Mihăil Kogălniceanu

Mihăil Kogălniceanu [slovenská výslovnosť: Kogelničanu] (iné mená: Mihăil Cogălniceanu, Mihail Kogălniceanu, svoje rané práce signoval aj pofrancúzštenou formou Michel de Kogalnitchan; 6. september 1817, Jasy1. júl 1891, Paríž) bol moldavský a rumunský právnik, liberálny politik a historik, viacnásobný minister a predseda vlády Rumunského kniežatstva v období od 11. októbra 1863 do 26. januára 1865. Bol jedným z najväčších mužov rumunskej politiky a kultúry 19. storočia, prezident Rumunskej akadémie v rokoch 18871890. Nositeľ Radu čestnej légie II. triedy (veľkodôstojník).
Životopis.
Mihăil Kogălniceanu sa narodil 6. septembra 1817 v meste Jasy, ktoré v tom čase patrilo Moldavskému kniežatstvu. Jeho otec pochádzal z bojarskej rodiny Kogălniceanovcov. V ranom detstve sa mu dostalo vzdelania vo viacerých súkromných inštitúciach, a následne odišiel vďaka podpore moldavského princa Mihaila Sturza študovať na univerzity vo Francúzsku a v Nemecku, kde sa spoznal s viacerými významnými osobami svojej doby a oboznámil sa s myšlienkami Savigniho, Humboldta a Rankeho. Už ako študent sa venoval písanu a v roku 1837 publikoval priekopnícku štúdiu o Rómoch ("Esquisse sur l'histoire, les moeurs, et la langage des cigains") a prácu o rumunských krajinách ("Histoire de la Valachie, de la Moldavie a et des Vlaques transdanubiens"). Pre konflikty so svojim patrónom Sturdzom však štúdium ukončil pred ziskom doktorátu a v roku 1839 sa vrátil domov.
Doma začal pravidelne publikovať nové diela. Od roku 1840 redigoval časopisy Literárna Dácia ("Dacia literară") a Rumunský archív ( "Arhiva românească"), na ktorých založení sa podieľal, a hlbšie zaoberal sa moldavskou históriou. Medzi rokmi 1845 až 1852 publikoval trojzväzkovú edíciu moldavských kroník. V roku 1840 sa spolu s Constantinom Negruzzim a Vasile Alecsandrim stal spoluzakladateľom Národného divadla v meste Jasy, a venoval sa aj prednášaniu národných dejín na Academia Mihăileană, pričom jeho myšlienky mali značný vplyv na povedomie o roztrieštenom rumunskom národe. Reformistické sklony ho však čoskoro dostali do problémov, pretože moldavská vazalská správa podobné myšlienky nepodporovala. V roku 1844 bol jeho kurz histórie zrušený a počas jeho cesty do Viedne mu bol odobratý pas. Po návrate do Moldavska bol krátkodobo zatknutý. Naďalej sa zapájal do národnostného hnutia a roku 1845 až 1847 strávil v Paríži, kde sa stal členom Rumunskej asociácie študentov. 
V rokoch 1848/1849 sa zapojil do revolučného hnutia, ktoré sa rozšírilo po celej Európe. V Moldavsku a vo Valašsku malo hnutie za hlavný cieľ vytýčené vytvorenie nezávislého spoločného štátneho útvaru (Rumunska). Podobne ako vo väčšine európskych krajín však povstanie neuspelo. Za svoje kritické názory voči vládnucim vrstvám bol v roku 1848 nútený nakrátko odísť do Bukoviny, ktorá bola pod správou Rakúskeho cisárstva. Stal sa členom Moldavského ústredného revolučného výboru a jeho hlavným hovorcom. Ciele požadované moldavskou revolúciou boli vyjadrené v expozícii Priania národnej strany v Moldavsku ("Dorințele partidei naționale din Moldova") a konkrétne kroky vedúce k zjednoteniu krajín vyjavil v diele "Projekt pre moldavskú ústavu". V rakúskom exile tiež začal vydávať v miestnom žurnále "Bucovina".
Po tom, čo vypukla v Bukovine epidémia cholery, odišiel v roku 1849 do Francúzska, kde sa ďalej venoval rumunskej otázke. Hoci boli revolučné sily neúspešné, novým vládcom v Moldavsku sa vďaka rusko-osmanskej Baltalimanskej konvencie stal liberálny a pro-unifikačný politik Grigore Alexandru Ghica. Spolu s ním sa do Jasy vrátil aj Kogălniceanu. V novom štátnom aparáte získal krátko na to niekoľko postov, postupne však jeho vzťahy s Ghicom ochladli a Kogălniceanu namiesto politiky začal podnikať. Mal továreň na odevy, a ďalej sa venoval aj vydávaniu vlastenecky orientovaných novín, časopisov a historických diel. V roku 1855 založil noviny "Steaua Dunării".
Po parížskej mierovej zmluve z roku 1856 bol vytvorený dočasný rumunský parlament ad hoc diván () a Kogălniceanu ako jeho člen za Moldavsko patril k významným unionistom v ňom. Po tom, čo bol v roku 1859 i vďaka Kogălniceanovi za knieža Moldavska, a následne aj Valašska zvolený Alexandru Ioan Cuzu, sa spolupodielal na unifikačnom procese kniežatstiev, a zastával aj post predsedu vlády Moldavska. Ako taký mal zásluhy na medzinárodnom uznaní Rumunského kniežatstva (resp. od 1861 Spojených rumunských kniežatstiev). 
Ako ministerský predseda následne pôsobil v rokoch 1863 až 1865, a v tomto období zastával aj post ministra vnútra. Politicky sa zaslúžil o viacero reforiem v krajine. Bola presadená agrárna a školská reforma, reorganizácia štátnej správy a súdnictva, uskutočnila sa defeudalizácia (najmä zrušenie privilégií bojarov) a sekularizácia cirkevného majetku. V dôsledku nového zákona 25% ornej pôdy krajiny prešlo do sféry pozemkového fondu rumunského štátu. Zasadil sa aj o emancipáciu Rómov v Rumunsku. Pre postupné odcudzenie sa s panovníkom Alexandru Ioanom Cuzom a vznik opozície v podobe konzervatívcov a pozemkovej aristokracie však v roku 1865 musel z funkcií odstúpiť. 
Po nástupe kniežaťa Karola I. na rumunský trón sa medzinárodná situácia vyvíjala pre Rumunsko priaznivo a vznikla šanca na zisk nezávislosti. Vtedajší predseda vlády Ion Constantin Brătianu i napriek rivalite povolal skúseného Kogălniceanua naspäť do vlády, a v nasledovnom období vykonával hneď viacero funkcií: post ministra vnútra (18681870 a 18791880, a ministra zahraničných vecí (1876 a 18771878). V tomto období bola v roku 1877 oficiálne vyhlásená nezávislosť Rumunska. O rok neskôr zastupoval Rumunsko na Berlínskom kongrese, kde ale krajina vystupovala ako poradca. Od roku 1880 pôsobil istý čas ako rumunský veľvyslanec v Paríži. Ku koncu života bol prezidentom Rumunskej akadémie. Zomrel v roku 1891 zomrel v Paríži, pochovaný je v rodnom Jasy.