burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Matilda Čechová

Matilda Čechová (* 21. marec 1908, Čičmany† 1. november 1995, Bratislava) bola slovenská maliarka a výtvarníčka. Venovala sa maľbe, grafike, kresbe a textilným technikám.
Životopis.
Matilda Čechová sa narodila v Čičmanoch, okres Žilina. Od roku 1912 žila s rodinou v Južnom Tirolsku, kde sa jej otec stal putovným obchodníkom. V roku 1921 sa vrátila a striedavo žila na Slovensku a v Česku.
V rokoch 19291931 absolvovala Učiteľský ústav v Martine zameraný na prípravu pedagógov v odborných školách. Výtvarné vzdelanie získala na Škole umeleckých remesiel v rokoch 19351936 a na Oddelení kreslenia a maľovania pri Slovenskej vysokej škole technickej, resp. na Pedagogickej fakulte v Bratislave v rokoch 19411947 u profesorov Gustáva Mallého a Maximiliána Schurmanna. V rokoch 19471948 bola na študijnom pobyte v Taliansku, kde na Akadémií umenia navštevovala školu Mina Maccariho. Po návrate z Ríma sa zapája do výtvarného života.
Zdrojom inšpirácie sa pre ňu stali krajina, folklór a život ľudí na vidieku. Mnohé krajinomaľby vznikli na Orave, ktorá jej poskytovala mnoho podnetov a motívov na obrazové stvárnenie. Významná bola aj jej zberateľská činnosť, sama zozbierala bohatú kolekciu ľudového umenia – výšivky, keramiku, kroje, plastiky a sklomaľby.
Bola členkou skupiny Hollar, Umeleckej besedy slovenskej, neskôr Skupiny výtvarných umelcov 29. augusta, ZSVU a Spolku grafikov a priateľov grafiky. Od roku 1931 striedavo pedagogicky pôsobila na Odbornej škole pre ženské povolania v Bratislave.
Matilda Čechová zomrela 1. novembra 1995 v Bratislave.
Taliansko.
Taliansko sa stalo pre Matildu Čechovú celoživotnou láskou a inšpiráciou. Nepravidelne ho navštevovala od roku 1947, keď v Ríme najprv študovala, neskôr sa tam pravidelne vracala.
Maliar Ernest Zmeták, s ktorým Taliansko Matilda Čechová navštívila prvý krát a absolvovala aj spoločnú študijnú cestu naprieč celým Talianskom od Benátok, cez Rím až na ostrov Capri v roku 1947 spomína vo svojej monografii na cestu nasledovne: "„...táto talianska cesta bola po Paríži rozhodujúcim obratom v mojom vývoji. Bez tejto cesty by som nikdy nekreslil a nemaľoval tak, ako ma usmernila talianska kra­jina i umenie staré i nové. Vlastne keď sa nad tým zamyslím, Masaccio, Giotto, Fra Angelico, Ucello, Mantegna, Tura – a mohol by som menovať aj ďalších – mi boli presne tak blízki ako Boccioni, Sironi, Carrá, Severini či ďalších dvadsať súčasných maliarov. Isteže, súčasný prejav ma viac priťahoval, ale v tej kontinuite som videl prejav veľkej sily ich národnej výtvarnej kultúry.“" Citácia platí v plnej miere aj o Čechovej, ktorej umelecké východiská boli podobné ako Zmetákove. Vzájomnú príbuznosť ich tvorby možno vidieť najmä na prácach, ktoré vznikli počas ich spoločného pobytu v Taliansku.
Zahustené mlieko

Zahustené mlieko (iné názvy: kondenzované mlieko, čiastočne dehydrované mlieko) je mliečny výrobok získaný z mlieka odparením časti vody (opakom zahusteného mlieka je sušené (iný názov: úplne dehydrované) mlieko, pri ktorom sa odparí takmer všetka voda). Rozlišuje sa:
V zmysle predpisov Európskej únie, resp. na Slovensku v zmysle zodpovedajúcej vyhlášky, je základná terminológia mierne odlišná v týchto bodoch: 
Zahustené mlieko bez prídavku cukru.
Ide o mliečny výrobok, ktorý vzniká odparením časti vody z mlieka. Nicolas Appert vyvinul tento proces v 20. rokoch 19. storočia.
Priemyselný proces, ktorý využíva nesladené kondenzované mlieko, je významne odlišný od postupu používaného pre zahustené mlieko s prídavkom cukru (porovnaj nižšie): zahŕňa totiž sterilizáciu, ktorá je v prípade zahusteného mlieka s prídavkom cukru zbytočná, pretože na sterlizáciu sa používa cukor.
Podľa príslušnej slovenskej vyhlášky (resp. európskej smernice) sa v názvoch výrobkov zahusteného mlieka bez prídavku cukru rozlišuje :
Zahustené mlieko s prídavkom cukru.
Ide o mliečny výrobok, ktorý vzniká tak, že z mlieka je odstránená voda a pridaný cukor. Cukor pôsobí ako konzervačná látka, takže sterilizácia nie je nutná. Vyznačuje sa dlhšou trvanlivosťou.
Vynález kondenzovaného mlieka sa pripisuje Američanke Gail Bordenovej, ktorá si ho patentovala v roku 1856.
Výroba.
Surové mlieko sa odstredí a štandardizuje, potom sa niekoľko sekúnd zahrieva na 85 až 90°C. Toto zahrievanie ničí niektoré mikroorganizmy. Separácia redukuje tuky a brzdí oxidáciu. Z mlieka sa odparí časť vody, potom sa pridá asi 45% cukru. Tento cukor predlžuje trvanlivosť sladeného kondenzovaného mlieka. Sacharóza zvyšuje hustotu kvapaliny, osmotický tlak zabraňuje množeniu mikroorganizmov. Osladené odparené mlieko sa ochladí, aby sa laktóza vykryštalizovala.
Súčasné použitie.
Používa sa pri príprave dezertov. V Singapure je populárnou náhradou bežného mlieka do kávy a čaju.
Druhy.
Podľa príslušnej slovenskej vyhlášky (resp. európskej smernice) sa v názvoch výrobkov zahusteného mlieka s prídavkom cukru rozlišuje :
Salko

Salko môže byť:
Viktor Madarász

Viktor Madarász (* 14. december 1830, Štítnik† 10. január 1917, Budapešť) bol maďarský revolucionár a maliar. Je známy ako maliar historických scén a portrétov.
Študoval na Akadémii výtvarných umení vo Viedni u Ferdinanda Georga Waldmüllera. Jeho prvý historický obraz "Kuruc a Labanc" (zobrazujúci bratov, ktorí bojovali na opačných stranách) bol vrelo prijatý. V roku 1856 odišiel do Paríža, kde študoval v ateliéroch Léona Cognieta a na École des Beaux-Arts. Ako prvý uhorský maliar získal v roku 1860 zlatú medailu parížskeho Salónu za obrazy z uhorských dejín.
Tankard (hudobná skupina)

 
Tankard je thrash metalová skupina pochádzajúca z mesta Frankfurt v Nemecku. Založili ju Frank Thorwarth, Andreas Geremia, Bernhard Rapprich, Axel Katzmann a Oliver Werner v roku 1982 pod názvom "Vortex". Spolu s kapelami Sodom, Kreator a Destruction sú neoficiálne označovaní za „veľkú štvorku“ nemeckého thrash metalu. Skladby Tankard pojednávajú prevažne o alkohole.
Kaštieľ v Horných Turovciach

Kaštieľ v obci Horné Turovce (, ) je klasicistická, prízemná budova štvorcového tvaru postavená asi na začiatku 19. storočia. Postavili ju pravdepodobne Nedeczkyovci a cez Emmu Nedeczky sa do kaštieľa (kúrie) dostal Lajos Pongrácz.
Dejiny, geografická poloha a význam.
Horné Turovce ležia v blízkosti hlavného sídla bývalej historickej Hontianskej župy, na sever od Šiah v romantickom údolí potoka Krupinica, neďaleko od známej bitky pri Plášťovciach v roku 1552, v nadmorskej výške 143 m. Chotár obce je rôznorodý, obkolesujú ho vrchy, kopce.
O presnom vzniku kaštieľa neexistuje presný záznam, avšak už na historických mapách z rokov 1782 - 1785 je možné rozpoznať zakreslený objekt kaštieľa ako aj objekt kaštieľa Istvána Pongrácza.
Samotné prostredie hontianskej župy bolo kvôli príjemnému klimatu a neveľkej vzdialenosti od Budapešti vyhľadávaným miestom na budovanie šľachtických letohrádkov a usadlostí. Kaštieľ v Horných Turovcich je jedným z troch zachovaných objektov tohto druhu na území obce. V okolitých obciach bývalej hontianskej župy môžeme nájsť množstvo kaštieľov a kúrií budovaných v tomto duchu.
Oproti kaštieľu (kúrii) stál objekt iného kaštieľa s vežou, postavený pravdepodobne na základoch iného objektu, ktoré boli položené už v stredoveku. Objekt bol podpivničený. Kaštieľ patril pravdepodobne Istvánovi Pongráczovi a prostredníctvom jeho dcéry Varburgy sa dostal do vlastníctva Fogarassyovcov, neskôr patril Lakyovcom. Túto pamiatkovú stavbu v roku 1978 bez povolenia zbúrali.
V blízkosti kaštieľa stála kúria (kaštieľ) Lajosa Pongrácza, ktorá je ešte na mapách z polovice 19. storočia zaznačená.
Osobnosti spojené s kaštieľom.
Okrem zakladateľov kaštieľa, rodiny Nedeckých, tu žil aj Lajos Pongrácz aj László Pongrácz. Po ňom kúriu obýval Károly Laky. Neskôr bola majetkom Sándora Katonu a potom sa dostala do vlastníctva Hibskyovcov. V súčasnosti (2020) je budova po rekonštrukcii.
Obec Horné Turovce a kaštieľ v diele Mihályho Matunáka z Brezna (1866 - 1932).
So zaujímavou informáciou o pôvode kaštieľa sa dočítame v diele činovníka Mihályho Matunáka z Brezna, ktorý prisudzuje pôvod kaštieľa rodine Forgassyovcov. Poukazuje na to aj dochovaná pohľadnica, ktorá dokumentuje vlastníctvo kaštieľa Plukovníkom honvédov Károlym Lakym.
Cena Grammy za najlepší melodický rapový výkon

Cena Grammy za najlepší melodický rapový výkon (angl. Grammy Award for Best Melodic Rap Performance – do roku 2017 udeľované ako Najlepšia rapovo-spievaná spolupráca: angl. Best Rap/Sung Collaboration a v rokoch 2018 – 2020 ako Najlepší rapovo-spievaný výkon: angl. Best Rap/Sung Performance) je ocenenie udeľované na slávnostnom odovzdávaní cien Grammy Awards hudobným umelcom za kvalitu piesní, na ktorých spolupracujú reperi a speváci. Vyznamenania vo viacerých kategóriách každoročne udeľuje Národná akadémia umení a vied Spojených štátov s cieľom „oceniť umelecké úspechy, technické znalosti a celkovú excelentnosť v hudobnom priemysle bez ohľadu na predaj albumov alebo pozíciu v hudobných rebríčkoch“.
Názov v definícia tejto kategórie bola zmenená v júni 2020 s okamžitou platnosťou, aby predstavovali rastúci trend hybridných výkonov v oblasti rapového žánru. Podľa Recording Academy „má táto kategória za cieľ oceniť sólové vystúpenia ako i spolupráce obsahujúce prvky rapu a melódie modernej produkcie. Pieseň si vyžaduje silnú a jasnú prítomnosť melódie kombinovanej s rapovou kadenciou a zahŕňa dialekty, texty alebo prvky z iných ako rapových žánrov vrátane R&amp;B, rocku, country, elektroniky a ďalších. Produkcia môže obsahovať tradičné prvky rapu alebo prvky charakteristické pre vyššie uvedené žánre, ktoré nie sú rap.“
Ocenenie je udelené umelcovi (umelcom). Producent, inžinier a skladateľ môžu požiadať o certifikát pre víťazov.
Saurer 4TIILM

Saurer 4TIILM je typ vysokopodlažného švajčiarskeho trolejbusu. V roku 1957 bolo vyrobených celkom 12 vozidiel, všetky boli dodané do švajčiarskeho mesta St. Gallen.
História.
V 50. rokoch 20. storočia bolo na základe referenda, ktoré sa konalo medzi obyvateľmi švajčiarskeho mesta Sankt-Gallen, rozhodnuté nahradiť električkový systém trolejbusovým. Pre potreby rozšíreného trolejbusového systému bola v roku 1957 zakúpená séria dvanástich trolejbusov 4TIILM. Vozňovú skriňu vyrobila spoločnosť Carosserrie Hess AG, mechanickú časť podnik Adolph Saurer AG, a elektrickú výzbroj Zurich Oerlikon.
Konštrukcia.
Saurer 4TIILM je dvojnápravový trolejbus, ktorého karoséria je vyrobená z hliníka. V pravej bočnici sa nachádza päť dvojkrídlových skladacích dverí. Pohon zabezpečuje jeden jednosmerný trakčný motor typu GLM 1202 DK. Vo vozidlách 4TIILM bola použitá odporová elektrická výzbroj. Sedadlá pre cestujúcich sú usporiadané priečne a sú drevené.
Prevádzka.
Varšava.
Kvôli zlému technickému stavu trolejbusov ZiU-9 zakúpil v roku 1992 mestský dopravný podnik vo Varšave 11 trolejbusov Saurer 4TIILM a 8 prívesov Moser zo St. Gallenu. Trolejbusy si do značnej miery zachovali svoj pôvodný vzhľad (zelené a biele farby, erby a evidenčné čísla St. Gallenu, nápisy v nemčine a francúzštine, schémy verejnej dopravy v St. Gallene). Trolejbusy jazdili na varšavskej linke č. 51 až do prerušenia prevádzky trolejbusov 31. augusta 1995 a následne boli odstavené vo vozovni trolejbusov a autobusov v Piaseczne. Po roku 2001 sa začal predaj trolejbusov Saurer:
Trolejbus T005 sa vrátil do St. Gallenu v roku 2010. Vo Varšave bol pre muzeálne účely zachovaný trolejbus T016, ktorý patrí do klubu milovníkov mestskej dopravy vo Varšave.
Gdyňa.
V roku 2002 bol do Gdyne predaný jeden varšavský trolejbus Saurer 4TIILM s označením T014. Vozidlo prešlo rekonštrukciu v podniku TROBUS, počas ktorej bol obnovený vonkajší plášť. Po rekonštrukcii bol trolejbus odovzdaný spoločnosti Przedsiębiorstwo Komunikacji Trolejbusowej w Gdyni, ktorá ho uviedla do prevádzky na turistickej linke č. 326. V roku 2012 trolejbus znovu získal dekoratívny prúžok na prednej strane s logom výrobcu a tmavo zelenou farbou karosérie, podobne ako v čase prevádzky v St. Gallene.
Sodom

Sodom je thrash metalová skupina pochádzajúca z mesta Gelsenkirchen v Nemecku. Spolu s kapelami Tankard, Kreator a Destruction sú neoficiálne označovaní za „veľkú štvorku“ nemeckého thrash metalu.
Donald Glover

Donald McKinley Glover Jr. (* 25. september 1983, Edwards Air Force Base, Kalifornia, USA) je americký herec, spevák, reper, komik, scenárista, producent a režisér. Vystupuje pod umeleckým menom Childish Gambino a občas ako DJ s prezývkou mcDJ.
Po tom, čo na New York University pracoval v zoskupení Derrick Comedy, vo veku 23 rokov bol Tinou Fey najatý ako scenárista sitkomu televízie NBC, "30 Rock". Preslávila ho rola vysokoškoláka Troya Barnesa v sitkome "Community" (2009 – 2013). Od roku 2016 hrá v seriáli stanice FX s názvom "Atlanta", ktorý vytvoril a taktiež ho občasne režíruje. Za tento seriál vyhral rôzne ocenenia vrátane dvoch Primetime Emmy Awards a dvoch Zlatých glóbusov.
Ako filmový herec sa objavil v množstve komerčne úspešných filmov vrátane nadprirodzeného hororu "Vzkriesenie démona" ("The Lazarus Effect"; 2015), komediálnej drámy "Magic Mike XXL" (2015), sci-fi filmu "Marťan" ("The Martian"; 2015), filmu ' ("Spider-Man: Homecoming"; 2017), kde stvárnil rolu Aarona Davisa a taktiež v space westernovom filme ' (2018), kde si zahral postavu mladého Landa Calrissiana. Glover si zahral vo svojom vlastnom krátkom filme, ktorý tiež produkoval – "Guava Island" (2019). Tiež nadaboval dospelého Simbu v novej verzii Disney filmu, "Leví kráľ" ("The Lion King"; 2019).
Po niekoľkých nezávisle vydaných albumoch a mixtapes, Glover v roku 2011 podpísal nahrávaciu zmluvu s Glassnote Records. 15. novembra 2011 vyšiel jeho prvý štúdiový album "Camp". Svoj druhý štúdiový album s názvom "Because the Internet" vydal 10. decembra 2013. Gloverov tretí album, "Awaken, My Love!" bol vydaný 2. decembra 2016. Singel z albumu s názvom „Redbone“ sa umiestnil na 12. mieste rebríčka "Billboard" Hot 100 a nakoniec zaň získal svoju prvú Cenu Grammy. V máji 2018 vydal pieseň spolu s videoklipom „This Is America“, ktorá debutovala na 1. priečke rebríčka Hot 100. Za túto skladbu vyhral 4 Ceny Grammy v roku 2019: Nahrávka roka, Pieseň roka, Najlepší rapovo-spievaný výkon a Najlepší videoklip. 22. marca 2020 vydal svoj štvrtý štúdiový album s názvom "3.15.20".
Osobný život.
Začiatkom roka 2016 priviedla Gloverova partnerka Michelle White na svet syna, ktorému dali meno Legend. V januári 2018 sa im narodil druhý syn Drake.
Sociálna poisťovňa

Sociálna poisťovňa je na Slovensku verejnoprávna inštitúcia založená v novembri 1994, ktorá (podľa právneho stavu platného od roku 2005) vykonáva sociálne poistenie v zmysle zákona č. 461/2003 Z. z. o sociálnom poistení, t.j. nemocenské poistenie, dôchodkové poistenie, úrazové poistenie, garančného poistenia a poistenia v nezamestnanosti, a niektoré činnosti v rámci starobného dôchodkového sporenia. Jej vlastníkom je štát. Sídlo má v Starom meste v Bratislave na Ulici 29. augusta. 
Dejiny a predmet činnosti.
Ku dňu vzniku samostatného Slovenska, t.j. 1. januára 1993, bola na Slovensku zriadená Národná poisťovňa ako verejnoprávna inštitúcia na vykonávanie povinného zdravotného poistenia, nemocenského poistenia (a zabezpečenia) a dôchodkového zabezpečenia (resp. "poistenia"). Národnú poisťovňu 1. novembra 1994 nahradila jednak Všeobecná zdravotná poisťovňa (pre oblasť zdravotného poistenia) a jednak Sociálna poisťovňa (pre ostatné oblasti). Spomínaná Sociálna poisťovňa bola konkrétne zriadená zákonom o Sociálnej poisťovni (zák. č. 274/1994 Z.z.) ako verejnoprávna inštitúcia na vykonávanie nemocenského poistenia (vrátane nemocenského zabezpečenia) a dôchodkového zabezpečenia. . 
Sociálna poisťovňa od Slovenskej poisťovne prevzala 1. apríla 2002 aj poistenie zodpovednosti zamestnávateľa za škodu pri pracovnom úraze a pri chorobe z povolania – úrazové poistenie. 
Podľa nového zákona o sociálnom poistení od 1. januára 2004 Sociálna poisťovňa prevzala od Národného úradu práce vykonávanie poistenia v nezamestnanosti a garančného poistenia a dôchodkové zabezpečenie bolo zmenené na dôchodkové poistenie.
Od 1. januára 2005 Sociálna poisťovňa vykonáva aj činnosti v rámci starobného dôchodkového sporenia – predovšetkým vyberá príspevky, postupuje ich dôchodkovým správcovským spoločnostiam a registruje zmluvy o starobnom dôchodkovom sporení (§ 226 zákona o sociálnom poistení). 
Orgány.
Orgány Sociálnej poisťovne sú:
Alexander Reško

Alexander Reško (* 2. jún 1951, Komárno) je slovenský historik, kultúrny pracovník a publicista.
Životopis.
Maturoval na gymnáziu v Komárne (1969) a absolvoval Vysokú školu poľnohospodársku v Nitre, kde získal titul inžinier (1974). Vedomosti si dopĺňal počas doktorandského štúdia na Katedre dejín architektúry Slovenskej technickej univerzity v Bratislave.
Pracoval v poľnohospodárstve, no svoj voľný čas venoval štúdiu a výskumu hradov, kaštieľov a kúrií na Slovensku, dejinám šľachtických rodov, ich životu a historickému prínosu v dejinách Uhorska. Niekoľko rokov pracoval v Podunajskom múzeu v Komárne ako historik. V rokoch 1995 – 1999 bol poslancom mestského zastupiteľstva v Komárne.
Jeho výskum sa zameriava na širší komárňanský región a na ďalšie obce a lokality Nitrianskeho samosprávneho kraja. Preskúmal stovky stavieb a ich históriu, z ktorých už medzičasom veľa zaniklo. Preto jeho príspevky v dvoch zväzkoch "Lexikónu kaštieľov a kúrii Slovenska" z oblasti tohto kraja majú vysokú historickú a dokumentačnú hodnotu. Je autorom rozsiahlejších monografií obcí Kalná nad Hronom, Čechy, Dyčka, Kolta, Imeľ, Lúčnica nad Žitavou, mesta Komárno a mnohých ďalších lokalít a historických svetských i sakrálnych stavieb.
Z oblasti vlastivedy, kultúry a histórie publikoval vyše 260 prác. Desiatky monografií obcí s akcentom na ich historické pozoruhodnosti vyšli v edícii Malá vlastivedná knižnica (Čečejovce, Čechynce, Diakovce, Dolinka, Horné Turovce, Hviezdoslavov, Imeľ, Komárno, Košúty, Kráľov Brod, Kvetoslavov, Málaš, Sazdice, Semerovo, Šiatorská Bukovinka, Šrobárová, Tomášov, Trávnik, Veľká Lehota, Voznica a i.) a na mnohých ďalších sa podieľal ako spoluautor, prekladateľ a autor fotografií. Výsledkom spolupráce s významným podporovateľom kultúry a vydavateľom Árpádom Szénássym v rokoch 1992 – 2005 boli nielen tieto publikácie, ale spoločnými silami sa im podarilo zachrániť kaštieľ v Dubníku, ktorý slúži ako múzeum.
Množstvo článkov a štúdií uverejnil vo viacerých časopisoch ("Iuxta Danubium", "Múzeum", "Várak, templomok, kastélyok", "Delta", "Komárňanské listy - Komáromi Lapok", "Udvardi Lapok" a i.). Je spoluzakladateľom časopisu "Múltunk emlékei" (9 ročníkov) a "Kastélykrónika" (4 ročníky). Podieľal sa na vydaní viacerých zborníkov a pamätníc škôl, samostatne alebo v spolupráci s inými autormi publikoval rozsiahlejšie monografie. Prekladá odborné knihy z maďarského jazyka. Používa pseudonymy Resko Sándor, Gyula Petrovay, Petrovay R. Sándor, P. Gy., A. R. a R.
Spolupracuje s mnohými inštitúciami, z nich najvýznamnejšie sú Országos Széchényi Könyvtár (Krajinská Széchényiho knižnica) v Budapešti, Hadtörténeti intézet (Vojenský historický ústav) v Budapešti, Kriegsarchiv (Vojenský archív) vo Viedni, Kulturális Örökségvédelmi Hivatal (Úrad ochrany kultúrneho dedičstva) v Budapešti, Magyar Országos Levéltár (Maďarský krajinský archív) v Budapešti a ďalšie. Mimoriadne dobrá je spolupráca s redaktorom odbornej encyklopédie "Magyar kastélylexikon" Zsoltom Virágom (dodnes vyšlo 11 zväzkov). Jeho diela sú citované v literatúre mnohých kníh iných autorov.
Universidade Federal de Goiás

Universidade Federal de Goiás (skrátene Universidade de Goiás alebo UFG) je významná verejná univerzita v Goiás. Bola založená roku 1960 v Goiânia v brazílskom štáte Goiás.
Kostol svätej Heleny (Poprad - Kvetnica)

Kostol svätej Heleny je rímskokatolícky filiálny kostol v Poprade – Kvetnici.
História.
Kostolík dal postaviť Peter Ráth, generálny riaditeľ Košicko-bohumínskej železnice, v rokoch 19091910. Výstavba kostolíka sa realizovala podľa projektovej dokumentácie nezisteného autora a zo zbierok Petra Rátha, jeho manželky, dcéry Aranky a zaťa Eugéna Karácsonyho. Ďalším darcom bol manžel Gabriely Éder-Dávidovej z vďačnosti za uzdravenie. Dôkazy o tom sú zaznamenané na nápisoch vitráží piatich okien, ktoré sú dielom budapeštianskeho sklomaliara a výrobcu vitráži, Waltera Gidu. Kostolík na počesť sv. Heleny vysvätil spišský biskup Alexander Párvy 10. júla 1910. Počas prevádzky liečebného ústavu poskytoval pacientom duchovnú útechu. V roku 1952 kostolík prestal plniť svoje duchovné poslanie a stal sa skladom agitačného materiálu a kníh kúpeľnej správy. Neskôr bola dohoda medzi cirkvou a Okresným národným výborom v Poprade o zmene užívania kostolíka v prospech štátu, kedy došlo aj v zmene vlastníctva na štát.
Obrat nastal po novembri 1989, kedy tu veriaci po mnohých desaťročiach slávili 24. decembra polnočnú svätú omšu. Kostolík bol znova posvätený na sviatok sv. Heleny 18. augusta 1990 vtedajším spišským biskupom Františkom Tondrom. Zničené pôvodné zariadenie bolo nahradené novým. Zozbierali sa naň miestni veriaci v roku 1993 pod vedením kaplána Miloslava Marušiaka. Dôkladnú opravu sklenených vitráží uskutočnil v roku 2000 Stanislav Hudzík a Peter Fedor. Kostol v súčasnosti patrí Farnosti Poprad – Juh. Sväté omše sú v kostole každú nedeľu o 10:00. Majitelia kostola sa v priebehu času menili, v roku 2010 kostol prenajalo Seniorcentrum Kvetnica rímskokatolíckej cirkvi na 15 rokov, o rok na to však zmluvu nečakane vypovedalo. V roku 2020 kostol patril rímskokatolíckej cirkvi.
Blízko kostola je kaplnka Panny Márie Lurdskej, posvätená 6. júna 1948.
Moshing

Moshing (iné názvy: slam dance, slamming) je tanečný štýl vychádzajúci z hardcore punkovej komunity. Typicky sa tancuje na živých koncertoch pri počúvaní živšej a agresívnejšej hudby, pričom do seba jednotliví tanečníci nekontrolovane vrážajú alebo so sebou nechajú hádzať. Ide o silne kontaktný druh tanca pôvodom z USA, ktorý dosiahol vrchol popularity v 80. rokoch s rozvojom žánru grunge. Od tej doby sa stal moshing fenoménom, ktorý prestupuje naprieč väčšinou hudobných žánrov, pokiaľ je hudba na koncertoch dostatočne energická. Názory na tento druh tanca sa rôznia, niektorí ho vnímajú ako pozitívnu odozvu umelcom, niektorí ako rušivý element na koncerte.
Moshing je považovaný za brutalnejšiu verziu pogovania, t. j. nekontrolovaného tanca, pričom najtypickejším druhom moshingu je tanec v kruhu ("circle pit"), kde jednotliví účastníci behajú a narážajú do seba, aby vytvorili točiaci sa kruh. Takýto mosh pit sa zvyčajne nachádza v pomyslnom strede hľadiska, zatiaľ čo pogo sa väčšinou tancuje v "kotli" priamo pri pódiu. Najtvrdšou verziou moshingu je potom odnož spojená so žánrom thrash metal, kedy sa tanečníci rozdelia na dve skupiny a navzájom do seba s rozbehom vrážajú. Tento tvrdý spôsob tanca, nazvaný príznačne "wall of death", so sebou nesie riziko zranenia alebo dokonca úmrtia. Niektoré metalové a rockové hudobné skupiny, ako napríklad The Smashing Pumpkins, stáli v priamej opozícii proti tomuto druhu tanca, hlavne po tom, čo boli na niektorých ich koncertoch pri agresívnom tanci zabití niektorí diváci.
Wall of death

Wall of death alebo Wall of Death môže byť:
Hodinová veža (Pazardžik)

Hodinová veža () je stavba osmanskej hodinovej veže, nachádzajúca sa v centrálnej časti mesta Pazardžik v južnom Bulharsku.
Poloha.
Pazardžická hodinová veža sa nachádza v centrálnej časti mesta Pazardžik, oproti budove Oblastného riaditeľstva bulharského Ministerstva vnútra na námestí „Săedinenie“, v blízkosti ulice „Gladston“.
Dejiny.
Prvá hodinová veža stála na území Pazardžiku už pred rokom 1658, a mesto tak bolo jedným z prvých na území dnešného Bulharska s týmto typom stavby. V 17. storočí stálo na území Bulharska len asi 20 stavieb tohto typu. Hodinovú vežu v Pazardžiku spomenul vo svojich zápiskoch z ciest po Bulharsku aj turecký cestovateľ, spisovateľ a geograf Evliya Çelebi. V roku 1741 bola postavená nová kamenná hodinová veža, ktorá bola súčasťou pazardžického Kuršum chanu. Ten bol najväčším chanom (chan, nazývaný aj karavanseraj, je typ stavby, ktorý slúžil ako hostinec pre pocestných) na území Bulharska, ktorý bol postavený už v roku 1574, pričom hodinová veža stála priamo na vtedajšom nádvorí hostinca. Výstavbu tejto veže financoval osmanský vojenský predstaviteľ Ibrahim aga Hajrulov, pričom poznámka o roku výstavby a o tom, kto stavbu financoval, sa dochovala na pamätnej doske na stene hodinovej veže. Do dnešných dní sa dochovala len jedna fotografia z roku 1923 a jedna maľba, ktoré túto pôvodnú vežu znázorňujú. V roku 1928 sa vrchná časť hodinovej veže zrútila v dôsledku Čirpanského zemetrasenia a zo stavby ostala stáť základná murovaná časť, vysoká približne 6 metrov. Približne do roku 1980 sa zachoval aj zvon z veže, ktorý bol uložený v jednej z pazardžických škôl, po tomto roku sa však o jeho ďalšom osude nič nevie. V roku 2010 bola stavba hodinovej veže reštaurovaná a bola znovu postavená vrchná časť v pôvodnom vzhľade. Projekt mal starosti architekt Hristo Gerasimov a na obnovu bola v roku 2009 založená finančná zbierka, v rámci ktorej za podarilo vyzbierať viac ako 250 000 bulharských leva, ktoré boli na projekt obnovy veže potrebné. Oficiálne odhalená bola 21. mája 2010, v deň, kedy sa slávi aj sviatok mesta Pazardžik.
Charakteristika.
Základ veže tvorí približne 6 metrov vysoká kamenná stavba štvorcového pôdorysu s dĺžkou steny 4,75 metra, ktorá sa smerom nahor zužuje a pokračuje vo forme hranolu (nie je isté, či bol pôvodne šesť, osem, alebo dvanásťstenný) až k vrcholu. Z pôvodnej veže sa do dnešných dní dochovala len základná kamenná murovaná stavba, zvyšok hodinovej veže však bol obnovený a to tak, aby čo najpresnejšie pripomínal pôvodnú stavbu. Z pôvodného zhruba šesť metrov vysokého kamenného základu stavba pokračuje najskôr 3 metre vysokým pyramídovitým zúžením a neskôr ako osemstenný hranol vysoký približne 10 metrov. Ďalej sa vo vrchnej časti nachádza štvorstenná hodinová časť, v ktorej sa nachádzajú 4 švajčiarske hodinové mechanizmy a nakoniec plechová strecha, ktorou je veža zakončená. Celková výška veže tak dosahuje približne 27 metrov. V časti, kde sa nová časť napája na pôvodnú a kde sa pôvodne nachádzal hodinový mechanizmus, sa nachádza nika, v ktorej bolo osadené súsošie svätých Konštantína a Heleny.
Medzinárodná agentúra pre obnoviteľnú energiu

Medzinárodná agentúra pre obnoviteľnú energiu (angl. "International Renewable Energy Agency", "IRENA") je medzinárodná medzivládna organizácia, ktorej cieľom je podporovať využívanie obnoviteľných zdrojov energie, spoluprácu a vývoj nových technológií. Je to prvá medzinárodná organizácia zameriavajúca sa výlučne na obnoviteľné zdroje energie v priemyselných aj rozvojových krajinách. Bola založená v roku 2009 a jej štatút nadobudol účinnosť 8. júla 2010. Sídlo agentúry je v Masdar City v Abú Zabí. Generálnym riaditeľom je Francesco La Camera. IRENA je oficiálnym pozorovateľom OSN.
História.
Prvé návrhy na založenie Medzinárodnej agentúry pre obnoviteľnú energiu vychádzajú z aktivít Brandta Reporta z roku 1980. Mimovládne organizácie a priemyselné lobistické skupiny ako Eurosolar, Svetová rada pre obnoviteľnú energiu (WCRE) a Svetová asociácia pre veternú energiu (WWEA) podporovali založenie Medzinárodnej agentúry pre obnoviteľnú energiu niekoľko desaťročí. V roku 1990 navrhla rakúska vláda pod vedením spolkového kancelára Franza Vranitzkého založenie agentúry na pôde OSN. Jedným z iniciátorov bol aj Hermann Scheer, nemecký politik a lobista, ktorý pôsobil ako prezident asociácie Eurosolar a predseda WCRE.
Na svojom výročnom podujatí 15. júna udelila WWEA Svetovú cenu za veternú energiu za rok 2010 zakladajúcim členským štátom IRENA. Uviedli: „Založenie IRENA možno považovať za najdôležitejšie rozhodnutie, aké sa kedy prijalo na globálnej úrovni v prospech obnoviteľnej energie. Založenie IRENA vyslalo svetovému spoločenstvu veľmi silný signál, že obnoviteľná energia bude musieť hrať a bude hrať kľúčovú úlohu v budúcich dodávkach energie do celého sveta. Týmto ocenením by WWEA chcela naznačiť, že WWEA je odhodlaná úzko spolupracovať s IRENA a bude ju naďalej plne podporovať.“
Zakladajúca konferencia Medzinárodnej agentúry pre obnoviteľnú energiu sa konala v nemeckom Bonne 26. januára 2009. Štatút IRENA podpísalo 75 krajín.
Ciele.
Cieľom IRENA je stať sa hlavnou hnacou silou pri podpore prechodu k využívaniu obnoviteľnej energie na globálnej úrovni: „"IRENA bude pôsobiť ako globálny hlas v oblasti obnoviteľných energií, poskytne praktické rady a podporu priemyselným aj rozvojovým krajinám, pomôže im zlepšiť ich regulačné rámce a budovať kapacity. Agentúra uľahčí prístup ku všetkým dôležitým informáciám vrátane spoľahlivých údajov o potenciáli obnoviteľnej energie, najlepších postupoch, účinných finančných mechanizmoch a najmodernejších technologických znalostiach."“: Hermann Scheer IRENA poskytuje vládam rady a podporu v oblasti politiky obnoviteľnej energie, budovania kapacít a transferu technológií.
Členské štáty.
Štatút na získanie členstva v IRENA vyžaduje, aby bol štát členom OSN a regionálnych medzivládnych organizácií pre ekonomickú integráciu.
K októbru 2021 bolo členmi IRENA 165 štátov a Európska únia a ďalších 18 krajín je v procese pristúpenia.
Cesta III. triedy 2356 (Slovensko)

Cesta III. triedy číslo 2356 ("III/2356", staré číslo "III/072001") je cesta III. triedy na Slovensku. Spája horno-liptovskú obec Kráľova Lehota s obcou Liptovská Teplička a Šuňava. Jej dĺžka je 22,3 km. Takmer celá cesta je v správe Slovenskej republiky, až na začiatočnú časť. ktorú spravuje obec Kráľova Lehota. Cesta vedie údolím rieky Čierny Váh cez územie Nízkych Tatier.
Význam.
Cesta spája obec Kráľova Lehota s prečerpávacou vodnou elektrárňou Čierny Váh, osadou Svarín a miestnymi lesníckymi osadami a horárňami. Cesta je vo veľkom využívaná lesníkmi a cyklistami, pretože ňou vedie niekoľko cyklotrás. Okrem toho cesta výrazne skracuje trasu motoristom do najvýchodnejšej liptovskej dediny a nadväzujúcich spišských obcí. 
Priebeh.
Cesta začína križovatkou s cestou I. triedy I/72 v katastri obce Kráľova Lehota. Pokračuje smerom popri železnici a rieke Váh, až po sútok Bieleho a Čierneho Váhu, kde odbočuje a spolu s pozostatkami starej lesnej železnice pokračuje súbežne s tokom rieky Čierny Váh až do osady Svarín. Odtiaľ ďalej pokračuje popri vodnej nádrži Čierny Váh až k lesníckej osade na konci nádrže. Tu sa k nej pripája sčasti asfaltová lesnícka cesta z doliny riečky Ipoltica, ktorá vedie až do horehronskej obce Heľpa. Cesta ďalej pokračuje lesnatým údolím Čierneho Váhu, okolo starej železničnej stanice Bnekovo a horárne Brezová. Cesta končí na križovatke s cestou III/3061, ktorá smeruje z podtatranskej obce Štrba smerom do Liptovskej Tepličky.
Miranda Richardsonová

Miranda Jane Richardson (* 3. marec 1958, Southport, Spojené kráľovstvo) je anglická divadelná, filmová a televízna herečka. V rokoch 1993 a 1995 bola nominovaná na Academy Awards a je držiteľkou dvoch cien Zlatý glóbus. Je známa z filmov ako "Ríša slnka" (1987), "Hra na plač" ("The Crying Game", 1995) "Ospalá diera" (1999), "The Phantom of the Opera" (2004) či "Made in Dagenham" (2011). Známa je jej interpretácia kráľovnej Mab v televíznom filme Merlin z roku 1998. Hrala vo viac ako 90 filmoch. 
Detstvo a mladosť.
Richardsonová sa narodila v meste Southport, v Spojenom kráľovstve. Už od malička vystupovala v rôznych školských predstaveniach a rada vystupovala pred publikom.
Kariéra.
Richardsonová študovala na Bristol Old Vic Theatre School po boku Daniela Day-Lewisa.
Má za sebou úspešnú a rozsiahlu divadelnú kariéru. Prvýkrát vystúpila v Manchester Library Theatre v roku 1979.
V roku 1985 debutovala vo filme "Dance with a Stranger" po boku Ruperta Everetta. V roku 1987 odmietla úlohu Alex v dráme "Fatal Attraction", ktorú neskôr získala Glenn Closová.
V roku 1992 hrala v dráme "Damage" po boku Juliette Binocheovej, kde za svoj herecký výkon získala nomináciu na Academy Awards a získala cenu BAFTA.
V roku 1995 získala znovu nomináciu na Academy Awards, tentokrát za film "Tom &amp; Viv". V roku 1999 prijala úlohu Lady Van Tassel v mysterióznej dráme Tima Burtona "Ospalá diera".
V roku 2002 stvárnila sestru Virginie Woolfovej v oscarovej dráme "The Hours". V rovnakom roku si zahrala trojitú rolu v trileri "Spider".
V roku 2010 hrala vo filme "Made in Dagenham" spolu so Sally Hawkins. V roku 2014 stvárnila menšiu rolu vo vojnovej dráme "Testament of Youth". V rovnakom roku si tiež mala zahrať vo filme Angeliny Jolie "Vládkyňa zla", ale jej scény boli z filmu neskôr vystrihnuté.
V roku 2017 stvárnila manželku Winstona Churchilla v životopisnej dráme "Churchill".
Súkromný život.
Richardsonová žije v západnom Londýne. Medzi jej záľuby patrí sokoliarstvo, kreslenie, prechádzky, záhradkárčenie či móda. Je známa pre svoj nenáročný a jednoduchý spôsob života. Miluje zvieratá a má doma dve mačky a jedného psa. Podporuje tiež niekoľko charitatívnych organizácii. Nie je vydatá a nemá deti.
Ospalá diera

Ospalá diera () je americký mysteriózny film z roku 1999. Film režíroval Tim Burton. Ide o filmovú adaptáciu poviedky „"Legenda Sleepy Hollow"“. V hlavných úlohách Johnny Depp a Christina Ricci, vo vedľajších úlohách sa predstavili Miranda Richardson, Michael Gambon, Casper Van Dien a Jeffrey Jones. Dej sa sústreďuje na detektíva Ichaboda Cranea, ktorý je poverený ísť vyšetriť sériu vrážd záhadného bezhlavého jazdca v dedine Sleepy Hollow.
Vojenské lesy a majetky Slovenskej republiky

Vojenské lesy a majetky Slovenskej republiky (VLM SR) je štátny podnik, ktorý vznikol pre potreby efektívneho a ekologického obhospodarovania lesnej a poľnohospodárskej pôdy vo vojenských výcvikových priestoroch armády SR. Podnik vznikol po rozdelení Československa v roku 1993 so sídlom v Pliešovciach. Podnik hospodári na výmere 65 431 ha lesnej pôdy s ročnou ťažbou cca 300 000 m³. Súčasným generálnym riaditeľom je Ján Jurica.
Odštepné závody.
Štátny podnik je tvorený generálnym riaditeľstvom a tromi závodmi v Malackách, Kežmarku a Kamenici nad Cirochou.
Novičok

Novičok (rus. Новичок – nováčik) je skupina organofosfátových nervovoparalytických látok, inhibítorov acetylcholínesterázy, enzýmu pôsobiaceho v neurónoch. Ide o skupinu viac ako šesťdesiatich podobných zlúčenín. Najznámejšie z nich sú:
Látky Novičok boli výsledkom vývoja chemických zbraní, ktorý v priebehu 70. rokov prebiehal pod krycím označením projekt FOLIANT. Ich vysoká toxicita spôsobuje, že na útok stačí veľmi malé množstvo látky, ktoré je problematické detegovať bežným spôsobom. Podobne ako iné nervovoparalytické látky spôsobuje nekontrolované sťahy svalov, zastavuje dýchanie a srdce. Liečba otravy látkami novičok je podobná liečbe iných nervovovoparalytických látok.
Informácií o látkach Novičok nie je veľa. Väčšina pochádza zo správy V.S. Mirzajanova, jedného z výskumníkov, ktorý sa na ich výskume podieľal v inštitúte GosNIIOChT a neskôr utiekol zo Sovietskeho zväzu na Západ.
14. januára 2019 sa na 62. zasadaní výkonného výboru Organizácie pre zákaz chemických zbraní navrhlo pridať do Zoznamu 1 jedovatých látok, na ktoré sa vzťahuje Dohovor o chemických zbraniach, skupiny látok vrátane A-230, A-232, A-234. Dokumenty tohto zasadania presne definujú dve skupiny chemických látok (v súlade s prítomnosťou určitých fragmentov v ich štruktúrnych vzorcoch, ale bez použitia výrazu „novičok“ alebo iného odkazu na ich sovietsky, ruský alebo iný pôvod) ako nebezpečných toxických látok.
Siegfried &amp; Roy

Siegfried Fischbacher (* 13. jún 1939, Rosenheim, Nemecká ríša - † 13. január 2021) a Roy Horn (rodným menom Uwe Ludwig Horn; * 3. október 1944, Oldenburg, Nemecká ríša – † 8. máj 2020, Las Vegas, Nevada, USA) boli nemecko-americké duo iluzionistov a krotiteľov zvierat, ktorí pôsobili pod názvom Siegfried &amp; Roy. Do povedomia sa dostali svojimi nápadmi s bielymi levmi a bielymi tigrami.
Od roku 1990 do 3. októbra 2003, kedy sa ich etapová kariéra skončila kvôli Royovmu zraneniu, účinkovali v šou "Siegfried &amp; Roy at the Mirage Resort and Casino", ktorá bola považovaná za jednu z najnavštevovanejších v Las Vegas.
Životopis.
Narodili sa a vyrastali v Nemecku. Následne sa prisťahovali do USA a stali sa americkými občanmi.
Umelci sa stretli v roku 1959 na nemeckej zaoceánskej lodi, kde Siegfried pracoval ako stevard a Roy ako čašník. Siegfried bol iluzionista a niektorým cestujúcim začal ukazovať triky. Čoskoro mu bolo umožnené absolvovať vlastnú šou, pri ktorej mu pomáhal Roy. Svoju prvú vážnu šou predviedli v Las Vegas v roku 1972 a bola vyhlásená za najlepšiu šou roka.
V roku 1990 ich pozval na trvalé miesto manažér kasína Mirage. Dvojica celkovo predviedla asi 5 750 vystúpení až do 3. októbra 2003, keď Roya počas vystúpenia zranil (v deň svojich narodenín) sedemročný tiger "Montecore". Po zranení podstupoval niekoľko rokov rehabilitácie.
Za prínos k rozvoju divadelných predstavení boli Siegfried a Roy v roku 1999 ocenení hviezdou na Hollywoodskom chodníku slávy.
Royove zdravotné problémy.
Zranenie.
3. októbra 2003, počas vystúpenia dua, sa sedemročný tiger zahryzol Royovi Hornovi do krku. Roy bol ťažko zranený a stratil veľa krvi. Keď ho previezli do nemocnice, obával sa, aby sa tigrovi nijako neublížilo: „Montecore je veľká mačka“, uviedol.
Roy tohto tigra vychovával šesť rokov od detstva a nemohol mu ublížiť. Podľa opisu Siegfrieda a bývalého majiteľa „Mirage“ S. Wynna sa stalo toto: počas vystúpenia žena v prvom rade natiahla ruku, aby tigra pohladila, a Roy Horn sa vrhol medzi nich a nešťastnou náhodou spadol. Tiger ho chcel zachrániť tým, že ho odvliekol na bezpečnejšie miesto. Len nepochopil, že človek nemá hrubú pokožku a vrstvu kožušiny a nemožno ho vláčiť ako mláďa. Tiger vlastne nechcel Royovi vôbec ublížiť, ale naopak, chcel ho zachrániť.
"Montecore" sa vrátil do šou po 10-dňovej karanténe. Ale odvtedy začali aktivisti požadovať zákaz takýchto predstavení, na ktorých zvieratá nie sú oplotené špeciálnym bezpečným plotom.
Smrť.
28. apríla 2020 Hornov publicista uviedol, že „mal pozitívny test na vírus, ktorý spôsobuje COVID-19 a v súčasnosti dobre reaguje na liečbu.“ Jeho stav sa však zhoršil a zomrel vo veku 75 rokov 8. mája 2020 v nemocnici Mountain View Hospital v Las Vegas počas pandémie nového koronavírusu v Nevade.
Maryja Aľaksandravna Kalesnikavová

Maryja Aľaksandravna Kalesnikavová (; * 24. apríl 1982, Minsk, Sovietsky zväz) je jednou z vodcovských osobností bieloruskej opozície počas protestov, ktoré v krajine nasledovali po prezidentských voľbách v roku 2020 a ktoré sú namierené proti prezidentovi Alexandrovi Lukašenkovi. Kalesnikavová je členkou vedenia Koordinačnej rady opozície, ktorú založila formálne neúspešná prezidentská kandidátka Sviatlana Cichanovská.
Politická aktivita.
Kalesnikavová bola podľa dostupných správ 7. septembra 2020 spolu s ďalšími dvoma opozičníkmi unesená na ulici v Minsku. O deň neskôr skoro ráno ich doviezli na hranicu s Ukrajinou. Kalesnikavová roztrhala svoj pas a preto ju z auta vyhodili. Námestník ukrajinského ministra vnútra Anton Geraščenko uviedol, že Kalesnikavová "úspešne zabránila násilnej deportácii zo svojej rodnej zeme". Potom, čo odmietla Bielorusko opustiť, bola údajne zadržaná. Niekoľko dní nebolo jasné, kde sa nachádza. Podľa ďalších správ ju z Minsku previezli do väznice v neďalekom meste Žodzina.
Kalesnikavová sa dostala do politiky počas prezidentskej kampane opozičného politika Viktara Babaryku. Bol však uväznený a nemohol tak kandidovať. Kalesnikavová a ďalší členovia Babarykovej kampane oznámili v auguste 2020 založenie novej politickej strany menom „Spoločne“.
Osobný život.
Kalesnikavová je učiteľka hudby a flautistka. Po niekoľko rokov žila a pôsobila v nemeckom Stuttgarte.
Je slobodná a bezdetná.
Siarhej Leanidavič Cichanovski

Siarhej Leanidavič Cichanovski (biel. Сярге́й Леані́давіч Ціхано́ўскі; rus. Серге́й Леони́дович Тихано́вский - "Sergej Leonidovič Tichanovskij;" * 18. august 1978, Homeľ, Bieloruská sovietska socialistická republika, Sovietsky zväz) je bieloruský podnikateľ, youtuber, disident a politický aktivista. Je známy najmä svojim vystupovaním proti bieloruskému prezidentovi Alexandrovi Lukašenkovi.
V máji 2020 oznámil svoj zámer kandidovať v bieloruských prezidentských voľbách, ale zatkli ho a k voľbám odmietli zaregistrovať, pretože podľa volebnej komisie jeho prihláška k registrácii nebola riadne podpísaná. Následne podporil svoju manželku Sviatlanu, ktorá sa rozhodla kandidovať namiesto neho.
Politika a videá.
V roku 2016 v aukcii kúpil chátrajúci dom v dedinke neďaleko ruských hraníc. Dom chcel zrekonštruovať, prevádzkovať v ňom hotel a agroturistiku. V roku 2019 ho novinári navštívili znova, projekt však príliš nepokročil, podľa Cichanovského najmä kvôli veľkej miere byrokracie.
V marci 2019 založil YouTube kanál „Krajina pre život“ (Страна для жизни); prvé video sa venovalo byrokratickým problémom pri rekonštrukcii domu. Začal natáčať videá čoraz viac častejšie, publikoval aj niekoľko videí za deň. Videá sa týkajú najmä ekonomiky a politiky. V novembri 2019 mal kanál 37 tisíc odberateľov, v auguste 2020 už takmer 300 tisíc odberateľov.
V roku 2019 ho za účasť na nepovolenej demonštrácii proti integrácii s Ruskom odsúdili na 15 dní väzenia. V máji 2020 oznámil svoj zámer kandidovať v bieloruských voľbách prezidenta, znovu ho však zatkli a k voľbám nezaregistrovali, keď podľa volebnej komisie jeho prihláška k registrácii nebola riadne podpísaná. Po návrate z väzenia zistil, že prihlášku za seba podala jeho manželka, čo ho prekvapilo. Svoju manželku však podporil a pomohol jej so zberom 100 tisíc podpisov potrebných na registráciu k voľbám.
V znení neskorších predpisov

V znení neskorších predpisov je formulácia, ktorá sa uvádza ako dodatok k názvu zákona Národnej rady Slovenskej republiky (NR SR), ak bol zákon dva alebo viackrát novelizovaný.
Podľa bodu 21 legislatívnotechnických pokynov, ktoré tvoria prílohu č. 2 k legislatívnym pravidlám tvorby zákonov, schválených uznesením NR SR č. 19/1997 Z. z. z 18. decembra 1996 č. 519 k návrhu legislatívnych pravidiel tvorby zákonov platí:
Sally Hawkinsová

Sally Cecilia Hawkins (* 27. apríl 1976, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka. Je držiteľkou mnohých ocenení vrátane ceny Zlatý glóbus a Golden Bear za najlepšiu herečku. Bola nominovaná dva krát na Academy Awards.
Detstvo a mladosť.
Narodila sa v rodine autorov a ilustrátorov detských kníh, Jacqui a Colina Hawkinsonových. Navštevovala dievčenskú školu Jamesa Allena a v roku 1998 absolvovala herectvo na Royal Academy of Dramatic Art.
Kariéra.
Svojou kariéru začala ako divadelná herečka. Objavila sa v projektoch ako je Rómeo a Júlia, Mnoho kriku pre nič a Sen noci svätojánskej. V roku 2010 sa objavila v broadwayskej hre Živnosť pani Warrenovej. V divadle Royal Court si v roku 2012 zahrala v hre Constellations.
Prvú väčšiu rolu si zahrala vo filme režiséra Mika Leigha, s názvom "All or Nothing" v roku 2002. V spolupráci s Leighom pokračovala, v roku 2004 si zahrala vedľajšiu úlohu vo filme "Vera Drake" a v roku 2008 si zahrala hlavnú rolu vo filme "Happy-Go-Lucky". Za rolu vo filme Happy-Go-Lucky získala ceny Zlatý glóbus a Golden Bear na Berlínskom medzinárodnom filmovom festivale.
Ďalej si zahrala vo filmoch "Made in Dagenham" (2010) a "Paddington" (2014). Zahrala si vo dvoch filmoch Woodyho Allena, "Cassandra's Dream" (2007) a "Jasmínine slzy" (2013), za výkon vo filme získala nomináciu na Oscara a Filmovú cenu Britskej akadémie. V roku 2017 si zopakovala rolu Mary Brown vo filme "Paddington 2" a zahrala si rolu Elisy Esposito vo fantazijným filme "The Shape of Water". Za rolu získala nomináciu na Oscara a Filmovú cenu Britskej akadémie.
Súkromný život.
V januári 2018 prezradila, že trpí ochorením nazývaným lupus.
Catherine O’Harová

Catherine Anne Welchová (rod. O’Harová) OC (* 4. marec 1954, Toronto, Ontário, Kanada) je kanadsko-americká herečka, spisovateľka a komička. Preslávila sa filmami ako "Beetlejuice" (1988), "Sám doma" (1990), "Víchrica" (2003), "Penelope" (2006), "Vrahúni" (2008) či "Dokonalá nedokonalosť" (2013).
Životopis.
O’Harová sa narodila ako šiesta zo siedmich súrodencov, 4. marca 1954 v Toronte, v Kanade. Jej rodičia mali írskych predkov. Jej sestra je hudobná skladateľka Mary Margaret O’Harová.
Kariéra.
O’Harová začala svoju komediálnu kariéru v roku 1974 vo filme "Druhé mesto".
V roku 1988 stvárnila postavu menom Delia Deetz v komediálnom filme Tima Burtona, "Beetlejuice". V roku 1993 znovu spolupracovala s Timom Burtonom, vo filme Predvianočná nočná mora (1993) ako Sally a Shock. Stvárnila tiež postavu Kate McCallisterovej, matky Kevina, v prázdninovom komediálnom filme "Sám doma" z roku 1990 a jeho pokračovaní "" (1992).
Objavila sa tiež ako doktorka Georgina Orwellová v prvej sérii dramatického seriálu "Séria nešťastných udalostí", ktorý mal premiéru v roku 2017.
Osobný život.
V roku 1988 sa stretla s Bo Welchom, ktorého si v roku 1992 vzala za muža. Spolu majú dvoch synov. Má dvojité občianstvo a v súčasnosti žije so svojím manželom a deťmi v Los Angeles v Kalifornii.
Tintin v krajine Sovietov

Tintin v krajine Sovietov () je prvý diel komiksovej série "Tintinove dobrodružstvá", ktorú napísal a ilustroval belgický komiksový scenárista a ilustrátor Hergé. Komiks vychádzal na pokračovanie od januára 1929 do mája 1930 v konzervatívnych belgických novinách "Le Vingtième Siècle" ako antikomunistická satira pre ich detskú prílohu "Le Petit Vingtième". Dej komiksu sa točí okolo dobrodružstiev mladého belgického reportéra Tintina a jeho psa Snowyho, ktorí cestujú do Sovietskeho zväzu, aby urobili reportáž o stave krajiny a stalinistickej politiky. Hlavnú zápletku tvorí snaha tajnej polície Tintina umlčať a zabrániť mu, aby ukázal negatívny obraz života v Sovietskom zväze.
Michal Vaľo

genmjr. v.v. JUDr. Michal Vaľo, CSc. je slovenský prokurátor. Od 31. januára 1995 do 31. januára 1999 bol generálnym prokurátorom SR.
Životopis.
Po skončení štúdia na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave veľmi krátku dobu pracoval ako asistent na Právnickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. Po absolvovaní vojenskej základnej služby sa stal právnym čakateľom a neskôr vyšetrovateľom Vojenskej obvodnej prokuratúry v Prešove. Odtiaľ bol premiestnený na Hlavnú vojenskú prokuratúru do Prahy, kde prešiel postupne viacerými funkciami. V roku 1989 mu vedecká rada Univerzity Karlovej udelila hodnosť kandidáta právnych vied v odbore trestného práva. V októbri 1990 bol ustanovený do funkcie zástupcu hlavného vojenského prokurátora ČSFR, ktorú zastával až do zániku ČSFR, kedy bol na vlastnú žiadosť premiestnený na Vojenskú obvodnú prokuratúru Bratislava. Po vzniku Hlavnej vojenskej prokuratúry Slovenskej republiky bol ustanovený do funkcie náčelníka oddelenia, neskôr riaditeľa odboru prokurátorského dozoru Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky - Hlavnej vojenskej prokuratúry.
Generálny prokurátor.
V decembri 1994 bol Michal Vaľo ustanovený do funkcie námestníka generálneho prokurátora Slovenskej republiky. Následne bol 25.januára 1995 hlasmi 79 poslancov navrhnutý na vymenovanie do funkcie generálneho prokurátora, do ktorej ho prezident dňom 31. januára 1995 vymenoval. Počas jeho obdobia sa na generálnej prokuratúre riešili viaceré známe kauzy, ako napr. kauza Triptich alebo zavlečenie M. Kováča ml. do cudziny. Činnosť Generálnej prokuratúry bola vnímaná v tomto období pomerne kontroverzne. Po nástupe novej vlády v roku 1998 boli snahy odvolať Michala Vaľa z funkcie, avšak v NR SR sa proti tomu postavili viacerí poslanci. Dňa 18. decembra 1998 sa sám vzdal funkcie. Michal Vaľo vykonával funkciu generálneho prokurátora 4 roky, od 31. januára 1995 do 31. januára 1999. Po nástupe nového generálneho prokurátora Milana Hanzela pracoval Michal Vaľo ešte rok ako prokurátor Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky, potom sa vzdal aj funkcie prokurátora a odišiel do advokácie. V roku 2012 dostal M. Vaľo ponuku opäť sa vrátiť na Generálnu prokuratúru SR.