Poľný Berinčok

Poľný Berinčok (, ) je mesto v Maďarsku v Békešskej župe v Békésskom okrese, vo Veľkej dunajskej kotline. Mesto je na križovatke hlavnej cesty 47 z Debrecínu do Szegedu a železničnej trate z Budapešti do Bukurešti. Má rozlohu 11 853 ha a žije tu obyvateľov "()," z ktorých viacero má slovenský pôvod.
Názov.
"Mező" znamená pole alebo niva. Pôvod názvu "Beren" nie je jednoznačný. Najpravdepodobnejšie je to kmeňové meno pečenežského pôvodu. Najstaršia písomná zmienka je z roku 1347 o tom, že Martin a Gregor zdedili dedinu, ktorá sa skladala z dvoch častí a mala kamenný kostol (ecclesia lapidea). V súčasnom Maďarsku celkovo 13 osád nesie meno súvisiace s "Beren".
História znovuosídlenia.
Po bitke pri Moháči (1526), sa aj táto časť Uhorska stala súčasťou Osmanskej ríše a preto z nej ľudia utekali (obyvatelia boli v tom čase poddanským majetkom). Obec bola opäť úplne vyľudnená počas Rákóciho protihabsburského stavovské povstania trvajúceho v rokoch 1703 až 1711.
Po porážke v roku 1683 pri Viedni boli Osmani definitívne vytlačení z Rakúska a okolo roku 1700 po Veľkej tureckej vojne aj z väčšiny územia Uhorska. Po vytlačení Osmanov sa víťazným Habsburgovcom a Jagelovcom podarilo na území Uhorska odstrániť moc uhorskej šľachty a poraziť povstalcov. (Pozri 1708 - bitka pri Trenčíne, v auguste 1711 kapitulovala kurucká armády pri Satu Mare, kde bol podpísaný Satmársky mier, ktorý zabezpečil Habsburgovcom vládu nad Uhorskom). 
V roku 1719 zapožičal kráľ Karol Habsburský bývalému zásobovaciemu komisárovi svojich vojsk Jánovi Jurajovi Harruckernovi 700 000 jutár (400 000 ha alebo , čo zodpovedá približne ploche jednej dvanástiny súčasného Slovenska) pôdy v Bekešskej, Čongrádskej a Arándskej župe. Zásluhu na osídľovaní Harruckerovho majetku mal M. Turóczi (impopulátor = agent osídľovateľ), ktorý okrem príchodu Slovákov riadil aj kolonizáciu Nemcov a Maďarov. Usiloval sa aby v každej dedine bývali podľa možnosti príslušníci rovnakého náboženstva. 
Už v roku 1719 bolo v blízkej Békešskej Čabe () väčšina z 22 rodín platiacich dane slovenská (spočítanie uskutočnený kráľovskou komorou). V roku 1730 v Čabe už odvádzalo dane vyše 170 hláv rodín a tak rokoch 1721, 1722 a 1723 opustilo Čabu niekoľko rodín a zúčastnili od roku 1722 na založení Berinčoku a Sarvaša (maď. "Szarvas") a neskôr aj Slovenského Komlóša (vznik 1746). Dôkazom toho sú aj spoločné slovenské priezviská v týchto troch osadách (Kováč, Husár, Adamík, Benčík, Pavlík, Kmeťko, Nemčok, Poliak, Lipták, Oravec, Spišiak, Čiernik, Červenák, Sýkora, Kyseľ, Kožuch a ďalšie). 
Práve z Poľného Berinčoka sa zachovala popísaná predbežná zmluva medzi zemepánom a poddanými (najmä Slovákmi), ktorých lákal usadiť sa na svojom vtedy vyľudnenom území. Roku 1722 územná správa v Gyule vydala Laurentovi Metheldesovi a Jánovi Grenerstziusovi (neskorší učiteľ) povolenia osídliť neobývanú pustatinu Mezőberény. V roku 1723 sem prichádzali ďalší kolonisti zo žúp Novohrad, Hont, Gemer, najmä z obcí Hrachovo, Príboj a Vrboviec nad Rimavicou. V roku 1729 prichádzajú aj nemecké rodiny z Würtembergu a v roku 1731 aj maďarské. V roku 1729 získal Harruckern barónsky titul a vtedy už bol vlastníkom 95 sídiel (nemecky Ortschaften).
Slovenské obyvateľstvo.
V roku 1880 žilo v tejto národne zmiešanej obci 39,6 % Slovákov (4 505 z 11 368). Koncom 19. (a začiatkom 20.) storočia bola nemecká a slovenská menšina pomaďarčená. Počet Slovákov bol znížený aj výmenou obyvateľstva medzi Česko-Slovenskom a Maďarskom (viacerí vysťahovalci smerovali do Kolárova). Stretnutia Slovenského spolku v Poľnom Berinčoku už niekoľko rokov prebiehajú len v maďarčine. 
Medzi slovenských významných obyvateľov patril evanjelický kňaz Samuel Tešedík st. (1710 – 1749) otec známejšieho Samuela Tešedíka (1742 – 1820).