Adina Mandlová

Adina Mandlová, vlastným menom Jarmila Anna Františka Marie Mandlová, v Nemecku známa pod pseudonymom Lil Adina (* 28. január 1910, Mladá Boleslav – † 16. jún 1991, Příbram) bola česká filmová herečka.
Jej život bol mimoriadne búrlivý. Krásna, talentovaná, inteligentná, obdivovaná. „Sexsymbol“ 30. rokov, ktorého meno spoľahlivo plnilo sály. Súčasne však išlo o nešťastnú a psychicky nevyrovnanú ženu. Bola neodôvodnene podozrievaná z kolaborantských stykov s nemeckými okupantmi.
Život.
Pochádzala z rodiny inšpektora c. k. štátnych železníc Jána Mandla, ktorý po troch chlapcoch túžil po narodení dievčaťa.
Už od útleho detstva bola otcom až nekriticky hýčkaná a podporovaná v umeleckých záujmoch. Svoje zvláštne meno dostala, pretože podľa jeho mienky mala predurčenú skvelú budúcnosť. O jej výchovu sa staral výhradne otec a od štyroch rokov hrala na piano. Otec ju veľmi rozmaznával a všetci jej museli vykať, ale ona odpovedala tykaním. Keď mala osem rokov, otec zomrel a ona tak stratila svoje dobré postavenie a naopak hrať na piane jej zakázali.
Obdobie puberty.
Po smrti otca sa rodinné pomery veľmi zhoršili. Matka našla niekoľko strýčkov, ktorí rodinu podporovali. To však nestačilo, a tak rodina podnikala lúpežné výpravy do záhrad a polí. Mandlovci tiež prenajímali izby svojej vily študentom. Keď mala Adina štrnásť rokov, matka si našla nového priateľa. V šestnástich Adinu poslali do parížskeho dievčenského penzionátu, kde sa naučila variť a zdokonalila svoju francúzštinu a nemčinu. Po dvoch rokoch ju vylúčili pre zlé správanie a začala sa venovať herectvu.
Neskorší život.
Už v 16 rokoch si našla milenca a chodila s ním po nočných baroch. Vo francúzskom penzionáte si našla ďalšieho, s ktorým otehotnela, načo absolvovala potrat. Potom sa stala milenkou herca známeho z filmu "Život je pes" Huga Haasa. Po roku 1939 chodila s Fredom Schneinerom-Svítilom, a keď ju opustil, pokúsila sa o samovraždu. Po uzdravení sa vrhla do bezstarostného užívania si života, načo vznikla riekanka "„Baarová má oči mandlové a Mandlová má oči barové“". Prvýkrát sa Adina vydala za maliara Zdenka Tůmu, v tomto rozhodnutí je možné hľadať aj trošku zištný motív, lebo Tůma bol ľavicovo zmýšľajúci – Adina sa domnievala, že si tak napraví zlú reputáciu. Ľudia ju totiž začali vnímať ako príliš nemecky orientovanú. Tůma však po roku manželstva spáchal samovraždu. Keď sa to Adina dozvedela, volala ako prvej svojej skutočnej priateľke Nataši Gollovej, ktorá jej tiež údajne ako jediná tykala. Druhýkrát bola vydatá za vojnového pilota Kočvárka-Knighta. Opäť rozvod. Jej posledný manžel bol módny návrhár a homosexuál Ben Pearson. Našla s ním pokoj a žili spolu 37 rokov.
Posledné roky života.
V posledných rokoch svojho života veľa cestovala. Počas vojny bol jej priateľ Svítil odvezený do koncentračného tábora. Adina natočila počas vojny jeden nemecký film a po vojne bola zatknutá a obvinená pre nemeckú príslušnosť – pre nedostatok dôkazov ju prepustili. Keďže nemohla nájsť angažmán, odišla do Anglicka (s Kočvárkom). Po Benovej smrti sa vrátila do vlasti a žila na zámku v Dobříši. Zomrela na tuberkulózu.
Herecká kariéra.
Film
Prvú hereckú príležitosť dostala hneď na začiatku tridsiatych rokov od celkom podpriemerného režiséra Josefa Medeotti-Boháča v jeho jedinom zvukovom filme "Děvčátko, neříkej ne", kde preniesla iba jedinú vetu. Čoskoro sa objavili ďalšie ponuky, ale skutočný zlom v kariére mladej neskúsenej herečky znamenalo až stretnutie a dlhodobé partnerské súžitie s Hugom Haasom, s ktorým Mandlová spolupracovala celkom na siedmich snímkach. Hneď prvý spoločný film "Život je pes" predznamenal jej hereckú štylizáciu na niekoľko ďalších rokov. Zo začiatku predstavovala skôr prirodzený typ, priťahujúcí predovšetkým svojim atraktívnym zovňajškom. Vo filmoch ako "Mazlíček", "Nezlobte dědečka" alebo "Děvčata, nedejte se" tak opakovane stvárňovala prototyp mladej, modernej, ironickej a športovo založenej dievčiny. O niečo neskôr sa prehrala do postáv mondénnych, zhýčkaných žien z vyššej spoločnosti (Velbloud uchem jehly, "Švadlenka", "Kristian)". K odhaleniu jej dramatického talentu a k obmene dosť schématického výrazového repertoáru významne prispel podobne ako v prípade Lídy Baarovej a Nataši Gollovej najmä Otakar Vávra. Vo filmoch "Kouzelný dům", "Pacientka dr. Hegla" či "Šťastnou cestu" sa dokázala celkom úspešne vysporiadať s náročnejšími psychologickými charaktermi žien, ocitajúcich sa v krajných životných situáciách. Po odchode do exilu sa jej bohužiaľ už nepodarilo na násilne prerušenú a sľubne sa vyvíjajúcu kariéru nijako nadviazať.
Divadlo
Od roku 1939 vystupovala v Komornom divadle a v Uranii. V rokoch 1942 – 1945 bola stálym hosťom vo Vinohradskom divadle a účinkovala i na jeho ďalších scénach (Divadlo Na Poříčí, Komorní divadlo). Po odchode do exilu sa objavila na javisku už len príležitostne vo Veľkej Británii.