burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Martin Lauček

Martin Lauček (pôvodne sa volal Gallik; iné používané varianty jeho nového mena boli Lautsek, Louček, Lúček, Laucsek) (* 12. máj 1732, Martin – † 9. február 1802, Skalica) bol slovenský evanjelický kňaz, prekladateľ a náboženský spisovateľ, otec poetky Rebeky Leškovej, zberateľky ľudovej poézie Zuzany Šafárikovej, a starý otec slovenského spisovateľa, zberateľa a prekladateľa Imricha Laučeka.
Životopis.
Narodil sa v rodine richtára a notára Jána Laučeka a jeho manželky Evy, rodenej Lednickej. Vzdelanie získaval v Necpaloch, Bratislave, Sárospataku a Kežmarku. Od roku 1754 pôsobil ako kantor v Brzotíne, od roku 1756 bol evanjelickým farárom v Kunovej Teplici, od roku 1761 pôsobil vo Vyšnej Slanej a od roku 1783 v Skalici.
Tvorba.
Venoval sa prevažne písaniu náboženskej literatúry, no v jeho rukopisnej pozostalosti sa zachoval i obsiahly zväzok životopisov cirkevných dejateľov. Jeho modlitebná knižka obsahuje 61 jeho vlastných modlitieb a 65 piesní, z ktorých sú 3 vlastné a ostatné preložené z nemčiny, maďarčiny, alebo ide o prispôsobené staršie piesne, ktoré boli určené najmä baníkom, hutníkom a hámorským robotníkom. Vo svojej pozostalosti zanechal v rukopisoch 4 zväzky kázní a tzv. "Collectanea", ktoré tvorí 22 zväzkov rukopisného materiálu (čo je asi 10 000 strán), obsahujúcich históriu jednotlivých evanjelických seniorátov a zborov, životopisy cirkevných dejateľov, opisy dokumentov, vlastnú i cudziu korešpondenciu, výpisy z kníh, vlastné poznámky a popisy zvykov pri svadbe a pohrebe a iné. Mimo to tiež vydal Šmáralov katechizmus a vďaka jeho usilovnej odpisovateľskej práci sa zachoval aj dnešný sarvašský exemplár Rezikovsko-Matthaedisovskej "Gymnaziologie". Okrem vlastnej tvorby sa venoval i prekladom do maďarčiny (a naopak), písal však tiež v nemčine a taktiež z nej i prekladal.
Blahorečenie

Blahorečenie alebo beatifikácia (z lat. "beatus" - blažený) je proces, ktorý predchádza vyhláseniu konkrétnej osoby za blahoslavenú/blaženú v Katolíckej cirkvi, pričom sa podrobne skúma jej život, postoje a skutky. Pri tom môže každý podávať voči blahorečeniu danej osoby námietky. Blahorečená osoba sa nazýva blahoslavená. V gréckokatolíckej cirkvi je namiesto slova "blahoslavený" zaužívaný tvar "blažený".
Základom blahorečenia sú najmenej 2 zázraky (spravidla zázračné vyliečenie) vykonané na základe modlitieb k osobe, ktorá je v procese blahorečenia. Zázraky musia byť stopercentne potvrdené. Ich pravdivosť skúma regionálnym biskupom vymenovaná komisia. Súčasťou skúmania je plynutie určitej doby, ktorá má potvrdiť stálosť uzdravenia.
Blahorečenie predchádza svätorečeniu (vyhláseniu osoby za svätú).
Himaláje

Himaláje (sanskritom, po hindsky a nepálsky हिमालय - "Himálaja," po čínsky 喜马拉雅山脉 - pchin-jin "Xǐmǎlāyǎ Shānmò" - slovenský prepis "Si-ma-la-ja Šan-mo") sú najvyšší horský systém na planéte Zem. Rozprestierajú sa na území Číny, Indie, Nepálu, Bhutánu a Pakistanu, medzi povodiami horných tokov riek Indus a Brahmaputra na severe a Indogangskou nížinou na juhu. 
Geografia.
Vytvárajú na juh vypuklý oblúk. Na západe sú od pohoria Karakoram oddelené riekou Indus na východe hraničia s pohorím Číny (Arakan Yoma) barmského oblúku. Karakoram je však často považovaný za súčasť Himalájí.
Systém je dlhý asi , široký 180, ľadovce pokrývajú (8 % horstva), snežná čiara je vo výške 4 500. Počasie v pohorí ovplyvňuje silné juhozápadné monzúnové prúdenie.
Celkovo 14 štítov prekračuje (Káčaňdžunga, Makalu, Dhaulágirí, Nanga Parbat, Annapurna a iné), pričom Ču-mu-lang-ma (Mount Everest; ) je najvyšší vrch na Zemi. 
Himaláje pozostávajú z troch hlavných pozdĺžnych pásiem, ktoré sa stupňovito zdvíhajú od juhu na sever:
Geograficky sa člení z východu na západ na 7 (resp. 8 - v prípade, ak je Karakoram chápaný ako ich súčasť) oblastí (Ásámske, Bhutánske, Sikkimské, Nepálske, Garhválske, Pandžábske, Kašmírske Himaláje a prípadne i Karakoram) a 32 resp. 47 skupín.
Pásmo Veľkých Himalájí pretína rad prielomových dolín riek, ktoré pramenia na sever od nich. Nachádza sa tu aj najvyššie položené jazero na svete ().
Himaláje oddeľujú indický subkontinent a Tibetská náhorná plošina|Tibetskú náhornú plošinu.
Geológia.
Predpolie Himáláji, ktoré predstavoval Tibet a čínsky blok bolo konsolidované v období od konca triasu, kedy sa po počiatočnom permsko-triasovom riftingu k južnému okraju Laurázie pripojili tethýdne mikrokontinenty. Zo severu na juh sú to Songpan–Ganzi a Qiantang, pričlenené v priebehu triasu a jury, mikrokontinent Lhasa (pripojený v jure až vrchnej kriede) a nakoniec India, ktorej konvergencia s Euráziou začala uzatváraním Tibetského mora v eocéne (asi pred 50 miliónmi rokov) a trvá dodnes.
Tektonika.
Na základe litologickej náplne a odlišného vývoja je v Himalájoch vyčleňovaných z juhu na sever 7 tektonických jednotiek:
Karakoram

Karakoram (slovenský normovaný názov; iné názvy: Karákóram alebo Karakorum) je druhé najvyššie pohorie na svete. Leží na hraniciach Číny, Indie a Pakistanu medzi Himalájami a Kchun-lunom, od Pamíru na severozápade po Tibet na juhovýchode.
Dĺžka pohoria je cca 800 km a priemerná výška okolo 6 000 m, no veľa štítov dosahuje vyše 7 000 m. Jeho najvyšším vrcholom je Čchokori (Čogori, 8 611 m, známy aj ako K2).
Himaláje od Karakoramu oddeľuje horný tok rieky Indus.
Je to mladé horstvo alpínskeho typu. Karakoram vznikol v druhohorách a treťohorách, zdvihy prejavujúce sa zemetraseniami pokračujú dodnes.
Najvyššie polohy sú zaľadnené. Stály sneh leží v súčasnosti vo výške 5 000 - 6 000 m.
Pohorie nie je trvalo osídlené.
Dekanská plošina

Dekanská plošina alebo Dakšin (po anglicky: "Deccan", v hindčtine: "Dakšina" / "Dakšina pathár") je rozľahlá vysočina v Indii zaberajúca vnútrozemie Indického polostrova, hlavne regióny Gudžarát a Mahárášt. Rozloha asi 1 milión km², priemerná výška (maximálne ).
Oblasť bola až do druhohôr spojené s Madagaskarom a tvorila súčasť Gondwany. Budujú ju staré kryštalické horniny (najviac žuly a ruly), ktoré sa objavujú na povrchu najmä na juhu, východe a severovýchode. Tektonické pohyby celej oblasti v období alpsko-himalájskeho vrásnenia na konci kriedy a začiatku paleogénu prispeli k vyliatiu čadičových láv (tzv. plató bazalty) pozdĺž lineránych zlomových trhlín, hlavne v severozápadnej časti plošiny.
Sopečná činnosť dala za vznik mohutným lávovým pokrovom, hrubým miestami 1 800 až 2 000 m. Ich rozloha sa odhaduje na 500 000 km². Keďže výlevy mali približne rovnaký plošný dosah, vytvárajú reliéf tabuľových plošín, ktorých rozdelením, vznikajú stolové vrchy so stupňovitými stráňami, tzv. trapy. Okraje vyzdvihnutých a naklonených kier sa rozčlenili a získali vzhľad pohorí, výrazných najmä pri pobreží - Západný Ghát (), Východný Ghát (). Na severe je Dekanská plošina ohraničená hrebeňom Vindhja ().
Existuje niekoľko názorov, že vulkanická činnosť (pokrovy vznikli relatívne rýchlo, asi iba okolo 30 000 rokov) mala za následok masívne vymieranie druhohorných organizmov, prípadne bola doplnkom ku skaze, spôsobenej dopadom meteoritu na polostrove Yucatán na konci druhohôr.
Indogangská nížina

Indogangská nížina (po anglicky: "Indo-Gangetic Plain", po hindsky: "Sindh Ganga ka Maidan") je rozsiahla nížina/rovina v povodí riek Indus, Ganga a Brahmaputra. Rozprestiera sa v Indii, Bangladéši a Pakistane, medzi Himalájami, Dekanskou plošinou a Iránskou vysočinou. 
Táto nížina vznikla postupným vypĺňaním depresie pod Himalájami najmä riečnymi nánosmi. Rieky zo severných pohorí utvárajú v jej strednej a východnej časti rozsiahle náplavové kužele, na nich sa väčšie toky rozvetvujú na niekoľko ramien. Hrúbka nánosov je 400 až 2 000 metrov. Ich pribúdanie a celkový pokles oblasti ovplyvňuje ďalší vývoj nížiny aj v súčasnosti.
V tejto nížine vznikli jedny z najstarších ľudských civilizácií.
Viola

Viola môže byť:
Viola (hudobný nástroj)

Viola (z , na rozdiel od "Viola da Gamba," ktorá sa drží nohami, podobne ako violončelo) je sláčikový strunový hudobný nástroj, ktorý bol koncom 16. storočia odvodený z huslí.
Je podobná husliam, namiesto struny e má strunu C, (čiže je ladená o kvintu nižšie ako husle, čo znamená, že najnižšia struna na viole je c potom g, d¹ a a¹, u huslí je to g, d¹, a¹, e². Má mierne rozdielnu menzúru ako husle. Hrá sa na nej vo violovom kľúči, tzv. C-kľúči.
Použitie v orchestrálnej hudbe.
Viola je neodmysliteľný nástroj v orchestrálnej hudbe a v tvorbe každého komponistu. Vďaka jej špecifickej farbe tónu vyvažuje celkový zvuk medzi husľami, violončelami a kontrabasmi. 
Krásne violové orchestrálne party sa nachádzajú napr. v kompozíciách od Antona Brucknera vo 4. symfónii alebo v Adagio z 9. symfónie od Gustava Mahlera.
Použitie v komornej hudbe.
V komornej hudbe je viola rovnocenný nástroj s husľami alebo violončelom, hlavne v hudbe pred 20. storočím. Patria sem sólové sonáty, sonáty pre violu a klavír, nespočetné množstvo duetov – pre dve violy, alebo pre violu s iným nástrojom. 
Ťažiskom komornej hudby sú sláčikové kvartetá.
C. Debussy, W. A. Mozart, J. S. Bach, M. Bruch, R. Schumann, L. van Beethoven, alebo J. Brahms skomponovali krásne diela pre violu v obsadení v komornej hudbe.
Sólové koncerty.
Na rozdiel od huslí, je pre violu ako sólový nástroj napísané oveľa menšie množstvo kompozícíí.
K najhranejším violovým koncertom patria napr. koncerty od J. S. Bacha, G. P. Telemanna, C. Stamitza, C. F. Zeltera, N. Paganiniho, H. Berlioza (Harold v Taliansku, symfónia s obligátnou violou), R. Straussa, W. Waltona, P. Hindemitha, B. Bartóka alebo A. Schnittkeho.
Interpreti.
K najznámejším žijúcim sólovým interpretom v hre na violu patria Tabea Zimmermann, Kim Kashkashian, Paul Neubauer, Pinchas Zukerman, Tatjana Masurenko, Rolland Glassl, Jurij Bašmet, Julian Rachlin, Slavomír Šurina.
Columbia

Columbia môže byť:
Dwingeloo 1

Dwingeloo 1 je blízka špirálová galaxia s priečkou.
Dwingeloo 2

Dwingeloo 2 je malá nepravidelná galaxia obiehajúca okolo galaxie Dwingeloo 1.
Sumerčina

Sumerčina je najstarší písomný jazyk sveta, ktorým hovorili Sumeri v južnej Mezopotámii. 
Podobne ako Sumeri má aj ich jazyk nejasný pôvod. Používal sa približne medzi rokmi 3000 pred Kr. a poslednými storočiami pred Kr. Jazyk však stratil výsadné (ale nie prestížne) postavenie po roku 1792 pred Kr., kedy Amorejec Chammu-rabi z Babylonu dobyl južnú Mezopotámiu. Súčasne v tomto období do južnej Mezopotámie prúdili ďalší Amorejci, čím sa približne do konca starobabylonskeho obdobia (2003 – 1594 pred Kr.) Sumeri úplne semitizovali. Sumerčina sa však ešte používala ako kultový jazyk až do čias helenizmu (do posledných storočí pred Kr.) a babylonská duchovná kultúra bola dvojjazyčná sumerská a akkadská (podobne sa v európskom stredoveku používala latinčina).
Sumerčina bola objavená a rozlúštená na konci 19. storočia. Dovtedy sa o existencii jazyka nič nevedelo.
Hoagov objekt

Hoagov objekt je netypická galaxia prstencového typu. Zaraďujeme ju medzi pekuliárne galaxie. Objavil ju Arthur Hoag v roku 1950. Galaxia je od nás vzdialená 600 miliónov svetelných rokov.
Jej prstencová štruktúra pripomína galaxiu Cartwheel (špirálovú galaxiu deformovanú zrážkou), v blízkosti Hoagovho objektu však nie sú žiadne galaxie ktoré by mohli spôsobiť náraz. Existuje teória, ktorá vysvetľuje tvar tohto objektu – tieto galaxie by mohli tvoriť samostatnú skupinu špirálových galaxií, ktorých dve ramená sa vyvinú do podoby obruče. Hoagov objekt má šírku asi 120 000 svetelných rokov.
Opis objektu.
Okolo žltého jadra sa otáča takmer dokonalý kruh modrých hviezd, ktorý je od jadra zdanlivo úplne izolovaný. Modré sfarbenie kruhu spôsobujú mladé hviezdy, žlté jadro je zložené hlavne zo starších hviezd. To, čo vyzerá ako medzera medzi týmito hviezdnymi populáciami, môže v skutočnosti obsahovať viacero hviezdokôp a slabých hviezd, ktoré sú takmer neviditeľné. Ak si galaxiu predstavíme ako ciferník hodín, potom sa v pozícii 1 hodina nachádza v medzikruží zvláštny objekt – pravdepodobne ďalšia kruhová galaxia v pozadí. 
Teórie vzniku.
Kruhové galaxie môžu vznikať rôznymi spôsobmi. Jedným z nich je kolízia s inou galaxiou. Niekedy jedna galaxia preletí cez druhú a zanechá za sebou „škvrnu“ hviezdnych formácií. V Hoagovom objekte sa však nenašli zvyšky druhej galaxie, čo vedie k predpokladu, že modrý kruh hviezd môže byť zvyškom galaxie, ktorá preletela blízko. Táto udalosť sa stala asi pred 2 až 3 miliardami rokov. Objaviteľom tejto nezvyčajnej galaxie je Arthur Hoag, ktorý sa najskôr domnieval, že ide o planetárnu hmlovinu. Neskôr zmenil názor a to, že ide o kruhovú galaxiu, sa potvrdilo pozorovaniami v 70-tych rokoch 20. storočia.
Prstencová galaxia

Prstencová galaxia je galaxia s prstencovou štruktúrou. Prstenec pozostáva z masívnych, relatívne mladých modrých hviezd, ktoré sú extrémne jasné. Centrálna oblasť obsahuje relatívne málo svietivú hmotu. Niektorí astronómovia veria, že prstencové galaxie sa formujú, keď menšia galaxia prejde v blízkosti centra väčšej galaxie. Pretože galaxia sa väčšinou skladá z prázdneho priestoru, tieto "kolízie" málokedy vyvrcholia do skutočnej zrážky medzi hviezdami. Avšak gravitačné trhliny spôsobené takouto udalosťou môžu spôsobiť, že sa vlna hviezd pohne cez väčšiu galaxiu. Iní si myslia, že prstence sa formujú v okolí niektorých galaxií, keď nastane externá akrescencácia. Usporiadanie hviezd sa ustáli v externom materiáli kvôli kompresii tohto materiálu. Môže existovať prepojenie medzi prstencovými a polárnymi prstencovými galaxiami.
Hoagov objekt objavený Artom Hoagom v roku 1950 je príkladom takejto galaxie.
O sláve a tráve

O sláve a tráve (angl. "About Fame and Grass") je slovenský poviedkový film.
Poviedkový film (poviedky: Lucia, Alena, Jana, Bea) o odvrátenej strane popularity.
Bokmål

Bokmål (doslova: knižný jazyk) alebo zriedkavo knižný jazyk je jedna zo štyroch oficiálnych jazykových foriem nórčiny (riksmål, bokmål, klasický nynorsk, radikálny nynorsk). 
Spolu s (klasickým) nynorskom je to dnes najbežnejšie používaná forma nórčiny a je to tá forma, ktorú sa učia cudzinci ako „nórčinu“. Používa ho (spolu s riksmålom) 80 – 90 % obyvateľstva. Používa sa hlavne v hlavnom meste a vo východnom Nórsku.
Predtým sa nazýval riksmålu (ríšsky jazyk) a tento názov sa dodnes používa na označenie konzervatívnej podoby bokmåli. Risksmål a bokmål sú založené na spisovnej dánčine a vznikli postupnou adaptáciou dánčiny v období dánskej nadvlády nad Nórskom (1380 – 1814).
V jazyku bokmål sa používajú niektoré špeciálne znaky. Taktiež výslovnosť všetkých rovnakých písmen nie je rovnaká, prípadne sa nie vždy vyslovia.
Napríklad:
znak - číta sa:
Zdvojené spoluhlásky ako kk, ll, mm, tt... , sa vždy vyslovujú dlho a s dôrazom.
Saamske jazyky

Laponské jazyky (iné názvy: ak sa považujú za viacero jazykov: saamske jazyky, sámske jazyky, sami jazyky; ak sa považujú za jeden jazyk: lapončina, saamčina, sámčina) patria/-rí medzi uralské jazyky (presnejšie ugrofínske jazyky). 
V staršej literatúre sa tieto jazyky považujú za nárečia jedného jazyka, v novšej za viacero jazykov. Považovať ich za viacero jazykov je správnejšie už preto, že často sú vzájomne absolútne nezrozumiteľné. Názov saamske/sámske jazyky je podľa Saamov (Laponcov) vhodnejší pred výrazom laponské jazyky, pretože výraz Laponec niekedy považujú za hanlivý.
Saamovia žijú:
Jazyk sa najviac podobá na fínčinu alebo na karelčinu, používanú pôvodnými obyvateľmi na polostrove Kola v Rusku. Lapončinu používa približne 15 000 ľudí (väčšina Laponcov ho už nepoužíva).
Charakteristika.
Tieto jazyky, rovnako ako ostatné uralské jazyky, patria typovo predovšetkým k aglutinačným jazykom, čiže k základu slova sa pripájajú gramatické morfémy, ktorým v jazykoch iného typu funkčne zodpovedajú celé slová. S aglutináciou súvisí napr. výskyt posesívnych sufixov. Ďalej v laponských jazykoch chýba kategória rodu, člena, do istej miery v nich možno nájsť vokálnu harmóniu, ak ju nechápeme iba ako jednoduchú alternáciu predných a zadných samohlások, koncoviek a prípon. Laponské jazyky majú menší počet pádov, než je bežné pri iných jazykoch tejto skupiny. Obvyklými pádmi sú nominatív, akuzatív, genitív, illatív, lokatív, komitatív a essív. Laponské slovesá majú aj tvar duálu na vyjadrenie dvoch životných osôb. Laponské prídavné mená majú dva základné tvary: atributívny a predikatívny, čiže použitie jedného z týchto tvarov závisí od postavenia prídavného mena vo vete – ak je atribútom, alebo časťou predikátu.
Delenia.
Existuje viacero delení. Typické príklady:
Žiarovka

Žiarovka je druh elektrického svetelného zdroja, v ktorom sa svetlo vytvára rozžeravením odporovej špirály vo vákuu alebo inertnom plyne pomocou elektrického prúdu. Výrazom žiarovka sa v súčasnosti označujú aj iné zdroje svetla (napríklad LED alebo žiarivky) umiestnené v puzdre, ktoré svojím tvarom pripomínajú klasickú žiarovku, slúžiace na rovnaký účel, s rovnakou napájacou päticou.
História.
Prvé pokusy o zostrojenie žiarovky sa datujú do roku 1854, keď prvý odporový zdroj svetla vytvoril nemecký hodinár Henrich Göbel. Elektrickú žiarovku (v dnešnom ponímaní) vynašli nezávisle od seba Joseph Swan z Newcastle v Spojenom kráľovstve v roku 1878 a Thomas Alva Edison v USA v roku 1879. Funguje na princípe odporového zahrievania vodiča elektrickým prúdom, ktorý ním preteká. Pri vysokej teplote žiari vlákno žiarovky ako absolútne čierne teleso v infračervenom, viditeľnom a ultrafialovom spektre. Sklenená banka žiarovky je však pre ultrafialové žiarenie nepriepustná.
Pôvodné Edisonove žiarovky mali uhlíkové vlákno, dnes sa zvyčajne využíva volfrámová zliatina, ktorá lepšie odoláva vysokým teplotám. Volfrámové vlákno je stočené do špirály (špirála je dlhá približne 2 cm, po roztiahnutí má vlákno takmer meter). Prechodom elektrického prúdu sa rozžeraví na 2 500 °C, keď wolfrám vyžaruje biele svetlo. Aby vlákno nezhorelo, je umiestnené v sklenej banke, z ktorej je vyčerpaný vzduch. Podtlak by však spôsobil nebezpečnú implóziu pri náhodnom rozbití banky, preto býva vákuum nahradené inertným plynom pod nízkym tlakom, napríklad argónom. Žiarovky sa plnia aj halogénovými plynmi (vtedy sa označujú ako halogénové žiarovky).
Zo žiarovky sa neskôr vyvinula elektrónka, ktorá bola základom elektronických prístrojov až do vynálezu tranzistora.
Vlastnosti.
Žiarovka spotrebuje len malú časť príkonu na svetlo. Až 92 % energie vyžiari v iných spektrách a ako teplo.
Štandardné žiarovky sa vyrábajú v hodnotách príkonu 25, 40, 60, 75, 100 a 150 wattov (W). Svetelný tok klasickej žiarovky je pre 25W žiarovku 230 lm, pre 100W až 1300 lm. Merný výkon žiarovky vyjadrujúci jej účinnosť (pomer svetelného toku a príkonu) je pre 25W žiarovku 9,2 lm/W, pre 100W je to 13 lm/W. Silnejšie žiarovky majú teda vyššiu účinnosť.
Priemerná životnosť žiaroviek je približne 1 000 hodín (asi 42 dní). 
Sklená banka má dve základné úpravy – číru a matnú. Prvá poskytuje ostré, druhá rozptýlené svetlo. Žiarovky sa vyrábajú aj na dekoratívne účely – v rôznych farbách a tvaroch. Na elektrickú sieť sa pripájajú pomocou normalizovanej pätice, napríklad kovového závitu E 27 alebo E 14.
Dnes sa žiarovky nahrádzajú (z dôvodu dlhšej životnosti a lepšej energetickej účinnosti) výbojkami alebo žiarivkami. V poslednom období sa začínajú presadzovať luminiscenčné diódy (LED).
NGC 5078

NGC 5078 je šošovková galaxia v súhvezdí Hydra.
Šošovková galaxia

Šošovková galaxia alebo (staršie) šošovkovitá galaxia je prechodný typ galaxie medzi eliptickou galaxiou a špirálovitou galaxiou v Hubblovej schéme. Má tvar šošovky s vypuklým jadrom a tenším diskom, ale v jej disku chýbajú náznaky špirálovej štruktúry. Šošovkové galaxie patria medzi diskové galaxie (podobne ako špirálové galaxie), ktoré už využili alebo stratili väčšinu zo svojej medzihviezdnej hmoty, tým pádom majú veľmi malý počet novovznikajúcich hviezd. Pozostávajú väčšinou zo starých hviezd (podobne ako eliptické galaxie). Prach sa vo väčšine šošovkových galaxií nachádza v blízkosti jadra a sleduje svetelnú stopu galaktického jadra. Ak sú natočené diskom kolmo k pozorovateľovi, niekedy je ich ťažké rozoznať od eliptických galaxií.
Morfologické variácie.
Aj napriek tomu, že šošovkové galaxie nemajú toľko rôznych podôb ako špirálovité galaxie, môžu byť rozdelené do niekoľkých podtried podľa vzhľadu. Niektoré tieto variácie sú popísané nižšie.
Guľatina.
Podľa de Vaucouleurs systému klasifikácie môžu byť šošovkové galaxie rozdelené do troch podskupín založených na prítomnosti alebo absencii centrálnej guľovej štruktúry. 
Vnútorné prstence a podtypy s vykrojením S.
Niektoré šošovkové galaxie obsahujú vnútorné prstence (S0 (r)) a S-vykrojenie (S0 (s)), niektoré majú dočasné označenie (S0 (rs)). Nakoľko tieto označenia boli zavedené pre špirálovité galaxie, hľadanie objektov, ktoré reprezentujú niektoré z týchto tried, je veľmi obtiažne.
NGC 55

NGC 55 je špirálová alebo podľa iných zdrojov nepravidelná galaxia v súhvezdí Sochár. Objavil ju austrálsky astronóm James Dunlop 7. júla 1826. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,8.
Je k nám natočená svojou najužšou stranou a podľa odhadov je vzdialená 7,5 až 10 miliónov svetelných rokov. Jej skutočný priemer sa odhaduje na približne 70 000 svetelných rokov. Dá sa pozorovať ďalekohľadom s priemerom objektívu minimálne 6 cm, nie však v našich zemepisných šírkach, pretože u nás vystupuje príliš nízko nad obzor.
Zoznam poslancov Košického samosprávneho kraja (2005 – 2009)

Zoznam poslancov Košického samosprávneho kraja zvolených vo volebnom období 2005-2009.
Lev I (trpasličia galaxia)

Lev I alebo Leo I je trpasličia sférická galaxia v Miestnej skupine galaxií.
Trpasličia sférická galaxia

Trpasličia sférická galaxia je označenie trpasličej eliptickej galaxie s nízkou svietivosťou, malým obsahom prachu a starou hviezdnou populáciou. Patria medzi sprievodcov ostatných galaxií. V Miestnej skupine galaxií bolo doteraz (2019) objavených 36 týchto galaxií z toho 22 je satelitov Mliečnej cesty.
Príklady.
Ako prvé boli objavené Sochár a Pec v roku 1938.
Pri pozorovaní guľovej hviezdokopy NGC 6752 bola objavená trpasličia sférická galaxia Bedin I. Je vzdialená 30 miliónov svetelných rokov. 
Ide s najväčšou pravdepodobnosťou o relatívne izolovanú satelitnú trpasličiu sférickú galaxia neďalekej veľkej špirály NGC 6744. Je jedna z najstarších galaxií s vekom cca 13 miliárd rokov.
LGS 3

LGS 3 je trpasličia nepravidelná galaxia, ktorá patrí do Miestnej skupiny galaxií. Je to satelitná galaxia Galaxie v Trojuholníku M33. Vykazuje červený posun, podľa ktorého sa vzďaľuje od Mliečnej cesty rýchlosťou 277 km/s.
Trpasličia galaxia

Trpasličia galaxia je malá galaxia zložená z niekoľkých miliárd hviezd, čo je malý počet v porovnaní s Mliečnou cestou, ktorá obsahuje 200 až 400 miliárd hviezd. Medzi trpasličie galaxie sa niekedy zaraďuje aj Veľký Magellanov mrak, obsahujúci vyše 30 miliárd hviezd, zatiaľ čo iní ho pokladajú za normálnu galaxiu, ktorá obieha okolo tej našej.
Vznik.
Súčasná teória predpokladá, že väčšina galaxií, vrátane trpasličích, sa sformovala sa spolupôsobenia temnej hmoty alebo z plynu obsahujúceho kovy. Nakoľko, vesmírna sonda Galaxy Evolution Explorer objavila novo sa formujúce trpasličie galaxie z plynu obsahujúceho kovy. Tieto galaxie sa nachádzajú v prstenci Leva, oblaku vodíka a hélia okolo dvoch masívnych galaxií v Súhvezdí Leva.
Ak má trpasličia galaxia vo svojom strede supermasívnu čiernu dieru, je tvorba hviezd v trpasličej galaxii potlačovaná. Dôvodom sú silné vetry, výrony ionizovaného plynu s vysokou rýchlosťou, ktoré vychádzajú z aktívnych čiernych dier.
Miestni trpaslíci.
V Miestnej skupine galaxií sa nachádza veľký počet trpasličích galaxií, ide o malé galaxie, ktoré často objehajú okolo väčšej galaxie akou je aj Mliečna cesta, Galaxia Androméda alebo Galaxia v Trojuholníku. Najnovšie štúdie poukázali, že mnohé trpasličie galaxie vznikli slapovými silami počas evolúcie Mliečnej cesty a galaxie Androméda. Slapové trpasličie galaxie vznikajú pri zrážke galaxií a interakcii ich gravitačných más. Prúdy glaktického materiálu sú odnášané od pôvvodných galaxií, pričom ich obklopuje halo temnej hmoty.
Trpasličie galaxie.
Podľa Hubblovej schémý je niekoľko typov trpaslíčich galaxií:
Hobitie galaxie.
Nedávno vytvorený názov Hobitia galaxia sa používa na oznaćenie galaxií menších ako trpasličie galaxie.
Ultra pevní trpaslíci.
Ultra pevní trpaslíci (UCD) sú nedávno objavenou triedou vysoko kompaktných galaxií s veľkým počtom hviezd. Naprieč majú dĺžku približne 200 svetelných rokov a 100 miliónov hviezd. Jedným z predpokladov je, že ide o jadrá trpasličích eliptických galaxií, ktoré prišli o plyn a okolité hviezdy vplyvom slapových interakcií pri prechode cez veľké kopy galaxií. Tieto typy galaxií boli nájdené v kope galaxií Panna, kope galaxií Pec, Abell 1689, kope galaxií Coma a ďalšie.
AMD K6

AMD K6 je mikroprocesor od spoločnosti AMD pre počítače PC uvedený na trh v roku 1997, nasledovník procesora AMD K5 a predchodca procesora AMD K6-2.
Jadro vyvinula spoločnosť NexGen, ktorú AMD kúpila. Mal 57 inštrukcií MMX, 64 kB L1 cache a bol vyrábaný technológiou 0,35–0,25 mikrónov, obsahoval 8,8 miliónov tranzistorov.
Pre spôsob spracovania inštrukcií x86 pomocou jadra na základe RISC, bol procesor o niečo výkonnejší ako procesory Pentium alebo Pentium Pro pracujúce na rovnakej frekvencii.
Bol taktovaný na frekvenciách 166, 200, 233, 266 a 300 MHz.
Presnosť merania

Presnosť merania (angl. measurement accuracy) je miera súčasného výskytu správnosti merania (angl. measurement trueness) a zhodnosti merania (angl. measurement precision). Inak povedané je to miera súčasnej absencie systematickej chyby merania aj náhodnej chyby merania, alebo ešte inak: miera zhody (jednej) nameranej hodnoty s pravou hodnotou meranej veličiny. 
Skladá sa z dvoch "častí":
Slovenské názvy uvedených troch medzinárodných pojmov však nie sú ustálené, existujú celkovo tieto možné oficiálne názvy :
Halogénová žiarovka

Halogénová žiarovka je žiarovka plnená halogénovým plynom, napr. jódom či brómom. 
Pri rozžeravení vlákna dochádza k vyrovnanej chemickej reakcii, pri ktorej sa materiál vlákna rovnomerne vyparuje a znova usadzuje na horúcich miestach, čo zabraňuje rýchlemu prehoreniu vlákna. Vďaka tomu môže halogénová žiarovka pracovať na vyšších teplotách, čo vedie k vyššiemu jasu a účinnosti než u klasických žiaroviek.
Pretože banka žiarovky pri tomto procese musí byť veľmi horúca, vyrába sa z kremičitého skla, namiesto z normálneho skla, ktoré by pri týchto teplotách bolo príliš mäkké a tekuté. 
Azda najvýznamejším vedľajším prejavom použitia kremičitého skla namiesto normálneho je, že táto žiarovka sa stáva zdrojom UV-B žiarenia, pretože kremičité sklo je pre toto žiarenie, na rozdiel od obyčajného skla, priepustné. Pri nadmernom vystavení sa svetlu halogénovej žiarovky je teda možné sa aj popáliť.
Pretože sklo je zvyčajne horúce a existuje tu nebezpečenstvo požiaru či popálenín, ako aj z dôvodu vystavenia UV žiareniu, sú tieto žiarovky obyčajne chránené filtrom z obyčajného skla, ktoré, ako sme už spomenuli, pohltí väčšinu UV-B žiarenia.
Kremičité sklo môže byť poškodené zamastením dotykom ruky. Zamastením sa totiž zmení štruktúra skla a žiarovka sa po zapnutí pri zahriati spáli. Ak dôjde k dotyku sklenenej banky, má sa očistiť technickým liehom.
Halogénové žiarovky sa často využívajú v automobilových reflektoroch, alebo v domácnostiach, keď má byť svetlo sústredené do jedného miesta (bodové svetlo).
Správnosť

Správnosť alebo korektnosť môže byť:
Správnosť môže byť:
Korektnosť je spoločenská bezchybnosť, spoločenská správnosť; spoločenská uhladenosť, slušnosť, zdvorilosť; poctivosť
Presnosť

Presnosť alebo precíznosť alebo exaktnosť môže byť:
Presnosť alebo precíznosť je vlastnosť byť (takmer) bezchybne fungujúci, vlastnosť uskutočňovať sa spoľahlivo
Exaktnosť je prísna vedeckosť, založenosť na faktoch a/alebo matematických metódach.
Olovená beloba

Olovená beloba je biely pigment používaný v maliarstve.
Predáva sa pod rôznymi obchodnými názvami, často znehodnotená prímesou lacnejších bielych pigmentov, napr. barytovou belobou.
Čisté pigmenty
Znečistené pigmenty
Zloženie.
Je to zmes uhličitanu olovnatého (PbCO3) a hydroxidu olovnatého (Pb(OH)2), často s prímesou síranu olovnatého (PbSO4).
Vlastnosti.
Predáva sa v podobe ťažkého bieleho prášku. Jeho najväčšou výhodou je veľká krycia mohutnosť a rýchle schnutie s olejom. Medzi hlavné nevýhody patria
Oxid zinočnatý

Oxid zinočnatý (ZnO) alebo zinková bieloba je biely pigment používaný v maliarstve.
Ako maliarsky pigment je často znečistený zvyškami zinku z výroby, alebo je zmiešaný s lacnejšími bielymi pigmentami, ako barit, krieda, sadra alebo hlinka.
Vlastnosti.
Je to biely, veľmi jemný, oslnivo biely prášok s nádychom do modra. Vyrába sa spaľovaním pár zinku v prúde vzduchu. Na vzduchu prijíma vlhkosť a oxid uhličitý a mení sa na uhličitan zinočnatý.
Je vhodná na akvarel, gvaš alebo pastel, menej už na olejomaľbu, pretože spotrebuje veľké množstvo oleja (20–24 %) a zle schne.
Oxid titaničitý

Oxid titaničitý (TiO2) je najbežnejšia zlúčenina titánu. V prírode sa vyskytuje v troch modifikáciách, ako rutil, anatas a brookit, okrem toho je známych ďalších päť vysokotlakových foriem a tri metastabilné formy. Oxid titaničitý má široké využitie v priemysle, od bieleho pigmentu v maliarstve cez plnivá a prísady v kozmetických prípravkoch, liečivách a potravinách, až ako fotokatalyzátor. Pri použití v potravinách má E číslo E171.
Pigment.
Má najväčšiu kryciu mohutnosť spomedzi všetkých bielych pigmentov. S ľanovým olejom skoro vôbec neschne a ako olejová farba silne žltne a zvetráva (v skutočnosti nezvetráva, ale vplyvom UV katalyticky rozkladá organické oleje), preto sa používa viac na akvarel, gvaš, pastel alebo nemastnú temperu. Často sa predáva ako menej hodnotná zmes s barytovou bielobou a zinkovou bielobou, kde tvorí niekedy len 30 %.
Zdravie.
V prírode sa vyskytuje vo viacerých formách a modifikáciách. Ide o látku, ktorá sa bežne vyžíva v rôznych oblastiach každodenného života. Je obsiahnutý v kozmetických prípravkoch, používa sa v potravinárskom priemysle, v maliarstve, v dentálnej oblasti, zdravotníctve či pre jeho sterilizačné vlastnosti v interiérových zriadeniach napr. dlaždice potreté TiO2 v kúpeľniach a iné. Pôsobením ultrafialového svetla na oxid titaničitý sa aktivuje fotokatalytická reakcia, ktorá okrem iných pozitívnych vlastností sa vyznačuje i antibakteriálnym účinkom. Počas reakcie svetla a titan-dioxidu sa uvoľňujú záporne nabité častice – ióny, ktoré zabraňujú tvorenie baktérii v mieste, ktoré prišlo do styku s TiO2 alebo ho obsahuje. Tento princíp sa vo veľkej miere využíva napr. v prostredí dentálnej hygieny ako vyhľadávaný novodobý trend starostlivosti o chrup v mnoho svetových krajinách.
Vdychovanie jeho nanočastíc môže spôsobiť zápalové ochorenie pľúc ktoré môže prejsť až do rakoviny. To viedlo vo Francúzku k rozhodnutiu zakázat jeho používanie v potravinách.
Krieda

Krieda môže byť:
Uhličitan vápenatý

Uhličitan vápenatý (CaCO3) je chemická zlúčenina, ktorá sa v prírode vyskytuje ako minerály kalcit a aragonit, alebo ako hlavná súčasť vápenca – usadenej horniny prevažne biologického pôvodu.
Vlastnosti.
Je vo vode nerozpustný, ale reakciou s vodou nasýtenou rozpusteným oxidom uhličitým vniká rozpustný hydrogénuhličitan vápenatý.
Zahrievaním na 825 °C bez prístupu vzduchu sa mení na nehasené vápno (oxid vápenatý, CaO):
Je stály v alkalickom prostredí, s kyselinami sa rozkladá za vzniku oxidu uhličitého.
Krieda.
Pod názvom krieda sa používa ako biely pigment v maliarstve. Predávajú sa rôzne druhy:
Pyinmana

Pyinmana (iný prepis: Pjinmana; ) je časť mesta Nay Pyi Taw (t.j. hlavného mesta Mjanmarska); do roku 2011 to bolo samostatné mesto v Mándalejskej oblasti. Sídlo sa nachádza tri kilometre na východ od centra mesta Nay Pyi Taw. Počet obyvateľov: 100 000 (odhad 2006).
Divadlo Astorka Korzo ’90

Divadlo Astorka Korzo ’90 je divadlo v Bratislave. 
História.
Divadlo Korzo ’90 bolo založené 1. apríla 1990 a v septembri toho istého roku začalo svoju prvú divadelnú sezónu - sezónu 1991/1992. Spoluzakladateľom (so Zitou Furkovou) a riaditeľom divadla bol na začiatku Ľubomír Gregor. V roku 1993 divadlo zmenilo svoj názov na Divadlo Astorka Korzo ’90, podľa názvu bývalej kaviarne Astória, ktorá sa nachádzala v budove sídla divadla na Suchom mýte 17. V súčasnosti je táto budova v rekonštrukcii a divadlo pôsobí v priestoroch bývalého kina Pohraničník v budove Ministerstva kultúry Slovenskej republiky na Námestí SNP 33.
Divadlo Astorka Korzo ’90 sa hlási k tradícii Divadla Na korze, ktoré bolo počas normalizačného procesu v 70. rokoch administratívne zrušené. Divadlo Na korze preslávil predovšetkým novátorsky prístup v oblasti réžie a dramaturgie a uvádzanie malých javiskových foriem, ktoré v tej dobe v tradícii slovenského divadla absentovali. 
V súčasnosti divadlo uvádza divácky atraktívny repertoár, založený na herectve osobností súboru. Členmi hereckého súboru sú také mená ako Boris Farkaš, Miroslav Noga, Zita Furková, Marta Sládečková, Anna Šišková, Szidi Tobias, Matej Landl a Vlado Černý. Ako interný režisér pôsobí v divadle Juraj Nvota. Svojho času tu pôsobil i scénograf Aleš Votava, ktorého scénické kreácie boli neraz ocenené cenou DOSKY za najlepšiu scénografiu. 
Predstavenia pripravované kolektívom tvorcov sú každoročne mimoriadnou udalosťou na slovenskej divadelnej scéne a sú s úspechom uvádzané na slovenských, českých a zahraničných medzinárodných festivaloch.
Ocenenia.
Jednotliví členovia hereckého súboru sú nositeľmi významných divadelných ocenení a samotné inscenácie Divadla Astorka Korzo´90 získali dvakrát po sebe prestížnu Cenu za najlepšiu inscenáciu sezóny.
Prokop Holý

Prokop pérový, nazývaný Veľký (* asi 1380 - † 30. máj 1434, Lipany, Česko) bol český husitský radikálny kňaz, politik a vojvodca, ktorý po smrti Jána Žižku viedol husitské poľné vojská.
Životopis.
Pochádzal zo staromestského mešťanského prostredia. Jeho matka skoro ovdovela a chlapca adoptoval jeho strýko pán Jan de Aquis alebo Jan z Cách, jeden z najbohatších patricijov v českej metropole a majiteľ hradu Jenštejn v rokoch 1408–1414, kde mladý chlapec prežil svoje detstvo.
Zámožný pán Ján poskytol synovcovi vynikajúce vzdelanie, a možno ešte viac urobil pre neho tým, že ho niekoľkokrát vzal so sebou na obchodné cesty. Mladík tak poznal kus sveta. Dostal sa do Francúzska, Španielska, Talianska, dokonca vraj až k božiemu hrobu do Jeruzalema. Univerzitné štúdiá a vysvätenie na kňaza rovnako ako rodové zväzky mu zaisťovali sľubnú dráhu. Bol pri zrode husitskej revolúcie v Prahe, spoločne s Žižkom odišiel do Plzne a potom do vznikajúceho Tábora. Patril od počiatku k stúpencom radikálneho smeru, dokonca bol obviňovaný z pikartstva, ale na sklonku roku 1420 sa s pikartmi rozišiel a od tej doby zastával umiernenejšiu táborskú líniu.
Od roku 1426 sa stal vedúcim politikom táborskej strany a duchovným vodcom táborskej poľnej obce. V spolupráci so sirotským a pražským zväzom sa mu podarilo dostať väčšinu Čiech pod husitskú kontrolu. Kombináciou diplomatického a vojenského nátlaku (úspešné výpravy do Uhorska, nemeckých a rakúskych oblastí, Sliezska a Lužicka) sa snažil prinútiť západných kresťanov k jednaniu o husitskom programe. V januári až apríli 1433 stál na čele husitskej delegácie na bazilejskom koncile, v septembri roku 1433 bol odvolaný z vedenia táborskej poľnej obce, na jar 1434 sa vrátil do funkcie. Zahynul v bitke pri Lipanoch 30. mája 1434 na strane husitských radikálov.
Význam.
Bol síce výborným vojvodcom, sám ale zdôrazňoval, že ako kňaz nikdy vlastnou rukou nezabil človeka. Nenosil zbrane a nikdy osobne nebojoval, iba velil. Od ostatných táborských kazateľov, ktorí v snahe podobať sa prvým apoštolom nosili brady, sa líšil tým, že sa holil – odtiaľ prezývka Holý.
Prokop stál na čele husitských húfov nie ako vrchný hajtman, ale vo funkcií voleného „správcu“ či „veliteľa“ vojsk. Osobne bol považovaný za neporaziteľného, v priebehu svojho života osobne utrpel iba jednu vážnu porážku – v bitke pri Lipanoch, kde padol.
Prokopovi Holému sa podarilo vytvoriť z táborského a sirotského bratstva jednotnú silu, s ktorou prešiel do protiútoku. Jeho tzv. spanilé jazdy mali pre vývoj husitstva veľký význam. Predovšetkým preniesli vojnu mimo územia vlastných Čiech, a zamedzili tak ich plieneniu, ďalej propagovali husitské myšlienky v cudzích zemiach, ktorých obyvatelia mali o hnutí často veľmi skreslené predstavy, ale boli aj zdrojom koristi, ktorá slúžila na materiálne zaistenie vojakov.
BK ŠKP Banská Bystrica

ŠKP Banská Bystrica je Športový klub polície Banská Bystrica, účastník basketbalovej extraligy mužov.
Sadra

Sadra je súhrnný názov pre rôzne hydráty síranu vápenatého (CaSO4 · "n" H2O).
Výroba.
Vyrába sa z prírodného nerastu - Pri zahrievaní sadrovca tento stráca postupne a podľa výšky teploty nadobúda rôzne vlastnosti:
Pigment.
Sadra sa používa ako maliarsky pigment, pridáva sa do lacnejších pigmentov, pretože skoro vôbec nemení ich odtieň. Vo väčšom množstve však zmenšuje kryciu mohutnosť farby a mení pomer pigmentu a oleja.
Síran bárnatý

Síran bárnatý (BaSO4) sa pod názvom baritová bieloba používa ako biely pigment v maliarstve.
Výroba.
Vyrába sa mletím nerastu baritu alebo zrážaním z roztoku. Umelo pripravený síran bárnatý sa nazýva tiež "stála bieloba" alebo "permanentná bieloba", je belší a jemnejší. Prírodný síran bárnatý iskrí na priamom svetle, lebo má väčšie kryštáliky, steny ktorých odrážajú svetlo.
Vlastnosti.
Na rozdiel od iných zlúčenín bária sa vo vode nerozpúšťa, preto pre ľudí nepredstavuje hrozbu (nie je jedovatý). Na Slovensku sa nachádza v Rudňanoch. Používa sa ako kontrastný prostriedok pri výrobe röntgenových snímok a pri výrobe kvalitného papiera. Niekedy sa nazýva aj ťaživec kvôli svojej veľkej hustote (až 4,5 g/cm3). Baritová bieloba odoláva poveternostným vplyvom, chemikáliám aj svetlu. No jeho krycia mohutnosť je pomerne malá, preto znehodnocuje iné pigmenty, ak sa do nich primiešava.
Paul Hermann Müller

Paul Hermann Müller (* 12. január 1899, Olten, Švajčiarsko – † 13. október 1965, Bazilej) bol švajčiarsky chemik, ktorý sa zaoberal výskumom v oblasti poľnohospodárstva. V roku 1939 vyvinul prostriedok na zabíjanie hmyzu DDT, v roku 1948 za to dostal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu.
Po získaní doktorátu v roku 1925, pracoval pre J.R. Geigy AG v Bazileji. Na jeseň 1939 tu dosiahol svoj najslávnejší objav.
Litopón

Litopón je biely pigment používaný v maliarstve, vyrábaný od roku 1874.
Zloženie.
Je to zmes sulfidu zinočnatého (ZnS) a barytovej beloby (síran bárnatý, BaSO4), približne v pomere 30 % : 70 %.
Vlastnosti.
Pôvodne sa vyrábal druh, ktorý na svetle šedol a v tme opäť regeneroval. Dnešné druhy sú na svetle stále a mohli by nahradiť pomerne drahú a nebezpečnú olovenú belobu. V olejových farbách ľahko zvetráva na rozpustný síran zinočnatý a uhličitan zinočnatý.
Popis.
Nie sulfát zinku a špecifikácie 1 článkov sirník zinku Zinok 28% min 3 ZnO 0,6% max 4 min 99% bária 2-5 zvyšok voda-rozpustné vo vode 0,3%, prchavých max 0,4% max 6 Obsah (105C) 7 63um farba zatváranie sitko 0.1max 8, 9, pH vodnej suspenzie 6.5 až 8.0 10 95% energie náter min Výkon 14max 11 Odtieň zníženie absorpcie oleja (g / 100 g) 100% 12 min.Proces výroby Litopón sa môžete pozrieť na stránky:
Branko Stanovnik

Branko Stanovnik (* 11. august 1938, Brezovica, Slovinsko) je slovinský organický chemik. Zaoberá sa hlavne chémiou heterocyklických zlúčenín.
Hlinka (nerast)

Hlinka je nerast, ktorý má široké použitie. Ako biely pigment sa používa v maliarstve. Ako sochárska či modelárska hlina sa používa na v hrnčiarstve, keramikárstve a sochárstve, kde sa ešte upravuje pálením.
Zloženie.
Nemá stále zloženie, pretože vzniká rozpadom rôznych nerastov. Chemicky je to zmes hydrátov kremičitanu hlinitého (Al4(SiO4)3 · "n" H2O) s prímesami vápenca, piesku a oxidov železa, ktoré niektoré druhy hlinky sfarbujú do červena.
Podľa zloženia alebo prímesí sa nazýva tiež
Vlastnosti.
Veľmi malé zrná montmorillonitu a bentonitu majú značnú povrchovú plochu. Vo vlhku sa obaľujú filmom vody a sú preto schopné viazať veľké množstvo vody za vzniku suspenzie, ktorá má vlastnosti koloidného gélu. Sú schopné viazať až 80 % vody a vysušením opäť získavajú vlastnosti pevnej hmoty. Aj na pohľad suchá hlinka obsahuje 10–15 % vody.
Hlinka je stála na svetle, vzduchu, alkalickom aj kyslom prostredí.
Roger Taylor

Roger Taylor, OBE narodený ako Roger Meddows Taylor (* 26. júl 1949, King’s Lynn, Norfolk, Spojené kráľovstvo) je britský hudobník, preslávený hrou na bicie v skupine Queen. Okrem hry na bicie hrá na mnoho ďalších nástrojov, spieva a skladá pesničky.
Osobný život.
Narodil sa v Norfolku, na východe Anglicka, neskôr sa s rodinou presťahovali do Cornwallu. Roger bol inšpirovaný hrou na gitaru jeho bratranca, vo veku 8 rokov začal trénovať hru na hudobných nástrojoch. Ako školák na krátky čas založil skupinu "The Bubblingover Boys". Neskôr pôsobil v speváckom zbore, čo sa mu osobne veľmi nepáčilo. Okolo roku 1961 sa naučil hrať na gitare, ale svoj záujem upriamoval na bicie. V roku 1965 prišla veľká zmena, keď sa stal členom skupiny "Johnny Quale and the Reaction", skupina hrala známe cover verzie a Roger hral na bicie. O pár mesiacov došlo k zmene v skupine a Roger po odchode Johnyho Quala začal spievať v skupine. Okrem hudby Roger študoval na univerzite London Polytechnic. 
V roku 1968 stretol Briana Maya a Tima Staffela a založili skupinu Smile. Smile podpísali zmluvu s vydavateľstvom a vydali singel v USA. V roku 1970 sa skupina odchodom Staffela rozpadla a ich dobrý priateľ Farrokh 'Freddie' Bulsara (neskôr známy ako Freddie Mercury zaskočil na miesto speváka. Skupina hľadala basgitaristu, stal sa ním John Deacon a to znamenalo začiatok skupiny Queen.
Vystupovanie s Queen.
Ako bubeník mal impozantný štýl hrania, dokázal hrať rôznym spôsobom; speed (ako v pesničke "Stone Cold Crazy"), alebo rock-n-roll (v "Crazy Little Thing Called Love"). Je považovaný za jedného z najlepších „aréna“ bubeníkov vôbec.
Roger okrem bubnovania pomáhal v skupine s podpornými vokálmi ku Freddieho, jeho hlas mnohí prirovnávajú k hlasu Roda Stewarta. Dokáže dosiahnuť veľmi vysoké stupnice, napríklad v "Bohemian Rhapsody". 
Je autorom úspešných titulov ako napríklad "I'm In Love With My Car", "Sheer Heart Attack", "Radio Ga Ga", "A Kind Of Magic" a "Heaven For Everyone".
Sólo kariéra.
Už v roku 1977 sa snažil nahrávať svoje vlastné pesničky. Jeho prvý album vyšiel v roku 1981 a volá sa "Fun In Space". Album obsahuje 10 pesničiek a Roger na ňom hral na všetky inštrumenty. V roku 1984 nahral album "Strange Frontier" (veľká časť pesničiek mala byť na albume Queen- "The works"). 
Po turné Queen v roku 1986 sa rozhodol založiť novú skupinu, aby s ňou mohol koncertovať. Skupina mala názov The Cross a nahrali tri albumy.
V roku 1994 vydal album "Happiness?", ktorého pesničky majú silný politický zmysel, Roger odkazuje na boj za slobodu a v prvej pesničke spieva o zverstvách nacizmu. Posledný album Rogera vyšiel v roku 2013 a volá sa "Fun on Earth".
V svojej sólo kariére nedosiahol výraznejšie úspechy v hudobných rebríčkoch.
Diskografia.
Sólové albumy:
Zaujímavosti.
Roger hral na mnoho rôznych hudobných akciách. Z najvýznamnejších:
Pavol Džurina

Ing. Pavol Džurina (* 11. marec 1960, Sobrance) je slovenský politik, bývalý primátor Sobraniec.
Povolaním poľnohospodársky inžinier vyštudoval Vysokú školu poľnohospodárstva v Nitre. Je bývalým poslancom MsZ Sobrance a VÚC Košice, prednostom Okresného úradu Sobrance a poslancom NR SR.
Pôsobenie vo funkcii primátora Sobraniec.
Roku 2006 bol znova zvolený za primátora Sobraniec Štefan Staško rozdielom jediného hlasu pred Pavlom Džurinom. Toto víťazstvo bolo Džurinom napadnuté podaním sťažnosti na Ústavný súd SR a trestného oznámenia na neznámeho páchateľa pre podozrenie z ovplyvňovania volieb. Ústavný súd rozhodol, že došlo k porušeniu volebného zákona a predseda parlamentu vyhlásil nové voľby. V nich už zvíťazil Džurina rozdielom ôsmich hlasov a stal sa tak primátorom Sobraniec.
Účasť vo voľbách v roku 2018 komunálnych voľbách v meste Sobrance predstavovala 60,46 percenta. Džurina získal 1072 hlasov. Druhým v poradí bol Marián Petro (860).
Pôsobenie vo funkcii poslanca Národnej rady Slovenskej republiky.
V roku 2006 bol zvolený za poslanca NR SR. 
Člen Slovensko-Ukrajinskej medzivládnej komisie pre cezhraničnú spoluprácu.
V rokoch 2007 - 2010 bol aktívnym členom slovensko-ukrajinskej medzivládnej komisie, kde sa podieľal na tvorbe projektov a udržiavaní diplomatických vzťahov s Ukrajinou.
Blazón

Blazón je slovný opis erbu alebo vlajky vytvorený podľa heraldických pravidiel, ktorý umožňuje ich výtvarné či fyzické stvárnenie. Blazón v širšom, aj keď heraldicky nesprávnom význame, môže znamenať aj opis iného symbolu, napríklad pečate alebo štandardy.
Úlohou blazónu je zachytiť v texte jednotlivé súčasti erbu tak, aby neboli pochybnosti o ich usporiadaní a vyobrazení, a aby nedošlo k zámene erbov alebo k podvodu. Na opis erbu sa používajú štandardné výrazy, ktoré opisujú jednotlivé znamenia v ustálenom poradí, najčastejšie od vrchu dole, od stredu navonok a sprava doľava (z pohľadu imaginárneho nositeľa štítu, takže "vpravo" je na vyobrazení vlastne vľavo). Poradie opisu je:
Jednotlivé znamenia sa opisujú v ustálenom poradí nasledovne:
Príklady.
Štátny znak Slovenska.
Blazón v texte Ústavy Slovenskej republiky opisuje štátny znak, ktorý má podobu neúplného erbu:
Opisuje:
Stojí za zmienku, že tento blazón porušuje heraldické pravidlo kontrastných farieb, pretože umiestňuje heraldickú farbu (modrú) priamo na heraldickú farbu (červenú). Tieto dve farby sú však dostatočne kontrastné na to, aby boli rozoznateľné.
Autonómna provincia Bolzano – Horná Adiža

Autonómna provincia Bolzano - Horná Adiža (, , po ladinsky "Provinzia Autonòma de Balsan/Bulsan – Südtirol"), resp. skrátene Autonómna provincia Bolzano, resp. geograficky a historicky Horná Adiža (po taliansky: "Alto Adige") či Južné Tirolsko (po nemecky: "Südtirol"), je provincia so špeciálnym postavením, prevažne nemecky hovoriaca, severná časť talianskeho regiónu Tridentsko-Horná Adiža v talianskych Alpách. Je to integrálna súčasť tradičného Tirolska.
Územie bolo pôvodne súčasťou Rakúska. Po porážke Rakúsko-Uhorska v 1. svetovej vojne ju získalo Taliansko.
Ján Babič

Ing. Ján Babič (* 27. máj 1955, Rakovnica) je slovenský politik, člen SMERu - sociálnej demokracie.
Životopis.
Ján Babič vyštudoval Banícku fakultu na Vysokej škole technickej v Košiciach. Povolaním štátny úradník, pôsobil v štátnej správe už od roku 1979, kedy nastúpil na vtedajší Okresný národný výbor v Rožňave. V roku 2005 bol zvolený ako člen Smeru za koalíciu SMER – sociálna demokracia, Hnutie za demokraciu za poslanca zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja v okrese Rožňava.
Boll zvolený v parlamentných voľbách v roku 2006 ako kandidát Smeru za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky a stal sa členom Ústavnoprávneho výboru národnej rady. V roku 2009 ho zvolili za poslanca KSK. Poslanecký mandát vykonával do roku 2010. Na jeseň 2010 bol evidovaný na úrade práce a bral podporu v nezamestnanosti. V novembrových komunálnych voľbách neúspešne kandidoval na post primátora Rožňavy. Od 1. mája 2011 pracoval ako zástupca riaditeľa pre riadenie projektov v sociálnom zariadení Subsidium. Od apríla 2012 do júla 2014 pôsobil ako náhradník za Dušana Čaploviča. V novembri toho roku nastúpil za odstupujúceho Pavla Pašku. Od 1. júla 2016 pôsobil prednostu Okresného úradu v Rožňave. Funkciu vykonával do jeho odvolania 28. februára 2019.
Tegucigalpa

Tegucigalpa je hlavné mesto Hondurasu a hlavné mesto departamentu Francisco Morazán. V tzv. metropolitnej oblasti žije približne 1,25 milióna obyvateľov. Stredná nadmorská výška je . Mesto má peknú polohu v členitom horskom teréne – jeho rozľahlosť je zrejmá z každého vyššie položeného miesta.
Tegucigalpa bola založená 29 septembra 1578 na mieste už predtým existujúcej indiánskej osady. V tom čase bola baníckym strediskom, v okolí ktorého sa ťažilo najmä striebro a zlato. Počas španielskej nadvlády si mesto zachovalo banícky ráz. Okrajové štvrte mesta majú dodnes veľmi slabú infraštruktúru.
Mesto tvorí súmestie s Comayagüelou, ktorá sa nachádza na opačnom brehu rieky Grande alebo Choluteca. Po získaní nezávislosti sa hlavné mesto niekoľkokrát sťahovalo z Tegucigalpy do Comayagüely a naspäť, až v roku 1880 zostalo definitívne v Tegucigalpe.
Tunajšie Museo Nacional má významnú zbierku predmetov z predkolumbovských čias.
Tegucigalpa je so zvyškom krajiny prepojená niekoľkými cestami, z ktorých najvýznamnešia smeruje na sever. Dôležité je aj pripojenie smerujúce na juh, k Interamerickej ceste (Carretera Interamericana). V južnej časti sa nachádza medzinárodné letisko Toncontin, z ktorého vedú letecké linky do iných krajín Strednej Ameriky a do USA.