Alexandra Dánska

Alexandra Dánska ("Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia", * 1. december 1844† 20. november 1925) bola kráľovnou Spojeného kráľovstva a cisárovnou Indie od 22. januára 1901 do 6. mája 1910 ako manželka kráľa Eduarda VII.
Alexandrina rodina bola pomerne neznáma až do roku 1852, keď bol jej otec princ Kristián Šlezvicko-holštajnský-Sondenburg-Glücksburg vybraný so súhlasom hlavných európskych mocností, aby nahradil svojho bratranca z druhého kolena dánskeho kráľa Frederika VII. Vo veku šestnástich rokov bola Alexandra vybraná za budúcu manželku Alberta Eduarda, princa z Walesu, syna a dediča kráľovnej Viktórie. Pár sa zosobášil v roku 1863 a v tom roku sa stal jej otec dánskym kráľom Kristiánom IX. a jej brat Viliam bol vymenovaný za gréckeho kráľa Juraja I. Alexandra bola princeznou z Walesu v rokoch 1863 až 1901. Stala sa všeobecne populárnou. Jej štýl obliekania kopírovali ženy, ktoré sa vyznali v móde. Z veľkej časti bola vylúčená z politického diania a neúspešne sa pokúšala ovplyvniť názor britských ministrov a rodiny svojho manžela v prospech dánskych a gréckych záujmov. Jej verejné povinnosti spočívali najmä v charitatívnej činnosti.
Po smrti kráľovnej Viktórie v roku 1901 sa Albert Eduard stal kráľom Eduardom VII. a Alexandra sa stala kráľovnou. Tento titul držala dovtedy, keď jej manžel zomrel v roku 1910. Vtedy nastúpil na trón jej syn Juraj V. Alexandra zomrela vo veku 80 rokov v roku 1925.
Skorý život.
Princezná Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia alebo „Alix“, ako ju poznala jej najbližšia rodina, sa narodila v Žltom paláci na 18 Amaliegade, bezprostredne susediaci s komplexom paláca Amalienborg v Kodani. Jej otec bol princ Kristián Šlezvicko-holštajnský-Sondenburg-Glücksburg a jej matka princezná Lujza Hesensko-Kasselská. Mala päť súrodencov: Frederika, Viliama (neskôr Juraja I.), Dagmar (neskôr cárovná Ruska), Thyru a Valdemara. Alexandra bola považovaná za najkrajšiu z dcér dánskeho kráľa.
Rodina jej otca bola vzdialenou kadetskou vetvou dánskeho kráľovského rodu Oldenburgovcov, ktorý bol potomkom kráľa Kristiána III. Hoci boli kráľovskej krvi, rodina žila pomerne skromným životom. Nemali veľké bohatstvo, príjem jej otca z armádnej provízie bol asi 800 libier ročne a ich dom bez nájmu. Hans Christian Andersen bol príležitostne pozvaný, aby deťom pred spaním porozprával príbehy.
V roku 1848 zomrel kráľ Kristián VIII a na trón nastúpil jeho syn Frederik VII. Frederik bol bezdetný a mal za sebou dve neúspešné manželstvá a predpokladalo sa, že je neplodný. Nástupnícka kríza vznikla, pretože Frederik vládol v Dánsku aj vo Šlezvicko-Holštajnsku a dedičské pravidlá sa na každom území líšili. V Holštajnsku platil Salický zákon bránil dedeniu po ženskej línii, zatiaľ čo v Dánsku žiadne takéto obmedzenia neplatili. Holštajnsko, ktoré bolo prevažne nemecké vyhlásilo nezávislosť a privolalo na pomoc Prusko. V roku 1852 zvolali hlavné európske mocnosti do Londýna konferenciu, na ktorej sa diskutovalo o dánskom nástupníctve. Bol dohodnutý nepokojný mier, ktorý obsahoval, že Alexandrin otec bude Frederikovým dedičom vo všetkých jeho panstvách. Kristiánova svokra, švagor už nemali nárok na dánsky trón.
Princ Kristián dostal titul princ Dánska a jeho rodina sa presťahovala do novej oficiálnej rezidencie Bernstorffovho paláca. Hoci situácia rodiny sa zlepšila, ich príjem sa zvýšil o málo alebo vôbec a nezúčastňovali sa dvorného života v Kodani, pretože sa odmietli stretnúť s Frederikovou treťou manželkou Louise Rasmussenovou, pretože mala nemanželské dieťa s milencom. Alexandra zdieľala podkrovnú spálňu so svojou sestrou Dagmar. Alexandra si sama šila šaty a čakávala pri stole so svojimi sestrami. Alexandra a Dagmar dostali hodiny plávania od švédskej priekopníčky ženského plávania Nancy Edbergovej. V Bernstorffe vyrástla z Alexandry mladá žena. Angličtinu ju učil anglický kaplán v Kodani a prijala sviatosť birmovania v paláci Christianborg. Počas svojho života bola veľmi zbožná.
Manželstvo a rodina.
Vzhľadom na to, že Albert Eduard, princ z Walesu dosiahol v novembri 1861 vek dvadsať rokov, jeho rodičia kráľovná Viktória a jej manžel princ Albert, podnikli kroky, aby mu našli nevestu. Pri hľadaní vhodnej kandidátky na manželku požiadali o pomoc svoju najstaršiu (a už vydatú) dcéru korunnú princeznú Viktóriu z Pruska. Alexandra nebola ich prvou voľbou, pretože Dáni boli v spore s Prusmi v otázke Šlezvicka-Holštajnska a väčšina vzťahov britskej kráľovskej rodiny bola nemecká. Nakoniec po odmietnutí iných možností si ju vybrali ako „jedinú vyvolenú“.
24. septembra 1861 korunná princezná Viktória predstavila Alexandre v Speyeri svojho brata Alberta Eduarda. Takmer o rok neskôr, 9. septembra 1862 (po afére s Nellie Clidenovou a smrti svojho otca), Albert Eduard požiadal Alexandru o ruku na zámku Laeken v domove svojho prastrýka belgického kráľa Leopolda I.
O niekoľko mesiacov neskôr Alexandra cestovala z Dánska do Británie na palube kráľovskej jachty Victoria and Albert a 7. marca 1863 dorazila do Gravesendu v Kente. Sir Arthur Sullivan zložil hudbu pri jej príchode a laureát básnika Alfred, lord Tennyson, napísal ódu na Alexandrinu počesť.
Pár sa zosobášil sa zosobášil 10. marca 1863 v kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle. Výber miesta bol široko kritizovaný, keďže obrad sa konal mimo Londýna. Tlač sa sťažovala, že veľké davy verejnosti nebudú môcť sobáš vidieť. Potenciálni hostia si mysleli, že je tam nepohodlne sa dostať a keďže miesto konania bolo malé a niektorí ľudia, ktorí očakávali pozvanie, boli sklamaní. Aj Dáni boli zdesení, pretože boli pozvaní len Alexandrini najbližší príbuzní. Britský dvor stále smútil za princom Albertom, takže dámy na svadbe mohli nosiť sivú alebo fialovú. Keď pár odišiel z Windsoru na svadobnú cestu do Osborne House na Isle of Wight. Keď odchádzali z Windsoru povzbudzovali ich školáci z Eton College vrátane Lorda Randolpha Churchilla.
V tom roku 1863 nastúpil Alexandrin otec na dánsky trón, jej brat Viliam sa stal gréckym kráľom Juraj I. a jej sestra Dagmar bola zasnúbená s Mikulášom Alexandrovičom, cárovičom z Ruska. Nástup jej otca vyvolal druhú šlezvickú vojnu. Nemecký spolok úspešne napadol Dánsko, čím sa plocha Dánska zmenšila o dve pätiny. Na veľké podráždenie kráľovnej Viktórie a korunnej princeznej z Pruska Alexandra a Albert Eduard podporovali dánsku stranu vo vojne. Pruské dobytie bývalých dánskych krajín zvýšilo Alexandrinu hlbokú nechuť k Nemcom, pocit ktorý v nej zostal po zvyšok života.
Alexandrino prvé dieťa Albert Viktor, sa narodilo o dva mesiace skôr začiatkom roku 1864. Alexandra prejavovala svojim dieťaťom oddanosť: „Mala svoju slávu, keď mohla dobehnúť ku svojim deťom, obliecť si flanelovú košeľu, umyť si deti sama a vidieť ako spia vo svojich postieľkach“. Albert Eduard a Alexandra mali spolu šesť detí: Alberta Viktora, Juraja, Lujzu, Viktóriu, Maud a Alexandra Jána. Všetky Alexandrine deti sa narodili zrejme predčasne. Životopisec Richard Hough si myslel, že Alexandra zámerne zavádzala kráľovnú Viktóriu, pokiaľ ide o jej pravdepodobné dátumy pôrodov, pretože nechcela, aby bola kráľovná prítomná pri jej pôrodoch. Počas jej pôrodu jej tretieho dieťaťa v roku 1867 ohrozovala Alexandrin život komplikácia záchvatu reumatickej horúčky, ktorá jej spôsobila trvalé krívanie.
Na verejnosti bola Alexandra dôstojná a očarujúca, v súkromí láskavá a veselá. Mala rada veľa spoločenských aktivít vrátane tanca a korčuľovania a bola odbornou jazdkyňou a tandemovou vodičkou. Tiež si užívala lov, na zdesenie kráľovnej Viktórie, ktorá ju požiadala, aby prestala, ale neúspešne. Dokonca po narodení jej prvého dieťaťa pokračovala v spoločenskom živote tak ako predtým, čo viedlo k určitým treniciam medzi kráľovnou a mladým párom, ktoré ešte zhoršila jej nenávisť k Prusom.
Princezná z Walesu (18631901).
Albert Eduard a Alexandra navštívili Írsko v apríli 1868. Po chorobe v predchádzajúcom roku začala chodiť opäť bez pomoci dvoch palíc a už bola tehotná so svojím štvrtým dieťaťom. Kráľovský pár podnikol v rokoch 1868 až 1869 šesťmesačné turné po Rakúsku, Egypte a Grécku, ktoré zahŕňalo návštevy u jej brata kráľa Juraja I. Gréckeho a na krymských bojiskách. V Turecku sa stala prvou ženou, ktorá si sadla na večeru so sultánom Abdülazizom.
Rodina si urobila so Sandrigham House svoje obľúbené sídlo a Marlbourgh House za ich londýnske sídlo. Životopisci sa zhodujú, že ich manželstvo bolo v mnohých ohľadoch šťastné, niektorí však tvrdili, že Albert Eduard nevenoval svojej žene toľko pozornosti, koľko by si želala a že sa postupne odcudzili, až kým koncom roku 1871 dostal týfus (choroba o ktorej sa veril, že zabila jeho otca). Toto spochybňujú iní, ktorí upozorňujú na Alexandrine časté tehotenstvá a počas tohto obdobia a pomocou rodinných listov popierajú existenciu akejkoľvek vážnej roztržky. Napriek tomu bol princ tvrdo kritizovaný z mnohých strán spoločnosti za jeho zjavný nezáujem o jej veľmi vážnu chorobu reumatickú horúčku. Počas ich manželstva Albert Eduard pokračoval v spoločnosti s inými ženami, vrátane herečky Lilie Langtry, Daisy Greville, grófky z Warwicku, humanitárnej sestry Agnes Keyser a spoločenskej prominentky Alice Keppel. Alexandra vedela o väčšine z týchto vzťahov a neskôr dovolila Alici Keppel navštíviť jej manžela, keď zomieral. Samotná Alexandra zostala verná počas svojho manželstva.
Zvyšujúci sa stupeň jej hluchoty spôsobenej dedičnou chorobou otosklerózou viedol k jej sociálnej izolácii. Trávila viac času doma s deťmi a domácimi miláčikmi. Jej šieste a posledné tehotenstvo skončilo narodením syna v apríli 1871, ale dieťa zomrelo v nasledujúci deň. Napriek Alexandriným prosbám o súkromie kráľovná Viktória trvala na vyhlásení dvorného smútku, čo viedlo nesympatické zložky tlače k opisu pôrodu ako „úbohého potratu“ a usporiadania pohrebu ako „nechutného mumraju“. Dieťa nebolo pochované s ostatnými členmi kráľovskej rodiny vo Windsore, ale v prísnom súkromí na cintoríne vo Sandrighame, kde prežilo svoj krátky život.
Počas ôsmich mesiacov v rokoch 187576 princ z Walesu nebol prítomný v Británii a bol na turné v Indii, ale na Alexandrino zdesenie bola ona v ústraní. Princ naplánoval čisto mužskú skupinu a zamýšľal stráviť väčšinu času lovom a streľbou. Počas princovho turné, jednému z jeho priateľov, ktorý s nim cestoval, lordovi z Aylesfordu, jeho manželka mu povedala, že ho opustí kvôli inému mužovi, lordovi Blandfordovi, ktorý bol tiež ženatý. Aylesford bol zhrozený a rozhodol sa požiadať o rozvod. Medzi tým brat lorda Blandforda, lord Randolph Churchill, presvedčil milencov proti úteku. Teraz znepokojená hrozbou rozvodu sa lady Aylesfordová snažila odradiť svojho manžela od rozvodu, ale lord Aylesford bol neoblomný a odmietol to prehodnotiť. V snahe prinútiť lorda Aylesforda, aby stiahol návrh o rozvod, zavolali lady Aylesfordová a lord Randolph Churchill Alexandru a povedali jej, že ak rozvod bude pokračovať, predvolajú jej manžela ako svedka a zapletú ho do škandálu. Alexandra, zúfalá z ich hrozieb a na radu sira Wiliama Knollysa a vojvodkyne z Tecku informovala kráľovnú, ktorá potom napísala princovi z Walesu. Princ bol nahnevaný. Nakoniec sa Blandford a Aylesford dohodli súkromne. Hoci sa lord Randolph Churchill neskôr ospravedlnil, princ z Walesu sa s ním niekoľko rokov odmietal hovoriť.
Alexandra strávila jar 1877 v Grécku zotavovaním sa zo zlého obdobia zlého zdravia a návštevou svojho brata gréckeho kráľa Juraja. Počas rusko-tureckej vojny bola Alexandra jasne naklonená k Rusku, kde bola jej sestra vydatá za cároviča a lobovala za revíziu hraníc medzi Gréckom a Tureckom v prospech Grékov. Alexandra strávila nasledujúce tri roky veľkej časti oddelená od svojich synov, keďže chlapcov v rámci ich námorného a všeobecného vzdelania poslali na plavbu po celom svete. Rozlúčka bola veľmi plačlivá a ako dokazujú jej pravidelné listy, že jej synovia jej veľmi chýbali. V roku 1881 Alexandra a Albert Eduard odcestovali do Petrohradu po atentáte na cára Alexandra II., aby zastupovali Britániu a ešte a aby, mohla poskytnúť útechu svojej sestre, ktorá sa stala cárovnou.
Alexandra sa ujala mnohých verejných povinností slovami kráľovnej Viktórie: „aby ma ušetrila námahy a únavy z funkcií. Otvára bazáre, navštevuje nemocnice miesto mňa...nielenže sa nikdy nesťažuje, ale snaží sa dokázať, že sa jej to páčilo, čo inému bola by to bola únavná povinnosť“. Osobitne sa zaujímala o londýnsku nemocnicu a pravidelne ju navštevovala. Joseph Merrick, takzvaný "sloní muž" bol jedným z pacientom ktorého stretla. Davy zvyčajne Alexandru nadšene povzbudzovali, ale počas návštevy Írska v roku 1885 utrpela moment verejného nepriateľstva pri návšteve mesta Cork ohniska írskeho nacionalizmu. Spolu s jej manželom ju vypískal dav dvoch až troch tisíc ľudí, ktorí sa oháňali palicami a čiernymi vlajkami. Aj napriek tomu sa usmiala. Toto britská tlač stále vykresľovala v pozitívnom svetle, opisujúc davy ako „nadšené“. Počas tejto istej návštevy dostala doktorát z hudby na Trinity College Dublin.
Alexandra bola hlboko zarmútená smrťou svojho najstaršieho syna, princa Alberta Viktora v roku 1892. Jeho izba a majetok zostali presne tak, ako ich zanechal. Alexandra povedala: „Pochovala som svojho anjela a s ním aj svoje šťastie“. Listy medzi Alexandrou s jej deťmi, ktoré prežili, naznačujú, že si boli navzájom oddaní. V roku 1894 zomrel jej švagor cár Alexander III. a jej synovec Mikuláš II. sa stal cárom. Alexandrina ovdovená sestra, vdova cárovná, sa o ňu veľmi oprela. Alexandra, ktorá odišla do Ruska v sprievode svojho manžela. Spala a modlila sa vedľa svojej sestry a zostala v Rusku aj do Alexandrovho pohrebu. Alexandra a jej manžel zostali na svadbe Mikuláša s jej neterou Alix Hesenskou, ktorá prijala ruské meno Alexandra Fiodorovna.
Kráľovná Spojeného kráľovstva (19011910).
Po smrti svojej svokry kráľovnej Viktórie v roku 1901 sa stala kráľovnou Spojeného kráľovstva ako manželka kráľa Eduarda VII. Len o dva mesiace neskôr jej syn Juraj a nevesta Mária, odišli na rozsiahlu prehliadku impéria nechali svoje deti v opatere Alexandry a Eduarda, ktorí mali radi svoje vnúčatá. Po Jurajovom návrate začali prebiehať prípravy na korunováciu Eduarda a Alexandry vo Westminsterskom opátstve. Ale pár dni pred korunováciou v júni 1902 kráľ vážne ochorel na apendicitídu. Alexandra ho zastupovala na vojenskej prehliadke a zúčastnila sa pretekov Royal Ascot bez neho, v snahe zabrániť verejnému poplachu. Nakoniec bola korunovácia odložená a Eduarda operovali v kráľovskej londýnskej nemocnici. Po jeho uzdravení boli Eduard a Alexandra v auguste 1902 spoločne korunovaní: kráľa korunoval arcibiskup canterburský a kráľovnú arcibiskup yorský.
Napriek tomu, že Alexandra bola kráľovnou, jej povinnosti sa zmenili o málo a veľa z nich z ponechala. Alexandrina slúžka, Charlotte Knollys, dcéra sira Wiliama Knollysa, lojálne slúžila Alexandre mnoho rokov. 10. decembra 1903 a našla svoju spálňu plnú dymu. Zobudila Alexandru a odviedla ju do bezpečia. Slovami princeznej Augusty z Cambridge: „Musíme oceniť starú Charlotte, že naozaj zachránila Alexandre život“.
Alexandra sa opäť starala o svoje vnúčatá, keď sa jej syn Juraj a jeho manželka Mária vydali na druhé turné, tentoraz do Britskej Indie v zime 190506. Jej otec, dánsky kráľ Kristián IX. zomrel v januári 1906. Alexandra a jej sestra vdova cárovná, túžili po zachovaní rodinných väzieb medzi sebou, kúpili Hvidøre v Dánsku, ako odpočinkové miesto.
Alexandre bol zamietnutý prístup ku kráľovským dokumentom a bola vylúčená z niektorých zahraničných ciest, aby sa zabránilo jej zasahovaniu do diplomatických záležitosti. Bola hlboko nedôverčivá voči Nemcom, najmä k svojmu synovcovi nemeckému cisárovi Viliamovi II. a vždy bola proti všetkému, čo podporovalo nemeckú expanziu alebo záujmy. Napríklad v roku 1890 Alexandra napísala memorandum distribuované vysoko postaveným britským ministrom a vojenskému personálu pred plánovanou výmenou britského ostrova Helgoland v Severnom mori za nemeckú kolóniu Zanzibar, pričom sa poukázalo na strategický význam Helgolandu a jeho využitie. Ostrov mohol byť Nemeckom využitý na začatie útoku, alebo britské potlačenie nemeckej agresie. Nemci si ostrov opevnili a podľa slov Roberta Ensora a ako predpovedala Alexandra „sa stal základom námornej pozície Nemecka na útok, ako aj obranu“. Napriek tomu výmena prebehla. Napriek tomu, Alexandra opovrhovala cisárom Viliamom a nedôverovala mu a nazývala ho „vnútorne naším nepriateľom“. V roku 1900 napísali nemecké noviny Frankfurter Zeitung, že „Alexandra a jej sestra vdova cárovná sú centrom medzinárodného sprisahania proti Nemecku“.
V roku 1910 sa Alexandra stala prvou kráľovnou manželkou, ktorá navštívila Dolnú snemovňu Spojeného kráľovstva počas debaty. V pozoruhodnom odklone od precedensu dve hodiny sedela v Dámskej galérii s výhľadom na rokovaciu sálu počas diskutovania o parlamentnom návrhu zákona o odstránení práva Snemovne lordov vetovať legislatívu. Alexandra v súkromí nesúhlasila s návrhom zákona. Krátko nato odišla navštíviť svojho brata Juraja na ostrov Korfu. Keď tam dostala správu, že kráľ Eduard je vážne chorý. Alexandra sa okamžite vrátila a prišla len deň predtým, ako jej manžel zomrel. V jeho posledných hodinách života mu osobne podávala kyslík z kyslíkovej fľaše, aby mu pomohla dýchať. Povedala Frederikovi Ponsonbymu: „Mám pocit, ako keby som bola premenená na kameň, neschopná plakať, neschopná pochopiť význam toho všetkého“. Neskôr sa v tom istom roku presťahovala z Buckinghamského paláca do Marlborourgh House, ale ponechala si vlastníctvo Sandrigham House. Nový kráľ, Alexandrin syn Juraj V., čoskoro čelil rozhodnutiu o parlamentnom návrhu zákona. Napriek svojim osobným názorom Alexandra podporila neochotný súhlas svojho syna so žiadosťou premiéra H. H. Asquitha na vytvorenie dostatočného počtu liberálnych kolegov po všeobecných voľbách, ak lordi budú pokračovať v blokovaní legislatívy.
Kráľovná matka (19101925).
Po Eduardovej smrti bola Alexandra kráľovnou matkou a bola vdovou kráľovnou a matkou vládnuceho panovníka. Nezúčastnila sa korunovácie jej syna a nevesty v roku 1911, pretože nebolo zvykom, aby sa korunovaná kráľovná zúčastnila na korunovácii iného kráľa alebo kráľovnej. Inak pokračovala vo verejnej stránke svojho života a venovala čas na charitatívne účely. Jednou z takýchto aktivít bol Day Alexandra Rose, deň keď dobrovoľníčky predávali umelé ruže vyrobené ľuďmi so zdravotným postihnutím a výťažok išiel do nemocníc. Počas Prvej svetovej vojny bol zvyk, že sa vešali zástavy zahraničných kniežat, ktorým bol udelený najvyšší britský rytiersky rád, Podväzkový rád v Kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle. Toto dostalo kritiku, pretože nemeckí členovia rádu bojovali vo vojne proti Británii. Alexandra sa pripojila k výzvam, aby „stiahli tie nenávistné nemecké transparenty“. Kráľ bol poháňaný verejnou mienkou, ale proti vlastnému želaniu, dal transparenty odstrániť, ale na Alexandrino zdesenie sňal nielen „tie hnusné pruské zástavy“, ale aj tie ktoré boli jej hesenských príbuzných, ktorí boli podľa nej „jednoducho vojakmi alebo vazalmi na príkaz brutálneho nemeckého cisára“. 17. septembra 1917 bola v Sandrighame počas leteckého náletu vzducholode Zeppelin, ale v Rusku bol zvrhnutý jej synovec cár Mikuláš II. a on, jeho manželka a deti boli zabití boľševikmi. Alexandrinu sestru vdovu cárovnú, zachránila z Ruska loď HMS Marlborough a priviedla ju do Anglicka, kde nejaký čas žila s Alexandrou.
Posledné roky a smrť.
Alexandra si zachovala mladistvý vzhľad aj v seniorskom veku, ale počas vojny ju dobehol vek. Začala nosiť prepracované závoje a silný mejkap, o ktorom hovorili, že má „smaltovanú tvár“. Už necestovala do zahraničia a jej zdravotný stav sa zhoršil. V roku 1920 jej praskla cieva v oku, čo spôsobilo dočasnú slepotu. Ku koncu života sa jej zhoršila pamäť aj reč. Zomrela 20. novembra 1925 v Sandringham House na infarkt jedenásť dni pred jej 81. narodeninami. Telo kráľovnej Alexandry bolo vystavené vo Westminsterskom opátstve a 28. novembra bola pochovaná vedľa svojho manžela v Kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle.
Dedičstvo.
Pamätník kráľovnej Alexandry od Alfreda Gilberta bol odhalený v deň Alexandry Rose 8. júna 1932 v Marlborough Gate v Londýne. Pri odhalení zaznela óda „Toľko pravých princezien, ktoré odišlo“, ktorú zložil vtedajší Majster kráľovskej hudby Sir Edward Elgar na slová laureáta básnika Johna Masefielda. Pri odhalení spieval a dirigoval skladateľ.
Alexandra bola veľmi obľúbená u britskej spoločnosti. Potom, čo sa v roku 1863 vydala za princa z Walesu, vznikol nový park a „People's Palace“ verejné výstavné a umelecké centrum v severnom Londýne, bolo premenované na Alexandra Palace a park sú pomenované po nej. Len v oblasti Veľkého Londýna je najmenej šesťdesiatsedem ciest a ulíc, ktoré sa nazývajú Alexandra Road, Alexandra Avenue, Alexandra Gardens, Alexandra Close alebo Alexandra Street. Všetky sú tiež pomenované po nej. Queen Alexandra Bridge v Sunderlande bol slávnostne otvorený v roku 1909.
Alexandra nebola na rozdiel od svojho manžela a svokry novinármi kritizovaná. Finančné prostriedky, ktoré pomohla zhromaždiť, boli použité na zakúpenie riečnej lode s názvom Alexandra, na prevoz ranených počas Mahdistickej vojny a na vybavenie nemocničnej lode s názvom Princezná z Walesu, ktorá mala priviesť zranených z územia Búrov. Počas Druhej búrskej vojny bola na základe kráľovského rozkazu založená cisárska vojenská ošetrovateľská služba kráľovnej Alexandry, ktorá bola neskôr premenovaná na Kráľovský armádny ošetrovateľský zbor kráľovnej Alexandry.
Alexandra mala malé pochopenie pre peniaze. Správa jej financií bola ponechaná v rukách jej verného kontrolóra Sira Dightona Probyna, ktorý sa podobnej úlohy zhostil aj ju jej manžela. Slovami jej vnuka Eduarda VIII. (neskôr vojvodu z Windsoru): „Jej štedrosť bola zdrojom rozpakov pre jej finančných poradcov. Vždy keď dostala list so žiadosťou o peniaze najbližšia pošta poslala šek, bez ohľadu na pravosť žobráka a bez toho, aby sa prípad vyšetril“. Hoci nebola vždy extravagantná (staré pančuchy si nechala na opätovné použitie a jej staré šaty boli recyklované ako poťahy na nábytok) a odmietala protesty o jej vysokých výdavkoch.
Alexandra skrývala malú jazvu na krku, ktorá bola pravdepodobne výsledkom operácie v detstve. Jazvu zakrývala nosením šatiek, čím sa vytvoril módny štýl, ktorý sa ujal na päťdesiat rokov. Alexandrin vplyv na módu bol taký výrazný, že dámy v spoločnosti dokonca kopírovali jej krívajúcu chôdzu, ktorú jej spôsobila ťažká choroba v roku 1867. Toto sa stalo známym ako "krívajúca Alexandra". Využívala predovšetkým londýnske módne domy. Jej obľúbené boli: Redfern's, ale občas nakupovala v Doucet a Fromont z Paríža.
Alexandru v televízii stvárnili Deborah Grant a Helen Ryan vo filme Edward Siedmy, Ann Firbank vo filme Lillie, Maggie Smithová vo filme All the Kings men a Bibi Andersson vo filme Stratený princ. Vo filme ju opäť stvárnila Helen Ryan vo filme The Elephant Man z roku 1980, Sara Stewart vo filme Pani Brownová a Julia Blake vo filme Passion v roku 1999. V divadelnej hre Roycea Rytona Motherdeara z roku 1980, kde ju vo svojej poslednej hereckej úlohe stvárnila Margaret Lockwoodová
Vyznamenania.
Britské.
Bola prvou ženou od roku 1488, ktorá dostala titul Dáma Podväzkového rádu.