burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Česko-slovenské národné futbalové mužstvo do 21 rokov

Česko-slovenské národné futbalové mužstvo do 21 rokov bolo národné futbalové mužstvo, ktoré sa zúčastňovalo medzinárodných futbalových súťaží ako Majstrovstvá Európy vo futbale hráčov do 21 rokov. Pred rokom 1978 tiež známe aj ako tím do 23 rokov.
Tím bol určený výhradne pre futbalistov, ktorí majú na začiatku dvojročného ťaženia majstrovstiev Európy do 21 rokov aspoň 21 rokov, čo znamená, že hráč môže reprezentovať národný tím až do 23. roku života.
Po rozpade Česko-Slovenska vznikol český a slovenský tím do 21 rokov.
Česko-Slovensko sa predstavilo na EURE do 21 rokov celkovo šesťkrát a vo všetkých prípadoch postúpilo do štvrťfinále. Česko-slovenský tím do 23 rokov vyhral zlato na prvom neoficiálnom turnaji do 23 rokov v roku 1974.
Ch-29

Ch-29 (v kóde NATO: AS-14 Kedge) je strela typu vzduch-zem krátkeho dosahu vyvinutá Sovietskym zväzom. Je určená na ničenie železobetónových bunkrov, priehrad, mostov a lodí.
Ch-29 je súčasťou výzbroje útočných lietadiel Su-25TM, MiG-27M, Su-17M3/M4, Su-24M, stíhacích bombardérov Su-34 a stíhačiek MiG-29SMT alebo Su-35.
Vznik a vývoj.
Vývoj riadenej strely Ch-29 pre lietadlo MiG-23BN sa začal v konštrukčnej kancelárii Molnia v 70. rokoch 20. storočia. Aby bolo možné do rakety umiestniť silnejšiu hlavicu, motor a televízny navádzací systém, bolo potrebné prejsť na nový 15-palcový kaliber. Dovtedy vyrábané rakety (Ch-23 a Ch-25) mali priemer len 11 palcov. Nová riadená strela typu vzduch-zem bola zavedená do služby v roku 1980. Od roku 1981 pokračovali vývojárske práce na Ch-29 v Štátnom konštrukčnom úrade Vympel.
Konštrukcia a vlastnosti.
Raketa Ch-29 je vybavená vysokovýbušnou priebojnou hlavicou s hmotnosťou ( trhaviny) s kontaktnou poistkou. Poistka má dva režimy (nastavené pilotom pred štartom): okamžitý a oneskorený. Poistkové snímače sú umiestnené pred hlavicou v tele v oblasti ovládacích plôch a prebiehajú pozdĺž nábežných hrán krídla. Riadenie náklonu rakety je zabezpečené krídelkami. Raketa sa odhadzuje zo závesníkov AKU-58 alebo AKU-58-1.
Variant s označením Ch-29L je vybavený poloaktívnym laserovým vyhľadávačom 24N1. Používa sa pri osvetľovaní cieľa z lietadiel vybavených opticko-elektronickými systémami Kaira, Kľon, Smerč alebo pozemnými laserovými označovačmi cieľa. Skúsenosti z vojny v Afganistane ukázali, že druhá možnosť je efektívnejšia. Dosah strely je .
Raketa Ch-29T je vybavená televíznym navádzacím systémom Tubus-2. Je určená na ničenie lodí s výtlakom do 10 000 ton, železobetónových bunkrov, betónových pristávacích dráh, mostov a priemyselných objektov. Cieľ je zachytený vyhľadávačom pred odpálením rakety. V tomto prípade sa cieľový obraz reprodukuje na televíznom displeji v kokpite lietadla. Potom je raketa vypálená z odpaľovacieho zariadenia a vykoná autonómny let k cieľu. Nevýhodou rakety je, že ju možno použiť len počas denného svetla bez hmly a oparu. Dosah strely je .
Danexit

Danexit (alebo Dexit) je neologizmus pre hypotetické vystúpenie Dánsko z Európska únia (EÚ), ako ho navrhli dánski pravicoví populisti a nacionalisti v duchu Brexit. Toto slovo je analogické s výrazom Brexit, ktorý znamená odchod Spojeného kráľovstva z EÚ, a preto ide o kufrík slov „Dan“ (pre Dánsko) a „exit“ (angličtina pre „Brexit“).
Príbeh.
Dánsko je členom EÚ od roku 1973. Dáni v roku 1992 hlasovali proti Maastrichtská zmluva, ktorá musela byť znovu prerokovaná po tom, čo v Kodani hlasovali nie. V roku 2000 bolo tesne rozhodnuté nezaviesť euro ako novú menu. Podľa prieskumov chce väčšina respondentov zostať v EÚ. Európska komisia každoročne uskutočňuje prieskumy verejnej mienky, ktoré ukazujú, že polovica až tri štvrtiny respondentov sú za zotrvanie v EÚ. Len v prieskume z roku 2016, ktorý uskutočnil súkromný mienkotvorný inštitút A4V, ktorý vedie poslanec Dansk Folkeparti (DF) Erik Høgh-Sørensen, tretina respondentov uprednostnila diskusiu o vzťahoch so svojou krajinou, aby sa rozhodla, či Británia odíde. Aj tu sa 27 % respondentov vyslovilo za okamžitý odchod z EÚ a 30 % za zotrvanie v EÚ, pričom 43 % sa k tomu nechcelo zaviazať alebo na to nemalo žiadny názor.
Možný odchod Dánska z EÚ podporujú niektorí politici z pravicovo-populistickej Dansk Folkeparti. Liberálna strana Venstre je rovnako ako ostatné strany proti vystúpeniu z EÚ. Zástupcovia dánskych pravicových populistov už pred britským hlasovaním 23. júna 2016 vyzvali na vlastné referendum o vystúpení z EÚ. Dánsky poslanec Kenneth Kristensen Berth v rozhovore z roku 2016 povedal: „V súčasnosti čakáme na výsledky britských rokovaní s EÚ; o tom, aký vzťah Británia vstúpi do EÚ. Som si celkom istý, že výsledok bude taký, že by mohlo byť zaujímavé, aby o ňom hlasovali aj dánski voliči. Morten Messerschmidt, tiež člen Dansk Folkeparti, začiatkom roku 2020 predpovedal, že jeho krajina opustí Európsku úniu do desiatich rokov. Povedal, že verí, že Brexit bude veľkým úspechom.
Politické názory.
Facebook stránka uvádza približne 11 000 Dánov, ktorí chcú vystúpiť z Európskej únie. Táto Skupina na Facebook bola vytvorená 14. júla 2019 a pozostáva z 5 administrátorov a moderátorov.
Igric 1994

5. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil v pondelok, 6. júna 1994, na rekreačnej motorovej lodi Družba na Dunaji v Bratislave
Kategórie.
Navzdory rozšíreniu kategórií o oblasť teórie a kritiky, bola obdobne ako v prvom ročníku obnovenej súťaže udelená iba cena pocty. Počet odovzdaných prémií navýšili i tie osobitné a formou symbolického uznania boli uctené štyri produkčné spoločnosti.
Igric 1995

6. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil vo štvrtok, 25. mája 1995, v dnes už bývalom Kine Tatra v Bratislave. Šlo o prvé z troch ceremoniálov sútaže, ktoré zastrešilo kedysi podzemné sídlo rovnomenného kabaretu (tie neskoršie sa odohrali v rokoch 2006 a 2008).
Jednu zo zvláštnych prémií získal krátky čiernobiely, zvukový film z roku 1969, ktorý nebol dovtedy uvedený.
Kategórie.
Tretí ročník súťaže v jej novej ére zastupovali opäť početné prémie, v zásadnej miere za televíznu produkciu. Tej bola po prvý raz vyhradená tiež vlastná kategória, zatiaľ čo na poli hranej kinematografie, táto nemala medzi titulmi svojho zástupcu. Štandardne sa tak odovzdala iba čestná cena, druhá v prospech TV žánru.
Igric 1996

7. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil v piatok, 19. apríla 1996, v kultúrnych priestoroch bratislavského Zičiho paláca.
Podľa záznamov dennej tlače, 15. marec 1996 bol termín vtedajšej uzávierky pre prihlasovanie diel do súťaže.
Kategórie.
Na rozdiel od predchádzajúcich ročníkov, televízna publicistika prenikla aj do oblasti dokumentov, ktorá bola dovtedy prítomná len v rámci ostatnej tvorby. Po prvý raz bola hlavná cena udelená kinofilmu, po prvý raz obdržal čestnú cenu výtvarník i poprvýkrát priznali prémiu študentskej tvorbe – táto však mala paradoxne zastúpenie aj mimo vymedzenú oblasť (menovite v animovanej). V symbolický prospech TV média vyhlásili iba tzv. Osobitnú cenu poroty, kým striktne „prémiová“, teoretická kategória už neoddeľovala filmové umenie od televízneho.
Igric 1997

8. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil v piatok, 18. apríla 1997, v už zaniknutom Divadle West či kedysi niekdajšom sídle kina Slovan. 
Samotný galavečer moderovala bývalá redaktorka TV spravodajstva Adriana Hosťovecká (dnes v čele HK Trnava) a zúčastnil sa ho i vtedajší prezident Michal Kováč s manželkou.
Kategórie.
Podobne ako v predošlom ročníku, druhá hlavná cena nebola opäť udelená, Osobitná cena poroty však pripadla už TV dráme. Pred rokom definovaná ako Audiovizuálna teória a kritika, sa z roviny všeobecnej zúžila na výlučne „filmovú“ a druhý rok po sebe boli priznané „študentské“ prémie. Tieto však mali súbežné zastúpenie i v Animovanej tvorbe.
Igric 1998

9. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil vo štvrtok, 4. júna 1998, v bratislavskom Českom centre. Slavnostným večerom sprevádzal Juraj Nvota.
Dátum uzávierky pre prihlasovanie diel do súťaže či návrhy na ich prípadné ocenenie, pripadol v danom roku na 30. apríl.
Kategórie.
Podľa denníka "SME", ocenenia sa na základe nového štatútu mali odovzdávať v obligátnych piatich kategóriách, nezahŕňajúc tie zvyšné – vyhradené prémiám.
Igric 1999

10. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil v sobotu, 19. júna 1999, ako prvý z celkom šiestich prechodne organizovaných v rámci oficiálneho zahájenia trenčianskeho filmového festivalu, vtedy známeho pod názvom Artfilm.
Krivý potok (prítok Hlbokého potoka)

Krivý potok je potok v geomorfologickom celku Čergov v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Hlboký potok. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v lesnom extraviláne na území obce Hertník južne od intravilánu obce na severozápadnom svahu vrchu a lesa Krivá hora s v okrese Bardejov v Prešovskom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie východným smerom, pravým brehom obmýva úpätie vrchu a lesa Krivá hora, vyteká z lesného extravilánu do poľnohospodárskeho extravilánu. Ľavým brehom obmýva pole Medzi debrami, pravým brehom obmýva pole Pod Krivou horou, meandruje, v podteká cestu z Hertníka do Fričkoviec, je lemovaný pásom príbrežnej vegetácie, postupne sa skrúca do juhovýchodného smeru. Ľavým brehom obmýva pole Hlboká, pravým brehom obmýva pole Kúty, v vteká na územie obce Bartošovce, v v poľnohospodárskom extraviláne Bartošoviec ústi do vodného toku Hlboký potok ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Hlboký potok ďalej ústi do Sekčova. Pramení a preteká na území obce Hertník, ďalej preteká a ústi na území obce Bartošovce v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Nemá prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v názve vrchu Krivá hora, na území ktorého vodný tok pramení a preteká. Z prvého komponenta toponyma "Krivá hora" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Krivý potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Krivý potok bolo štandardizované v roku 2007. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Krivý potok nie je jedinečným názvom (február 2024).
Parilov

Parilov () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Vyšná Jablonka, približne juhovýchodne od Medzilaboriec. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, okrese Humenné a na katastrálnom území obce Vyšná Jablonka, okrajovo aj Svetlice. Najbližším sídlom je južne situovaná Vyšná Jablonka, západne sa nachádzajú Svetlice, Výrava a Oľšinkov a juhovýchodne Osadné. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Parilov leží na severe strednej časti Laboreckej vrchoviny, v rázsoche, vedúcej južným smerom z Hlbokého vrchu () v hlavnom, hraničnom hrebeni. Východným smerom sa nachádza Vrch nad Lazom (), Kýčerský grúň (), Rydošová (), Ščoby () a Kýčera (), južným Panský vrch (), Maňov (), Diel (), Ščob () a Černiny (), západným Kudrovec (), Ostrý grúň (), Ščob () a Košiarka () a severným Hojdov (), Hlboký vrch () a Vysoký grúň (). Oblasť patrí do povodia Laborca, kde vodu z východných a južných svahov odvádza Rieka, zo severných a západných potok Svetlička. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, no tiež Bukovské, Slanské a Vihorlatské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z Vyšnej Jablonky.
Lopúch plstnatý

 
Lopúch plstnatý () je dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti Eurázie.
Opis.
Lopúch plstnatý je dvojročná bylina, vysoká 50 až 150 cm. Byle sú priame, rozkonárené a vlnato plstnaté. 
Prízemné listy sú široko až srdcovito okrúhle, veľké až 50 cm. Listové stopky sú plné a plstnaté. Čepele sú celistvookrajové až plytko zubaté, na líci páperisté až lysé, na rube husto bielo plstnaté. 
Kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je úbor, zdanlivo tvoriaci jeden mnohopočetný kvet. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, so zrastenými korunnými lupienkami. Vytvárajú rúrkokvetý úbor, najčastejšie s červenými až červenofialovými kvetmi. Stopky úborov sú dlhé 3 až 10 cm. Peľnice tyčiniek sú zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, redukovaný do chlpatého chocholca, dlhého 1 až 3 mm, ktorý tvorí lietacie zariadenie slúžiace na rozširovanie semien vetrom. Zákrov je vytvorený z listeňov, ktoré sú na rozdiel od iných našich lopúchov pavučinaté. Zákrovné listene sú ukončené háčikovitým vrcholom.
Guľovité úbory s priemerom 20 až 30 mm sú zoskupené do bohatých vrcholíkov. Plodom je bledohnedá, priečne vráskavá nažka, veľká 5 až 6 mm. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia lopúcha plstnatého zahŕňa mierne oblasti Eurázie. Zavlečený je v Kanade, Spojených Štátoch, vo Veľkej Británii a v Rusku od Kurilských ostrovov cez Sachalin po Prímorie.
Na Slovensku sa vyskytuje na celom území hojne.
Ekológia.
Lopúch plstnatý obsadzuje vhodné stanovištia od nížin do podhorského stupňa. Rastie často na ruderálnych stanovištiach a na okrajoch lesov a ciest. Obľubuje vlhké, výživné, humózne, zásadité, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od júla do septembra. Rozširuje sa hlavne zoochórne – prichytávaním na srsť zvierat, pričom rozširovacou jednotkou je celý úbor.
Význam a využitie.
Z usušených koreňov lopúcha plstnatého sa získava lopúchový olej (Bardanae oleum), čo je výťažok koreňa v rastlinnom oleji.
Švédská Superliga (florbal)

Švédska superliga (; predtým "Elitserien") je najvyššia liga v ligovom systéme švédskeho florbalu a zahŕňa 14 najlepších švédskych florbalových tímov. Prvá sezóna sa začala v rokoch 1995/96. Sezóna končí play-off a finále.
Majster ligy je oprávnený súťažiť na Pohári majstrov.
Zápasy sú rozdelené na základnú časť a play-off, do ktorého postupuje osem najlepších družstiev zo základnej časti.
História.
Švédska superliga bola založená v roku 1995 pod názvom Elitserien. Potom nahradila ligu Division 1 ako najvyššiu florbalovú ligu Švédska. Medzi sezónami 1995/96 a 1998/99 bola liga rozdelená na severnú a južnú skupinu. Od sezóny 1999/2000 je národná liga.
V marci 2007 sa rozhodlo, že Elitserien bude od sezóny 2008/09 zahŕňať 14 tímov.
V máji 2007 sa názov ligy zmenil z Elitserien na Švédsku superligu.
Mika Kohonen drží rekord v počte bodov v jednej sezóne (107 b v 29 zápasoch) a zároveň aj historický rekord v počte bodov.
Štruktúra sezóny.
Sezóna sa začína základnou časťou s tým že každé mužstvo odohrá 26 zápasov, jeden doma a jeden vonku proti všetkým tímom. Na jar sa začína play-off s ôsmimi najlepšími tímami základnej časti. Štvrťfinále a semifinále sa hrá na 4 víťazné zápasy, finále sa hrá iba na jeden zápas. Finále sa do roku 2010 hralo v Štokholmskej Globe Arene a od roku 2011 sa finále hralo v Malmö Arene. Od roku 2015 je finále späť v Štokholmskej Globe Arene.
Aktuálne tímy.
Tímy v sezóne 2023/24:
Gejza von Radványi

Gejza von Radványi (, rodným menom Géza Grosschmid, * 28. september 1907, Košice – † 27. november 1986, Budapešť) bol maďarský filmový režisér, kameraman, producent a spisovateľ.
Život a filmografia.
Narodil sa ako Géza Grosschmid, no neskôr si vzal meno Radványi po matke svojho otca. Jeho brat bol spisovateľ Sándor Márai. Géza von Radványi debutoval v žurnalistike následne od roku 1941 začal pôsobiť v kinematografii a filmovom priemysle. V 50. a 60. rokoch 20. storoči sa zameral najmä na tvorenie populárnych filmov, ktoré by za predpokladu európskych koprodukcií konkurovali Hollywoodskym štúdiám.
Začal na konci štyridsiatych rokov 20. storočia, s filmom "Somewhere in Europe" () a "Women Without Names" (), boli to neorealistické drámy bez koncesie zamerané na vojnu a povojnové obdobie. Počas 50. rokov 20. storočia Radványi zmenil svoj štýl filmami ako: "L'Étrange Désir de Monsieur Bard" (), s Michelom Simonom a Geneviève Page, a predovšetkým úspech jeho pretvorenia "Mädchen in Uniform" () s Lilli Palmer a mladou hviezdou Romy Schneider. V rovnakom desaťročí vydal aj "Douze Heures D'Orloge", triler založený na scenári Boileau a Narcejaca, s Linom Venturom a Laurentom Terzieffom, ako aj „slapstick“ komédiu, "An Angel on Wheels" s Romy Schneiderovou a Henrim Vidalom.
Počas 60. rokov bol viac ambicióznejší a vytvoril viaceré 70 mm koprodukcie, ako napríklad "Uncle Tom's Cabin" () s Mylène Demongeot a Herbertom Lomom a "Der Kongreß Amüsiert Sich" s Lilli Palmer, Curd Jürgens, Paulom Meurissom a Françoise Arnoul, obe produkcie neboli veľmi úspešné.
Naopak, prekvapivo napísal scenár pre úspešný film, v ktorom si zahral Louis de Funès s názvom "Piti Piti Pa" (), réžíroval ho Serge Korber. Jeho film z roku 1961 "Das Riesenrad" bol súčasťou 2. Moskvského medzinárodného filmového festivalu. Jeho film "Uncle Tom's Cabin" z roku 1965 bol súčasťou 4. Moskvského medzinárodného filmového festivalu. V roku 1979 spolu s Justom Jaeckinom napísal scenár k filmu "Girls" s Anne Parillaud.
Radványi sa v roku 1939 presťahoval do Budapešti a v rokoch 1946 – 1947 študoval na Univerzite divadelného a filmového umenia (). V roku 1947 sa presťahoval do Talianska. V rokoch 1952 – 1953 natáčal vo Francúzsku. Od roku 1954 bol učiteľom na Vysokej škole filmu v Mníchove a nakoniec sa v roku 1977 presťahoval späť do Budapešti.
Gejza von Radványi ukončil svoju kariéru skromnou produkciou publikovanou v jeho domovskej krajine s názvom "Circus Maximus" v roku 1980.
Publikácie.
Publikoval množstvo kriminálnych románov:
Conor Gallagher

Conor John Gallagher (* 6. február 2000, Epsom, Anglicko) je anglický profesionálny futbalista, ktorý hrá na pozícii záložníka v španielskom klube Atlético Madrid
Klubová kariéra.
Začiatok kariéry.
Gallagher je odchovancom Chelsea, kde prišiel v roku 2008 vo veku osem rokov. V akadémii strávil jedenásť rokov. V októbri 2018 podpísal s tímom nový kontrakt do roku 2021. V máji 2019 bol nevyužitím náhradníkom vo finále Európskej ligy UEFA 2018/19 pri výhre 4:1 nad Arsenalom.
Hosťovania.
V auguste 2019 podpísal Gallagher novú trojročnú zmluvu s Chelsea a bol poslaný na hosťovanie do Charlton Athletic v Championship. V tíme debutoval 3. augusta pri výhre 2:1 nad Blackburnom. Pre Gallaghera to bol debut v seniorskom futbale. 
Dňa 14. januára 2020 bol stiahnutý z hosťovania a o den neskôr poslaný na ďalšie hosťovanie do Swansea City.
Dňa 17. septembra 2020 podpísal nový päťročný kontrakt s Chelsea a bol poslaný na hosťovanie do West Bromwichu Albion. V tíme debutoval o päť dní neskôr v treťom kole EFL Cupu pri prehre s Brentfordom. V Premier League debutoval 19. októbra pri remíze 0:0 s Burnley. Svoj prvý gól v Premier League strelil 28. novembra pri výhre 1:0 nad Sheffieldom United.
V júli 2021 bol Gallagher poslaný na hosťovanie do Crystal Palace. Dňa 28. augusta strelil Gallagher svoje prvé dva góly za Crystal Palace pri remíze 2:2 s West Hamom United. Na hosťovaní v Crystal Palace odohral 39 zápasov z toho 34 v Premier League a strelil osem gólov.
Pôsobenie v Chelsaea.
Po hosťovaniach v štyroch anglických klubov dostal Gallagher dôveru v prvom tíme Chelsea a dňa 6. augusta 2022 debutoval v tíme pri výhre 1:0 nad Evertonom. Dňa 1. októbra strelil svoj prvý gól v Chelsea pri výhre 2:1 nad bývalým klubom Crystal Palace. Počas svojej prvej sezóny za Chelsea odohral 45 zápasov a strelil v nich tri góly.
Medzinárodná kariéra.
Gallagher mohol reprezentovať , alebo . Rozhodol sa pre Anglicko kde s reprezentáciou do 17 rokov vyhral v roku 2017 Majstrovstvá sveta.
V seniorskej reprezentácii Anglicka debutoval 14. novembra 2021 pri výhre 10:0 nad San Marínom v kvalifikácii na Majstrovstvá sveta vo futbale 2022.
Gallagher sa objavil v konečnej nominácii na Majstrovstvá sveta vo futbale 2022. Nezasiahol však do žiadneho zápasu. Anglicko na turnaji skončilo vo štvrťfinále s Francúzskom (1:2).
Štatistiky kariéry.
Klubové.
"K 1. marcu 2024"
Medzinárodné.
"K 1. marca 2024"
Úspechy hráča.
Chelsea
Individuálne
Porcelán (album)

Porcelán je siedmy štúdiový album rapera Majselfa, ktorý vydalo hudobné vydavateľstvo Ruka Hore 11. júla 2021. Album vyšiel po dvoch rokoch od prechádzajúceho albumu – "Romeo a Julia" (2019). Nahrávka obsahuje 15 skladieb.
IIII

IIII je kompilačný album a v poradí šiesty album slovenskej speváčky Dominiky Mirgovej, ktorý vydalo 25. novembra 2022 hudobné vydavateľstvo Ruka Hore. Projekt obsahuje 21 skladieb, ktoré predstavujú piesne z posledných štyroch EP – "Na Mesiac" (2021), "Odznova" (2021), "Znamenia" (2021) a "Svetlo" (2022), vrátane bonusovej novinky „Vďačná“. Pieseň je poďakovaním fanúšikom za podporu.
Igric 1993

4. ročník odovzdávania tvorivých cien a prémií Igric sa uskutočnil v pondelok, 31. mája 1993, v bývalom známom miniplexe Charlie centrum (dnes už Kino Lumière) v Bratislave.
Kategórie.
Odhliadnuc od troch prémií, bola udelená len jediná – čestná cena.
Peter Szalay

Mgr. Peter Szalay, PhD. (* 1982, Bratislava) je slovenský historik architektúry a výtvarného umenia. Od roku 2018 je samostatný vedecký pracovník Oddelenia architektúry Historického ústavu SAV v Bratislave.
Životopis.
V roku 2004 absolvoval štipendijný pobyt na Katedre dejín umenia Univerzity Loránda Eötvösa v Budapešti.
V roku 2005 Szalay absolvoval magisterské štúdium na Katedre vedy a výtvarného umenia Filozofickej fakulty Univerzity Komenského a v roku 2009 doktorandské štúdium na Fakulte architektúry STU v Bratislave.
Od roku 2009 do roku 2018 bol vedeckým pracovníkom Oddelenia architektúry Ústavu stavebníctva a architektúry SAV v Bratislave.
V roku 2010 sa Szalay zúčastnil kampane na konzerváciu Vily Tugendhat v Brne a v roku 2011 kurzov MARC, ICCROM a UNESCO o teórii a renovácii modernej architektúry v Helsinkách a Seinäjoki.
V rokoch 2016 až 2021 sa autorsky (spolu-)podieľal na 4 monografiách vydaných na Bratislave, 3 kapitolách vedeckých monografií vydaných v Salzburgu a Ľubľane, 10 kapitolách vedeckých monografií vydaných na Bratislave, 4 vedeckých prácach v neimpaktovaných karentovaných časopisoch na Slovensku a 1 zostavovateľskej práci knižného charakteru.
Spolu s Katarínou Haberlandovou, Katarínou Andrášiovou, Ninou Bartošovou a Ateliérom Bogár, Králik, Urban je autorom knihy "Moderná Bratislava 19181939".
Szalay je tiež výkonným redaktorom časopisu "Architektúra &amp; Urbanizmus" a členom ERA 21 v Česku a DOCOMOMO International.
Zápražka

Zápražka alebo zásmažka je zahusťovací prostriedok do polievok a omáčok vyrábaný z tuku a múky. Bežne používanými tukmi sú maslo, rastlinné tuky, tuk zo slaniny alebo bravčová masť. Používa sa na zahusťovanie omáčok, polievok a pokrmov z duseného mäsa.
Príprava.
Zápražka sa zhotovuje z na váhu približne rovnakého množstva tuku a múky. Používa sa do nej predovšetkým múka pšeničná hladká, ktorá zaistí jedlu jemnosť, ale príprava sa pri zaváraní skráti, pokiaľ sa zápražka vyrobí z múky kukuričnej.
Základný postup na zhotovenie zápražky je taký, že do rozohriateho či rozpáleného tuku sa vmieša múka. Potom sa praží, kým nezmizne chuť múky za surova a nedocieli sa požadovaná farba zápražky. Čerstvo zhotovená zápražka sa zaleje vodou, mliekom či inou tekutinou z receptu a povarí sa aspoň 20-30 minút, aby zmäkli škrobnaté látky v nej obsiahnuté a boli stráviteľnejšie. Tekutina by sa mala pridávať po menších častiach za stáleho miešania, aby nevznikli hrudky, a nemala by byť horúca či dokonca vriaca.
V súčasnosti narastá obľuba granulovaných zápražok, ktoré sa dajú kúpiť v bežnom obchode a odporúčaná doba ich zavárania je veľmi krátka.
Druhy a použitie.
Najčastejšie používaným tukom vo francúzskej kuchyni je maslo, zápražka sa používa v troch z piatich „materských“ omáčok klasickej francúzskej kuchyne: v bešamelovej omáčke, v velouté omáčke a v espagnole omáčke.
V kuchyni Cajúnov sa zápražka vyrába z tuku z rozpustenej slaniny alebo z oleja a smaží sa do stredne alebo tmavo hnedej farby, čo zvýrazňuje jej chuť.
Stredoeurópska kuchyňa často používa k príprave zápražky rozpustený bravčový tuk alebo rastlinný tuk. V Česku sa jej hovorí "jíška", , srbochorv. "zaprška", a .
Japonské kari ("karē") sa varí z karí zápražky. Tá vznikne osmažením žltého karí korenia a múky na masle alebo na oleji. Japonské slovo pre karí zápražku – "karērū" – v sebe obsahuje francúzsky výraz pre zápražku – (vyslovované [ru]).
V osmanskej a tureckej kuchyni sa zápražka ("meyane") používa už od 15. storočia.
Megelov grúň

Megelov grúň () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Výrava, približne juhovýchodne od Medzilaboriec. 
Poloha.
Nachádza sa na severe strednej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji, okrese Medzilaborce a na katastrálnom území obce Výrava. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Výrava a Oľšinkov, západne sa nachádzajú Čabalovce, severne Palota a Radoszyce a východne Lupków. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Megelov grúň leží na severe strednej časti Laboreckej vrchoviny, v rázsoche, vedúcej západným smerom zo Ščobu () v hlavnom, hraničnom hrebeni. Nachádza sa južne od Lupkovského priesmyku a v okolí leží západným smerom Brincová (), Jaseňovec (), Záruba () a Miková (), južným Kobyla (), Lesík (), Kudrovec () a Gušina (), východným Parilov (), Vysoký grúň (), Hlboký vrch (), Hojdov (), Košiarka (), Ščob () a Chryszczata () a severným Terpiak (), Kľučkov (), Stredný hrb () a Magura (). Oblasť patrí do povodia Laborca, kde vodu zo severných a západných svahov odvádza Výrava, z južných jej prítok Malá Výrava. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, no tiež Bukovské, Slanské a Vihorlatské vrchy, ako aj vrchy v poľskom prihraničí.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z Výravy, prípadne odbočením z hrebeňom vedúcej Východokarpatskej magistrály.
Bodliak háčikatý

 
Bodliak háčikatý () je dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti od strednej Európy až po Irán.
Opis.
Bodliak háčikatý je dvojročná bylina s byľami priamymi, jednoduchými, kučeravo a ostnito krídlatými.
Listy sú podlhovasto kopijovité až obrátene kopijovité, s ostňami dlhými do 2 mm. Na líci sú roztrúsene chlpaté, na rube pavučinato vlnaté. 
Červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné a päťpočetné. Peľnice tyčiniek sú zrastené do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými (nitkovitými) štetinkami. Semenník je spodný, plodom je drobná nažka. Zákrov pozostáva z čiarkovito šidlovitých, hladkých, na vrchole háčikovitých alebo esovito prehnutých listeňov. Guľovité úbory s priemerom do 25 mm sú na konci konárikov jednotlivé. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia bodliaka háčikatého zahŕňa mierne oblasti od strednej Európy cez Turecko, severný Kaukaz až po Irán, Kazachstan a východné oblasti európskeho Ruska.
Na Slovensku sa vyskytuje na Podunajskej a Východoslovenskej nížine a v pohorí Burda.
Ekológia.
Bodliak háčikatý obsadzuje vhodné stanovištia od nížin po pahorkatiny. Rastie často na slnečných trávnatých alebo kamenistých stráňach. Kvitne od júna do septembra. 
Poddruhy.
V rámci druhu sú akceptované tieto poddruhy:
Ch-31

Ch-31 (v kóde NATO: AS-17 Krypton) je riadená strela vzduch-zem stredného dosahu vyvinutá Sovietskym zväzom. Je určená na ničenie radarových systémov protivzdušnej obrany (Ch-31P) a lodí (Ch-31A).
Ch-31 je súčasťou výzbroje stíhacích bombardérov Su-24M, MiG-27M, Su-34 ako aj stíhačiek Su-30 alebo Su-35.
Vznik a vývoj.
V roku 1975 sa v Sovietskom zväze začal vývoj protiradarovej strely Ch-31P, ktorá by pilotovi umožnila z bezpečnej vzdialenosti zničiť systémy protivzdušnej obrany MIM-23 Hawk a MIM-14 Nike-Hercules. Predpokladalo sa, že nová raketa bude mať dosah asi a hmotnosť menej ako . Mala byť poháňaná náporovým motorom, vďaka ktorému by dosahovala rýchlosť /s. Zničenie dobových systémov protivzdušnej obrany mala zaistiť vysoko výbušná hlavica.
Čoskoro sa však ukázalo, že kvôli problémom s vytvorením malého náporového motora hmotnosť rakety určite presiahne . Vďaka tomuto motoru sa však dosah strely nakoniec oproti pôvodným plánom zdvojnásobil.
V priebehu tohto vývoja v roku 1978 bolo vydané vládne nariadenie, v zmysle ktorého mala vzniknúť aj protilodná verzia označená Ch-31A. Tá mala slúžiť na ničenie hladinových plavidiel s výtlakom do 4500 ton. Pre tento účel bol na raketu Ch-31A nainštalovaný aktívny radarový vyhľadávač a namiesto vysoko výbušnej fragmentačnej hlavice bola vybavená priebojnou bojovou časťou.
Továrenské letové skúšky rakety Ch-31P sa začali v máji 1982 na lietadle MiG-27M. Na tie nadviazali v novembri 1983 štátne skúšky, ktoré prebiehali až do marca 1988. Raketa Ch-31P bola zavedená do služby v roku 1989 a jej sériová výroba prebiehala v kaliningradskom závode Strela.
Stropkovská brázda

Stropkovská brázda je geomorfologickou časťou Ondavskej vrchoviny. Leží na území okresov Stropkov a Svidník.
Polohopis.
Brázda sa nachádza na východe strednej časti vrchoviny a zaberá pás územia v údolí rieky Ondava a čiastočne aj dolného toku Chotčianky. Na jej území priberá Ondava aj Ladomirku, Hrabovčík a Brusničku. Prebieha od severozápadu na juhovýchod, približne medzi mestami Svidník a Stropkov. Stropkovská brázda je v rámci Ondavskej vrchoviny lemovaná len vlastným územím a nesusedí so žiadnou inou geomorfologickou jednotkou.
Ďalšími významnými sídlami mimo okresných miest Svidník a Stropkov sú obce Hrabovčík, Mestisko, Stročín, Duplín, Chotča a Breznica. Patria do okresov Stropkov a Svidník v Prešovskom kraji. Centrálnou časťou prechádza cesta I/21 z Prešova na Duklu a ňou vedúca európska cesta 371. Na severe sa na ňu pripája cesta I/77 do Bardejova a južne údolím Ondavy pokračuje cesta I/15, na ktorú sa v Stropkove pripája cesta II/575. Na tieto dopravné tepny sa pripájajú lokálne cesty, obsluhujúce tamojšie obce.
Chránené územia.
Na území Stropkovskej brázdy sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie. 
Turizmus.
V tejto časti Ondavskej vrchoviny sú značené turistické trasy iba v okolí miest Svidník a Stropkov. Zvyšok územia patrí medzi pokojnejšie oblasti, vhodné na nenáročnú pešiu a cykloturistiku.
Americká krása

Americká krása je americká dráma z roku 1999, ktorú režíroval Sam Mendes a scenár k filmu napísal Alan Ball. V hlavných úlohách sa predstavili Kevin Spacey, Annette Bening, Thora Birch, Wes Bentley, Mena Suvari a Chris Cooper.
Akadémiou filmového umenia a vied bol film popisovaný ako satira amerických predstáv strednej triedy o kráse a osobnom uspokojení, analýza sa sústreďuje na skúmanie romantickej a otcovskej lásky, sexuality, krásy, materializmu, sebaoslobodenia a vykúpenia.
Film bol nominovaný na množstvo herecký cien, vrátane Academy Awards, Zlatý glóbus či BAFTA. Film získal osem nominácii na Academy Awards, pričom päť z nich získal.
Kleofrades

Kleofrades () bol grécky hrnčiar v prvej polovici 5. storočia pred Kr.
Kleofrades, syn hrnčiara Amasida, pôsobiaci v Aténach sa podpísal ako hrnčiar na tri zo svojich váz (z ktorých sa zachovalo niekoľko desiatok fragmentov ). Dva jeho podpisy sú známe už veľmi dlho. Prvý, ktorý bol nájdený v Tarquinii v roku 1829, sa nachádza na nôžke červenofigúrovej čaše (kylixu) (nazvali po ňom Kleofradovho maliara, považovaného za jedného z najvýznamnejších maliarov váz.), v súčasnosti v parížskom múzeu "Cabinet des Médailles". Druhý, dnes už slabšie čitateľný, objavil nemecký archeológ Adolf Furtwängler na nôžke čaše, ktorá patrí k dvom fragmentárnym čašiam od Dourisa v Berlíne.
Na berlínskej čaši je Kleofrades podpísaný ako hrnčiar bez patronymika (ΚΛΕΟΦΡΑΔΕΣ ΕΠΟΙΕΣΕΝ - Kleofrades zhotovil), ale na parížskej čaši v "Cabinet des Médailles" je podpis "ΚΛΕΟΦΡΑΔΕΣ ΕΠΟΙΕΣΕΝ" a následne poškodený nápis "ΑΜΑΣ ... Σ" (AMAS ... S), význam ktorého bol pre vedcov nejasný. Nemecký archeológ Eduard Gerhard sa domnieval, že po podpise hrnčiara Kleofrada nasledoval podpis maliara Amasida, ale Heinrich Brunn túto domnienku odmietol, keďže posledné písmeno nápisu bola jednoznačne sigma, čo vylučovalo sloveso "egrafsen" („namaľoval“) . V roku 1888 však holandský historik umenia Jan Six vyslovil hypotézu, že tento nápis môže byť patronymikon „syn Amasida“. To sa o niekoľko rokov neskôr potvrdilo, keď Gettyho múzeum (J. Paul Getty Museum, 83, Malibu) získalo fragmentárnu červenofigúrovú čašu, namaľovanú Dourisom približne v roku 490 pred Kr., ktorá mala na spodnej nepoškodenej časti nôžky celý podpis hrnčiara Kleofrada "KΛΕΟΦΡΑΔΕΣ : ΕΠΟΙΕΣΕΝ : ΑΜΑΣΙΔΟΣ ' (Kleofrades zhotovil syn Amasidov) 
Tento fragmentárny kylix (typu B) má zachované "tondo" (priemer tonda má až 24,1 cm, bol to väčší kylix než aké vyrábali iní hrnčiari v tom období) V tonde je zobrazený stojaci bradatý muž zahalený do himatiónu pred sediacim mladíkom, ktorý smutne skláňa hlavu. Hoci póza mladíka pripomína Achilla, známeho z iných zobrazení červenofigúrových váz, špongia, strigil a arybalos visiace na stene za nimi naznačujú, že scéna zrejme znázorňuje dvorenie v prostredí palaistry.
Hrnčiar a maliar zvyčajne neboli tou istou osobou, hoci obe operácie boli pravdepodobne vykonávané v tej istej dielni. Vo všeobecnosti išlo o malé rodinné dielne.
Drinopolský mier (1568)

Drinopolský mier (iné názvy: Adrianopolský mier, mier v Edirne) bola dvadsaťosem bodová mierová zmluva uzavretá dňa 17. februára roku 1568 medzi rímsko-nemeckým cisárom Maximiliánom II. Habsburským a osmanským sultánom Selimom II. v meste Drinopol (Edirne).
Podmienky mieru.
Mier bol stanovený z časového hľadiska na osem rokov. Jeho platnosťou sa skončilo obdobie územnej expanzie Osmanskej ríše do Uhorska, v dôsledku ktorej zasahovala ich moc na južné územie Slovenska. Napriek tomu sa však osmanským Turkom nepodarilo definitívne zničiť uhorskú štátnosť ani jej existenciu na Slovensku a západných pohraničných oblastiach. V mierovej zmluve neboli síce stanovené hranice ale vymenované pevnosti patriace jednej alebo druhej strane. Sídla medzi nimi, nachádzajúce sa aj niekoľko desiatok kilometrov od pevností, nemali oficiálne stanoveného vlastníka a stali sa tak predmetom dvojitého spôsobu zdaňovania. Územie, na ktorom prichádzalo k dvojitému zdaňovaniu (tzv. kondomínium), bolo tvorené líniou od Jágra cez Solnok, Hatvan, Fiľakovo, Vígľaš, odtiaľ smerom na západ k Leviciam a na juh k Ostrihomu.
Zmluva vylučovala pustošenie na oboch stranách lenže nepriamo dovoľovala vojenské akcie s menším počtom vojakov. Výpravy vojska, ktoré malo menej než päťtisíc vojakov, bez použitia ťažkých palných zbraní sa nepovažovali za porušenie mieru. Striktne sa zakazovali individuálne súboje medzi osmanskými a kresťanskými vojakmi, keďže boli častou príčinou nepokoja na hraniciach. Narušenie pokoja a jednotlivých článkov zmluvy mali riešiť osmanský miestodržiteľ v Budíne a uhorský hlavný kapitán.
Ustanovilo sa, že prímeria medzi oboma stranami sa majú uzatvárať vždy na obdobie osem rokov. V mierovej zmluve bolo dohodnuté vyplácanie ročného poplatkutribútu (tur. haradž; 30 000 zlatých), ktorý mal panovník každoročne odvádzať sultánovi, aby si vykúpil mier. Podľa dobového osmanského diplomatického myslenia teda boli jednak Kráľovské Uhorsko ale aj Sedmohradské kniežatstvo de facto vazalmi sultána, pretože mu platili tribút.
Dňa 16. augusta roku 1570 sa uhorský kráľ Maximilián II. zmieril so sedmohradským kniežaťom Jánom Žigmundom Zápoľskýmm, ktorý ho uznal za uhorského kráľa mierovou zmluvou v nemeckom Speyeri. Zápoľský sa teda zriekol titulu uhorského kráľa a sedmohradským stavom do budúcnosti obaja zaručili slobodnú voľbu kniežaťa. Drinopolský mier a Speyerská zmluva tak ukončili proces rozpadu Uhorska na tri časti. Po uzavretí mieru v Drinopole sa vojenská situácia na uhorsko-tureckom pohraničí na niekoľko rokov upokojila a dejiskom nových bojov sa stala až na sklonku 16. storočia.
Magura (vrch v Laboreckej vrchovine)

Magura () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Čabalovce, približne juhovýchodne od Medzilaboriec. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji a okrese Medzilaborce. Masív zasahuje na katastrálne územie obcí Výrava, Palota a Čabalovce. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situované Čabalovce a severne ležiaca Palota, západne sa nachádza Ňagov a Medzilaborce, južne Výrava a Oľšinkov, východne Lupków a severne tiež Radoszyce. Masív je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Magura leží na severe strednej časti Laboreckej vrchoviny, v mohutnom hrebeni, vedúcom západným smerom z hlavného, hraničného hrebeňa medzi Ščobom () a Lupkovskom priesmykom. Severným smerom sa nachádza Terpiak (), Dyszowa (), Kľučkov (), Stredný hrb (), Daňová () a Paseky (), západným Kýčera (), Brúsy (), Brincová (), Jaseňovec (), Záruba () a Miková (), južným Kobyla (), Lesík (), Kudrovec () a Gušina () a východným Parilov (), Vysoký grúň (), Hlboký vrch (), Hojdov (), Košiarka (), Megelov grúň (), Ščob (), Jaworne () a Chryszczata (). Oblasť patrí do povodia Laborca, kde vodu z juhovýchodných a južných svahov odvádza Výrava a Suchá Výrava, severné svahy odvodňujú prítoky Vydranky. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, no tiež Bukovské, Slanské a Vihorlatské vrchy, ako aj vrchy v poľskom prihraničí.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z okolitých obcí, prípadne odbočením z hrebeňom vedúcej Východokarpatskej magistrály.
Bodliak háčikatý pravý

 
Bodliak háčikatý pravý () je dvojročná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti od strednej Európy až po Irán.
Opis.
Bodliak háčikatý pravý je dvojročná bylina. Byľ je priama, jednoduchá, kučeravo a ostnito krídlatá, pod úbormi dosť často bezkrídla, bielo plstnatá. Krídla sú široké do 5 mm, ostne do 2,5 mm. Konáriky sú dlhé 20 až 50 cm.
Listy sú podlhovasto kopijovité až obrátene kopijovité s osem až desať pármi oddialených, podlhovasto vrúbkovaných segmentov s ostňami dlhými do 2 mm. Na líci sú roztrúsene chlpaté, na rube s hojnými, viacbunkovými chlpmi. 
Červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité (so zrastenými korunnými lupienkami), pravidelné, päťpočetné, dlhé 18 až 25 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky s dvojzárezovou bliznou. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými (nitkovitými) štetinkami, dlhý 13 až 15 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný, plodom je nelaločnatá, drobne bradavičnatá nažka s nízkou korunkou, veľká 3 až 4 mm. Zákrov pozostáva z čiarkovito šidlovitých, hladkých, na vrchole háčikovitých alebo esovito prehnutých listeňov. Vnútorné zákrovné listene sú o jednu tretinu dlhšie a na konci naspäť ohnuté. Guľovité úbory s priemerom do 25 mm sú na konci konárikov jednotlivé, na stopkách dlhých do 10 cm. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia bodliaka háčikatého pravého zahŕňa mierne oblasti od strednej Európy cez Turecko, severný Kaukaz až po Irán, Kazachstan a východné oblasti európskeho Ruska.
Na Slovensku sa vyskytuje na Podunajskej nížine od Bratislavy po Nitru, v pohorí Burda, pri Kežmarku a na Východoslovenskej nížine.
Ekológia.
Bodliak háčikatý pravý obsadzuje vhodné stanovištia od nížin po pahorkatiny. Rastie často na slnečných trávnatých alebo kamenistých stráňach. Obľubuje výhrevné, vysychavé, kamenité i hlinitopiesočnaté pôdy pôdy. Kvitne od júna do septembra.
Soľný potok (prítok Sekčova)

Soľný potok je potok v Slanských vrchoch a Košickej kotline v regióne Šariš v Prešovskom kraji i okrese. Je ľavostranným prítokom Sekčova v povodí Torysy a má dĺžku .
Prameň.
Pramení na juhozápadnom svahu vrchu Nad Remetovou (), v geomorfologickom celku Slanské vrchy a jeho podcelku Šimonka. Lesný extravilán patrí do katastra obce Ruská Nová Ves v okrese Prešov v Prešovskom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie západným smerom cez lesný extravilán obce Ruská Nová Ves, stáča sa na severozápad, pravým brehom obmýva les Hradná hora, ľavým brehom obmýva les Červená skala, pravým brehom obmýva les Miloska. Už v Toryskej pahorkatine, podcelku Košickej kotliny priberá pravostranný bezmenný prítok, v opäť pravostranný bezmenný prítok pritekajúci z lesa Košiar a preteká cez intravilán obce Ruská Nová Ves. Následne ľavým brehom obmýva pasienok aj lúku Cícerkový hon, pričom meandruje. V priteká na obecnú hranicu medzi Ruskou Novou Vsou a mestom Prešov, resp. jeho mestskou časťou Solivar. Priberá pravostranný bezmenný prítok, vteká do intravilánu mestskej časti Solivar a pokračuje v juhozápadozápadnom smere. V priberá pravostranný bezmenný prítok pritekajúci z obce Teriakovce, v priberá ľavostranný bezmenný prítok, v v intraviláne mesta Prešov v západnom okraji mestskej časti Solivar ústi do vodného toku Sekčov ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Sekčov ďalej ústi do Torysy. Pramení a preteká na území obce Ruská Nová Ves, ďalej preteká a ústi na území mesta Prešov mestskej časti Solivar v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku má pôvod v charakteristickej vlastnosti vody pretekajúcej v potoku vyjadrenej slanou chuťou, soľnou chuťou. Zo slova "soľný" po kombinácii so všeobecným podstatným menom "potok" s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Soľný potok" ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Nemožno celkom vylúčiť ani alternatívu pôvodu názvu a to pomenovanie podľa lokalizácie potoka z názvu dediny Soľ, pri ktorej v 11. storočí vznikla osadapredchodca neskoršej dediny Solivar a Soľná Baňa. Je potrebný ďalší výskum. Hydronymum Soľný potok bolo štandardizované v roku 1976. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Soľný potok nie je jedinečným názvom (marec 2024). Potok rovnakého názvu je aj v okrese Námestovo v obciach Oravská Polhora a Rabča ústiaci do vodného toku Polhoranka.
Paleocénno-eocénne tepelné maximum

Paleocénno-eocénne teplotné maximum (PETM), alternatívne „eocénne teplotné maximum 1“ (ETM1) a predtým známe ako „počiatočný eocén“ alebo „neskoré paleocénne teplotné maximum“, bolo časové obdobie s nárastom globálnej priemernej teploty o viac ako 58 °C v rámci celého obdobia. Táto klimatická udalosť sa vyskytla na časovej hranici geologických epoch paleocén a eocén. Presný vek a trvanie tejto udalosti nie sú isté, ale odhaduje sa, že sa vyskytla približne pred 55,5 miliónmi rokov.
Odhaduje sa, že s tým spojené obdobie masívneho uvoľňovania uhlíka do atmosféry trvalo približne 6 000 rokov. Celé teplé obdobie trvalo približne 200 000 rokov. Globálne teploty sa zvýšili o 58 °C.
Nástup paleocénno-eocénneho teplotného maxima sa spája s vulkanizmom a vyzdvihovaním súvisiacim so severoatlantickou vulkanickou provinciou, čo spôsobilo extrémne zmeny v kolobehu uhlíka na Zemi a výrazný nárast teploty. Toto obdobie sa vyznačuje výraznou negatívnou exkurziou v záznamoch stabilných izotopov uhlíka (δ13C) z celého sveta; konkrétne došlo k veľkému poklesu pomeru 13C/12C morských a suchozemských uhličitanov a organického uhlíka. Z párových údajov δ13C, δ11B a pomeru bóru a vápnika vyplýva, že do systému oceán - atmosféra sa za 6 000 rokov uvoľnilo ~14 900 Gt uhlíka.
Stratigrafické profily hornín z tohto obdobia odhaľujú mnohé ďalšie zmeny. Fosílne záznamy mnohých organizmov ukazujú veľké zmeny. Napríklad v morskom prostredí došlo v počiatočných fázach PETM k masovému vymieraniu bentických foraminifer, globálnej expanzii subtropických dinoflagelát, planktických foraminifer a vápnitého nanoplanktónu. Na súši sa v Európe a v Severnej Amerike náhle objavili moderné rady cicavcov (vrátane primátov).
Brincová

Brincová () je vrch v Laboreckej vrchovine, krajinnom celku Nízkych Beskýd. Leží nad obcou Čabalovce, približne juhovýchodne od Medzilaboriec. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti vrchoviny, v Prešovskom kraji a okrese Medzilaborce a zasahuje na katastrálne územie obcí Palota a Čabalovce. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situované Čabalovce a severne ležiaca Palota, západne sa nachádza Ňagov a Medzilaborce, južne Výrava, juhovýchodne Oľšinkov, východne Lupków a severovýchodne Radoszyce. Masív patrí do Chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Opis.
Brincová leží na severe strednej časti Laboreckej vrchoviny, v hrebeni, ktorý vedie západným smerom z hlavného, hraničného hrebeňa medzi Ščobom () a Lupkovskom priesmykom. Severne sa nachádza Dyszowa (), Kľučkov (), Stredný hrb (), Daňová (), Paseky () a Hudákov (), západne Kýčera (), Brúsy (), Buková () a Záruba (), južne Miková (), Jaseňovec (), Kobyla (), Gušina () a Parilov () a východne Megelov grúň (), Magura (), Ščob (), Košiarka (), Hlboký vrch (), Vysoký grúň (), Jaworne (), Chryszczata () a Terpiak (). Oblasť patrí do povodia Laborca, kde vodu zo severných častí hrebeňa odvádzajú prítoky Vydranky, južné odvodňuje Suchá Výrava a západné Čabalovský potok do Výravy. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Laboreckej vrchoviny, no tiež Bukovské, Slanské a Vihorlatské vrchy, ako aj vrchy v poľskom prihraničí.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z okolitých obcí, prípadne odbočením z hrebeňom vedúcej Východokarpatskej magistrály.
Bodliak kopcový

 
Bodliak kopcový () je dvojročná až trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti strednej, južnej a východnej Európy a oblasť Libanon – Sýria.
Opis.
Bodliak kopcový je dvojročná až trváca bylina vysoká 50 až 100 cm. Byľ je v hornej polovici chudobne rozkonárená, laločnato krídlatá, konáriky sú vzpriamené, bezkrídle.
Listy sú v obryse podlhovasté až obrátene kopijovité, dolné hlboko perovito zárezové, všetky sú na líci holé, na rube plstnaté.
Červenofialové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé do 18 mm. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s nedelenými štetinkami, dlhý do 15 mm. Semenník je spodný a plodom je nažka. Zákrov je vajcovitý, listene sú úzko čiarkovité, po celej dĺžke jednožilové, končiace útlym ostňom. Úbory s priemerom do 20 mm sú na stopkách dlhých do 8 cm.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia bodliaka kopcového zahŕňa mierne oblasti strednej, južnej a východnej Európy a oblasť Libanon – Sýria. Na Slovensku sa vyskytuje v teplejších oblastiach roztrúsene.
Ekológia.
Bodliak kopcový rastie v krasových oblastiach a na výslnných pasienkoch. Obľubuje výhrevné, suché, výživné, kamenisté pôdy. Kvitne od júna do augusta. Na Slovensku sa považuje za takmer ohrozený ohrozený druh a je chránený.
Poddruhy.
V rámci druhu sú akceptované tieto poddruhy:
Jaseňovec

Jaseňovec môže byť:
Mirošovská brázda

Mirošovská brázda je geomorfologickou časťou Ondavskej vrchoviny. Leží na území okresov Bardejov a Svidník.
Polohopis.
Brázda sa nachádza na severe vrchoviny a zaberá neveľké územie v údolí horného toku rieky Ondava. Tá preteká juhozápadnou časťou, severnú a strednú odvodňuje potok Mirošovec a východný okraj Roztocký potok. Prebieha od severozápadu na juhovýchod, približne v dĺžke . Mirošovská brázda je v rámci Ondavskej vrchoviny lemovaná len vlastným územím a nesusedí so žiadnou inou geomorfologickou jednotkou.
Na území brázdy ležia obce Nižný Mirošov, Vyšný Mirošov a Dubová v okrese Svidník a v severozápadnej časti obec Hutka, patriaca do okresu Bardejov v Prešovskom kraji. Centrálnou časťou prechádza cesta I/77 zo Svidníka do Bardejova, na ktorú nadväzujú lokálne cesty, obsluhujúce tamojšie obce.
Chránené územia.
Na území Mirošovskej brázdy sa nenachádza žiadne osobitne chránené územie. 
Turizmus.
V tejto časti Ondavskej vrchoviny nie sú významné turistické lokality a jedinou značenou turistickou trasou je chodník z Nižného Mirošova na rázc. Roztocký les na hraničnom hrebeni. Ním prechádza Východokarpatská magistrála. Oblasť je vhodná na nenáročnú pešiu a cykloturistiku.