Wincenty Kadłubek

Bl. Wincenty Kadłubek, O. Cist. [slovenská výslovnosť: Kadvubek] (iné mená: majster Wincenty; * 1150/1160, Kargów alebo Karwów† 8. marec 1223, Jędrzejów) bol poľský katolícky kňaz, biskup, cisterciánsky mních a historik, krakovský biskup v rokoch 12081217. V roku 1764 bol beautifikovaný. Okrem náboženského významu je známy pre jeho kroniku "Chronica Polonorum". Dobovo prevratnou bola aj jeho myšlienka, že nie je hodný byť pri moci ten, kto moc zneužíva a z nej vyplývajúce právo na odpor ("ius resistendi").
Životopis.
Kadłubek sa narodil do bohatej šľachtickej poľskej rodiny Różycówcov, svoj prídomok získal od poľského historika Jana Długosza. 
Po štúdiu na katedrálnej škole v Krakove odišiel v roku 1167 vďaka patronátu Kazimíra II. študovať na univerzitu do Bologny a/alebo Paríža. S najväčšou pravdepodobnosťou študoval právo, filozofiu alebo medicínu, získal titul magistra (majstra). Bol dobrým znalcom rímskeho a kánonického práva.
Po návrate do Poľska v roku 1185 bol Kadłubek notárom a kaplánom na dvore Kazimíra II., a neskôr sa stal Kazimírovým kancelárom. Rozšíril tiež v Poľsku kult svätého Floriána. Po smrti krakovského biskupa Fulka v roku 1207 krakovská kapitula Kadłubka zvolila za nového biskupa a pápež Inocent III. voľbu 28. marca 1208 potvrdil. Kadłubek tak bol prvým biskupom v dejinách poľskej cirkvi, ktorý bol zvolený podľa cirkevných kánonov a nie panujúcim kniežaťom. Konsekrovaný bol gniezdnianskym arcibiskupom Henrykom Kietliczom. Kadlubek ako bývalý spolužiak Inocenta III. svedomito plnil zverené úlohy v cirkvi, výrazne sa zaslúžil o prevedenie často nepopulárnych cirkevných reforiem IV. lateránskeho koncilu v Poľsku (šlo najmä o celibát, nezávislosť Cirkvi od svetskej moci...) Pripisuje sa mu aj tradícia uctievania večného svetla v Poľsku. Koncilu v Lateráne sa aj zúčastnil. Vďaka jeho diplomatickým schopnostiam sa podarilo uzavrieť mier medzi uhorským kráľom Ondrejom II. a poľským kniežaťom Leškom I. Bielym, ktorí sa sporili o Haličsko.
Počas svojho episkopátu Kadłubek hojne podporoval kláštorný život v Poľsku. V roku 1218 Kadłubek poslal pápežovi Honoriovi III. žiadosť o uvoľnenie z cirkevného úradu a po akceptácii vstúpil do kláštora v Jedrzejowe a stal sa prvým Poliakom, ktorý vstúpil do rehole cisterciánov. V kláštore nasledovne žil až do svojej smrti v roku 1223. Pochovaný bol v chóre kláštorného kotola, neskôr však boli jeho ostatky prenesené a uložené pred hlavným oltárom kláštorného kostola.
V roku 1682 ako prvý inicioval proces Kadłubekovej beautifikácie Ján Sobiesky, podobná požiadavka bola následne v roku 1699 vyslovená aj Generálnou kapitulou rádu v Cîteaux. 18. februára 1764 pápež Klement XIII. na prosbu jedrzejowského opáta Wojciecha Ziemickeho potvrdil kult Wincenta Kadłubeka. V roku 1959 sa začal proces jeho kanonizácie. Niektoré z jeho pozostatkov sa nachádzajú v sandomierzskej katedrále a vo Waweli.
Dielo.
Kadłubek je autorom štvorknižnej latinskej kroniky o dejinách Poľska "Chronica seu originale regum et principum Poloniae" (skrátene "Chronica Polonorum"). 
Prvé tri časti majú podobu dialógu medzi gniezdnianskym arcibiskupom Jánom a krakovským biskupom Matúšom. Prvá časť je legenda, druhá je založená na Gallovej kronike, tretia a štvrtá časť obsahujú Wincentovu osobnú skúsenosť. Podľa niektorých názorov bola kronika napísaná na žiadosť kniežaťa Kazimíra II., iné názory hovoria o kniežati Leškovi. Podľa toho sa aj líši jej datácia do obdobia Kadlubekovho biskupstva, resp. do obdobia jeho rehoľných rokov. 
Kronika bola v Poľsku obľúbeným stredovekým literárnym dielom a využívala sa ako univerzitná učebnica. Kadłubekov obraz histórie je však skôr subjektívnejší a emocionálnejší, dielo prezentuje „poľskú národnú kroniku“. Kronika obsahuje príbehy o bojoch Poliakov proti pohanským kmeňom Pomoranov a Jatvingov a o poľských výpravách do Pruska. Vyzdvihuje úlohu cirkvi jej hodnostárov (najmä krakovského biskupa svätého Stanislava). Ako prvý popísal okolnosti smrti biskupa Stanislava, pôvod sporu s kráľom a priebeh jeho vraždy, ako i posmrtné zázraky. Je však predmetom sporov, či sa Kadłubkova rekonštrukcia udalostí zhoduje so skutočnosťou, časť historikov tvrdí, že Kadłubek len písomne sformuloval tradovanú legendu, a prevažná časť historikov v súčasnosti Kadłubeka nepovažuje za dôveryhodného a tvrdí, že si príbeh vymyslel, poprípade prevzal zo života Tomáša Becketa. Do diela vložil aj populárne legendárne príbehy ako príbeh o Krakovi, Wande a drakovi. V texte sa prvý raz objavujú dodnes používané pojmy ako "patria" (vlasť), "res publica" (spoločenstvo), či "regnum" (kráľovstvo).