burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Norman Earl Thagard

Norman Earl Thagard (* 3. júl 1943, Marianna, Florida, USA) je americký lekár a bývalý kozmonaut z raketoplánov, Sojuzu a stanice Mir.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole v roku 1966 vyštudoval Floridskú štátnu univerzitu. Potom nastúpil do armády ako letec k námorníctvu. V roku 1977 na texaskej univerzite obhájil doktorát medicíny. Do tímu kozmonautov NASA bol vybraný roku 1978 ako astronaut – špecialista. V tom čas už bol ženatý a mal dve deti. 
Lety do vesmíru.
Pri svojom prvom lete na palube Challengeru (misia STS-7) s ním leteli Robert Crippen, Frederick Hauck, John Fabian a jedna žena Sally Kristen Ridová. Odštartovali z kozmodrómu na myse Canaveral. Počas letu vypustili dve družice a jednu zas neskôr niekoľkokrát cvične zachytili a nakoniec sa s ňou vrátili na Zem, na základňu Edwards Air Force Base.
O dva roky neskôr bol v posádke siedmeho letu raketoplánu Challenger, misia STS-51-B. Hlavnou a splnenou úlohou bola aktivácia európskeho laboratória Spacelab. Posádku Challengeru tvorili veliteľ plk. Robert Overmyer, ďalej plk. Frederick Gregory, dr. William Thornton , dr. Norman Thagard, dr. Don Lind, dr. Lodewijk van den Berg a dr. Taylor Wang. Na palube so sebou mali tiež niekoľko zvierat. Štart aj cieľ boli zhodné s prvým letom.
Po štyroch rokoch absolvoval misiu STS-30 na palube raketoplánu Atlantis. Päťčlenná posádka v zložení David Walker, Ronald Grabe, Mark Lee, Norman Thagard a Mary Cleaveová na za hlavnú úlohu vyslať sondu Magellan, určenú na rádiolokačné mapovanie povrchu Venuše. Aj v tomto prípade raketoplán odštartoval z Floridy a pristál v Kalifornii na základni Edwards. 
V roku 1992 letel po štvrtýkrát a to na palube Discovery na osemdennú misiu STS-42-D. Posádku raketoplánu tvorili Ronald Grabe, Stephen Oswald, lekár Norman Thagard - ten bol súčasne vymenovaný za „veliteľa pre užitočný náklad“, William Readdy, David Hilmers, Kanaďanka dr. Roberta Bondarová a Nemec dr. Ulf Merbold. Počas letu pracovali na európskom laboratóriu Spacelab. Štart aj pristátie boli na rovnakých miestach ako v predchádzajúcich letoch.
Vo svojich 51 rokoch sa dostal do vesmíru po piatykrát, tentokrát na ruskej kozmickej lodi Sojuz TM-21. Na jej palube bola trojica kozmonautov Vladimir Děžurov, Gennadij Strekalov (obaja budúci členovia 18. základnej posádky orbitálnej stanice Mir) a dr. Thagard. Odštartovali z kozmodrómu Bajkonur a Thagard bol prvým Američanom, ktorý odtiaľ štartoval. Na palube Miru prekonal ďalší rekord a to americký rekord v dĺžke letu z roku 1974. Na Mire pristálo niekoľko lodí, päť dní tam pracovalo súčasne rekordných 10 osôb. Na palube raketoplánu Atlantis STS-71 sa dr. Thagard po 115dennom pobyte vo vesmíre vrátil na základňu Edwards.
Počas svojich piatich letov strávil na obežnej dráhe 140 dní. Je zapísaný ako 122 kozmonaut Zeme.
Po letoch.
Pol roka po svojom návrate z piateho letu z NASA odišiel.
Masaker v Dachau

Masaker v Dachau alebo masakra v Dachau bola masová vražda neznámeho počtu príslušníkov Waffen-SS, ktorých povraždili príslušníci americkej 45. pešej divízie po oslobodení koncentračného tábora Dachau. Podľa oficiálnej správy Američania v tábore popravili najmenej 300 príslušníkov stráže tábora z SS Totenkopfverbände. Incident sa udial na sklonku druhej svetovej vojny, 29. apríla 1945.
29. apríla 1945 bol americkou 45. pešou divíziou oslobodený koncentračný tábor v Dachau blízko Mníchova, jeden z najhorších v nacistickom Nemecku. Zhrození pohľadom na zúbožených väzňov a železničné vagóny plné mŕtvych tiel, postrieľali americkí vojaci bez riadneho súdu, doteraz neujasnený počet neozbrojených nemeckých zajatcov. Časť z nich tvorili stráže tábora z SS Totenkopfverbände, medzi zavraždenými bol aj vysoký počet príslušníkov Waffen SS z 5. tankovej divízie SS, ktorí sa po tvrdých bojoch na východnom fronte zotavovali v neďalekej nemocnici.
Dodnes sa vedú dohady o tom, koľko Nemcov bolo v Dachau skutočne zavraždených. Jednotlivé zdroje uvádzajú rôzne čísla. Značnú časť z nich zabili aj samotní väzni, ktorým americkí vojaci dodali zbrane. Mnohí tzv. „Kapos“, počas fungovania tábora vykonávajúci tie najhoršie zverstvá, boli oslobodenými väzňami pomaly a brutálne ubití na smrť lopatami.
Nikto z participantov nebol za tento čin nikdy súdený. Generál Patton, ku koncu vojny vymenovaný za guvernéra Bavorska, sa rozhodol zlikvidovať všetky písomne dokumenty o tomto prípade.
Za zmienku stojí aj fakt, že nejde o jediný vojnový zločin spáchaný touto jednotkou. Počas invázie na Sicíliu v roku 1943 boli dvaja jej príslušníci – kapitán Jerry Compton a seržant Barry West – obvinení z masakry nemeckých a talianskych zajatcov. Obaja vypovedali, že iba plnili rozkazy. Opätovne však boli vyslaní na frontovú líniu, kde neskôr padli.
Bitka v Hürtgenskom lese

Bitka v Hürtgenskom lese bola séria tvrdých bojov medzi americkými a nemeckými vojakmi, ktorá sa počas druhej svetovej vojny odohrala na území Nemecka, v husto zalesnenej oblasti obkolesenej niekoľkými mestečkami a dedinami. Ide o najdlhšiu bitku, akú kedy americká armáda vybojovala. Od septembra 1944, kedy do lesa vstúpili prvé jednotky, trvalo takmer 5 mesiacov než bola celá oblasť definitívne vyčistená od Nemcov.
Jedny z najtvrdších bojov vybojovala americká 28. pešia divízia, ktorá sa oblasti miest Schmidt a Vossenack stala terčom nemeckých tankových útokov. Jednotka bola tak poničená, že musela byť stiahnutá do tylu na prezbrojenie. Tyl sa paradoxne nachádzal v Ardenách, ktoré sa už o niekoľko mesiacov mali stať dejiskom poslednej väčšej nemeckej ofenzívy na západnom fronte.
V kontraste s inými - pre výsledok samotnej vojny rozhodujúcejšími - vojenskými akciami je Hürtgen pre mnohých ľudí úplnou neznámou.
Bitky sa ako pozorovateľ zúčastnil aj známy americký novinár a spisovateľ Ernest Hemingway a prirovnal ju britskej ofenzíve pri Passchendaele z prvej svetovej vojny.
V médiach.
Bojmi o les sa zaoberá aj film z produkcie HBO "When Trumpets Fade". V roku 1998 ho natočil režisér John Irvin a hlavnú úlohu vojnou unaveného amerického seržanta si zahral Ron Eldard.
"On Common Ground" je názov dokumentárneho filmu, v rámci ktorého sa takmer 60 rokov po skončení vojny stretli americkí a nemeckí veteráni a spoločne si zaspomínali na oné kruté mesiace.
Literatúra.
Hürtgen sa stal predmetom skúmania mnohých historikov a o bitke bol napísaný úctyhodný počet kníh, článkov a rôznych iných dokumentov:
Knihy, ktoré sa sčasti venujú aj tejto bitke:
Lago de Coatepeque

Lago de Coatepeque (aztéčtina "cōātepēc" - "na haďom kopci") je jazero vulkanického pôvodu, nachádzajúce sa v južnej časti Salvádora. S plochou hladiny je to jedno z naväčších jazier v krajine. Na západnej strane jazera sa nachádza ostrov Teopan, obradné miesto mayskej civilizácie.
Jazero leží v staršej kaldere s rozmermi 7 × , ktorá vznikla sériou explozívnych erupcií pred 72 až 57 000 rokmi, jej steny sú na západnej strane prerušené erupciami nedaľekej sopky Santa Ana. Postkalderové štádium aktivity dalo za vznik viacerým lávovým dómom bazaltového, alebo ryodacitového zloženia. Najmladší z tejto série je "Cerro Pacho", ktorého vek je odhadovaný na 10 000 rokov. V súčasnosti sú jedinými dôkazmi nedávnej vulkanickej činnosti viaceré termálne pramene v okolí brehov jazera.
Dáša Cortésová

Dáša Cortésová (* 1947) je česká speváčka a dcéra českého herca a speváka Rudolfa Cortésa.
Životopis.
Narodila sa ako prvé dieťa otcovi Rudolfovi a matke Dagmar. V sedemnástich rokoch vystupovala spolu s otcom v silvestrovskom programe Československej televízie. Po maturite krátky čas pracovala v Československej televízii, neskôr s otcom vystupovala v ZSSR a v Mongolsku. Na jednom z koncertných vystúpení po ZSSR s nimi okrem iných vystupovali aj Milan Chladil, slovenská speváčka Gabriela Hermélyová, ako aj Ljuba Hermanová.
V roku 1965 sa zoznámila s Václavom Rezkom, ktorý sa stal jej druhým manželom. Spolu vytvorili komickú dvojicu "Duo Ric (Rezek a Cortésová)" s ktorou vystupovali a vystupujú v Poľsku, Nemecku (vystupovali aj v NDR, SRN), Francúzsku, Rakúsku a vo Švajčiarsku. S otcom naspievala niekoľko duet pre Československú televíziu.
Porcius Licinus

Porcius Licinus (1. storočie pred Kr.) bol rímsky básnik, člen básnického krúžku združeného okolo Quinta Lutatia Catula. O jeho živote nič nevieme. Z jeho diela sa zachoval jeden milostný epigram a dva zlomky z historicko-literárnej skladby v trochejských septenároch, v ktorých sa Licinus venuje počiatkom rímskej poetiky (a mimo iného aj vzťahu Terentia k rodine Scipionov).
Ondřej Suchý

Ondřej Suchý (* 16. september 1945, Praha) je český novinár, spisovateľ, moderátor a textár, brat Jiřího Suchého.
Životopis.
Učil sa za umeleckého stolára a začínal ako aranžér a reklamný výtvarník. 
V šesťdesiatych rokoch pracoval v Čs. televizi Praha, vo "Vysielaní pre deti a mládež", najskôr ako asistent scény, tiež ako asistent réžie, na pevný úväzok potom ako asistent produkcie (do roku 1967).
V rokoch 1968 – 1970 bol redaktorom časopisu "Sedmička" (neskôr "Sedmička pionýrů"), od roku 1971 sa stal novinárom na voľnej nohe. V rokoch 1978 – 1991 redigoval sobotnú humoristickú prílohu denníka "Svobodné Slovo", "KVÍTKO". 
Od druhej polovici šesťdesiatych rokov začal písať o svete grotesky a zábavného priemyslu tridsiatych rokov. S časopisom "Kino" spolupracoval už od roku 1962 (až do jeho zániku). Bol tiež autorom mnohých televíznych programov – napríklad "Kavárnička dříve narozených", "Dům plný písniček", "Malý televizní kabaret", "Holky, kluci, komici" a iné. 
V súčasnej dobe pracuje v Českom rozhlase 2-Praha ako externý redaktor – "Redakce slovesného vysílání". S Čs. rozhlasom začal spolupracovať už v Plzni, a to od roku 1962. Od deväťdesiatych rokov pripravuje a uvádza dva svoje stále programy: zábavný týždenník "PADESÁTNÍK" a program "Nostalgické muzeum zábavy", v ktorom spovedá svojich hosťov – spevákov, hercov, hudobníkov, režisérov a spisovateľov. V roku 1993 získal za svoje programy cenu "Prix Bohemia Radio" a v roku 1999 "Národní cenu Prix Bohemia Radio". 
Vydal približne tri desiatky knižiek (napr. "Exkurze do království grotesky", "Vlasta Burian na cestě do 21. století", "Oldřich Nový přichází", "Werichův Golem a Golemův Werich", "Velká kniha o Chaplinovi", "Z klobouku doktora Šlitra", "František, co Nepil pivo", "Ljuba Hermanová", "Účtenka z Kavárničky dříve narozených", "Inka Zemánková", "Pár halířů z Padesátníku" a iné. – pre deti: "Kupte strunu za korunu", "Chytila Dáda žížalu Jůlii", "Dáda má kosa Oskara" a iné.) 
Je autorom viac ako 600 textov piesní (od roku 1970 zastupovaným OSA, teraz členom OSA a 2. miestopredsedom Hudobnej nadácie OSA). V roku 1998 získal Zlatú dosku Supraphonu za výber a zostavu MC/CD filmových pesničiek "Rozvíjej se poupátko".
Má rád klaunov a komikov – filmových, kabaretných, cirkusových – a v súčasnej doba sa intenzívne zaoberá mapovaním histórie zábavného umenia v Česku z rokov štyridsiatych, päťdesiatych a šesťdesiatych.
Najviac si považuje to, že sa mohol zoznámiť a spriateliť s arménskym klaunom a mímom Leonidom Jengibarovom, švajčiarskym klaunom a mímom "Dimitrim" a s veľkými osobnosťami českej filmovej a divadelnej komédie Janom Werichom a Oldřichom Novým. Spolupracoval na memoároch Ljuby Hermanovej, Felixa Holzmanna, Svatopluka Beneša (pre čas. "Kino"), Hany Vítovej (pre prílohu "Svobného Slova") a Rudolfa Cortésa (spolu s jeho dcérou Dášou Cortésovou).
Laevius

Laevius (narodený okolo roku 80 pred Kr.) bol rímsky básnik, jeden z predchodcov mladorímskej avantgardy.
Laevius bol autorom ľahkej, erotickej poézie známej pod označením "Erotopaegnia" (Milostné hry) v šiestich alebo ôsmich knihách. Dochovalo sa z nich len asi 50 veršov, ktoré prezrádzajú autorov hravý tón aj záujem v novátorstve – výskyt novotvarov, zvláštnych zloženín, neobvyklých metrických foriem. Súbor údajne spracúvaval erotické mytologické témy vrátane príbehov o Helene, Hektorovi, Adonidovi, Sirénach a Kirké.
O Laeviovi sa po prvýkrát zmieňuje Suetonius , aj keď nie je jasné, či sa pod menom Laevius Milissus neskrývala iná osoba. Ďalšie zmenky o Laeviovi sa objavujú u Cornelia Frontona a Aula Gellia.
Gnaeus Matius

Gnaeus Matius (1. storočie pred Kr.) bol rímsky básnik, jeden z predchodcov mladorímskej avantgardy.
Z jeho diela sa zachovalo lien niekoľko zlomkov. Preložil do latinčiny grécku Iliadu (v hexametroch), ale oveľa významnejšie sú jeho mimijamby (mimy zložené v cholijamboch). Podobne ako iní básnici tohoto obdobia, aj Gnaeus Matius týmto vstúpil do rímskej literatúry s novým žánrom prevzatých z gréckej literatúry a pokúšal sa aj o novátorstvo jazyka a foriem.
Sueius

Sueius (1. storočie pred Kr.) bol rímsky básnik, jeden z predchodcov mladorímskej avantgardy.
Podobne ako iní Sueiovi súčasníci, tento básnik sa inšpiroval tvorbou gréckej alexandrijskej školy, ktorá mala záľubu v malých ale prepracovaných formách a odmietala epickú tradíciu v duchu Homéra. Zo Sueiovho diela sa zachoval úryvok zo skladby "Moretum" (Raňajky na vidieku, doslova Šalát) zloženej v hexametroch a "Pulli" (Kuriatka) v trochejskom septenári. Malý zlomok z epickej skladby "Carmen epicum" (Epická báseň) poukazuje na to, že Sueius pokračoval aj v starej epickej tradícii.
Zdeněk Borovec

Zdeněk Borovec (* 7. január 1932, Praha – † 18. február 2001, Praha) bol český textár.
Životopis.
Vyštudoval katedru dramaturgie a scenáristiky na FAMU, kde bol jeho spolužiakom Miloš Forman. Často spolupracoval s hudobným skladateľom Karlom Svobodom.
Tvorba.
Zdeněk Borovec písal texty pre popredných českých interpretov (Waldemara Matušku, Karla Gotta, Helenu Vondráčkovú, Yvettu Simonovú a ďalších). Celkovo sa takto podieľal na viac ako 2500 piesňach a texty tvoril až na hotovú hudbu. Napísal tiež texty pre mnohé filmové a divadelné muzikály.
V posledných rokoch života sa preslávil hlavne javiskovými muzikálmi:
Niektoré piesňové texty:
Eckartsau (zámok)

Zámok Eckartsau je barokový komplex poľovníckeho zámku a prírodného parku Habsburgovcov neďaleko rovnomennej rakúskej obce v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf, severozápadne od mesta Hainburg an der Donau.
Dejiny.
Zámok bol postavený na mieste niekdajšieho obranného vodného hradu z 12. storočia. V prvej písomnej zmienke, pochádzajúcej z roku 1180, sú ako prví vlastníci spomenutí rytieri z Eckartsau. 
Rytieri z Eckartsau časom okrem samotného hradu vlastnili i ďalšie pozemky a majetky v okolí, ktoré získavali za svoje zásluhy a podporu rakúskych vojvodov. Vo Viedni si na cintoríne minoritského kostola dali postaviť hrobku.
Neskôr zámok často menil majiteľov. V roku 1720 ho získal do vlastníctva gróf František Ferdinand Kinský, ktorý ho vzápätí dal podľa projektu architekta Josefa Emanuela Fischera z Erlachu prestavať v barokovom slohu do podoby ako ho poznáme dnes. Súčasne bol zriadený i 27-hektárový okrasný park okolo zámku voľne prechádzajúci do okolitej krajiny.
V druhej polovici 18. storočia (v roku 1760) sa objekt s priľahlými pozemkami stal majetkom rodu Habsburgovcov, ktorí ho začali využívať ako výletný a poľovnícky zámok. K tomu ho predurčovala ideálna poloha v srdci prekrásnych a na zver bohatých lužných lesov.
V rokoch 1897 – 1898 zámok prešiel na žiadosť následníka rakúsko-uhorského trónu Františka Ferdinanda d´Este celkovou renováciou, ktorá zasiahla i zámocký dvor. Jej autorom bol architekt Viktor Siedek.
Zámok sa zapísal aj do histórie zanikajúcej rakúsko-uhorskej monarchie, keď sa stal miestom posledného domáceho pobytu rakúskeho cisára Karola I. Spolu s manželkou Zitou a deťmi tu od novembra 1918 do marca 1919 trávil ostatné chvíle pred núteným odchodom do švajčiarskeho exilu. Súkromné apartmány cisárskeho páru patria k vrcholným zážitkom pri prehliadke zámku.
Po skončení druhej svetovej vojny sa zámok dostal do správy Rakúskych spolkových lesov.
Súčasné využitie.
Zámok spolu s parkom sú dnes verejnosti prístupné. Návštevníci môžu obdivovať zámocké, bohato zariadené interiéry, vybavené dobovým nábytkom, množstvom skulptúr a cenných obrazov. Veľmi úchvatne pôsobí stropná freska v slávnostnej sále od významného rakúskeho barokového maliara Daniela Grana z roku 1732. Prechádzka rozsiahlym zámockým parkom rovnako patrí k nezabudnuteľným zážitkom.
Dnes sa v zámku Eckartsau nachádza sídlo jednej zo sekcií správy Národného parku Donau-Auen, na území ktorého leží.
Publius Valerius Cato

Publius Valerius Cato (1. storočie pred Kr.) bol rímsky básnik a gramatik, zakladateľ mladorímskej literárnej školy v Ríme.
Život.
Cato pochádzal z Predalpskej Galie ("Gallia Citerior"), kde prišiel o rodinný majetok v dôsledku občianskych nepokojov za vlády Cornelia Sullu. V Ríme sa živil ako gramatik a učiteľ poézie. V istom období života bol pomerne zámožný a vlastnil vilu v Tuscule, ale prišiel o ňu kvôli dlžobám a v starobe upadol opäť do chudoby.
Počas svojej literárnej kariéry bol Cato nielen učiteľom a autorom poézie, ale aj obávaným literárnym kritikom. Jeden z členov jeho krúžku, Marcus Furius Bibaculus, o ňom v tomto duchu zložil epigram: "Cato grammaticus, Latina Siren, qui solus legit ac facit poetas" (Cato, gramatik, latinská Siréna, len on básnikov číta a sám ich tvorí).
Dielo.
Cato napísal niekoľko epillí, ktoré si jeho generácia vysoko cenila. Nám známe názvy sú: "Dictynna" (tiež "Diana") a "Lydia". Ďalšie, menšie básne pripisované Catonovi, nie sú s istotou jeho diela. Ide o "Indignatio" (Hnev), v ktorom sa bráni pred tvrdením, že je pôvodom otrok, a dvojicu básní "Dirae" a "Lydia" patriacu do zbierky "Appendix Vergiliana" pripisovanej neprávom Vergíliovi.
Valerius Cato pravdepodobne tiež pripravil na vydanie dielo satirika Lucilia.
Eckartsau

Eckartsau môže byť v Rakúsku:
Live at the Rainbow

Live At Rainbow je živá videonahrávka heavy metalovej skupiny Iron Maiden, ktorá vyšiel na VHS v roku 1981. Ide o záznam jedného z prvých koncertov Adriana Smitha s Iron Maiden.
Záznam bol neskôr znovu vydaný ako súčasť DVD "The Early Days."
Umeå

Umeå (výslovnosť: "umeó") je mesto v strede Švédska. Je správnym strediskom provincie Västerbotten. Dnes je Umeå mestom s dvomi univerzitami, je centrom lekárskeho výskumu a najväčším mestom severnej časti Švédska. Má približne 75 tisíc obyvateľov . na rok 2014 bolo mesto vyhlásené za Európske hlavné mesto kultúry.
Mesto sa prvýkrát spomína v 14. storočí, keď toto miesto osídlili Saamovia. Vo svojich začiatkoch bolo Umeå malá farnosť s dreveným kostolom a trhoviskom. Miesto malo výhodnú polohu na pobreží. Mestské výsady udelil Umeå v 1622 Gustáv II. Adolf. Prudký rozvoj mesta nastal po roku 1965, keď bola založená univerzita.
Čomov palác

Čomov palác (staršie "Csomov palác", "Csomov dom", "Palác baróna Mednyanského") je dom na Hviezdoslavovom námestí č. 6 v Starom Meste v Bratislave.
Neskorobaroková budova z konca 18. storočia je kultúrnou pamiatkou. Autorom projektu bol J. K. Zillack.
V súčasnosti sa objekt využíva ako obytný dom, na najvyššom podlaží sú kancelárske priestory. Uprostred domu je malý dvor, v objekte sa nachádza výťah v samostatnej konštrukcii, ktorý vedie iba na najvyššie, čiastočne nadstavené podlažie, pričom z neho nie je prístup na obytné podlažia.
Čomov dom patrí medzi najstaršie budovy na námestí, postavili ho v roku 1778, v roku 1923 ho navštívil Albert Einstein.
Poecilia formosa

Poecilia formosa je sladkovodná ryba z čeľade živorodkovité ("Poeciliidae").
Výskyt.
Žije v Severnej Amerike, v teplých, sladkých vodách severovýchodného Mexika a v najjužnejších oblastiach amerického štátu Texas (rieky Rio Grande a Nueces).
Rozmnožovanie.
Rozmnožuje sa gynogeneticky. Napriek tomu, že samica potrebuje na oplodnenie samca, samčí genetický materiál sa neintegruje do vajcových buniek, ktoré sú už diploidné (okrem výnimočných prípadov). Dcérske potomstvo sa teda skladá z identických klonov matky. V dôsledku sú v populácii tejto rybky výlučne samičky. Anglický názov "Amazon molly" prirovnáva "P. formosa" ku kmeňu žien-bojovníčok Amazoniek.
Vo voľnej prírode sa samice typicky pária so samcami z jedného zo štyroch rôznych druhov, buď "Poecilia latipinna", "Poecilia mexicana", "Poecilia latipunctata", alebo zriedkavo aj "Poecilia sphenops". Je možné, že sa v populácii "P. formosa" zriedkavo vyskytujú aj triploidné samce, ktoré by mohli navodiť partenogenézu. Takéto triploidné samce sú však v prírode veľmi zriedkavé a nie sú nevyhnutné na zachovanie druhu, preto sa populácia považuje za čisto samičiu.
Pohlavnú dospelosť dosahujú v období medzi prvým až šiestym mesiacom po vyliahnutí, a potom produkuje 60 až 100 mláďat každých 30 – 40 dní. Tento fakt má za následok veľký potenciál na rast populácie, ak sú prítomní samci jedného zo štyroch spomenutých druhov. Široká variabilita v dosahovaní pohlavnej dospelosti a v množstve potomstva sú dané dedične, teplotou vody alebo dostupnosťou potravy. V teplejších vodách (okolo 27 °C) s nadbytkom potravy dospievajú rýchlejšie a majú viac potomstva.
When Trumpets Fade

When Trumpets Fade () je názov americko-maďarského vojnového filmu, ktorý v roku 1998 natočil režisér John Irvin. Film sa v produkcii HBO natáčal na území Maďarska.
Dej.
Film sa ako jeden z mála zaoberá sčasti zabudnutou bitkou v Hürtgenskom lese z druhej svetovej vojny. Hlavnou postavou je David Manning (Ron Eldard), americký vojak, ktorý ako jediný z celej čaty prežije krvavé boje v hustom lese. Následne je povýšený a je mu pridelená čata neskúsených nováčikov.
Po malej prieskumnej akcii je Manningovej skupine pridelená úloha zlikvidovať dve nemecké delá, ktoré zdržiavajú postup amerických jednotiek. Za pomoci ručných zbraní a plameňometov sa im to aj podarí, avšak niekoľko mužov je zabitých a ďalší počas náhleho ústupu padne do nemeckého zajatia.
Na scénu však dorazia nemecké tanky, náhrada za zničené kanóny. Manning sa spoločne so svojimi priateľmi rozhodne na vlastnú päsť vykonať nebezpečnú a riskantnú akciu, ktorá povedie k ich zničeniu. Nasleduje tvrdý boj, počas ktorého je väčšina mužov zabitá a Manning vážne zranený. Film končí rovnakou scénou akou začal; zranený muž je svojím spolubojovníkom odtiahnutý preč z boja.
Tento nízko rozpočtový film bol uvedený krátko predtým, ako do kín dorazil film Stevena Spielberga "Zachráňte vojaka Ryana".
Zoznam piesní s textami Zdeňka Borovca

Toto je zoznam piesní s textami, ktoré napísal textár Zdeněk Borovec.
Zoznam.
(h: ) - doteraz nezistený autor hudby
Kostol svätého Mikuláša (Nemecká)

Kostol svätého Mikuláša je rímskokatolícky kostol v obci Nemecká časť Dubová. Kostol je gotický; bol zbarokizovaný v 18. a upravený v 20. storočí. Vo svätyni sa zachovala gotická klenba, vnútorné zariadenie je z 18. a 19. storočia. Založený bol pravdepodobne templármi, ktorí tu pravdepobobne postavili malý drevený kostolík. Dnešná budova bola postavená v 15. storočí.
Rewa

Rewa je najdlhšia rieka ostrovného štátu Fidži. Odvodňuje juhovýchodnú časť ostrova Viti Levu. Pramení na severných svahoch masívu Tomanivi (1 324 m) - najvyššieho vrchu štátu. Z celkovej dĺžky 240 km je pre riečne člny splavných 130 km. Najvyšší vodný stav je v období dažďov medzi decembrom a marcom. Využíva sa na splavovanie dreva a prepravu poľnohospodárskych produktov. Pri jej dolnom toku ležia významné poľnohospodárske usadlosti Vunindawa a Nasouri. Ústi do prielivu Kandavu asi 15 km na severvýchod od Suvy, ktoré je hlavným mestom Fidži.
Zdroj.
KELE, František. MARIOT, Peter. "". Bratislava: Slovenské pedagogické nakladateľstvo, 1992 ISBN 80-08-00514-9
Réva

Réva môže byť:
František Lipka

PhDr. František Lipka (* 22. február 1946, Bratislava) je slovenský diplomat, básnik, prekladateľ a someliér, ktorý prispel k vzniku nezávislej Čiernej Hory.
Životopis.
Lipka študoval slovenčinu, srbčinu a chorvátčinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (1969). Pracoval ako externý redaktor časopisu Revue svetovej literatúry, spolupracoval s časopismi "Smena na nedeľu", "Mladá tvorba", "Slovenské pohľady" a "Romboid"; striedavo pracoval ako lektor slovenského jazyka a literatúry na Filozofickej fakulte v Novom Sade a na Univerzite Komenského v Bratislave, kde prednášal dejiny srbskej a chorvátskej literatúry. Pôsobí tiež ako someliér a od roku 1994 zastáva funkciu predsedu medzinárodnej poroty pre udeľovanie cien Medzinárodnej organizácie viniča a vína (Organisation Internationale de la Vigne et du Vin) so sídlom v Paríži.
Diplomatická kariéra.
Od konca 80. rokov 20. storočia je činný v oblasti diplomacie. Zastával funkciu veľvyslanca Slovenskej republiky vo Francúzsku, Belgicku a Luxembursku. V roku 2006 sa stal predsedom Referendovej komisie (predsedom volebnej komisie) pre nadchádzajúce referendum o nezávislosti Čiernej Hory . Bol poverený dozorom nad priebehom referenda, jeho výsledkami a garantom dodržiavania spravodlivých a regulárnych volebných procedúr. 22. mája 2006 vyhlásil predbežné výsledky referenda s hlasovaním 55,4% voličov v prospech nezávislosti, čím sa splnilo predtým stanovené kritérium na vyhlásenie nezávislosti vo výške 55% voličov hlasujúcich za odtrhnutie.
Tvorba.
Poézii sa začal venovať počas svojho štúdia na univerzite. Debutoval senzitívno-reflexívnou lyrickou zbierkou "Štvanica". Jeho poézia jej charakteristická racionálnym prístupom, ktorým sa snaží o prienik do národnej a všeobecnej ľudskej histórie, prinášajúc motívy z dávnej histórie s cieľom pochopenia prítomnosti ľudstva v jeho súčasnom sociálnom, kultúrnom a ekologickom prostredí. Jeho výroky v sebe často nesú nadosobný aspekt, vytvárajúc dojem intelektuálneho a analytického poznania skutočnosti.
František Lipka je tiež významným prekladateľom zo srbčiny, chorvátčiny, slovinčiny a macedónčiny. Vydal antológiu básní Bosny a Hercegoviny, zostavil antológiu srbskej poézie 20. storočia, antológiu súčasnej macedónskej poézie a pripravil antológiu poézie od súčasných slovenských básnikov žijúcich na území bývalej Juhoslávie. Vydal tiež knihu pre deti "Farebné rozprávky".
ETKA

ETKA je elektronický katalóg náhradných dielov na automobily skupiny Volkswagen Group, pod ktorú patrí Volkswagen, Seat, Škoda a Audi. Vznikol v roku 1989 a tak nahradil staršie knihy súčiastok a katalógy na základe mikrofilmov. Anglický ekvivalent je Electronic Parts Catalog.
Moliterka (Bardejov)

Moliterka je časť mesta Bardejov. Rozkladá sa na sever od centra mesta, jej okrajom preteká rovnomenný potok. Štvrť tvorí rovnomerná uličná sieť rodinných domov a radovej zástavby z druhej polovice 20. storočia.
North Bull Island

North Bull Island (niekedy len Bull Island, ír. "Oileán an Bhulla") je ostrov v Írsku. Leží v Dublinskom zálive, je súčasťou Dublinu a zároveň grófstva Dublin City.
Nachádza sa v severnej časti zálivu, v priestore medzi ústím rieky Liffey a polostrovom Howth Head, prebieha paralelne s pobrežím v smere juhozápad – severovýchod. Je dlhý a široký maximálne . Od pevniny je oddelený úzkym a plytkým bazénom, zvaným "Crab Water" alebo "Raheny Lake", širokým 250 až , do neho ústia rieky Naniken a Santry. Na severe sa ostrov zužuje a od pevniny ho oddeľuje prieliv "Sutton Channel". Ostrov je trvalo neobývaný, je však rekreačným zázemím mesta.
Pôvodný North Bull Island bol rozšírený ľudskou činnosťou, navezením splavenín, ktoré priniesla rieka Liffey, a ktoré zanášali dublinský záliv a bránili plavbe ďalej proti prúdu rieky. V roku 1819 bol ostrov spojený s pevninou dreveným mostom, o rok neskôr sa začala výstavba steny "North Bull Wall", ktorá bola dokončená v r. 1825 a ktorá spojila pevninu s južným pobrežím ostrova. V r. 1907 bol uvedený do prevádzky nový most – "Bull Bridge". V súčasnosti je dostupný cez dva mosty, jeden vedie z Clontarfu, druhý z Raheny.
Ostrov je plochý, formovaný prevažne pieskami, piesočné pláže sa tiahnu pozdĺž celého ostrova. Oproti Suttonu sa rozkladajú menšie plochy maršov. V r. 1988 tu bola vyhlásená prírodná rezervácia na ochranu vodného vtáctva, ktorá je zapísaná medzi biosférické rezervácie UNESCO. 
Pláž na západnom pobreží sa nazýva "Dollymount Strand" a je veľmi obľúbeným výletným miestom Dublinčanov. V minulosti tu bolo rozšírené aj kúpanie v mori, ale od r. 2007 je to kvôli znečisteniu na vlastné riziko. Ostrov je tiež vyhľadávaný priaznivcami kitesurfingu. V strede ostrova sa nachádzajú dve golfové ihriská (18-jamkové).
Wilhelm Emil Fein

Wilhelm Emil Fein (* 16. január 1842, Ludwigsburg, Nemecko – † 6. október 1898, Stuttgart) bol nemecký podnikateľ a konštruktér; okrem iného vyrobil prvú ručnú elektrickú vŕtačku na svete.
Život.
Wilhelm Emil Fein sa narodil v Ludwigsburgu v rodine učiteľa. Základy vzdelania zameraného na mechaniku a strojárstvo získal v stuttgartskej dielni C. Geigera. Potom pobýval istý čas v Karlsruhe a Göttingene a nakoniec prišiel do Berlína k firme Siemens &amp; Halske. 
V Londýne zakončil učňovské roky u Charlesa Wheatstonea. Wilhelm Eisenlohr, profesor polytechniky v Karlsruhe, mu odporučil, aby si založil vlastnú firmu. V roku 1867 založil so svojim bratom Carlom v Karlsruhe dielňu s názvom "C. &amp; E. FEIN" na výrobu rôznych elektrických prístrojov. Firma sa o tri roky neskôr presťahovala do Stuttgartu.
Od roku 1875 vyvíjal a v roku 1878 aj inštaloval prvý elektrický požiarny hlásič v Norimbergu, o rok neskôr aj v Stuttgarte. Telefón využívajúci magnet v tvare podkovy si dal v roku 1879 patentovať.
Po roku 1880 sa venoval zlepšovaniu svojich prístrojov poháňaných elektrinou vyrábanou dynamom, a v roku 1885 vyvinul prvý prenosný telefónny prístroj pre armádu. O tri roky neskôr vydal knihu "Elektrische Apparate, Maschinen und Einrichtungen". O ďalšie dva roky mu bola prepožičaná württemberská štátna medaila. Firme Fein sa darilo, v roku 1883 vyrobila svoj stý prístroj a za deväť rokov už ich bolo tisíc.
V roku 1895 skonštruoval prvú ručnú elektrickú vŕtačku na svete, jeho syn Emil vyrobil o dva roky neskôr aj prvú stolnú elektrickú vŕtačku. 
Wilhelm Emil Fein zomrel 6. októbra 1898 v Stuttgarte a jeho firmu prevzal syn Emil.
James Dougal Adrianus van Hoften

James Dougal Adrianus van Hoften (* 11. jún 1944, Fresno, Kalifornia, USA) je bývalý americký astronaut z raketoplánov.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole absolvoval štúdium na kalifornskej univerzite v Berkeley a získal tak v roku 1966 diplom inžiniera. V štúdiu pokračoval na Coloradskej štátnej univerzite, odkiaľ v roku 1968 odišiel ako majster v odbore hydrauliky. Potom nastúpil do armády, slúžil ako pilot amerického vojenského námorníctva. Na univerzite v Coloradu obhájil doktorát mechaniky. Potom sa stal asistentom na katedre civilného inžinierstva na houstonskej univerzite v Texase. Oženil sa, má dve deti. Používa prezývku Ox. Ku kozmonautom NASA bol vybraný v roku 1978 ako astronaut špecialista. 
Lety do vesmíru.
Po prvýkrát vzlietol na jar roku 1984 na palube raketoplánu Challenger s misiou STS-41-C a stal sa tak 142. kozmonautom Zeme. Posádka letu: Robert Crippen, Francis Scobee, George Nelson, Terry Hart a James van Hoften. Vypustili družicu "LDEF 1", inú staršiu družicu z roku 1980 (veľmi drahá) SMM dokázali zachytiť, opraviť a opäť vypustiť na obežnú dráhu.
Druhú misiu STS-51-I o rok neskôr absolvoval na Discovery. Na palube boli kozmonauti pplk. Richard Covey, William Fisher, James van Hoften a John Lounge. Pätica kozmonautov počas sedemdenného letu na obežnú dráhu vypustila tri družice: "ASC-1", "AUSSAT 1" a "Leasat 4." Potom na obežnej dráhe kontaktovali nefunkčnú družicu "Leasat 3" a dokázali ju oživiť. Tým splnili všetky úlohy letu.
Van Hoften pri svojich dvoch letoch strávil vo vesmíre 14 dní.
Po letoch.
Pripravoval sa ešte k letu STS-61-G v máji 1986, ale potom požiadal o vyradenie z posádky. V roku 1993 nastúpil v Hongkongu do firmy International Bechtel, Inc., Hongkong ako viceprezident. V roku 2000 býval v San Franciscu. Je predsedom amerického výboru Národnej rady pre výskum ("NRC"), ktorá je expertnou skupinou NASA. Upozorňuje verejnosť na veľké nebezpečenstvo z kozmického žiarenia pre kozmonautov. 
Jeho meno sa niekedy uvádza tiež v tvare James Van Hoften.
David Mathieson Walker

David Mathieson Walker (* 20. máj 1944, Columbus, Georgia, USA – † 23. apríl 2001, Houston, Texas) bol americký astronaut.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole ("Eustis High School") absolvoval roku 1966 námornú akadémii (US Naval Academy) a slúžil ako námorný pilot. Do tímu kozmonautov NASA bol roku 1978 vybraný ako astronaut – pilot. V roku 1991 ukončil na základni Edwards Air Force Base pilotnú školu (Air Force Aerospace Research Pilot School). Medzi kozmickými letmi pôsobil ako testovací pilot.
Lety do vesmíru.
V roku 1984 letel po prvýkrát na raketopláne Discovery s misiou STS-51-A. Stal sa tak 154 kozmonautom Zeme. Frederick Hauck bol veliteľom lode a miesto v pilotnom kresle zaujal nováčik David Walker. Ako letoví špecialisti figurovali Joseph Allen a Dale Gardner. Ovládanie „kanadskej ruky“ mala na starosti Anna Fisherová. Hneď potom, čo sa dostali na obežnú dráhu, vypustili kanadskú družicu "Anik D2" a na druhý deň vojenskú družicu "Leasat 1". Potom sa im podarilo odchytiť z obežných dráh družice "Westar 6" a "Palapa B2" a vrátiť sa s nimi, po 7 letových dňoch, na Zem na Kennedyho vesmírne stredisko.
Po piatich rokoch absolvoval misiu STS-30 na palube raketoplánu Atlantis. Jeho posádka bola v zložení veliteľ David Walker, ďalej Ronald Grabe, Mark Lee, Norman Thagard a Mary Cleaveová. Hlavnou úlohou (splnenou) bolo vyslať sondu Magellan, určenú na rádiolokačné mapovanie povrchu Venuše. V tomto prípade odštartoval raketoplán z Floridy a po štvordennom lete pristál v Kalifornii na základni Edwards.
Tretí svoj let - STS-53 bol deviatou a poslednou expedíciou vyhradenou pre ministerstvo obrany USA. Aj tentokrát raketoplánu štartujúcemu z Floridy velil. Funkciu druhého pilota zastával Robert Cabana, leteli aj traja letoví špecialisti - Guion Bluford, James Voss a Michael Clifford. Počas letu vypustili tajnú družicu DoD-1 a zvyšok misie bol venovaný rôznym experimentom na palube. Pristáli bez problémov na základni Edwards. 
Po štvrtýkrát a naposledy letel vo svojich 51 rokoch v raketopláne Endeavour s misiou STS-69. Bol jej veliteľom, v tom čase už ako námorný kapitán a spolu s ním leteli pilot Kenneth Cockrell, veliteľ užitočného nákladu James Voss a letoví špecialisti James Newman a Michael Gernhardt. Na palube so sebou viezli dve vedecké družice, WSF a Spartan, ktoré na orbite vypustili a po splnení úloh o pár dní neskôr opäť uložili v nákladovom priestore. Po 10-dennom lete pristáli na dráhu 33 letiska SLF v Kennedyho vesmírnom stredisku na myse Canaveral. 
Po letoch.
Po svojom poslednom lete z NASA odišiel do spoločnosti NDC Voice Corp. Zomrel v Houstone na rakovinu vo veku 56 rokov šesť rokov po návrate z kozmu, kde strávil celkom 30 dní.
Kallavesi

Kallavesi je jazero vo východnej časti Fínska v kraji Pohjois-Savo pri meste Kuopio. Spolu s jazerami Suvasvesi, Juurusvesi, Muuruvesi, Melavesi a Riistavesi zaberá rozlohou až . Jazerný systém sa nazýva Iso-Kalla. Samotné jazero Kallavesi je dlhé a široké, s priemernou hĺbkou 5, maximálne . Priemerná hladina sa nachádza v nadmorskej výške . Pri jazere sa nachádzajú mestá Kuopio a Vehmersalmi.
Höytiäinen

Höytiäinen je jazero v východnej časti Fínska v kraji Pohjois-Karjala pri mestečku Kontiolahti. Maximálna hĺbka je . Priemerná hladina sa nachádza v nadmorskej výške . Rozloha jazera je .
Alavus

Alavus (šv. "Alavo") je fínske mesto v Etelä-Pohjanmaa v Západnom Fínsku.
Počet obyvateľov je 9 846 (2007) a rozloha z čoho je voda. Hustota obyvateľstva je 12,3 obyvateľov na km².
Rozšírené je poľnohospodárstvo a lesnícky priemysel. Väčšina výrobného priemyslu sa zameriava na konštrukciu materiálov, konštrukcií a stavieb. Alavus má 60 jazier s pobrežia.
Jaroslav Siakeľ

Jaroslav Siakeľ (* 4. január 1896, Blatnica – † 19. február 1997, Western Springs, Illinois, USA) bol slovenský filmový režisér a kameraman. V roku 1921 natočil prvý dlhometrážny nemý film "Jánošík" v slovensko-americkej koprodukcii, ktorý patrí medzi prvé dlhometrážne filmy na svete.
Spolu s bratom Danielom bol držiteľom niekoľkých patentov v oblasti filmovej a kamerovej techniky.
Životopis.
Krstený ako "Ludvik Jaroslav", emigroval do USA v roku 1912, kde používal meno "Ludwig Jerry Siakel". Za prvej svetovej vojny absolvoval kurz leteckej fotografie, neskôr zhotovoval krátke dokumentárne i hrané filmy pre firmu Rothacker Film Mfg Co, viaceré tematicky zamerané na Česko-Slovensko. Zaoberal sa i otázkami zjednodušenia výroby rozmnožovacích filmových materiálov.
V novembri 1920 založili americkí Slováci v Chicagu spoločnosť "Tatra Film Corporation" za účelom nakrúcania filmov v starej vlasti. Jedným z hlavných aktérov vzniku bol Ján Závodný, majiteľ kina, ale podieľali sa na ňom i obaja Siakeľovci. Nakrúcaním filmu, ktorého témou bol život ľudového hrdinu Juraja Jánošíka poverili bratov Siakeľovcov - Daniel sa postavil za kameru a Jaroslav sa chopil režírovania.
Marketingová komunikácia (komunikovanie)

Marketingová komunikácia je proces, ktorý efektívne sprostredkováva tok informácií medzi podnikom a jeho cieľovým trhom so širokou verejnosťou. Komunikovať znamená správne odovzdať informácie, ktoré môžu byť odovzdávané v rôznej forme, a to slovom, písmom, symbolmi, alebo znakmi.
V tomto procese existujú štyri prvky komunikácie:
San Salvador (sopka)

San Salvador alebo Quetzaltepec je v súčasnosti neaktívny stratovulkanický komplex v Salvádore, severozápadne od hlavného mesta San Salvador. Sopka je dominatou mesta, jeho západná časť sa rozprestiera na jeho svahoch. Napriek tomu, že vulkán bol naposledy aktívny v roku 1917, je dosť pravdepodobné, že erupcia v budúcnosti by mohla spôsobiť, vďaka blízkosti, aj zničenie mesta.
Geologická stavba.
San Salvador je pomerne mladá sopka, svoju činnosť začala pred 70 000 rokmi. Vtedy bola jeho výška cez . Približne pred 40 000 rokmi nastal po mohutnej explozívnej erupcii kolaps a vytvorila sa kaldera s priemerom , štíty "El Jabalí" () a "El Picacho" () predstavujú zachovalé zvyšky jej okraja.
Neskoršia, postkalderová vulkanická aktivita zapríčinila vznik novšej vulkanickej štruktúry – stratovulkánu "El Boquerón". Lávy vyprodukované Boquerónom majú odlišné zloženie – obsahujú viac alkálií a oxidov železa ako staršie lávy San Salvadora. Približne pred 800 rokmi vznikol posledne aktívny kráter s priemerom a hĺbkou , ktorý je aj pôvodcom španielskeho pomenovania (El boquerón znamená v španielčine veľká papuľa). V kráteri sa nachádzalo aj menšie jazierko, ktoré sa však odparilo počas poslednej erupcie v roku 1917.
Cerro Cinotepeque

Cerro Cinotepeque, alebo (Cinotepec) je menšie vulkanické pole pomenované po svojom najvyššom členovi, rozkladajúce sa po oboch brehoch rieky Río Lempa v Salvádore, asi severne od hlavného mesta. Pole je tvorené niekoľkými troskovými kužeľmi holocénneho, alebo neskoro pleistocénneho veku.
Guazapa (sopka)

Guazapa je menší, v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Salvádore, asi 30 km severne od hlavného mesta. Masív vulkánu je silne erodovaný, svahy sú zbrázdené hlbokými kaňonmi. Pri juhovýchodnom okraji základne vulkánu sa nachádzajú lávové prúdy a mešie troskové kužele holocénneho veku.
Demoverzia

Demoverzia je komerčný softvér, ktorý je voľne šíriteľný, ale s určitými obmedzeniami. Najčastejšie obmedzenia:
Lago de Ilopango

Lago de Ilopango je jazero vulkanického pôvodu, nachádzajúce sa v centrálnej časti Salvádora, asi východne od hlavného mesta. Jazero má rozmery 8 × , maximálnu hĺbku a s plochou hladiny je to najväčšie jazero v krajine.
Jazero je vlastne zaliata kaldera, ktorá vznikla sériou štyroch mohutných explozívnych erupcií, posledná fáza sa odohrala v 5. storočí. Táto erupcia vyvrhla asi dacitovo ryolitickej tefry a pyroklastík. V historickej dobe bol zaznamenaný len jediný prejav vulkanizmu - rast lávového dómu v jazere v rokoch 1879 až 1880, jeho vyčnievajúci vrchol je známy ako ostrovčeky "Islas Quemadas". V okolí jazera sa nachádzajú aj ďalšie mladé dacitové, príp. andezitové lávové dómy.
Kompresný pomer (informatika)

Kompresný pomer je pomer veľkosti nekomprimovaných dát ku veľkosti komprimovaných. Pokiaľ skomprimujeme niektorým kompresným algoritmom 20MB dát do 5MB dát, tak je kompresný pomer 5:20, čo je 1:4, a teda kompresný pomer je 0,25. V prípade, že sa podarí súbor zmenšiť, je kompresný pomer vždy menší ako 1. Ak by sme sa pokúšali napríklad komprimovať MP3 pomocou formátu zip, mohlo by sa stať, že kompresný pomer by bol väčší ako 1, teda výsledný ZIP súbor by bol väčší ako pôvodný súbor MP3. V takomto prípade kompresia nemá zmysel.
Ludwigov palác

Ludwigov palác bol rozľahlý jednoposchodový mestský palác v neorenesančnom štýle na križovatke Karadžičovej a Krížnej ulice v Starom Meste v Bratislave. Postaviť si ho dal v roku 1880 obchodník, mestský poslanec a filantrop Johann Ludwig na pozemku oproti budove konskej železnice z r. 1840. Na pozemku, ktorý kúpil jeho otec Gottfried Ludwig pre svoju ošípáreň, dal okrem obytného paláca zároveň postaviť aj parný mlyn. 
Autor architektonického projektu paláca nie je známy, postavila ho zrejme bratislavská firma Kittler und Grazl. V časti paláca žila rodina Ludwigovcov, druhá časť - s prepychovými bytmi - slúžila na prenajímanie bytov. Koncom 2. svetovej vojny bol palác aj so susedným mlynom zbombardovaný. Z areálu mlynu sa zachovalo len silo (postavené v r. 1936-37) na dnešnej Metodovej ulici, z paláca zostal stáť len pavilón postavený spolu s palácom v r. 1880 (stavebne upravený v r. 1958) na dnešnej Karadžičovej ulici.
Apastepeque

Apastepeque je menšie vulkanické pole, nachádzajúce sa v Salvádore, severne od mesta San Vicente. Pole je tvorené rôznymi vulkanickými formami - troskovými kužeľmi, lávovými dómami a maarmi a taktiež rôznymi typmi hornín - najstaršie sú andezitovo-dacitové lávové dómy nasledované erupciami dacitovej pemzy. Neskoršia aktivita vytvorila sériu bazaltových troskových kužeľov a maarov.
Taburete

Taburete je menší neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v juhovýchodnej časti Salvádora, neďaleko pobrežia Pacifiku. Severovýchodná strana andezitovo-bazaltového vulkánu je prekrytá produktami sopečnej činnosti jeho suseda – stratovulkánu Tecapa. Vek poslednej erupcie nie je známy.
Tecapa

Tecapa je neaktívny stratovulkanický komplex, nachádzajúci sa v juhovýchodnej časti Salvádora. Je súčasťou menšej skupinky stratovulkánov, ležiacej medzi sopkami San Vicente a San Miguel východne od rieky Río Lempa. Sopka leží na staršej (neskoro pleistocénnej) kaldere "Berlín". Neskoršie štádium dalo za vznik viacerým troskovým kužeľom ("Cerro las Palmas", "Cerro Pelón", "Laguna de Algeria" a "Cerro Algeria"). V súčasnosti sú jedinými prejavmi neukončenej aktivity fumaroly, oblasť kaldery Berlín je využívaná ako zdroj geotermálnej energie.
Usulután (sopka)

Usulután je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Salvádore v rovnomennom departmente. Andezitovo-bazaltový Sopka je súčasťou skupinky štyroch stratovulkánov (Taburete, Tecapa, El Tigre a Usulután), jej vrchol je ukončený 1,3 km širokým kráterom. O erupciách stratovulkánu Usulután nie sú dostupné žiadne údaje.
El Tigre (sopka)

El Tigre je najvýchodnejší a najvyšší zo štvorice stratovulkánov, nachádzajúcich sa na juhovýchode Salvádora v departmente Usulután. Vrchol, ako aj svahy vulkánu sú silne erodované. Samotný El Tigre je pleistocénneho veku, no dva parazitické krátery "Cerro Oromontique" a "Cerro la Manita" na západnom, resp. južnom svahu sú mladšie - holocénne.
Chinameca (sopka)

Chinameca (alebo El Pacayal) je menší neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa neďaleko väčšieho a aktívnejšieho suseda – vulkánu San Miguel. Vrchol vysokej sopky, ktorej svahy sú posiate kávovníkovými plantážami, je ukončený širokou kalderou "Laguna Seca el Pacayal". Na severnom svahu sa nachádza aktívne fumarolické pole a oblasť je predmetom geotermálneho prieskumu.
Vladimír Valach

Vladimír Valach (* 26. apríl 1937, Tekovské Nemce, Slovensko – † 5. marec 2006, Bratislava) bol slovenský diplomat, ekonóm a spisovateľ, ktorý významným spôsobom prispel k rozvoju slovenského bankovníctva a francúzsko-slovenských vzťahov.
Životopis.
Vyštudoval Ekonomickú univerzitu v Prahe (1955 až 1960). V rokoch 19681976 pôsobil vo funkcii riaditeľa pobočky Československej obchodnej banky v Bratislave. Následne pracoval na poste námestníka generálneho riaditeľa Štátnej banky československej. Skúsenosti v oblasti bankárstva a monetárnej politiky zúročil v 90. rokoch, keď bol v roku 1990 menovaný za prvého viceguvernéra Emisnej banky ŠBČS v Prahe. Zaslúžil sa o proces premeny koruny československej na menu s vnútornou a neskôr aj vonkajšou vymeniteľnosťou (3 devalvácie Kčš začiatkom 90. rokov), ako aj pri oddeľovaní mien po rozpade federácie a neskoršom vzniku Slovenskej koruny.
V 90. rokoch sa angažoval pri vytvorení Slovenskej záručnej banky ako prvej banky svojho typu v ČSFR. Rovnako stál pri vzniku Credit Lyonnais Bank Slovakia, stal sa jej generálnym riaditeľom a zároveň aj predsedom jej dozornej rady. Vladimír Valach bol zakladajúcim prezidentom Francúzsko-Slovenskej obchodnej komory a svoj pozitívny vzťah k Francúzsku zúročil aj v roku 1997, keď bol vymenovaný za slovenského veľvyslanca v Paríži. Za svoje zásluhy a príspevok k rozvoju slovensko-francúzskych vzťahov bol roku 1996 ocenený rádom Rytiera čestnej légieFrancúzskej republiky. Na Slovensku sa aj naďalej venoval rozvoju bankového sektora a začiatkom 21. storočia zastával pozíciu riaditeľa Asociácie bánk Slovenska, čo prispelo k jeho pozícii ako prominenta ekonomiky SR. Zároveň sa venoval prednášaniu diplomacie na Fakulte medzinárodných vzťahov Ekonomickej univerzity v Bratislave a literárnej tvorbe.
Zomrel 5. 3. 2006 v Bratislave po ťažkej chorobe.
Tvorba.
Odborné publikácie
Iné
Mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec

Mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec (angl. Ambassador Extraordinary and Plenipotentiary), skrátene veľvyslanec, je najvyššia diplomatická hodnosť a hlava veľvyslanectva. Sídlom veľvyslanca je veľvyslanectvo. Je členom diplomatického zboru.
Pôvodne sa styky na tejto úrovni pestovali iba medzi veľmocami, no počas 20. storočia sa veľvyslanectvá stali bežnou formou diplomatického zastúpenia. Titul veľvyslanca používajú niekedy aj vysokí úradníci rôznych medzinárodných organizácií, ako napr. OSN.
Veľvyslanci, ktorých si vymieňajú krajiny britského Spoločenstva národov, sa spravidla nazývajú vysokí komisári (high commissioner), čo vyplýva zo skutočnosti, že zastupujú krajiny, ktoré majú (alebo mali) spoločnú hlavu štátu – britského panovníka. Veľvyslanci Svätej stolice (pozor, nie Vatikánu: Svätá stolica prostredníctvom svojich diplomatických služieb zastupuje aj záujmy štátu Vatikán) zas používajú titul nuncius a v mnohých krajinách sú automaticky doyenom diplomatického zboru (jeho služobne najstarším členom). V ďalších krajinách sa doyenom stáva spravidla veľvyslanec s najdlhšou dobou pobytu v danej krajine.
Tak ako iní vysokí diplomatickí zástupcovia, požívajú aj veľvyslanci (a veľvyslanectvá) výsady diplomatickej imunity a exteritorality. Najmä v nedemokratických krajinách to v minulosti viedlo ku konfliktom. Ako príklad je na tomto mieste možné uviesť občanov NDR, ktorí v roku 1989 našli útočisko na veľvyslanectvách SRN vo východnej Európe (v Prahe, Varšave a Budapešti), či v roku 2003, keď občania Severnej Kórey, ktorí hľadali ochranu na rôznych veľvyslanectvách v Pekingu atď.
Veľvyslanec v cudzej krajine reprezentuje hlavu svojho štátu – nie jeho vládu. Od hlavy štátu tiež dostáva tzv. "poverovacie listiny", t. j. dokument pre hlavu prijímajúceho štátu, v ktorom ho hlava vysielajúceho štátu žiada o prijatie veľvyslanca ako svojho zástupcu na jej území. Ešte pred odchodom je potrebné pre veľvyslanca od prijímajúcej krajiny vyžiadať tzv. "agrément", čo je súhlas prijímajúcej krajiny s osobou veľvyslanca. Po príchode do cieľovej krajiny potom veľvyslanec na základe agrémentu požiada o odovzdanie poverovacích listín hlave prijímajúceho štátu (čo niekedy trvá niekoľko týždňov) a až po absolvovaní ceremónie odovzdania poverovacích listín sa stáva oficiálne veľvyslancom vysielajúcej krajiny v prijímajúcej krajine.
Jeden veľvyslanec môže byť akreditovaný aj vo viacerých štátoch. V praxi vtedy zvyčajne sídli v najdôležitejšom z týchto štátov (napríklad slovenský veľvyslanec na Kube má zároveň na starosti aj všetky ostatné štáty Karibiku). Môže tiež nastať situácia, že veľvyslanec je poverený stykmi s niektorým štátom, v ktorom nie je oficiálne akreditovaný (napríklad ešte nestihol odovzdať poverovacie listiny a pod.) V takomto prípade veľvyslanec vyvíja svoju činnosť v danom štáte neoficiálne a nepožíva tam status ani výsady veľvyslanca.
Marketingová komunikácia

Marketingová komunikácia môže byť:
Zoznam piesní s hudbou Karla Svobodu

Toto je zoznam piesní s hudbou hudobného skladateľa Karla Svobodu.
Zoznam.
poz. -pieseň - interpret - (autor textu piesne-t:)
( /t:) - doteraz nezistený autor textu
Podpora

Podpora môže byť: