Bolonský proces

Bolonský proces je iniciatíva signatárskych európskych štátov, ktorej cieľom je vybudovanie "Európskeho vysokoškolského priestoru". Tento cieľ sa má dosiahnuť pomocou harmonizácie akademických titulov a charakteru štúdia pre jednotlivé odbory. Súčasťou by mala byť aj záruka štandardov kvality v celej Európe.
Vznik a základné deklarácie.
Bolonskému procesu predchádzalo stretnutie rektorov významných svetových univerzít na univerzite Sorbonna v Paríži 18. septembra 1998, na ktorom prijali základný dokument "Magna Charta Universitatum" – zdôrazňujúci význam a poslanie univerzít v meniacej sa a stále viac sa internacionalizujúcej spoločnosti.
O 10 rokov neskôr, v rámci osláv 700. výročia založenia slávnej parížskej Sorbone, sa ministri školstva štyroch európskych krajín (Francúzsko, Nemecko, Taliansko a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska) dohodli na konkrétnych zásadách a cieľoch transformácie vysokého školstva týchto krajín, vychádzajúc z premís, zásad a opatrení dokumentu "Magna Charta Universitatum." "Deklarácia o harmonizácii výstavby Európskeho systému vysokého školstva" z 25. mája 1998, ktorú vyhlásili a ktorá je dnes všeobecne nazývaná ako "Sorbonnská deklarácia", sa považuje za začiatok "bolonského procesu."
"Bolonská deklarácia" z 19. júna 1999 o založení "Európskeho vysokoškolského priestoru do roku 2010" nadviazala v širšom kontexte na "Sorbonskú deklaráciu" a hovorí aj o zlepšení európskeho systému vysokého školstva. Podpísali ju ministri školstva 29 európskych štátov v Bologni. Slovensko je signatárom deklarácie od jej podpisu.
Ďalšie stretnutia v Prahe (2001), Berlíne (2003), nórskom Bergene (2005), Londýne (2007) a belgickom Leuven a Louvain-la-Neuve (2009) upravili priority bolonského procesu.
Nasledujúce stretnutie sa uskutočnilo v roku 2011 vo Viedni a Budapešti.
Ciele a priority bolonského procesu.
V Bolonskej deklarácii boli stanovené ciele, ktoré signatári považujú za primárne pri vytváraní európskeho priestoru vo vysokoškolskom vzdelávaní a v celosvetovej podpore európskeho vysokoškolského systému (EVŠP):
Na "pražskom stretnutí", ktoré sa konalo za účasti 33 ministrov 19. mája 2001 boli stanovené smernice a priority pre nadchádzajúce roky. V "Pražskom komuniké" potvrdili svoj záväzok voči cieľom "Bolonskej deklarácie", ocenili aktívnu účasť Európskej asociácie univerzít (EUA) a Národných únií študentov v Európe (ESIB), vzali na vedomie konštruktívnu asistenciu Európskej komisie.
Predstavitelia štátov zdôraznili v Prahe ako dôležité prvky EVŠP:
"Berlínske stretnutie" z 18. a 19. septembra 2003 odporučilo používanie "kreditového systému" aj v rámci celoživotného vzdelávania. Berlínska deklarácia zjednotila Európsky vysokoškolský a výskumný priestor. Na stretnutí boli medzi priority zahrnuté: 
V nórskom Bergene 19. a 20. mája 2005 boli stanovené priority pre obdobie 2005 – 2007:
Predmetom stretnutia 17. a 18. mája 2007 v Londýne bolo, okrem zhodnotenie plnenia cieľov bolonského procesu, schválenie "Registra agentúr pre zabezpečenie kvality európskeho vyššieho vzdelávania" a prijatie stratégie, ktorej cieľom je pomôcť situovať európske vyššie vzdelávanie do celosvetového kontextu.
Na konferencii, ktorá sa uskutočnila v Belgicku 28. a 29. apríla 2009 na katolíckej univerzite Leuven a na pôde valónskej frankofónnej katolíckej univerzity v Louvain-la-Neuve, sa hovorilo o úspechoch bolonského procesu a stanovili sa priority pre oblasť vyššieho vzdelávania v EÚ na ďalších desať rokov. Po konferencii sa uskutočnilo tzv. Bolonské politické fórum, v rámci ktorého mohlo 15 mimoeurópskych krajín diskutovať o možnostiach spolupráce.
Výsledky.
Bolonský proces zjednocuje systém vysokých škôl, čo okrem iného umožňuje plynulejší prechod z jednej vysokej školy na druhú a umožňuje študentom získavať vzdelanie neobmedzene po celej Európe. Proces vysokoškolského vzdelávania by tak mal dosiahnuť nielen záruku kvality a jednotnosti v celej Európe, ale mala by sa zjednotiť aj dĺžka štúdia. Vysokoškolské štúdium bolo rozdelené do troch stupňov:
Uznávanie diplomov a titulov pomáha nielen akademickej obci, ale aj zrovnoprávňuje kandidátov pri hľadaní zamestnania. 
Signatári.
Do bolonského procesu sa do roku 2005 zapojilo 46 krajín: Albánsko, Andorra, Arménsko, Azerbajdžan, Belgicko, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Bývalá juhoslovanská republika Macedónsko, Cyprus, Česko, Čierna Hora, Dánsko, Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Gruzínsko, Grécko, Chorvátsko, Holandsko, Island, Írsko, Taliansko, Lotyšsko, Lichtenštajnsko, Litva, Luxembursko, Maďarsko, Malta, Moldavsko, Nemecko, Nórsko, Poľsko, Portugalsko, Rakúsko, Rumunsko, Rusko, Slovensko, Slovinsko, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, Srbsko, Svätá stolica, Španielsko, Švajčiarsko, Švédsko, Turecko a Ukrajina.
Na ostatné stretnutie v Belgicku boli pozvané aj krajiny: Austrália, Brazília, Čína, Egypt, Etiópia, India, Izrael, Japonsko, Jordánsko, Južná Afrika, Kanada, Kazachstan, Kirgistan, Maroko, Mexiko, Nový Zéland, Senegal, Spojené štáty americké, Tanzánia, Tunisko a Vietnam.