Robert William Seton-Watson

Robert William Seton-Watson (* 20. august 1879, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 25. júl 1951, Skye) známy ako Scotus Viator, bol britský historik a publicista zaoberajúci sa ku koncu svojho života dejinami slovanských národov. Pracoval aj ako expert ministerstva zahraničných vecí Spojeného kráľovstva pre strednú Európu a Balkán. Intenzívne sa zaujímal o národnostné pomery v Uhorsku a osobitne sa venoval slovenskej otázke. V dobe prvej svetovej vojny podporoval myšlienku vytvorenia samostatného česko-slovenského štátu. Po prvej svetovej vojne sa stal profesorom na Katedre stredoeurópskych štúdií University College London. Počas druhej svetovej vojny spolupracoval s britskou spravodajskou službou a po vojne sa vrátil na univerzitu. Zomrel v roku 1951.
Vzťah k Slovensku.
Narodil sa v Londýne (1879), ale hrdo sa hlásil ku svojim škótskym koreňom. Prvé priezvisko dostal po matke, ktorá pochádzala zo starobylého škótskeho rodu a druhé po otcovi, významnom podnikateľovi Wiliamovi Livingstonovi Watsonovi. Vyštudoval históriu na rôznych univerzitách. Hovoril plynule nemecky, francúzsky a taliansky a plynulo sa učil maďarsky, srbsky, chorvátsky, česky a slovensky. Vo svojich prvých spisoch používal pseudonym "Scotus Viator", ktoré znamenalo "škótsky pútnik".
Do Viedne prišiel v roku 1905, aby spracoval príbeh habsburskej ríše po kráľovnej Márii Terézii. Maďarský ľud bol vtedy obdivovaný veľkou väčšinou britskej verejnej mienky ako „národ Louisa Kossutha“. Počas tohto obdobia písal pre noviny The Spectator pod pseudonymom „Scotus Viator“. Zamýšľal tiež písať o sťažnostiach Maďarov a na jar 1906 odišiel na tri mesiace do Budapešti, aby tam študoval situáciu. Do šiestich týždňov sa však kvôli svojmu hnevu na Maďarov vrátil do Viedne. Navštívil Uhorsko pôvodne ako obdivovateľ jeho histórie, ale skutočnosť, že Maďari prejavili prehnane negatívne postoje voči Rakúšanom, ako aj skutočnosť, že ho v Budapešti oklamali tvrdením, že Slováci vôbec neexistujú, ho motivovali k tomu, aby sa začal dôkladne venovať národnostnej otázke v Uhorsku.
V máji a júni roku 1907 navštívil Bratislavu, Skalicu, Modru, Pezinok, Nové Mesto n/V., Trenčín, Turčiansky Sv. Martin, Žilinu, Púchov, Kubín, Ružomberok, Liptovský Sv. Mikuláš a Košice. V rámci tejto cesty sa zoznámil s mnohými poprednými predstaviteľmi slovenského kultúrneho, spoločenského i politického života ako boli P. O. Hviezdoslav, A. Hlinka, V. Šrobár, M. Hodža, E. Stodola. Výsledky svojho bádania podopreté a skúsenosti zhrnul do obsiahlej štúdie Racial problems in Hungary, ktorá vyšla v roku 1908, teda rok po Černovskej tragédii, ktorá aj vďaka nemu vyvolala celoeurópske reakcie.
S najväčšou pravdepodobnosťou, na podnet svojich slovenských priateľov, sa zúčastnil ako neoficiálny pozorovateľ volieb v Uhorsku v roku 1910 aby zaznamenal všetky zneužitia a nezrovnalosti, ktoré by mohli voľby sprevádzať. Prešiel z Viedne do prevažne slovenského mesta Skalica aby získal osobné dojmy. Našiel dostatok materiálov na šokovanie britskej verejnosti. Jeho závery boli uverejnené v mnohých novinách, od radikálneho Nation až po konzervatívne Standard a Morning Post.
Stal sa najuznávanejším anglicky hovoriacim odborníkom na národnostné pomery v Uhorsku (je priamo citovaný aj v Encyklopédii Britannica z roku 1911 a podobne). Svojimi prácami, najmä „Racial Problems in Hungary“ a neskôr aj podporou profesora T. G. Masaryka v rámci česko-slovenského zahraničného odboja počas prvej svetovej vojny výrazne napomohol vzniku Česko-Slovenska.
V roku 1923 podnikol v sprievode svojej manželky ďalšiu cestu po Slovensku a nové spoločensko-politické pomery komentoval v diele "The New Slovakia". V rámci tejto cesty navštívil aj Banskú Bystricu.