Včasnoslovanské obdobie

Včasnoslovanské obdobie v dejinách Slovenska je najranejšie obdobie v slovanských dejín územia Slovenska a jeho okolia. Obdobie zahrňujúce približne roky 500675 sa vyznačuje postupným prenikaním slovanských kmeňov zo severu a severovýchodu cez Karpaty do Panónskej panvy. V neskoršom období sa slovanské dejiny Slovenska a Panónie prekrývajú s dejinami Avarského kaganátu a s existenciou tzv. Samovej ríše. Obdobie je kultúrne spojené s rozmachom pražskej včasnoslovanskej kultúry.
Periodizácia.
Pre Čechy, Moravu a Slovensko podľa:
Dejinný vývoj.
Raná história Slovanov je nejasná, pretože okrem archeologických nálezov existuje len málo písomných prameňov, ktoré by sa Slovanom venovali. Už v prvom storočí rímske pramene spomínajú kmene Venetov (Venedov, Vinidov..), ktoré bývajú stotožňované so Slovanmi. Historický prameň, ktorý môže odkazovať na Slovanov pochádza aj z roku 448, ide o správu rétora Priska východorímskemu cisárovi Theodosiovi II. o národe, ktorý ho pohostil medovinou, a ďalšie správy poskytuje historik Jordanes a Prokopios. Označenia týchto, zrejme slovanských národov v dielach sú (Sklavíni, lat. "Sclaveni", gr. Σκλαβηνοί ("Sklábénoi"), alebo Anti).
Po tom, čo ostrogótsky kráľ Thiudimer v zime 470 porazil Svébov usídlených na území dnešného Slovenska sa Svébi na čele s Hunimundom odobrali na západ, kde neskôr založili menšie panstvo na Pyrenejskom polostrove. Ostrogóti a ani ich susedia Gepidi však prázdne vákuum po germánskych Svéboch nezaujali a na ich územie od konca 5. storočia začali prenikať slovanské kmene. 
Postupne nešlo o prenikanie usporiadané a šlo o menšie skupiny, no postupne migrácia zosilnela. Podľa niektorých názorov územie Slovenska osídlil jeden vojenský kmeň, existuje teória, ktorá hovorí o viacerých kmeňoch, ktorých mená sa však nezachovali. Kmeňová teória sa ako hypotéza vyskytovala v českých dejinách, kde sa v historických kronikách zachovali mená miestnych kmeňov.
Na území dnešného Slovenska sa Slovania stretli so zvyškami staršieho obyvateľstva. Jednak šlo o zvyšky germánskej populácie, no na vyššie položených miestach doznieval tiež ľud púchovskej kultúry. Moc južných germánskych ríš na Slovensko v tomto období zasahovala len čiastočne (napr. Ostrogóti a neskôr Longobardi na Záhorí, poprípade podľa novších nálezov aj na južnom Považí).
Slovania na novom území osídľovali oblasti rovín a horských kotlín. Z kultúrneho hľadiska je pre nich charakteristický žiarový pohrebný rítus a keramika pražského typu, vytváraná od konca 5. do 7. storočia. Spočiatku šlo o nezdobenú, neskôr jednoducho vlnovkami zdobenú keramiku. Pamiatkami širšej pražskej kultúry sú sídliská so zemnicami a kamennými pecami, ako i žiarové pohrebiská. Sídliská kultúry sa nachádzali napr. v Nitre, Šuranoch, bratislavskej Dúbravke, Matúškove, Čakajovciach a i. Extenzívny spôsob hospodárenia si vyžadoval skôr riedke osídlenie, pestovali sa obilniny, strukoviny i technické plodiny (konope, ľan). Slovania sa venovali aj chovu hovädzieho dobytka, oviec a kôz, postupne sa rozvíjala remeselná výroba. Obyvateľstvo sa združovalo sa do rodových a následne aj susedských občín. Osady pozostávali zvyčajne len z niekoľkých obydlí, často šlo len osamoty. V rodinách prevládala monogamia a prvotné slovanské usporiadanie bolo patriarchálne. Úloha rodu a kmeňa však postupne upadala a už v 6. storočí možno tušiť prvé politické zjednocovanie obyvateľstva.
Prokopios Cézarejský vo svojej šiestej knihe diela O vojne gótskej ("De bello Gotico") spomína, že v roku 512 zo stredného Podunajska na sever odišiel národ Herulov a počas svojej cesty prechádzal cez slovanské a neobývané krajiny. Správa tak dáva predpoklad, že Slovania ešte územie dnešného Slovenska neovládali úplne. Ďalej Prokopios Slovanov spomína pri zmienkach o boji o longobardský trón, keď sa k Slovanom utiahol Hilgidis, syn pretendenta longobardského trónu Risiulfa. Hilgidis následne s pomocou Slovanov a Gepidov bojoval proti Longobardom. Po uzavretí prímeria mal opäť ujsť k Slovanom.
Prokopios vo svojom diele popisuje Slovanov nasledovne:
Slovania podobne ako iné barbarské národy neboli mierumilovní a už v roku 548 zošli do svojich sídiel a spolu s Germánmi rabovali bohaté byzantské územia od Benátok až po prístav Drač. Podobný nájazd slovanské kmene zopakovali aj o tri roky neskôr, keď jedna vlna Slovanov plienila byzantské územie až po Egejské more a druhá na popud ostrogótskeho kráľa Totilu tiahla na Solún.
Byzantskí autori Prokopios i Pseudo-Mauríkios vo svojich dielach zanechali aj popis boja Slovanov. Slovania mali bojovať ako pešiaci a ako zbrane používali oštepy, či kopije, niektorí aj podlhovasté štíty, ochrannú zbroj príliš nenosili. K bežnej výbave patrili luky a otrávené šípy. Podľa správ nebojovali v usporiadaných oddieloch a dobre bojovali v nepriehľadnej krajine. V druhej polovici 6. storočia sa k zbraniam pridali aj meče.
Zmeny v stredoeurópskej situácii nastali po príchode Avarov, ktorí si okolo roku 558 podmanili čiernomorské pobrežie a opanovali tamojších Antov (Slovanov). Slovanské kmene mali následne v avarskom zväze rozličné postavenie. V roku 567 Longobardi na pomoc proti svojim tradičným nepriateľom Gepidom povolali Avarov a s ich pomocou Gepidskú ríšu rozvrátili. Už o rok (568) však aj samotní Longobardi pochopili, akých nových susedov získali, a preto odtiahli do Itálie. Panóniu tak ovládli Avari a ich Avarský kaganát. Spolu s Avarmi do Panónie prenikli aj nové slovanské kmene (časť zo severu a časť spolu s Avarmi z východu) a následne v priebehu storočia osídlili pás od Jadranu až po Dunaj. Podľa autochtónnej teórie v tomto období dochádza aj postupnej diferenciácii jednotlivých slovanských kmeňov (a budúcich národov), ktoré majú často mytologický podklad - napr. príbehy o bratoch Čechovi, Lechovi a Rusovi, či podobné povesti o bratoch zakladateľoch z Chorvátska a Srbska. Názory o presnom vývoji slovanských kmeňov sa však líšia, inou teóriou je napr. migračná teória, pozri Slovania. Ruský kronikár Nestor popisuje tzv. rozchodovú autochtónnu teóriu následovne:
Slovania a Avari spolu následne viackrát plienili byzantské územie (602, 610, 619, 623, 626) a bojovali aj proti talianskym Longobardom (603), či bavorskému vojvodovi Tassilovi I., ktorý v roku 595 zaútočil na korutánskych Slovanov (zrejme Dudlebov). Avarské obdobia malo na Slovanov aj kultúrny dopad. Pod vplyvom Avarov sa napríklad vyvíjala slovanská kultúra a keramika nadobúdala okrasnejšiu farebnú podobu. Postavenie niektorých, najmä západných Slovanov bolo voči Avarom však podriadené, a zlé vzťahy medzi zoskupeniami vyústili do protiavarského povstania v roku 623. Časť Slovanov spojených pod Samovou vládou získala od Avarov samostatnosť, ktorá im však vydržala len do jeho smrti niekedy v roku 658, keď sa opätovne obnovila moc Avarov, alebo sa dostali pod vplyv západného fransko-bavorského sveta. V tomto období dochádza k bližšiemu zbližovaniu Avarov a Slovanov, čo dokazujú spoločné pohrebiská a rozvoj umeleckých predmetov. (ďalej pozri: Samova ríša, Avarský kaganát, Karantánia a predveľkomoravské obdobie).