Víťaz (film)

Víťaz je slovenský dlhometrážny hraný film. Jeho autorom je Dušan Trančík a vznikol v roku 1978. Na tvorbe scenára sa podieľal scenárista Tibor Vichta.
Dej.
Snímka rozpráva príbeh dvoch bývalých boxerov. Víťaza Vlada Valharu, ktorý v (dobovej) súčasnosti pracuje v pneuservise, má rozvrátenú rodinu a mladú milenku. Pije, fajčí a o svoju osobu sa nestará veľmi príkladne. Porazený Vinco Moravec je naopak prototypom úspešného človeka. Scestovaný námestník hydinárne, šťastný otec troch detí, vlastník krásnej vily... Konflikt snímky je práve v úspechu či neúspechu (a tým, čo sa za tým skrýva), ako aj otázky morálky, morálneho víťazstva. Keďže sa Moravec aktivizoval v politickom živote, je zrejmé odkiaľ pochádza jeho status úspešného človeka. Valhara, naopak, rezignoval na tento svet a radšej sa živí rukami a obeduje praženicu – inými slovami odmieta prijať špinavú kariéru. V záverečnej scéne boxerského zápasu vidíme zdanlivo vyrovnané sily. Až kým pojašená Moravcova žena hystericky nezačne kričať a prosiť, aby ten zápas ukončili. Valhara sa zľutuje a nechá sa položiť na zem, prehráva. Moravcove deti sa tešia, skandujú a velebia otca, Viola (Valharova milenka) je znechutená a nerozumie Valharovmu gestu. Nastoľuje sa otázka: Kto je morálnym víťazom, a čo sú skutočné hodnoty? Film nie je jednoznačný, ale necháva diváka uvažovať.
Charakteristika.
Po formálnej stránke film nadväzuje na Trančíkov predchádzajúci. Využíva nehercov, exteriéry, dokumentárnu kameru. Hlavnej úlohy Valhara sa zhostil kaskadér Jaroslav Tomsa, ktorého Trančík nechal predabovať Stanom Dančiakom. Do postavy Moravca sa vžil skutočný boxer Jaroslav Pucher. Dokumentárny dojem dotvára i slang a nárečie celého zastúpenia nehercov. Dokumentárna kamera sníma tvár Bratislavy na konci 70. rokov. Kamera, neherci či exteriéry majú pôsobiť autenticky a realisticky, čo sa režisérovi podarilo. 
Ohlasy.
"„...k (filmu Víťaz) nemu se mi váže vzpomínka, kdy jsem ho viděl poprvé: v roce 1978, v poloprázdném pražském kine Lucerna, kde se na prelomu srpna a září konával Týden slovenských filmu. Tehdy mně zasáhla autenticita, s níž byla zachycena šedivá realita bratislavských ulic, a dodnes mám v hlave některé obrazy z toho filmu. Byl jsem tudíž ve čtvrtek zvedav, co z Víťeze zustalo. Příbeh dvou někdejších boxerských rivalu, kteří se z hecu utkají po dvaceti letech znovu, pričemž ten mač se stane srážkou dvou ruzných životních prístupu, vydá spíše na filmovou povídkou, než na celovečerní film, to je dnes ješte zrejmejší. Ale jasné také je, že co do pravdivosti pri zachycení tísne a zmaru znormalizovaného Česko-Slovenska se žádný z tehdejších českých filmu nemuže Vítezi rovnat.“"
Jozef Puškáš v Pravde z marca 1979 hovorí: "„...prináša na plátno výsek nefalšovanej, nekašírovanej, každodennej skutočnosti, zachytenej s pozoruhodným zmyslom pre výrazný detail, pre vnútornú výstavbu záberu a dynamizujúcu funkciu strihu. Režisér i kameraman sa vzdialil od akejkoľvek štylizácie, nezľakli sa naturalizmu autentických prostredí a postáv v ich všednej, neprikrášlenej intimite, v patine plynúceho času a v pôvodnom „neučesanom“ kolorite. Kameraman Viktor Svoboda snímal film bez pomoci umelého svietenia. ... Víťaz výrazne prekonáva priemer súčasnej slovenskej filmovej tvorby: možno si len želať, aby nezostal ojedinelou výnimkou.“"