Františka Plamínková

Františka Plamínková (* 5. február 1875, Praha – † 30. jún 1942, Praha Kobyliská strelnica) bola česká politička, novinárka a organizátorka českého, československého a medzinárodného ženského hnutia.
Život.
Narodila sa v rodine pražského obuvníka ako najmladšia z troch dcér. Vyštudovala všeobecnú a meštiansku školu a Ústav pre vzdelanie učiteliek v Prahe. Po maturite vyučovala v školskom roku 1894/95 v Tábore a Soběslavi. Od roku 1895 pôsobila v Prahe.
Albína Honzáková označuje vo svojej knihe Františku Plamínkovú za demokratku a humanistku s veľkým sociálnym cítením. Z týchto prameňov čerpala pre svoje aktivity v ženskom hnutí.
Jej priateľkám imponoval jej zjav, temperament a hlboké všeobecné, filozofické i právnické vedomosti, ktoré si osvojila prevažne samoštúdiom. Bola tiež výbornou rečníčkou, pohotovou, vtipnou a vždy výborne argumentačne pripravenou. Pôsobila aj ako novinárka, keď publikovala články o problematike ženských práv predovšetkým v Časopise učiteliek, Ženskom obzore a Ženskej rade, niekedy v Čase a Českom slove.
Od mladých rokov sa stýkala s rodinou Masarykových. Pretože chcela zostať učiteľkou, nemohla sa vydať a mať deti. Všetok voľný čas venovala aktivitám, ktorými propagovala vytvorenie spoločnosti, kde žena a matka bude mať rovnakú dôstojnosť, rovnakú hodnotu, rovnaké vzdelanie a rovnaké možnosti uplatniť sa v platenom zamestnaní ako muž, pri zachovaní rodiny ako najvyššie ľudské a národné hodnoty.
Dňa 14. septembra 1938 napísala otvorený list A. Hitlerovi, v ktorom sa zastala prezidenta E. Beneša. Nemeckého kancelára obvinila z klamstva a nespravodlivosti. Po 15. marci 1939 odmietla zostať v cudzine, hoci dostala pas a legálne vycestovala do Švédska, Nórska a Dánska. Vrátila sa, pretože v ťažkých chvíľach "chcela byť so svojím národom". Dňa 1. septembra 1939 bola prvýkrát zatknutá. Po šiestich týždňoch bola prepustená a pokračovala v činnosti Ženské národnej rady. Jej pasívnu rezistenciu voči okupačnému režimu vo februári 1942 niekoľkokrát v tlači napadol redaktor "Poledního listu" Karel Werner (v apríli 1947 Národným súdom odsúdený na trest smrti a popravený), čím na ňu upozornil gestapo. Dňa 11. júna 1942 bola v rámci heydrichiády opäť zatknutá, po troch dňoch deportovaná do Terezína a 30. júna 1942 na Kobyliskej strelnici popravená.
Spolková činnosť.
V roku 1897 sa zúčastnila 1. zjazdu českoslovanských žien. Stala sa členkou "Spolku českých učiteliek" a zakladateľkou "Ženského klubu českého" (1903) a "Výboru pre volebné právo žien" (1905). Pracovala tiež v sociálnych a humanitárnych spolkoch. V roku 1908 spolupracovala s Albínou Honzákovou na tvorbe hesla "Ženská emancipácia (feminizmus)" pre Ottův slovník naučný, kde napísala druhú časť. V roku 1907 upozornila, že volebný poriadok do Snemu kráľovstva českého z roku 1861 nevylučuje ženy z pasívneho a aktívneho volebného práva. V roku 1908, 1909 a 1912 preto usilovala o zvolenie ženy za poslankyňu, čo sa jej v prípade Boženy Vikovej-Kunětickej v roku 1912 podarilo. Súbežne pracovala za zrušenie celibátu učiteliek a za rovnoprávnosť žien a mužov v rodine a v spoločnosti.
V roku 1923 založila "Ženskú národnú radu" a bola jej predsedníčkou až do roku 1942. Rada predložila pripomienky návrhy na úpravu rodinného práva v novo pripravovanom Občianskom zákonníku a vyjadrovala sa k návrhom ďalších zákonov a vyhlášok až do roku 1938. Podarilo sa presadiť alebo zmierniť niektoré zákony tak, aby nepoškodzovali ženy a matky.
Plamínková sa osobne zaslúžila o vybudovanie "Ženských domovov" v Prahe na Smíchove a domu "Ženského klubu českého" v Prahe, Ve Smečkách 26.
Presadzovala vzdelané a kvalifikované úradníčky do štátnej a verejnej správy a ich nárok na materskú dovolenku, priala si vidieť ženy ako diplomatky a ministerky. Už v novembri 1906 ukázala na budúcu modernú ženu, keď vo svojej prednáške "O ženě moderní" v Ženskom klube českom prehlásila: „Moderné ženské hnutie všetkým úsilím musí sa zasadiť o... upravenie pomerov sociálnych tak, aby žena mohla spojiť materstvo so svojou zárobkovou prácou, ak bude treba, alebo ak bude chcieť.“ To isté opakovala v decembrovej prednáške 1911 a potom po celé dvadsiate a tridsiate roky 20. storočia. Nehlásala myšlienku (napríklad oproti Eliške Krásnohorskej), že vzdelaná žena sa má stopercentne oddať iba svojmu povolaniu a nezakladať rodinu. Plamínková bola oveľa ďalej. Chcela pre nich oboje: povolanie podľa svojich schopností, rodinu a pomocníčky v domácnosti, ktoré touto službou získajú taktiež zamestnanie, ďalej materské školy a vhodné detské zariadenia podporované štátom. V tom predišla svoju dobu.
Medzinárodné ženské hnutie.
Účasť na ďalších kongresoch a konferenciách počas dvadsiatych a tridsiatych rokov 20. storočia priniesla Plamínkovej medzinárodný ohlas a uznanie. Vlastnou usilovnosťou sa zdokonaľovala v jazykoch a vystupovala v mnohých mestách Európy. V medzinárodných organizáciách si ženy z rôznych kútov sveta vymieňali skúsenosti a podklady k tomu, ako rozšíriť demokraciu a ľudské práva tiež na ženy. Delegátky mali za úlohu pôsobiť na vlády svojich krajín, aby sa zlepšil život žien pokiaľ ide o vzdelanie, rodinné právo, ochranu materstva, starostlivosť o matku a dieťa, zrovnoprávnenie nemanželských detí s deťmi manželskými, rovnoprávne uplatnenie žien v platenom zamestnaní, ochranu robotníc, spoluúčasť v zákonodarných zboroch, dvojakú morálku, poučovanie mládeže o biológii, zákaz obchodu so ženami a deťmi atď. Neoddeliteľnou súčasťou ich stretávania boli akcie na udržanie mieru.
Politická strana.
Vo februári 1918 vstúpila do Českej strany národne sociálnej (neskoršia Československej strany socialistickej) a v novembri 1918 bola za ňu vyslaná do pražského magistrátu. Roku 1919 a 1923 bola v riadnych komunálnych voľbách zvolená do Zastupiteľstva a Rady hlavného mesta Prahy. Začiatkom 20. rokov bola v rámci strany predstaviteľkou ľavicového krídla, ktoré sa pokúšal ovplyvniť Bohuslav Vrbenský a jeho skupina. Na rozdiel od neho ale stranu neopustila. Funkcie v predsedníctve strany (19181921) sa vzdala, ale ponechala si členstvo vo výkonnom výbore strany a podpredsedníctvo v Ústredí žien pri strane národnosocialistickej (19181938). V roku 1930 bola členkou programovej komisie národných socialistov. V parlamentných voľbách v roku 1925 získala senátorské kreslo v Národnom zhromaždení ČSR. Mandát obhájila v roku 1929 a 1935. V senáte zotrvala do jeho zrušenia v polovici marca 1939, pričom počas druhej republiky, na rozdiel od väčšiny straníckych kolegov, neprestúpila do novo zriadenej Strany národnej jednoty ani do Národnej strany práce a zostala nezaradenou senátorkou.