Movses Chorenaci

Svätý Movses Chorenaci (iné mená pozri nižšie; podľa tradície žil 5. storočí, * okolo 410, Chorénaokolo 490 / † 487 / niektoré výskumy ho datujú až do 8.9. storočia) bol arménsky vedec a spisovateľ, najvýznamnejší raný arménsky historik, autor diela "Dejiny Arménska." V diele popísal dejiny arménskeho národa až do smrti Mesropa Maštoca. Býva označovaný za otca arménskej literatúry či za otca arménskej histórie alebo za arménskeho Herodota. Hoci nebol prvým arménskym historikom, ako prvý z nich vyvinul explicitnú historiografickú filozofiu. Arménska apoštolská cirkev ho uctieva ako svätého, jeho sviatok slávia spolu s ostatnými svätými prekladateľmi.
Mená.
Niekedy býva nesprávne zamieňaný s iným arménskym historikom s menom Movses Daschuranci (aj Mojžiš Daschuranci či Movses Kalankatuaci) žijúcim približne v 9.10. storočí.
Autor.
O Movsesovom živote sa veľa nevie. Narodil sa neznámo kedy v meste Chorén (alebo Choréna), ktoré nie je presne identifikované. Samotný Movses sa označoval za žiaka svätých Mesropa a Sahaka, a teda za žiaka Mesropovej školy. Mal sa podieľať na preklade Biblie do arménčiny. Na ich podnet mal odísť študovať do Alexandrie a Konštantínopola, mal navštíviť aj Rím, Jeruzalem a Sýriu. Po príchode do rodného Arménska sa mal venovať prekladaniu a písaniu diel. Viaceré anachronizmy, ako aj chvála rodu Bagratovcov a zatracovania Mamikonjanovcov viedli k tomu, že mnohí bádatelia Chorenaciho život datovali až o niekoľko storočí neskôr (nie skôr ako do 8. storočie). Tomu môže nasvedčovať i fakt, že prvé výslovné zmienky o jeho diele pochádzajú až z deviateho storočia (Tovma Arcruni).
Dielo.
Práca sa skladá z troch častí. Prvou je prehistória Arménska, druhou dejiny od Alexandra po smrť Trdata a tretia časť sa zaoberá obdobím od smrti Trdata do smrti svätých Sahaka a Mesropa Maštoca (439). Dielo je pochvalou Arménska a rodu Bagratovcov. Venované bolo neznámej osobe menom Sahak Bagratovec. Autor údajne čerpal z bohatých ninivských archívoch. V skutočnosti však čerpá najmä z diel preložených do dávnej arménčiny. Medzi prameňmi sa nachádzali aj diela pohanských autorov. Medzi ne patrí "Poéma o Alexandrovi Veľkom" od Pseudo-Kallistena, "Progymnasmata" od Theóna, "Scholia" od Nonna, diela Jozefa Flavia či z Filónovho diela "Kniha Chrie". Z kresťanských prameňov použil diela raných cirkevných historikov Eusebia, Sokrata Scholastika, kroniku sýrskeho historika Ióanna Malalu, dielo Gregora Naziánskeho. Významným zdrojom bola aj Biblia. Autor čerpal aj z ústnej tradície a ľudovej slovesnosti a arménskych prameňov (Koriun, Lazarus, Faustus, Agathangelos). Perzské pramene podľa vlastných slov v úvode diela nepoužíva, pretože za matku a živiteľku múdrosti považuje Grécko. Spoľahlivosť diela je stále pochybná, avšak i tak ide o cenný prameň raných arménskych dejín.
Dejiny Arménska autor spája s biblickými dejinami Izraela a so starovekými dejinami. Popisuje v nich okrem iného aj príbeh o legendárnom kráľovi Abgarovi, ktorému pripisuje arménsky pôvod. V druhej knihe sa venuje postaveniu Arménska ako medzníka medzi Rímskou ríšou a Partmi. Tretia kniha pojednáva o Arménsku medzi Byzanciou a Peržanmi. Končí sa lamentáciou nad koncom arsakovskej dynastie a zvýraznením úlohy dynastie Bagratovov pri konsolidácii národnej identity.
Referencie.