burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Américo Aguiar

Mons. Américo Manuel Alves Aguiar (* 12. december 1973, Leça do Balio, Portugalsko) je portugalský katolícky biskup, súčasný biskup diecézy Setúbal. V rokoch 2019 až 2023 bol pomocným biskupom lisabonského patriarchátu a viedol organizáciu zodpovednú za plánovanie Svetových dní mládeže v auguste 2023.
Pápež František 9. júla 2023 oznámil, že Américo Aguiar bude povýšený na kardinála 30. septembra 2023. Za biskupa v Setúbale bol vymenovaný 21. septembra 2023, po nástupe do úradu 26. októbra 2023 a slávnostnom vstupe do diecézy 29. októbra 2023. Hoci sa vzdáva funkcií pomocného biskupa, zostane sufragánom nového lisabonského patriarchu Rui Valéria.
Stručný životopis.
Po štúdiách filozofie a teológie v seminári v Porte bol v roku 2001 vysvätený za kňaza. V rokoch 20042006 bol generálnym vikárom Diecézy Porto. V roku 2019 ho pápež František menoval titulárnym biskupom dagnijským a pomocným biskupom v lisabonskom patriarcháte.
Kontroverzia.
V júni 2023 počas Svetových dní mládeže biskup vyhlásil, že cieľom tohto podujatia nie je konvertovať mladých ľudí ku Kristovi. Za tento výrok bol kritizovaný v médiách veriacimi aj kňazmi.
Kardinálska kreácia.
V nedeľu 9. júla 2023 pápež František ohlásil, že v konzistóriu 30. septembra 2023 vymenuje 21 nových kardinálov, medzi nimi aj Mons. Aguiara. V konzistóriu 30. septembra 2023 ho tiež skutočne vymenoval.
Aga (titul)

Aga bol zaužívaný vojenský titul v Osmanskej ríši pre takých veliteľov, ktorí dohliadali na gardové oddiely ale aj dvorské služobníctvo u Osmanskej dynastie. V pohraničí išlo o titul veliteľa rôznych druhov vojsk. Presnejšie išlo o veliteľa regulárnych vojsk a to jednak u janičiarov, azabov (pechota) a jazdy.
Bej

Bej (tur. beg) bol vojensko-politický post pre vyššieho veliteľa lénneho vojska na území Osmanskej ríše. Presnejšie išlo o veliteľa nadradeného alajbegovi (veliteľ osmanskej jazdy), sandžakbegovi a taktiež beglerbegovi či dokonca iných vyšších hodnostárov.
Samouk

Samouk alebo tiež autodidakt (z gréckeho "autos", sám, a "didaskó", učím sa) je človek, ktorý v nejakej oblasti dosiahol vysokú úroveň bez toho, aby prešiel sústavným odborným školským vzdelaním, alebo v inej oblasti, akú vyštudoval.
Vo všeobecnosti sú samoukovia jednotlivci, ktorí si vyberajú predmet, ktorý budú študovať, študijný materiál, rytmus a čas štúdia. Autodidakti môžu, ale nemusia mať formálne vzdelanie a ich štúdium môže byť doplnkom alebo alternatívou formálneho vzdelávania. Samoukovia sú autormi mnohých pozoruhodných príspevkov.
Autodidaktizmus alebo sebavzdelávanie (aj samoučenie, samoštúdium) je prax vzdelávania bez vedenia učiteľov (t.j. učiteľov, profesorov, inštitúcií).
Heutagogika – Pojem vznikol spojením gréckych výrazov „ago (viesť)“ a „heurista (objavovať)“. Základná zásada tohto postupu stanovuje, že študent by mal byť stredobodom učenia a učenie by sa preto nemalo zameriavať na učiteľa či plán, ale na študenta. Táto teória bola zverejnená v roku 2000 a odvtedy bola prijatá ako praktický návrh, ktorý je vhodný najmä v prostredí e-learningu. Po roku 2010 výskum v oblasti plasticity mozgu ukazuje, že tento prístup môže byť užitočný pri raste schopnosti sa učiť.
Autodidakti sú "samoukovia" ľudia, ktorí sa prostredníctvom samoštúdia učia o predmete štúdia. Táto vzdelávacia prax (proces) môže zahŕňať alebo dopĺňať formálne vzdelávanie. Samotné formálne vzdelávanie môže mať skrytý učebný plán, ktorý si pre nezasvätených vyžaduje samoštúdium.
Vezír

Vezír bol v historiografii známy ako vysoký hodnostár na území Osmanskej ríše. Spravidla býval aj členom rady sultána. Spočiatku mal díván ako rada samotného sultána miesto pre jedného vezíra. O čosi neskôr sa počet zvýšil až na sedem členov rady a po čase rástol znovu. Vezír, ktorý mal najvyššie miesto, stál na čele administratívneho aparátu Osmanskej ríše, pričom zároveň predstavoval hlavné velenie armády v čase sultánovej neprítomnosti.
V období konca 16. storočia mali niektorí a napokon od roku 1623 všetci miestodržitelia v Budíne ako centre pašalíka práve tento titul. Za 145 rokov sa na tomto poste v Budíne vystriedalo vyše týchto politikov. Viacerí zastávali tento post dokonca dvakrát či trikrát. Samotný miestodržiteľ predstavoval hlavné velenie provinčných vojsk sipáhiov. Okrem iného stál na čele provinčnej správy. V tejto funkcii bol nariadeným voči poradnému orgánu provincie (pašalíka) a to dívánu. Tento poradný orgán Osmanskej ríše tvoril jednak predstaviteľ finančnej správy (defterdár), zástupca jurisdikcie (kádí), duchovný vodca (mufta) ale aj veliteľ jednotlivých armád v provincii, presnejšie pre janičiarov a jazdcov (sipáhi).
Kýčera (vrch v Malej Fatre, 1121 m)

Kýčera () je vrch v severnej polovici Malej Fatry, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží nad obcou Lipovec, približne severne od mesta Vrútky.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Malej Fatry, na juhu geomorfologického podcelku Krivánska Fatra a jej časti Krivánske Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Martin a zasahuje na katastrálne územia obcí Turčianske Kľačany a Lipovec. Najbližším sídlom je južne situovaný Lipovec, rovnakým smerom sa nachádzajú aj Vrútky, juhovýchodne sú Turčianske Kľačany a Sučany a severozápadne Nezbudská Lúčka, Strečno a Varín.
Opis.
Kýčera leží v strednej časti pohoria, v rázsoche, ktorá vedie juhozápadným smerom zo Suchého () cez Kľačiansku Maguru () na Panošinú (). Západným smerom sa hrebeň zvažuje do doliny Hoskora, ktorou voda do Váhu odteká rovnomenným potokom. Južné svahy odvodňuje Kozinský potok a východné potok Mníšia, pretekajúci Mníšou dolinou. Oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra a na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Západným smerom sa nachádza Úplaz (), Panošiná (), Grúň () a Krivé (), severným Plešel (), Kopa () a Suchý (), východným je sedlom oddelená Kľačianska Magura (), Čierťaž () a Vinicko () a južným Kozinec () a Hradište ().
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych odlesnených lokalít a vhodných miest je možné vidieť okolité vrcholy Malej Fatry, no tiež blízku Turčiansku kotlinu a Veľkú Fatru.
François Pignon

François Pignon alebo François Perrin je meno pre niekoľko fiktívnych postáv vytvorených Francisom Veberom.
Popis a história.
Toto meno sa prvýkrát objavilo v roku 1971 v hre Francisa Vebera "Le Contrat", ktorú v divadle stvárnil Jean Le Poulain. Hra bola adaptovaná do filmu o dva roky neskôr pod názvom "Dotieravý chlap", Jacques Brel sa stal prvým hercom, ktorý stvárnil Françoisa Pignona. Následne sa vo viacerých komédiách, ktorých je Veber režisérom a scenáristom, objavuje postava nesúca toto meno. V iných filmoch toho istého autora sa objavujú postavy nazývané François Perrin, ktoré predstavujú variant Françoisa Pignona, pričom tieto dve mená označujú v mysli ich autora rovnaký typ postavy. François Perrin sa prvýkrát objavil v podobe Pierra Richarda vo filme "Veľký blondín s čiernou topánkou" z roku 1972"."
Spoločnou vlastnosťou týchto postáv, ktoré sú dnes súčasťou francúzskeho filmu, je roztržitosť (niekedy hraničiacou s idiociou), naivita a láskavosť. Postavu najčastejšie interpretoval Pierre Richard a objavila sa v siedmich filmoch. Postavu vo filmoch stvárnili aj Jacques Brel, Patrick Dewaere, Jean-Pierre Marielle, Patrick Bruel, Jacques Villeret, Daniel Auteuil, Gad Elmaleh a Patrick Timsit. V divadelnej hre "Cher trésor" hral Pignona Gérard Jugnot.
Meno Françoisa Pignona sa druhýkrát objavuje vo filme "Otec a otec" (1983), kde ho po prvý raz má Pierre Richard. Od tejto chvíle dostal prednosť pred Françoisom Perrinom, ktorý sa už nepoužíval až do roku 1996, keď bol pridelený Patrickovi Bruelovi v "Jaguári". Francis Veber vo väčšine svojich diel používa fiktívneho Françoisa Pignona / Perrina, no výnimkou je "Drž hubu!" kde sa Depardieu volá Quentin, pretože Veber nebol autorom pôvodného nápadu.
Výskyt.
Filmy s postavou Françoisa Pignona:
Filmy s postavou Françoisa Perrina:
Sandžak-bej

Sandžak-bej (iné názvy: sandžakbej, sandžakbeg) bol vojensko-politický post pre správcu sandžaku v Osmanskej ríši. Tento funkcionár bol zároveň najvyšším veliteľom lénneho vojska na území samotného sandžaku. Jeho povinnosťou bolo brániť územie Osmanskej ríše v pohraničných oblastiach. Práve títo funkcionári sa vyznačovali aj vďaka tomu, že boli neustále v bojovom styku s protivníkom. Okrem iného podnikali nájazdy spolu s vymáhaním daní od civilného obyvateľstva. Sandžak-bejovia boli známi aj vďaka tomu, že pre nich existoval poradný orgán (díván), ktorému zasadal jednak begov zástupca (kádí) ale aj vojenskí velitelia. Sandžak-bej dostával za svoje povolanie taktiež cháss. Tento pojem znamenal léno s ročným výnosom nad 100 000 akče za služby poskytované krajine namiesto platu. U sandžak-beja išlo o výnos v hodnote 200 až 500 000 akče.
Beglerbeg

Beglerbeg (bejlerbej) bol vojensko-politický post miestodržiteľa v Osmanskej ríši. Jeho arabský ekvivalent znel ako „vali“ a perzský ako miri-i miran. Zároveň vykonával funkciu námestníka a taktiež najvyššieho veliteľa provinčného vojska. Okrem iného bol správcom ejáletu, s tým, že vykonával taktiež správcovskú zodpovednosť za túto provinciu. Do tejto funkcie bol vymenovávaný zo strany sultána a to zvyčajne na obdobie jedného roka. Predĺženie poverenia sa vyskytovalo iba výnimočne. Zaujímavosťou je fakt, ktorého pointa naznačuje, že až za 145 rokov sa v tejto funkcii vystriedalo takmer 145 osôb. Beglerbeg mal vo svojej právomoci rozhodovať o obsadení sandžakbegov ale aj iných funkcionárov. Zároveň mu pripadla funkcia splnomocnenca osmanského sultána, pričom vďaka tomu, mal možnosť viesť politické rokovania s protivníkmi.
Steve Wochy

Steve Wochy, vlastným menom Stephen Wojciechowski (* 25. december 1922, Fort William, Ontário, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník. Medzi rokmi 19441946 hral v NHL za klub Detroit Red Wings. Wojciechowski je najdlhšie žijúcim hráčom v dejinách NHL.
Životopis.
V NHL debutoval v sezóne 1944/45 v tíme Detroit Red Wings. Pozvánky do ligy sa dočkal sčasti kvôli práve prebiehajúcej druhej svetovej vojne. Do kanadskej armády narukovalo mnoho hokejistov NHL, a tak kluby potrebovali doplniť súpisky.
V sezóne 1944/45 odohral 49 zápasov a zaknihoval 39 bodov za 19 gólov a 20 asistencií. Bol piatym najproduktívnejším hráčom tímu. V play-off odohral ďalších šesť stretnutí a jednou asistenciou pomohol Detroitu k postupu do finále. Red Wings v sérii proti Torontu Maple Leafs prehrávali už 0:3 na zápasy, ale tromi výhrami po sebe zvrátili nepriaznivý vývoj. Dokonať obrat sa im ale nepodarilo, rozhodujúci siedmy zápas nezvládli. Po sezóne bol Wojciechowski nominovaný na Calderovu cenu pre najlepšieho nováčika súťaže.
Pred štartom nového ročníka došlo k ukončeniu vojnového konfliktu a do NHL sa vrátilo mnoho hráčov. Zmeny sa dotkli aj Detroitu Red Wings, tréner Jack Adams musel vyradiť niektorých hráčov zo súpisky. Rozhodoval sa medzi Wojciechowskim a vychádzajúcou hviezdou Gordiem Howeom, a nakoniec si v tíme ponechal druhého menovaného.
Napriek tomu, že Wojciechowski sa vo svojej premiérovej sezóne zaradil medzi najlepších nováčikov súťaže a so svojím tímom to dotiahol až do finále, v NHL odohral už len päť ďalších stretnutí. Zvyšok kariéry strávil v nižšej lige AHL a v roku 1955 sa rozhodol zavesiť korčule na klinec.
Po konci hokejovej kariéry zostal žiť v meste Sault Ste. Marie, kde odohral svoju poslednú sezónu. Vo veku 101 rokov je najdlhšie žijúcim hráčom NHL.
Ejálet

Ejálet (iné názvy: pašalik, vilájet, beglerbeglik) bola osmanská územno-správna jednotka (provincia), ktorú prezentoval paša. Tvorilo ho viacero sandžakov. Ejálet bol takisto najvyššou správnou jednotkou Osmanskej ríše. Správcovia samotných územných jednotiek sa na post miestodržiteľa (pašu) dostali spočiatku až po tom, ako absolvovali výučbu v palácových školách v Edirne a Istanbule, pričom následne boli dosadzovaní do menej významných funkcií. Na základe strategického ale aj politického významu predstavoval najdôležitejšiu provinciu Budínsky ejálet. V období 16. storočia zahŕňala táto provincia, ktorá zasahovala taktiež aj na územie terajšieho Slovenska, jednak Ostrihomský, Novohradský, Sečiansky a Fiľakovský sandžak. Prvým ale aj najvýznamnejším ejáletom v Uhorsku bol práve Budínsky ejálet, (1541 až 1686). Miestodržiteľ mal ako povinnosť sprostredkúvať nariadenia samotného sultána aj ostatným pašom v provinciách (ejáletoch), ktoré vznikli v Uhorsku v čase osmanskej nadvlády. Išlo jednak o Temešvársky (1552) Jágerský (1596), Varadínsky (1660) a Novozámocký ejálet (1663). Jediným ejáletom na území Slovenska bol Novozámocký ejálet, ktorého sídlom sa v roku 1663 stali Nové Zámky. Tento ejálet v sebe zahŕňal územie tentokrát už Novozámockého, Nitrianskeho, Levického a Novohradského sandžaku. Zanikol v roku 1685, v čase, keď cisárske armády vytlačili vojská osmanských Turkov z Nových Zámkov.
Príslop (sedlo v Malej Fatre, Lipovec)

Príslop () je horské sedlo v pohorí Malá Fatra. Nachádza sa neďaleko Chaty pod Kľačianskou Magurou, nad Turčianskymi Kľačanmi.
Polohopis.
Leží v strednej časti Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a jej časti Krivánske Veterné hole. Nachádza sa v hrebeni, ktorý vedie juhozápadným smerom zo Suchého () na Panošinú () a oddeľuje Kľačiansku Maguru () na severovýchode a Kýčeru () na juhozápade. Severným smerom sa terén zvažuje do vetvy doliny Hoskora, ktorou voda do Váhu odteká rovnomenným potokom. Na južné svahy dosahuje Mníšia dolina, ktorou voda z lokality odteká potokom Mníšia. Oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra a na východné svahy siaha Národná prírodná rezervácia Kľačianska Magura. Sedlom prechádza značená turistická trasa.
Sedlo leží v Žilinskom kraji, v okrese Martin a zasahuje na katastrálne územie obcí Turčianske Kľačany a Lipovec.
Anakles (hrnčiar)

Anakles () bol grécky hrnčiar v 3. štvrtine 6. stor. pred Kr.
Anakles, ktorého meno je známe hlavne z berlínskej čiernofigúrovej čaše (kylix typu Band, Antikensammlung F 1801, Berlin) signovanej spolu s hrnčiarom Nikosthenom, patril medzi prvých aténskych „majstrov malých čaší“, t. j. tvorcov čaší (kylikes). Kylix podpísaný Anaklom a Nikosthenom sa stratil počas druhej svetovej vojny. Táto strata je obzvlášť poľutovaniahodná, pretože tento kylix bol jedným z dvoch atických váz, o ktorých je známe, že mali dva nápisy "EPOIESEN" – „zhotovil“ od dvoch rôznych výrobcov (zvyčajne sú na týchto vázach dva rozličné nápisy "EGRAFSEN" a "EPOIESEN" – „namaľoval“ a „zhotovil“, ktoré sa na atických vázach objavujú približne od roku 570 pred Kr.). Je ťažké uveriť, že sa Anakles a Nikosthenes striedali pri tvorbe jednej čaše. Je pravdepodobnejšie, že čiernofigúrové zobrazenia Herakla bojujúceho s Hydrou na oboch stranách čaše a dva podpisy namaľoval Anakles. Tieto podpisy by mohli znamenať niečo ako „Anakles a Nikosthenes vyrobili čašu spoločne“, jeden ju vyrobil, druhý ozdobil (niektorí znalci podpisy na čaši považujú za „staroveký falzifikát“). Zdá sa pravdepodobné, že v jeho aténskej hrnčiarskej dielni s ním Nikosthenes uzavrel partnerstvo (alebo bol jeho žiakom) a neskôr sa stal jej majiteľom. Koncom 6. storočia pred Kr. zrejme od Nikosthena prevzal túto dielňu Pamfaios.
Medzi jeho ďalšie signované diela patrí fragment čaše (kylix typu Lip) z Florencie (Museo Archeologico Etrusco 141805), datovaný do rokov 545/40 pred Kr., čiernofigúrový kylix typu Lip v súkromnej zbierke v Zürichu (predtým Morin-Jean Collection, Paríž), ďalší kylix typu Lip v súkromnej zbierke v New Jersey a stratený lipský fragment kylixu typu Lip (Antikenmuseum der Universität Leipzig ) s fragmentárnymi signatúrami (na strane A: ΑΝΑ[..]Μ[.. a strane B: ΑΝΑΚΛ[..), objavený v etruskej hrobke neďaleko talianskeho mesta Cerveteri. V archeologickej lokalite tureckej obce "Bayraklı" (Stará Smyrna) sa počas vykopávok našiel fragment čaše (kylix typu Band), na ktorom sa zachovali prvé tri písmená nápisu "ΑΝΑ[...]". Archeologička Yasemin Tuna-Nörlingová tento nápis, aj podľa typu písma, identifikovala ako súčasť mena hrnčiara Anakla.
Parížska šestka

Parížska šestka () je názov zoskupenia umelcov, ktorých v roku 1920 označil kritik Henri Collet vo svojom článku "Les cinq russes, Les Six Français et M. Satie" (Päť Rusov, šesť Francúzov a pán Satie). Išlo o skupinu francúzskych skladateľov, pracujúcich na Montparnasse a ktorých hudba je často považovaná za vzdor proti wagnerizmu a impresionizmu.
Členovia.
Formálne boli členmi Parížskej šestky:
Mnoho ďalších sa zúčastnilo neformálne, medzi tými najvýznamnejšími boli Erik Satie, Jean Cocteau a Jean Wiéner.
História.
Táto skupina sa pôvodne sformovala okolo ich hudobného mentora, parížskeho skladateľa Erika Satieho, ktorý predstavil členov ako „les nouveaux jeunes“ v Théâtre du Vieux-Colombier. Od roku 1918 sa ich hovorcom stal spisovateľ Jean Cocteau. Svoje meno Parížska šestka, naráža na ruskú Skupinu piatich umelcov. V roku 1920 ich v dvoch novinových článkoch opomenul kritik a skladateľ Henri Collet, ktorý mal k skupine blízko.
Členov spájal program ako spoločné odmietanie romantickej (wagnerovskej) hudby, odklon od hudobného impresionizmu Clauda Debussyho a obrat k súčasným formám ľahkej hudby, napr. B. Jazz, varieté a cirkusová hudba. Niektoré z ich diel možno priradiť k neoklasicizmu.
Po ukončení vzájomnej spolupráce sa každý skladateľ rozvíjal po svojom a zostal z nich akýsi okruh priateľov.
Hudba.
Hoci stanoveným cieľom skupiny nebolo pracovať na spoločných skladbách, v priebehu rokov sa naskytlo päť príležitostí, počas ktorých aspoň niektorí členovia skupiny spolupracovali. Len raz sa zapojili všetci šiesti členovia a niekedy sa zúčastnili aj skladatelia mimo skupiny. Auric a Poulenc boli zapojení do každej spolupráce, Milhaud do štyroch, Honegger a Tailleferre do troch, Durey do jednej.
Keri Hilsonová

Keri Hilsonová, vlastným menom Keri Lynn Hilson (* 5. december 1982, Decatur, Georgia, USA) je americká R&amp;B speváčka, skladateľka a herečka. Svoj celosvetový prelom zaznamenala ako R&amp;B umelkyňa s Timbalandom a piesňou „The Way I Are“. Medzi jej najúspešnejšie piesne patria „Knock You Down“, „I Like“ či „Pretty Girl Rock“.
Začiatky hudobnej kariéry.
Od roku 2002 je autorkou mnohých pesničiek pre interpretov ako Toni Braxton, Chris Brown, Britney Spears, Mary J. Blige, Usher, Ciara, The Pussycat Dolls, P. Diddy, Ludacris, Rich Boy, Jennifer Lopez, Kelly Rowland, Nicole Scherzinger, Lloyd Banks, Omarion alebo Timbaland. V roku 2004 sa stala členkou kolektívu autorov a producentov známeho ako The Clutch.
Jej hlas sa prvýkrát objavil v pesničke „Hey Now (Mean Muggin)“ ("Weapons of Mass Destruction", 2004) rappera Xzibita. Naživo prvýkrát vystúpila na MTV Europe Music Awards, kde spievala práve s Xzibitom.
V roku 2006 účinkovala v klipe Nelly Furtado „Promiscuous“, avšak iba v pozadí a na pár sekúnd. Od roku 2006 spolupracovala s Timbalandovou nahrávacou spoločnosťou Mosley Music Group, ktorá je prepojená s Interscope Records.
V roku 2007 sa podieľala na sólo albume Timbalanda "Presents: Shock Value". Konkrétne na skladbách „The Way I Are“, „Scream“, „Miscommunication“ a na medzinárodnej verzii sklady „Hello“. Práve spolupráca na skladbe „The Way I Are“ ju preslávila po celom svete, keďže tento singel sa stal najhranejšou rozhlasovou skladbou na svete a umiestnil sa na 1. mieste v mnohých krajinách.
Príslop (sedlo v Malej Fatre, Terchová)

Príslop () je horské sedlo v pohorí Malá Fatra. Nachádza sa nad Vrátnou dolinou, južne od Terchovej.
Polohopis.
Leží v severnej časti Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a na pomedzí jej častí Krivánske Veterné hole a Rozsutce. Výrazné sedlo oddeľuje masív Sokolia () na severe a Baraniarok () na juhu, ktorými pokračuje hrebeň južným smerom cez Kraviarske () do oblasti sedla Bublen. Východným smerom sa svahy zvažujú do Starej doliny, ktorá je súčasťou Vrátnej, odkiaľ vodu odvádza rieka Varínka. Západné svahy klesajú do doliny Veľká Bránica, ktorou voda odteká potokom Bránica. Hrebeň je súčasťou Národného parku Malá Fatra a križujú sa tu značené turistické trasy.
Sedlo leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a zasahuje na katastrálne územie obcí Terchová a Belá.
Jagger-Richards

Jagger-Richards (medzi rokmi 1963 až 1978 Jagger-Richard) je oficiálne označenie partnerstva pri písaní piesní medzi anglickými hudobníkmi Mickom Jaggerom a Keithom Richardsom, zakladajúcimi členmi rockovej skupiny The Rolling Stones. Dvojica patrí medzi najúspešnejšie partnerstvá pri písaní piesní hudobnej histórie. Okrem takto označeného Jaggerovho a Richardsovho skladateľského partnerstva tiež produkovali alebo koprodukovali množstvo albumov Rolling Stones pod pseudonymom the Glimmer Twins.
Podobne ako to bolo pri spolupráci pri písaní piesní u dvojici John Lennon a Paul McCartney, Jagger aj Richards sú spoločnými autormi textov aj hudby.
Skladby od dvojice Jagger-Richards, ktoré nevydala kapela Rolling Stones.
Dvojica autorov Jagger-Richards zložila aj skladby pre iných hudobníkov. Medzi tie, ktoré napísali a nevydali so skupinou Rolling Srones patria piesne:
Úvodné titulky

Úvodné titulky sú prepojenie obrazovej a hudobnej sprievodnej časti deja do pútavej úvodnej znelky filmov, televíznych filmov či seriálov. Ich úlohou je v dnešnom poňatí zoznámiť divákov pred zhliadnutím s hlavnými parametrami akými sú názov diela, herecké obsadenie či filmový štáb. Podrobný výpis zainteresovaných potom obsahujú záverečné titulky. V starších dielach napríklad starých čiernobielych filmoch, obsahujú naopak podrobný výpis autorov úvodné titulky lebo v záverečných je napísané iba „koniec“.
História.
V samých začiatkoch filmu, okolo roku 1900, sa uvádzal často jediný titulok v úvode s názvom filmu. Neskôr, ako stúpal záujem divákov o obľúbených hercov, úvodné titulky sa rozširovali o ich mená. Postupom času sa do úvodu pridávali aj iné osoby podieľajúce sa na danom projekte. V polovici 50. rokoch sa začali objavovať aj záverečné titulky, ktoré potom prevzali hlavný dôraz a v ktorých sú obsiahlejšie a detailnejšie informácie. Tradícia uvádzania iba úvodných titulkov na začiatku filmu trvala až do 60. rokov 20. storočia. Postupom času sa začali texty titulkov zmenšovať a predlžovať. Filmové titulky sa neustále vyvíjajú a modernizujú.
Forma.
Forma, grafické a hudobné spracovanie, dĺžka úvodných titulkov navodzuje atmosféru a uvádza samotný film. Divák je vďaka tomu lepšie naladený na prijatie nasledujúceho filmového deja.
Úvodné titulky sú za tým účelom často oživované efektnými hranými alebo animovanými scénami (ako napr. séria filmov o Ružovom Panterovi, Jamesovi Bondovi).
Obsah.
Úvodné titulky obvykle obsahujú najzákladnejšie herecké obsadenie a hlavných členov filmového štábu či iné technické parametre. Príklad obsahu môže byť:
Gabriela Sari

Gabriela Sari, celým menom "Gabriela Clara Sari" (* 26. október 1980, Lanús, Buenos Aires, Argentína) je argentínska televízna, divadelná a filmová herečka.
Životopis.
Je dcérou Talianky a Miguela Estebana Sariho (bývalého člena hudobného programu "Club del clan"), ktorý dal svojej dcére umelecký vkus a vášeň pre spev a tanec.
V roku 1997 sa so svojou školou zúčastnila programu "Feliz Domingo", ktorý v tom čase moderoval Pablo Codevilla, keď mala možnosť vystúpiť v jednom z podujatí študentského cyklu a moderátor bol natoľko prekvapený jej umeleckým talentom, že ju pozvali, aby sa zúčastnila na obsadení nového hudobného programu produkovaného samotným Pablom Codevillom s názvom "Los Más Más". Tak sa začala jej kariéra.
Nasledujúci rok sa preslávila účinkovaním v telenovele "Divoký anjel", jednom z najúspešnejších televíznych seriálov televízie Telefe, po boku Natalie Oreiro, kde začala svoju hereckú kariéru.
Hoci jej účinkovanie v televízii začalo koncom 90. rokov, jej popularita vzrástla, keď v roku 2004 získala rolu v seriáli "Historias de sexo de gente común".
V roku 2008 dosiahla vrchol popularity v telenovele "Por amor a vos", kde stvárnila zmyselnú dcéru správcu budovy.
Od roku 2014 tvorí pár s právnikom, moderátorom a novinárom Darianom Schijmanom, s ktorým má dcéru Donnu.
Lorena Meritano

Lorena Meritano, celým menom "Lorena Meritano Gelfenben" (* 30. september 1970, Concordia, Entre Ríos, Argentína) je argentínska modelka, herečka a moderátorka, ktorá počas svojej kariéry pôsobila v rôznych krajinách Latinskej Ameriky.
Životopis.
Narodila sa v meste Concordia v provincii Entre Ríos v pobrežnom regióne Argentíny. V roku 1985 sa rozhodla odísť do Talianska, aby skúsila šťastie vo svete modelingu, neskôr sa vrátila do Argentíny študovať herectvo. V roku 1993 dostala svoju prvú úlohu v mexickej telenovele "Prisionera de amor". V roku 1999 sa objavila v argentínskej telenovele "Divoký anjel" po boku Natalie Oreiro a Facunda Aranu, kde stvárnila architektku Carolinu. V roku 2001 odišla do Kolumbie, kde pôsobila najviac počas svojej kariéry, a zahrala si úlohu Gabriely Garza v seriáli "", pokračovaní telenovely "Škaredá Betty". Od svojho prvého účinkovania v kolumbijskej televízii získala v tejto krajine niekoľko ďalších úloh v rôznych produkciách, napr. "Skrytá vášeň" ako Dinora Rosalesová, "Chepe Fortuna", "Amas de casa desesperadas", "Mujeres asesinas" a ďalšie.
Osobný život.
V roku 2014 jej diagnostikovali rakovinu prsníka, na ktorú sa liečila v Argentíne a ktorú v roku 2015 prekonala.
Anděl (cena)

Anděl je česká hudobná cena, ktorú udeľuje Akadémia populárnej hudby od roku 1991. Od roku 1997 je symbolizovaná soškou anjela s rozpätými krídlami hrajúceho na šalmaj od akademického sochára Jaroslava Rónu.
Pôvodne známe pod názvom Výroční československé hudební ceny (1991), tieto boli neskôr premenované na Gramy (1992 – 1995) alebo neskôr Česká Gramy (1996). Svojho času boli udeľované aj ako Ceny Hudební akademie (1997), respektíve Ceny Akademie populární hudby (1998 – 2000).
Ceny môžu získavať iba protagonisti, ktorí sú občanmi Česka alebo majú na jeho území trvalý pobyt, a ich produkty činnosti. Výnimkou je kategória slovenský album roka, udeľovaná od ročníka 2019, ktorá je určená nahrávkam protagonistov zo Slovenska.
Pope

Pope môže byť:
Sedlo pod Suchým

 
Sedlo pod Suchým () je horské sedlo v pohorí Malá Fatra. Nachádza sa pod vrchom Suchý, severne od Turčianskych Kľačian.
Polohopis.
Leží v strednej časti Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a v jej časti Krivánske Veterné hole. Nachádza sa v rázsoche, ktorá vedie z masívu Suchého () južným smerom na Kľačiansku Maguru (). Severným smerom sa dvíha úbočie Suchého, južne je menší, nepomenovaný pahorok. Zároveň prepája západne ležiacu Pekelnú dolinu a východne situovanú vetvu Sučianskej doliny, ktorými voda odteká potokom Hoskora a Bielym potokom do Váhu. Hrebeň je súčasťou Národného parku Malá Fatra a národnej prírodnej rezervácie Suchý a križujú sa tu značené turistické trasy.
Sedlo leží v Žilinskom kraji, na pomedzí okresov Žilina a Martin a zasahuje na katastrálne územie obcí Nezbudská Lúčka, Sučany a Lipovec.
ČT art

ČT art je televízia stanica Českej televízie, zameraná na kultúru. Vysiela seriály, spravodajstvo, študentskú tvorbu a kultúrne relácie. Vysielať začala 31. augusta 2013 spoločne s , ktoré zdieľa rovnaký kanál v priebehu dňa. ČT art vysiela od 20:00 do 6:00 h. Česká televízia takisto oznámila, že keď ČT art a budú dostatočne obľúbené, tak budú vysielať na odlišných frekvenciách.
Hitrádio

Hitrádio je sieť regionálnych rozhlasových staníc v Česku. Vznikla v roku 2005 ako súčasť skupiny Stamford Managing (dnes Media Bohemia). Je zameraná predovšetkým na poslucháčov vo veku 2549 rokov. Jej hudobný formát je AC.
Program tvoria hity od najväčších až po najnovšie, regionálne správy a rôzne užitočné informácie. Jednotlivé stanice zo skupiny Hitrádio medzi sebou spolupracujú napríklad pri pokrytí kľúčových správ a kultúrnych akcií.
Stanice zo skupiny.
Existujú aj špeciálne internetové stanice:
Spoločný program.
Do roku 2020 mala každá stanica vlastný regionálny program (spoločný bol len hudobný playlist). V roku 2020 sa však prevádzkovateľ rozhodol časť vysielania centralizovať. Spočiatku išlo o popoludňajšie vysielanie a podvečerný program "Tajemný rok". Od zmeny majiteľ čakal zvýšený záujem reklamných partnerov, ktorým tak môže poskytnúť takmer celoplošný priestor vo vysielaní.
Ranné vysielanie.
V júli bolo popoludňajšie vysielanie opäť zmenené na regionálne a ako spoločný program začala byť vysielaná ranná show, ktorá dostala názov "Snídaně Šampionů".
V septembri 2021 bola show zrušená z dôvodu odchodu moderátorov do TV Nova a ďalej vysielal Michal Klein. 1. novembra bolo vysielanie show opäť obnovené s novou dvojicou: Kateřina Pechová a Dominik Vršanský.
Ostatné celoplošné programy.
Vo všedných dňoch je každý večer od 19:00 do 22:00 vysielaný program "Hitrádio Classic", ktorý moderuje Michal Klein. Cez víkend sa vysiela ráno od 7:00 do 13:00 a moderuje ho Leona Gyöngyösi.
Počúvanosť.
Podľa prieskumu počúvanosti RadioProjekt agentúr SKMO, Median + STEM/MARK + Nielsen Admosphere medzi 1. júlom 202317. decembrom 2023 má sieť Hitrádio v rámci celého Česka dennú počúvanosť 448 000, a týždennú počúvanosť 939 000 poslucháčov.
Záverečné titulky

Záverečné titulky sú prepojenie obrazovej a hudobnej záverečnej časti deja, ktoré sú pridávané na koniec programu, filmu či seriálu. Na rozdiel od úvodných titulkov zoznamujú s hereckým obsadením a s tvorcami diela podrobnejšie. V starších filmoch s pred 60. rokov 20. storočia, túto úlohu plnili úvodné titulky a v závere filmu bolo napísané obvykle iba „Koniec“. Záverečné titulky môžu obsahovať okrem textu aj obrazový sprievod a obvykle sú sprevádzané hudbou, ak ide o seriál, potom často jeho tematickou zvučkou.
História.
V samých začiatkoch kinematografie, okolo roku 1900, sa záverečné titulky neuvádzali a informácie boli napísané v úvodných titulkoch. Postupom času, ako informácie v titulkoch silneli, vznikli aj záverečné titulky, ktoré nesú detailné informácie o tvorcoch a parametroch filmu.
Prvými významnými filmami s rozsiahlymi záverečnými titulkami boli "Cesta okolo sveta za 80 dní" z roku 1956 a "West Side Story" z roku 1961. Zmena sa vysvetľuje narastajúcou silou odborov v americkom filme a súčasne narastajúcou komplikovanosťou vyrábania filmov. "The New York Times" uviedol v roku 2013, že najmenej 50 filmov uviedlo viac ako 2 000 mien v titulkoch, "Iron Man 3" dokonca 3 700.
Forma.
V niektorých filmoch sa nachádzajú na konci aj medzititulkové alebo potitulkové scény, ktoré napr. môžu naznačovať pokračovanie práve zhliadnutého filmu.
Obsah.
Záverečné titulky môžu obsahovať mená osôb, miest či firiem, napríklad:
Hlavná časť objavujúca sa často aj v úvodných titulkoch:
Ďalšie titulky – štáb, parametre a zázemie:
Cyrus

Cyrus, skrátene Cyr, môže byť:
Brestov (sedlo)

 
Brestov () je horské sedlo v pohorí Malá Fatra. Nachádza sa pod Jedľovinou, východne od obce Varín.
Polohopis.
Leží v strednej časti Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a v jej časti Krivánske Veterné hole. Nachádza sa v rázsoche, ktorá vedie západným smerom z masívu Suchého () a oddeľuje vrchy Jedľovina () a Kopa (). Severovýchodným smerom svahy klesajú do doliny Kúr, ktorou voda odteká potokom Kúr do riečky Varínky, južne sa nachádza dolina Hradské, ktorou tečie Hradský potok do Váhu. Oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra a križujú sa tu značené turistické chodníky.
Sedlo leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a zasahuje na katastrálne územie obcí Varín a Krasňany.
Rascovec obyčajný

Rascovec obyčajný () je jednoročná rastlina z čeľade zelerovité ("Apiaceae"). Jej sušené semená sa využívajú ako korenie bežne nazývané rímska rasca (hist. rímsky al. vlašský kmín) alebo v ľudovom liečiteľstve.
Je pôvodom zo Stredomoria. Je to vzpriamená bylina s tenkým koreňom, súkvetie je okolík, okvetné lístky sú ružovkasté.
Semená obsahujú 14,5 % lipidov, 14 flavonoidných glykozidov (napr. apigenín, luteolín). Olej zo semien má larvicídny a antibakteriálny účinok, obsahuje hlavne kumínový aldehyd a cymén.
Pamfaios

Pamfaios () bol grécky hrnčiar, činný približne v rokoch 530 až 490 pred Kr.
Pamfaios bol mladším partnerom hrnčiara Nikosthena v aténskej hrnčiarskej dielni, ktorú neskôr sám prevzal (zrejme koncom 6. stor. pred Kr.). V tejto dielni pôsobilo viacero maliarov čiernofigúrových a červenofigúrových váz, ako Oltos, Epiktétos, Nikosthenov maliar alebo Paseas. Pamfaios vo svojej hrnčiarskej dielni prevzal aj väčšinu Nikosthenových inovácií, týkajúcich sa tvarov váz, atraktívnych najmä pre etruský trh (hlavne Nikosthenov typ amfory).
Pamfaios bol jedným z najproduktívnejších, aj keď nie jedným z najlepších hrnčiarov svojej doby. Britský historik umenia John Beazley uvádza, že Pamfaios je podpísaný na desiatich čiernofigúrových vázach a na tridsiatich deviatich (možno štyridsiatich) červenofigúrových vázach. Zatiaľ čo sa jeho meno na väčšine spomínaných váz uvádza ako Pamfaios, na vázach od maliara Olta je vždy uvedené ako "Φανφαιος" (Fanfaios) a vždy ako "Παμαφιος" (Pamafios) na vázach od maliara Epiktéta. Z toho je zrejmé, že hrnčiarov podpis nebol napísaný hrnčiarom, ale maliarom vázy. S menom Pamfaia sa takmer vždy spája aj sloveso εлоɩησɛν (epoiesen - zhotovil).
Kvalitná keramika s podpisom hrnčiara celkom určite potešila majiteľa, ktorý za ňu nepochybne zaplatil vysokú cenu, a naznačovala jeho umelecký vkus. Ak bol vlastníkom tejto vázy Etrusk, mohla tiež predstavovať schopnosť jeho rodiny nadväzovať kontakty, aj keď čisto ekonomické, mimo Etrúrie.
Miniséria

Miniséria je televízny seriál rozprávajúci príbeh vo vopred určenom počte epizód medzi dvoma až trinástimi dielmi. Na rozdiel od klasického televízneho seriálu je koncipovaný ako celok a epizódy sa zvyčajne točia spolu.
Opis.
Miniséria zvyčajne zahŕňa špecifickú zápletku s jasne naplánovaným začiatkom, priebehom a koncom, ktorý sa nedal vyrozprávať vo filme trvajúcom približne niekoľko hodiny. Minisérie sú často adaptáciami románov, aj keď sa občas stáva, že ide o diela úplne vymyslené ich tvorcami.
História.
Od polovice 70. rokov 20. storočia začal mať tento typ série úspech v Spojených štátoch, najmä s dielom "Roots" (1977). Minisériu možno označiť aj za veľkorozpočtový televízny film. Z tých najznámejších môžeme spomenúť "Hell in the Pacific", "Brothers in Arms", "John Adams", "Generation War" alebo "Gulliver's Travels," ktoré všetky získali cenu Emmy za najlepšiu minisériu, alebo "Battlestar Galactica" z roku 2003, ktorá obsahuje dve časti.
Francúzska televízia tiež produkovala alebo koprodukovala v 60. a 70. rokoch mnohé minisérie, často idúce podľa fiktívnych diel. Medzi typické patria "Tajomný ostrov", "Dva roky prázdnin", "Michel Strogov", "Joseph Balsamo či Gróf Monte Christo".
Trvanie vysielania sa líšili: niekedy boli rozdelené do trinástich epizód po dvadsaťpäť až tridsať minút, niekedy šesť alebo sedem epizód s približne hodinovou dĺžkou. Minisérie sa často vysielali raz alebo dvakrát týždenne. Boli aj krátke trinásťminútové epizódy vysielané denne.
Karagana stromovitá

Karagana stromovitá ("Caragana arborescens") je drevina z čeľade bôbovité ("Fabaceae").
Pochádza z Ázie a rastie na chudobnej pôde. Rastie ako ker alebo malý strom. Dorastá do výšky 7 m. Listy sú perovité. Kvitne od konca jara do začiatku leta. Má žlté obojpohlavné motýľovité kvety z ktorých sa vytvoria podlhovasté struky.
Pestuje sa vo viacero kultivarov: "Lorbergii" (lístky sú pernaté), "Nana" (zakrpatená) alebo "Pendula" (previsnutá).
Majster pápežských liturgických slávení

Majster pápežských liturgických slávení skrátene pápežský ceremoniár je hlavný ceremoniár Svätej stolice, ktorý zastáva riadiacu funkciu v Úrade pápežských liturgických slávení, člen najbližšej pápežovej družiny.
Najstarším dokladom potvrdzujúcim existenciu funkcie obradníka je list Pia IV. z 10. mája 1563, aj keď existujú dôkazy, že podobný úrad mohol vzniknúť už pred 10. storočím. Posledné nariadenia týkajúce sa tejto funkcie vydal Ján Pavol II. Patria sem predovšetkým konštitúcie: Pastor bonus (o reforme Rímskej kúrie ) a Universi Dominici gregis (uprázdnenie Svätej stolice).
Medzi základné úlohy majstra pápežských liturgických slávení patrí príprava všetkého, čo súvisí s liturgiou, na ktorej sa zúčastňuje pápež alebo legát konajúci v mene pápeža. Táto zodpovednosť sa vzťahuje na všetky úrovne liturgie, od prípravy modlitebných kníh a misálov pre účastníkov, cez prípravu a revíziu liturgie (aby bola v súlade s potrebami, požiadavkami a platnými kánonmi) a končiac asistenciou pápežovi počas liturgie.
Medzi špeciálne úlohy pápežského ceremoniára patrí:
Majstra pápežských liturgických slávení menuje pápež na obdobie piatich rokov.
Budínsky ejálet

Budínsky ejálet alebo Budínsky pašalík bola jedna z provincií Osmanskej ríše, ktorá územne zaberala väčšinu stredovekého Uhorska spolu s časťami Chorvátska, Slavónie, pričom sa tiahla taktiež smerom na juhovýchod, presnejšie zasahovala na Balkánsky polostrov, teda zároveň zahŕňala rozľahlé časti Srbska a Bulharska. Išlo zároveň o prvý pašalík na území Uhorska.
Vznik a formovanie územia pašalíka (1541).
Pašalík vznikol dňa 29. augusta roku 1541, keď osmanská armáda na čele so samotným sultánom Sulejmanom I. vojensky obsadila mesto Budín. Armádam osmanských Turkov sa vtedy podarilo bez boja získať mesto ale aj kráľovský hrad. Za zaujímavosť stojí zmieniť fakt, ktorého pointa naznačuje, že k vytvoreniu samotnej provincie došlo v deň 15. výročia Bitky pri Moháči a zároveň ubehlo presne 20 rokov od pádu Belehradu. Z náboženskej stránky išlo o Sviatok sťatia Jána Krstiteľa. O deň neskôr, 30. augusta roku 1541 triumfálne vtiahol do mesta sám sultán Sulejman I. Ten následne vyhlásil oblasť medzi riekami Dunaj a Tisa za chránené územie Osmanskej ríše. Budín sa tak stal centrom novej osmanskej provincie – ejáletu. Kostol Panny Márie sa následne prebudoval na mešitu. Budín bol taktiež sídlom tzv. "územia islamu" ("darürislam").
Geografická a strategická poloha.
Obsadením samotného mesta sa osmanským Turkom podarilo vybudovať stabilnú základňu, prostredníctvom ktorej mali umožnené počas ďalších 150 rokov viesť ozbrojené výpravy na územie terajšieho Slovenska. Okrem iného bolo územie Budínskeho pašalíka z vojenského hľadiska známe taktiež vďaka tomu, že jeho podstata sa upierala na polohu, keďže mal byť východiskom pre organizovanie ďalších vojenských ťažení a výprav proti habsburskej Viedni. Z administratívneho a zároveň geografického hľadiska zahŕňal Budínsky pašalík okresy (sandžaky), ktorých bolo dovedna 20, pričom 17 sa nachádzalo na území Uhorska, Chorvátska a Slavónie a zvyšné tri zas v balkánskych krajinách.
Veľká turecká vojna a zánik provincie (1686).
Dňa 13. júla roku 1686 vydal cisársky veliteľ Karol V. Lotrinský rozkaz pre vykovanie prvého vojenského útoku na pevnosť zo severnej strany. O čosi neskôr, dňa 2. septembra toho istého roku mesto Budín ako sídlo osmanskej provincie v Uhorsku padlo po dvojmesačných bojoch do rúk cisárskych vojakov. Boje medzi cisárskymi vojakmi a osmanskými janičiarmi trvali niekoľko hodín, pričom sa skončili útekom niekoľkých janičiarov, pričom tí ďalší tentokrát padli. Medzi tými, ktorí našli smrť v samotnom hrade bol aj posledný budínsky beglerbeg, Abdurrahman paša. Po sto šesťdesiatich dvoch rokoch sa napokon skončila nadvláda osmanského polmesiaca v Budíne. Strata samotného mesta ale aj hradu znamenala ďalekosiahle dôsledky. Vojenský zisk bývalého sídla uhorských kráľov armádami cisára Leopolda I. Habsburského tak viedlo k oživeniu nádejí uhorských stavov pre obnovenie suverenity stredovekého Uhorska. Pre Osmanskú ríšu znamenala táto porážka na bojovom poli doslovné zrútenie ich stredoeurópskeho panstva.
Sedlo za Kraviarskym

 
Sedlo za Kraviarskym () je horské sedlo v pohorí Malá Fatra. Nachádza sa nad Vrátnou dolinou, južne od obce Terchová.
Polohopis.
Leží v severnej časti Malej Fatry, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a v jej časti Krivánske Veterné hole. Nachádza sa v mohutnom hrebeni, ktorý vedie severným smerom z oblasti sedla Bublen cez Kraviarske () až na Sokolie (). Oddeľuje masív Koniarok () na juhu a severne situované Kraviarske (). Východne sa nachádza Vrátna dolina, ktorou voda odteká riečkou Varínka do Váhu, západné svahy klesajú do doliny Veľká Bránica, odkiaľ vodu odvádza potok Bránica. Oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra a sedlom prechádza hranica Národnej prírodnej rezervácie Veľká Bránica. V sedle sa križujú značené turistické chodníky.
Sedlo leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a na katastrálnom území obce Terchová.
Hluchavkotvaré

Hluchavkotvaré alebo staršie hluchavkokveté (lat. "Lamiales") je veľký rad kvitnúcich rastlín.
Opis.
Rastlinné druhy tohto radu sú pravé dvojklíčnolistové rastliny, byliny alebo majú drevnaté stonky. Bežné sú zygomorfné kvety (súmerné), ktoré majú päť petál s horným okrajom z dvoch petál a spodným okrajom z troch petál, avšak aktinomorfné kvety sú tiež viditeľné. Majú potenciálne päť tyčiniek, ale tie sú zvyčajne redukované na dve alebo štyri. Produkujú tiež jednu čnelku pripevnenú k semenníku, ktorý zvyčajne obsahuje dva plodolisty. Semenníky sú väčšinou pozorovaný ako vrchné. Súkvetie je typicky videné ako vrcholík, strapec alebo klas. Typ ovocia sú zvyčajne dehiscentné tobolky. U hluchavkotvarých sú prítomné trichómy.
Vodná turistika

Vodná turistika alebo krátko vodáctvo je jedna z foriem turistiky, ktorá ako dopravný prostriedok využíva rôzne druhy plavidiel, ako sú kajaky, rafty, pramice alebo kanoe. Najviac je rozšírená na riečnych tokoch, kedy vodní turisti, tzv. vodáci, plávajú po prúde rieky (tzv. splavovanie) a presúvajú sa tak medzi jednotlivými táboriskami. Vodáctvo je aktivita na pomedzí letnej rekreácie a adrenalínového športu – záleží na charaktere splávovaného toku aj na použitom plavidle.
Prevažne v priebehu letných prázdnin sa pod dohľadom skúsených vedúcich realizujú detské vodácke tábory. Okrem vodáckeho výcviku detí býva na nich kladený dôraz na poznávanie prírody, získavanie táborových zručností a hry v prírode.
Vodná turistika na Slovensku.
História.
Vodná turistika sa k nám rozšírila z Česka, ktorá mala v tejto oblasti turistiku tradíciu už pred vznikom spoločného štátu.
Po vzniku Československa sa vodná turistika začala rozvíjať veľmi rýchlo. Zakladali sa vodácke táboriská, boli organizované prvé vodácke preteky skôr maratónskeho typu. O propagácii vodáctva v Československu sa tiež silne zaslúžilo skautské hnutie. Prvý vodácky klub Dunajčík vznikol v roku 1924 v Bratislave. Veľký vplyv na rozvoj obzvlášť detskej vodnej turistiky malo prispôsobenie rybárskej pramice, ktorá sa začala používať po prvej svetovej vojne. Turistické oddiely si ju upravili, predok sa pokryl krytom s vlnolamom a zároveň sa zvýšili aj boky na zadku. Na ovládanie pramice sa začali používať pádla. Vzniklo tak originálne, v tom čase najlacnejšie a pri tom veľmi pevné a bezpečné plavidlo až pre 8 detí a jedného kormidelníka.
Boom vodáctva prišiel s trampingom. Trampovia mali vždy k prírode najbližšie a ich osady často ležali priamo na vodných tokoch. Preto niet divu, že trampovia v kanoe doslova precestovali republiku. Kanoistika, nielen závodná, ale aj rekreačná, sa utešene rozvíjala ďalej.
Po druhej svetovej vojne nastal na Slovensku rozvoj vodnej turistiky. Socialistický systém športu podporoval turistické oddiely. Vzniklo viacero vodáckych klubov, napr.: Klub turistov Kormorán Komárno v roku 1964.
Za čias normalizácie nastúpila nová vlna útekov do prírody, a teda aj na rieky. Zakladali sa nové vodácke kluby, obnovili sa vodácke kluby už takmer zabudnuté. Otvorené laminátové kanoe zaplnili najmä Hron, Malý Dunaj, Dunaj, Hornád a iné. Vodáci trávili putovaním po riekach celé týždne a užívali relatívnu voľnosť a romantiku v zastrčených riečnych údoliach, skrytých pred urbanizáciou a industrializáciou. Medzinárodný splav TID na Dunaji bola jedna z mála príležitostí stretnutia so západnými vodákmi.
V 90. rokoch stratilo vodáctvo masový ráz. Vznikli vodácke požičovne a cestovné kancelárie, ktoré požičiavajú všetky vodácke vybavenie (lode, pádla, barely, plávacie vesty) a zaistia aj jeho dovoz a odvoz. V ponuke sa objavujú pevné nafukovacie lode rôznych typov a veľkostí, a krehké laminátové kanoe sú rýchlo vytláčané prakticky nerozbitnými plastovými.
Lokality.
V Slovensku sú najsplavovanejšie rieky Malý Dunaj, Dunaj, Hron, Váh, Hornád, Belá. Mnoho turistov cestuje na splavy do Česka (Lužnice, Sázava...) a Maďarska (Mošonský Dunaj, Tisa...)
Jozef Šútovský

Ing. Jozef Šútovský (* 19. september 1932) je strojný inžinier a bývalý politik HZDS v 90. rokoch 20. storočia.
Životopis.
Po vzniku HZDS pôsobil ako predseda okresného predstavenstva hnutia v Dunajskej Strede. V parlamentných voľbách v roku 1992 bol zvolený za poslanca SNR za HZDS. V parlamente zasadal vo výbore pre petície, právnu ochranu a bezpečnosť. Zahlasoval za prijatie Deklarácie zvrchovanosti SR, ako aj za Ústavu SR. O mandát poslanca sa uchádzal aj vo voľbách v roku 1994.
Karosa ŠD 11

Karosa ŠL 11 je model diaľkového medzimestského autobusu, vyrábaného národným podnikom Karosa v 60. a 70. rokoch 20. storočia. Vozidlo ŠD 11 bolo nástupcom diaľkovej verzie autobusu Škoda 706 RTO LUX. Po ukončení výroby bolo nahradené typom Karosa LC 735.
Konštrukcia.
Autobus Karosa ŠD 11 (Škoda – výrobca motora – diaľkový, číslo 11 označuje dĺžku vozidla v metroch) je štandardný dvojnápravový autobus, ktorý konštrukčne vychádza z mestského prevedenia ŠM 11. Vozidlo má samonosnú karosériu panelovej konštrukcie a motor umiestnený medzi nápravami pod podlahou. Na rozdiel od iných verzií má toto vozidlo iba jedny, kľučkou ovládané dvere v prednej časti pred prednou nápravou. Niektoré vozidlá boli vybavené aj druhými dverami, ktoré boli za zadnou nápravou. Sedadlá pre cestujúcich boli vzhľadom na určenie pre diaľkovú dopravu pohodlnejšie, rozmiestnené 2 + 2 po celej dĺžke vozidla.
Pre prvé autobusy ŠD 11 (označované ako „Europabusy“) boli vyrobené obytné prívesy, tzv. "rotely" LP 30, ktoré mali 30 lôžok, umyváreň, šatňu a splachovací záchod.
Tiež bol vyrobený jeden prototyp vozidla ŠD 11.2050 (označovaný ako ŠD 11 Lux), ktorý mal celkom odlišný dizajn. Bol postavený na rovnakom podvozku, no mal odlišnú prednú časť, ktorá obsahovala napr. pomocné reflektory, natáčajúce sa v smere jazdy. Tento model získal na medzinárodnej autobusovej výstave vo francúzskom Nice druhé miesto.
Výroba a prevádzka.
Funkčný kus autobusu ŠD 11 bol vyrobený už v roku 1963, prototyp vznikol v roku 1967, unikátny model ŠD 11.2050 o rok neskôr. V rokoch 1968 a 1969 bolo vyrobených sto jednodverových autobusov ŠD 11 „Europabus“ (niektoré i s rotelom). Sériová výroba dvojdverových verzií bola zahájená až v roku 1974 a trvala do konca výroby tejto rady v roku 1981. Typ ŠD 11 bol v tomto období vyrábaný v dvoch prevedeniach: so stropným panelom nad sedadlami (výrobca ho označoval ako kanál núteného rozvodu vzduchu a individuálneho osvetlenia) alebo s odkladacím priestorom pre batožinu nad sedadlami (podobne ako Karosa ŠL 11). Celkom Karosa vyrobila viac ako 2800 autobusov ŠD 11.
Autobusy ŠD 11 boli vyraďované najmä v 80. rokoch, posledné kusy dosluhovali na regionálnych autobusových linkách ČSAD.
Historické vozidlá.
Súkromné zbierky:
007

007 môže byť:
Diecéza Recanati

Diecéza Recanati () je titulárna diecéza rímskokatolíckej cirkvi.
Súčasným titulárnym biskupom je od 21. apríla 2023 arcibiskup Diego Giovanni Ravelli majster pápežských liturgických slávení.
História po súčasnosť.
Diecéza je odvodená od pôvodnej diecézy Recanati so sídlom v meste Recanati, ktoré sa nachádza v regióne Marche v Taliansku.
Dňa 17. decembra 2022 bola diecéza Recanati znovu zriadená ako titulárna stolica pápežom Františkom a prvýkrát bola udelená 21. apríla 2023.
Železničná stanica Ludanice

Železničná stanica Ludanice je železničná stanica v Ludaniciach. Nachádza sa na železničnej trati 140 Nové Zámky – Prievidza. Stanica nie je elektrifikovaná.
Doprava.
Na stanici sú tri dopravné a jedna manipulačná koľaj. Do stanice zaúsťuje vlečka ACHP Levice a.s. - Aplikačno-obchodné stredisko Ludanice, ktorá bola v roku 2018 neaktívna. Na stanici sú tri nástupištia.
Železničná stanica Jelšovce

Železničná stanica Jelšovce je železničná stanica v Jelšovciach. Nachádza sa na železničnej trati 140 Nové Zámky – Prievidza a ústí do nej Jelšovská spojka z trate 141 Leopoldov – Kozárovce. Stanica nie je elektrifikovaná.
Doprava.
Na stanici sú dopravné a jedna manipulačná koľaj. Na stanici sú dve nástupištia.
Železničná stanica Ivanka pri Nitre

Železničná stanica Ivanka pri Nitre je železničná stanica v Ivanke pri Nitre. Nachádza sa na železničnej trati 140 Nové Zámky – Prievidza. Stanica nie je elektrifikovaná.
Doprava.
Na stanici sú štyri dopravné a jedna manipulačná koľaj. Na stanici sú tri nástupištia.
Železničná stanica Komjatice

Železničná stanica Komjatice je železničná stanica v Komjaticiach. Nachádza sa na železničnej trati 140 Nové Zámky – Prievidza. Stanica nie je elektrifikovaná.
Doprava.
Na stanici sú tri dopravné a dve manipulačné koľaje. Na stanici sú dva nástupištia. Podľa portálu vlaky.net bola v stanici „za socializmu aj opravovňa vozňov. Dnes po nej nie je ani stopy.“