Štefan Čáni

Štefan Čáni (* 12. február 1900, Báčsky Petrovec, Srbsko † 20. máj 1968, Bratislava, Česko-Slovensko) bol vojak, česko-slovenský a slovenský dôstojník, plukovník útočnej vozby (plukovník tankového vojska). Po vypuknutí Slovenského národného povstania mal ako referent útočnej vozby na Veliteľstve 1. Česko-slovenskej armády na Slovensku na starosti formovanie tankových a protitankových jednotiek a stavbu pancierových vlakov.
Mladosť a štúdiá.
Štefan Čáni sa narodil do rodiny bankového podúradníka. V rokoch 1906- 1911 navštevoval ľudovú školu s vyučovacím jazykom slovenským v Ružomberku a v rokoch 1912 – 1918 absolvoval štúdiá na Klasickom piaristickom gymnáziách v Ružomberku a posledný ročník na Štátnom gymnáziu v Novom Sade.
1. svetová vojna.
Začiatkom marca 1918 nastúpil ako jednoročný dobrovoľník u 16. pešieho pluku v Apatine, neďaleko Somboru, kde od 15. marca do 25. augusta 1918 absolvoval Školu dôstojníkov pechoty v zálohe. Dňa 26. augusta ho vo funkcii veliteľa družstva odvelili do Pécsu. Dňa 12. augusta 1918 bol menovaný na šikovateľa. Od 13. augusta do prvej polovice novembra 1918 vo funkcii veliteľa čaty 16. pešieho pluku na južnom fronte v Albánsku.
V česko-slovenských ozbrojených silách.
Po vzniku Československa sa od 1. januára 1919 sa v Ružomberku prihlásil do dobrovoľníckej jednotky česko-slovenského domáceho vojska Pluku Slovenskej slobody. V jednotke zotrval vo funkcii veliteľa čaty až do jej rozpustenia na konci marca 1919. Od apríla do júla 1919 sa zúčastnil bojov o Slovensko proti maďarskej Červenej armáde.
Dňa 1. augusta 1919, ako veliteľ čaty hraničiarskeho práporu 8 v Šahách bol menovaný na ppor.
Slovenský vlastenec.
Štefan Čáni patril k pronárodne-proslovensky orientovaným dôstojníkom medzivojnovej česko-slovenskej armády, ktorí boli nespokojní s čechoslovakistickým charakterom masarykovského Česko-Slovenska. Svoje postoje si nenechával pre seba a zúčastnil sa aj schôdzky pronárodne uvedomelých dôstojníkov, ktorá sa konala 27. decembra 1922 v Turčianskom sv. Martine (dnešný Martin), Boli na nej prítomní aj kpt. Augustín Malár, kpt. Jozef Turanec, kpt. Ladislav Bodický, Ferdinand Čatloš, npor. Emil Krivoš, npor. Jozef Martin Kristín, Na schôdzke bolo prejednávaných mnoho pálčivých otázok česko-slovenského pomeru v armáde. Hovorilo sa o tom, prečo nemajú slovenskí dôstojníci slúžiaci v Česku tzv. českí príplatok, zatiaľ Česi slúžiaci na Slovensku majú český, resp. karpatoruský. Ministerstvo národnej obrany v Prahe však takéto aktivity pokladalo za prejavy separatizmu, čo prítomným na schôdzke v kariére veľmi nepomohlo.
V armáde Slovenského štátu.
Po vzniku Slovenského štátu prevzal, 16. marca 1939 velenie "Pluku útočnej vozby 3" v Turčianskom Sv. Martine. Útvar bol po odchode vojakov, dôstojníkov a obslužného personálu českej národnosti redukovaný do podoby práporu. Čáni sa jeho veliteľom stal od 15. mája 1939 a jeho hlavnou úlohou bolo formovanie jednotky po technickej a hlavne po personálnej stránke. To sa mu podarilo a po opätovnom zriadení "Pluku útočnej vozby" pôsobil ako jeho veliteľ od 1. februára 1940 do 26. júna 1941.
Po napadnutí Sovietskeho zväzu nacistickým Nemeckom, v júni 1941, sa ako pridelený styčný dôstojník Veliteľstva armády "„Lipa“" zúčastnil od 27. júna do 14. augusta 1941 ťaženia slovenskej armády na východnom fronte.
Po svojom návrate na Slovensko opätovne prevzal velenie útvaru PÚV v Turčianskom Sv. Martine. 10. decembra 1942 znovu odišiel na východný front k Zaisťovacej divízii, kde prevzal velenie pešieho pluku 101, ktorý v tom čase operoval v priestore Jeľsk – Bujnoviči – Kozinky.
V druhej polovici júna 1943 sa vrátil do zázemia a po absolvovaní zdravotnej dovolenky bol 1. augusta 1943 pridelený k VS v Bratislave a určený za dočasného vel. CPO. 1. 10. 1944 bol ustanovený za šéfa CPO. V marci 1944 odišiel na zdravotnú dovolenku, v ktorej zotrval až do konca augusta 1944.
V povstaní.
Bezprostredne pred vypuknutím Slovenského národného povstania sa Čáni 28. augusta 1944 hlásil v Turčianskom Sv. Martine v skupine pplk.del. Emila Perka, veliteľa posádky v meste. Následne odišiel do Banskej Bystrice, kde bol ako referent útočnej vozby pridelený na Veliteľstvo Česko-slovenskej armády Z titulu svojej funkcie v priebehu povstania organizoval tankové a jednotky KPÚV (kanónov proti útočnej vozbe - protitankových) z dôstojníkov a mužstva, ktorým sa podarilo z východného Slovenska dostať na povstalecké územie. Čáni takisto iedol práce na stavbe troch improvizovaných pancierových vlakov "„Štefánik“", "„Hurban“" a "„Masaryk"“ v železničných dielňach vo Zvolene, zabezpečoval doplňovanie bojujúcich tankových a KPÚV jednotiek personálom, materiálom a muníciou a zároveň si plnil úlohy vyplývajúce z titulu materiálneho a tankového poradcu v 3. operačnom oddelení štábu Veliteľstva 1. česko-slovenskej armády.
Po potlačení povstania sa Čáni spolu s ďalšími predstaviteľmi veliteľstva povstaleckej armády, presunul na Donovaly. Odtiaľ prešiel s malou skupinou dôstojníkov a vojakov cez Hiadeľské sedlo pod Prašivou, ďalej po hrebeni Prašivej do priestoru Magurky, kde sa 11. novembra 1944 dostal do nemeckého zajatia.
V zajatí.
Najskôr bol internovaný v Ružomberku, odkiaľ ho 15. novembra premiestnili do Vojenskej väznice v Bratislave, kde zotrval v samoväzbe do 16. decembra. V druhej polovici decembra 1944 bol spolu s veľkou skupinou dôstojníkov odvlečený do zajateckého tábora Kaisersteinbruch (Stalag-XVII-A) v Rakúsku. Následne bol 25. januára 1945 odtiaľ odtransportovaný do zajateckého tábora Altenburg-Thüringia (Stalag IV-F) v Nemecku, v ktorom zotrval až do oslobodenia tábora americkými vojakmi v polovici apríla 1945.
Po vojne.
Od júna 1949 do októbra 1951 pracoval ako úradník reprezentácie ARMA – výrobné družstvo v Bratislave. Od 1. novembra 1951 na invalidnom dôchodku.