Robert Walser

Robert Otto Walser (* 15. apríl 1878, Biel† 25. december 1956, Herisau) bol švajčiarsky spisovateľ píšuci po nemecky.
Život.
Robert Otto Walser sa narodil ako predposledné z ôsmich detí kníhviazača a majiteľa papiernictva Adolfa Walsera a jeho manželky Elisy Walserovej. Vyrastal dvojjazyčne na nemecko-francúzskom jazykovom pomedzí v meste Biel, kde navštevoval primárnu školu aj nižšie gymnázium. Z gymnázia musel pred maturitou odísť, lebo rodina si nemohla dovoliť platiť školné. V rokoch 1892 až 1895 sa pripravoval na povolanie bankového úradníka. V tom čase mu zomrela duševne chorá matka. Veľmi blízky vzťah Roberta k matke neskôr podstatne ovplyvnil jeho tvorbu.
V roku 1895 sa presťahoval do Stuttgartu k bratovi Karlovi. Zamestnal sa ako pisár a popritom sa neúspešne pokúšal stať sa hercom. Odmalička bol divadelným nadšencom; medzi jeho obľúbené hry patrili "Zbojníci" od Friedricha Schillera. So svojou nesmelou a uzavretou povahou však nemal najlepšie predpoklady pre herecké povolanie. O rok nato sa pešo vrátil do Švajčiarska a usadil sa v Zürichu. V nasledujúcich rokoch často menil zamestnávateľov. Zväčša pracoval ako úradník a pisár, popritom sa začal venovať literárnej tvorbe. V roku 1898 mu v bernskom denníku "Der Bund" vyšlo šesť básní. Tak sa dostal do kruhov okolo časopisu "Die Insel", kde mu postupne vychádzali básne, minidrámy a krátke prózy. Ako jeden z prvých po nemecky píšucich autorov zaviedol do literatúry motív "úradníckej existencie".
Literárne začiatky.
Hoci sa do roku 1905 zväčša zdržiaval v Zürichu, často striedal prenajaté izby a žil na rôznych miestach, okrem iného v Thune, Solothurne, Winterthure, Mníchove a u sestry Lisy v Täuffelene. Roku 1903 absolvoval regrútsku školu a od leta robil asistenta inžinierovi a vynálezcovi Carlovi Dublerovi. Táto epizóda mu poskytla materiál na napísanie románu "Pomocník" (Der Gehülfe, 1908). Roku 1904 mu vo vydavateľstve "Insel" vydali prvú knihu "Písomné práce Fritza Kochera" (Fritz Kochers Aufsätze). V lete roku 1905 absolvoval v Berlíne služobnícky kurz a niekoľko mesiacov pracoval ako sluha na zámku Dambrau v Hornom Sliezsku.
Tematika služobníctva sa tiahne celým jeho dielom – mimoriadne vyniká v románe "Jakob von Gunten" (1909). Začiatkom roka 1909 sa vrátil do Berlína, kde s pomocou brata Karla – maliara, knižného grafika a javiskového výtvarníka – vstúpil do literárnych, vydavateľských a divadelných kruhov. Za krátkych šesť týždňov napísal román "Súrodenci Tannnerovci" (Geschwister Tanner, 1907), o rok nato vydal svoj druhý román "Pomocník" a o ďalší rok tretí román "Jakob von Gunten". Všetky vyšli vo vydavateľstve Bruna Cassirera, kde ako redaktor pôsobil Christian Morgenstern.
Walser okrem románov písal aj krátke prózy, v ktorých zo subjektívneho pohľadu chudobného tuláka majstrovsky skicoval obľúbené hostince. Romány a krátke prózy vychádzali v rozličných novinách a časopisoch a stretli sa s veľmi priaznivým ohlasom. Z Walsera sa stal etablovaný autor, o jeho prózach sa pochvalne vyjadroval Robert Musil aj Kurt Tucholsky.
Vojenská služba.
Počas prvej svetovej vojny musel Walser nastúpil na vojenskú službu. Po otcovej smrti roku 1914 mu krátko nato zomreli aj dvaja bratia: Ernst, ktorého trápila dlhšia psychická choroba, a Hermann, ktorý si siahol na život. Ocitol sa v izolácii, navyše ho vojna odrezala od Nemecka. Napriek usilovnému písaniu ako spisovateľ na voľnej nohe ledva vyžil. Vydal množstvo drobných próz, ktoré uverejňoval v nemeckých a švajčiarskych novinách a časopisoch, výber z nich vyšiel v zväzkoch "Články" (Aufsätze, 1913), "Príbehy" (Geschichten, 1914), "Drobné básne" (Kleine Dichtungen, 1915), "Krátke prózy" (Prosastücke, 1917), "Malé prózy" (Kleine Prosa, 1917), "Život básnika" (Poetenleben, 1917), "Komédia" (Komödie, 1919) a "Jazerná krajina" (Seeland, 1920). Jediným dlhším textom tohto obdobia bola "Prechádzka" (Der Spaziergang, 1917).
Tulák Walser.
Walser, odjakživa nadšený vandrovník, začal podnikať dlhé pešie túry, často aj nočné a veľmi vyčerpávajúce. V jeho prózach sa striedali texty z pohľadu pocestného s hravými článkami o spisovateľoch a umelcoch. Na svojich potulkách si precvičoval istú formu pozornosti: „"Človek na prechádzke si musí nanajvýš pozorne a láskyplne všímať a študovať každú najmenšiu živú vec, či už je to dieťa, pes, komár, motýľ, vrabec, červík, kvetina, muž, dom, strom, ker, slimák, myš, oblak, kopec, list alebo len biedny odhodený zdrap papiera, na ktorý možno napísal svoje prvé kostrbaté písmenká nejaký roztomilý školák."“ V roku 1921 sa presťahoval do Bernu, kde niekoľko mesiacov pracoval ako pomocná sila v Štátnom archíve. Do tohto obdobia spadá vznik strateného románu "Theodor". V Berne žil veľmi utiahnuto a prenajímal si zariadené izby, ktoré často menil. Za dvanásť rokov ich vystriedal šestnásť.
Psychické problémy.
Začiatkom roka 1929 sa duševne zrútil, trpel halucináciami a úzkosťami. Na radu psychiatra a naliehanie sestry Lisy nakoniec nie úplne presvedčený súhlasil s umiestnením v Liečebnom ústave Waldau pri Berne. Tam sa mu stav stabilizoval a Walser ďalej tvoril a publikoval, hoci s prestávkami a oveľa menej ako v predchádzajúcich rokoch. Používal pritom spôsob písania, ktorý nazval „ceruzkovou metódou“, ku ktorej sa uchýlil už okolo roku 1924. Básne a prozaické texty zvané mikrogramy písal miniatúrnym sütterlinovým písmom – písmená zriedka presahovali dva milimetre. Následne ich pred tlačou opravoval a prepisoval perom. Až keď ho v roku 1933 proti jeho vôli premiestnili do Liečebného a ošetrovateľského ústavu Herisau, pravdepodobne aj preto, že v Nemecku sa po prevzatí moci národnými socialistami podstatne zúžil trh na vydávanie jeho textov, Walser prestal písať, hoci mal k dispozícii izbu na literárnu činnosť. Rovnako ako ostatní pacienti ústavu vyrábal papierové vrecúška a upratoval. Vo voľnom čase rád čítal zábavnú literatúru.
V ústave ho od roku 1936 navštevoval jeho obdivovateľ a neskorší poručník, švajčiarsky spisovateľ a mecenáš Carl Seelig s úmyslom presvedčiť ho, aby sa vrátil na literárnu dráhu. Neskôr v knihe "Potulky s Robertom Walserom" (Wanderungen mit Robert Walser, 1957) opísal ich rozhovory z tohto obdobia. Carl Seelig sa pokúšal takmer zabudnutého autora znova dostať do povedomia čitateľov novými vydaniami jeho diel. Po smrti Walserovho brata Karla (1943) a sestry Lisy (1944) sa stal jeho poručníkom. Walser, ktorý bol síce čudák, ale už dávno nevykazoval známky duševnej choroby, opakovane odmietal ústav opustiť.
Posledná prechádzka.
Walser obľuboval dlhé, osamelé potulky. Na prechádzke po zasneženom svahu nad mestom Herisau na Vianoce 1956 mu zlyhalo srdce. Fotografie mŕtveho spisovateľa na snehu pripomínajú podobnú scénu s mŕtvym básnikom Sebastianom z jeho prvého románu "Súrodenci Tannerovci".
Dielo.
Väčšina Walserovej tvorby pozostáva z krátkych próz – literárnych skíc, ktoré sa vymykajú presnejšej kategorizácii. Charakterizuje ich typická hravá veselosť, často však podfarbená intenzívnymi existenčnými obavami. Za ich zdanlivou jednoduchosťou sa skrývajú veľmi moderné, presné každodenné pozorovania: „"Moje prózy nie sú podľa mojej mienky ničím iným než súčasťou jediného dlhého, realistického príbehu bez deja. Skice, ktoré z času na čas vytvorím, sú pre mňa kratšími či rozsiahlejšími kapitolami jedného románu. Román, ktorý ďalej a ďalej píšem, zostáva stále ten istý a možno ho označiť za rôznorodo rozkúskovanú knihu vyrozprávanú v prvej osobe."“ Walser vo svojich prózach píše o konkrétnych ľuďoch a obyčajných veciach a dokáže ich vidieť v nezvyčajných polohách, dodať im prekvapujúcu hĺbku a nečakaný rozmer, pričom svojím prenikavým pohľadom odhaľuje aktuálne, ale aj budúce rozpory a konflikty svojej doby. Iskrivá priezračnosť jeho próz pramení z faktu, že materiál pre svoje texty čerpá z vlastnej skúsenosti, len z vlastného autentického zážitku či z bezprostredného intuitívneho potešenia zo základných vecí života, ktoré ponúka príroda a spoločenstvo ľudí. Jeho prózy sú na jednej strane spoločensky kritické, často ironické, na strane druhej plné pochopenia a nestrojenej láskavosti. A navyše sú očarujúco svieže a stroho duchaplné. Dnes patria Walserove texty, ktoré sa dočkali kompletného vydania až v roku 1960, k základným dielam literárnej moderny. Z jeho jazyka poznať švajčiarske korene, čo vzbudzuje dojem šarmantnosti a sviežosti, výsostne osobné pozorovania sa pretkávajú s „textami o textoch“, teda s reflexiami alebo variáciami na iné literárne diela.
Walserovo dielo je neľahké klasifikovať, preto sa vžilo členenie na štyri tvorivé obdobia, ktoré sa viažu k autorovým často sa striedajúcim miestam pobytu. "Rané obdobie" (1898 – 1905) poznačilo prostredie secesie a esteticizmu. V "Berlínskom období" (1905 – 1913) vznikli všetky jeho romány vydané počas autorovho života, ktoré sú v porovnaní s dielami predchádzajúceho obdobia realistické. Písomné diela "Bielskeho obdobia" (1913 – 1920) sa výrazne opierajú o heimatkunst a švajčiarske témy, kým prózy, básne a minidrámy "Bernského obdobia" (1921 – 1933) sú čoraz abstraktnejšie a hermetickejšie. Od roku 1933 sa Walser literárne odmlčal. Do roku 1949 ešte príležitostne písal listy.
Rané obdobie (1898 – 1905).
Walserov debut obsahuje tak lyrické, ako aj prozaické texty. Od roku 1898 publikoval v novinách "Sonntagsblatt" básne a neskôr postupne prózu "Písomné práce Fritza Kochera", ktorá roku 1904 vyšla vo vydavateľstve "Insel" ako prvá a jediná Walserova kniha tohto obdobia. Hoci recenzie boli priaznivé, nešla na odbyt a ďalšie zväzky sa nevydali. Od roku 1899 publikoval svoje básne, prózy a prvé minidrámy aj v časopise "Die Insel". Walserovo rané obdobie bolo nadmieru produktívne; odovzdal okolo 80 básní, popritom dramatické texty a prózy. V zbierkach z Berlínskeho obdobia sa nachádza veľa básní z autorovej ranej tvorby. Väčšina zo 40 básní v zbierke "Básne" (Gedichte, 1919) so 16 leptami jeho brata Karla vyšla v rokoch 1898 až 1900 časopisecky. Aj publikácia "Komédia" (Komödie, 1919) vznikla okolo roku 1900. Walser vo svojej tvorbe priniesol do prežitých, strnulých literárnych foriem novú perspektívu „zdola“ (drobného zamestnanca, úradníka), a tak ich naplnil novým životom.
Berlínske obdobie (1905 – 1913).
Aj Berlínske obdobie sa začalo veľmi produktívne. V rokoch 1906 a 1909 napísal romány "Súrodenci Tannerovci", "Pomocník" a "Jakob von Gunten". Christian Morgenstern prirovnal prvý z nich k Dostojevského románu Bratia Karamazovovci. Walser okrem toho publikoval vo veľkých novinách a časopisoch nespočetné prózy. Pre Berlínske obdobie je charakteristická „poetika moderny“, ktorá nachádzala naplnenie v opakujúcich sa veľkomestských motívoch. Brat Karl ho uviedol do berlínskych kultúrnych a literárnych kruhov, kde sa zoznámil s mnohými vplyvnými osobnosťami. Salónna spoločnosť sa však nestala námetom jeho tvorby, skôr opisoval mestský život z perspektívy zaháľača, čím sa čoraz väčšmi odsúval na okraj spoločenského a literárneho diania. Témami tohto obdobia boli veľkomestský život, ale aj potulky, pozorovania prírody a každodenné postrehy. Franz Kafka mimoriadne oceňoval autorove texty najmä z týchto rokov.
Bielske obdobie (1913 – 1921).
V Bielskom období badať tematický posun z veľkomestských motívov k idyle, ktorá je však poznačená krízou. Roku 1913 sa Walser vrátil do Švajčiarska, čo súčasne znamenalo ústup zo spoločnosti a z literárneho života do súkromia. Inšpiráciu na písanie nachádzal v dlhých prechádzkach prírodou, ojedinele tematizuje vojnu a vojenstvo. Z hľadiska počtu vydaných kníh bolo Bielske obdobie plodné. Walserovi vyšiel síce len jediný dlhší text "Prechádzka" (Der Spaziergang, 1917), ale aj viaceré zborníky s krátkymi prózami: "Články" (Aufsätze, 1913), "Príbehy" (Geschichten, 1914), "Drobné básne" (Kleine Dichtungen, 1915), "Krátke prózy" (Prosastücke, 1917), "Malé prózy" (Kleine Prosa, 1917), "Život básnika" (Poetenleben, 1917), "Komédia" (Komödie, 1919) a "Jazerná krajina" (Seeland, 1920).
Bernské obdobie (1921 – 1933).
Od roku 1921 žil Robert Walser v Berne. Do tohto obdobia spadá jeho najproduktívnejšia tvorivá fáza. Najmä v rokoch 1924 – 1926 písal denne a jeho fejtóny a krátke prózy vychádzali v dôležitých denníkoch ("Prager Presse", "Prager Tagblatt", "Berliner Tagblatt", "Frankfurter Zeitung"). Walser sa inšpiroval svojím okolím, všetko do seba nasával a využíval ako východiskový bod svojich textov. Od roku 1924 písal ceruzkou „mikrogramy“, teda náčrty básní, próz, scén a kompletný text románu "Lúpežník" (Der Räuber) a tzv. "Felixove scény", všetky písané miniatúrnym písmom, ktoré následne pred uverejnením prepisoval atramentovým perom. Nezverejnené mikrogramy (asi 4 500 normostrán) postupne v priebehu dvadsiatich rokov vylúštili dvaja germanisti – Werner Morlang a Bernhard Echte –, a v roku 1986 vydali v šiestich zväzkoch pod názvom "Aus dem Bleistiftgebiet. Mikrogramme aus den Jahren 1924 – 1933" (Z oblasti ceruzky. Mikrogramy z rokov 1924 – 1933) vo vydavateľstve "Suhrkamp".
Carl Seelig vysvetľoval Walserovu „ceruzkovú metódu“ takto: „"Nevylúštiteľné tajné písmo, ktoré si spisovateľ vytvoril a používal v 20. rokoch a neskôr v počiatkoch svojej choromyseľnosti, sa zrejme dá vysvetliť ako plachý útek z očí verejnosti a ako kaligraficky očarujúci maskovací prostriedok svojich myšlienok. V neskorších rokoch sa tohto tajného písma vzdal v prospech normálneho písma bez toho, aby ním vytvoril umelecky niečo nové.“ "Walserovi napriek produktívnemu obdobiu vyšla jediná kniha, zbierka próz "Ruža" (Die Rose, 1925). Po umiestnení v Liečebnom ústave Waldau roku 1929 Walser pokračoval v literárnej tvorbe. Predpokladá sa, že po premiestnení do Liečebného a ošetrovacieho ústavu Herisau roku 1933 sa k literárnej práci nevrátil.
Recepcia Walserovho diela.
Hoci Walser nepatril do žiadnej literárnej školy, skupiny ani smeru, bol pred prvou svetovou vojnou a v 20. rokoch 20. storočia uznávaným a často vydávaným autorom, ku koncu tohto obdobia takmer výlučne ako fejtonista. V 30. rokoch však v Nemecku rýchlo upadol do zabudnutia, na čom veľa nezmenili ani nové edície Carla Seeliga.
Dielo Roberta Walsera sa dočkalo znovuobjavenia až v 70. rokoch. Odvtedy sú dostupné takmer všetky jeho texty. Walser značne ovplyvnil tvorbu mnohých súčasných autorov, napr. Martina Walsera, Petra Bichsela, Petra Handkeho, Elfriede Jelinekovej a W. G. Sebalda. K jeho veľkým obdivovateľom patrili Christian Morgenstern, Robert Musil, Kurt Tucholsky, Franz Kafka, Max Brod i Hermann Hesse.
Walserova sestra Fanny odstúpila roku 1967 svoju pozostalosť "Nadácii Carla Seeliga" pod podmienkou, že všetky dokumenty budú uložené v budúcom "Archíve Roberta Walsera", kde sa sprístupnia verejnosti. "Nadácia Carla Seeliga" iniciovala založenie "Spoločnosti Roberta Walsera" a samotná sa premenovala na "Nadáciu Roberta Walsera". Roku 2009 sa nadácia presťahovala z Zürichu do Bernu a bolo otvorené "Centrum Roberta Walsera".
V autorovom rodnom meste Biel vznikla roku 1978 "Nadácia Roberta Walsera Biel/Bienne", ktorá udeľuje "literárnu Cenu Roberta Walsera".
Centrum Roberta Walsera.
V Berne sa od roku 2009 nachádza "Centrum Roberta Walsera", nástupca "Archívu Roberta Walsera" v Zürichu. Jeho cieľom je archivovať, inventarizovať, skúmať a sprístupňovať širokej verejnosti dielo a činnosť Roberta Walsera a jeho priateľa a mecenáša Carla Seeliga. Centrum zastrešuje archív a knižnicu, ktoré sú prístupné odborníkom a širokej verejnosti. Okrem toho usporadúva pravidelne sa obmieňajúce tematické výstavy kníh, rukopisov, fotografií a informačných materiálov o Robertovi Walserovi, ako aj rôzne podujatia. Centrum zhromažďuje, sprístupňuje a sprostredkuje texty z diel i z pozostalosti, ktoré doteraz nevyšli, organizuje semináre, tvorivé dielne, akcie a výstavy a podporuje preklady do cudzích jazykov. Za týmto účelom udržiava kontakty s univerzitami, vysokými i ďalšími školami, divadlami, múzeami, archívmi, vydavateľstvami a literárnymi domami, ako aj s prekladateľmi.
Archív Roberta Walsera.
Zhromažďuje, objavuje a publikuje už vyše tridsať rokov autorovo dielo. Disponuje jedinečnou dokumentáciou rukopisov, biografických materiálov a vedeckej literatúry. K strednodobým a dlhodobým projektom archívu patrí inventarizácia, katalogizácia, digitalizácia a konzervácia zbierok, podpora nového súborného vydania, ktoré sa v centre pripravuje, získavanie dôležitých rukopisov, ktoré sa ešte nachádzajú v súkromných rukách, ako aj účasť na výskume a sprostredkovaní Walserovho diela vo forme výstav, konferencií a publikácií. 
Knižnica Roberta Walsera.
Zhromažďuje všetky autorove texty a texty o ňom – vrátane prekladov, článkov a nepublikovaných univerzitných prác.