Allagion

Allagion () bol byzantský vojenský termín označujúci vojenskú jednotku 50-tich až 400 vojakov. Prvýkrát sa objavil v polovici až koncom 10. storočia a do 13. storočia sa stal najčastejším pojmom používaným pre stále pluky byzantskej armády, ktorý pretrvával až do konca 14. storočia.
Historický vývoj.
Termín znamená „striedanie povinností“ a prvýkrát sa pre druh vojska objavuje v Taktike Leva VI. Múdreho na začiatku 10. storočia. V technickejšom zmysle sa začal používať ako alternatívny výraz pre jazdecký bandon s počtom 50 až 400 mužov. V 10. a 11. storočí mali provinčné allagia približne 50150 mužov, zatiaľ čo jednotky centrálnej cisárskej armády boli bližšie k hornej hranici s približne 320400 mužmi.
Od konca 11. storočia, ako dokazujú spisy Michaéla Attaleiata, sa výraz začal používať v špecifickejšom zmysle aj pre jednotky cisárskej telesnej stráže. Koncom 13. storočia do značnej miery nahradil skorší výraz tagma v hovorovom a technickom (hoci nie úplne literárnom) použití na označenie akéhokoľvek stáleho pluku. Na čele každého allagion stál allagator (). 
Spisovateľ Pseudo-Kódinos z polovice 14. storočia sa zmieňuje aj o úrade archóna allagionu (), ktorý sa objavil zrejme v 50. rokoch 13. storočia za vlády cisára Teodora II. Laskarida a v Pseudo-Kódinových časoch obsadil 53. miesto v palácovej hierarchii. Slúžil ako druhý veliteľ cisárskeho sprievodu. Jeho uniforma pozostávala zo skiadiónového klobúka zdobeného zlatým drôtom, hodvábneho kaftanového kabbadionu „ako sa bežne používa“, zamatom potiahnutého skaranikonu s červeným strapcom navrchu a kancelárskej palice z hladkého hladkého dreva. Zdá sa, že cisárov vlastný allagion (t. j. jeho vojenskú družinu) nahradili dve divízie pomerne nejasného zboru paramonai, jedna pešia a druhá na koňoch. Týmto však podľa Pseudo-Kódinos stále velil každý alagator, zatiaľ čo prótallagator (, „prvý allagator“) pravdepodobne velil zboru ako celku. Podľa Pseudo-Kódina prótallagator obsadil 54. miesto v palácovej hierarchii. Viedol zadnú časť cisárovho sprievodu a prinútil všetkých opozdilcov, aby sa ponáhľali a udržiavali formáciu. Jeho uniforma bola totožná s uniformou jeho nadriadeného archóna allagionu, ibaže namiesto palice nosil pozlátený strieborný palcát (matzouka), ktorého rukoväť bola pokrytá červeným hodvábom, s pozlátenou špičkou navrchu a pozlátenou retiazkou v strede. Archón allagionu aj prótallagator boli pod dohľadom veľkého primmikéria. V prameňoch sa uvádza veľmi málo držiteľov niektorého z úradov archón allagionu, prótallagator alebo allagator.
Allagia provinčnej armády boli rozdelené do dvoch odlišných skupín: cisárske allagis () a veľké allagia (). Prvé boli umiestnené v byzantskej Malej Ázii, zatiaľ čo druhé len v európskych provinciách. S postupným pádom Malej Ázie do rúk Turkov koncom 13. a začiatkom 14. storočia cisárske allagia definitívne zanikli. Veľké allagia, z ktorých tri sú známe po menesolúnska (, serreská () a bizyetejská ()sú prvýkrát doložené v roku 1286 a naďalej sa spomínajú až do roku 1355. Takmer určite však pochádzajú prinajmenšom z obdobia vlády cisára Michala VIII. Palaiologa (12591282) a možno ešte pred ním z obdobia vlády laskarovských cisárov z Nikáje. Aj oni postupne zmizli z prameňov, pretože ich provincie pripadli Srbom a osmanským Turkom.
Presná úloha, povaha a štruktúra európskych allagia nie sú úplne jasné. Keďže ich pôsobnosť zahŕňala regióny, ktoré sa zhruba zhodovali so starými themami Solún, Strymon a Trácia, môžu predstavovať pokus o centralizáciu kontroly nad provinčnými vojenskými silami v čase, keď sa politická kontrola čoraz viac presúvala z rúk hlavného mesta na perifériu. Aký veľký bol ich dosah, je však otázne. Je známe, že ich sily tvorili tak pohraničné jednotky, ktoré poskytovali posádky pre pevnosti, ako aj jazdecké pronoia. Okrem toho mohli zahŕňať malých vlastníkov pôdy a žoldnierov. Mark Bartusis ich opisuje takto: "„v jednom extréme boli veľké allagia ústredným prvkom v neskorej byzantskej armáde; každý vojak, ktorý žil v provinciách a ktorý mal vojenské povinnosti, bol [...] megaloallagites...“", čo znamená, že predstavovali univerzálnu vojenskú organizáciu zapojenú do náboru a udržiavania všetkých provinčných síl, z ktorej musia byť vylúčené iba cisárske gardy a osobné družiny miestnych guvernérov. Na druhej strane, veľké allagia mohli byť len čiastočným aspektom neskorého byzantského vojenského systému, ktorý sa obmedzoval len na niektoré provincie a z ktorého boli zahraniční žoldnieri pravdepodobne vylúčení. Na začiatku 14. storočia sa v kontexte veľkých allagia v oblasti Solúna vyskytuje úrad tzaousios. Jeho presné funkcie v rámci týchto jednotiek však nie sú známe.
Veľkosť allagionu bola zrejme ekvivalentná starej jednotke bandon s približne 300500 vojakmi; tak Morejská kronika zaznamenáva, že Konštantín Palaiologos (brat Michala VIII.) mal na začiatku 60. rokov 12. storočia pod vedením svojho velenia 18 allagia alebo 6 000 jazdeckých jednotiek.