burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Astrocyt

Astrocyty alebo astroglie sú bunky patriacim do skupiny neuroglie. 
Sú to veľké rozvetvené hviezdicovité podporné bunky s dlhými výbežkami. Jedným výbežkom zvyčajne priliehajú na stenu kapiláry a druhým sa dotýkajú povrchu neurónu. Tým zabezpečujú jeho výživu. Má sa za to, že sú základom hematoencefalickej bariéry.
Podľa charakteru výbežkov možno astrocyty rozdeliť na "plazmatické" s hrubými, a "vláknité" s tenkými výbežkami. Vláknité sa nachádzajú v bielej hmote, plazmatické v sivej hmote. Hypertrofujú a množia sa pri poškodení centrálnej nervovej sústavy – konečný stav sa označuje ako glióza.
Oligodendroglia

Oligodendroglie alebo oligodendrocyty sú typom buniek, patriacim do skupiny neuroglie. Sú strednej veľkosti, s malým počtom krátkych výbežkov.
Obklopujú axóny neurónov v centrálnej nervovej sústave a vytvárajú na nich myelínovú pošvu. Myelínová pošva vzniká rotáciou výbežku oligodendroglie okolo axónu. Jedna takáto bunka môže vytvárať myelín až pre 35 axónov. Okrem toho sa pri zvýšenom funkčnom zaťažení podieľajú oligodendroglie aj na zaistení metabolizmu neurónu. V periférnom nervovom systéme sú ich obdobou Schwannove bunky.
Mikroglia

Mikroglie sú typ buniek, patriaci do skupiny neuroglie.
Sú najmenšími a menej početnými (celkovo 5% neuroglie) gliovými bunkami. Majú mezodermový pôvod a do mozgu vstupujú až v neskorom štádiu prenatálneho vývoja. Sú schopné fagocytózy a sú výrazne pohyblivé. Zúčastňujú sa na imunitnej obrane centrálnej nervovej sústavy.
Schwannova bunka

Schwannova bunka je typ bunky, ktorý patrí do skupiny neuroglií. Nazvané boli podľa nemeckého fyziológa Theodora Schwanna.
Ich funkcia v periférnom nervovom systéme (PNS) je podobná fukcií oligodendroglií v centrálnej nervovej sústave (CNS) - tvorí istú formu izolantu, ktorý zrýchľuje prenos nervového signálu. Rotáciou Schwannovej bunky okolo axónu vzniká myelínová pošva. Na rozdiel od CNS, kde rotuje iba výbežok oligodendroglie, Schwannova bunka rotuje celá a preto môže tvoriť myelín iba pre jeden axón. Ak sa pri prerušení periférneho axónu zachová jeho pošva, zohráva pri následnej regenerácii nervového vlákna úlohu vodiacej štruktúry.
Okrem mechanického významu majú Schwannove bunky význam aj pri metabolizme neurónov. Navyše sa podľa najnovších výskumov ukazuje, že za patologických podmienok je Schwannova bunka schopná fagocytózy a tým pomáhá k regenerácii nervov.
Dosiaľ sa predpokladalo, že Schwannove bunky síce neuróny obklopujú a vyživujú ich, ale k priamemu kontaktu medzi nimi nedochádza. Podľa výskumu, ktorý švédski vedci zverejnili v časopise "Science" však spolu tieto bunky tvoria „orgán bolesti“.
Satelitná bunka

Satelitné bunky alebo amficyty sú typom buniek, patriacim do skupiny neuroglie. Niekedy sú považované za modifikáciu Schwannových buniek. Nepodieľajú sa však na tvorbe myelínu. Väčšinou priliehajú na povrch neurónov v periférnom nervovom systéme a sú dôležité pre ich metabolizmus.
Pučanie

Pučanie alebo gemiparia alebo gemácia môže byť:
Pučanie (zoológia)

Pučanie (iné názvy: gemiparia, gemácia) je druh nepohlavného rozmnožovania u živočíchov a kvasiniek. Spočíva vo vytváraní špeciálnych útvarov (pupeňov), schopných vyvinúť sa v nový organizmus.
U jednobunkovcov ide o zvláštny spôsob tzv. binárneho delenia. Vyskytuje sa u cicaviek ("Suctoria") a veľmi vzácne aj u niektorých koreňonožcov ("Sarcodina"), bičíkovcov a nálevníkov. Na povrchu materského jedinca (u niektorých druhov smerom dovnútra) sa vytvoria bunkové výrastky, do ktorých prechádzajú dcérske jadrá. Keď tieto „pupene“ dosiahnu určitú veľkosť osamostatňujú sa, nejaký čas volne plávajú, potom prisadajú a postupne nadobúdajú tvar materských jedincov.
U mnohobunkovcov pri pučaní vzniká nový jedinec v podobe pupeňa, ktorý postupne rastie a nakoniec sa oddelí. Materský organizmus pritom neprestáva existovať a môže vytvárať ďalšie pupene. Môže sa vyskytovať u polypovcov ("Hydrozo"a), machoviek ("Bryozoa"), a dokonca aj u najprimitívnejších chordát, u plášťovcov ("Urochordata", "Tunicata"). Pučaním na centrálnom stvole (stolon, cenosac) vznikajú aj kolónie niektorých polypovcov (rúrovníky – "Siphonophora"). Špeciálnym prípadom je vnútorné pučanie (gemulácia), ktorým vznikajú hibernačné
štádiá sladkovodných hubiek (gemuly) a hibernačné štádiá machoviek (statoblasty). Takto vzniknuté útvary sú veľmi odolné proti nepriaznivým vplyvom prostredia. Keď nastanú vhodné podmienky, zárodok sa uvoľní a vyvíja sa na nového živočícha.
Fisipária

Fisipária alebo hovorovo delenie (mnohobunkovcov) je druh nepohlavného rozmnožovania u niektorých mnohobunkových živočíchov.
Vyskytuje sa u primitívnych živočíchov s veľkou regeneračnou schopnosťou. Jeden jedinec sa pri tomto spôsobe rozdelí na dva rovnaké. Pozorovať ho môžeme u nezmarov ("Hydrida"), koralov ("Anthozoa"), polypovcov ("Hydrozoa") a u niektorých ploskulí ("Turbellaria") a obrúčkavcov ("Annelida"). 
Predpokladom pre tento typ delenia je schopnosť dcérskych jedincov regenerovať chýbajúce časti. Táto regenerácia môže nastať ešte pred rozdelením jedinca – paratómia (ploskule – "Turbellaria"), alebo nastáva až dodatočne – architómia. Oddelenie môže byť násilné – traumatická architómia (nezmary – "Hydrida"), ale za určitých okolností môže byť aj normálnym spôsobom rozmnožovania (dážďovky z radu "Lumbriculida"). V niektorých prípadoch dôjde k vzniku viacerých dcérskych jedincov ešte skôr, ako sa oddelia od predného materského jedinca a vzniká tak celý reťazec zooidov, dočasne navzájom spojených. Tomuto spôsobu delenia hovoríme schizogenéza. U niektorých morských mnohoštetinavcov (Polychaeta) pozorujeme špeciálny variant architómie – epitókiu.
Krakov

Krakov (poľ. "Kraków", IPA [], presnejšie "Stołeczne Królewskie Miasto Kraków" – Kráľovské hlavné mesto Krakov; ) je druhé najväčšie mesto Poľska. Zároveň je hlavným mestom Malopoľského vojvodstva. Má rozlohu , žije tu 780 981 obyvateľov a v metropolitnej oblasti viac ako 1,7 milióna (2017). Staré mesto je charakteristické početnými historickými stavbami (komplex stredovekých a renesančných budov Starého mesta, hrad Wawel, tržnica Sukiennice). Sídli tu Jagelovská univerzita či Poľská akadémia vied. Metropola južného Poľska leží na hornom toku rieky Visla.
Dejiny.
Mesto Krakov vzniklo približne okolo roku 800 ako obranný hrad Vislanov na križovatke obchodných ciest. Koncom 9. storočia je mesto súčasťou Veľkej Moravy. V 10. storočí bol vybudovaný hrad Wawel a mesto sa stalo súčasťou Poľska (okolo 999). Od roku 1038 je Krakov sídelné mesto Poľska. Mesto prekvitalo v 14. – 16. storočí, kedy bolo členom hanzy, hlavným a od 1320 korunovačným mestom Poľska s prvou poľskou univerzitou (založenou 1364) a známou výrobou súkna. V roku 1596 sa hlavným mestom stala Varšava, ale Krakov ostal korunovačným mestom. V 17. – 18. storočí nastal úpadok. Od roku 1795 mesto patrilo Rakúsku, len v rokoch 1809 – 1815 bolo súčasťou Varšavského kniežatstva a v rokoch 1815 – 1846 hlavným mestom Krakovskej republiky. Po potlačení krakovského povstania bolo opäť pričlenené k Rakúsko-Uhorsku. V roku 1914 sa tu organizovali poľské légie. Od roku 1918 je mesto opäť súčasťou Poľska. Po druhej svetovej vojne sa Krakov stal významným priemyselným strediskom Poľska – Nowa Huta je najväčší metalurgický závod v Poľsku.
Zaujímavé miesta v Krakove.
Krakov je jedným z najdôležitejších poľských turistických centier s cennými pamiatkami z rôznych epoch. V Krakove sa nachádza vyše 6 tisíc historických objektov.
Administratívne členenie.
Toto je zoznam mestských častí Krakova.
Doprava.
Verejná doprava.
Verejná doprava je založená na pomerne hustej sieti električiek a autobusových liniek, ktorú dopĺňa niekoľko súkromných operátorov minibusov. Miestne železnice prepájajú niektoré predmestia. Veľká časť historického centra bola upravená na pešiu zónu s rikšami a konskými záprahmi, no zasahuje sem aj električková sieť. 
Železničná doprava.
Železnica prepája mesto s väčšinou poľských miest. Vlaky do Varšavy chodia každú hodinu. Medzinárodné destinácie zahŕňajú Berlín, Budapešť, Prahu, Hamburg, Ľvov, Kyjev a Odesu. Hlavná železničná stanica je mimo Starého Mesta a je dobre prístupná verejnou dopravou.
Letecká doprava.
Krakovské letisko Jána Pavla II. Kraków-Balice (Międzynarodowy Port Lotniczy im. Jana Pawła II Kraków-Balice) na nachádza západne od mesta. Priame železničné linky prepájajú hlavnú železničnú stanicu Kraków Główny s letiskom a premávajú každých 15 minút. Kapacita letiska sa odhaduje na 1,3 milióna pasažierov, hoci v roku 2006 obslúžilo letisko 2,3 milióna cestujúcich, čo predstavuje 15 percent všetkých prepravených ľudí letecky v Poľsku.
Hans Küng

Hans Küng (* 19. marec 1928, Sursee, Švajčiarsko† 6. apríl 2021, Tübingen, Nemecko) bol švajčiarsky katolícky teológ a kňaz.
Životopis.
V rokoch 1948 až 1955 študoval filozofiu a teológiu na pápežskej univerzite Gregoriana v Ríme. V roku 1954 bol vysvätený za kňaza a v roku 1955 študoval na Sorbonne a na Katolíckom inštitúte v Paríži. Roku 1957 získal doktorát teológie. V rokoch 1957 až 1959 pôsobil ako kňaz v Hofkirche v Luzerne. Roku 1960 bol menovaný za riadneho profesora fundamentálnej teológie na univerzite v Tübingene. Predtým, v rokoch 1959 a 1960, učil na nemeckej univerzite v Münsteri. Roku 1962 ho pápež Ján XXIII. menoval za oficiálneho teologického poradcu II. Vatikánskeho koncilu. Od 1963 bol profesorom dogmatickej a ekumenickej teológie a riaditeľom Inštitútu pre ekumenický výskum na univerzite v Tübingen. 
Hans Küng bol prvým významným katolíckym teológom, ktorý od čias vzniku starokatolíckej cirkvi koncom 19. storočia spochybnil neomylnosť pápeža. Svoj názor k tejto otázke zverejnil hlavne vo svojej knihe "Neomylný? Jedna otázka" ("Unfehlbar? Eine Anfrage" ISBN 3-545-22061-3), ktorá vyšla v roku 1970. Následne Svätá stolica v roku 1979 skonštatovala, že Künga nemožno viac považovať za katolíckeho teológa, v dôsledku čoho mu bolo začiatkom roku 1980 odňaté cirkevné povolenie na vyučovanie ("misio canonica"). Až do odchodu do dôchodku v roku 1996 zostal naďalej profesorom na univerzite v Tübingene a naďalej je katolíckym kňazom. Súčasne prednášal po celej Európe, je autorom početných diel, v ktorých sa venuje kresťanskej a ekumenickej otázke, ako i otázkam náboženstva všeobecne. 
Hans Küng vždy rozlišoval medzi tým, čo je v katolíckej cirkvi nadčasové a univerzálne a čo je len výsledkom ľudských snáh a záujmov. V teológii varoval pred absolutizáciou pozitívnej (afirmatívnej) teológie, ktorá by bez korektívu negatívnej teológie z Boha urobila iba projekciu našich predstáv, čo by viedlo k modloslužbe.
Česká republika

Česká republika je:
Transcendentalizmus

Transcendentalizmus je:
Podľa tomizmu predmet poznania "konštruovaný vedomím… je korelatívny s hľadiskom vedomia, s metódou poznania. Tomizmus vychádza z predpokladu, že štruktúrovanosť sa do skutočnosti vnáša vedomím, že logika skutočnosti je projekciou logiky myslenia do skutočnosti, ktorá sama osebe je významove neprehľadnou a neurčitou rozmanitosťou."
Ralph Waldo Emerson

Ralph Waldo Emerson (* 25. máj 1803, Boston, Massachusetts, Spojené štáty – † 27. apríl 1882, Concord, Massachusetts) bol americký filozof a spisovateľ.
Oboznámil Severnú Ameriku s nemeckým idealizmom. Sám seba označoval ako „nekonečného hľadača, ktorý nemá za sebou nijakú minulosť“, odmietal učenia filozofických škôl a filozofické systémy, bojoval proti materializmu a pragmatizmu.
Idealizmus

Idealizmus je filozofický smer, ktorý vychádza z tézy, že prvotným, čiže tým, od čoho závisí všetko ostatné, je niečo ideálne alebo duchovné, napr. idea, vedomie, duch, duša a pod.
Koreň idealizmu.
Koreň idealizmu je príčina vysvetľujúca vznik a existenciu idealizmu. O koreňoch idealizmu hovorí napr. Lenin, ktorý rozlišoval gnozeologické a triedne korene idealizmu.
Materializmus

Materializmus je typ filozofickej reflexie, v kategoriálnej matrici ktorej dominuje spojenie kategórie hmoty a kategórie nestvorenosti alebo kategórie prvotnosti. Podľa materializmu všetko, čo existuje, je buď hmota sama alebo je vo svojej existencii od hmoty závislé. 
Materializmus je filozofický smer protikladný idealizmu.
Pragmatizmus

Pragmatizmus je smer súčasnej filozofie, ktorý vznikol v USA koncom 19. storočia najmä zásluhou Ch. S. Peirca a W. Jamesa. 
Podľa pragmatizmu sú všetky naše pojmy, úsudky, názory len pravidlá pre naše správanie ("pragma" = konanie, činnosť). Ich pravda je zdôraznená a zdôvodnená len ich praktickým užívaním pre život. Kritériom pravdy je užitočnosť, prospech, úspech a nie zhoda s objektívnou realitou. 
Najväčší rozmach zaznamenal pragmatizmus po 2. svetovej vojne, kedy sa šíril ako tzv. neopragmatizmus (predstaviteľ: Richard Rorty). Pragmatizmus pozostáva z dvoch variantov - populárny pragmatizmus, ktorý vyjadruje záujmy americkej konzumnej spoločnosti („Je zbytočné sa niečím zaoberať, pokiaľ to neprináša zisk“), a filozofický pragmatizmus, ktorý rieši tri základné problémy - poznanie, pravda a význam. Presadzuje tvrdenie, že pravdivé je to, čo je pre človeka užitočné. Zároveň tvrdí, že všeobecné pravdy neexistujú, pretože to, čo je užitočné pre jedného človeka, môže škodiť druhému.
Pragmatisti a skutočnosť.
Pragmatisti tvrdia, že platónske hľadanie, pokus preniknúť za jav k vnútornej povahe skutočnosti, je beznádejné. Už od 17. storočia filozofi tvrdia, že skutočnosť možno nikdy nespoznáme, pretože medzi nami a ňou je bariéra - závoj javov tvorený interakciou medzi subjektom a objektom, medzi konštrukciami našich zmyslových orgánov, našej mysle a vecami, ako sú osebe. Od 19. storočia filozofi tvrdia, že táto bariéra je možno tvorená jazykom - že náš jazyk vnucuje predmetom kategórie, ktoré nie sú ich vlastné. Pragmatisti vo svojej odpovedi na argumenty zo 17. storočia tvrdia, že model poznania sa musí riadiť modelom videnia. Naše zmyslové orgány ani naše myšlienky teda nemusia vstupovať medzi mentálny znak a jeho predmet. Podľa pragmatistov môžeme oboje považovať za nástroje manipulovania s predmetom. V odpovedi na argumenty z 19. storočia o skresľujúcom vplyve jazyka tvrdia, že jazyk nie je médium reprezentácie, lebo nič nereprezentuje. 
Pragmatizmus podľa Williama Jamesa.
Pragmatizmus predstavuje vo filozofii empirický postoj. Odmieta abstrakciu a nedokonalosť, slovné riešenia, zlé apriórne súdy, fixované princípy, uzavreté systémy, predstierané absolútna a pôvody. Obracia sa ku konkrétnosti a prirodzenosti, k faktom, k činnosti a moci. Znamená to dať voľnosť možnostiam prírody oproti dogme, umelosti a nároku na konečnú pravdu.
Zhoduje sa s nominalizmom, ustavične apelujúc na jednotlivosti; s utilitarizmom v zdôrazňovaní praktických aspektov; s pozitivizmom v jeho odmietaní slovných riešení, neužitočných otázok a metafyzických abstrakcií. To všetko sú antiintelektualistické tendencie. 
V diele "Pragmatizmus" (1907) James formuluje hlavnú filozofickú zásadu pragmatizmu: Aby sme dosiahli dokonalú jasnosť vo svojich myšlienkach o nejakom predmete, musíme uvážiť, aké možné praktické účinky môže tento predmet obsahovať, aké vnemy môžeme od neho očakávať a na aké reakcie sa musíme pripraviť. Pravdivým sa potom nazýva to, čo sa podľa nášho presvedčenia osvedčuje ako dobré.
Zoznam filozofických smerov

Toto je zoznam filozofických smerov:
Aristotelizmus

Aristotelizmus je filozofický smer - peripatetizmus - spôsob filozofovania opierajúci sa o Aristotela (cf. aj peripatetici); učenie pokračovateľov a stúpencov Aristotelovej filozofie.
Atomizmus

Atomizmus (zo ) je filozofický smer, podľa ktorého všetko dianie pozostáva z hry atómov, z ich spájania a oddeľovania, usporiadavania, presunov, priťahovania a vzájomného odrážania. Atómy sú častice, z ktorých pozostáva každá látka, predmet či teleso. Sú súčasťou väčších častí, molekúl. Prvým filozofom v oblasti atomizmu bol zrejme Démokritos z Abdér.
Austromarxizmus

Austromarxizmus je filozofický smer - škola rakúskeho marxizmu, ktorá sa rozvíjala začiatkom 20. storočia. 
Kryštalizačným bodom hnutia bol spolok „Zukunft“ (Budúcnosť) založený v roku 1903, edícia „Marx-Studien“, ktoré vychádzali od roku 1904 a v ktorých boli uverejnené prvé významné diela austromarxistov, a časopis „Der Kampf“, ktorý bol desaťročia teoretickým orgánom rakúskej sociálnej demokracie. Najvýznamnejšími predstaviteľmi austromarxizmu boli: Max Adler, O. Bauer, R. Hilferding, K. Renner a Fr. Adler. Príslušnosť K. Kautského k tejto skupine je sporná. 
Špecifikum austromarxizmu ako pravého krídla v rámci marxistickej sociálnej demokracie je určené tým, že austromarxisti preberali od novokantovstva kriticko-transcendentálnu metódu a jedni viac, druhí menej opúšťali Hegelovu dialektickú metódu ako základ marxistickej dialektiky. Aplikácia kantovskej metódy viedla k tomu, že austromarxisti interpretovali marxizmus prevažne ako sociológiu, t. j. ako prísnu vedu o spoločnosti. Austromarxizmus tendoval k liberálnej koncepcii socializmu. Po vzniku Sovietskeho zväzu sa austromarxizmus začal štiepiť rôznymi smermi a po víťazstve nacizmu v Rakúsku došlo k tragickému koncu austromarxizmu.
Averroizmus

Averroizmus je smer stredovekej filozofie nadväzujúci na učenie Averroesa; obhajuje idey večnosti sveta, smrteľnosti duše, teóriu dvojakej pravdy. Averroizmus mal značný vplyv v 13. storočí vo Francúzsku (Siger Brabantský) a v 14. storočí a 16. storočí v Taliansku (padovská škola).
Eleatská škola

Eleatská škola je grécky filozofický smer, ktorý vznikol na rozhraní 6. storočia pred Kr. a 5. storočia pred Kr. v juhotalianskom meste Elea (lat. "Velia"). V učení dominuje myšlienka nemennej podstaty skutočného bytia a iluzórnosti všetkých vnímateľných zmien a rozdielov. V učení o poznaní podceňuje zmyslovú skúsenosť, dôraz kladie na rozumové poznanie. Argumenty eleatov (najmä Zenóna z Eley) proti možnosti pohybu sú okrem iného významným zdrojom dialektického myslenia.
Učenie Eleatskej školy.
Rozviklalo vieru v spoľahlivosť zmyslov; veci sú preludom i vo svojich premenách. To, čo je, nevzniká ani nezaniká, pretože vznik by musel byť vzídením z ničoho a to nie je možné; neexistuje zmena, je len večné trvanie. Len výsledky myslenia, ku ktorým sa dopracovávame rozumom, majú pravú existenciu.
Zénón z Eley

Zénón z Eley alebo Zenón z Eley (; * asi 490 pred Kr.† 430 pred Kr.) bol starogrécky filozof, predstaviteľ eleatskej školy (predsokratovské obdobie). Ako prvý začal používať vo filozofii formu dialógu. Do dejín filozofického myslenia sa zapísal najmä formulovaním apórií.
Učenie Zenóna z Eley.
Nadväzuje na Parmenidovo učenie s cieľom podložiť ho dôkazmi. Zenón uvádza štyri dôkazy nemožnosti existencie mnohosti vecí a štyri dôkazy nemožnosti existencie pohybu. Tieto dôkazy sa opierajú o myšlienku, že je možná reálna existencia len jedného, nezmeniteľného bytia, nezávislého od priestoru a času. Miesto je deliteľné donekonečna, pretože ho tvorí nekonečná nepretržitosť. Bod je nedeliteľným miestom, pretože sa vôbec nedá rozdeliť. V dôsledku toho je
pohyb nemožný.
Život.
O Zenónovom živote máme len málo presných informácií. Najviac biografických informácií sa dozvedáme z Platónovho dialógu nazvaného "Parmenides". Platón v ňom opisuje Zenónovu a Parmenidovu cestu do Atén, keď mal Zenón približne 40 rokov, Parmenides asi 65 a Sokrates bol „veľmi mladý muž“. Ak predpokladáme, že Sokrates mal 20 rokov a ak zoberieme do úvahy, že Sokrates sa narodil v roku 470 pred Kristom, môžeme určiť približný dátum narodenia Zenóna na rok 490 pred Kristom. Platón tiež uviedol, že Zenón bol približne o 25 rokov mladší ako Parmenides.
Ostatné, menej presné informácie máme z diela Diogenesa Laertia, v ktorom sa uvádza, že bol synom Teleutagorasa, adoptívnym synom Parmenida a bol pravdepodobne zabitý tyranom z Eley.
Existencializmus

Existencializmus alebo filozofia existencie je smer súčasnej filozofie (najväčší vplyv mal medzi rokmi 1920 – 1960), ktorý nadviazal o. i. na myslenie B. Pascala, S. Kierkegaarda, Unamuna, Dostojevského, Nietzscheho a Husserla. Existencializmus v odmietavej reakcii voči metodologizmu a gnozeologizmu začiatku dvadsiatych rokov minulého storočia sústreďuje svoju pozornosť na ontologickú problematiku: bytie nie je podľa existencialistov ani empirická realita, ktorá nám je daná v zmyslovom vnímaní, ani racionálna konštrukcia, ktorú nám poskytujú vedy, ani inteligibilná realita, za ktorú ho považuje tradičná špekulatívna filozofia. Bytie je to, čo sa nám odhaľuje v našom vlastnom bytí (označovanom existencialistami ako existencia), a to ako niečo transcendentné, a javí sa nám alebo ho prežívame ako tajomstvo.
Interpretácia bytia a existencie sa u predstaviteľov existencializmu odlišuje v súlade s matricou kategórií, ktoré intervenujú v ich filozofickej reflexii: rozlišuje sa tzv. teistický existencializmus (kľúčovou a často zároveň explicitne fungujúcou kategóriou, ktorá tu intervenuje vo filozofickej reflexii, je kategória Boha) a tzv. ateistický existencializmus (v matrici kategórií intervenujúcich v jeho filozofickej reflexii buď nie je prítomná kategória Boha, alebo ak aj je prítomná, tak nemá kľúčové postavenie a neraz funguje iba implicitne).
Delenie existencializmu.
Existuje niekoľko spôsobov, ako deliť existencializmus. Jednou z možností je národnostné delenie (francúzsky existencializmus, nemecký existencializmus a pod.) Ďalšou z možností je delenie podľa významu kategórie boha vo filozofii jednotlivých existencialistov:
Edmund Husserl

Edmund Husserl (* 8. apríl 1859, Prostějov – † 27. apríl 1938, Freiburg im Breisgau, Nemecko) bol nemecký filozof, zakladateľ a hlavný predstaviteľ fenomenológie ako filozofického smeru a hnutia súčasnej filozofie. Bol žiakom Franza Brentana (1838-1917).
Husserlovo filozofické myslenie začína reflexiou matematiky a celkove ho možno charakterizovať ako sústavné rozširovanie a prepracovávanie fenomenológie, ktorú chápe – najmä od rokov 1910–1913 – ako radikálnu filozofiu.
Husserl odmieta psychologizmus, historizmus i metafyziku.
Tomizmus

Tomizmus je oficiálna katolícka filozofia; filozofická škola, ktorej zakladateľom je Tomáš Akvinský; tomizmus však nemožno stotožňovať s učením Tomáša Akvinského, pretože tomistická filozofia sa rozvíjala a aplikovala v stále nových otázkach aj po Tomášovi. Žriedlami tomizmu sú práce Aristotela a sv. Augustína, storočia kresťanského myslenia pripravovali jeho vznik.
Dejiny.
V 13. stor. tomizmus prevládol v dominikánskom ráde. Na prelome storočia mal už Tomáš v cirkevných školách mnoho žiakov a nasledovníkov, ktorí obhajovali jeho učenie proti odporcom a popularizovali ho. Strediskami tomizmu sa stávajú najprv Paríž a Neapol, neskôr Avignon.
Tomáš Akvinský bol vyhlásený za „knieža scholastikov“ a roku 1323 bol kanonizovaný. Jeho učenie dostalo názov „tomizmus“ a stalo sa základom katolíckej teológie a filozofie.
V 15. stor. sa scholastika prejavovala predovšetkým v tomistickej podobe. Tomizmus sa delil do dvoch smerov: na ortodoxný, odmietajúci akúkoľvek modernizáciu, a na „renesančný“, pripúšťajúci spojenie tomizmu s novými humanistickými prúdmi.
Snahou o aktualizáciu sa vyznačuje predovšetkým španielsky tomizmus, ktorý sa usiluje o rozvoj apologetiky z hľadiska nových potrieb cirkvi. Medzi španielskymi dominikánmi vyniká predovšetkým František de Vittoria, spomedzi jezuitov Francisco Suárez. Počnúc Suárezom (čiže od konca 16. stor.) až po prvé desaťročia 19. stor. ide v tomizme (podobne ako v scotizme či platonizujúcom augustinizme) o aktualizovanie jeho doktrínových základov zdedených po stredoveku a prispôsobovanie ich pokrokom novovekej vedy. 
„V súčasnosti tomizmus patrí medzi najprekvitajúcejšie smery ľudského myslenia; má dokonca mysliteľov viac, početnejšie strediská a značne väčší počet vedeckých časopisov ako ktorákoľvek iná filozofická škola.“ Tomisti neprijímajú všetko, čo učil sv. Tomáš.
Robert Barron tvrdí, že Tomáš Akvinský používal filozofiu ako nástroj a nie ako základ teológie. Na rozdiel od pôvodných predstáv Tomáša Akvinského sa racionalistická neoscholastika viac drží fundamentalistického chápania vzťahu medzi filozofiou a teológiou. Potom napríklad Karl Rahner vychádza zo skúsenosti človeka, ktorý sa ocitol v prítomnosti "absolútneho mystéria". Barron však odmieta použiť racionalizmus neoscholastiky napríklad na vtesnanie Ježiša do vlastných termínov. Spolu s Balthasarom a Lubacom ukazuje na krásu nazerania na biblického Ježiša a zamilovanie si ho.
Názov tomizmus.
Názov "tomizmus" pochádza z mena sv. Tomáša Akvinského, ktorý sformoval základy tomizmu a vypracoval väčšinu jeho učení.
Polostrov

Polostrov (iné názvy: peninsula, staršie [a po česky]: "poloostrov") je časť pevniny alebo veľkého ostrova, ktorá výrazne a ďaleko vybieha do mora a aspoň z troch štvrtín je obklopená vodou mora. 
Príklady veľkých polostrovov:
Jadranské more

Jadranské more (zriedkavo Adriatické more, skrátene Jadran, zastarano Adria) je polouzatvorené more Stredozemného mora, ležiace medzi Apeninským a Balkánskym polostrovom. Na juhu je Otrantský prieliv, široký , ktorý spája Jadran s Iónskym morom. More je dlhé asi 800, široké 150 až a zaberá plochu asi . Najväčšiu hĺbku dosahuje v južnej časti, no prevažujú hĺbky do . Teplota povrchových vrstiev vody v lete 2426 °C, v zime 713 °C, slanosť 3538 ‰.
Ostrovy.
Pobrežie Jadranu je veľmi odlišné: v južnej talianskej časti je nízke a piesčité, v severnej balkánskej časti je skalnaté s mnohými ostrovmi a útesmi. Oceánografický a rybársky ústav v Splite uvádza v Jadranskom mori 1 246 ostrovov, z toho 69 trvalo osídlených. Najväčšími ostrovmi sú: Krk, Cres, Brač, Hvar, Pag a Korčula.
Krajiny a mestá.
Jadranské pobrežie zdieľa:
Stredozemné more

Stredozemné more (po lat. "Mare Nostrum" – naše more, "Mare Internum" – vnútorné more) je vnútorné more Atlantického oceánu medzi Európou, Afrikou a západnými brehmi Ázie. Jeho rozloha je takmer štvrtinou Európy. Obmýva brehy 18 krajín. Gibraltárskym prielivom sa spája s vlastným Atlantickým oceánom, cez Dardanely s Marmarským morom, cez Bospor s Čiernym morom a cez Suezský prieplav s Červeným morom. 
Každé z morí Stredozemného mora má príbrežný prúd v smere hodinových ručičiek.
Charakteristika.
Stredozemné more je pozostatkom niekdajšej sústavy oceánskych bazénov Tethys, z ktorej boli počas alpínskeho horotvorného procesu vyvrásnené mladé horské reťazce európskych pohorí. Oblasť Stredozemného mora je seizmicky veľmi aktívna, časté sú zemetrasenia, najmä v polostrovných územiach, ako aj aktívna vulkanická činnosť (Vezuv, Etna).
Príjemná subtropická klíma, slnečnosť, teplá voda a pekné pláže umožnili rozvoj cestovného ruchu. Svetoznáma je napr. Riviéra.
Fauna je bohatá a rôznorodá, pre rybolov sú dôležité sardinky, makrela, tuniak, ďalej sú to ustrice, langusty, koraly a pod.
Mnohé z prítokov (ako Pád) odvodňujú priemyselné oblasti, čím sa značne znečisťuje morská voda. V severných šelfových oblastiach Jadranského a Egejského mora sa ťaží ropa a zemný plyn. 
Oblasť Stredozemného mora je významná aj z historického hľadiska. Na jeho brehoch vznikli staroveké kultúry Egypta, Fenície, Kartága, Grécka a Ríma. Rozhodujúci význam malo Stredozemné more aj v stredoveku, stratilo ho však objavením námorných ciest do Indie a Ameriky. Jeho význam opäť vzrástol po výstavbe Suezského prieplavu.
Ázia

Ázia je súčasť Starého sveta, východná časť eurázijského dvojkontinentu na severnej pologuli, 44 579 000 km², asi tretina celej súše, medzi Severným ľadovým oceánom, Tichým oceánom a Indickým oceánom. 
Hranica s Európou a Áziou prebieha po východnom úpätí pohoria Ural, po rieke Emba, severným pobrežím Kaspického mora, Kumsko-Manyčskou zníženinou, Azovským morom, Kerčským prielivom, Čiernym morom, Bosporom, Marmarským morom, Dardanelami, Egejským morom, východnou Suezskou šijou, Červeným morom a prielivom Bab-al-Mandab. 
V Ázii, ktorá je značne členitá, sa vyvíjala spoločenská organizácia síce nerovnomerne, ale - v porovnaní s inými kontinentami sveta - omnoho rýchlejšie. Najmä v oblastiach Prednej Ázie (Chetiti), Strednej Ázie (v povodí Eufratu a Tigrisu) a na Ďalekom východe (India, Čína, Japonsko). V 3. tisícročí pred Kr. vznikali prvé civilizácie na Strednom východe, v 20. storočí pred Kr. sa vytvárala civilizácia v Číne a Indii.
Ázia predstavuje jednu z hlavných kolísok ľudstva vôbec a mongoloidnej rasy zvlášť. 
Vodstvo.
Rieky v Ázií, ústia do viacerých oceánov, a oblastí (Tichý oceán, Severný ľadový oceán, Indický Oceán, bezodtoková oblasť Ázie)
Rieky úmoria Severného Ľadového oceána:
Rieky úmoria Tichého Oceána:
Rieky úmoria Indického Oceána:
Rieky bezodtokovej oblasti:
Kontinent

Kontinent alebo pevnina (z latinského "contineō, -ēre", čo znamená "držím pohromade") je rozľahlá a súvislá časť súše obklopená svetovým oceánom. Kontinenty sú tvorené pevninským typom zemskej kôry. Kontinentmi sú Eurázia, Afrika, Južná Amerika, Severná Amerika, Austrália a Antarktída.
Keďže neexistuje žiadny štandard, ktorý by udával definíciu kontinentu, rôzne kultúry a vedné odbory považujú za kontinent rôzne časti Zeme. Všeobecne uznávané charakteristiky kontinentov ale existujú: musí to byť územie s veľkou rozlohou, ktoré musí pozostávať z neponorenej pevniny, a musí mať geologicky význačné hranice (do úvahy sa okrem morí či horských pásiem berú napr. litosferické dosky). Zatiaľ čo podľa niektorých názorov existuje iba 4 alebo 5 kontinentov, častejšie sa ich počet udáva ako 6 alebo 7.
Spornými sú hlavne otázky či sa Európa a Ázia majú označovať ako spoločný kontinent Eurázia alebo oddelene, podobne, či sa majú Severná a Južná Amerika ako jeden americký kontinent, alebo dva oddelené kontinenty. Niekoľko geografov tiež navrhlo zoskupiť Európu, Áziu a Afriku do jediného kontinentu, Eurafráziu (v geopolitike sa jej tiež hovorí svetový ostrov).
Rozdelenie sveta na 7 kontinentov sa obvykle vyučuje v západnej a strednej Európe ako aj v Severnej Amerike, zatiaľ čo rozdelenie na 6 kontinentov (spojená Eurázia) sa tiež vyučuje v Severnej Amerike a aj vo východnej Európe a Južnej Amerike a Ázii. Šesť kontinentov je používaných aj vo vedeckých kruhoch.
Kontinenty sú niekedy tiež delené na subkontinenty. Definícia tohoto termínu je ešte nepresnejšia, než definícia kontinentu. V našich oblastiach sa týmto termínom obvykle označuje India (či tzv. indický subkontinent).
Ostrovy sú pričleňované ku kontinentom, ktoré sú najbližšie, alebo ku ktorým geologicky prináležia. Austrália a ostrovy v Tichom oceáne sú niekedy spoločne označované ako Australázia alebo Oceánia.
Svetadiel

Svetadiel (staršie názvy: zemediel, diel sveta) je tradičné označenie istých častí súše planéty Zem na základe historického, kultúrneho a spoločenského hľadiska. Svetadielmi sú Európa, Ázia, Amerika, Afrika, Austrália a Antarktída.
Austrália

Austrália môže byť:
Antarktída

Antarktída alebo zastarano Antarktis (z gréckeho ἀνταρκτικός, to je „opak Arktídy“, resp. „protiľahlá voči Arktíde“) je najjužnejší svetadiel nachádzajúci sa okolo južného pólu Zeme. Je takmer celá trvalo zaľadnená a zaberá plochu 14,2 mil. km². Obklopujú ju okrajové moria Južného oceánu. Je to najchladnejší svetadiel, má spomedzi všetkých svetadielov najväčšiu priemernú nadmorskú výšku () a najnižšiu priemernú vlhkosť vzduchu. Nemá žiadne stále obyvateľstvo. Antarktída je medzinárodná oblasť, iba na ostrovoch majú niektoré štáty meteorologické alebo rybárske základne. 
Antarktída je zároveň najsuchším kontinentom na svete z dôvodu že sa tu na povrchu nenachádza žiadna kvapalná voda.
Geografia.
Naprieč Antarktídou sa tiahne Transantarktické pohorie, ktoré ju rozdeľuje na západnú a východnú časť. 
Východná Antarktída je prevažne na východnej pologuli. Zahŕňa Zem kráľovnej Maud, Nové Švábsko, Enderbyho zem, Mac Robertsonovu zem, Americkú vysočinu, Sovietsku plošinu, Wilkesovu zem a Viktóriinu zem. Skalný podklad východnej Antarktídy leží prevažne nad hladinou mora.
Západná Antarktída je výlučne na západnej pologuli. Zahŕňa Zem Márie Byrdovej, Polostrov Eduarda VII., Pohorie výkonného výboru, Thurstonov polostrov, Ellsworthovu zem, Palmerovu zem a Antarktický polostrov. 
Najvyšším vrchom Antarktídy je Vinson Massif, ktorý je vysoký Taktiež sa tu nachádza niekoľko činných, ale momentálne spiacich sopiek, z ktorých najznámejšia sa nazýva Mt. Erebus (vysoká ).
95 % povrchu zaberá pevninský ľadovec, ktorý je miestami hrubý až . Ľad na Antarktíde tvorí až 90 % objemu všetkého ľadu na Zemi. Tento ľad vznikol postupným vrstvením snehových zrážok, ktoré sa pod vplyvom tlaku vyšších vrstiev postupne premieňali na ľadovec. Nachádza sa tu približne 145 podľadovcových jazier, z ktorých najväčšie je jazero Vostok. Ľadová pokrývka izoluje jazero 400 000 rokov ale voda v jazere môže byť odizolovaná od 15 do 25 miliónov rokov. Jazero sa nazvalo podľa korvety Vostok, ruského moreplavca Bellinsgauzena.
Podnebie.
Podnebie tohto svetadiela je veľmi suché (150 zrážok ročne), čiže drvivú väčšinu územia tvorí polárna púšť. Taktiež tu namerali aj najnižšiu teplotu na Zemi, konkrétne −89,2 °C, ktorú namerali na ruskej (vtedy sovietskej) výskumnej stanici Vostok. Sú tu dve ročné obdobia, dlhá a chladná zima a krátke (max. 1 mesiac), chladné (max. denné teploty do 7 °C) leto.
Dejiny.
V minulosti sa Antarktídu usilovalo kolonizovať 7 štátov (Čile, Argentína, Austrália, Nový Zéland, Francúzsko, Spojené kráľovstvo a Nórsko). Po podpísaní Zmluvy o mierovom a nekomerčnom využití Antarktídy v roku 1959 sa toto územie stalo medzinárodným (Antarktický zmluvný systém).
V súčasnosti sú jedinými stálymi obyvateľmi Antarktídy iba vedci (asi 5 000), ktorí pracujú približne na 70 výskumných staniciach. Najväčšia z nich je americká antarktická stanica McMurdo Station a najchladnejšia stanica je ruská stanica Vostok.
Prvý človek, ktorý dosiahol južný pól bol nórsky bádateľ Roald Amundsen. Dosiahol ho 14. decembra 1911.
Eurázia

Eurázia alebo Euroázia je prastará pevnina a jeden z kontinentov, ktorej základné časti boli konsolidované už po rozpade prvotnej prapevniny Pangey (v severnej Európe a na Sibíri). Juh Eurázie budujú staré platformy (Arabská a Indická), ktoré sa k nej pričlenili po rozpade Gondwany. Pojem Eurázie zaviedol E. Suess (pozri Eurázijská platňa). Geograficky je Eurázia najväčší kontinent Zeme, ktorý tvoria svetadiely Európa a Ázia.
Pangea

Pangea (gr. všetka krajina) je názov historicky posledného superkontinentu na planéte Zem. Bola obklopená zo všetkých strán oceánom (Panthalassa). Pangea existovala približne od karbónu po začiatok jury – teda v období pred asi 300 až 180 miliónmi rokov.
Pangea mala tvar písmena C. Záliv, ktorý do nej vnikal z východu je označovaný ako Paleotethys (tiež Tethys).
Vznik a vývoj.
Pangea nebola prvý superkontinent. Predpokladá sa, že starší superkontinent Rodinia sa sformovala približne pred 1 100 miliónmi rokov a rozdelila sa pred 750 miliónmi rokov. Vypátrať staršie superkontinenty už nie je pre nedostatočnú nadväznosť geologického záznamu jednoduché. Pred 600 miliónmi rokov vznikol ďalší superkontinent Pannotia, ktorý sa rozpadol pred 550 miliónmi rokov.
Pangea vznikla až neskôr, asi pred 300 miliónmi rokmi, zrážkou dvoch vtedajších kontinentov: Eurameriky resp. Laurusie, Východnej Sibérie, Kazachstanie a Gondwany. Všetky tieto kontinenty bol spojené pomerne rýchlo v priebehu asi 20 miliónov rokov. Časti kontinentov, ktoré dnes tvoria južnú Áziu boli až do jury samostatnými mikrokontinentami. Pri spájaní kontinentov vznikli horské pásma v Severnej Amerike v oblasti Apalačských vrchov (Alleghensko-Ouačitinské pásmo); v Európe hercýnske pásmo (napr. Český masív, Hartz, Vogézy) a Ural; Mauritanidy v Severnej a Kapské vrásovo prešmykové pásmo v Južnej Afrike; v Austrálii pohorie Alice Springs; a Irtyšské a Džungárske vrásovo prešmykové pásmo v Ázii, ktoré boli sutúrnymi zónami po zrážke kontinentov.
V perme sa Pangea nachádzala prevažne iba na južnej pologuli. V triase začal oceán Penthalassa na rozsiahlych úsekoch subdukovať pod Pangeu. Superkontinent sa posunul na sever a točil sa proti smeru hodinových ručičiek. Následne sa koncom triasu začal rozpadať.
Plášť pod pôvodným umiestením Pangey bol rozpálený viac ako zvyšok Zeme a preto sa vydul nahor. Dnešná Afrika je z toho dôvodu o niekoľko desiatok metrov vyššie než ostatné kontinenty. Zánik Pangey bol postupný. Po tom, čo sa začiatkom jury otvoril centrálny a neskôr v kriede i severný a južný Atlantik, ktorý oddelil od seba najprv Severnú Ameriku a západnú Afriku, neskôr i Európu a nakoniec i Južnú Ameriku a zvyšok Afriky. Druhou vetvou Atlantiku, ktorá siahala na východ bol oceán Tethys, ten od seba oddelil Euráziu a Afriku.
Podnebie.
V oblasti rovníka existovalo vlhké ekvatoriálne pásmo s rozsiahlymi dažďovými lesmi. V dôsledku veľkosti Pangey nedochádzalo na rozsiahlych oblastich okolo obratníkov vo vnútrozemí k zrážkam a preto bolo na týchto miestach podnebie extrémne suché. Vznikali rozsiahle púšte, väčšie ako tie ktoré sú známe z dnešného povrchu. Vo vrchnom karbóne bolo podnebie podobné tomu aké poznáme dnes. V južnej Austrálii, Antarktíde, južnej Indii a na Madagaskare bola ľadová pokrývka, pretože sa nachádzali okolo južného pólu. Významne sa pohybovala výška morskej hladiny, v obdobiach záplav okrajov kontinentov vznikali mangrovové a dažďové lesy, z ktorých sa zachovali rozsiahle súvrstvia uhlia. V triase sa diverzita života kvôli nepriaznivému podnebiu znížila.
Človek

Človek môže byť:
Starý svet

Starý svet je Európa, Ázia a Afrika; výraz sa často používa aj na označenie európskej kultúry, zvykov atď.
V prvom význame sa používa v niektorých historických kontextoch od 16. storočia (najmä v súvislosti so zámorskými objavmi) a v biológii (napríklad pri triedení druhov opíc z geografického hľadiska). Je to opak pojmu Nový svet.
Pojem sa používa aj vo vinárstve, tam však označuje z hľadiska pôvodu vína len Európu a severnú Afriku a z hľadiska štýlu vína akúkoľvek oblasť okrem juhovýchodu Kalifornie a Austrálie. Nový svet sú potom ostatné územia.
More

More je „časť oceána, rôznym spôsobom obklopená súšou alebo vyvýšeninami oceánskeho dna, líšiaca sa od otvoreného oceána špecifickými vlastnosťami“.
Rozlišuje sa vnútrozemské more, okrajové more a medziostrovné more. More je časť oceánu, ktorá má odlišný vodný režim od svojho oceánu. Moria na okrajoch oceánov, čiastočne ohraničené pevninou (napríklad ostrovmi, súostroviami alebo polostrovmi), sa nazývajú okrajové moria (Severné more) alebo medziostrovné moria (Karibské more). Okrajové a medziostrovné moria sa svojimi systémami prúdov, slanosťou vody alebo usadeninami príliš nelíšia od zvyšku oceánu. Ak obklopuje pevnina takmer celé more, tak sa to more označuje ako vnútrozemské more (Stredozemné more, Baltské more, Červené more). Vnútrozemské moria mávajú z dôvodu nadmerného vyparovania alebo naopak prítoku riečnej vody výrazne vyššiu resp. nižšiu slanosť ako je zvyčajných 35 ‰ a aj v mnohých ďalších charakteristikách sa od okrajových morí odlišujú. 
Názov "more" nesú aj niektoré veľké vnútrozemské (spravidla slané) jazerá, ktoré nemajú prirodzený odtok (napr. Kaspické more alebo Mŕtve more). Nie sú to však skutočné moria, pretože nie sú súčasťou oceánu. 
Moria a oceány pokrývajú celkom 361 miliónov km², čiže 71 % povrchu planéty Zem a ich objem dosahuje 1 370 miliónov km³ vody. Morská voda tak predstavuje 96,5 % planetárneho vodstva. Priemerná hĺbka svetového oceánu je približne 3 790 m.
Čierne more

Čierne more je vnútropevninské more Atlantického oceánu. Zaberá plochu 423 000 km² a jeho maximálna hĺbka je približne 2 210 m. 70% plochy Čierneho mora sa nachádza pod úrovňou šelfu. Priemerná teplota vody v zime je 6 – 8 °C, v lete 25 °C; priemerná slanosť je okolo 18 promile. More sa vyznačuje stratifikovaným vodným stĺpcom s anoxickou zónou bez života, od ktorej sa odvodzuje aj jeho názov. Súčasťou je aj menšie, extrémne plytké (do 10 m) Azovské more.
Geografia.
Na západnom pobreží Čierneho mora leží Rumunsko a Bulharsko, na severnom pobreží Ukrajina a Rusko, na severovýchodnom pobreží Abcházsko, na východnom pobreží Gruzínsko (Kolchida), na južnom pobreží Turecko. So Stredozemným morom ho spája prieliv Bospor, Marmarské more a Dardanely. Má podpriemernú salinitu, najmä kvôli prítoku veľkých riek ako je Dneper a Dunaj.
Geológia.
Čierne more je tvorené dvoma panvami oddelenými stredočiernomorským chrbtom (andrusovov a archangelského chrbát). Obe sú pravdepodobne zaoblúkové panvy, západná s možnou oceánskou a východná s extrémne stenčenou kontinentálnou kôrou. Charakter ich kôry je však problematický, pretože veľké objemy postriftových sedimentov neumožňujú jej priame pozorovanie a sťažujú i aplikáciu geofyzikálnych princípov jej sledovania. Východnú panvu oddeľuje od predhlbne Veľkého Kaukazu tzv. šatského chrbát.
Vznikli rozpadom albského vulkanického oblúka, ktorý narastal nad na sever sa ponárajúcou subdkučnou zónou oceánu Tethys (Paleotethys a Neotethys). Presné načasovanie vzniku Čierneho mora je dodnes predmetom diskusií. Rozchádzanie oceánskeho dna západnej časti bazénu sa začalo zrejme počas počas kriedy (cenomanu) a skončilo sa v paleocéne. Počas tohto riftingu došlo k oddeleniu istanbulskej zóny od odeského šelfu.
Čiernomoská panva sa vyvinula severne od Pontidsko-kaukazského vulkanického oblúku, ktoré oddelila od Moeskej a Skýtskej platformy a Krymských vrchov pozdĺž stredočiernomorského zlomu, ktorý vykazoval znaky ľavostranného smerného posunu a pravostranného posunu pozdĺž západočiernomorského zlomu, pri okraji Moeskej platformy.
Pokračujúca kolízia Eurázijskej a Africkej platne a západný únik Anatólskeho bloku pozdĺž severoanatólskeho zlomu a východoanatólskeho zlomu diktuje súčasný tektonický režim, ktorý spôsobuje subsidenciu Čierneho mora ako aj výraznú vulkanickú aktivitu v oblasti Anatólie. Tieto procesy majú za následok periodickú izoláciu Čierneho mora od svetového oceánu.
Hrúbka sedimentov (kriedového až holocénneho veku) na dne Čierneho mora dosahuje na najhlbších miestach 13-14 km. V hĺbke asi 200 m sa nachádza hranica medzi vrchnou časťou vodného stĺpca s vodou plne nasýtenou kyslíkom a pomerne nízkou salinitou, a spodnou vrstvou s nízkym obsahom kyslíka a vysokým obsahom síranov.
Ložisková geológia.
Oblasť Čierneho mora hraničí s významnými ropo- a plynonosnými oblasťami. Na severovýchode je to Indolokubáňska panva, na západe predpolie Východných Karpát a Moeská platforma. V súčasnosti prebieha v oblasti čiernomorského šelfu vyhľadávanie ložísk uhľovodíkov. Čierne more a jeho blízke okolie má vysoký potenciál ťažby týchto surovín.
Iónske more

Iónske more je časť Stredozemného mora medzi Balkánskym polostrovom a Apeninským polostrovom. Plocha 169 000 km², max. hĺbka 5 121 m.
Jeho hranice tvorí na severe Jadranské more oddelené Otrantským prielivom, na západe pobrežie Talianska vrátane Salenta, Kalábrie a Sicílie. Medzi Sicíliou a Talianskom spája Messinský prieliv Iónske more s Tyrrhenským morom.
Na východe tvorí hranicu juhozápadné pobrežie Albánska a veľké množstvo gréckych ostrovov, ako napr. Ithaka, Lefkada, Kefalonia, Korfu a Zakynthos, spoločne nazývaných aj Iónske ostrovy.
Oblasť Iónskeho mora patrí medzi oblasti so zvýšenou seizmickou aktivitou.
Apeninský polostrov

Apeninský polostrov (po taliansky "Penisola di Appennino") je polostrov na juhu Európy medzi Tyrrhenským (čítaj thyrenským)morom, Jadranským morom a Iónskym morom. Je dlhý , široký 130 až široký; jeho rozloha je asi . 
Jeho osou sú Apeniny. Zvyšok polostrova tvoria nížiny na pobreží a jednaPádska nížinavo vnútrozemí. Na juhu sa polostrov rozdeľuje na Salentinský polostrov, Kalábrijský polostrov a Garganský polostrov. Pobrežie je slabo členité.
Na polostrove leží väčšina Talianska, ďalej Vatikán a San Maríno. V minulosti tu ležalo jadro Rímskej ríše.
Tyrrhenské more

Tyrrhenské more (normovaný názov; zriedkavo "Tyrrhénske more, Tyrhénske more"; ) je polozatvorené more, časť Stredozemného mora. Názov je odvodený z gréckeho mena Etruskov, ktoré znie "Tyrrhénoi".
Severovýchodný okraj mora obmýva Apeninský polostrov, na juhu leží ostrov Sicília a na západe, respektíve severozápade, ostrovy Sardínia a Korzika. Na severozápade sa stýka s Ligúrskym morom. Medzi najvýznamnejšie prístavy Tyrrhenského mora patria mestá Rím, Neapol a Palermo. Jeho plocha tvorí 214 000 km², maximálna hĺbka je 3 830 metrov. Teplota povrchovej vrstvy vody v lete je 22 – 24,5 °C, v zime 13 – 14 °C, slanosť je 37,2 – 38,2 promile.
Dunaj

Dunaj (, , , a , ) je druhá najdlhšia európska rieka a najdlhšia rieka v Európskej únii. V meste Donaueschingen vzniká sútokom zdrojníc Breg a Brigach prameniacich vo Schwarzwalde (Nemecko), preteká južným Nemeckom, Rakúskom, Slovenskom, Maďarskom, Srbskom, potom tvorí po mnoho desiatok kilometrov rumunsko-bulharskú hranicu a ústi deltou do Čierneho mora na hraniciach medzi Rumunskom a Ukrajinou, pričom pri ukrajinskom meste Reni hraničí s teritóriom Moldavska.
Starí Rimania poznali rieku, ktorá z veľkej časti tvorila severnú hranicu ich impéria, pod latinským názvom "Danubius". Podľa legendy vyslal rímsky vojvodca svojich vojakov hľadať prameň rieky. Tí na úpätí Čierneho lesa narazili na silný minerálny prameň (v miestach, kde dnes leží mesto Donaueschingen), ktorý tu síce do rieky vyviera, ale nie je jej počiatkom. Vojakom sa podľa povesti nechcelo predierať čiernymi lesmi ku skutočnému prameňu a označili toto miesto za prameň Dunaja. Toto pojatie sa vžilo a dodnes nesie rieka svoje meno až od mesta Donaueschingen, kde je žriedlo obstavané ako jej symbolický prameň. V skutočnosti vzniká Dunaj sútokom potokov Breg a Brigach, ktoré sa tiež stretávajú neďaleko mesta.
Dunaj je pre menšie plavidlá splavný od mesta Ulm, kde prijíma vodnatý alpský prítok Iller a vstupuje do Bavorska. V skutočnosti je však z ekologických dôvodov možná plavba bez zvláštneho povolenia až od mesta Kelheim, pri ktorom cez ústie rieky Altmühl odbočuje do povodia Rýna Mohansko-dunajský prieplav.
Priemerný prietok Dunaja je v ústí /s, v Budapešti /s, v Bratislave /s a vo Viedni /s.
Dunaj preteká, respektíve dotýka sa 10 nasledovných krajín (v smere od prameňa do ústia): Nemecko, Rakúsko, Slovensko, Maďarsko, Chorvátsko, Srbsko, Rumunsko, Bulharsko, Moldavsko a Ukrajina.
Názov.
Názov "Dunaj" (a príbuzné tvary v iných jazykoch) pochádza z latinského mena rímskeho boha Danubia. Toto slovo môže byť keltského, skýtskeho alebo sarmatského pôvodu. Dunaj bol označovaný tiež ako "Tonach", neskôr tiež "Donaw". Starým menom (najmä) dolného Dunaja bolo latinské "Hister", "Ister", pochádzajúce z gréckeho Ἴστρος (Ístros). Grécku podobu zmieňuje Hesiodos vo svojej Theogonii, označuje ním syna Okeáne a Téthydy (Theogonia 339).
Prítoky.
Prítoky Dunaja (a strana, z ktorej pritekajú):
Významné mestá.
Dunaj preteká nasledujúcimi mestami:
Delta Dunaja.
Delta rieky Dunaj je druhá najväčšia európska riečna delta (po Volge) a od roku 2001 je zapísaná na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Splavnosť Dunaja.
Dunaj je splavný od svojej delty až do nemeckého mesta Ulm.