Vynohradiv

Vynohradiv (; ; , ; ; ), v minulosti Sevľuš, je mesto na Ukrajine v Zakarpatskej oblasti. Je súčasťou Berehovského rajónu, blízko hraníc s Maďarskom a Rumunskom na rieke Tisa. Žije tu 25 317 obyvateľov.
Nad mestom sa nachádza vrch Čierna hora (), ktorý je vyhasnutou sopkou.
Názov.
Mesto je prvýkrát spomínané roku 1262 ako "Zceuleus", čo je latinizácia pôvodného maďarského mena "Szőllős", znamenajúceho „vinársky, vinohradný“. Toto meno bolo v skomolenej podobne Sevl(j)uš prijaté aj do jazyka tunajších Slovanov (Rusínov). Po druhej svetovej vojne bolo zmenené na Vinogradovo/Виноградово (zhruba preklad starého mena, súčasne aj bežné ruské priezvisko), ukrajinsky "Vynohradiv"). Nové meno bolo schválené roku 1946.
Klimatické pomery.
Priemerná teplota v júli tu dosahuje 2225 °С, v januári -3-4 °С. Ročne spadne asi 750 mm zrážok, najviac (asi 88 mm za mesiac) v júni a júli. Zima je tu relatívne krátka: začína v polovici decembra a trvá 2,53 mesiace. Snehová pokrývka väčšinou nevydrží po celú zimu a rýchlo sa topí.
Dejiny.
Územie súčasného mesta bolo osídlené už v dobe kamennej. Najstaršie pamiatky dlhšieho osídlenia boli nájdené v mieste neskoršej tehelne.
Prvá písomná zmienka o meste je z roku 1262. V 12. a 13. storočí rodiaca sa osada bola majetkom uhorského kráľa. Obec bola pomerne malá; v snahe lepšie osídliť okrajovú časť Panónskej panvy sa rozhodol uhorský kráľ pozvať sem kolonistov z dnešného Nemecka. Tí sa tu venovali už vtedy pestovaniu vínnej révy. Privilégium, na základe ktorého bolo možné pestovať ju, bolo v 13. storočí vtedajším uhorským panovníkom vydané. Dokazuje prítomnosť maďarského a saského obyvateľstva. 
V roku 1329 uhorský kráľ Karol Róbert udelil mestu privilégiá, ktoré sa stalo sídlom Ugočského komitátu (túto hodnosť malo mesto až do roku 1920). Stredovekému mestu dominovala najprv menšia pevnosť, postavená roku 1399 (podľa iných zdrojov ale už na začiatku 14. storočia) a potom hrad, zničený v roku 1556 v boji. Dlhú dobu bol významným rodom, ktorý ovládal väčšinu územia mesta, rod Peréniovcov. Ten tu začal pôsobiť už v 14. storočí, resp. pripomínané je jeho vlastníctvo mesta k už spomínanému roku 1399. Rod získal mesto od kráľa Žigmunda Luxemburského z vďačnosti za pomoc v bojoch, konkrétne pri Bitke pri Nikopole. Veľmi dlhú dobu bolo mesto taktiež sídlom Ugočskej župy (až do roku 1918).
Roku 1427 získalo právo organizovať pravidelne trhy. Tie sa tu konali niekoľkokrát do roka. Mesto sa tak stalo tzv. mestom s trhovým právom.
Počas Rákóciho povstania sa miestne obyvateľstvo pridalo na stranu vzbúrencov proti habsburskej moci. Miestnych správcov vyhnalo. Počas nasledujúcich bojov bol Sevľuš úplne zničený a na nejaký čas opustený.
V prvej polovici 19. storočia tu Žigmund Peréni nechal postaviť aj špitál.
V rokoch 1889 až 1892 žil vo Vynohradive Béla Bartók ešte ako dieťa. Jeho matka tu učila na základnej škole. Dom Bartókovcov stál oproti budove vtedajšieho zámku. V roku 1880 žilo v meste (vtedajšej Veľkej Sevľuši) okolo 4 400 obyvateľov. V tom istom roku tu bola postavená škola (s maďarským vyučovacím jazykom); na prelome storočia do nej chodilo vyše dvesto žiakov. Nástup 20. storočia naopak neprežili dve židovské školy. V roku 1908 bol mestu udelený jeho znak, odkazujúci na miestnu vinársku tradíciu.
Podľa máp tretieho vojenského mapovania z prelomu 19. a 20. storočia tvorilo vtedajšiu Sevľuš len námestie so zastavanými domami, zástavba potom prechádzala aj do niekoľkých okolitých ulíc. Na mape sú zrejmé aj kaplnky a oba kostoly a rovnako aj miestna stanica. Časť okolitej dnes využívanej poľnohospodárskej pôdy tvoril močiar. Peréniho zámok bol zmapovaný bez priľahlej zámockej záhrady.
V roku 1910 malo mesto podľa posledného rakúsko-uhorského sčítania ľudu celkom 7 811 obyvateľov, z ktorých 5 943 alebo 76 % bolo maďarskej národnosti, 1 266, resp. 16 % rusínskej a 540, resp. 7 % nemeckej národnosti. Ku gréckokatolíckej cirkvi sa hlásilo 3 311 ľudí, teda 42,5 % obyvateľov mesta, Židov bolo 2 237, čiže 28,6 % a 1 124, resp. 14,4 % obyvateľov sa hlásilo k reformovanej protestantskej cirkvi.
Na konci prvej svetovej vojny dochádzalo stále častejšie k prejavom nespokojnosti s veľmi ťažkými životnými podmienkami. Muži vo veku do 50 rokov museli bojovať v armáde, sedliakom boli zabavované potraviny a miestne zvony boli rekvírované pre potreby zbrojného priemyslu. Nejakú dobu po jej skončení sa mesta zmocnili jednotky Maďarskej republiky rád. Tá tu ustanovila výbor pre správu vtedajšej Ugočskej župy, do ktorej spadala aj vtedajšia Sevľuš. Na začiatku roku 1919 do mesta vstúpili rumunské vojská, ktoré uvedený výbor odstránili. V polovici roku 1919 bolo mesto pripojené k Česko-Slovensku. Počas obdobia česko-slovenskej správy, ktorá trvala takmer 20 rokov, došlo vo Vinohradive k stavebnej konjunktúre. V meste už vtedy existoval moderný hotel (hotel Royal) a pod. Roku 1925 tu bol tiež odhalený pamätník Alexandrovi Duchnovičovi.
Rozhodnutím Trianonskej zmluvy zroku 1920 bola Sevľuš až do roku 1938 súčasťou Česko-Slovenska ako piate najväčšie mesto zeme podkarpatoruskej. Dňa 30. mája 1920 do mesta vstúpila Česko-slovenská armáda. O rok neskôr sa uskutočnili malé výmeny územia v blízkosti Vynohradivu so susedným Rumunskom. 
Prvé voľby do miestneho zastupiteľstva v Sevľuši sa konali v roku 1923. Počas dvadsiatich rokov svojho pôsobenia sa česko-slovenská správa zasadila napr. o reformu školstva, po ktorej k niekoľkým predovšetkým cirkevným školám pribudli aj verejné školy, poskytujúce osemročné základné vzdelanie. Tie tu pôsobili od 30. rokov 20. storočia. Založená bola aj škola pre deti so zvláštnymi potrebami. Vyučovalo sa po česky alebo maďarsky. Nachádzala sa tu aj dievčenská krajčírska škola a chlapčenská kovorobnícka. Na rozdiel od väčších miest Podkarpatskej Rusi tu nedošlo k väčšiemu stavebnému ruchu. Boli vydláždené tri hlavné ulice v strede mesta. Rozšírilo sa aj pestovanie tabaku a vo Vynohradive vznikol závod na jeho spracovanie. Bola tu aj nemocnica s kapacitou cca 120 lôžok; v tom čase pôsobila ako spádová pre veľkú časť východu vtedajšej Podkarpatskej Rusi.
Pre rozvoj turistiky boli vyznačené trasy v okolí. V meste taktiež vznikla turistická ubytovňa.
Na začiatku 20. rokov 20. storočia bola Sevľuš jedným z mála miest na území bývalej Podkarpatskej Rusi, ktorá mala zaistenú dodávku elektriny, a to predovšetkým pre potreby vtedajšieho priemyslu. Po roku 1928 tu bola postavená aj plynáreň a zriadené plynové verejné osvetlenie.
V súlade s Prvou viedenskou arbitrážou bolo mesto spolu s južnou časťou Podkarpatskej Rusi obsadené Maďarskom a v dôsledku toho opäť pripojené do Ugočskej župy. Počas vojny mnoho miestnych obyvateľov odišlo na územie ZSSR. V samotnom meste bolo v okolí miestnej synagógy zriadené geto, v ktorom v jednej chvíli prebývalo aj 12 000 Židov. Boli sem zvážení Židia z celého regiónu.
V roku 1944 bolo obsadené Červenou armádou a spolu s okolím pripojené k Ukrajinskej SSR. Následne bol znárodnený priemysel a reorganizované miestne podniky. Vznikla jedna veľká tehelňa a jeden veľký drevospracujúci podnik. Neskôr tu bol postavený aj kultúrny dom a kino. Na východnom okraji mesta vyrástol aj sirotinec.
V roku 1946 došlo k zmene názvu Sevľuš na súčasný Vynohradiv (Виноградів).
V roku 1965 malo mesto 18 tisíc obyvateľov a do januára 1989 stúpol počet obyvateľov na 25 663; základom vtedajšieho hospodárstva mesta bol potravinársky (konzerváreň), ľahký a rádioelektronický priemysel. Od roku 1991 je mesto súčasťou Ukrajiny.
V roku 2022 bolo v súvislosti s ruskou inváziou na Ukrajinu prijaté rozhodnutie o zmene mena (derusifikácii) zhruba päťdesiatich ulíc, z nich tridsaťtri sa nachádzajú priamo vo Vynohradive a ďalších zhruba dvadsať v okolitých obciach, ktoré administratívne tvoria jeho súčasť.
Obyvateľstvo.
V meste žije významná maďarská menšina. V roku 2001 mala 26 % všetkého obyvateľstva. Medzi používanými jazykmi dominovala ukrajinčina s 83 %; zastúpená bola aj maďarčina 13,5 % a ruština s 3,8 %.
Kultúra a pamiatky.
Vo Vynohradive sídli regionálne historické múzeum (ukrajinsky: Виноградовский районный исторический музей) s predmetmi nájdenými počas niektorých archeologických vykopávok, ďalej potom regionálna knižnica a regionálna detská knižnica.
Doprava.
Mestom prechádza železničná trať BaťovoKorolevo, na ktorú je napojená jedna z vetiev úzkokoľajnej (rozchod 750 mm) Boržavskej hospodárskej dráhy (ukrajinsky: Боржавська вузькоколійна залізниця). Mestom západo-východným smerom prechádza cesta z Berehova do Chustu a k maďarskej štátnej hranici (hraničný priechod Vylok/Tiszabecs).
Zdravotníctvo.
V meste sa nachádza regionálna nemocnica.