burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Neopozitivizmus

Neopozitivizmus (iné názvy: novopozitivizmus, logický pozitivizmus, gnozeologický realizmus (podľa Schlicka) alebo novopozitivistická škola) je súčasný filozofický smer.
Novopozitivisti sú logickí empiristi a scientisti. Novopozitivizmus si získal veľké zásluhy jednak v oblasti formálnologického výskumu, jednak v oblasti metodológie a teórie vedy. Najznámejšou skupinou predstaviteľov neopozitivizmu bol Viedenský krúžok (Móritz Schlick, Rudolf Carnap, Hans Hahn, Reichenbacha), ktorý sa sformoval v roku 1932, kedy na Viedenskej univerzite (katedre induktívnych vied), nahrádza Ernesta Macha, Móritz Schlick, ktorý je predstaviteľom druhej fázy pozitivizmu. Tento seminár združuje mnohých vedcov, väčšina z nich sú matematici a fyzici ale sú tu aj ekonómovia, ktorý sa pohybujú na Viedenskej univerzite prípadne v Čechách. Šíri sa prostredníctvom časopisov "Erkentnis" a "Journal of Science". Už v roku 1929 vzniká manifest, ktorý formuje vedecký svetonázor (Hans Hahn, Rudolf Carnap), ktorý nadväzuje na výskumy Russela, Husserla a Wittgensteina (započali skúmaním matematiky ako základu vedeckosti, avšak ich záverečné práce dochádzali k výsledku, že otázky matematiky sú otázne).
Vedecká metóda je postavená na jazyku vedy, ktorý je postavený na Nemčine, presun do USA spôsobil zmenu na anglický jazyk. Jazyk akademického výskumu je do dnešných dní angličtina. Prvá významnejšia práca "Priestor a čas v súčasnej fyzike" (1918) sa začína venovať problémom vyplývajúcim z Einsteinovej teórie, matematickej geometrie a fyzikálnej geometrie. V práci "Všeobecná teória poznania", prichádza Schlick s hypotézou odstrániť logické problémy s empirickou verifikáciou výroku. Na túto teóriu nadviaže neskôr kritický racionalizmus a s ním súvsiaci postpozitivizmus, teóriou falzifikacionizmu. Neopozitivizmus kritizuje jazyk ako primárny nástroj myslenia, čím nadväzuje priamo na analytickú filozofiu, či filozofiu prirodzeného jazyka. Podľa Carnapa formalizovaný jazyk kalkuluje s určitou informáciou.
Základom celého novopozitivizmu je tvrdenie, že poznanie a veda sa opierajú o skúsenosť, pričom novopozitivizmus odlišuje zmyslové údaje skúsenosti, poskytujúce vedenie o reálnom svete v procese pociťovania a vnímania, od formálnych a axiomatických formulácií tohto vedenia. Zárukou vedeckosti má byť výlučné aplikovanie metód matematickej logiky. Dôraz na matematickú logiku je podľa nich spôsob ako vylúčiť z vedy metafyzické výroky (všetky tvrdenia mimo exaktných vied; neskôr všetky svetonázorové výroky). Novopozitivizmus analyzuje metódy, kvalifikáciu kritérií, argumentáciu a istotu poznania a snaží sa skonštruovať formálne a axiomaticky dokonalý teoretický systém. Logické princípy považuje za nezávislé od skúsenosti, za tautológie, ktoré sú pravidlami gramatického charakteru, slúžiacimi na formulovanie už známeho. Filozofia sa tak v prvom prístupe novopozitivizmu javila ako logická syntaktika.
Novopozitivizmus vyčleňuje oproti axiomatickej formálnej vede reálnu vedu, ktorej zdrojom sú fakty obsiahnuté vo vetách opisujúcich skúsenosť zvaných protokolárne vety.
Peripatetici

Peripatetici (z gr. PERIPATEIN = chodiť okolo) alebo peripatetická škola boli žiaci a prívrženci Aristotela nazvaní takto podľa toho, že sa prechádzali popri stĺporadiach či stromoradiach (peripatos) Aristotelovho filozofického učilišťa Lykeion. Medzi peripatetikmi sa pestoval záujem o prírodné vedy.
Najznámejší peripatetici: Theofrastos z Eresu, Eudemos z Rodu, Aristoxenos, Dikaiarchos, Straton, Andronikos z Rodu, Alexander z Afrodízie, Kritolaos z Fasélidy.
Rabíndranáth Thákur

Rabíndranáth Thákur (nem. "Rabindranath Tagore") (* 7. máj 1861, Kalkata, India – † 7. august 1941, Kalkata) bol bengálsky filozof, básnik, prozaik, dramatik, mysliteľ, hudobný skladateľ, sociálny reformátor. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru (1913). Na rozdiel od Gándhího hesla „non-cooperation“ požadoval spoluprácu medzi Východom a Západom a harmonické vyrovnanie sa východného a západného myslenia.
Dielo R. Thákura predstavuje jeden zo vzácnych príkladov syntézy európskej kultúry a východnej kultúry v rámci kultúry 19. storočia.
Richard Rorty

Richard McKay Rorty (* 4. október 1931, New York, USA – † 8. jún 2007, Palo Alto, Kalifornia ) bol americký filozof pôvodne analytickofilozofickej orientácie, ktorý sa stal postupne (najmä cez pragmatizmus a osvojenie si ideí Wittgensteina, Heideggera, postpozitivizmu, komuniológie atď.) synkretikom a predstaviteľom postmodernej filozofie. Profesor Princetonskej univerzity.
Životopis.
Narodil sa v New Yorku Jamesovi a Winifred Rortyovým. Matka bola dcérou Waltera Rauschenbuscha, teológa hnutí "Social Gospel".
Krátko pred pätnástymi narodeninami sa zapísal na štúdium na University of Chicago, kde získal bakalársky a magisterský titul z filozofie a pokračoval v doktorskom štúdiu filozofie (PhD) na Yale University. Dva roky slúžil v americkej armáde a potom tri roky, až do r. 1961, učil na Wellesley College.
V rokoch 1961 - 1981rokov působil na Princeton University ako profesor filozofie.. V roku 1982 získal Kenanovu profesúru humanitných vied (Kenan professor in Humanities) na University Of Virginia. V roku 1997 sa stal emeritným profesorom komparatistiky (a filozofie, s laskavým zvolením, na Stanford University. Bolo to obdobie jeho najväčšj popularity, raz dokonca žartoval, že mu bola zverená funkcia „prechodného profesora v preveľmi módnych štúdiach“.
Zomrel 8. júna 2007 na rakovinu pankreasu.
Analytická filozofia

Analytická filozofia je filozofický smer, ktorý je najsilnejší, najrozšírenejší a pre duchovnú situáciu doby najcharakteristickejší prúd filozofie 20. stor; je to tak preto, lebo analytická filozofia je filozofiou veku (t. j. 20. stor.) poznamenaného predovšetkým vedou a technikou. Analytická filozofia je filozofiou „obratu k jazyku“. Jej predstavitelia vychádzajú z poznania, že tým, čo nám nevyhnutne sprostredkuváva všetko naše poznanie a vedenie, je náš jazyk; že svet je pre nás vždy svetom artikulovaným jazykom. Z toho potom vyvodzujú, že filozofia sa musí opierať o filozofiu jazyka. Zásadným filozofickým problémom pre predstaviteľov analytickej filozofie je problém povahy nášho sveta a nášho poznania tohto sveta, čiže ontológia a epistemológia.
Termín „analytická filozofia“ je súborné označenie pomerne heterogénnych smerov súčasnej filozofie, ktoré vychádzajú z G. Fregeho, B. Russella, G. E. Moora, R. Carnapa, L. Wittgensteina, sú nespokojné s tradičnou filozofiou, prípadne radikálne ju odmietajú a uznávajú základnú tézu, ktorú by bolo možné formulovať asi takto: Filozofické tézy treba testovať na ich dôsledkoch.
"Spoločnou vlastnosťou analytickej filozofie je presvedčenie, že poslaním filozofie je práca na analýze jazyka. V samotnom východisku tejto školy neobjavujeme projekty vševysvetľujúcich metafyzických systémov, určitych noetických a metafyzických riešení; v činnosti tejto školy sa už nerozhoduje vopred, ktoré filozofické otázky majú zmysel. Analytická filozofia sa vyznačuje vierou, že pre filozofické uvažovanie je najvhodnejšie, ak použijeme logickú analýzu jazyka s cieľom prenikať do významu slov, ktoré nám slúžia vo všetkých oblastiach vedenia a vo všednom živote. Výsledky tejto logickej analýzy nás majú priviesť k rozjasneniu hmlistých intuícií, ktoré sú utajené v našej reči, k rozpleteniu slovných hybridov alebo matných spojení, ktoré sa zúčastňujú na našich súdoch o svete. Ani matematika, ani logika neslúžia na odhaľovanie štruktúry mimojazykového sveta, ale umožňujú používať jazykové znaky a správne odvodzovať tvrdenia."
Kabala

Kabala (z hebr. "prijatie, schopnosť duše pochopiť nadprirodzené idey, tradícia") je mystický smer v židovskej filozofii, ktorý sa ňou vinie od počiatku a výrazné miesto nadobúda v 9. stor. až 13. storočí.
V kabale dominuje problematika kozmologická. Pojem kabaly je strešný pojem rôznych spôsobov priblíženia sa k bohu prostredníctvom koncentrácie na modlitbu, ponorením sa do seba alebo vykonávaním mystických praktík. Teoretická kabala sa usiluje o poznanie, praktickej kabale ide o mágiu, vytváranie amuletov, o praktické dôsledky gematrie.
Cieľom praktickej kabaly bolo často urýchlenie príchodu Mesiáša na zem. Kabalisti študovali rôzne možnosti označenia boha, mnohosť božieho zjavenia a jednotu v jeho pozadí (kabala je v tomto zmysle monistická) (Boh#Kabala). Stvorenie má stupne a svet je rozdelený na duchovné sféry (sfira).
Sféry, ktoré sú nám najbližšie, majú vlastnosti prístupné nášmu chápaniu; čím sú sféry bližšie k bohu, tým sú pre nás nepochopiteľnejšie. Medzi sférami existuje komunikácia v oboch smeroch. Človeku sa v systéme sfér pripisuje nezastupiteľná funkcia ako udržiavateľovi existencie sveta. Prvý človek bol nebeský, čistý a vládol prírode. V jeho duši boli zastúpené duše všetkých neskorších ľudí. Kabala verí v prevteľovanie. Dejinný vývoj vedie k zhmotneniu sveta prostredníctvom hriechu. 
Dnešný svet má narušenú prirodzenú rovnováhu komunikácie medzi jednotlivými sférami, tento stav sa napraví po príchode Mesiáša. Zlo vzniklo rozbitím sefirot, ktoré boli obalmi alebo nádobami udržiavajúcimi božské prvotné žiarenie. Rozbitie spôsobilo zhmotnenie sveta, ale na všetkých črepinách zostali zvyšky prvotného žiarenia. Boh sa odráža vo všetkom, dokonca aj v zle.
Iné projekty.
Kabalistika

Kabalistika môže byť:
Nový zákon

Nový zákon alebo Nová zmluva je zbierka svätých kníh, ktoré vznikli v kruhoch kresťanstva a sú súčasťou kresťanskej Biblie. V dnešných vydaniach v zmysle kánonu vytvoreného v 5. st. zahŕňa 27 spisov. Sú to 4 evanjeliá - Evanjelium podľa Matúša, Evanjelium podľa Marka, Evanjelium podľa Lukáša a Evanjelium podľa Jána. Nasleduje kniha Skutky apoštolov, ktorou sa uzatvára členenie Novej zmluvy podľa historických kníh, v západnom usporiadaní potom nasleduje trinásť Pavlových listov (resp. 14 v širšom zmysle), ktoré usporiadal svätý Augustín podľa istej obsahovej spätosti, a sedem tzv. katolíckych listov. Novú zmluvu uzatvára Apokalypsa čiže Zjavenie svätého Jána. Podľa východného usporiadania, ktoré používa napr. gréckokatolícka a pravoslávna cirkev, nasleduje po Skutkoch svätých apoštolov sedem katolíckych (všeobecných) listov a až potom Pavlove listy a nakoniec Zjavenie svätého Jána. Jazykom Novej zmluvy je gréčtina a aramejčina.
Vzťah Nového zákona k Starému zákonu.
Nový zákon nepredstavuje pokračovanie Starého, obe časti sú skôr navzájom komplementárne. Starý zákon má v Novom dve funkcie:
Najcitovanejšie knihy Starého zákona v Novom zákone sú: Kniha žalmov (107 doslovných citácií), kniha proroka Izaiáša (104) a Deuteronómium (55).
Biblia (teda Starý zákon) pre prvých kresťanov nebola Biblia v hebrejčine (Tanach) ale Septuaginta. Autori novozákonných kníh boli ovplyvnení práve jazykom Septuaginty.
Židovská filozofia

Židovská filozofia bola od začiatku a doposiaľ je náboženskou filozofiou. Je súčasťou judaizmu.
Podobne ako Arabi rozvíjali filozofiu cez prizmu koránu, aj Židia pristupovali k filozofii cez posvätnú biblickú problematiku. Židia však vo svojom racionalizme zašli oveľa ďalej, hlásali prvenstvo rozumu a založili
racionalistickejšie chápanú a pestovanú filozofiu náboženstva.
Obsadením Jeruzalema chalífom Omarom v roku 636 sa Židia dostali pod nadvládu Arabov, čím prešli aj do novej duchovnej oblasti. Žijúc v moslimskej krajine si rýchle osvojovali arabský jazyk a už okolo roku 683 židovský lekár Messer-Džavaih z Basry preložil sýrske lekárske dielo do arabčiny.
Koncom 7. storočia sa Židia stali pre Arabov sprostredkovateľmi v osvojovaní si vedeckých i filozofických diel. Na druhej strane sa u Židov pod vplyvom Arabov vypestoval väčší liberalizmus v chápaní a poslúchaní Talmudu, s čím súvisel vzrast racionalistických záujmov a opätovné zmierenie sa s filozofiou. V karaitských kruhoch sa začali učenci zaujímať o gramatiku (Masora) a vo východnom chalífáte (Bagdad, Kairuan, Merv) zasa o také špeciálne vedy ako astronómia (Mašallach, ibn Atarí), medicína a matematika (Sahal al-Tabari, prekladateľ Almagestu a jeho syn Abú Sahal Alí (835 – 853)).
Začiatkom 9. stor. sa karaita Benjamin ben Mose z Nahavendu zaoberal všeobecne filozofickou problematikou v aplikácii na náboženstvo. Koncom 8. stor. sa intelektuálne oživenie prenieslo aj k Židom v západnej Európe so strediskom v Narbonne a neskôr v Mohuči a v iných mestách. K osobitnému rozkvetu židovského myslenia dochádza v Španielsku, kde boli preň obzvlášť priaznivé podmienky. Tvorcami židovsko-španielskej kultúry boli talmudista Mojžiš-Ben Chanoch, gramatik Menahem Ben-Saruk a hebrejský básnik Dunaš Ibn-Labrot. Odtiaľ židovské myslenie prúdilo takmer do všetkých krajín Európy, rozširujúc v nich vlastné, ako aj arabské vedecko-filozofické názory. 
V stredoveku, tak v Španielsku, ako aj na Blízkom východe žili Židia v úzkom kontakte s Arabmi – moslimami. Veľký vplyv na židovskú filozofiu mal Averroes, veď najvýznamnejší židovskí filozofi vtedy písali v arabskom jazyku.
Aj židovskí myslitelia stáli pred problémom, ako racionálne zdôvodniť vieru v jediného, nadprirodzeného Boha a ako ju intelektuálne obhájiť pred tými, ktorí zmýšľajú inak. Aristotelizmus preniká do židovského myslenia takmer o jedno storočie neskôr ako do arabského, takže ho väčšinou prijímajú v arabskej verzii. 
Vrchol stredovekej židovskej filozofie predstavuje Maimonides ().
Korán

Korán ( al-kurʾán – "recitácia, prednes") je svätá kniha islamu. Obsahuje náboženské, etické, právne a kultové zásady a pravidlá konania. Korán bol zostavený v polovici 7. stor. z výrokov Mohameda. Moslimovia považujú Korán za božie zjavenie.
Korán sa delí na 114 kapitol zvaných súry, ktoré majú chiliastický a morálne náučný obsah. Jednotlivé súry sa delia na verše – áje – ktorých je v celom Koráne 6236.
História vzniku textu.
Vznik Koránu, tak ako je popisovaný v moslimskej tradícii, z veľkej časti zodpovedá predstavám súčasných vedcov zaoberajúcich sa islamom.
Korán od začiatku písomne zachytávali Mohamedovi stúpenci, najprv ako zbierku voľných listov. Stále sa rozrastala skupina moslimov, ktorí poznali do tej doby zjavený text naspamäť, čo bolo potrebné kvôli defektívnemu charakteru vtedajšieho arabského písma – ešte nemalo žiadnu vokalizáciu (nezapisovali sa samohlásky) a niektoré skupiny spoluhlások vyzerali rovnako, pretože chýbali bodky, ktorými sa dnes tieto písmená rozlišujú. Zjavenie každého ďalšieho textu sa v spoločnosti moslimov tešilo najväčšej pozornosti – takisto kvôli úplne bezprostrednému účinku na každodenný život, napríklad zákaz konzumácie alkoholu. Mohamed predniesol vždy nové zjavenie najprv mužom komunity a potom zboru moslimských žien. Prorok sa takisto snažil o zmysluplné zaradenie nových statí. Každý novo zjavený text priradil nejakému určitému miestu v celkovom texte.
Existuje kresťanská legenda, ktorá tvrdí, že Korán nadiktoval Mohamedovi ariánsky mních Bahír.
Mushaf.
Zjavenie bolo dokončené ešte pred prorokovou smrťou a po súhlase všetkých, ktorí uchovávali Korán ako ústne (háfizovia), tak aj písomne, vznikol po nariadení tretieho kalifa Utmána ibn Affána (644-656) prvý oficiálny písaný kódex, mushaf (). Najmenej päť opisov bolo zaslaných do Mediny, Mekky, Kúfy, Basry a do Damasku. Súčasne bol vydaný aj príkaz spáliť všetky súkromné opisy Koránu.
Verí sa, že sa opis, ktorý bol zaslaný do Mediny, nachádza v Taškente. Ďalší exemplár sa údajne nachádza v múzeu Topkapi v Istanbule.
Význam Koránu.
Korán vytvoril základ pre početné odvetvia arabských vied. Jeho jazyk silno ovplyvnil vývoj arabskej gramatiky – vedľa zachovaných fragmentov predislamských básnikov platí arabčina Koránu ako smernica pre korektnosť jazykových výrazov.
Z potreby výkladu niektorých „záhadných“ pasáží Koránu sa vyvinula veda "ilm at-tafsir" (výklad Koránu). Vznikli komentáre ku Koránu, ktoré majú svojím rozsahom často niekoľko tuctov zväzkov. K najslávnejším patria zväzky Tabariho, Kurtubiho alebo Ibn Kathira. Existujú aj západní komentátori vydávajúci komentáre, ako Korán vykladať a pochopiť.
Nezvyklé, ale takisto veľmi sporné náznaky interpretácie uviedol nemecký filológ Christoph Luxenberg, ktorý okrem iného predstavil novú interpretáciu onoho sveta. Podľa jednej islamskej múdrosti je Korán hovoriaci vesmír a vesmír je mlčiaci Korán.
Korán je základom islamskej viery. Moslimovia veria, že Mohamed je len sprostredkovateľom božieho slova, ktoré mu diktoval sám archanjel Gabriel, a popierajú názor, že Mohamed je autorom Koránu.
Kresťanstvo

Kresťanstvo alebo historicky aj christianizmus je najväčšie zo svetových monoteistických abrahámovských náboženstiev. Za pôvodcu a centrálnu osobu kresťanstva sa považuje Ježiš Kristus, jeho život, smrť, zmŕtvychvstanie a jeho učenie tak, ako boli zachytené v Novom zákone. S viac ako 2,4 miliardami veriacich je kresťanstvo najrozšírenejším náboženstvom vo svete.
Charakteristika.
Kresťanstvo sa zrodilo v 1. storočí po Kr. ako odnož judaizmu, zdieľajúce mnohé náboženské texty židovského náboženstva, ktoré sú kresťanom známe ako tzv. Starý zákon.
Kresťanstvo je považované za náboženstvo spasenia, ktoré vzniklo v prednoázijsko-helenistickom prostredí neskorého staroveku a ktoré očakáva spásu od svojho zakladateľa Ježiša Nazaretského. Vierou v jediného, transcendentného, osobného, neviditeľného Boha sa pojem Boha v kresťanstve stotožňuje s Bohom, ktorý v Starom zákone uzavrel zmluvu s izraelským národom. Podľa kresťanov však Boh nie je iba Bohom jediného židovského ľudu, ale bezpodmienečným Pánom a Vládcom celého ľudstva a celého vesmíru. Ježiš, podľa kresťanov, ako Boží Syn svojou smrťou a zmŕtvychvstaním premohol smrť, zmieril celý svet s Bohom a tak ho vykúpil od smrti a zatratenia.
Zbierkou svätých kníh kresťanstva je Biblia, ktorá sa skladá zo Starého a Nového zákona. Spolu obsahuje 66 až 73 kníh (v rôznych cirkvách sa ich počet líši), ktoré sa delia na historické, prorocké a poučné.
Ústredné posolstvo kresťanskej Biblie vystihuje verš z evanjelia Jána, 3.kapitola, 16. verš: "Lebo tak Boh miloval svet, že svojho jednorodeného Syna dal, aby nezahynul, ale večný život mal každý, kto verí v Neho."
Rozdelenie.
Kresťanstvo možno rozdeliť viacerými spôsobmi, jedným z nich je na západnú vetvu a východnú vetvu:
Západná vetva:
Východná vetva:
Medzi kresťanov niektorí radia aj iné náboženské smery, ktoré sú kresťanstvom inšpirované, ale nespĺňajú niektoré základné kritériá kresťanstva:
Na Slovensku má najväčšie zastúpenie Rímskokatolícka cirkev, nasleduje ju Evanjelická cirkev, Gréckokatolícka cirkev, Reformovaná cirkev a Pravoslávna cirkev. Z 18 registrovaných cirkví a náboženských spoločností na Slovensku je 14 kresťanských.
Historické odklony od kresťanstva.
V minulosti sa vyskytli prúdy, ktoré sa však všeobecne v kresťanských cirkvách považujú za heretické a nekresťanské:
Nárečie

Nárečie alebo dialekt je územne a funkčne vymedzený štruktúrny jazykový útvar, ktorým spontánne komunikuje autochtónne obyvateľstvo istej oblasti.
Je to územný (zemepisný) variant národného jazyka s vlastným zvukovým, gramatickým, slovotvorným a lexikálnym systémom (napr. stredoslovenské nárečie, východoslovenské nárečie, západoslovenské nárečie), tvoriaci komplexnú lingvistickú, historickú a sociologickú kategóriu. Metodické preferovanie jednotlivých znakov týchto kategórií sa odráža v rozličných definíciách a hodnoteniach nárečia. Pri formulovaní téz o funkčne vymedzenej platnosti nárečia sa uplatňuje najmä sociologický aspekt.
Miestne (územné, oblastné, teritoriálne) nárečie má hovorený charakter; v rečových prejavoch prevažuje dialóg. V súčasnosti nárečia neplnia všetky sociálne funkcie, ktoré náležia plnohodnotnému jazykovému útvaru. Zo štyroch základných jazykovo-komunikačných činností (reč, písanie, počúvanie, hovorenie) sa v nich primárne uplatňuje iba prvá a tretia. Kognitívne funkcie definitívne prevzal jazykový útvar s vyššou prestížou, a to spisovný jazyk; zanedbateľné nie sú ani vplyvy jeho neštruktúrnych foriem.
Diachrónnym a synchrónnym štúdiom nárečí sa zaoberá dialektológia.
Nárečie vs. dialekt.
Niektorí autori rozlišujú dialekt a nárečie, pričom dialekt predstavuje zoskupenie nárečí, teda územne väčšiu jednotku ako nárečie. Napr. Viliam Mruškovič v knihe "Európa jazykov a národov na prahu tretieho tisícročia" rozlišuje (od najväčšieho po najmenšie) v niektorých prípadoch: "skupina dialektov / dialektová zóna - dialekt - skupina nárečí - nárečia - nárečie". Napríklad pre slovenčinu uvádza: "stredoslovenský dialekt - severná skupina nárečí (stredoslovenského dialektu) - liptovské nárečia - západoliptovské nárečie".
Nárečie v širšom zmysle.
Niekedy sa ako nárečie označuje každý (nielen územný) spoločensky a funkčne vymedzený variant niektorých z nespisovných útvarov národného jazyka. Preto sa hovorí napr. aj o sociálnych nárečiach.
Psychoterapia

Psychoterapia je zámerné upravovanie narušenej činnosti organizmu (choroby, poruchy) psychologickými prostriedkami, s cieľom liečby. Narušenie činnosti sa môže týkať psychických procesov a osobnosti alebo somatických procesov a orgánových funkcií. Môže byť podmienené psychogénne i somatogénne. K psychologickým prostriedkom patrí slovo, mimika, mlčanie, emotivita a emočné vzťahy, učenie, manipulácia prostredím a iné. 
Typológia.
Rozlišuje sa
V individuálnej psychoterapii je rozhodujúcim faktorom efektívnosti liečebného pôsobenia psychoterapeutický kontakt lekára a pacienta, ktorý sa zakladá na vzájomnej úcte a dôvere, schopnosti lekára vcítiť sa (empatia).
Psychoterapeutické metódy.
Metódami klinickej psychoterapie sú:
Ďalej sem patrí aj:
Používajú sa aktivizujúce terapeutické metódy, ktoré pomáhajú zvyšovať kompetenciu pacienta v medziosobnostných vzťahoch, zdokonaľovať jeho schopnosť sebapoznania i autoregulácie
Definície.
Podľa P. Janet je psychoterapia aplikáciou psychologickej vedy na liečenie rôznych chorôb.
Hypnóza

Hypnóza (z = uspávam, = spánok) je stav ľudského vedomia, ktorý zahŕňa zúženie vedomej pozornosti a zvýšenú otvorenosť voči sugesciám. Pojem hypnóza sa môže používať aj na označenie zručnosti, umenia alebo aktu navodenia hypnózy. 
Teórie, ktoré vysvetľujú proces hypnózy sa delia na dve skupiny. Teórie "zmeneného stavu vedomia" vidia hypnózu ako zmenený stav vedomia, alebo tranz, ktorý sa odlišuje od bežného vnímania reality. Naproti tomu, procesné teórie hypnózy ("nonstate theories") popisujú hypnózu ako formu imaginatívneho hrania rolí. 
V priebehu hypnózy sa od človeka vyžaduje koncentrácia (na predmet, myšlienku, spomienku atď.) s cieľom odpútania sa od okolitých rozptýlení. Ľudia v hypnóze sa vyznačujú zvýšenou ochotou reagovať na sugescie. Hypnóza sa začína procedúrou tzv. hypnotickej indukcie, počas ktorej sa hypnotizovaný človek riadi špecifickými pokynmi hypnotizéra. Moderné štúdie však ukazujú, že používanie hypnotickej indukcie nie je potrebné a hypnotické fenomény je možné vyvolať bežným riadeným rozhovorom. 
Využitie hypnózy v terapii sa nazýva pojmom hypnoterapia, zatiaľ čo verejné demonštrácie hypnózy sa nazývajú ako tzv. show hypnoses alebo stage hypnoses.
Arabčina

Arabčina je semitský jazyk. Kedysi ňou nehovorili iba Arabi, ale slúžila ako medzinárodný jazyk, podobne ako latinčina v stredovekej Európe. Arabčina je predmetom štúdia arabistiky.
Regionálne rozdiely.
Nárečia sa značne odlišujú od spisovného jazyka. Spisovná arabčina sa len málo odlišuje od jazyka Koránu. V jednotlivých hovorových jazykoch sa objavujú podobné odstredivé tendencie, aké rozdelili románske jazyky od kedysi jednotnej latinčiny.
Na rozdiel od románskych jazykov sa však rozdiely len v malej miere prejavujú v písanej forme jazyka, a to napriek tomu, že niektorí spisovatelia píšu v regionálnych variantoch. Hlavným dôvodom je skutočnosť, že nevokalizované arabské písmo nezachytáva zmeny v krátkych samohláskach a pozmenené spoluhlásky si zase ponechávajú pôvodný zápis.
Napríklad písmeno /ج/ ("žím"), ktoré sa prepisuje ako J a štandardne sa číta [ž] alebo [dž], sa v Egypte vyslovuje [g], ale píše sa stále rovnako.
Semitské jazyky

Semitské jazyky sú vetva semitsko-hamitskej jazykovej rodiny v Prednej Ázii a severnej Afrike.
Mnohé zo semitských jazykov už vyhynuli a patria k jazykom, ktoré v kultúrnej histórii Európy a Ázie zohrali nezastupiteľnú úlohu. Semitské jazyky študuje semitológia.
Delenie.
I) Východosemitské jazyky = severovýchodné semitské jazyky = severné periférne semitské jazyky:
II) Západosemitské jazyky:
Poznámky k deleniu.
Iné delenie semitských jazykov je:
(*) Alternatívne delenie je chronologické na:
(**) Delenie týchto jazykov je dosť sporné. Iné delenie je:
(***)Pre nedostupnosť slovenských zdrojov písané anglickým pravopisom.
Predná Ázia

Predná Ázia môže byť:
Perzia

Perzia (zastarano "Persia", zriedkavo zastarano "Persko") bol do roku 1934 názov dnešného Iránu; historicky pojem označuje „územie Peržanov“ rôzneho rozsahu, konkrétne:
Krajina

Krajina môže byť:
Kanaánci

Kanaánci (iné názvy: Kanaanci, Kananejci, Kanánci, Kanaánčania, Kanaančania, zriedkavo: Kenaanci, Kenanejci) je pôvodné, prevažne semitské obyvateľstvo žijúce na území východne od Stredozemného mora v období pred imigráciou Židov.
Židia od Kanaáncov prevzali písmo, reč, architektúru a aj niektoré náboženské prvky, ktoré boli neskôr kritizované prorokmi (chrámová prostitúcia, ľudské obete).
Izraeliti

Izraeliti sú staroveké semitské kmene, ktoré si pod vedením Jozueho podrobili pôvodné kmene na území Kanánu okolo roku 1230 pred Kr. a vytvorili politický a náboženský zväz 12 kmeňovych štátov. Súčasne asimilovali, alebo si podrobili pôvodné obyvatelstvo, najmä príbuzných Hebrejcov (Kananejcov atď.).
Hebrejci

Hebrejci (v hebr. = pôvodní, dávni ľudia) sú staroveký národ pochádzajúci zo semitskej skupiny na uzemí Kanánu. Starí hebrejci sa považujú za praobyvateľov tohto územia a odvodzujú svoj pôvod od patriarchu Abraháma. O ich kultúre informuje Starý zákon. Neskoršie príbuzné kmene Izraelitov si po príchode na územie Kanánu podrobili Hebrejcov, avšak osvojili si ich písmo a reč (hebrejčina). Etnicky a jazykovo boli navyše príbuzní s Kananejcami.
Externé odkazy.
FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Hebraistika

Hebraistika je náuka o hebrejskom jazyku a hebrejskej literatúre (napr. Biblii). Hebraistiku zaraďujú ako disciplínu do orientalistiky; na Slovensku to bola prvá orientalistická disciplína.
Počas komunizmu nebolo v Česko-Slovensku možné hebraistiku vyučovať na univerzitách. Po roku 1989 je možné hebraistiku študovať na "Ústave Blízkeho východu a Afriky" Karlovej univerzity v Prahe.
Orientalistika

Orientalistika je interdisciplinárna veda skúmajúca dôležité aspekty spoločenského a kultúrneho vývinu ázijských a afrických národov. Prvým orientalistickým odborom na Slovensku bola hebraistika, po tureckej invázii sa rozvinula turkológia. 
Odbory orientalistiky.
Orientalistika obsahuje viacero odborov:
Externé odkazy.
FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
Veda

Veda je jedna z foriem osvojovania si sveta človekom, ktorej produktom sú teoreticky systematizované objektívne poznatky alebo súbor poznatkov nachádzajúcich sa v zdôvodnenom kontexte. Súčasná veda vychádza z pozorovania, alebo experimentu, pričom tieto musia byť opakovateľné a voľne prístupné. Zmyslom tejto činnosti je formulovanie hypotéz, vyvodzovanie predpovedí a napokon ich testovanie. Ak sa predpovede potvrdia, a hypotéza je vnútorne konzistentná, stáva sa teóriou (do jednej teórie sa obyčajne spája väčšie množstvo hypotéz).
Na vedu sa kladie požiadavka objektivity, pravdivosti a metodickosti (prípadne aj terminologickej jednoznačnosti). 
Veda je predmetom skúmania radu metavedných disciplín, napr. filozofie vedy, logiky, teórie vedy a i. 
Výrazom „veda“ sa niekedy skrátene označuje vedný odbor.
Vznik vedy.
Základom pre vznik vedy bola voľnosť a kritickosť myslenia, ktoré sa objavili vo filozofii antického Grécka. Filozofia v tom čase zahrňovala všetky súčasné objekty vedeckého výskumu. Gréci svoje názory vyvodzovali z pozorovania a logiky. Moderná veda však vznikla až v 17. storočí, keď bádatelia začali používať experiment a overovať svoje tvrdenia. Postupne sa z filozofie vyčlenili všetky súčasné vedecké odbory.
Financovanie vedy.
Slovensko v 2020 dalo 0.91 % HDP na výskum a vývoj, pre porovnanie Česko dalo 1.99%, Rakúsko 3.20%, a Južná Kórea 4.81%.
Delenie vedy.
Vedy môžeme rozdeliť na "formálne" ("abstrakné"), ktoré sa zaoberajú vzťahmi (ako napr. matematika) a "reálne" ("empirické"), ktoré majú konkrétne objekty výskumu. Na základe odlišných objektov výskumu a metodologických postupov môžeme v súčasnosti vedy ďalej rozlišovať na "prírodné" a "humanitné" ("spoločenské"). Prírodné vedy sa zaoberajú objektmi a javmi, v ktorých človek má len vedľajšiu funkciu, alebo je chápaný ako súčasť živočíšnej ríše. Humanitné vedy sa naopak zaoberajú ľuďmi a ich spoločenstvom. Každá z vied, si pritom môže preberať určité postupy a výsledky z iných vied. Vedné odvetvia jednotlivých vied, ktoré sa zaoberajú využitím vedeckých poznatkov v praxi nazývame "aplikované".
Sústava odborov vedy a techniky.
Sústava odborov vedy a techniky podľa Ministerstva školstva SR, v súlade s definíciou Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj:
Poznatok

Poznatok je kognitívny významový útvar, ktorý je výsledkom poznávacieho procesu, napr. v rámci vedeckého výskumu. Poznatok je produkt poznávacej činnosti, realizáciou jej cieľa, spracovaným predmetom poznania. Z filozofického hľadiska je poznatok spracovaná informácia.
Poznatok je reprodukcia určitej vymedzenej časti objektívneho sveta vrátane zákonitostí, ktoré v ňom platia. Poznatky vznikajú ako produkt pracovnej, spoločenskej a myšlienkovej činnosti ľudí. Ich bezprostrednou funkciou je prenos rozptýlených nejasných predstáv a tušení do všeobecnej formy, pričom sa z nich zachováva to, čo možno oznámiť iným ako ustálený základ racionálneho konania. Ich komunikovateľnosť, t. j. ich vyjadriteľnosť v istej (aj umelej) jazykovej podobe, je ich charakteristickou vlastnosťou.
Filozofia skúma poznatky napríklad z aspektu histórie a dynamiky ich narastania, logiku ich organizovanosti a vzájomnej prepojenosti, základné, všeobecne platné predpoklady poznateľnosti a poznávania, všeobecné otázky vzťahu poznatkov ku skutočnosti atď.
Go

Go je strategická dosková hra pre dvoch hráčov pochádzajúca zo starej Číny medzi rokmi 2000 pred Kr. až 200 pred Kr.. Je veľmi populárna vo východnej Ázii, ale rozširuje sa aj prostredníctvom internetového hrania po celom svete. V Číne sa volá 圍棋 (Pinyin: "weiqi", Wade-Giles: Wei-ch'i), v Kórei 바둑 "baduk" a v Japonsku 囲碁 "igo", z ktorého sa odvodilo anglické "Go" z japonského znaku 碁.
Hoci pravidlá Go sú veľmi jednoduché, stratégia hry je extrémne komplexná. Go je deterministická strategická hra ako šach, dáma alebo otelo, avšak jej hĺbka prekonáva tieto hry.
Veľkou výhodou tejto hry je tiež prepracovaný systém hendikepov, ktorý umožňuje hrať partiu s otvoreným koncom aj dvom hráčom s veľmi rozdielnou silou.
Pravidlá.
V hre go neexistuje encyklopédia zahájení šachového typu. Na začiatku partie má hráč 361 možností (kvôli symetrii vlastne len 81), z toho viac než 50 rozumných a strom variánt sa zväčšuje astronomicky. Spracované sú však varianty v rohoch (džoseki) a princípy zahájenia (fuseki).
Výkonnostné triedy.
V amatérskom go existujú triedy kyu a dan, od 20.kyu (najslabšie) až po 1.kyu, nad nimi je 1. až 7. dan. (V Japonsku sú kyu od 30. po 1.). Profesionálni hráči majú profesionálne dany, pričom 1. profesionálny dan zodpovedá 7. amatérskemu danu. Výkonnosť profesionálnych hráčov go končí na úrovni 9. danu (profesionálneho).
Podobne ako v šachu v hre Go sa používa aj Elo hodnotenie.
20. kyu má 100 Elo, každý vyššia trieda má o 100 Elo viac, 1. kyu má 2000 Elo, 7. dan 2700 Elo.
Škála pre profesionálne dany je odstupňovaná po 30 Elo, 1p=2700 Elo až po 9p=2940 Elo. Kým Elo kolíše podľa aktuálnej výkonnosti, dosiahnutá majstrovská trieda hráčovi zostáva doživotne. Keď sa stretnú dvaja hráči s rovnakým Elo, víťazovi sa priráta 7.5 Elo bodov, porazenému sa 7.5 Elo bodov odráta.
Go na Slovensku.
Na Slovensku existuje niekoľko klubov a usporadúva sa každoročne viacero turnajov, z ktorých niektoré sú súčasťou Grand Prix.
Počítače a Go.
Doposiaľ sa tradovalo, že ani najvýkonnejšie go programy zatiaľ nedosahujú výrazne lepšie výsledky ako priemerný klubový hráč. Čo je výhoda oproti šachu pri hraní po Internete, pretože sa netreba báť, že súper zneužije počítač ako poradcu. Použiteľné výsledky pre bežnú hru sa dajú dosiahnuť softvérom využívajúcim algoritmus Monte-Carlo Tree Search, ktorý sa v týchto programoch implementuje od roku 2006.
Program MoGo Titan dokázal v roku 2012 na superpočítači Huygens počas turnaja na Taiwane poraziť profesionálnych hráčov Go na úrovni 9p a 1p dan, avšak iba s handicapom 7 kameňov (pri hráčovi úrovne 9p) a 6 kameňov (proti hráčovi na úrovni 1p). 
9. Marca 2016 porazil počítač AlphaGo svetovú dvojku v Go v prvej hre. Lee Sedol začal s riskantným otvorením, čo počítač využil logickou a efektívnou reakciou. Do konca hry už Lee Sedol nezískal prevahu. Hra skončila krátko po tom, ako stratil kontrolu nad oblasťou vpravo dolu. Bežný superpočítač alebo algoritmus nie je schopný v Go konkurovať profesionálnym hráčom, no Google požíva nový typ super počítačov od D-Wave, System 2x. AlphaGo vzniklo v rámci Google DeepMind .
Evolučný emergentizmus

Evolučný emergentizmus alebo teória emergentnej evolúcie (lat. "emergere" znamená objavovať sa, vynárať sa, vychádzať na povrch) je smer súčasnej filozofie, ktorý sa rozšíril v anglickej a americkej filozofii v prvej tretine 20. storočia. Podľa emergentistov sa vývoj odohráva v logicky nerekonštruovateľných aktoch (náhlych skokoch). Zakladateľom evolučného emergentizmu bol Samuel Alexander.
Emotivizmus

Emotivizmus (angl. "emotive" = vyvolávajúci emócie) je filozofický smer, etická teória vytvorená na základe logického pozitivizmu; podľa emotivizmu nie sú morálne výroky a termíny ani pravdivé, ani nepravdivé, nemajú kognitivny obsah, takže ich nemožno ani skúsenostne overovať. Význam morálnych výrokov a termínov tvoria mravné emócie. Emotivizmus sa rozšíril vo Spojenom kráľovstve, Rakúsku a USA v 20.-40. rokoch dvadsiateho storočia. Hlavnými predstaviteľmi sú: Alfred Jules Ayer, Bertrand Russell, Rudolf Carnap, Hans Reichenbach.
Empiriokriticizmus

Empiriokriticizmus je filozofický smer - učenie R. Avenaria. Veľmi príbuzné názory zastával aj E. Mach (machizmus). Obaja filozofi "nastolili požiadavku, aby sa veda obmedzila na čo možno najexaktnejší a najekonomickejší opis bezprostredne daného. Dané sú však iba také kvalitatívne elementy, ako farby, tóny, vône atď., ktoré sa nazývajú pocity. To, čo označujeme ako telesá, sú iba relatívne konštantné komplexy takýchto elementov; aj naše telo je takýto komplex a dokonca aj samo vlastné ja nie je nič iné ako zhluk pocitových, predstavových, spomienkových, citových elementov viazaných na určité telo. 
Úlohou vedy je čo najjednoduchší opis závislostí týchto elementov a komplexov elementov medzi sebou. Fyzika opisuje závislosti medzi tými elementami, ktoré patria ku komplexom zvaným 'telesá', zatiaľ čo psychológia opisuje závislosti medzi takými elementami, ktoré prináležia ku komplexu 'ja'. Keď úlohu reálnych vied zredukujeme na funkciu takéhoto opisu, zmiznú také otázky ako otázka reality vonkajšieho sveta alebo existencie vecí mimo vedomia. Neexistuje nič okrem daných elementov a závislostí medzi nimi." 
Empiriokriticizmus podľa Schlicka.
M. Schlick označoval empiriokriticizmus výrazom "Immanenzpositivismus"; považoval ho za nerealizovateľný a staval proti nemu gnozeologický
(erkenntnitheoretischer) realizmus.
Epikureizmus

Epikureizmus alebo epikurejská škola alebo Epikurova záhrada je filozofický smer - učenie Epikura a jeho žiakov. Epikureizmus si o. i. kládol dve úlohy: 1. teoreticky vysvetliť svet prírody spolu s doň patriacim človekom a 2. poskytnúť človeku koncepciu života v podobe podrobne vypracovaného systému, opierajúcu sa o toto vysvetlenie. V prvom prípade nadväzoval na Demokritov atomizmus, v druhom na filozofiu kyrenaikov. Cieľom epikurejskej filozofie bolo zabezpečiť človeku pokoj a šťastie, ktoré malo plynúť z oslobodenia sa v oblasti vlastného individuálneho života od všetkých nepokojov a starostí.
Poznanie prírody, jej zákonov i nimi riadených javov a zdôvodnenie, že nad všetkým vládnu zákony hmoty, malo oslobodiť človeka od strachu pred bohmi a pred smrťou a naučiť ho, že všetko závisí od jeho slobodnej vôle. Takto veda o prírode pripravuje v epikureizme základy materialistickej etiky, ktorá je hlavným obsahom epikurejskej filozofie.
Epikurova škola mala charakter spolku alebo akejsi náboženskej obce, v ktorej Epikurovi žiaci i s rodinami uvádzali do praxe katecheticky chápanú filozofiu svojho majstra. Po smrti Epikura vznikol okolo neho zvláštny kult a jeho filozofia sa začala šíriť ako umenie života. Epikureizmus prenikol ako prvý z gréckych filozofických smerov na územie Ríma a už koncom 2. stor. pred Kr. vznikli latinské epikurejské diela.
Filozofia života

Filozofia života je filozofický smer súčasnej filozofie, ktorý v spore s pozitivizmom a novokantovstvom utvára v poslednej tretine 19. storočia prvú ideovú formáciu poklasickej filozofie.
Filozofia života sa vyvíjala v 19. storočí a na prelome 19. a 20. storočia. Za jej zakladateľov sa považuje Arthur Schopenhauer a Friedrich Nietzsche. Filozofia života sa vyznačuje redukovaním pojmu reality na pojem života. Prameňom poznania života je podľa nej intuícia, inštinkt, zrenie, tvorivé myslenie. Medzi predstaviteľmi filozofie života dominujú: Henri Bergson, Wilhelm Dilthey, Georg Simmel, Spranger, Troeltsch, Blondel, Le Roy.
Hedonizmus

Hedonizmus (po grécky "hedone" – rozkoš) je filozofický smer, etické učenie, podľa ktorého je dobro to, čo ľuďom poskytuje rozkoš alebo ich zbavuje utrpenia. Podľa tohto učenia je ľudské konanie motivované výlučne snahou získať slasť a vyhnúť sa strasti. Prax je motivovaná príjemnosťou alebo nepríjemnosťou.
Uspokojenie zmyslových afektov, sklonov, inštinktov má povahu slasti. Slasť určuje hodnotu konania. Mravne dobré je to, čo prináša slasť. Zmysel praxe spočíva v realizovaní kalkulu slasti a strasti.
Rozum podľa hedonizmu slúži tomuto kalkulu slasti a strasti – má ho optimalizovať.
Úlohou etiky je podávať pravidlá, ktoré v zmysle pozitívneho kalkulu slasti a strasti umožňujú čo možno najslastiplnejší život.
Filozofický hedonizmus.
Hedonizmus ako filozofický smer založil v antike Aristippos z Kyrény.
Kresťanský hedonizmus.
Kresťanský hedonizmus je kresťanská doktrína, učená najmä v kruhoch protestantských cirkví, obzvlášť vo vyznávajúcich kalvinizmus. Pomenovanie vytvoril reformovaný, baptistický teológ John Piper v knihe Desiring God, ktorú vydal v roku 1986.
Kresťanský hedonizmus anachronicky opisuje teológia Jonathana Edwardsa, a John Piper zhrňuje toto učenie slovami, „Boh je v nás najviac oslávený, keď sme najviac "potešení a nasýtení" [ v angličtine, v origináli iba "satisfied" ] v ňom".
Niektorí kresťania však kritizujú Piperove pomenovanie tohoto učenia, pretože hedonizmus ako taký, uprednostňuje slasť/šťastie pred Bohom, a to je proti prvému z Desiatich Božích prikázaní: „Nebudeš mať iných bohov okrem mňa!" Piper na to odpovedá v knihe Desiring God, že "Kresťanským hedonizmom, my nemyslíme, že naše šťastie je najväčšie dobro."
Filozofická hermeneutika

Filozofická hermeneutika je filozofický smer 20. storočia, ktorý nadväzuje na predchádzajúci vývin hermeneutiky, chápanej ako umenie zvestovať, tlmočiť a vykladať (z gr. HERMÉNEUS = herold, tlmočník, vykladač). Dnes je problémom hermeneutiky výklad, vysvetlenie a pochopenie textov, náuk, udalostí, faktov atď. Hermeneutická problematika dostala rozhodujúce impulzy od teológie, presnejšie od jej problémov výkladu (exegézy) Písma (Biblia).
Hylozoizmus

Hylozoizmus (z = látka a = život) je filozofický smer - učenie, podľa ktorého je život, a teda aj citlivosť vlastná všetkým veciam v prírode. Termín "hylozoizmus" bol po prvý raz zavedený v 17. storočí.
Novotomizmus

Neotomizmus = novotomizmus je filozofický smer súčasnej filozofie, súčasná etapa tomizmu. Neotomizmus je najvplyvnejší smer súčasnej kresťanskej filozofie a jadro neoscholastiky počnúc protireformáciou, najmä však od čias cirkevného oficiálneho obnovenia filozofie Tomáša Akvinského pápežom Levom XIII. (Enzyklika Aeterni Patris, 1879). Neotomizmus sa snaží budovať systém kresťanskej filozofie. Najintenzívnejšie sa rozvíja vo Francúzsku a Belgicku, je však zastúpený takmer vo všetkých krajinách. Najvýznamnejšie centrum štúdia neotomizmu je Institut supérieur de philosophie na univerzite v Louvain (Belgicko), ktorý 1882 založil kardinál Désiré Mercier. Najznámejším predstaviteľom súčasného neotomizmu je J. Maritain. Okrem neho E. Gilson a Sertillanges. 
Neotomizmus sa zaoberá hlavne metafyzikou (učenie o akte a potencii: pasívna potencia znamená reálne obmedzenie aktu; súcno je aktom tak-bytia; dianie je prechodom od potencie k aktu), filozofiou prírody (hylemorfizmus: hyle sa má k forme ako potencia k aktu; usporiadanie súcna podľa plnosti bytia: mŕtve telesá, rastliny, živočíchy, človek), duchom (funkciou poznávania a chcenia), Bohom (existencia všetkých vecí závisí od slobodnej vôle Boha, konečné bytie sa zameriava na Boha ako plnosť bytia), etikou (blaho človeka možno dosiahnuť jedine priradením sa k číremu a dokonalému bytiu).
Objektívny idealizmus

Objektívny idealizmus je filozofický smer - jeden zo základných druhov idealizmu. Objektívny idealizmus zastáva stanovisko, že duch resp. ideálne je prvotné a hmota druhotná, odvodená alebo nejako závislá od ducha/ideálneho. Základom všetkého, čo existuje, je podľa objektívneho idealizmu objektívne, transcendentné vedomie, absolútny duch, svetový rozum a pod.
Subjektívny idealizmus

Subjektívny idealizmus je filozofický smer, ktorého predstavitelia odmietajú oprávnenosť tézy o existencii objektívnej reality. 
K známym proponentom subjektívneho idealizmu patrí írsky filozof 18. storočia George Berkeley. Svoju teóriu rozvinul v reakcii na Lockeov materializmus.
Imanentizmus

Imanentizmus je filozofický smer konca 19. storočia, ktorého predstaviteľmi boli: W. Schuppe, R. Schubert-Soldern, J. Rehmke, A. Leclair. 
Podľa imanentizmu existuje len to, čo si myslíme, bytie je imanentné vedomiu.
Intuitivizmus

Intuitivizmus je filozofický smer, ktorý pokladá intuíciu za prameň poznania. Hlavnými predstaviteľmi sú: Schelling, Schopenhauer, Bergson.
Slobodný softvér

Slobodný softvér je podľa Nadácie slobodného softvéru (Free Software Foundation) taký softvér, ktorý poskytuje:
V päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia bol softvér najčastejšie poskytovaný s výhodami slobodného softvéru. Dodávaný softvér (ktorý bol nevyhnutný na „oživenie“ hardvéru) bol poskytovaný „zadarmo“, keďže náklady boli zahrnuté do nákladov na hardvér. I v 70. rokoch si programátori často vymieňali softvér podobným spôsobom, ako je to dnes pri slobodnom softvéri. Koncom 70. rokov začali firmy do svojich licencií systematicky pridávať obmedzenia pre používateľov. V roku 1984 začal Richard Stallman pracovať na projekte GNU a o rok neskôr založil Nadáciu slobodného softvéru (Free Software Foundation, FSF).
Stallman zaviedol pojmy „slobodný softvér“ a „copyleft“, ktoré boli navrhnuté tak, aby dali používateľom slobodu a aby obmedzili možnosť toho, že si výsledok niekto privlastní.
Termín „proprietárny softvér“ sa používa na softvér poskytovaný pod prísnejšími licenciami, ktoré neposkytujú tieto slobody. Autorský zákon vyhradzuje väčšinu práv na úpravu, kopírovanie a distribúciu programu vlastníkovi copyrightu; softvér publikovaný pod licenciou slobodného softvéru sa výslovne vzdáva väčšiny týchto vyhradených práv.
V anglickom jazyku má slovo „free“ dva významy: „slobodný“ a „zadarmo“, výraz „free software“ možno teda pochopiť ako „slobodný softvér“ alebo „softvér zadarmo“.
FSF zdôrazňuje prvý význam sloganom „free as in speech, not as in beer“ (slobodný ako „sloboda prejavu“, nie zadarmo ako „pivo zadarmo“); predávanie softvéru za peniaze nie je v rozpore s definíciou slobodného softvéru. CD nosiče so slobodným softvérom (ako napríklad GNU/Linux) sa bežne predávajú.
Ten, kto si takéto CD kúpi, má však právo kopírovať ho a šíriť ďalej. Na druhej strane, mnohokrát pojem "„softvér zadarmo“" nevyhovuje definícii slobodného softvéru, pretože neposkytuje niektoré slobody – napríklad zakazuje niektoré účely a spôsoby použitia, neobsahuje zdrojový kód, zakazuje šírenie za poplatok, atď.
Významné príklady slobodného softvéru sú:
Najčastejšie používanou licenciou pre slobodný softvér je GNU General Public License (GPL). Príklady niektorých ďalších licencií slobodného softvéru sú: BSD licencia, GNU Lesser General Public License (LGPL), Apache License, Mozilla Public License (MPL).
Iracionalizmus

Iracionalizmus je filozofický smer, ktorého postupy odmietajú možnosť rozumového vysvetlenia sveta. Podstatu skutočnosti možno podľa iracionalizmu pochopiť iba citom, vôľou, intuíciou, vierou a pod.
Iracionalizmus je filozofické učenie, ktoré za základ výkladu skutočnosti berie iracionálne princípy (vôľu a podobne).
Konfucianizmus

Konfucianizmus (iné názvy: konfuciánstvo, konfucionizmus; ; ) je filozofický smer - jedna z dvoch vetví osobitného čínskeho polonáboženského kultu univerza a občianskych cností; prúd čínskej filozofie spájaný s osobou Konfucia, ktorý už nezastáva vieru vo viacerých bohov, vyhýba sa metafyzickým otázkam, pestuje skôr občiansky kult a moralistné normovanie vlastností užitočných pre štát. Vytvoril rôzne právne a filozofické školy.
V učení konfucianizmu zaujíma ústredné miesto koncepcia „žen“ (ľudskosť), ktorá je systémom ideí „čžu“ (oddanosti vladárovi), „i“ (zachovávania povinnosti), „siao“ (synovskej úcty).
Medzi ďalších významných predstaviteľov konfucianizmu patria: Meng-c’, Sün-c’ a Tung Čung-šu.
Feng Jou-lan k postupnosti Konfucius-Meng-c’-Sün-c’: "„Konfucius […] má v čínskych dejinách porovnateľné miesto ako Sokrates na Západe. Pozícia Meng-c’eho je porovnateľná s Platónovou, jeho temperament a filozofia sú oboje idealistické; zatiaľčo Sün-c’ova je podobná Aristotelovi, jeho temperament a filozofia sú realistické.“"
Marxizmus

Marxizmus je v užšom zmysle filozofická, ekonomická a politická teória Karla Marxa (a prípadne aj Friedricha Engelsa), v širšom zmysle filozofický a ekonomický smer vychádzajúci z tejto teórie, či súhrnný názov rozličných interpretácií a ďalších aplikácií tejto teórie.
Marxizmus je ucelená teória premeny reálnych pomerov v spoločnosti, predovšetkým zmena vlastníckych vzťahov pomocou revolučne vedeného triedneho boja. Cieľom je doviesť proletariát k revolúcii nastoľujúcej beztriednu spoločnosť, oslobodiť človeka od spoločenského útlaku a rozvíjať jeho schopnosti a silu. Marxizmus výrazne ovplyvnil dejiny konca 19. storočia a celé 20. storočie. 
Marxistická filozofia sa odštiepila v 40. rokoch 19. storočia od hegelovskej ľavice a snahou o analýzu zákonitostí formujúcej sa buržoáznej spoločnosti sa zaraďuje do prúdu sociálneho myslenia 19. storočia.
Marx a Engels vychádzajú z ekonomických vzťahov ako z hybnej sily dejín a z ekonomicky motivovaných sociálnych konfliktov (triedny boj). V raných prácach Marxových (najmä v Ekonomicko-filozofických rukopisoch z roku 1844) sa objavuje aj analýza postavenia človeka - výrobcu vo formujúcej sa buržoáznej spoločnosti. Marx tu zdôrazňuje pojem odcudzenia.
Marxizmus sa koncom 19. storočia rozštiepil na dva prúdy:
V priebehu 20. storočia sa povedľa sociálnodemokratického a marxistického poňatia v západnej Európe výrazne profilovali vplyvné ľavicové prúdy, v ktorých má inšpirácia marxizmom rôznu intenzitu a ktoré sa zvyknú nazývať neomarxizmus. Pojem Marxizmus zaviedol Friedrich Engels. 
Predstavitelia na Slovensku.
V slovenskej filozofii obdobia tzv. "reálneho socializmu" predstavoval "marxizmus" v podobe marxizmu-leninizmu ako vedúci a viac-menej jediný oficiálne podporovaný prúd filozofického myslenia najväčší ideový prúd, pričom tu nemáme na mysli jeho "vulgárne politické deformácie", ale marxizmus ako filozofický systém. Popri ortodoxnej interpretácii marxizmu a Marxovho diela v zmysle doktríny marxizmu-leninizmu existovali i neortodoxné interpretácie, ktoré však zostávali na okraji politicky "povolených" interpretácií.
Marxizmus-anarchizmus

Marxizmus-anarchizmus je filozofická koncepcia N. Chomského sformulovaná o. i. v jeho práci „Language and Mind. New York etc. 1968“. Chomsky svoj marxizmus-anarchizmus rozvíja o. i. v nadväznosti na Marxove Filozoficko-ekonomické rukopisy a Kritiku gothajského programu. Chomsky formuluje koncepciu ľudskej prirodzenosti a ľudských potrieb, pričom za najdôležitejšiu ľudskú potrebu považuje potrebu kreativneho sebavyjadrenia, potrebu slobodného rozhodovania o všetkých aspektoch života a myslenia. V súlade s tym treba vytvárať také formy spoločenskej organizácie, ktoré by umožňovali najslobodnejší a najdokonalejší rozvoj každého jednotlivca v ktoromkoľvek smere a ktoré by mu umožňovali, aby sa stal opravdivým človekom v tom zmysle, že má maximálny priestor pre svoju slobodu a iniciatívu.