Ordo sacerdotum

Ordo sacerdotum ( – poradie a – kňaz / kňažka) je kňazská hierarchia v rímskom polyteistickom náboženstve. Zachovala sa v diele gramatika Sexta Pompeia Festa, podľa ktorého je determinovaná významom božstiev prislúchajúcich k jednotlivým kňazským funkciám.
Postupnosť bola nasledovná:
Rímske kňažstvo netvorilo samostatnú vrstvu spoločnosti, sociálnu skupinu, ako to bolo charakteristické napr. pre judaizmus alebo kresťanstvo, ale boli súčasťou nobility. Kňazské úrady vykonávali spočiatku patricijovia, no postupnou emancipáciou plebejcov sa táto tradícia porušila.
Rex sacrorum.
Najvyššie postavenie mal rex sacrorum (príp. rex sacrificus, rex sacrificiorum alebo rex sacrificulus). Tento titul sa prekladá ako "kráľ – obetník" alebo "veľkňaz", výstižnejší preklad je však "kráľ posvätných úkonov (rítov)" ( – sviatosť, posvätný úkon). Prislúchal mu starorímsky boh Janus, strážca brán a boh začiatku, sídlom bola Regia na Fóre. Pôvodne táto funkcia spadala do kompetencie kráľa (), vyčlenila sa až po zvrhnutí kráľovstva.
Požiadavkou bol patricijský pôvod, pričom táto funkcia bola udeľovaná doživotne a nebola povolená kumulácia viacerých úradov (vrátane služby v légiách). Zároveň bol oslobodený od všetkých občianskych a vojenských povinností. Jeho prvenstvo v kňazskej hierarchii bolo však len dôstojné a ideové, pretože držiteľom skutočnej moci v náboženských záležitostiach bol pontifex maximus.
V jeho kompetencii bolo vykonávanie obiet počas Kalend, Nón a iných sviatkov, pričom taktiež oznamoval verejnosti nasledujúce náboženské sviatky. Jedným zo špecifických rituálov, ktoré vykonával, bolo "regifugium" resp. "fugalia" (lat. – "útek kráľa"), ktoré sa konalo každoročne 12. februára na zhromaždisku Comitium na Fóre. Podľa Ploutarchaa na tomto mieste rex sacrorum vykonal obetu a následne odtiaľ rýchlo ušiel. Ovídius v básnickej skladbe Kalendár to odvodzuje od vyhnania posledného rímskeho kráľa Tarquinia Superba. Avšak už niektorí antickí autori (napr. Festus, Cincius) takéto vysvetlenie odmietali a domnievali sa, že dôvodom úteku bol spomínaný zákaz účasti na rokovaniach zhromaždení – preto rex sacrorum hneď po vykonaní obety zo zhromaždiska rýchlo odišiel.
Regina sacrorum.
Jeho manželka, regina sacrorum (preklad totožný ako pri rex sacrorum, len miesto "kráľ" sa používa "kráľovná"), taktiež plnila niektoré kultové úkony, napr. na sviatok Kalendy obetovala prasnicu alebo ovcu bohyni Juno. Ich manželstvo malo natoľko významnú úlohu, že v prípade jej smrti musel rex sacrorum opustiť úrad.
Flamines maiores.
Ďalšie miesto v hierarchii zastávali traja vrchní kňazi, tzv. "flamines maiores" v poradí: Flamen Dialis, kňaz najvyššieho boha Jupitera, Flamen Martialis, kňaz boha Marsa a Flamen Quirinalis, kňaz starorímskeho boha Quirina, ktorý bol spoločne s Marsom ochrancom Ríma a poriadku rímskej spoločnosti. Každý z týchto kňazov dohliadal ako najvyšší kňaz na vykonávanie kultu svojho božstva, vrátane im venovaných slávností.
Pontifex maximus.
Pontifex maximus je podľa ordo sacerdotum síce až na piatom mieste, avšak práve on je držiteľom reálnej zvrchovanej moci aj nad predchádzajúcimi kňazmi. Jeho hlavnou úlohou bolo zabezpečovanie náklonnosti bohov () prostredníctvom dohľadu nad vykonávaním rímskych náboženských kultov. V praxi to znamenalo vysviacku všetkých chrámov a posvätných miest, dohľad nad kalendárom, vrchný dozor nad sobášmi podľa rítu "confarreatio", vrchný dohľad nad pochovávaním a celková kontrola morálky spoločnosti.
Okrem náboženských právomocí mal aj výraznú súdnu autoritu, často rozhodoval v dôležitých sporoch. Do roku 254 pred Kr. bol pontifex maximus výlučne patricijským úradom a v roku 13 pred Kr. sa následkom Augustovej politiky stal súčasťou cisárových právomocí. Prvým cisárom, ktorý sa oficiálne vzdal tohto titulu bol Gracián.
Literatúra.
Dobové pramene
Monografie
Heslá v encyklopédiách
Prekladové slovníky