burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Rebalansovanie

Rebalansovanie portfólia je jedným z nástrojov, ktorými investori znižujú riziko svojich investícií. Je to proces, ktorý upravuje váhu rôznych aktív, ktoré má investor v portfóliu, za účelom udržania rovnakého pomeru aktív a ich typov (akcií, dlhopisov a pod.), aké malo portfólio na začiatku investovania. Tým, že hodnoty rôznych aktív na trhu sa neustále menia, po istej dobe sa pôvodný pomer vychýli.
Úlohou diverzifikácie portfólia je minimalizovať risk, čo znamená investovanie do viacerých druhov aktív. V prípade, že jedno z nich klesne na hodnote, investor tak nestratí veľa. To znamená, že ak sa portfólio vychýli, je dôležité vrátiť sa na pôvodné rozdelenie portfólia, v prípade, že by akcie prudko klesli. Ak mal investor na začiatku investovania napríklad 50% akcií a 50% dlhopisov a cena akcií sa dlhodobo zvyšovala, nastane situácia, keď akcie tvoria 70% hodnoty portfólia, zatiaľ čo dlhopisy už len 30%. Rebalansovanie portfólia znamená, že investor sa z pomeru 70/30 vráti späť na pôvodných 50/50, pretože nechce zvýšiť riziko svojej investície.
Rebalansovanie dôchodkového sporenia.
Jedným s najtypickejších príkladov rebalansovania portfólia je v dôchodkovom sporení. Na začiatku sporenia, keď je investor mladý, si môže investor dovoliť portfólio s vysokým riskom (zvyčajne to znamená viac akcií na úkor dlhopisov). Postupom času je však dôležité mať viac a viac konzervatívnejšie portfólio, pretože investor nechce riskovať veľké straty pred čoskorým odchodom do dôchodku, preto by sa aj pomer akcií a dlhopisov zmenil k prospechu dlhopisov, ktoré sú menej rizikovejšie ako akcie.
Kritika rebalansovania.
V posledných rokoch sa objavujú kritiky rebalansovania a jeho efektivity. Podstata rebalansovania je v tom, že investor predáva aktíva, ktorým sa v aktuálnom horizonte darilo, zatiaľ čo nakupuje aktíva, ktorých výkon v poslednej dobe bol skôr negatívny. To znamená, že ak by sa trh naďalej vyvíjal rovnakým smerom, tak investor efektívne stráca peniaze. Úlohou rebalansovania je udržať konštantný profil rizika, aj napriek tomu, že to môže viesť k menším výnosom.
Slimbook

Slimbook je španielsky výrobca notebookov a názov ich produktov, prevažne ultrabookov.
Zameriava sa hlavne na notebooky s otvoreným softvérom.
Skýcovská vrchovina

Skýcovská vrchovina je geomorfologickou časťou Rázdiela, podcelku pohoria Tribeč. Leží v strednej a južnej časti podcelku, v širšom okolí obce Skýcov.
Polohopis.
Územie sa nachádza v severovýchodnej časti pohoria Tribeč a zaberá veľkú časť podcelku Rázdiel. V centrálnej časti vrchoviny sa nachádza Skýcov, na južnom okraji Hostie a na západnom Veľký Klíž. Na severe a východe susedia časti materského podcelku, Kolačnianska brázda a Veľkopoľská vrchovina, južne nadväzuje Lehotská planina (podcelok Pohronského Inovca) a Žitavská pahorkatina, patriaca do Podunajskej pahorkatiny. Západným smerom pokračuje pohorie podcelkom Veľký Tribeč, konkrétne geomorfologické časti Zlatnianske predhorie, Vysoký Tribeč a Hornonitrianske predhorie. Severnejšie klesá západný okraj do Tribečského podhoria, ktoré je súčasťou Podunajskej pahorkatiny. 
Severné a západné úbočia patria do povodia Nitry a jej prítokov, z ktorých najvýznamnejšie sú Drahožica a Vyčoma. Južne orientované oblasti sú súčasťou povodia rieky Žitava, do ktorej ústí Hostiansky potok, najvýznamnejší vodný tok tejto oblasti.
Centrálnou časťou vedie údolím Drahožice cez Veľké Uherce na Skýcov a ďalej údolím potoka Leveš do Topoľčianok cesta II/511, z ktorej v Skýcove odbočuje cesta do Bošian.
Chránené územia.
Okrajové časti Skýcovskej vrchoviny patria do Chránenej krajinnej oblasti Ponitrie, centrálna oblasť je však z nej vyňatá. Osobitne chráneným územím je v severnej časti ležiaca prírodná rezervácia Dobrotínske skaly.
Turizmus.
Turisticky atraktívne sú lokality v západnej časti, v blízkosti obce Veľký Klíž, ktorá je dlhodobo základňou turistov zo širokého okolia. Modro značený chodník vedie na Vrchhoru a Michalov vrch, častým cieľom výstupov je aj Veľký Vracov (609,1 m n. m.). Južnou časťou vrchoviny vedie cez Hrušovský hrad obľúbená Ponitrianska magistrála, smerujúca z Veľkého Tribča do Jedľových Kostolian. Okolie Skýcova je známou hubárskou oblasťou a v južnej časti je mimo Hrušovského hradu turisticky atraktívne (už mimo Skýcovskej vrchoviny ležiace) okolie Topoľčianok s kaštieľom, parkom a zvernicou.
Radio (Rammstein)

„Radio“ je skladba nemeckej industriálno-metalovej skupiny Rammstein. Bola vydaná ako druhý singel z rovnomenného siedmeho štúdiového albumu skupiny 26. apríla 2019.
Hudobné video.
Video, ktoré je takmer úplne čiernobiele, bolo vydané online dňa 26. apríla 2019 o 11:00 stredoeurópskeho času po 26-sekundovom čiernobielom náhľade videa spred dvoch dní, ktoré obsahovalo odkazy skupiny Kraftwerk ​​a Klausa Nomiho. Na vybraných rozhlasových staniciach mala pieseň premiéru 25. apríla 2019 o 21:00 stredoeurópskeho času, zatiaľ čo bolo video zobrazené výlučne na stene domu - bez zvuku - v Berlíne. Video bolo režírované Jörnom Heitmannom.
Radio

Radio môže byť:
International Cometary Explorer

International Cometary Explorer (skratka ICE) alebo Sun-Earth Explorer-3 (skratka (ISEE-3) bola americko-európska kozmická sonda na výskum kozmického počasia a blízkeho výskumu komét. Pôvodne mala slúžiť len na výskum vzťahov medzi zemskou magnetosférou a aktivitou Slnka. Za týmto účelom bola v roku 1978 vypustená raketou Delta 2914 do libračného bodu L1. Po ukončení primárnej misie však bola neplánovane presmerovaná k novému cieľu - práve prelietajúcej Giacobini-Zinnerovej kométe a neskôr k Halleyovej kométe. Po zložitých úpravách dráhy preletela v roku 1985 vo vzdialenosti 7 800 km okolo prvej zo zmienených komét a neskôr vo vzdialenosti 28 miliónov km okolo jadra Halleyho kométy. Uvažovalo sa aj o jej navedení k ďalšej kométe, čo sa však napokon nepodarilo zrealizovať.
Danko Jones (EP)

Danko Jones je prvé debutové EP rovnomennej kanadskej rockovej skupiny z roku 1998. Bolo vydané cez vydavateľstvo Sonic Unyon Records.
Kali (rozlišovacia stránka)

Kali môže byť:
Punkva

Punkva je ponorná rieka na južnej Morave v okrese Blansko. Jej dĺžka je , zaberá povodie s plochou a v ústí dosahuje priemerný prietok /s. 
Názov.
Pomenovanie rieky Puňkva pochádza zo staršieho výrazu "Ponikev", ktorý je odvodený od slovesa "poniknúti", čo bol výraz pre "klesnúť".
Priebeh toku.
Riečka Punkva vzniká jedinečným spôsobom, a to sútokom v podzemí Moravského krasu v nadmorskej výške Zdrojnice tvoria dlhší Sloupský potok a Bílá voda. Hlavná zdrojnica Sloupského potoka, potok Luha, pramení pod najvyšším vrcholom Drahanskej vrchoviny - Skalkami. V tejto časti priberá viacero prítokov (Huťský potok, Žďárnu a Němčický potok) a od obce Sloup nesie názov Sloupský potok. Onedlho sa však vnára do podzemia, preteká spodnými poschodiami Sloupsko-šošuvských jaskýň a Sloupským koridorom Amatérskej jaskyne do priepasti Macocha. V tejto oblasti vytvára sútokom s Bílou vodou, ktorá pramení v blízkosti Protivanova, riečku "Punkvu". Bílá voda sa pri Holštejne prepadá v jaskyni Nová Rasovna do podzemia a ním pokračuje jej tok do Amatérskej jaskyne. Priebeh toku v oblasti Amatérskej jaskyne je známy len čiastočne, no v lokalite "Bludiště Milana Šlechty" končí sútokom so Sloupským potokom. 
Na dne Macochy sa Punkva na chvíľu objavuje na povrchu, vytvára dve jazierka, no následne opäť mizne v podzemí. Horné jazierko je hlboké približne 13 metrov a je viditeľné z vyhliadkovej terasy, Dolné jazierko je ukryté medzi skalami a nie je zhora vidieť. Jeho hĺbka dosahuje 49 metrov. Z Macochy riečka preteká vodnými dómami Punkevných jaskýň, kde v rámci prehliadky prebieha plavba podzemím na člnoch. Potom, čo riečka opustí jaskynné podzemie, do ktorého sa ešte raz na niekoľko desiatok metrov vráti, spája sa s podzemnými vodami potoka Lopač a Krasovského potoka a vyviera v tzv. Malom výtoku Punkvy. Potom preteká riečka hlbokým Punkevným údolím s niekoľkými rybníkmi a následne Arnoštovým údolím, zastavaným halami strojárne ČKD Blansko. Na okraji Blanska sa potom Punkva vlieva v nadmorskej výške do rieky Svitavy.
Využitie.
Napriek neveľkej dĺžke je Punkva jedným z najzaujímavejších a najnavštevovanejších vodných tokov v Česku, za čo vďačí skutočnosti, že časť jej toku preteká podzemím Moravského krasu. Podzemná časť riečky bola v roku 2004 zapísaná do zoznamu mokradí medzinárodného významu v rámci Rámsarského dohovoru.
Atreyu

Atreyu je americká metalcorová hudobná skupina založená v roku 1998 v Huntington Beach v okrese Orange County štátu Kalifornia. Jej názov sa vzťahuje na jedného z protagonistov románu "Nekonečný príbeh" (po slovensky Atrej).
História.
Spevák Alex Varkatzas, bubeník Brandon Saller a gitarista Dan Jacobs založili v roku 1998 v okrese Orange County štátu Kalifornia skupinu s názvom "Retribution". Pri vydávaní prvej demonahrávky v roku 1998, s názvom "Visions," zmenila svoj názov na "Atreyu". O tri roky neskôr nahradil Chris Thomson bývalého basgitaristu Briana O'Donnella a počas tohto obdobia sa ku skupine pripojil aj Travis Miguel. V roku 2001 vydali EP s názvom "Fractures In Facade Of Your Porcelain Beauty", na ktorom tiež prvýkrát spieval bubeník Brandon Saller.
V roku 2002 skupina Atreyu podpísala zmluvu s vydavateľstvom Victory Records, ktoré v júni 2002 vydalo ich debutový album "Suicide Notes and Butterfly Kisses". Nasledovalo prvé turné po celej Amerike a prvé vystúpenia v Európe. Ako single tohto albumu boli vybrané skladby „Ain't Love Grand“ a „Lip Gloss And Black“. V roku 2004 hrala skupina na festivale Ozzfest, vo februári 2004 vydala limitovanú edíciu albumu "Suicide Notes and Butterfly Kissies" na DVD s 25 000-mi predanými kópiami a v júni vydala druhý album s názvom "The Curse". Basgitarista Chris Thomson sa rozhodol, že priateľsky opustí skupinu ešte pred jeho nahrávaním, pretože sa viac zaujímal o svoju rodinu a chcel pokračovať v štúdiu. Bol nahradený dlhoročným priateľom skupiny, Marcom McKnightom. V roku 2004 vydala skupina YA BABY! String Quartet album s názvom "String Quartet Tribute Atreyu".
V roku 2005 nasledovalo prvé svetové turné s názvom Thick as Thieves Tour. Po turné hrala skupina Atreyu v júni 2005 aj na Warped Tour. Dňa 23. marca 2006 bol vydaný album "A Death-Grip On Yesterday", pred skladbou „Her Portrait in Black“, ktorá bola vydaná výlučne pre soundtrack k filmu "Underworld: Boj v podsvetí 2". Basgitarista Marc McKnight prvýkrát spieval na albume "A Death-Grip On Yesterday". O niekoľko mesiacov neskôr sa skupina odlúčila od ich dlhoročného vydavateľstva Victory Records a prešla k Hollywood Records. Ako rozlúčka vydavateľstvo Victory Records v októbri 2006 vydalo najnovšie video skladby „Theft“.
Dňa 28. augusta 2007 vydala skupina svoj album "Lead Sails Paper Anchor" s prvým singlom, ktorý má rovnaký názov ako plánované turné po USA, „Becoming the Bull“.
Dňa 23. októbra 2009 bol vydaný ich nový štúdiový album "Congregation of the Damned".
Od roku 2011 do júla 2014 mala skupina prestávku. 11. mája 2013 požiadala svojich fanúšikov, aby zdieľali príspevok na sociálnej sieti Facebook, ak chcú počuť novú skladbu. V nasledujúcom príspevku povedali, že chcú túto skladbu sprístupniť zdarma a že by bola v štýle albumu "The Curse". 1. júla 2014 na svojej stránke na sociálnej sieti Facebook oznámila, že budú opäť hrať.
Kostol svätého Michala archanjela (Pacov)

Kostol svätého Michala archanjela je budova gotického rímskokatolíckeho kostola nachádzajúca sa na námestí Slobody v historickej mestskej pamiatkovej zóne mesta Pacov v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina v Česku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Pôvodný kostol z ktorého sa zachovali základy a časť veže bol postavený už v 13. storočí.
Do dnešnej podoby bol kostol prestavaný v druhej polovici 14. storočia. Vtedy bol postavený presbytár, steny hlavnej lode, vstupný portál a klenby. Hlavný portál pochádza z roku 1380. Klenby presbytára pochádzajú až z 15. storočia.
Na začiatku 16. storočia boli zaklenuté hlavné priestory chrámu. V polovici 16. storočia bola v kostole postavená bohato zdobená kruchta, na ktorej sú znázornené výjavy zo Starého a Nového zákona.
Obdĺžnikové okná pochádzajú z obdobia renesancie. 
Sakristia v kostole je baroková a pochádza zo začiatku 18. storočia a z tejto doby pochádza aj väčšina zariadenia interiéru.
V roku 1727 požiar vážne poškodil strechu a celú budovu, ktorá bola následne zrenovovaná. V roku 1744 vyhorela veža, ktorá bola renovovaná až v 19. storočí v roku 1876. V rámci tejto renovácie veže na nej bolo pristavané ďalšie poschodie za účelom umiestnenia hodín.
Hlavný oltár pochádza z 18. storočia, v roku 1890 bol zreštaurovaný.
V rokoch 1907 - 1909 prebehla oprava budovy kostola, pri ktorej bol plášť budovy opatrený hydraulickou omietkou. Zatiaľ posledná renovácia prebehla v roku 1997.
Kostol je postavený v gotickom slohu. Stavba je orientovaná k severovýchodu. Budova je dvojloďová a lode nie sú rovnako veľké. Severná loď je širšia a skladá sa z troch polí, južná loď je užšia, má iba dve polia a prilieha ku konštrukcii veže. Veža je štvorcového pôdorysu a má 6 poschodí.
Poštárska bašta (Brašov)

Poštárska bašta (, , ) je veža v rámci systému opevnenia mesta z obdobia stredoveku nachádzajúca sa na úpätí kopca Tampa pri hranici historického centra mesta Brašov v Brašovskej župe v Sedmohradsku v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Bašta bola postavená v rokoch 1450 - 1455 zlatárskym cechom.
Medzi rokmi 1520 - 1521 prebehla prvá renovácia objektu.
V roku 1640 prevzal správu budovy poštársky cech po ktorom bašta získala aj svoje meno.
Medzi rokmi 1961 - 1962 bola posilnená konštrukcia budovy a v roku 2005 bola bašta zrenovovaná.
V súčasnosti existujú plány na zastrešenie bašty z dôvodu ochrany.
Od roku 2012 slúžia 3 poschodia bašty ako sídlo virtuálneho múzea Brašova s digitálnou galériou.
Bašta bola postavená v severovýchodnom rohu vtedajšieho brašovskéo opevneného centra na terajšej ulici Aleea Tiberiu Brediceanu.
Bašta je kruhového pôdorysu, má štyri poschodia, jej obvod je 16 metrov a dosahuje výšky až 20 metrov. Steny sú hrubé až 2 metre. V stenách bašty sa nachádzajú strieľne.
V opevňovacom systéme Brašova predstavovala Poštárska bašta jednu z najlepších obranných veží a tvorila najsilnejšie miesto obrany Brašova.
Graftová bašta

Graftová bašta (, , ) je obranná veža a brána v rámci systému opevnenia mesta z obdobia stredoveku nachádzajúca sa pri hranici historického centra mesta Brašov v Brašovskej župe v Sedmohradsku v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Názov.
Názov bašty je odvodený od názvu potoka Graft, ktorý pod ňou preteká. Jej druhý názov, ktorý sa dá z rumunčiny preložiť ako "Bránová bašta" je odvodený od tvaru a účelu budovy.
Dejiny a charakteristika.
Graftová bašta bola postavená v rokoch 1515 - 1521 a jej účelom bolo spojenie obyvateľov mesta s Bielou vežou, ktorá tvorila vonkajší obranný systém mesta.
24. augusta 1809 postihol Brašov silný záplavový dažď, ktorý podmyl a poškodil základy bašty. Z tohoto dôvodu boli k veži v roku 1822 pristavané tri podporné oblúky.
V roku 1902 v dôsledku búrania časti hradieb a novej výstavby, bola zbáraná aj časť bašty a s ňou aj dva z troch podporných oblúkov postavených v roku 1822. Rozmýšlalo sa o rekonštrukcii tejto časti, ktorá sa však neuskutočnila z dôvodu chýbajúcich plánov a nákresov.
Budova bašty bola renovovaná v rokoch 2003 - 2005 a dnes v budove sídli remeselnícky obchos a expozícia župného historického múzea v Brašove, venovaná remeselníkom a remeslám v meste ako aj prínosu remeselníkov k obrane mesta. 
Bašta je dislokovaná v približne v strede severozápadnej hranice opevnenia stredovekého mesta a slúžila ako spojovacia brána. Bránou sa dopravoval aj materiál. Budova je vybavená strieľňami. Bránou preteká potok. Od bašty vedie zrekonštruované kamenné schodisko k Bielej veži. Bašta pozostáva z dvoch poschodí, je štvorúholníkového tvaru s dĺžkou steny približne 4 metre.
Skalky (Drahanská vrchovina)

Skalky () sú najvyšší vrch Drahanskej vrchoviny. 
Polohopis.
Vrch sa nachádza v strednej časti vrchoviny, približne juhovýchodne od obce Benešov vo východnej časti okresu Blansko. Vysokú nadmorskú výšku využíva 35 m vysoký meteorologický radar, ktorý stojí v západnej časti vrcholovej plošiny a monitoruje najmä výskyt zrážok a bleskov vo východnej časti Česka. Práve k radaru vedú cesty z obce Benešov a Suchý, uľahčujúce prístup na vrchol.
Turistika.
Skalky patria k ľahšie prístupným vrchom, nakoľko pomerne plochý masív je dostupný viacerými cestami a chodníkmi z obcí v okolí. Najbližším sídlom je asi severozápadne ležiaci Benešov, približne juhozápadne leží obec Suchý, juhovýchodne Protivanov a cca východne Buková. Oblasťou vedie niekoľko cyklotrás.
Michael Denner

Michael Denner (* 5. november 1958, Kodaň, Dánsko) je dánsky heavy metalový gitarista. Je členom heavy metalového dua Denner/Shermann s Hankom Shermannom.
Denner bol medzi inými aj členom skupín Mercyful Fate a King Diamond. Mal hosťujúce vystúpenia so skupinami Furious Trauma, Jack Cracker, Volbeat, Notre Dame a Saturnus.
Denner je hudobníkom štvrtej generácie. Hrá na gitaru Gibson Flying V a medzi jeho inšpirácie patria umelci ako Uli Jon Roth, Michael Schenker a Ollie Halsall. Denner vlastní v Kodani obchod s nahrávkami s názvom Beat Bop.
King Diamond (skupina)

King Diamond je dánska heavy metalová hudobná skupina založená v roku 1985 spevákom Kingom Diamondom, gitaristami Andym LaRocquom a Michaelom Dennerom, basgitaristom Timim Hansenom a bubeníkom Mikkeym Deeom. Odvtedy skupina celkovo vydala dvanásť štúdiových albumov (väčšina z nich je koncepčných albumov), dva koncertné albumy, dve EP, päť kompilácii a päť singlov.
História.
Skupina bola založená v roku 1985 po rozpadnutí skupiny Mercyful Fate, kvôli nezhodám Hanka Shermanna a Kinga Diamonda.
Hank Shermann bol nahradený Floydom Konstantinom (toho však zakrátko vystriedal Andy LaRocque) a ku skupine sa pridal nový bubenník Mikkey Dee. Na Vianoce roku 1985 vydáva skupina singel s názvom „No Presents For Christmas“ nasledovaný albumom "Fatal Portrait". Album je silne cítiť zaujatím Kinga Diamonda konceptuálnou tvorbou. V roku 1987 vychádza konceptuálny album "Abigail", s ktorým skupina nadväzuje na staré úspechy. V roku 1987 sa v skupine vyskytnú ďalšie rozpory, vďaka ktorým ju opúšťajú bývalí kolegovia z Mercyful Fate, najskôr Denner a po Abigail Tour aj Hansen. Album "Them" je už nahrávané v novej zostave s gitaristom Peteom Blakkom a basgitaristom Hal Patino-m. Po nahraní albumu "Conspiracy" opúšťa skupinu ďalší člen, pôvodný bubeník Mikkey Dee. V albume "The Eye" si ale nový bubeník Snowy Shaw veľa nezahrá, bicie pre tento album sú produkované elektronicky. Opäť nastanú zmeny v zložení zostavy, Hal Patino je nahradený Sharlee D'Angelom a v roku 1990 Peta Blakka vystriedal Mike Wead. Kapela sa však na 5 rokov rozpadá, no je opäť obnovená a King na čele s gitaristom Andym la Rocqueom vydáva album "Spider´s Lullabye".
Ešte v roku 1991 vydal King Diamond svoj prvý live album "In Concert 1987 - Abigail".
V roku 1992 po zverejnení kompilácie "A Dangerous Meeting" sa King rozhodne zmeniť vydavateľstvo (prechádza k Metal Blade) a taktiež je opäť zjednotená skupina Mercyful Fate. V roku 1993 vydáva skupina takmer v pôvodnom zložení (namiesto Ruzza bol do skupiny pozvaný Snowy Shaw) album "In the Shadows". Týmto King pôsobí v dvoch zostavách súčasne a na trhu s striedavo objavujú sólo albumy Kinga Diamonda a albumy skupiny Mercyful Fate. V roku 1996 boli súčasne pripravené albumy "The Graveyard" od Kinga Diamonda a "Into the Unknown" od Mercyful Fate. Prednosť dostáva Mercyful Fate. Ďalší v poradí bol album "House of God", vydaný v roku 2000.
Pre nahrávanie albumu "Abigail II" v roku 2002 sa King kvôli sporom s vydavateľstvom Metal Blade rozhodol pre spoločnosť Massacre Records. Rok na to bolo vydané dvoj-CD s názvom "Deadly Lullabyes - Live", ktoré bolo vydané ako záznam z live koncertov odohraných v roku 2004. Tento album King Diamond vydal z vlastnej vôle, nie z donútenia nahrávacej spoločnosti. V roku 2007 vydal CD "Give Me Your Soul...Please".
Členovia.
Bývalí členovia.
Gitara:
Basgitara:
Bicie:
Klávesy:
Osečný vrch

Osečný vrch () je najvyšší vrch Kolačnianskej vrchoviny, geomorfologickej časti pohoria Tribeč. Nachádza sa na severnom okraji územia, približne južne od Partizánskeho.
Polohopis.
Nachádza sa na severe podcelku Rázdiel, v geomorfologickej časti Kolačnianska vrchovina. Leží v západne situovanej časti Kolačnianskej vrchoviny, v masíve s vrchom Šípok (). Spoločný masív sa nachádza južne od Partizánskeho, východne leží Kolačno a západným smerom Brodzany. Vrch patrí do povodia Nitry, ktorá tečie severozápadným úpätím, východným okrajom preteká Kolačniansky potok, na ktorom je vybudovaný rybník. 
Prístup.
Na vrchol Osečného vrchu vedie žlto značená trasa z Partizánskeho okolo "chaty Ondrej" nad Brodzanmi a rázcestie "Nad Hlbokým", kde sa pripája i rovnako značená trasa z Kolačna.
Katarína Franklová

Katarína Franklová (rodená Sonnenthalová; pseudonym: Kathi Frank; * 11. október 1852, Pezinok – † 1. január 1918, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko) bola významná medzinárodná divadelná herečka devätnásteho storočia pochádzajúca zo Slovenska.
Životopis.
Narodila sa v rodine židovského učiteľa Samuela Sonnenthala. Záujem o divadlo u nej údajne vzbudila návšteva kočovného divadla v rodnom meste v roku 1864. 
Od roku 1871 bola herečkou v berlínskom divadle "Viktoria-Theater", potom v Postupime, Brémach a potom v rokoch 1872 - 1882 v "Stadttheatri" vo Viedni, pričom v roku 1875 prechodne pôsobila v Burgtheatri vo Viedni, ale z dôvodu osobných sporov sa vrátila do Stadttheatru. Po požiari Stadttheatru účinkovala postupne vždy zhruba rok či dva roky v Hamburgu, v Rige, v "Karlstheatri" vo Viedni a v Stuttgarte, potom v rokoch 1888 - 1899 vo Frankfurte nad Mohanom, v roku 1900 v "Deutsches Volkstheater" vo Viedni a v roku 1901 v "Irving Place Theater" v New Yorku. V čase pôsobenia vo Frankfurte často hosťovala vo významných divadlách v Nemecku, Moskve, Petrohrade atď. S nervovou chorobou sa v roku 1901 vrátila z New Yorku do Viedne, kde potom účinkovala najmä v Burgtheatri. 
Postupne sa vypracovala na herečku stvárňujúcu veľké dramatické postavy svetovej klasiky. V New Yorku hrala napríklad Lady Macbeth, Sapfó, Deboru či Janu z Arku.
Smrť.
Zomrela ako 66-ročná, chorá, veľmi chudobná, opustená a zabudnutá na Nový rok 1918 vo Viedni. Pochovaná je v židovskej časti viedenského Centrálneho cintorína.
Dvorné divadlo

Dvorné divadlo môže byť:
Okružná trieda

Okružná trieda môže byť:
Celá krásna si Mária

Celá krásna si Mária je slovenská kresťanská pieseň na oslavu Panny Márie, matky Ježiša Krista. V Jednotnom katolíckom spevníku je označená číslom 332.
Text.
1. Celá krásna si Mária, 
v tebe škvrny nijakej niet; 
dcéra Otca, Matka Syna,
nedaj by nás premohol svet.
[:Slávna Matka Spasiteľa, 
chráň každého ctiteľa.
Celá krásna si, Mária,
v tebe škvrny nijakej niet.:]
2. Celá krásna si bez škvrny,
dedičného hriechu viny;
pros u Syna za nás v smútku,
keď v nás znie hlas zlého skutku.
[:A keď život náš sa skloní,
veď nás ta, kde Syn tróni.
Celá krásna si bez škvrny,
dedičného hriechu viny.:]
Sľúbili sme si lásku

Sľúbili sme si lásku je slovenská pieseň považovaná za hymnu Nežnej revolúcie, ktorú v roku 1989 napísal Ivan Hoffman.
Text.
1. Videli sme tých, ktorí vystierali ruky,
mali ich prázdne a ešte bola tma,
po našich uliciach odvtedy prešli veky,
zobudili sme sa zo zlého sna.
R: Sľúbili sme si lásku, sľúbili vravieť pravdu len,
sľúbili sme si vydržať, sľúbili sme si nový deň.
2. Tí mladí za nás vystreli prázdne ruky,
za nás boli bití, za naše mlčanie,
po našich uliciach odvtedy prešli veky
a zaznelo zlému posledné zvonenie.
R: Sľúbili sme si lásku, sľúbili vravieť pravdu len,
sľúbili sme si vydržať, sľúbili sme si nový deň.
3. Vystrime s nimi všetci prázdne ruky,
a bude v nich naša budúcnosť,
na našich uliciach podajme si ruky,
neviery a strachu už ozaj bolo dosť.
R: Sľúbili sme si lásku, sľúbili vravieť pravdu len,
sľúbili sme si vydržať, sľúbili sme si nový deň.
Štefan Prokop

Štefan Prokop (* 25. september 1941, Galanta – † 22. november 1987, Pezinok) bol slovenský akademický sochár. V meste svojho úmrtia má vlastnú galériu, pôvodne jeho ateliér, v ktorom vytvoril množstvo sochárskych diel a kresieb, ktoré sú dnes vystavené v týchto priestoroch.
Životopis.
Narodil sa v Galante. Po vychodení galantskej základnej školy navštevoval Strednú umeleckopriemyselnú školu v Bratislave (1957 až 1961) a v rokoch 1961 – 1967 VŠVU – figuratívnu tvorbu, ktorú skončil u profesora Štefunku a profesora Jozefa Kostku. Od roku 1968 žil v Pezinku a od roku 1975 tu pôsobil ako slobodný umelec. Venoval sa komornej a monumentálnej sochárskej tvorbe, reliéfu, medajlérstvu a kresbe. Zúčastnil sa niekoľkých sochárskych sympózií v Česko-Slovensku, Bulharsku, Maďarsku a Taliansku. V roku 1984 sa stal nositeľom Grand prix sochárskeho sympózia v talianskom Fanane. V zahraničí vystavoval v Maďarsku, Poľsku, Juhoslávii, Taliansku, Alžírsku a Portugalsku. Pezinčania ho poznajú z dvoch výstav v rodnom dome Jána Kupeckého v rokoch 1970 a 1976. Jeho dielom je aj výzdoba čelnej steny v sobášnej sieni MsÚ v Pezinku. Zomrel v Pezinku dňa 22. novembra 1987. V roku 1988 získal cenu in memoriam Združenia slovenských výtvarných umelcov. Jeho dielo je zastúpené v zbierkach Slovenskej národnej galérie v Bratislave, Galérie hlavného mesta SR Bratislavy, Oblastnej galérie M. A. Bazovského v Trenčíne, galérie F. Studeného v Nitre a napokon v Malokarpatskom múzeu v Pezinku.
Katarínina brána

Katarínina brána (, , ) je mestská brána v obrannom systéme mesta nachádzajúca sa na ulici Şchei na západnej hranici historického centra mesta Brašov v Brašovskej župe v Sedmohradsku v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky. Je považovaná za najkrajšiu z brašovských mestských brán.
Názov.
V minulosti sa pre bránu používalo viacero názvov, bola známa ako Porta Superior, Porta Corpus Christi, alebo Porta Sanctae Katharinae. Súčasné meno pochádza od kláštora svätej Kataríny postavenom v roku 1388, ktorý bol v roku 1559 zbúraný.
Dejiny a charakteristika.
Brána bola postavená v renesančnom slohu v roku 1559. Brána bola postavená za účelom prístupu do mesta z tejto strany. Brána bola postavená na mieste, kde už predtým stála mestská brána zo 14., alebo 15. storočia. Pôvodná brána bola drevená, prvýkrát bola zdokumentovaná v roku 1522 a 24. augusta 1526 bola zničená povodňou.
Budova bola poškodená následkom požiarov a zemetrasení v rokoch 1689 a 1738.
Do roku 1820 brána predstavovala jedinú možnosť prístupu z historického centra mesta do miestnej časti Şchei. Toto sa zmenilo po tom, čo bola medzi rokmi 1819 - 1820 zbúraná časť hradieb v okolí brány a brána Străzii Târgul Cailor. Ako obranná brána a súčasť opevňovacieho systému mesta bola budova využívaná do roku 1828, kedy bola časť komplexu brány zbúraná.
Do roku 1953 sa brána využívala ako sklad. Reštaurácie brány prebehli v rokoch 1971 - 1973 a 21. storočí v priebehu roku 2006. Rekonštrukcie mali za úlohu predovšetkým vrátiť bráne jej pôvodný stredoveký výzor. V súčasnosti je budova využívaná pre rôzne výstavy. Venujú sa exhibíciám grafík, obrazov a fotografií od lokálnych aj zahraničnych umelcov, ako aj rôznym tématickým výstavám. Okolie brány je parkovo upravené a tvorí malý dendrologický park.
Brána je dislokovaná na severozápadnej hranici bývalého stredovekého mesta na dnešnej ulici Şchei v blíkosti Şcheiskej brány. Bola jedinou bránou na západnej strane obranného systému hradieb.
Vežovitá stavba brány je obdĺžnikového tvaru a je jedinou súčasťou komplexu brány, ktorý sa zachoval do dnešných čias. V roku 1828 bola totiž časť komplexu brány zbúraná pri výstavbe Şcheiskej brány. Skladá sa z hlavnej veže štvorcového pôdorysu a štyroch menších veží po stranách. Je jedným z najvýznamnejších a najlepšie zachovaných predstaviteľov sedmohradkej renesančnej architektúry. Nad hlavným portálom sú rytiny mestského znaku, mena sudcu Johannesa Benknera a dátum postavenia veže teda 1559. Budova má tri poschodia. Štyri vežičky na vrchole symbolizujú starodávne mestské právo udeľovať trest smrti. Do brány sa vstupovalo cez padací most ponad vodnou priekopou. Brána je opatrená ôsmimi strieľňami. Na bráne je aj rytina letopočtu 1540, ktorej pôvod a význam je nejasný.
Františkánsky kostol (Brašov)

Františkánsky kostol (, ), známy aj ako Františkánsky kostol svätého Jána Krstiteľa () v Brašove je stredoveký františkánsky kostol, postavený v gotickom slohu, z 15. storočia, nachádzajúci sa v historickom centre mesta Brašov v Brašovskej župe v Sedmohradsku v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Charakteristika a dejiny.
Kostol bol postavený v priebehu 15. storočia. Presný dátum výstavby kostola nie je známy, prvá zmienka o ňom však pochádza z roku 1486, keď fungoval ako ženský kláštor.
Neskôr ho začal využívať rád františkánov, ktorého činnosť je v Brašove prvýkrát zaznamenaná v roku 1506.
V roku 1530 bol rád františkánov z dôvodu podozrenia zo spolupráce s Habsburgovcami vykázaný z mesta a kostol, ktorý sa dostal pod správu evanjelickej cirkvi, fungoval ako sklad obilnín až do 17. storočia.
V roku 1644 sa kostol začal používať ako evanjelický kostol a slúžil tomuto účelu do roku 1686, kedy Brašov dobyli habsburské vojská.
Po požiari v roku 1689 ostali z budovy kostola stáť iba steny a kostol musel byť následne renovovaný. Kostol bol opravený v roku 1713 a daný do správy rádu jezuitov, v tom istom roku však bol zničený ďalším požiarom a niekoľko rokov ostal nevyužívaný, keďže jezuitskí mnísi kostol po požiari opustili. Následne bola budova rádom jezuitov zrenovovaná, prvýkrát v roku 1718 a druhýkrát v roku 1724 a následne navrátená rádu františkánov, ktorí sa do kostola opäť vrátili v tom istom roku.
V roku 1745 bola ku kostolu pristavaná kaplnka zasvätená svätej Anne.
V medzivojnovom období v 20. storočí boli prevedené menšie zmeny v interiéri kostola. Z tohto obdobia pochádzajú predovšetkým maľby v interiéri kostola z roku 1926.
Ďalšia rekonštrukcia sa konala v roku 1940 z dôvodu odstránenia následkov zemetrasenia.
Pri kostole aj dnes funguje františkánsky kláštor.
Kostol sa nachádza na severnom okraji historického centra Brašova.
Kostol bol postavený v gotickom slohu a mnohé prvky gotiky si zachoval dodnes. Svojou prestavbou však získal aj mnohé barokové rysy. Loď kostola je lichobežníkovitého tvaru a pomerne krátka, ale vysoká a chór má polygonálny tvar. Strop kostola je barokový.
Veža so zvonicou sa nachádza v západnej časti budovy. Kazateľnice sú tri, vyrobené v barokovom slohu a pochádzajú z renovácie v roku 1724.
Nad vchodom do kostola je uvedený letopočet 1724. Tento súvisí s rekonštrukciou z toho istého roku a s obyvateľom mesta generálom Tigem a jeho ženou, ktorí venovali 1000 florinov, aby sa kostol prinavrátil svojmu účelu a mohli sa začať opäť konať bohoslužby.
Kostol je barokovo zrenovovaný s tromi oltármi, z ktorých hlavný je zasvätený svätému Jánovi Krstiteľovi a bočné svätej Panne Márii a Jánovi z Nepomuku.
V kostole sa nachádza množstvo významných sôch a fresiek na stenách, ktoré znázorňujú biblické výjavy, k najvzácnejším patrí maľba na oltári, znázorňujúca krst Ježiša Krista svätým Jánom Krstiteľom. Maľby v kostole sú však pomerne nové, keďže väčšina z nich pochádza z roku 1926, kedy prebiehala reštaurácia kostola a z roku 1940.
Organ v kostole pochádza z roku 1751, zreštaurovaný bol v roku 1939.
Kostol je od počiatku zasvätený svätému Jánovi Krstiteľovi.
František Meissl

Rytier František Karol Imrich von Meissl (; ; * 9. január 1837, Pezinok – † 28. január 1934, Viedeň, Rakúsko), známy ako František Meissl, bol slovenský maliar, lekárnik, riaditeľ sporiteľne a hasič rakúskeho pôvodu.
Životopis.
Pochádzal z rodu rakúskych šľachticov. Jeho starý otec vlastnil panstvo vo Freyendorfe.
Pri krste dostal tri mená – František, Karol, Imrich. Z nich používal iba meno František.
Navštevoval Elementárnu školu v Pezinku, po nej nasledovalo piaristické gymnázium vo Svätom Jure. Jeho ďalšie študentské kroky viedli do Viedne, kde bol promovaný na lekárnika.
Začiatkom šesťdesiatych rokov 19. storočia sa vracia do Pezinka, kde strávil väčšinu svojho produktívneho života. Po otcovi prebral vedenie lekárne, v roku 1862 sa stáva pezinským lekárnikom a postupne sa začína angažovať
v aktivitách pre mesto a jeho obyvateľov. Bol členom Mestského zastupiteľstva, spoluzakladateľom a riaditeľom sporiteľne (Pezinsko-modransko-
svätojurská sporiteľňa). Tiež bol zakladateľom a veliteľom hasičského spolku a potom až do svojej smrti čestným členom.
Bol prvým, hoci stručným sumarizátorom dejín Pezinka.
Posledné obdobie svojho života po rozpade Rakúska-Uhorska strávil mimo Pezinka v Rakúsku. Je pochovaný v Sierndorfe pri Stockerau v Dolnom Rakúsku.
Získanie titulu.
Panovník František Jozef I. mu za zásluhy vo verejnej činnosti udelil v roku 1896 čestný rytiersky rád – titul rytier.
Na krok od neba

Na krok od neba () je taliansky televízny seriál, vysielaný v Taliansku na Rai 1 a Rai HD. Na Slovensku ho vysielal Rozhlas a televízia Slovenska. V prvých sériách hrá Terence Hill hlavnú postavu, Pietra – veliteľa lesnej stráže v alpskom mestečku San Candido, do ktorého prišiel nový komisár, ktorého stvárňuje Enrico Ianniello. Od začiatku štvrtej série je Terence Hill nahradený Danielom Liottim. Ide o prvý televízny seriál, ktorý bol natočený a vysielaný v HD na stanici Rai HD.
Claudia Gaffuri

Claudia Gaffuri (* 27. marec 1985, Albese con Cassano, Taliansko) je talianska divadelná a televízna herečka.
San Candido

San Candido ("Innichen") je talianske obchodné mesto a obec ("comune") v Autonómnej provincii Bolzano - Horná Adiža na severe Talianska.
Mesto už tradične každoročne hostí taliansky Medzinárodný sochársky festival snehu.
Geografia.
San Candido sa nachádza v údolí Pustertal na rieke Dráva, približne 80 kilometrov severovýchodne od Bolzana, na taliansko-rakúskej hranici. V októbri 2015 v meste žilo 3312 obyvateľov. 
San Candido hraničí s obcami Toblach, Innervillgraten (Rakúsko), Sexten a Sillian (Rakúsko). 
Dejiny.
Mesto je domovom Innichenského opátsva, ktoré tu bolo založené koncom 8. storočia, keď patrilo kniežaciemu biskupstvu Freising. Opástvo samo o sebe bolo zrušené v roku 1785, zatiaľčo súsediace majetky pojalo Tirolské grófstvo po mediatizácii v roku 1803. V súlade s Saintgermainskou zmluvou sa v roku 1919 San Candido stalo súčasťou Talianska. Mesto je doteraz sídlom františkánskeho kláštora.
V San Candide sa odohráva taliansky seriál Na krok od neba.
Erb.
Znak San Candida zobrazuje striebornú vežu s ghibellinskými merlonmi na dvoch úrovniach s portálom a padacími mrežami. Nado dvermi sa nachádza erb, ktorý vyobrazuje hlavu Maura korunovanú s čelenkou obklopenú azúrovou farbou. Tento druh reprezentácie poukazuje na to, že mesto bolo pod vládou biskupov z Freisingu, ktorí kedysi vlastnili veľké plochy územia pri meste. Erb bol udelený kráľom Albrechtom I. Habsburským v roku 1303.
Obyvateľstvo.
Jazykové zloženie.
Podľa sčítania ľudu v roku 2011 rozprávalo v meste 85,06% obyvateľstva nemecky, 14,64% taliansky a 0,30% ladinsky ako svojím prvým jazykom.
IPod classic

iPod Classic je multimediálny prehrávač od firmy Apple. Je súčasťou rodiny iPod. Ide o jediný prehrávač od Applu, ktorý používa ako pamäťové médium hard disk a vďaka tomu dosahuje najvyšších kapacít. V túto chvíľu ako jediný využíva typické ovládacie koliesko "Click Wheel". Má svoj špeciálny firmware, teda nepoužíva iOS. Dokáže prehrať ako zvukové, tak aj video súbory. Systém obsahuje aj hry ktoré však už nemožno ďalej doinštalovávať. Farebný displej sa začal používať s príchodom iPodu classic 4. generácie a to až v jeho "prémiovej" verzii Photo, až do štvrtej generácie bol displej monochromatický. Celkovo bolo vydaných 6 generácií. Posledná (6. generácia) sa predávala v striebornej a čiernej variante. Celkovo ide o prvý iPod, ktorý sa začal predávať už v roku 2001 so sloganom "tisíc skladieb vo tvojom vrecku". V priebehu, keď bola 4. generácia aktuálna, z nej vznikli ďalšie modely, a to "photo" a "color" (priniesli farebný displej, pretože 1G - 4G mali čiernobiely displej). Apple 9. septembra 2014 prestal iPod classic oficiálne predávať, bez uvedenia priameho nástupcu.
iPod 6. generácie z 160 GB pamäte, sa tak stal iPodom s najväčším úložiskom v histórii, zároveň tu bol naposledy použitý 30pinový Apple konektor a ovládacie koliesko "Click Wheel".
Zumberg

Zumberg alebo Sumberg je zaniknutá banícka osada, ktorá sa rozprestierala v oblasti severne alebo východne od Psychiatrickej nemocnice Philippa Pinela v Pezinku. Podľa tradície bola predchodcom mesta Pezinok. 
Prvýkrát sa spomína v roku 1274 ako "Simperg" alebo "Symberg". Neskôr sa spomína v roku 1287 ako "Sumbergh". Podľa najnovších historicko-archeologických výskumov sa predpokladá, že osada uvedená v kráľovskej listine ležala ešte vyššie v horách. Zumberg, ležiaci severne od Pinelovej nemocnice sa spomína v listinách z 14. až 15. storočia a zanikol niekedy po roku 1475. V roku 1509 sa už Zumberg medzi dedinami, patriacimi Pezinskému hradu nespomína. Z osady sa dlhší čas zachoval len kostol, ktorý dala začiatkom druhej polovice 17. storočia opraviť a obnoviť Eleonóra Harrachová, manželka Mikuláša Pálffyho. Kostol bol dokončený v roku 1661 s v roku 1699 bol obkolesený kamenným múrom. Pri kostole bol tiež cintorín, ktorý až do roku 1740 používali aj obyvatelia Cajly. Kostol bol zbúraný až po roku 1824 a dnes je jediným svedectvom existencie osady Zumberg socha Krista Pána, ktorý sa nachádza v tesnej blízkosti bývalého kostola.
Na mieste zaniknutej baníckej osady postavili v roku 2010 členovia baníckeho spolku kaplnku, resp. božie muky, svätého Klimenta – patróna baníkov.
Smylovsko-pálfiovská kúria

Smylovsko-pálfiovská kúria (starší pravopis: "Smylovsko-pálffyovská kúria"), často označovaná ako Grinfeld alebo Grünfeld (dvor) (na starých mapách aj ako Motsch majer alebo Mocs majer), je pôvodne goticko-renesančná kúria pravdepodobne z 1. polovice 16. storočia nachádzajúca sa v Grinave v historickej mestskej časti Pezinka. Vyznačuje sa mohutnými kamennými murivami so zachovanými ranorenesačnými oknami, aj klenbami. Nachádza sa v areáli, ktorý je spolu s kúriou a priľahlými budovami opustený a zničený vandalmi. Hrozilo jej zbúranie, avšak v októbri 2022 o ňu mesto prejavilo záujem. Na rokovaní Mestského zastupiteľstva 6. októbra 2022 v Pezinku bola uznesením č. 1-245-255 schválená suma 800-tisíc eur a 20. októbra bola podpísaná zmluva na prevod majetku kúrie od doterajšieho majiteľa mestu.
História.
Prvé písomné zmienky o kúrii sú z roku 1522. Kúria bola unikátna najmä tým, že plnila úlohu šľachtického sídla, ale mala i hospodársku funkciu, keďže priamo v kúrii bol mlyn aj pivovar. Grinavský majer mali vo vlastníctve šľachtici ako Smyl (1522), Saghy (1551), Istvanffy (1588), Draškovič, Kerekeš (1612), Peterffy (1699) či Pálfi (1846).
V 18. storočí bolo súčasťou kúrie aj 5 stajní, z ktorých 3 vlastnil pivovarník a 2 mlynár.
V prvej polovici 19. storočia bola kúria znovu prestavaná na obytnú a býval v nej zástupca pálfiovských panstiev.
Kúria bola niekoľkokrát prestavaná, najmä v druhej polovici 20. storočia, kedy budovu využívalo Jednotné roľnícke družstvo (JRD). V jednej časti majera bola dokonca aj liaheň kačíc.
V roku 2008 ju od mesta Pezinok odkúpila súkromná spoločnosť, ktorá tu plánovala prevádzkovať gastronomicko-vinárske zariadenie spojené s ubytovaním a ďalšími službami.
Architektúra.
Kúria je v tvare písmena „L“, hlavné krídlo má tri podlažia s rozsiahlymi klenutými pivničnými priestormi.
Bočné krídlo kúrie je dvojpodlažné. V tejto časti bol kedysi aj mlyn, tieklo tadiaľ aj koryto vtedajšieho potoka. Z pôvodného mlynu sa nič nezachovalo.
Významnou časťou kúrie je suterén. Priečkami je delený na tri priestory s valenými klenbami.
Obvodové múry sú spevnené vloženými drevenými trámami. Reprezentatívnu úroveň kúrie v jeho obytnej časti dokumentujú aj okná palácového typu.
Pred fasádou bočného krídla sa nachádza výrazný prvok kúrie – veža s tvarmi odvodenými od windsorskej novogotiky, ktorá bola pristavená na prelome 19. a 20. storočia.
Pendro

Pendro je kurdská dedina v irackom Kurdistane, nachádza sa v provincii Arbíl, v blízkosti hraníc s Tureckom. Nachádza sa približne 15–18 km severne od mesta Barzan. Pendro má viac ako 2540 obyvateľov.
Veľkopoľská vrchovina

Veľkopoľská vrchovina je geomorfologickou časťou Rázdiela, podcelku pohoria Tribeč. Leží vo východnej časti podcelku, v širšom okolí obce Veľké Pole, podľa ktorej je pomenovaná.
Polohopis.
Územie sa nachádza na východnom okraji pohoria Tribeč a zaberá východnú časť podcelku Rázdiel. V centrálnej časti vrchoviny sa nachádza Veľké Pole, na južnom okraji Jedľové Kostoľany a na severnom Radobica. Na západe a severe susedia časti materského podcelku, Skýcovská vrchovina a Kolačnianska brázda, severovýchodne sa nachádza pohorie Vtáčnik, konkrétne podcelok Vysoký Vtáčnik a časti Vígľaš a Župkovská vrchovina. Južným smerom nadväzuje Pohronský Inovec a jeho podcelky Vojšín a Lehotská planina. 
Poloha na rozhraní troch krajov spôsobuje, že aj vodné toky z rôznych oblastí Veľkopoľskej vrchoviny prináležia rôznym povodiam. Severné oblasti patria do povodia Nitry, kde smerujú prítoky Oslianskeho potoka (napr. Banský potok), strednú časť v povodí Hrona odvodňujú prítoky Kľaku (napr. Píľanský, Čierny a Tomov potok). Južné časti patria do povodia Žitavy.
Centrálnou časťou vedie obcou Veľké Pole cesta II/512, spájajúca Ponitrie (Oslany) a Pohronie (Žarnovicu).
Chránené územia.
Stredná a severná časť Veľkopoľskej vrchoviny patrí do Chránenej krajinnej oblasti Ponitrie, južná polovica je z nej vyňatá. Osobitne chránené územia sa tu nevyskytujú, iba na západnom okraji susedí národná prírodná rezervácia Sokolec.
Turizmus.
Turisticky atraktívne sú z centrálnej časti ľahko dostupné lokality v blízkosti obce Veľké Pole, v južnej časti okolie Jedľových Kostolian. Z južného smeru vedie atraktívna červeno značená Ponitrianska magistrála, smerujúca z Veľkého Tribča cez Hrušovský hrad do Jedľových Kostolian. Následne prechádza "Brezovým štálom" a rázcestím "Penhýbel" do Veľkého Poľa, odkiaľ pokračuje cez "Suchú horu" na Vtáčnik ().
Hydria

Hydria () je typ starogréckej nádoby.
Hydria (od slova hydór – voda), veľký vydutý džbán s tromi uchami (dvomi malými horizontálnymi na nosenie, jedným veľkým vertikálnym na naberanie a nalievanie), bola nádoba na prepravu vody. Grécke ženy ich s vodou položili (niekedy s mäkkou podložkou) na hlavu alebo na rameno, prázdne ich niesli na hlave poležiačky.
Kým sa bohato zdobených hydrií, najskôr čiernofigúrových potom červenofigúrových, zachovalo viac, obyčajných, v minulosti početnejších a častejšie používaných, je menej (zachovali sa len fragmentárne). Zdobené hydrie sa zrejme používali pri zvláštnych príležitostiach, napríklad na sympósiach, kde nimi dolievali vodu do kratéra, aby zriedili víno (najmä v helenistickom období nádherne maľované keramické výrobky nahradzovali aj kovové nádoby). 
V múzeách (aj v súkromných zbierkach) je mnoho hydrií zdobených s veľkou remeselníckou zručnosťou. Ich maľby často zobrazujú ženy naberajúce do nich vodu z verejných fontán (tieto umelé nádrže alebo kašny na pitnú alebo úžitkovú vodu, sú archeologicky doložené, napr. v Aténach) alebo ako ich naplnené vodou prenášajú na hlavách. Takéto maľované scény nám dávajú neoceniteľný pohľad do každodenného života v starovekom Grécku. 
Helenistickú hydriu typu "Hadra" používali ako kremačnú urnu.
Železničná stanica Ľubochňa

Železničná stanica Ľubochňa je železničná stanica v Ľubochni. Leží na trati Žilina – Košice. Je elektrifikovaná jednosmernou sústavou 3 kV.
Dejiny.
V rokoch 1903-1904 bola v obci postavená elektrifikovaná úzkorozchodná železnica, v prevádzke bola do roku 1965. Táto železnica sa na Košicko-bohumínsku pripájala v železničnej stanici Ľubochňa.
Doprava.
Stanica má 4 dopravné a jednu manipulačnú koľaj. Na stanici sa nenachádza pokladňa ZSSK. V roku 2016 bola zatvorená čakáreň na stanici, otvorená je na požiadanie výpravcom.
Katedrála svätých Petra a Pavla (Konstanca)

Katedrála svätých Petra a Pavla (), alebo aj Pravoslávna katedrála svätých Petra a Pavla () je pravoslávny chrám Rumunskej pravoslávnej cirkvi z konca 19. storočia, nachádzajúci sa na ulici strada Arhiepiscopiei 25 v historickom centre mesta Konstanca v konstanckej župe v Dobrudži v Rumunsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Názov.
Okrem najpoužívanejšieho názvu Katedrála svätých Petra a Pavla sa pre tento chrám používa aj názov "Arcibiskupská katedrála Tomisu" ().
Charakteristika a dejiny.
Katedrála bola postavená v rokoch 1883 – 1885 a kostol sa stal prvým pravoslávnym náboženským stánkom na území Dobrudže postaveným po oslobodení tohoto regiónu spod nadvlády Osmanskej ríše.
Základný kameň chrámu bol podpísaný vtedajším králom Karolom I. a jeho ženou Elizabetou a bol posvätený biskupom Iosifom Gheorghianom.
Katedrála bola postavená pod vedením významného architekta Iona Mincua podľa plánov architektov Alexandrua Orăscua a Carola Benișa. Ako materiál pre výstavbu bli použité tehly a betónové bloky. Interiér kostola bol naplánovaný Ionom Mincuom, ale väčšina vnútorného vybavenia bola vyrobená podľa jeho plánov v Paríži. Nábytok je prevažne dubový na niektorých miestach so zlatým kovaním.
Interiér kostola bol vymalovaný umelcom Demetrescuom Mireaom v roku 1888, teda tri roky po dokončení stavby, ale z dôvodu škandálu, ktorý vznikol z dôvodu štýlu, akým boli maľby zhotovené bol vysvätený až v roku 1895, teda desať rokov po výstavbe.
V roku 1923 sa stal biskupským chrámom pri príležitosti obnovenia konstanckého biskupstva.
Chrám bol vážne poškodený v priebehu druhej svetovej vojny v dôsledku sovietskeho bombardovania v roku 1941 a následne zrenovovaný v roku 1951. Znovuotvorený bol kostol 14. januára 1951 Justinianom Marinom, patriarchom Rumunskej pravoslávnej cirkvi.
Neskôr bol zrenovovaný aj interiér chrámu, ktorý bol nanovo vymaľovaný, Maľby zhotovené technikou fresiek sú dielom dvoch umelcov Gheorgheho Popescua a Niculiny Dony Delavranceaovej. Tieto maľby vznikali v rokoch 1959 – 1965.
V roku 2001 chrám získal štatút arcibiskupského chrámu s kláštorným charakterom. Odvtedy sa tu konajú bohoslužby dvaktrát denne a to ráno a večer. Slúžené sú mníchmi, ktorí žijú v Arcibiskupskom paláci, nachádzajúcom sa vedľa kostola.
Je najväčším a najvýznamnejším pravoslávnym chrámom v rumunskej Dobrudži. Nachádza sa v historickom centre Konstance na ulici strada Arhiepiscopiei 25 v blízkosti ulice bulevardul Elisabeta a konstanckého kasína.
HomePod

HomePod je inteligentný reproduktor spoločnosti Apple Inc.. Bol pomenovaný podľa populárneho radu prehrávačov iPod a je to v poradí druhý reproduktor, ktorý Apple za svoju históriu predstavil. Prvým bol reproduktor z názvom iPod Hi-Fi. Prvébol oznámenie sa konalo 5. júna 2017 na konferencii Apple WWDC a vydanie bolo naplánované na december 2017, ale neskôr bol odložený na začiatok roku 2018. Pôvodne bol predaj spustený najprv v Austrálii, Veľkej Británii a USA, dostupný v dvoch farbách: biela a vesmírna šedá. Dňa 23. januára 2018 spoločnosť Apple oznámila, že HomePod bude k dispozícii na predbežné objednávky 26. januára a prvé objednávky začnú prichádzať 9. februára 2018. Reproduktor je podobný iným inteligentným zariadeniam ako napríklad Amazon Echo alebo Google Home.
Špecifikácia.
Reproduktor podporuje technológiu AirPlay 2 a používa osobnú asistentku s názvom Siri. V hornej časti zariadenia je zobrazený dynamický tvar charakteristickej krivky, keď je Siri aktivovaná. Ponúka sedem vysokofrekvenčných výškových reproduktorov, každý s vlastným zosilňovačom a basový reproduktor smerom nahor. Softvér manipuluje so zvukom, tak aby sa využila akustika miestnosti pre lepšiu kvalitu zvuku. To znamená, že nasmeruje zvuk na to správne miesto podľa toho kde v miestosti je položený. Ďalej ponúka šesťmiestne pole mikrofónov pre vzdialené aktivovanie Siri a funkciu priestorové snímanie. Tiež využíva interný nízkofrekvenčný kalibračný mikrofón pre automatickú korekciu basov.