Brežnevova doktrína

Brežnevova doktrína (, ) bol „súhrn zásad obmedzenej suverenity socialistických krajín nazvaný podľa generálneho tajomníka ÚV KSSZ L. I. Brežneva“.
Samotný pojem pochádza od západných novinárov, Brežnev existenciu takejto doktríny rozhodne popieral. Brežnevova doktrína mala predstavovať jednu z mála zásadných ideologických konštrukcií jeho éry.
Dejiny.
Brežnevova doktrína bola sformulovaná po augustovej invázii Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska v auguste 1968. Sovietske noviny "Pravda" uverejnili hneď na druhý deň po vpáde vojsk (22. augusta) článok, ktorý "Dějiny Ruska" (2017) sumarizujú: „obrana socializmu v Česko-Slovensku nemôže byť pokladaná za internú záležitosť tohoto štátu, ale ide o kolektívny problém.“ Neskôr (26. september) vyšiel článok (opäť v "Pravde") s názvom „Suverenita a medzinárodné záväzky socialistických štátov“, ktorého kľúčová časť je: „‚Národy socialistických štátov a ich komunistické strany majú a musia mať slobodu v rozhodovaní o ceste rozvoja ich štátov; avšak žiadne ich rozhodnutie nesmie škodiť ani socializmu v ich štáte, ani základným záujmom ostatných socialistických štátov.‘“
Následne boli jej zásady niekoľkokrát potvrdené a boli začlenené do medzištátnych zmluv sovietskeho bloku a aj do ich ústav, napr. do Česko-slovensko-sovietskej zmluvy spojeneckej zmluvy z roku 1970. Na 24. zjazde KSSZ (1971) boli princípy Brežnevovej doktríny vyhlásené za jeden z princípov sovietskej zahraničnej politiky a základ vzťahu s ostatnými štátmi socialistického bloku. Ako nástroje slúžila Varšavská zmluva a Rada vzájomnej hospodárskej pomoci. Napriek vyššie uvedenému však platí, že intervencia vojsk piatich štátov Varšavskej zmluvy do ČSSR bola „v skutočnosti naposledy, čo bola táto doktrína použitá.“
Skutočnosť, či Brežnevova doktrína platí, bola spochybnená v decembri 1980, keď Sovietsky zväz nezasiahol v Poľsku pri kríze spôsobenej protestami Solidarity. Následne „spoliehali satelitní predáci na tzv. Brežnevovu doktrínu skôr zo zotrvačnosti, ako na strašiaka pre poddaných.“
Henry Kissinger sa pri rozhovore so sovietskym politikom Anatolijom Fiodorivičom Dobryninom, ktorý sa sťažoval na nekompetentnosť afganskej vlády, ktorú ZSSR podporoval, spýtal: „či Brežnevova doktrína stále platí. Na čo Dobrynin odsekol: ‚Prečo si myslíte, že je kábulská vláda komunistická?‘“. Samotné Spojené štáty (Bushova vláda) v decembri 1989 „vystrašená bukureštianskym vybavovaním si účtov dala do Moskvy vedieť, že by nič nenamietala, ak by sovietske vojská uplatnili v Rumunsku tzv. Brežnevovu doktrínu“.
Brežnevova doktrína bola opustená za vlády Michaila Gorbačova.
Pochybnosti o existencii.
Odlišný názor na koncept Brežnevovej doktríny (a vôbec jej existenciu) má Karel Durman: „Snáď najväčším prekvapením z mnohých sú skutočnosti okolo tzv. Brežnevovej doktríny. Aj keď v ňu všetci verili, i keď vytvárala pre satelitných komunistov pocit istoty a pre všetkých ostatných pocit bezmoci, bola doktrína skôr mýtus.“ Článok z 26. septembra „vôbec nebol zamýšľaný v tom zmysle, v akom ho pochopili západní analytici a média. Mal omnoho skromnejší cieľ: tlmočiť verejnosti dokument ministerstva zahraničia o sovietsko-amerických vzťahoch, ktorý politbyro schválilo 18. septembra“ A dodáva: „To, čo bolo nazvané Brežnevova doktrína obmedzenej suverenity, právo vojensky zasiahnuť proti každému neposlušnému štátu z impéria, si západní interpreti vykonštruovali ako alibi pre prispôsobivosť. V postupe politbyra bol prítomný nikdy nevyliečený ruský strach a jeho siamské dvojča – agresivita a mesianizmus, nie jasná koncepcia. Výklad o doktríne sa však aj im znamenite hodil, pretože s ním bolo spojené nepriame priznanie Západu, že ‚východná Európa nepatrí do oblasti našeho bezprostredného záujmu‘. Ako sa ukázalo v rumunskej, a hlavne poľskej otázke, chcelo Brežnevovo vedenie reagovať vždy prípad od prípadu a radšej opatrne.“ Udalosti v Poľsku v roku 1970 „preukazujú, že Brežnevova doktrína ‚neplatila‘. Ako napísal britský veľvyslanec Henderson, nikomu neuniklo, že ‚Rusi sa na to pozerali a nezasiahli‘“.