Nikolaos Kabasilas

Svätý Nikolaos Kabasilas (iné mená pozri nižšie; *medzi 1319 až 1323, Solún† po 1391, Konštantínopol?) bol byzantský pravoslávny mystik, "„jeden z najväčších stredovekých teológov“", všestranný učenec. Umiernený nasledovník hésychazmu. "Jeho dielom vrcholí vývoj byzantskej mystiky.“" Venoval sa aj sociálnym otázkam.
Niekoľko málo informácií, ktoré sa o ňom zachovali, pochádza z jeho diel, poprípade z iných dobových prameňov, najmä listov. Z matkinej strany pochádzal z rodu Kabasilovcov a bol synovcom Neila Kabasilu. V roku 1982 bol Pravoslávnou cirkvou prehlásený za svätého, jeho sviatok pripadá na 20. júna. Jeho teológia bola uznávaná aj katolíkmi.
Životopis.
Nikolaos sa narodil v Solúne niekedy okolo roku 1322. Vyrastal v zbožnom, hésychastickom prostredí, jeho učiteľom bol jeho strýko Neilos Kabasilas. Jeho duchovným otcom bol Dorotheos Blates, solúnsky asketik, zakladateľ jedného zo solúnskych kláštorov. Po štúdiách v rodnom meste odišiel študovať do Konštantínopola, kde pôsobil jeho strýko Neilos. Okrem bežného vzdelania vo filozofii a rétorike študoval aj matematiku, astronómiu a právo. Dôraz kládol na štúdium Svätého Písma. V Konštantínopole sa spoznal s Jánom Kantakuzénom. Jeho spolužiakom na štúdiách bol Démétrios Kydones, prostredníctvom ktorého sa Nikolaos oboznámil so západným tomizmom.
Kantakuzénos bol v roku 1347 korunovaný za cisára a na výslnie sa dostalo hnutie hésychastov. Nikolaos sa ako značne vzdelaný človek stal blízkym spolupracovníkom a hlavným radcom Jána VI. Kantakuzéna. Okrem jeho politickej podpory vystupoval aj v sporoch o hésychazmus. V roku 1348 Palamu sprevádzal v Solúne a na Athose. Napísal pojednanie proti Nikéforovi Grégorovi i skeptikom. Podľa starších hypotéz mal byť v roku 1353 jedným z troch kandidátov za konštantínopolského patriarchu, dnes sa však usudzuje, že išlo o jeho strýka Neila. Po cisárovej abdikácii (1354) sa utiahol do ústrania, kde tvoril.
V roku 1362 sa vrátil do rodného Solúna, kde sa pokúsil získať späť časť rodinných majetkov zhabaných pred tým zélótmi a Srbmi. V tomto čase zomrel Nikolaov otec i strýko Neilos, jeho matka vstúpila do kláštora. Je možné, že v tom čase tiež vstúpil do kláštora. Po návrate patriarchu Filothea na stolec sa Nikolaos vrátil do Konštantínopola, kde žil pravdepodobne v Kláštore svätého Juraja v Mangane. Zomrel asi niekedy po roku 1391, keďže v tomto roku mu ešte cisár Manuel II. poslal list. Nie je isté, či pred smrťou prijal kňazskú vysviacku.
Dielo a myslenie.
Kabasilas bol plodným autorom. Jeho najznámejším dielom je duchovno-asketický spis "Život v Kristovi" (), ktorý je považovaný za jeden z "„najvýznamnejších spisov kresťanskej literatúry.“" Dielo sa skladá zo 7 častí (kníh). Má christologické, pneumatologické, sakramentologické, antropologické a ekleziologické črty. Duchovný život človeka prirovnáva ku Kristovmu životu, objasňuje zjednotenie človeka s Bohom skrz Božiu ikonómiu. Božia spravodlivosť podľa Kabasila plodí božské ospravedlnenie ("dikaióza"). Človek bol zranený svetskou podstatou a Kristovo utrpenie je liečbou tejto rany. Kristus tak v jeho myslení veľkým Tajomstvom znovu integruje božský obraz do ľudskej prirodzenosti. Stavia sa proti názoru, podľa ktorého je život mníchov jediným skutočným životom v Kristovi, Božia činnosť sa odohráva vo sviatostnom živote, pričom najviac rozvádza teológiu krstu, myropomazania a Eucharistie. Dôraz kladie tiež na duchovnú modlitbu.
O liturgii Jána Zlatoústeho pojednáva "Komentár k Božskej liturgii", ktorý završuje spis "Život v Kristovi". Ide "„jedno z najdôležitejších vysvetlení kresťanského sviatostného uctievania, ktoré existuje“". V diele sa vyhradil proti Latinom (kap. 2930). Argumentoval proti ich poňatiu Eucharistie či otázke epiklézy. Nešlo však o skutočnú polemiku. I napriek tomu bolo dielo uznávané aj na kresťanskom Západe. Počas Tridentského koncilu bolo dokonca použité počas argumentácie o katolíckej omšovej tradícii.
Napísal tiež "Tri homílie k cti Panne Márie". Mária je predmetom Kabasilovho veľkého záujmu. Spolu s Kristom je cieľom stvorenia a nemožno ju od Krista oddeliť. Zároveň však zachováva nekompromisný christocentrizmus, pričom nehovorí o žiadnom inom druhu života, okrem liturgického a sviatostného. Kristus je stredom a cieľom vesmíru, syntézou stvorených a nestvorených podstát.
Život v Kristovi, Komentár k Božskej liturgii a homílie k Panne Márii niektorí autori považujú za trilógiu či triptych Kabasilových hlavných diel.
Okrem toho napísal tri exegetické diela o videniach proroka Ezechiela, "Reči o utrpení a nanebovstúpení Pána" či prácu "Proti Pyrronovi" zameranú proti skeptikom a vplyvu Sexta Empirika na jeho súčasníkov. Neskorší patriarcha Geórgios Gennadios Scholarios vyzdvihol autentickosť Kabasilovho myslenia a označil ho za "„ozdobu Kristovej Cirkvi“".
Ako jeden z mála byzantských filozofov sa zaujímal tiež o sociálne otázky. Písal o úrokoch a vyhradil sa proti sekularizácii kláštorných statkov, hoc i na potrebné účely (nábor vojsk, oprava opevnení). Svojou politickou angažovanosťou prejavoval spoločenské vedomie. Zaujímal sa o ekonomické a inštitucionálne nerovnosti. Podľa uznávanej argumentácii I. Ševčenka spis nebol namierený proti hésychastom, ako sa predpokladalo skôr. Písal tiež oslavné reči (enkomiá), napr. na svätých Démétria, Theodóra, Mikuláša, Jakuba mladšieho a troch hierarchov.
Kabasilove diela sú koncentráciou celého byzantského myslenia. Predstavujú však aj reakciu na agnostické postoje odporcov hésychastov. V jeho pojednaní sa zaväzuje brániť moc schopnosti poznania a ľudskej morálky. Kabasilova optimistická teória poznania predstavuje revidovanú kresťanskú verziu aristotelizmu a zbrojí proti Grégorovej epistemológii. Jeho myslenie bolo čiastočne ovplyvnené hésychazmom. Vo všeobecnosti však nijak zásadne nevychádza z učenia Gregória Palamu a hoci nie priamo, vystupuje niekedy aj proti radikálnejším formuláciám niektorých palamistov. Dokonalý vládca má byť podľa neho v platónskom duchu silný, vzdelaný a spravodlivý.