Druhý carihradský koncil

Druhý carihradský koncil alebo druhý konštantínopolský koncil bol piatym ekumenickým koncilom v dejinách cirkvi. Konal sa v dňoch 5. mája až 2. júna roku 553 v Konštantínopole (dnes Istanbul, Turecko). 
Zvolal ho byzantský cisár Justinián I. a predsedal mu konštantínopolský patriarcha Eutychios. 
Cieľom tohto koncilu bolo vyriešiť ďalšie teologické spory (pozri tzv. "Spor o Tri kapitoly"), ktoré vyvstali v reakcii na rozhodnutia Chalcedónskeho koncilu (451). V podstate v nich išlo stále o problematiku vzťahu božskej a ľudskej prirodzenosti v Ježišovi Kristovi (pozri aj "monofyzitizmus" a "nestorianizmus").
Koncilu sa osobne zúčastnili alexandrijský patriarcha Apollinarios a antiochijský patriarcha Domnus III., väčšina z cca 150 – 160 prítomných biskupov však pochádzala z kresťanského Východu, Západ reprezentovalo len 16 biskupov. Jeruzalemský patriarcha Eustochios sa nechal zastupovať svojimi legátmi. Rímsky pápež Vigílius na koncile nebol prítomný.
Dejiny.
Historický kontext koncilu a následne i samotný priebeh koncilu najvýraznejšie poznačila osoba byzantského cisára Justiniána I. Po tom, čo v zahraničnej politike dosiahol mnohé veľké vojenské úspechy, považoval za potrebné upevniť (či znovuobnoviť) jednotu vlastnej ríše. Súčasne bol presvedčený, že pod jeho vladárske právomoci spadá cirkev aj samotná teológia. Z cirkevnopolitického hľadiska mu totiž najviac záležalo na zmierení medzi prívržencami monofyzitizmu a zástancami záverov Chalcedónskeho koncilu (451).
Je potrebné zmieniť, že monofyzitizmu boli naklonené aj viaceré kláštory, ktoré zároveň otvorene podporovali Origenovu teologickú školu.
Biskup Theodor Askidas, pôvodne prívrženec Origena, predložil cisárovi návrh určitého "ústretového kroku" voči monofyzitom, ktorý, ako dúfali, by mal odstrániť ich nedôveru k záverom Chalcedónskeho koncilu. Justinián svojím "ediktom" z roku 543 tak opäť zavrhol učenie významných teológov Antiochijskej školy (Theodor z Mopsuestie, Teodoret z Kýru, Ibas z Edessy), pretože údajne hlása nestorianizmus.
Teodoret a Ibas boli odsúdení už v roku 449 počas synody v Efeze, ktorá vošla do dejín pod názvom "latrocinium Ephesinum". Chalcedónsky koncil v roku 451 ich však napokon rehabilitoval. Tento Justiniánov krok tak na Západe vyvolal vlnu nevôle, pretože bol považovaný za priamy útok na autoritu uznávaného Chalcedónskeho ekumenického koncilu.
Cisár musel vyvinúť veľký tlak, aby Rím uznal jeho náboženskú politiku. Vtedajší pápež Vigílius bol v roku 546 eskortovaný do Konštantínopolu. Spočiatku sa dokázal vzoprieť cisárovej vôli no napokon ustúpil a v roku 548 schválil odsúdenie teologickej náuky spomínaných autorov. To vyvolalo na Západe a v severnej Afrike ďalšie obrovské pobúrenie, ktoré ho nakoniec donútilo toto rozhodnutie stiahnuť.
Justinián preto zvolal v roku 553 do Konštantínopolu (Carihradu) koncil. Hoci na ňom osobne prítomný nebol, prostredníctvom iných aktívne zasahoval do diskusií. A tak tento "Druhý carihradský koncil" potvrdil Justiniánovo rozhodnutie o zavrhnutí náuky spomínaných teológov, celá táto kontroverzia vošla dejín pod názvom "Spor o Tri kapitoly". Koncil odsúdil aj Origenovu teologickú náuku o "preexistencii duše" a "apokatastáze" (konečnom uzmierení sa milosrdného Boha s celým stvorením, vrátane hriešnikov, ktorí neprejavili nijakú ľútosť, a neveriacich). Na nátlak samotného cisára bola dokonca na pápeža Vigília, ktorý sa vzoprel týmto záverom koncilu, uvalená exkomunikácia. Nakoniec pápež znovu ustúpil. Východisko z týchto neustávajúcich sporov našiel v tom, že dvoma vyhláseniami v rokoch 553 a 554 de facto schválil závery tohto koncilu. Následne mu bolo umožnené vrátiť sa späť do Ríma, zomrel však počas cesty, v meste Syrakúzy na Sicílii, dňa 7. júna 555.
V Itálii napokon trvalo takmer 140 rokov, než všetci biskupi uznali závery Druhého carihradského koncilu z roku 553. Severoafrická, milánska a aquileiská cirkevná provincia sa na istý čas dokonca oddelili od Ríma. 
Napriek všetkému však tento koncil získal prostredníctvom konečného súhlasu pápeža Vigília akýsi nespochybniteľný ekumenický rozmer, a tak jeho závery dnes uznáva ortodoxná, katolícka aj protestantská cirkev.
V nedávnej dobe sa objavil názor, že Druhý carihradský koncil údajne odsúdil učenie o reinkarnácii a následne nariadil odstrániť z Biblie príslušné pasáže. Na základe dostupných prameňov je však možné konštatovať, že v oficiálnych aktoch koncilu sa nenachádza nijaká zmienka o takomto rozhodnutí. Rukopisy Nového zákona, ktoré dokázateľne pochádzajú z obdobia spred tohto koncilu, tiež neobsahujú nijakú zmienku o reinkarnácii. To isté platí aj o Starom zákone.
Originálne grécke akty koncilu sa považujú za stratené. Zachoval sa však ich latinský preklad.
Náuka.
Koncil formuloval takú kristologickú náuku, ktorá sa v zásade verne pridržiava obsahu záverov Chalcedónskeho koncilu, no kladie mimoriadny dôraz predovšetkým na jednotu Kristovej osoby. Tieto dogmatické závery vydal koncil vo forme veľmi komplexne formulovaných kánonov, ktoré odrážajú dlhé, spletité až zdanlivo bezvýchodiskové diskusie monofyzitov so zástancami učenia Chalcedónskeho koncilu. V dvoch bodoch však tento koncil priniesol istý posun:
Napriek takémuto ústretovému kroku voči monofyzitom nemôžeme hovoriť o Druhom carihradskom koncile ako o úspešnom. Monofyzitov napokon aj tak nepresvedčil, aby akceptovali Chalcedónsky koncil, a naďalej ho teda tvrdohlavo odmietali. V nasledujúcich rokoch zažili aj kruté prenasledovanie zo strany ortodoxných kresťanov.