burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Janov (Taliansko)

Janov (, ) je metropola Ligúrie, leží v Janovskej zátoke Golfo di Genoa na pobreží Ligúrskeho mora. Veľký Janov je roztiahnutý po morskom pobreží v dĺžke . Je najdôležitejším prístavom Talianska. Žije tu asi 610 000 obyvateľov.
Dejiny.
Prvé zmienky o Janove siahajú do roku 218 pred Kr. V 10. storočí tu vznikla samostatná republika, ktorá skoro po dvestoročných vojnách v roku 1284 v melorskej námornej bitke definitívne porazila mesto Pisa. V 14. storočí bojovali Janovčania s mestským štátom Benátky o obchod s Orientom, ale v roku 1381 utrpeli pri Chioggii definitívnu porážku. Medzitým mesto stále trpelo vnútornými rozbrojmi a dostalo sa pod nadvládu cudzích kniežat. Až v roku 1528 admirál Andrea Doria znovu obnovil nezávislosť republiky, ibaže to už bola moc Janova na úpadku. V roku 1684 ostreľovala mesto flotila Ľudovíta XIV. a v roku 1746 ho na dlhé mesiace obsadili Rakúšania. V roku 1805 sa Ligúrska republika stala súčasťou napoleonskej ríše a v roku 1815 pripadla k Sardínsko-Piemontskému kráľovstvu. Medzi slávnych Janovských rodákov patrí aj taliansky národný hrdina Giuseppe Garibaldi (1807 – 1882), objaviteľ Ameriky Krištof Kolumbus (1451 – 1506), ako aj husľový virtuóz Niccolò Paganini (1782 – 1840).
Pamiatky.
Medzi najkrajšie historické pamiatky Janova patrí katedrála San Lorenzo, ktorá bola postavená v roku 1118 ako románska stĺpová bazilika. V rokoch 1307 – 1312 bola goticky prestavaná a v roku 1567 ju Galeazzo Alessi zavŕšil renesančnou kupolou. Ďalšou peknou katedrálou je San Siro ktorá bola v roku 1586 renovovaná v barokovom štýle a ktorej interiér je bohato zdobený freskami. Za zmienku stojí aj bývalý kapucínsky kostol Santissina Annuziata, postavený v rokoch 1522 – 1620, a v roku 1843 tu bola prestavaná krásna klasicistická stĺpová sieň.
Emilia-Romagna

Emilia-Romagna je administratívny región severného Talianska pozostávajúci z dvoch historických regiónov Emilia a Romagna. Vytvára zhruba trojuholník, ohraničený na východe Jadranským morom, na severe riekou Pád a na juhu Apeninským pohorím. So svojimi 4 030 000 obyvateľmi na podľa sčítania z 2003, je to najhustejšie obývaný región. Emilia-Romagna je jedným z najbohatších regiónov Talianska a jeho kuchyňa jednou z najcharakteristickejších.
Poľnohospodárstvo je najdôležitejšou ekonomickou aktivitou: obilie, zemiaky, kukurica, paradajky a cibule sú najdôležitejšie, spolu s ovocím a hroznom pre výrobu vína (z ktorých je asi najznámejšie Lambrusco). Chov dobytka a ošípaných je rovnako veľmi rozšírený.
Priemysel regiónu Emilia-Romagna je zdravý, špeciálne potravinársky priemysel a turizmus pozdĺž jadranského pobrežia.
Hlavné mesto je Bologna, historické, kultúrne a zábavné centrum národného významu. Medzi ďalšie dôležité mesta patria Parma, Piacenza, Reggio Emilia, Modena, Rimini, Ferrara, Forlì, Cesena a Ravenna. Väčšinu týchto miest založili Rimania ako zastávky pozdĺž Via Aemilia, cesty, ktorá dala pomenovanie podregiónu Emilia.
Administratívne delenie.
Región je rozdelený na 9 provincií:
Piemont

Piemont je región na severozápade Talianska. Má rozlohu a zhruba 4,3 milióna obyvateľov. Jeho hlavné mesto je Turín.
Piemont je obklopený z troch strán Alpami, vrátane Monviso, kde začína rieka Pád. Hraničí s Francúzskom, Švajčiarskom a talianskymi regiónmi Lombardsko, Ligúria a Valle d’Aosta.
Nížinový Piemont je úrodný poľnohospodársky región, produkujúci pšenicu, ryžu, kukuricu a hrozno. V regióne sa takisto nachádzajú priemyselné centrá, ako hlavne Turín, sídlo automobilky FIAT.
Piemont je jedným z veľkých vinárskych regiónov v Taliansku. Viac ako polovica jeho (170 000 akrov) viníc sú registrovanými DOC označeniami. Produkuje slávne vína ako Barolo a Barbaresco, rovnako ako dostupnejšie Dolcetto a Barberu.
Významnými mestami v regióne Piemont sú provinčné hlavné mestá (Alessandria, Asti, Biella, Cuneo, Novara, Vercelli, Verbania a Turín), a Moncalieri a Rivoli.
Toskánsko

Toskánsko (, ) je región v strede Talianska, hraničiaci s Laziom na juhu, Umbriou na východe, Emiliou-Romagnou a Ligúriou na severe a Tyrrhenským morom na západe. Je často považované za jednu z najkrajších častí Talianska.
Zaujímavosti.
Toskánsko bol región, v ktorom talianska renesancia priniesla svoje prvé ovocie. Jedinečná umelecká patrimónia tohto regiónu zahŕňa architektúru, maliarstvo a sochárstvo, zhromaždené v desiatkach známych múzeí ako sú Uffizi vo Florencii a ďalších nachádzajúcich sa aj v úplne malých mestách. Toskánsko je takisto známe svojím vínom (medzi najznámejšie patria Chianti, Morellino di Scansano a Brunello di Montalcino) a má 120 chránených oblastí (prírodných rezervácií).
Významnými turistickými cieľmi v Toskánsku sú Florencia, Pisa, Lucca, Maremma (v provincii Groseseto), Crete Senesi a Siena. Toskánsko v súčasnosti propaguje agroturizmus, pri ktorom návštevníci bývajú na farmách, kde sa pracuje.
Wiki

Wiki je webová stránka, ktorá umožňuje návštevníkom pridávať, odstraňovať a upravovať obsah, čo sa zakladá na myšlienke spoločného spravovania informácií na web stránkach. Prvá wiki (WikiWikiWeb) bola vyvinutá Ward Cunninghamom v polovici 90. rokov 20. storočia. Wiki poskytovala odkazy na množstvo stránok. Táto jednoduchosť v upravovaní urobila z wiki veľmi užitočný nástroj pre spoluautorstvo. Wikipédia, on-line encyklopédia, je jedna z najznámejších wiki.
Wiki, ktoré je možné voľne upravovať (ako napríklad Wikipédia), sú kritizované pre ich nespoľahlivosť jednoducho preto, že niektoré indivíduá môžu zlomyseľne vložiť nepravdivé alebo zavádzajúce informácie. Zástancovia sa spoliehajú na svoju komunitu používateľov, ktorí môžu zachytiť zlomyseľný obsah a opraviť ho. Wiki sú v podstate založené na viere v základnú slušnosť ľudí.
"Wiki" sa tiež nazýva softvér, ktorý sa používa pri tvorbe takýchto internetových stránok ("pozri Wiki softvér").
"Wiki" (písané s veľkým "W") a "WikiWikiWeb" sa používajú, keď hovoríme o Portland Pattern Repository, prvom wiki webe. Názov pochádza z havajského základu "wiki wiki", čo znamená "rýchly" alebo "veľmi rýchly". Niekedy sa používa aj označenie "wikiwiki", "WikiWiki" alebo "wiki".
Párnokopytníky

Párnokopytníky alebo párnokopytníkotvaré (lat. "Artiodactyla") spája do jednej vývojovej línie úprava končatín. Vychádza z funkčného uplatnenia dvoch prstov – tretieho a štvrtého, medzi ktorými prechádza os končatín. Tieto prsty majú na konci rohovité kopytá a nesú celú hmotnosť tela... U hrochov a tiav sú nechtovitého tvaru. Párnokopytníky sú prstochodci, iba ťavy a lamy našľapujú na posledné tri prstné články kryté silným, pružným mozoľom.
Rad obsahuje 10 čeľadí a asi 220 druhov (na Slovensku 3 čeľade, 10 druhov).
Deň nezávislosti (všeobecne)

Deň nezávislosti je v niektorých štátoch názov výročia dňa, kedy sa štát stal "nezávislým", väčšinou od nadvlády iného štátu. Často ide o štátny sviatok a ide o deň vzniku štátu. 
Zoznam dní, kedy sa štáty stali "nezávislými".
Táto tabuľka bola prevzatá z anglickej wikipédie (stav: júl 2007) a obsahuje nesystematický zoznam dátumov, ktoré by sa mohli považovať za dátumy získania „nezávislosti“ aktuálne existujúcich štátov, a to aj keď sa daný deň oficiálne nenazýva "deň nezávislosti". Pojem "nezávislosť" je v mnohých prípadoch sporný.
Ladislav Fodor

Prof. Dr. Ladislav Fodor (pôv. Majerhofer; * 25. jún 1855, Skalica – † 17. august 1924, Šopron, Maďarsko) bol slovenský matematik a pedagóg.
Život.
Ladislav Fodor sa narodil v Skalici. Priezvisko Fodor (po svojej matke) používal od r. 1882. Po stredoškolských štúdiách v Bratislave v období 18731878 študoval rok na budapeštianskej, potom na viedenskej technike, ale čoskoro ustúpil od svojho pôvodného zámeru stať sa inžinierom a zameriaval sa na štúdium matematiky, najmä deskriptívnej geometrie. V r. 18781887 bol profesorom vyššieho gymnázia v Banskej Bystrici, od r. 1887 až do svojej smrti profesorom deskriptívnej geometrie na Banskej a lesníckej akadémii (neskôr vysokej škole) v Banskej Štiavnici, resp. v Šoproni. V r. 1883 získal na univerzite v Kluži doktorát. Dve funkčné obdobia, v r. 19041906 a 19101912 zastával i funkciu rektora a mal zásluhy aj na transformácii akadémie na vysokú školu. Zomrel 17. augusta 1924 v Šoproni.
Práca.
S jeho osobou sa spája plný rozvoj výuky deskriptívnej geometrie na akadémii ako aj začiatky prednášania grafostatiky a priestorovej analytickej geometrie ako samostatných predmetov. Okrem niekoľkých vedeckých štúdií bol autorom celého radu stredoškolských a vysokoškolských učebníc geometrie a najmä deskriptívnej geometrie. Prvé z nich napísal ešte ako stredoškolský profesor (so spoluautorom A. Wagnerom). Svojimi učebnicami sa zaradil medzi najvýznamnejších priekopníkov výuky deskriptívnej geometrie v Uhorsku. Jeho práce, z ktorých niektoré mali šesť až desať obnovených, prepracovaných vydaní, sa používali v Maďarsku dlho aj po jeho smrti a boli hlavnými pomôckami výuky tohto predmetu cez tri štvrte storočia.
Voľby do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 1998

Voľby do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 1998 sa uskutočnili 25. a 26. septembra 1998 na Slovensku. Voľby sa konali súčasne s referendom o neprivatizácii strategických podnikov.
Volieb sa zúčastnilo 3 389 346 občanov, čo vyjadruje účasť vo výške 84,24 %. Neplatných hlasov bolo 0,89 % a z platných hlasov prepadlo 194 264 (5,78 %). Do NR SR sa dostalo šesť politických strán, ktoré prekročili zákonom požadovanú 5%-nú hranicu odovzdaných voličských hlasov: HZDS, SDK (utvorené zlúčením piatich strán – KDH, DÚ, SDSS, DS a SZS), SDĽ, SMK-MKP, SNS a SOP. Po vyše mesačných rokovaniach sa utvorila nová vládna koalícia SDK, SDĽ, SMK a SOP, ktorá získala ústavnú väčšinu, keď obsadila v Národnej rade SR 93 poslaneckých kresiel. Jej predsedom bol Mikuláš Dzurinda.
Predvolebná kampaň.
Kampaň HZDS viedol majiteľ oceliarní VSŽ Alexander Rezeš. Podporiť HZDS zo zahraničia prišiel pretekár formuly 3 Paul Belmondo, modelka Claudia Schifferová, herečky Ornella Muti, Claudia Cardinale a herec Gérard Depardieu. Celkový účet sa vyšplhal na sumu 45 miliónov korún (1,49 milióna eur). HZDS na billboardoch využila aj výstup slovenských horolezcov na Mount Everest.
SDK angažovala umelcov a zabávačov - Stano Dančiak, Jaro Filip, Rasťo Piško či Ladislav Chudík pochodili veľkú časť Slovenska. Mikuláš Dzurinda v rámci kampane prešiel na bicykli takmer 900 kilometrov. Verejnoprávna Slovenská televízia, vedená riaditeľom Igorom Kubišom, bola v područí HZDS, naopak súkromné médiá najmä televízia Markíza (pozri Kauza Gamatex, ktorá vyvrcholila v auguste a septembri 1998, čo bol obchodný spor, v ktorom P. Rusko naznačoval, že mu Markízu chcel zobrať Mečiar a HZDS), rádio Twist a denník SME sa prikláňali na stranu vtedajšej opozície.
Preferenčné hlasy.
Podľa zákona o voľbách má občan možnosť uprednostniť v rámci strany maximálne štyroch kandidátov tým, že im dá prednostný hlas zakrúžkovaním ich poradového čísla na kandidátnej listine strany, keď upravuje volebný lístok. Odovzdaním preferenčného hlasu získava poslanec silnejší mandát od voliča. Nasledujúca tabuľka uvádza kandidátov, ktorí dostali aspoň 100-tisíc preferenčných hlasov od voličov.
Zoznam zvolených poslancov.
Zoznam zvolených poslancov je uvedený v samostatnom článku "Zoznam poslancov NR SR (1998 – 2002)"
Oporná sústava

Oporná sústava alebo oporný systém je orgánová sústava tvoriaca oporu a ochranu organizmov. 
Živočíchy.
U živočíchov sa oporná sústava nazýva kostrová sústava alebo kostra (skelet). Je miestom úponov orgánov svalovej sústavy. Spolu tvoria oporno-pohybovú sústavu, kde skelet vystupuje ako jej staticka časť. 
Kostra môže byť vonkajšia - exoskelet (napr. hmyz) alebo vnútorná - endoskelet (napr. stavovce). 
Podrobnosti pozri aj pod podporné tkanivo.
Zloženie.
Oporná sústava / kostra pozostáva z kostí, ktoré sú spojené:
Funkcia.
Podpora ostatných štruktúr tela,určuje tvar a rozmery tela,ochranná funkcia- aj vnútorné orgány, súčasť komplexu pohybovo-opornej ("muskulo-skeletálnej") sústavy, zdroj krvotvorby, miesto uloženia a metabolizmu minerálov.
Slovenská národná rada (1918 – 1919)

Slovenská národná rada z roku 1918 bol najvyšší zastupiteľský orgán slovenského národa, vytváraný v čase zániku Rakúsko-Uhorska od 12.9. v Budapešti a definitívne vytvorený 30. októbra v Turčianskom Svätom Martine pri príležitosti vydania historickej Deklarácie slovenského národa (Martinskej deklarácie) o pripojení sa Slovákov k práve vzniknutému Česko-Slovensku. 
Z poverenia Vavra Šrobára, zastupujúceho záujmy Prahy na Slovensku, bola 23. januára 1919 nútene zrušená.
Slovenská národná rada (1943 – 1992)

Slovenská národná rada 1943 – 1992 bol kontinuálne existujúci najvyšší slovenský orgán, ktorého funkcie sa však menili:
1. októbra 1992 bola podľa Ústavy Slovenskej republiky premenovaná na „Národná rada Slovenskej republiky“.
Dvojitozubce

Dvojitozubce (iné názvy: zajacovce, zajace, zajacotvaré; ) je rad cicavcov.
Charakteristika.
Sú to suchozemské cicavce. Žijú po celom svete (okrem niektorých karibských ostrovov, južných častí Južnej Ameriky, Madagaskaru a niekoľkých ostrovov v juhovýchodnej Ázii).
Celé ich telo je stavané na útek pred predátormi. Veľké ušnice spôsobujú vynikajúci sluch. Oči umiestnené na bokoch umožňujú 360-stupňové videnie. Dlhé zadné nohy zabezpečujú rýchlosť behu až /h. Pískavky sú špecifické tým, že majú takmer rovnako dlhé všetky končatiny, preto ani nie sú také rýchle ako zajace a preto sa skôr ukrývajú v štrbinách či norách. Všetky druhy majú štrbinovité nozdry, ktoré sa dajú úplne zatvárať.
Aj keď sa druhy tohto radu nápadne podobajú hlodavcom, a kedysi aj boli zaraďované ako nadčeľaď tohto radu, dnes sú už klasifikované oddelene.Od podobných hlodavcov sa odlišujú najmä tým, že v hornej čeľusti majú za prvým párom hryzákov ešte ďalší pár; oba páry zubov sú zaliate v zubnej sklovine. Hlodavce majú naopak len jeden pár, ktorý presne zapadá na zodpovedajúci spodný pár a sklovinu majú len na prednej strane týchto zubov. Dvojitozubce okrem toho nemôžu prednými končatinami uchopiť potravu. Navyše majú malé a zaoblené chvosty a dobre osrstené spodky labiek.
Od mnohých cicavcov sa odlišujú tým, že samice niektorých druhov sú väčšie ako samce.
Čuch u dvojitozubcov zohráva významnú úlohu, rozoznávajú ním členov rodiny, ošetrovateľov a od neho sa odvíja aj ich hierarchický systém.
Sú to rastlinožravce, jedia najmä trávy a sukulentné rastliny. Potravu, ktorú prvý raz nestrávia, najprv vylúčia a potom znova zjedia; v žalúdku je zmiešavaná s ostatnou potravou a vylučovaná ako štandardný suchý trus. Väčšina potravy teda putuje črevami dva razy, čo zlepšuje trávenie. Toto sa nazýva cekotrofia.
Pri trávení im pomáhajú baktérie v slepom čreve, ktoré rozkladajú potravu bohatú na celulózu. Mláďatá tieto baktérie získavajú až z trusu matky – zo špeciálneho druhu výkalov zo slepého čreva.
Rozmnožujú sa hojne (králiky môžu mať až 6-krát ročne po 12 mláďat). Ovulácia u nich nie je cyklická, ale je podnecovaná kopuláciou, takže sa samice môžu stať gravidnými hneď po pôrode, u niektorých druhov aj pred pôrodom.
Patria k najlovenejším živočíchom. Lovia ich vtáky, mäsožravce a ľudia. V priebehu storočí človek vyšľachtil pozoruhodné množstvo foriem a farebných odchýlok (králiky).
Damany

Damany alebo damanotvaré (lat. Hyracoidea) sú rad krátkonohých cicavcov.
Charakteristika.
Pozri damanovité
Systém.
Damany:
24. apríl

Úmrtia.
23. apríl

Narodenia.
Ján Fuchs

Ján Fuchs (* 8. september 1816, Banská Bystrica † 7. december 1874, Zvolen) bol slovenský pedagóg a autor učebníc.
Život.
Ján Fuchs sa narodil v Banskej Bystrici. Strednú školu (lýceum) s výborným prospechom ukončil v Banskej Štiavnici. Ako učiteľ pôsobil v Radvani a od roku 1861 vo Zvolene, neskôr riaditeľ obecných škôl vo Zvolene. Veľký dôraz kládol na osobnú prípravu učiteľa na vyučovanie. Prípis zvolenského seniorátu vyzdvihuje Fuchsa ako „vzor učiteľov“. Zomrel 7. decembra 1874 vo Zvolene.
Práca.
Zvolenský seniorát v r. 1872 vydal súbor 6 učebníc (v 1 zväzku) pre národné školy pod názvom "Prostonárodný evanjelický ŠKOLNÍK". Obsahuje tieto učebnice: Dějepis církve křesťanské, Zemepis, Dějepis Uhorska, Prírodopis, Silozpyt čili fyzika, Katechizmus hospodársky. Silozpyt má tieto časti: Úvod, O telesách a ich vlastnostiach, O vode, O teplote, O svetle, O hlase, O magnetičnosti, O hromovine. Silozpyt má 47 strán a 27 obrázkov. Fuchs učebnicu zostavil ako 56-ročný, keď mal za sebou už 36 rokov učiteľskej praxe. O jej kvalite, žiadanosti a obľúbenosti svedčí aj jej 5 vydaní. Napísal tiež "Metodológiu vyučovania (skúsenosti z pedagogickej praxe)". Zaoberal sa aj problematikou dievčenských škôl. Navrhol zriadiť dievčenskú školu s dvoma triedami (v každej by trvalo učenie 3 roky).
Napísal aj niekoľko divadelných hier v biblickej češtine, podaných na úrovni konverzačných cvičení: "Ibikova smrť", "Neduvěrujúci Španielčan". Z nemčiny preložil a zveršoval výber z gréckych bájí: "Vybrání historických príhod o Recích".
Albert Fuchs

Albert Fuchs (* 8. apríl 1808, Levoča – † 27. marec 1894, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Život.
Narodil sa v Levoči. Študoval na evanjelických lýceách v Levoči a v Bratislave, prírodné vedy na univerzite vo Viedni a matematiku v Göttingene, kde v tej dobe prednášal aj C. F. Gauss. Istý čas študoval aj v Jene.
Po absolvovaní štúdií pôsobil ako profesor na evanjelických školách–lýceách, krátko v Banskej Štiavnici, v r. 1838 – 1846 v Prešove a 1846 – 1876 v Bratislave. Jeho učebnica fyziky "Természettan elemei" (Košice 1845, 2. vyd. Pešť 1854) patrila k najkvalitnejším, ktoré sa na Slovensku používali v polovici 19. storočia.
Bol jedným z najaktívnejších prednášateľov Bratislavského lekársko-prírodovedného spolku a väčšinu zo svojich prednášok zameraných najmä na fyziku, ale aj na inú prírodovednú problematiku, uverejnil v spolkových ročenkách. Osobitne zaujímavé sú z nich jeho prednášky o termike (vydané aj samostatne, Bratislava 1858), v ktorých rozoberá aj ekvivalenciu rôznych druhov energií.
Zomrel 27. marca 1894 v Bratislave.
Karol Henrich Fuchs

Karol Henrich Fuchs (* 5. jún 1851, Bratislava – † 10. január 1916, Bratislava) bol slovenský matematik, fyzik a geodet.
Život.
Karol Henrich Fuchs sa narodil v Bratislave. Po absolvovaní gymnázia v Bratislave študoval matematiku, fyziku a astronómiu na viedenskej univerzite, kde sa venoval aj štúdiu klasických jazykov. Hoci od ukončenia štúdií až do svojho skorého odchodu na dôchodok pôsobil ako stredoškolský učiteľ, venoval sa mimoriadne širokej škále vedeckých problémov, obyčajne matematicky veľmi náročných. Zomrel 10. januára 1916 v Bratislave. 
Práca.
Najprínosnejšie boli jeho štúdie z oblasti fotogrammetrie, v ktorých sa venoval matematickému vyhodnocovaniu fotogrammetrických záberov, korekcii chýb, zdokonaľovaniu niektorých metód a prístrojov. Vypracoval metódu vyhodnocovania nie celkom presných (planparalelných) fotografických dosiek i prístrojov, čím mimoriadne rozšíril aplikabilitu tejto geodetickej metódy. Svojimi prácami sa aj v medzinárodnom meradle zaradil medzi priekopníkov fotogrammetrie. Jeho fyzikálne a matematické dielo je doposiaľ málo prebádané, i napriek tomu, že uverejnil veľký počet článkov aj v renomovaných vedeckých časopisoch ako "Annalen der Physik", "Repertorium der Physik", správy viedenskej akadémie vied atď. V jeho pozostalosti sa zachovali rukopisy prác o kvapalných kryštáloch, slapových javoch, o aplikáciách metódy najmenších štvorcov, z oblasti teórie čísel, ale aj filológie, kultúrnej histórie atď. V citlivej aplikácii matematickej teórie na rôzne fyzikálne problémy nachádzame istú analógiu medzi ním a J. M. Petzvalom, ktorý bol jeho učiteľom na viedenskej univerzite.
Fuchs

Fuchs je priezvisko množstva ľudí.
Štefan Furka

Štefan Furka (* 1. október 1906, Trenčín – † 7. december 1962, Trnava) bol slovenský pedagóg a matematik.
Život.
Štefan Furka sa narodil v Trenčíne. Matematiku a fyziku študoval na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzite v Prahe v rokoch 1926–1931. Vyučoval v Myjave, Rožňave, Leviciach, Liptovskom Mikuláši, Žiline a v Bratislave a bol riaditeľom gymnázia v Zlatých Moravciach. V rokoch 1946 až 1951 pracoval na vysokoškolskom odbore Povereníctva školstva v Bratislave. V r. 1951–1954 na Pedagogickej škole v Bratislave pre budúce učiteľky národných škôl. Bol vzorom svedomitej prípravy na vyučovanie. V r. 1954–1962 pôsobil na Vyššej škole pedagogickej a Prírodovedeckej fakulte UK Katedre inžinierskej geológie a hydrológie. Od 1. septembra 1962 do 30. novembra 1962 vyučoval na SVŠ Makarenkova ul. Od 1. 12. 1962 prešiel na Pedagogický inštitút v Trnave, avšak po týždni 7. decembra 1962 náhle zomrel.
Práca.
V odbornej činnosti sa zameral jednak na riešenie algebraických rovníc, jednak na euklidovskú geometriu. Pripravoval sa na docentskú habilitáciu, avšak náhla predčasná smrť mu v tom zabránila.
Ján Futák (matematik)

Doc. RNDr. Ján Futák, CSc. (* 8. september 1939, Kostolná Ves – † 4. máj 1994, Žilina) bol slovenský matematik.
Život.
Ján Futák sa narodil v Kostolnej Vsi, okres Prievidza. V roku 1957 maturoval na JSŠ v Handlovej. Aprobáciu z matematiky a fyziky získal na VŠP v Bratislave. V roku 1963 asistent matematiky na Pedagogickom inštitúte v Martine, odkiaľ 1. septembra 1964 prešiel na Vysokú školu dopravy s spojov v Žiline na Katedru matematiky. Účinne pomáhal študentom súťažiacim v MO. V roku 1972 získal na PF UK v Bratislave vedeckú hodnosť CSc. a v roku 1983 bol menovaný docentom pre matematickú analýzu. Venoval sa hlavne obyčajným diferenciálnym rovniciam, ich asymptotickým a oscilatorickým vlastnostiam, rovniciam s posunutým argumentom ako aj systémom týchto rovníc. Zomrel v Žiline 4. mája 1994.
Bezkosticovce

Bezkosticovce (iné názvy: zubaté veľryby, veľryby zubaté, delfínoblížne; ) sú podrad veľrýb. Na rozdiel od kosticovcov nemajú kostice, ale normálne zuby. Bezkosticovce sú aktívni lovci, živia sa rybami, chobotnicami a niektoré aj morskými cicavcami.
Anatómia.
Bezkosticovce majú jednu nozdru na temene hlavy (zatiaľ čo kosticovce majú dve). Okrem vorvaňovité sú menšie ako kosticovce. Zuby sa medzi druhmi značne odlišujú. Môže ich byť veľa, ako u niektorých delfínov, ktorí majú v tlame viac ako 100 zubov. Ďalšie extrémy pozorujeme u narvalovitých s ich dlhým klom a u takmer bezzubých vorvaňovcovitých so zvlaštnymi zubami iba u samcov. Nie všetky druhy používajú svoje zuby na jedenie. Napríklad vorvaňovité používajú svoje zuby na predvádzanie sa a na agresívne útoky.
Správanie.
Hlas.
Hlasové prejavy sú u bezkosticovcov veľmi dôležité. Sú schopné vydávať rôzne zvuky určené na komunikáciu, ale dokážu využiť aj ultrazvuk na echolokáciu.
Pohyb.
Väčšina bezkosticovcov pláva svižne. Menšie druhy sa niekedy vezú na vlnách vyvolaných prechádzajúcou loďou. Delfíny sú známe svojimi akrobatickými výskokmi z vody.
Spoločenské správanie.
Bezkosticovce žijú väčšinou v skupinách s tuctom kusov. Tieto malé skupinky sa príležitostne spájajú a vytvárajú spoločnosť s tisíckou veľrýb. Bezkosticovce sú schopné zložitých vzťahov, napríklad skupinového lovu. Niektoré druhy v zajatí ukazujú veľký potenciál na učenie sa, z tohto dôvodu sú považované za jedny z najinteligentnejších zvierat.
Systematika.
Bezkosticovce:
Jozef Kučerák

Ing. Jozef Kučerák, CSc. (* 18. apríl 1939, Hronec) je slovenský ekonóm a bývalý politik.
Životopis.
V roku 19671989 postupne vedecký pracovník Výskumného ústavu životnej úrovne a Výskumného ústavu sociálneho rozvoja práce v Bratislave; 1989/1990 vedecký pracovník Prognostického ústavu SAV v Bratislave. Od januára do júna 1990 poslanec a člen predsedníctva SN FZ za VPN; od júna 1990 do apríla 1991 podpredseda vlády Slovenskej republiky; od mája do októbra 1991 predseda slovenskej rady VPN, od októbra 1991 prvý podpredseda Občianskej demokratickej únie – VPN.
Vladimír Ondruš (politik)

Ing. Vladimír Ondruš (* 23. máj 1942, Bratislava) bol podpredseda prvej ponovembrovej vlády SR od 12. decembra 1989 do 26. júna 1990 a aj prvej Mečiarovej vlády od 27. júna 1990 do 22. apríla 1991.
Ocenenia.
V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.
Monológ

Monológ alebo samovrava v literatúre a komunikácii je taký prehovor jedného podávateľa, ktorý sa nestáva súčasťou dialógu alebo polylógu.
Pre monológ je charakteristická súvislá, nepretržitá rečová aktivita jedného z účastníkov komunikácie. Účastníci sa nestriedajú v rolách hovoriaceho a počúvajúceho, ich rozdelenie na aktívneho (hovoriaci) a pasívneho (počúvajúci) je v celom priebehu ich dorozumievania stabilný a nemeniaci sa. Medzi dialógom a monológom sa však nedajú vymedziť presné hranice, pretože v komunikácii sa vyskytuje mnoho tzv. „prechodných“ útvarov. 
Tieto prechodné útvary sa radia na odstupňovanú škálu medzi monológom a dialógom v závislosti od:
Tieto prostriedky sa podieľajú na dialogizácii monológu, na tom, že sa v ňom formujú určité dialogické kvality.
Monológ v divadle a filme je súvislý neprerušovaný prehovor jednej postavy, herca.
William Shakespeare

William Shakespeare (* apríl 1564; pokrstený 26. apríla 1564, Stratford-upon-Avon, Anglicko – † 23. apríljul./3. májgreg. 1616, Stratford-upon-Avon) bol anglický dramatik, básnik a herec. Všeobecne sa považuje za najvýznamnejšieho spisovateľa v anglickom jazyku a svetového dramatika.
Život.
William Shakespeare sa narodil ako tretie z ôsmich detí a najstarší preživší syn. Jeho otec bol v Stratforde považovaný za významného muža. Shakespeare pravdepodobne navštevoval Gymnázium Eduarda VI. v Stratforde.
Ako osemnásťročný sa oženil s Anne Hathawayovou. Anne bola dcérou farmára zo Shothery a svadba sa konala neobvykle rýchlo. Dôvodom bolo zrejme Annino tehotenstvo. V roku 1583 sa im totiž narodila dcéra Susanna (pokrstená 27. mája) a v roku 1585 prišli na svet dvojčatá Hamnet a Judith. Shakespearov jediný syn, ktorého meno pripomína aj jedna z jeho najslávnejších hier, Hamlet, však zomrel v mladom veku. 
Nie je známe, kedy a prečo sa Shakespeare rozhodol odísť zo Stratfordu do Londýna, ani čo bolo impulzom k jeho londýnskej kariére herca a dramatika. Shakespeare sa stal členom jednej z dvoch najznámejších divadelných skupín v Londýne, a po menej úspešnej kariére herca sa stal populárnym autorom dramatických textov. Zachovalo sa 18 divadelných hier, no Shakespeare ani jednu z nich neautorizoval. Dnešné súborné vydania jeho hier obsahujú 37 až 39 dramatických textov. Okrem toho sa venoval písaniu poém a sonetov. Sonety sú čiastočne adresované tajomnej žene, tzv. čiernej dáme a čiastočne neznámemu mužovi. 
Posledné roky svojho života Shakespeare strávil v rodnom Stratforde. Zomrel vo veku 52 rokov, 23. apríla (v predpokladaný deň jeho narodenia) v roku 1616. Jeho kolegovia herci a dramatici z Londýna sedem rokov po jeho smrti (1623) publikovali vyše 900-stranové súborné vydanie jeho hier (36 hier) a neskorší vydavatelia do tzv. shakespearovského kánonu pridali ešte jednu, resp. tri ďalšie hry. Vďaka súbornému vydaniu z roku 1623 sa jeho dielo zachovalo do dnešných čias. Shakespeare je pochovaný pred oltárom kostola Holy Trinity Church v mestečku Stratford-upon-Avon. Na stene neďaleko Shakespearovho hrobu je umiestnená jeho busta. 
Vraví sa, že Shakespeare si sám napísal i epitaf na svoj pomník:
Tvorba.
Množstvo Shakespearových hier sa všeobecne považuje za jedny z najlepších hier v anglickom jazyku a západnej literatúry. Písal najmä tragédie, historické hry, komédie a romance, ktoré boli preložené do takmer všetkých svetových jazykov. 
Shakespearove hry sa zvyčajne rozdeľujú do troch hlavných období:
Stupeň ohrozenia

Stupeň ohrozenia hovorí o šanci na prežitie jednotlivých živočíšnych druhov. Pri zaraďovaní do jednotlivých kategórií sa berie do úvahy množstvo faktorov, nielen počet prežívajúcich kusov, ale aj prírastok či úbytok v populácii počas určitého obdobia, známe hrozby, možnosti chovu v zajatí a iné. V prvej skupine sú zaradené živočíchy, ktoré sú bezprostredne ohrozené vyhubením vo voľnej prírode. V súčasnosti je v tejto skupine 800 druhov živočíchov a rastlín. Druhú skupinu tvoria druhy, ktoré by mohli byť ohrozené vyhubením, keby sa obchod s nimi nereguloval. A do tretej skupiny jednotlivé štáty zahrňujú druhy ohrozené na svojom území.
Brandenburská brána

Brandenburská brána (), patrí k najznámejším pamätihodnostiam Berlína a k jeho významným symbolom. Stojí v centre mesta na rozhraní dvoch známych a veľkých tried: na západ od nej začína "Straße des 17. Juni" (Ulica 17. júna), na východ začína historická trieda "Unter den Linden" (Pod lipami). S touto stavebnou pamiatkou je spojených mnoho historických udalostí mesta.
Architektúra.
Brandenburská brána je 26 metrov vysoká, 65,5 metrov široká a 11 metrov dlhá stavba z pieskovca v štýle raného klasicizmu. Svojim vzhľadom veľmi pripomína propyleje aténskej Akropoly. Má päť prejazdov, stredný je o niečo širší než štyri postranné, na obidvoch stranách sa nachádza jedna malá hala. 
Bránu tvoria 15 metrov vysoké stĺpy v iónsko-dórskom štýle s priemerom 1,75 metrov pri päte. Stavba je vyzdobená ornamentami a reliéfmi, ktoré zobrazujú okrem iného rôzne výjavy z Herkulovho života, rímskeho boha Marsa a bohyne Minervy. Brána je korunovaná 5 metrov vysokou sochou kvadrigy, predstavujúcou okrídlenú bohyňu víťazstva, ktorá vchádza do mesta na štyrmi koňmi ťahanom voze.
Dejiny Brandenburskej brány.
Brandenburská brána bola postavená v roku 1734 ako colná brána v opevnení Berlína. Medzi 1788 a 1791 ju pruský kráľ Friedrich Wilhelm II. nechal prestavať do dnešného štýlu raného klasicizmu, práce vykonal architekt Carl Gotthard Langhans. V roku 1793 dostala brána kvadrigu, zhotovenú Johannom Gottfriedom Schadowom. 
Táto socha predstavovala okrídlenú bohyňu mieru Eirene; v roku 1806 bola Napoleonom dopravená do Paríža, ale už v roku 1814 bola prevezená naspäť do Berlína. Pri jej reštaurovaní bol pôvodný veniec z dubového lístia nahradený novým symbolom, a to železným krížom, ktorým bola Schadowova bohyňa mieru Eirene novo definovaná ako bohyňa víťazstva Viktória.
Brána zajtra.
Pôvodne mohol Brandenburskou bránou prechádzať iba nemecký cár. Dňa 30. januára 1933 bola brána svedkom veľkého sprievodu nacistickej NSDAP, ktorá oslavovala prevzatie moci v Nemecku. Ku koncu druhej svetovej vojny, keď na nej sovietske jednotky vyvesili červenú zástavu, bola brána veľmi poškodená delostreľbou nemeckej armády (v tej dobe už pravdaže existoval sadrový odliatok sochy). Počas päťdesiatych rokov 20. storočia bola Brandenburská brána zrekonštruovaná po prvýkrát (za spolupráce NDR a SRN), pričom železný kríž a orol boli odstránené (ako symboly pruského militarizmu). 
Počas existencie berlínskeho múru sa brána nachádzala v hraničnom pásme a nebola prístupná. Historicky známy je prejav prezidenta USA Ronalda Reagana, ktorý tu pri návšteve Západného Berlína v roku 1987 predniesol známu výzvu, adresovanú vtedajšiemu prvému tajomníkovi KSSZ Michailovi Gorbačovovi: "„Mr. Gorbachev, open this gate! Mr. Gorbachev, tear down this wall!“" („Pán Gorbačov, otvorte túto bránu! Pán Gorbačov, zbúrajte tento múr!“) 
Po zjednotení Berlína bola socha kvadrigy ako aj brána samotná znovu zrekonštruovaná do pôvodnej podoby. Brána sa nachádza – ako symbol rozdelenia a zjednotenia mesta – na národnej strane nemeckej verzie euromincí s nominálnou hodnotou 10, 20 a 50 eur. Každoročne sa tu počas silvestrovskej noci konajú veľké oslavné zhromaždenia s ohňostrojom.
Gabriel Corsan-Avendano

Prof. Gabriel Corsan-Avendano, uvádzaný aj ako "Corzan-Avendano", "Corsano-Avendano" (* 18. august 1827, Smolník – † 14. jún 1903, Budapešť, Maďarsko) bol slovenský matematik.
Životopis.
Gabriel Corsan-Avendano sa narodil v Smolníku v šľachtickej rodine Ľudovíta Corsan-Avendano, ktorý bol správcom kráľovských soľných baní a jeho manželky Jozefíny rodenej Gastberovej. S manželkou Vandou Sacher von Kronenthal mali 6 detí. Študoval na Kráľovskej akadémii v Košiciach, právo na evanjelickom kolégiu v Prešove, banské vedy na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici a napokon matematicko-fyzikálne a technické disciplíny na viedenskej technike. Spočiatku pôsobil ako gymnaziálny profesor v Košiciach a v Pešti, v roku 1872 získal súkromnú docentúru z fyziky na budapeštianskej univerzite. V rokoch 1872–1897 bol profesorom matematiky na vojenskej akadémii (Academia Ludovica) v Budapešti, od roku 1864 pôsobil ako člen korešpondent Maďarskej akadémie vied. Bol autorom celého radu stredoškolských učebníc a zbierok príkladov z matematiky.
Accenture

Accenture je globálna spoločnosť poskytujúca odborné služby v oblasti manažérskeho poradenstva, systémovej integrácie a outsourcingu. V účtovnom roku 2005 (1. september – 31. august) dosiahla celosvetový obrat vo výške asi 15,5 miliárd dolárov. 
Accenture zamestnáva 421 012 zamestnancov vo viac ako 110 pobočkách v 48 krajinách.
História.
Accenture vznikla ako konzultačná divízia spoločnosti Arthur Andersen. V roku 1989 sa táto divízia oddelila a začala používať meno Andersen Consulting. Obidve spoločnosti – Arthur Andersen a Andersen Consulting - pozostávali zo skupín miestne vlastnených nezávislých partnerstiev a iných jednotiek na celom svete. Každá z nich bola v zmluvnom vzťahu s "Andersen Worldwide Société Coopérative" (AWSC) švajčiarskou administratívnou jednotkou.
V auguste 2000, rozhodnutím Medzinárodnej obchodnej komory boli prerušené všetky zmluvné zväzky Andersen Consulting s AWSC a Arthur Andersen. Toto prerušenie zmluvných vzťahov zabránilo poškvrneniu firmy Accenture z neskorších účtovných škandálov spoločnosti Arthur Andersen (najznámejší z nich bol spojený s firmou Enron).
Súčasné meno Accenture si Andersen Consulting osvojil 1. januára 2001. Accenture sa stala 19. júla 2001 voľne obchodovateľnou spoločnosťou na New York Stock Exchange.
Transsibírska magistrála

Transsibírska magistrála, (), skrátene Transsib (Транссиб) je najdlhšou stavbou sveta, najdlhším vlakovým spojením, najdlhšou nepretržitou železničnou traťou a hlavnou dopravnou tepnou Ruska. Má dĺžku z Moskvy do Vladivostoku na pobreží Tichého oceánu. Stavba sa začala v máji 1891 v blízkosti Vladivostoku na príkaz ruského cára Mikuláša II. a bola ukončená v októbri 1916 vysvätením mosta cez Amur pri Chabarovsku. Len výstavba trvala 25 rokov a neskôr spolu s celkovou elektrifikáciu bola dokončená po 74 rokoch dňa 25. decembra 2002.
Každý druhý deň opúšťa legendárny „Vlak č. 2 (Rossija)“ Jaroslavľskú železničnú stanicu a po siedmich dňoch a 9 289 km končí vo Vladivostoku pri Japonskom mori. Na tejto najdlhšej železničnej trati sveta prechádza vlak pri kilometri 1 777 uprostred tajgy na mieste označenom obeliskom hranicu medzi Európou a Áziou. Trať prebieha 7 000 km zo západu na východ a 3 500 km zo severu na juh. Pretína prevažne tundru, tajgu a stepné oblasti.
Popri magistrále je 89 miest, medzi inými Moskva, Nižný Novgorod, Kirov, Perm, Jekaterinburg, Omsk, Novosibirsk, Krasnojarsk, Čita, Irkutsk, Chabarovsk a Vladivostok.
Transsibírska železnica pretína 16 veľkých riek: Volgu, Vjatku, Kamu, Tobol, Irtyš, Ob, Tom, Čulym, Jenisej, Oku, Selengu, Seju, Bureju, Amur, Chor a Ussuri.
Na Transsibírsku železnicu sa napája celý rad železničných dráh do Strednej Ázie (Nursultanu, Taškentu, Ašchabadu), do Číny a Mongolska (Ulanbátaru, Pekingu) a aj smerom na Bajkalsko-amurskú magistrálu.
Prvok

Prvok môže byť:
Cyril Gallay

Cyril Gallay, pseudonym Strýčko Gallay (* 13. marec 1857, Ratková † 18. marec 1913, Senica) bol slovenský básnik, prekladateľ a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v rodine notára a vzdelanie získaval v Revúcej a roku 1876 na preparandii v Lučenci. Roku 1875 učiteľ v Banskej Bystrici-Radvani, od roku 1876 učil v Čáčove pri Senici a pôsobil tam až do odchodu do dôchodku v roku 1909. Zomrel v roku 1913 v Senici. 
Tvorba.
Debutoval v roku 1882 zbierkou básní "Slzy osudu", no jeho činnosť bola omnoho rozmanitejšia. Svoje diela publikoval najmä v časopisoch (Orol, Včelka, Slovenský týždenník, Noviny mladých, Zornička, Dom a škola a i.). Písal články o výchove mládeže v rodinách, state s národnou tematikou, náboženské diela, prekladal diela svetovej literatúry, venoval sa tvorbe pre deti a mládež a napísal tiež činohru, ktorá sa hojne hrávala na dedinských ochotníckych divadlách. Publikoval tiež dialektologické výskumy ratkovského a senického nárečia a taktiež napísal učebnicu fyziky pre národné školy, ktorá bola súčasťou "Školníka pre školy evanjelické", vydaného nitrianskym seniorátom v roku 1901. Gallayov "Silozpyt" obsahuje 58 článkov, ktoré možno zadeliť do týchto oddielov: Základné pojmy, Všeobecné vlastnosti telies, Sila a pohyb, Rovnováha na jednoduchých strojoch, Povetrie, Voda a jej využitie, Zákon Archimedov, Teplo a teplota, Zvuk, Svetlo, Magnetizmus, Elektrina. Je zaujímavé, že za nadpisom každého článku je v zátvorke uvedené jeho znenie v maďarčine. Podobne v článkoch pri jednotlivých pojmoch je v zátvorke uvedený jeho maďarský preklad. Budúcim používateľom tejto učebnice chcel Gallay uľahčiť prípravu na vyučovanie tým, že za úvodným článkom "Základné pochopy" starostlivo ako vzor pripravil 17 otázok, ktorými celkovo vyčerpal rozsah učiva celého článku. Ukázal, ako treba v budúcnosti postupovať pri ďalších článkoch.
Pamiatka.
V bratislavskej Dúbravke je na jeho počesť pomenovaná ulica.
Eva Gedeonová

Doc. RNDr. Eva Gedeonová, CSc. (* 3. marec 1940, Bratislava – † 24. január 1993, Bratislava) bola slovenská matematička.
Život.
Eva Gedeonová sa narodila v Bratislave. Strednú školu skončila v roku 1958 a začala študoval na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského. Bola vynikajúcou študentkou. Štúdium matematiky skončila v roku 1963. Hneď po skončení školy nastúpila ako asistentka na katedru algebry a teórie čísel. Spočiatku viedla cvičenia z algebry a matematickej analýzy, neskôr prednášala lineárnu algebru, algebru a analytickú geometriu. Bola považovaná za výnimočne dobrú učiteľku. Zomrela 24. januára 1993 v Bratislave. 
Práca.
Svoju vedeckú kariéru začala ako ašpirantka u profesora Milana Kolibiara. Ašpirantúru skončila v roku 1972 uverejnením originálnej práce venovanej Jordanovej-Hölderovej vete pre čiary vo zväzoch. V roku 1983 habilitovala na docentku prácou nazvanou "Pokrývajúce grafy zväzov". Dr. Gedeonová bola vynikajúcou akademickou funkcionárkou, učiteľkou a vedeckou pracovníčkou. Uverejnila 10 vedeckých prác, bola spoluautorkou 3 učebníc algebry. Počas jej pôsobenia na Univerzite Komenského zastávala rôzne akademické funkcie. Od januára r. 1990 bola prodekankou Matematicko-fyzikálnej fakulty a zároveň aktívnou členkou výboru Matematickej olympiády. Bola taktiež pravidelnou účastníčkou a organizátorkou letných škôl o univerzálnych algebrách a usporiadaných množinách v bývalom Česko-Slovensku.
Mantrajoga

Mantrajoga je časť jogy, ktorá je založená na opakovaní mantier, magických formúl.
Evanjelium podľa Matúša (film)

Evanjelium podľa Matúša je taliansko-francúzsky čiernobiely film z roku 1964 talianskeho režiséra Piera Paola Pasoliniho, ktorý je pokladaný za jeden z najlepších svetových filmov s biblickou novozákonnou tematikou.
Ako námet poslúžila režisérovi a zároveň autorovi scenára Pier Paolo Pasolinimu kniha Nového zákona Evanjelium podľa Matúša. Pasolini vo svojom filme použil striktne doslovné citácie z Matúšovho evanjelia. Tento postup vysvetlil slovami: „"Slová a obrazy nikdy nemôžu dosiahnuť poetickú hĺbku tohto textu."” Svoj výber Evanjelia podľa Matúša ako základ pre svoj film odôvodnil tým, že podľa neho Evanjelium podľa Jána je príliš mystické, Evanjelium podľa Marka príliš ľudové a Evanjelium podľa Lukáša príliš sentimentálne. Celý film vznikol v autentickom prostredí zaostalého talianskeho kraja Basilicata a hrali v ňom výhradne neherci, pričom Máriu v staršom veku hrá Pasoliniho matka. V dobe vzniku vyvolal film veľký rozruch, nakoniec však bol prijatý aj v náboženských kruhoch. Je považovaný za jeho najlepší film a to ako kritikou, tak aj publikom. 
Pasoliniho stvárnenie témy nemá nič spoločného s výpravnými biblickými eposmi hollywoodskej produkcie. Napriek tomu, že Pasolini bol ateista a inklinoval k marxizmu, film nie je ani kritikou ani polemikou s náboženským chápaním Krista. Pasolini sa nevyhol ani anjelským zjaveniam, či Ježišovým zázrakom. Ježiš v jeho filme je mladý, netrpezlivý revolucionár, ktorý venuje všetky svoje sily naplneniu svojho poslania a ktorému patrí významné miesto v duchovnom vývoji ľudstva. Preto sa vo filme objavuje vo veľmi dlhých sekvenciách doslovné znenie Ježišových kázní. Pasoliniho Evanjelium podľa Matúša je významným filmom aj kvôli mimoriadne pôsobivej hudbe a vďaka filmárskym postupom, inšpirovaným hlavne neorealizmom.
Film Evanjelium podľa Matúša bol nominovaný v roku 1966 na Oscara za výpravu, kostýmy a pôvodnú hudbu.
Pier Paolo Pasolini

Pier Paolo Pasolini (* 5. marec 1922, Bologna, Taliansko – † 2. november 1975, Ostia) bol taliansky básnik, spisovateľ a filmový režisér, ktorý vo svojich filmoch často používal amatérskych hercov. Jedným z jeho filmov bolo Evanjelium podľa Matúša z roku 1964.
Ladislav Gomolčák

RNDr. Ladislav Gomolčák (* 9. jún 1932, Košice – † 14. júl 1976, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Život.
Ladislav Gomolčák sa narodil v Košiciach. Fyziku vyštudoval na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave (1956). Po skončení začal pracovať vo Výskumnom ústave zváračskom v Bratislave, ale zakrátko prešiel do Ústavu jadrových výskumov ČSAV v Prahe. Po štyroch rokoch strávených v Čechách sa L. Gomolčák vrátil do Bratislavy na Katedru fyziky PFUK. Po jej rozdelení v roku 1961 sa stal členom Katedry jadrovej fyziky, odkiaľ prešiel v roku 1969 na Katedru teoretickej fyziky. Tu pracoval až do svojej predčasnej smrti. Zomrel 14. júla 1976 v Bratislave.
Práca.
Ladislav Gomolčák bol mimoriadne erudovaným fyzikom so širokým okruhom záujmov – od jadrovej a teoretickej fyziky až po elementárne častice, gravitáciu a astrofyziku. Bol jedným z prvých, čo venovali veľa času a námahy tvorbe a zabezpečovaniu fyzikálnej literatúry na Slovensku. Počas pražského pôsobenia napísal spolu s I. Úlehlom a Z. Pluhařom úspešnú monografiu "Optické modely atómového jadra", ktorá neskôr vyšla aj v anglickom preklade. Bol tiež spoluautorom prvej slovenskej (v tom čase prvej československej) učebnice kvantovej mechaniky (spolu s J. Pišútom). Napísal viacero skrípt a preložil niekoľko kníh a príručiek. Jeho láska ku knihám bola príslovečná. Zbieral publikácie širokého zamerania v čase, keď nebolo ľahké a často ani lacné získať odbornú literatúru zo Západu. L. Gomolčák mal asi najlepšiu súkromnú fyzikálnu knižnicu v Bratislave, ktorá po jeho smrti obohatila knižnicu PFUK. Tým, čo v šesťdesiatych rokoch študovali na PFUK fyziku alebo učiteľstvo fyziky nadlho utkveli v pamäti hlavne Gomolčákove prednášky z kvantovej mechaniky. Prednášal však aj teóriu jadra, konal výberové prednášky zo štatistickej fyziky, astrofyziky, všeobecnej teórie relativity a z teórie potenciálového rozptylu. Hoci dr. Ladislav Gomolčák pôsobil na Prírodovedeckej fakulte iba 15 rokov, podstatným spôsobom sa podieľal na výchove niekoľkých generácií fyzikov a učiteľov fyziky.
Michal Grajcar

Doc. RNDr. Michal Grajcar, CSc. (* 20. október 1930, Oľšavica, Slovensko – † 18. október 1995, Bratislava, Slovensko) bol slovenský matematik.
Život.
Michal Grajcar sa narodil v Oľšavici, okres Levoča. Po maturite na gymnáziu v Prešove pôsobil jeden rok ako učiteľ základnej školy v Brutovciach, okres Levoča. V rokoch 1951–1955 vyštudoval s vyznamenaním učiteľstvo matematiky a deskriptívnej geometrie pre stredné školy na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Na tejto fakulte a od r. 1980 na novozriadenej Matematicko-fyzikálnej fakulte UK strávil celý svoj tvorivý život ako vysokoškolský učiteľ. V rokoch 1968–1970 pôsobil ako expert v Iraku na univerzitách v Bagdade a Basre. Akademický titul RNDr. získal r. 1967 a v tom istom roku obhájil kandidátsku dizertačnú prácu v odbore geometria a topológia na Matematicko-fyzikálnej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Za docenta v odbore geometria a topológia bol vymenovaný a ustanovený r. 1984. Posledné roky života zápasil s nevyliečiteľnou chorobou. Zomrel náhle v plne činnej službe 18. októbra 1995 v Bratislave. 
Práca.
Doc. Grajcar bol zanietený vysokoškolský učiteľ, povestný svojou pedantnou prípravou na vyučovanie a dôsledným metodickým prepracovaním aj tých najmenších detailov prednášok a cvičení. Za svojej vyše štyridsaťročnej pedagogickej činnosti prešiel temer všetkými predmetmi vysokoškolskej geometrie a základov deskriptívnej geometrie. Vo vedeckom výskume sa zaoberal metrickými vlastnosťami simplexov v n-rozmernom euklidovskom priestore. Vo výskumnom kolektíve prof. T. Šaláta sa venoval problematike modernizácie vyučovania matematiky a deskriptívnej geometrie v širšom kontexte vysokoškolského matematicko-prírodovedného vzdelávania. Autorsky sa podieľal na vypracovaní vysokoškolskej učebnice "Konštrukčná geometria", encyklopedického diela "Malá encyklopédia matematiky" a päťjazyčného "Technického prekladového slovníka" z matematiky. Bol spoluautorom dvoch televíznych scenárov popularizačno-náučného seriálu "Matematika prevažne vážne".
Škoda Octavia (1959)

Škoda Octavia je model automobilu nižšej strednej triedy vyrábaný československou automobilkou Škoda v rokoch 1959 - 1971.
Škoda Octavia, typ 985.
Technické informácie.
Rok výroby: 1959 - 1961
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 110 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 7,7 l/100 km
Škoda Octavia Super, typ 993.
Technické informácie.
Rok výroby: 1959 - 1961
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 115 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 8 l/100 km
Škoda Octavia TS (Touring Sport), typ 995.
Technické informácie.
Rok výroby: 1960 - 1964
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 128-170 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 9 l/100 km
Škoda Octavia 1200 TS (Touring Sport), typ 999.
Technické informácie.
Rok výroby: 1961 - 1964
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 130 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 9,5 l/100 km
Škoda Octavia, typ 702.
Technické informácie.
Rok výroby: 1961 - 1964
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 115 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 8 l/100 km
Škoda Octavia Super, typ 703.
Vyrobene 91 kusov- Limitovaná edícia
Technické informácie.
Rok výroby: 1961 - 1964
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 118 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 8,5 l/100 km
Škoda Octavia Combi, typ 703 C.
Technické informácie.
Rok výroby: 1961 - 1969
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 115 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 8,5 l/100 km
Škoda Octavia Combi, typ 704.
Technické informácie.
Rok výroby: 1969 - 1971
Motor
Počet prevodových stupňov: 4
Maximálna rýchlosť: 115 km/h
Rozmery
Hmotnosť
Spotreba paliva: 8,6 l/100 km
Charles Bronson

Charles Bronson, vlastným menom Charles Dennis Buchinsky (* 3. november 1921, Ehrenfeld, Pensylvánia, USA – † 30. august 2003, Los Angeles, Kalifornia) bol americký filmový herec, väčšinou predstaviteľ drsných mužov. Medzi jeho najslávnejšie filmy patria Sedem statočných a Vtedy na Západe.
Jeho otec bol tatársky emigrant z mesta Druskininkai, matka bola pôvodom Litovka katolíckeho vyznania narodená v Pensylvánii. Mal 14 súrodencov. Ako jediný z rodiny vyštudoval vysokú školu, ale najskôr pracoval ako baník spolu so svojimi bratmi. Až po vojne študoval herectvo a začal hrať v divadle "Pasadena Playhouse", kde sa zoznámil s režisérom Henrym Hathawayom, ktorý mu ponúkol prvú filmovú úlohu. Filmovú slávu mu priniesol v roku 1960 film "Sedem statočných". Celkovo hral vo viac ako šesťdesiatich filmoch.
Zomrel vo veku 81 rokov na zápal pľúc.
Apache Subversion

Apache Subversion (pôvodný názov Subversion) je systém pre správu zdrojových kódov. Pôvodne bol vyvinutý ako náhrada za starší CVS. Snaží sa zachovať podobný spôsob a štýl práce, ale odstrániť nedostatky CVS ako napríklad nemožnosť presunu alebo kopírovania adresárov, časová a priestorová náročnosť vetvenia a tagovania a podobne.
Jednou z výhod systému Subversion je existencia veľmi dobrej dokumentácie (zatiaľ iba angličtine), ktorá má názov "Version Control with Subversion" a ktorá je voľne dostupná. Ďalšou je existencia viacerých prístupových metód k repozitáru. Subversion je podobne ako CVS založený na princípe centrálneho repozitára.