, reforme cirkvi, školstva a hlbokom demokratizme". Štefanovič píše: „"Štát má prevziať  povinnú školskú dochádzku do 14 rokov. Kňazstvo má byť platené štátom a ľud má byť oslobodený od všetkých cirkevných a školských poplatkov…“"
Dejiny slovenského povstania spracovali tak Mikuláš Dohnány ako aj Samuel Štefanovič. Štefanovič ho vydáva pod pseudonymom "Očitý svedok" a celý text je k dispozícii v službe Google knihy. Štefanovič povstanie poňal kriticky a poukázal aj na chyby dobrovoľníckeho vojska na Myjave. Napriek jeho silnej kritickosti voči Štúrovi napokon vo svojej knihe uvádza: "„Štúrovi ohľadom na jeho dobrú vôľu a žertvovanie sa záujmom a blahu slovenského národa, ale hlavne ohľadom  na oživotvorenie  našej najpôvodnejšej slovansko-slovenskej reči, všetka česť, vďaka a pamäť! Zásluhy jeho o národ náš  sú dozaista  nielen úcty, ale aj  nasledovania hodné. No koriť sa otrockým spôsobom výnimočnej osobnosti jeho, bolo by práve to najohavnejšie zneuctenie opravdových zásluh jeho!“" Štefanovič však povstanie poňal kriticky a poukázal aj na chyby dobrovoľníckeho vojska na Myjave.""
Martin Hamuljak

Martin Hamuljak (* 19. apríl 1789, Oravská Jasenica † 31. marec 1859, Námestovo) bol slovenský kultúrny pracovník, organizátor národného kultúrneho života, jazykovedec, redaktor a vydavateľ.
Životopis.
Narodil sa v rodine inšpektora Oravského panstva Martina Hamuljaka (* 1750 - † 1807) a jeho manželky Kataríny rod. Vrljakovej († 1803). Pochádzal zo šľachtickej rodiny. Hamuljak mal štyri sestry. Základnú školu navštevoval v rokoch 1795 až 1798 v Námestove. V roku 1799 študoval na normálke v Jágri a v 1799-1804 študoval na gymnáziu v Budíne, 1804-1806 filozofiu na lýceu v Jágri. Po ukončení štúdií v Jágri Hamuljak pôvodne uvažoval o štúdiu teológie, no rodičia rozhodli inak. Roku 1812 zložil odborné skúšky na Právnickej akadémii v Bratislave a v rokoch 1822-1823 advokátske a odborné skúšky v Budíne.
Po náhlej otcovej smrti v januári 1807 sa stáva úradníkom Oravsko-lietavského panstva. V čase pobytu na Orave sa prehĺbil jeho vzťah k ľudovej slovesnosti a ku knihe, ktorú mu pomáhal v ňom upevňovať Vavrinec Čaplovič. Roku 1812 odchádza z Oravy. Od roku 1813 bol úradníkom Uhorskej kráľovskej miestodržiteľskej rady v Budíne, Bratislave a Košiciach. Na tejto pozícii ostal až do svojho odchodu do dôchodku v roku 1853. Od roku 1856 žil v Námestove, kde aj 31. marca 1859 zomrel. 
Národnobuditeľská činnosť.
Od začiatku 20. rokov 19. storočia účinkoval v národno-kultúrnej, organizačnej a literárnej oblasti ako vedúca osobnosť mladej bernolákovskej generácie sústredenej v Budíne a v Pešti. Spolu s Kollárom založil v roku apríli 1826 Slovenský čitateľský spolok. V roku 1834 spoluzakladateľ Spolku milovníkov reči a literatúry slovenskej. Hlavnú organizačnú prácu spolku vykonával práve Hamuljak, za čo ho jeho členovia zvolili roku 1838 za stáleho správcu. Spolok udržiaval aj v 40-tych rokoch 19. storočia, v čase poklesu aktivity členov a spolupracovníkov spolku, až do roku 1950, kedy spolok rozpustil. Aj vďaka Spolku vydal 4 ročníky almanachu "Zora". Vydával a rozširoval diela Jána Hollého, P. J. Šafárika, J. Kollára, B. Tablica a J. Herkeľa. Udržiaval osobné a písomné kontakty s poprednými slovanskými osobnosťami ako boli V. S. Karadžić, B. Kopitar, J. Jungmann, či F. Palacký.
Jozef Kohuth

Jozef Kohuth (v niektorých prameňoch Jozef Kohúth) (* 1. marec 1828, Ústie nad Oravou (zaniknutá obec) – † 16. jún 1900, Dolný Kubín) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, literárny historik, farár v Dolnom Kubíne, mecén a podporovateľ slovenských kultúrnych inštitúcií. Po skončení teologických štúdií bol kaplánom v Rabči a Liskovej. Od roku 1853 pôsobil v Dolnom Kubíne ako farár. Bol veľkým odporcom maďarizácie, najmä maďarizačných snáh spolku sv. Štefana. Staral sa o vydávanie slovenských učebníc. Bol členom Oravskej učenej spoločnosti i Matice slovenskej a jej horlivým organizátorom na Orave. Spolupracoval so Ctibohom Zochom Pracoval v oblasti literárnohistorického výskumu, venoval sa skúmaniu rukopisov literárnych pamiatok, vyhľadával biografické dáta. Je pochovaný na historickom Dolnokubínskom cintoríne.
Externé odkazy.
Parenička Pavol: Historik Jozef Kohuth
František Víťazoslav Sasinek

František Víťazoslav Sasinek (* 11. december 1830, Skalica – † 17. november 1914, Graz) bol najplodnejší slovenský historik druhej polovice 19. storočia, publicista, katolícky kňaz. Pseudonym: Franko Chvojnický, Pater Victor, Sirotin V., Skalnický, Slovákovič.
Životopis.
Vyštudoval gymnázium v Skalici a v Szolnoku, 1846 vstúpil do kapucínskeho rádu, neskôr študoval filozofiu v Tate a v Bratislave, teológiu v Scheibbse (Dolné Rakúsko) a v Bratislave, roku 1853 vysvätený za kňaza v Rábe, 1866 zložil rigorózum z teológie na univerzite v Prahe. Pôsobil striedavo ako profesor a kazateľ v Tate, v Bratislave, v Ostrihome a v Budíne. Roku 1864 bol prepustený z kapucínskeho rádu a 11. júla 1864 ho biskup Štefan Moyzes prijal do banskobystrickej diecézy, kde sa stal profesorom bohosloveckého seminára a kazateľom. Od 9. augusta 1865 bol opatrovník kníh a zbierok Matice slovenskej, uložených dočasne v Banskej Bystrici, od roku 1868 diecézny ordinár.
Najplodnejší slovenský historik 2. polovice 19. storočia. Spracovával najstaršie dejiny Slovenska a Slovákov, tému sv. Cyrila a Metoda a Veľkej Moravy, Uhorska, ale aj Čiech. Ako učiteľ napísal aj niekoľko učebníc, ktoré sa používali na cirkevných školách. Napísal diela náboženského charakteru, spevohry, trúchlohry, verše, príležitostné básne, poviedky a črty, náboženské, historické a národnobuditeľské štúdie a články. Aj keď jeho historiografické dielo bolo poznačené romantizmom, mnohými nedostatkami a mylnými závermi, v období maďarizácie zohralo pozitívnu úlohu.
Významná bola aj jeho redaktorská, archívna a editorská činnosť. Knižne vydal aj zbierku vtipov, žartov, anekdôt a hádaniek. Roku 1869 po Moyzesovej smrti v Martine zastával funkciu tajomníka MS. Roku 1870 dopisujúci člen Kráľovskej čes. spoločnosti náuk; čestný občan Starej Turej. Pochovaný je v kaplnke sv. Anny v Skalici.
Je po ňom pomenovaná Sasinkova ulica vo viacerých mestách.
Július Botto

Július Botto (* 24. júl 1848, Rozložná – † 29. september 1926, Revúca) bol slovenský pedagóg, advokát, historik, cirkevný historik, publicista, prekladateľ a kultúrny činiteľ.
Životopis.
Jeho otec bol evanjelický farár Ladislav Botto.
Študoval na gymnáziu v Rimavskej Sobote, v Levoči a v Spišskej Novej Vsi, teológiu študoval na kolégiu v Prešove. V rokoch 18691870 a 18711874 bol výpomocným profesorom na Prvom slovenskom gymnáziu v Revúcej. Medzitým absolvoval právnické štúdiá v Prešove. V roku 1876 zložil v Pešti advokátsku skúšku. Bol členom ústredia Slovenskej národnej strany a pracoval v evanjelickom a v cirkevnom zbore. V rokoch 18761920 bol advokátom v Revúcej. V rokoch 19141918 bol súdne stíhaný za prácu Krátka história Slovákov. Od 14. októbra 1920 do 1. novembra 1922 správcom a v rokoch 19221924 externým profesorom na Československom štátnom reálnom gymnáziu v Revúcej. Od 1. novembra 1922 bol verejným notárom v Revúcej. 
Venoval sa výskumu slovenskej histórie, kriticky študoval diela súvekých maďarských historikov a prehodnocoval ich s ohľadom na slovenské pomery.
Karel Kálal

Karel Kálal (* 9. január 1860, Rakov – † 4. apríl 1930, Praha) bol český učiteľ, organizátor školstva a spisovateľ. 
Životopis.
V Soběslavi vyštudoval učiteľský ústav a potom učil na rade škôl v Česku (Trojovice, Počátky, Stará Bělá, Frenštát pod Radhoštěm, Velké Meziříčí), od roku 1906 bol riaditeľom na Obchodnej akadémii v Písku. Po roku 1918 pôsobil na ministerstve školstva a národnej osvety. Neskôr bol vymenovaný za riaditeľa Obchodnej akadémie v Banskej Bystrici.
Od 90. rokov 19. storočia propagoval česko-slovenskú vzájomnosť a národnú jednotu. Bol (pred rokom 1905 popredným) činiteľom Českoslovanskej jednoty (ČSJ) a Luhačovických porád , iniciátorom I. Zjazdu priateľov Slovákov. V roku 1905 v Hodoníne organizoval akcie na podporu slovenských študentov .
Bol spoluvydavateľom slovenského časopisu "Dom a škola".
Na jeho rodnom dome bola 25. mája 1930 odhalená bronzová pamätná tabuľa s nápisom: "Zde se narodil Karel Kálal, spisovatel, 9. 1. 1860".
Udalosti v Černovej.
V r. 1907 K. Kálal v súvislosti s udalosťami v Černovej spolu s českým právnikom Eduardom Ledererom a básnikom Adolfom Heydukom boli autormi listov nositeľovi Nobelovej ceny Bjørnstjerne Bjørnsonovi. Bjørnson na základe ich informácií začal v Európe informačnú kampaň o národnostných pomeroch v Uhorsku. 
K menej svetlým stránkam tejto kampane patrí historka s vymysleným protestom L. N. Tolstého, k nadšeným propagátorom ktorého K. Kálal patril. Ničnetušiaci Bjørnson odpovedal na „protest“ ďakovným listom. Až z odpovede L. N. Tolstého vysvitlo, že ide o podvrh.
Dielo.
Od r. 1884 prispieval do českých a slovenských časopisov (Komenský, Pedagogické rozhledy, Česká škola, Slovenská škola, Doma a škola)
Josef Pekař

Josef Pekař (* 12. apríl 1870, Malý Rohozec – † 23. január 1937, Praha) bol jeden z najvýznamnejších českých historikov.
Od roku 1901 profesor rakúskych dejín na pražskej univerzite. Od roku 1912 viedol polemiku s T. G. Masarykom o zmysle českých dejín. Kým TGM za fundamentálnu považoval ideu náboženskú, Pekař za takúto považoval ideu nacionálnu.
Albert Pražák

Prof. PhDr. Albert Pražák (* 11. jún 1880, Chroustovice – † 19. september 1956, Praha) bol český literárny historik, pedagóg, univerzitný profesor a politik.
Do roku 1914 pôsobil ako stredoškolský profesor v Prahe na gymnáziu Karla Sladkovského. Po vypuknutí prvej svetovej vojny bol odvedený a bojoval na srbskom a ruskom fronte. Od roku 1921 pôsobil ako profesor na univerzite v Bratislave a od roku 1933 v Prahe. Roku 1924 sa stal členom Českej akadémie vied a Kráľovskej spoločnosti náuk. Roku 1926 sa podieľal na založení Učenej spoločnosti Šafárikovej v Bratislave a stal sa jej generálnym sekretárom. V rokoch 1928 - 1929 pôsobil ako rektor Univerzity Komenského v Bratislave. V máji 1945 bol predsedom Českej národnej rady.
Václav Chaloupecký

Václav Chaloupecký (* 12. máj 1882, Dětenice, Česko – † 21. november 1951, Praha, Česko) bol český historik, univerzitný profesor, hlavný predstaviteľ historikov na Slovensku medzivojnového obdobia.
Život.
Narodil sa v českých Děteniciach. Pôvodne bol archivár, v rokoch 1922 - 1939 pedagóg. Žiak prof. Pekařa. V rokoch 1929 - 1930 pôsobil ako dekan Filozofickej fakulty UK, v rokoch 1937-1938 bol rektor Univerzity Komenského. Od roku 1939 bol pedagógom Karlovej univerzity v Prahe.
Pôsobil v rámci tzv. štátnej historiografie, svojim vedeckým dielom sa snažil podoprieť konštrukciu jednotného československého národa, na ktorej spočívalo založenie a existencia Československej republiky. Presadenie autonomistického programu na Slovensku po r. 1930 sťažilo a po r. 1938 úplne znemožnilo účinkovanie českých pedagógov na Slovensku.
O Martinskej deklarácii sa vyjadril nasledovne:
Miloš Weingart

Miloš Weingart (* 21. november 1890, Praha† 12. január 1939, Praha) bol český jazykovedec, slavista a univerzitný profesor. Vychovávateľ prvej česko-slovenskej generácie slovenských jazykovedcov.
V rokoch 19191921 a 19271939 bol pedagóg Filozofickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe. V rokoch 1921 - 1927 pôsobil ako pedagóg a neskôr v rokoch 19241925 ako dekan Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 19251926 bol rektorom Univerzity Komenského v Bratislave.
Štefan Adamovič

ThDr. Štefan Adamovič (* 13. november 1903, Moravské Lieskové – † 12. máj 1961, Bratislava) bol slovenský cirkevný historik. 
Študoval teológiu v Štrasburgu, v rokoch 19281930 bol kaplánom v Brezne, v rokoch 1931 -1940 bol farárom v Turíčkach, v rokoch 19411950 bol riaditeľom gymnázia v Banskej Bystrici, kde počas SNP pracoval na centrálnom školskom úrade. Venoval sa cirkevnej histórii.
Štefan Polakovič (filozof)

Štefan Polakovič (* 22. november 1912, Chtelnica – † 29. november 1999, Buenos Aires, Argentína) slovenský filozof kresťanskej orientácie, stúpenec a rozvíjateľ filozofie Mauricea Blondela, naciológ, organizátor slovenskej filozofie, ideológ slovenského národného socializmu, významný predstaviteľ Slovenského štátu a neskôr slovenského povojnového exilu a publicista. 
Životopis.
Študoval v Ríme teológiu a filozofiu, v roku 1936 bol vysvätený za kňaza a následne získal tituly doktor teológie (1938) a doktor filozofie (1942). V rokoch 1944–1945 pôsobil ako profesor filozofie na Slovenskej univerzite (dnes UK). 
Bol hlavný ideológ Slovenského štátu a tzv. slovenského národného socializmu. Interpretoval ideológiu Jozefa Tisa a slovenského nacionalizmu v intenciách blondelizmu, prúdu kresťanskej filozofie otvorenému modernizmu, ktorý kombinoval s prvkami fašistickej ideológie. Aktívne pôsobil v zbore Hlinkova mládež (polovojenská organizácia pre deti a mládež vo veku 6–19 rokov, spolu s Hlinkovou gardou podriadená HSĽS), kde bol menovaný vedúcim oddelenia národnej a politickej výchovy. Po vzniku Vyššej vodcovskej školy Hlinkovej mládeže (1941) sa stal jej ideologickým vodcom. V rokoch 1944–1945 bol taktiež zástupcom šéfa Úradu propagandy Tida J. Gašpara.
Pričinil sa o založenie Filozofického odboru Matice slovenskej v roku 1940 a o vydávanie prvého slovenského filozofického časopisu, kvartálnika, "Filozofický sborník", ktorý vychádzal až do roku 1950. Pred príchodom Červenej armády emigroval do Rakúska, odtiaľ do Bavorska a koncom roku 1945 s matičnou skupinou do Talianska. 
V roku 1947 emigroval do Argentíny, kde najprv pracoval ako bankový úradník a neskôr si vybudoval prosperujúci elektrotechnický podnik, ktorý sa však v dôsledku krízy neudržal. 
V roku 1948 bol v neprítomnosti odsúdený za kolaboráciu a na­cistické presvedčenie na 20 rokov väzenia a prepadnutie majetku, nebol však do Československa vydaný. 
Vo svojich spisoch z tohto obdobia sa zameriaval najmä na problematiku národa, osobitne slovenského. Vypracoval sa na poprednú osobnosť juhoamerickej kultúrnej, najmä filozofickej komunity. Rozvíjal priateľstvo s významným argentínskym spisovateľom Ernestom Sábatom. Hojne publikoval aj v španielčine a taliančine v oblasti filozofie, politológie, politických dejín a etnografie do početných slovenských ako aj inojazyčných časopisov a zborníkov v zahraničí a v rokoch 1933-1945 a 1990-1997 aj na Slovensku. 
Po roku 1990 udržoval čulý styk so slovenskou kultúrou na Slovensku a verejne sa dištancoval od niektorých svojich radikálne nacionalistických postojov spred roku 1945.
Virunga

Virunga môže byť:
Jozef M. Kirschbaum

Jozef M. Kirschbaum (* 25. marec 1913, Dolné Vestenice – † 16. august 2001, Willowdale (dnes časť Toronta), Ontário, Kanada) bol slovenský politik, diplomat a slovakista. Člen a významný predstaviteľ HSĽS.
Život.
Narodil sa v rodine Jozefa Kirschbauma a Márie rod. Goldbergerovej-Kováčikovej. Ako jedenásťročný odišiel do školy do Nitry, ale tam sa rozhodol, že sa stane jezuitom a prestúpil na gymnázium v Ružomberku. Po premiestnení školy dokončil gymnaziálne štúdium v Košiciach. Už počas stredoškolského štúdia začal pod pseudonymom "Marian Čerešňa" písať autonomistické a protičechoslovakistické články.
Od roku 1933 začal študovať právo, politológiu a slavistiku v Bratislave, Varšave, Paríži, Ríme, Ženeve a Montreali. Patril k radikálnym predstaviteľom okolo dvojtýždenníka "Nástup" a od roku 1938 bol jeho šéfredaktorom.
Prejavom v rozhlase privítal vyhlásenie vojnovej Slovenskej republiky 14. marca 1939 a Jozef Tiso ho vymenoval za generálneho tajomníka HSĽS (19391940). Po tzv. salzburských rokovaniach v roku 1940 musel na Hitlerov príkaz opustiť slovenskú politickú scénu. V roku 1941 sa oženil s Máriou Magdalénou Danihelovou, dcérou poslanca Štefana Danihela.
Ako nie celkom spoľahlivú osobu ho v roku 1941, podobne ako Karola Sidora, odložili do diplomacie, najprv bol legačný radca v Ríme (19411942), neskôr vyslanec vo Švajčiarsku (19421945).
V marci 1945 Švajčiarsko prerušilo diplomatické styky so Slovenskou republikou a Kirschbaum ostal v emigrácii vo Švajčiarsku. Po komunistickom puči v Česko-Slovensku v roku 1948 ho v neprítomnosti odsúdili na 20 rokov väzenia. V rokoch 19461948 bol delegátom Slovenskej ligy v Amerike vo Výbore pre utečencov v Ženeve.
Dňa 1. novembra 1949 pricestoval do Kanady a usadil sa v Montreale, od roku 1957 v Toronte. Popri zamestnaní študoval slavistiku na univerzite v Montreale a neskôr sa zaradil medzi popredných slavistov v Kanade. Na univerzite v Ottawe založil v roku 1990 Katedru slovenskej histórie a kultúry.
Juraj Papánek

Juraj Papánek de Nyitra (* 1. apríl 1738, Kuklov – † 11. apríl 1802, Olasz, Maďarsko) bol slovenský historik a učenec šľachtického pôvodu.
Rodina.
Študoval na uhorských univerzitách v Budíne, Jágri, v Pätkostolí (Pécs) a bol rímskokatolícky kňaz na rôznych miestach medzi chorvátskymi a nemeckými osadníkmi. Napísal viacero historických prác a je autorom prvých slovenských národných dejín.
Dielo.
Prvé súvislé slovenské dejiny, z latinského jazyka do slovenčiny v celom rozsahu, preložené prvýkrát po 238 rokoch. Menuje kráľov Slovanského národa 400 rokov pred narodením Krista a ktorí od čias Krista vládli Slovákom.Germánom prináležali rozmanité národnosti Nariskovia, Markomani, Hermunduri, Kvádi, Svébi, Sarmati, Búri a iné spoločenstvá a pritom, každý z týchto spoločenstiev hovoril iným jazykom. Medzi nimi boli Markomani Slovákmi, ako uvádza Sulpitius Severus(343-420) v 2. kapitole diela „Od založenia mesta“ : " Marobud, kráľ slovenského národa Markomanov, mal na starosti hľadať nové územia. Všetky susedné kmene si podrobil buď vojnou, alebo tak, že v nich ustanovil vlastný právny systém ". Slovákom prisúdil autochtónnosť, veľkomoravskú aj cyrilometodskú tradíciu, bránil rovnoprávnosť Slovákov v Uhorsku, Slovensko považoval za pôvodné územie Slovanov a slovenčinu za pôvodnú „matku“ slovanských jazykov; dielo ovplyvnilo nasledujúce generácie. Keltov a Germánov považoval za Slovákov.
Juraj Sklenár

Juraj Sklenár (Sklenar, Szklenár) (* 20. február 1744, Tiba – † 31. január 1790, Bratislava) bol slovenský historik a učiteľ. 
Životopis.
Roku 1764 vstúpil v Trenčíne do jezuitskej rehole, študoval na univerzite v Košiciach, bol doktor filozofie. Pôsobil ako gymnaziálny učiteľ v Levoči, potom od roku 1770 postupne v Prešove, Košiciach a Trnave. Po zrušení rehole roku 1773 sa stal profesorom vyššej triedy rétoriky a prodirektorom gymnázia v Bratislave. V rokoch 1788-1789 bol riaditeľom tohto gymnázia. Bol výborný pedagóg, vyučoval niekoľko predmetov, v Bratislave i slovenčinu.
Tvorba.
Napísal dielo "Vetustissimus Magnae Moraviae situs" (1784) o polohe Veľkej Moravy a „zaujatí vlasti“ starými Maďarmi, ktoré viedlo k nacionalistickým sporom s maďarským historikom menom I. Katona. Územie Veľkej Moravy umiestnil až k územiu Srbska.
Vydal viaceré príležitostné básne a ódy, inauguračné prejavy pri otváraní šk. roku na bratislavskom gymnáziu, spis o prírodných zvláštnostiach Uhorska ("Rariora..." ), v ktorých informoval o nálezoch zlata a drahých kovov i o zvláštnych rastlinách a zvieratách. Historický charakter má jeho kniha o pôvode a genealógii šľachtického rodu Baťánovcov ("Origo..."). Najvýznamnejšie je jeho dielo "Najstaršia poloha Veľkej Moravy a prvý vpád a nájazd Maďarov na ňu" ("Vetustissimus..."), ktoré vyvolalo polemiku s maďarským historikom Š. Katonom, poznačenú obojstrannou nacionálnou neznášanlivosťou. Pod vplyvom osvietenského kriticizmu prehodnotil v ňom "Anonymovu kroniku", bránil politickú rovnoprávnosť Slovákov v Uhorsku. S Jurajom Fándlym prepracoval a doplnil dielo J. Papánka "Compendiata historia gentis Slavae". Jeho diela o Veľkej Morave mali národnoobranný charakter a napriek niektorým vecným nesprávnostiam obrodne pôsobili na národné zmýšľanie bernolákovskej i štúrovskej generácie.
Juraj Rohoň

Juraj Rohoň (používané varianty mena sú Rohoni, Rohony, Rohonyi, pseudonym ...od Slováka) (* 15. august 1773, Horný Kalník – † 20. október 1831, Hložany, Srbsko) bol slovenský spisovateľ, zberateľ ľudových piesní, národný buditeľ a evanjelický kňaz.
Životopis.
Pochádzal z roľníckej rodiny a vzdelanie získaval v Banskej Štiavnici. Väčšinu života prežil na Dolnej zemi. Po ukončení štúdia pôsobil ako vychovávateľ v Petrovci, v rokoch 17931801 bol rodinným učiteľom v Kulpíne, od roku 1802 pôsobil ako farár v Hložanoch a v rokoch 18271831 bol seniorom báčsko-sriemskeho seniorátu. Udržiaval osobné kontakty s Pavlom Jozefom Šafárikom a Jánom Kollárom, účastnil sa na organizovaní tamojšieho národného života a šíril osvetu. Zomrel v roku 1831 na mor.
Tvorba.
Prvé literárne diela napísal už počas svojich štúdií, kedy vznikli oslavné básne na jeho profesora. Písal básne po slovensky, latinsky a po maďarsky. Jánovi Kollárovi dal k dispozícii veľkú zbierku ľudových piesní. Vydal viacero prác obraňujúcich Slovákov pred znevažovaním.
Václav Nedomanský

 
 
 
 
 
 
 
Václav Nedomanský (* 14. marec 1944, Hodonín) je bývalý český hokejový útočník a tréner, česko-slovenský reprezentant. 
Klubový hokej.
Česko-Slovensko.
Kráľ ligových strelcov 1967,1972,1974
Reprezentácia.
Tréner.
V rokoch 1992 a 2006 pracoval ako skaut pre Los Angeles Kings a od roku 2012 pre Nashville Predators. 
Ocenenia.
Člen Siene slávy IIHF (1997), Siene slávy v Torontu (2019), Siene slávy českého hokeja (2008) a Siene slávy slovenského hokeja (2002).