Subdiakon

Subdiakon () alebo (vo východných cirkvách) poddiakon alebo hypodiakon () je vo viacerých kresťanských cirkvách osoba, ktorá prijala príslušné svätenie. Subdiakonát je predstupňom diakonátu.
Raná cirkev.
V Biblii o subdiakonoch, ani ich ustanovení nieto zmienky. Subdiakonát pravdepodobne vznikol po apoštolskej dobe, prvá zmienka je až v 3. storočí – pápež Kornélius v roku 255 v liste Fabiovi z Antiochie spomína, že bolo v Ríme 46 kňazov, 7 diakonov a 7 subdiakonov. Rovnako toto svätenie spomína sv. Cyprián, sv. Atanáz Alexandrijský a viacero koncilov a synôd. Spočiatku bol na Východe i Západe subdiakonát nižším svätením, na Západe sa v druhej polovici 12. storočia stal vyšším svätením, čo autoritatívne potvrdil pápež Inocent III. začiatkom 13. storočia. Subdiakonát začal byť už v 5. storočí spojený s celibátom, čo sa neskôr stalo záväznou cirkevnou praxou.
Východné cirkvi.
Vo východných cirkvách je poddiakonát najvyšším z nižších svätení, v poradí za čtecom a pred diakonom. V Ruskej pravoslávnej cirkvi však často úlohu poddiakona spĺňajú nevysvätení poddiakoni, keďže vysviacka je spojená s povinnosťou celibátu; vysvätení sú potom v tenže deň za poddiakona i diakona. Úlohou poddiakona je v chráme strážiť kráľovské dvere, prednášať čítanie, udržiavať v čistote liturgické nádoby a svietniky, obliekať biskupa a kňaza, zapaľovať sviece a pripravovať potrebné veci. Počas bohoslužieb si obliekajú stichár a orár vo forme kríža okolo hrude na rozdiel od diakonov, ktorí ho nosia cez rameno.
V Ruskej pravoslávnej cirkvi mávajú biskupi niekoľko subdiakonov ako asistentov.
Západná cirkev.
Na Západe bol síce subdiakonát v 12. storočí zaradený medzi vyššie svätenia popri diakonáte a kňazstve, nie je však považovaný za sviatosť, lež len za sväteninu. Subdiakonát sa udeľoval po akolytáte a predchádzal vysväteniu za diakona. Vysviackou začala povinnosť celibátu a modlitby celého posvätného ofícia. Úlohou subdiakona je počas omše asistovať diakonovi, pripravovať chlieb a víno, pripraviť kalich a paténu počas ofertória a spievať epištolu. Odevom vlastným subdiakonovi je tunika, ktorú si oblieka na albu, a manipul.
V roku 1965, počas Druhého vatikánskeho koncilu, sa Komisia pre uskutočňovanie Konštitúcie o posvätnej liturgii zaoberala otázkou nižších svätení a zhodla sa, že sa subdiakonát (na rozdiel od niektorých ďalších svätení) nesmie zrušiť, pretože má v Cirkvi stále relevantnú úlohu prisluhovať diakonovi, ale stane sa z neho nižšie svätenie, musí sa zrušiť jeho spojenie so záväzkom celibátu, keďže Koncil umožnil vysviacku ženatých mužov za trvalých diakonov, a tiež sa mal obnoviť obrad vysviacky.
Až v roku 1970 prišlo po dlhých diskusiách o tom, ktoré nižšie svätenia ponechať, rozhodnutie ponechať len dve nižšie svätenia, a to lektorát a akolytát, ktorý by prebral aj niektoré prvky subdiakonátu.
V rímskokatolíckej cirkvi subdiakonát zrušil pápež Pavol VI. svojím motu proprio "Ministeria quaedam" 15. augusta 1972 a jeho funkcie v liturgii zveril akolytom a lektorom, ktoré nakoniec ako jediné z nižších svätení zachoval ako „služby“ (), ktoré sa môžu udeľovať i laikom. Biskupským konferenciám však povolil ministérium akolytu nazývať subdiakonátom.
Keďže bol subdiakonát zrušený až po zavedení pokoncilovej reformy, prvé vydanie obnoveného Rímskeho misála ešte obsahuje rubriky pre funkciu subdiakona počas omše. Jeho úlohou bolo prisluhovať kňazovi a diakonovi, pripravovať oltár a posvätné nádoby a čítať epištolu a v prípade potreby prebrať úlohu ostatných prisluhujúcich. Obliekal si tuniku na albu, tunika sa mohla v prípade potreby alebo nižšej úrovne slávnostnosti vynechať.
V inštitútoch apoštolského života podliehajúcich bývalej komisii "Ecclesia Dei", ktoré slávia liturgiu podľa predkoncilovej liturgie, sa subdiakonát naďalej udeľuje spolu s ostatnými nižšími sväteniami. Toto právo potvrdil Benedikt XVI. v motu proprio "Summorum Pontificum" zo 7. júla 2007 a bližšie potvrdila komisia "Ecclesia Dei" inštrukciou "Universae Ecclesiae" z 30. apríla 2011.