burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Brewster Hopkinson Shaw

Brewster Hopkinson Shaw (* 16. máj 1945, Cass City, Michigan, USA) je bývalý americký kozmonaut z raketoplánov, predstaviteľ NASA.
Život.
Mladosť a výcvik.
Po základnej a strednej škole v roku 1969 vyštudoval univerzitu vo Wisconsine a získal titul strojného inžiniera. Potom pracoval ako inštruktor v škole testovacích pilotov na základni Edwards Air Force Base v Kalifornii. Do tímu kozmonautov NASA bol vybraný v roku 1978 v hodnosti kapitána amerického vojenského letectva ako astronaut – pilot. V tom čase bol už ženatý a mal tri deti.
Lety do vesmíru.
Po prvýkrát letel s expedíciou STS-9 v raketopláne Columbia (podľa COSPAR 1973-050.A). Leteli s ním: Owen Garriott, John Young, Robert Parker, Byron Lichtenberg a Nemec Ulf Merbold. Štart bol z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride. Počas letu zvládli 70 vedeckých experimentov a s menšími problémy aj pristátie na základni Edwards.
O dva roky neskôr pokračoval druhým letom v raketopláne Atlantis. Posádku tvorili veliteľ Brewster Shaw, pilot Bryan O'Connor, traja letoví špecialisti - Sherwood Spring, ekologička dr. Mary Cleaveová a Jerry Ross a nakoniec dvaja špecialisti nákladu: Mexičan Rodolfo Neri Vela (elektrotechnik) a Charles Walker z firmy McDonnell Douglas. Počas letu vypustili družice: "Morelos B", určenú pre Mexiko, "Aussat 2" pre Austráliu a "RCA Satcom Ku-2" pre vnútroštátne spojenie v USA. V poriadku pristáli na základni Edwards.
Tiež tretí svoj let absolvoval ako kapitán raketoplánu. V posádke Columbie mal týchto kolegov: Richard Richards (pilot) a trojica letových špecialistov David Leestma, James Adamson a Mark Brown. Bol to let utajený, vojenský, pretože pri ňom vypustili dve špionážne družice. Aj tentokrát bol štart z Floridy – z mysu Canaveral a pristátie v Kalifornii na základni Edwards.
Počas svojich troch letov strávil na obežnej dráhe 22 dní. Je zapísaný ako 128 kozmonaut Zeme.
Po letoch.
Zo strediska oddielu kozmonautov odišiel v roku 1995, avšak už predtým v Houstone pracoval na rôznych riadiacich funkciách NASA. V roku 1999 odišiel z NASA do firmy Boening Co., kde sa stal riaditeľom projektu ISS, v roku 2003 sa k NASA vrátil ako riaditeľ letových operácií USA.
Juraj Šaffa

Juraj Šaffa (* 23. marec 1907, Dlhé Klčovo – † 2. február 1990) bol slovenský folklorista a ľudový tanečník. 
V roku 1913 začal navštevovať maďarskú školu, ktorú ukončil v roku 1917. 
Bol známy pracovitosťou, rozhľadom a dobrou náladou. Na javisku po prvý raz vystúpil na slávnosti v Podčičve v roku 1965. Do podvedomia milovníkov folklóru sa dostal toho istého roku, keď spolu s Gizelou Frenovou zvíťazili v párovom tanci vo Východnej. Mali veľký úspech a vyhrali prvú cenu bez akejkoľvek prípravy. So svojim tancom prešiel od Sobraniec až po Karlove Vary. Vystupoval nielen naprieč republikou, ale bol aj dvakrát v Rusku, trikrát v Maďarsku, v Juhoslávii a v Poľsku. Vo svojich začiatkoch účinkoval so súborom Bukovčan, neskoršie Zamutovčanom, Vranovčanom, Zemplínom, Železiarom, Šarišanom a ďalšími. Bol známy ako stále usmiaty, plný vitality a optimizmu. Typickými pre neho boli klobúk na hlave s dlhým kohútim perom a "čerkajúce" zlaté ostrohy na čižmách. Zdvihnuté ruky a drobné cifrované krôčiky boli signálom pre primáša hudby roztancovať jeho nohy. Jeho tanec ako sám nazýval "zemplínski, cifrovani, čerkani, čapašovi čardaš" mal u divákov veľký úspech a býval vysoko ocenený aj porotou. Obdivuhodným bol jeho tanec aj vo vysokom veku.
Tanec, ktorý diváci obdivovali takmer 30 rokov, ho naučil tancovať Pavol Čintala z Božčíc. Najlepšie sa mu tancovalo na melódiu piesne "Počerkaj, pocifruj..." a na pomaly už zabudnutú pieseň "Na bilej pojsceľi, robiľi co chceľi..." Juraj Šaffa najradšej spomínal na svoje vystúpenie v Budapešti v roku 1975, kde vystupoval so súborom Zamutovčan. Mal tam veľký úspech. Bol na neho pyšný aj minister Hagara, ktorý mu zagratuloval a so žartom poznamenal: "Beťar je ten Slovák, čo učí Maďarov tancovať". V roku 1986 Jurovi Šaffovi udelili Zlatú medailu za rozvoj záujmovo-umeleckej činnosti. Osobnosť Juraja Šaffu, no hlavne "original zemplinski, čerkani, cifrovani, čapašovi čardaš," sa výrazne zapísala do folklórnej histórie. Je uložený v kultúrnom dedičstve NOC v Bratislave ako tanec, ktorý ocenili a oceňujú veľké osobnosti a znalci slovenského folklórneho umenia, a ktorý je zdrojom inšpirácie mladej generácie v oblasti folklóru na celom Slovensku.
Paulo Coelho

Paulo Coelho (* 24. august 1947, Rio de Janeiro, Brazília) je brazílsky spisovateľ. Predtým ako sa úplne začal venovať literatúre, pôsobil ako riaditeľ divadla a autor hier, skladateľ a žurnalista.
Život a dielo.
Ako sedemročný sa stal žiakom jezuitskej školy svätého Ignáca v Rio de Janeiro. Už tu sa údajne rozhodol, že sa stane spisovateľom. Ako sedemnásťročný bol dvakrát internovaný v psychiatrickej liečebni (poslal ho tam jeho otec, keď mu oznámil, že chce byť spisovateľom), kde sa podrobil opakovanej elektrošokovej terapii.
Paulo študoval právo, no štúdium neukončil a začal sa venovať divadlu. Následne napísal texty pre úspešnú brazílsku alternatívnu rockovú kapelu a pre komiksový seriál. Najznámejšie sú skladby, ktoré vznikli v spolupráci s Raulom Seixasom „Eu nasci há dez mil anos atrás“, „Gita“, „Al Capone“. Jeho fascinácia spirituálnym svetom sa zrodila už v čase hippies. Za svoje anarchistické aktivity bol uväznený.
Ako dvadsaťšesťročný sa rozhodne „byť normálny“, zamestná sa v gramofónovej spoločnosti Polygram, ožení sa a presťahuje sa do Londýna. Tu sa začína pomaly venovať literatúre a rodia sa jeho prvotiny.
V Amsterdame zažije údajne „mystické stretnutie“, na základe ktorého sa vydá na púť do Santiaga de Compostela a stane sa katolíkom. O rok na to (1987) napíše svoju prvú knihu "Pútnik – mágov denník" (O diário de um mago), kde opíše zážitky na základe práve spomínanej púte. V roku 1988 napísal svoju najúspešnejšiu knihu "Alchymista". Jeho prvé dve knihy sú bestsellermi až o pár rokov neskôr, keď vychádza román "Brida".
Potom nasledovali ďalšie knihy, preklady do 56 jazykov a celosvetový úspech. Jeho knihy boli vydané v 150 krajinách. Jeho poslednou knihou je "Rukopis z Akkry" (2012).
Dosiaľ snáď najvýznamnejším dielom stále ostáva "Alchymista" (O Alquimista), ktorý sa stal dôležitým literárnym fenoménom XX. storočia. Zaradil sa do výbavy povinného čítania na školách vo Francúzsku, Taliansku, Portugalsku, Brazílii, Taiwane, USA, Veľkej Británie, Španielsku a iných krajinách. Ilustrované vydanie Alchymistu urobil výtvarník Moebius (autor scén filmu "Piaty element"). Filmárske práva na Alchymistu získala spoločnosť Warner Brothers, ktorá produkciu a réžiu zverila do rúk Laurencovi Fishburnovi. BMG Classics vydalo CD "Alchymistova symfónia". Toto dielo bolo inšpiráciou pre mnohé divadelné predstavenia a muzikály.
Paulo Coelho má vlastný inštitút "Instituto Paulo Coelho", ktorý slúži na podporu chudobným deťom v Brazílii.
Korzo

Korzo (z tal.) je označenie pre tvrdú pešiu zónu, ktorá ma reprezentačný charakter. Väčšinou ide o hlavnú ulicu alebo niekoľko ulíc či námestí v historickom jadre mesta, prípadne pre promenádu v rekreačných prímorských letoviskách či v kúpeľoch. Slúži ako miesto hromadných prechádzok či stretnutí sa ľudí. Termín označuje aj samotnú prechádzku na takomto mieste.
Korzo je jedným z motívov slovenského oskarového filmu "Obchod na korze" (1965). 
História.
Termín korzo v talianskom prostredí pôvodne označoval preteky koni bez jazdcov. Neskôr začal termín označovať slávnostný sprievod vozov vyzdobených kvetmi v talianskych mestách a stal sa tiež označením pre hlavnú triedu miest (bulvár) či promenádu na ktorých sa v mestách konávali hromadné prechádzky.
Slovensko.
Podľa Juraja Šeba „každé mesto a mestečko“ na Slovensku malo svoje korzo. Okrem Bratislavy mali korzo aj Trnava, Trenčín, Košice, Prešov či Žilina.“"
V Bratislave korzo tvoria predovšetkým ulice Michalská, Ventúrska a Strakova, ktorá je napojená na Hviezdoslavovo námestie, často aj Laurinská, Panská a Sedlárska, ktorá prechádza cez Hlavné námestie.
Nábrežie (breh)

Nábrežie je spevnený vyvýšený priestor pozdĺž rieky v mestskej alebo obecnej zástavbe, spravidla slúži aj ako pozemná komunikácia. V Európe v stredoveku začali nábrežia plniť ochrannú funkciu pri malých povodniach. Kamenné nábrežia udržali pri povodni rieku v jej koryte a zabraňovali jej vyliatiu do mesta. Nábrežia mali veľký význam pre hygienu mesta a prevenciu pred epidémiami. Stále mokrý breh rieky, ku ktorému navyše pritekal odpad z celého mesta, bol liahňou infekcií.
Zoznam najvyšších budov vo Vancouveri

Toto je zoznam najvyšších budov v kanadskom meste Vancouver.
Lucius Pomponius

Lucius Pomponius (1. storočie pred Kr.) bol rímsky dramatik, autor dramatickej formy zvanej atellana ("Atellanae Fabulae"). Bol nazývaný aj Bononiensis, čiže pochádzajúci z Bononia (dnes Bologna). Pod Pomponiovým menom sa zachovali názvy asi 70 diel a fragmenty približne 200 veršov.
Pomponius posunul atellana od jednoduchej ľudovej zábavy bez vopred daného scenára smerom k vážnejšej komédii. Hoci i v jeho podaní vystupoval na scéne rovnaký repertoár atellanskych postáv, Pomponius pre pôvodne improvizačné divadlo vytvoril scenár (písaný podľa gréckeho vzoru a vo veršovanom metre) a ohraničil dej. Zdá sa, že Pomponius bol i autorom klasických komédii a tragédii a že tieto formy divadla miešal. U jeho atellan sa tak stretávame s názvami mytologického rázu ("Andromacha", "Marsyas") aj titulmi pripomínajúcimi novú komédiu (grécky titul "Adelphoi"). Je pravdepodobné, že Pomponius v týchto atellánach zosmiešňoval tragický i komický žáner. Názvy niektorých Pomponiových hier sú:
Pomponiovu schopnosť využiť ľudový jazyk atellan vyzdvihuje Macrobius, Seneca Starší aj Velleius Paterculus.
Publilius Syrus

Publilius Syrus (1. storočie pred Kr.) bol rímsky autor mimov a výrokov. 
Narodil sa v Sýrii, odkiaľ bol privedený do Ríma ako otrok. Jeho duchaplnosť a vtip mu vyslúžili prepustenie. Publius potom pôsobil v hereckej skupine pre ktorú písal jednoduché hry a sám v nich vystupoval. Jeho divadelná spoločnosť sa zúčastnila aj hier, ktoré v roku 46 pred Kr. usporiadal Gaius Iulius Caesar. Za svoj výstup tu získal Publilius Syrus ocenenie od samotného Caesara.
Z Publiliovho diela sa zachovala iba zbierka výrokov ("Sententiae") v jambickom a trochejskom metre. Každé ponaučenie pozostáva z jedného verša, pričom jednotlivé verše sú usporiadané abecedne podľa počiatočného písmena výroku. Rozsiahle dielo nie je pravdepodobne celé autentické. Obsahuje výroky iných slávnych autorít, napríklad Senecu, ale aj ďalších, málo známych anonymných básnikov. Počet pravých Publiliových výrokov bol stanovený na 700 poučení. Medzi nimi je i známy výrok: "Iudex damnatur ubi nocens absolvitur" (Sudca je sám odsúdený, keď je vinník oslobodený).
Kaštela

Kaštela (plurál slova kaštel, ) je mesto v strednej Dalmácii v Chorvátsku severozápadne od Splitu, západne od Solinu a východne od Trogiru, v Splitsko-dalmatínskej župe. Má 34 103 obyvateľov (2001). 
Pozostáva zo 7 tzv. kastelov:
Kaštel Gomilica (4 075 obyv.), Kaštel Kambelovac (4 505), Kaštel Lukšić (4 880), Kaštel Novi (5 309), Kaštel Stari (6 448), Kaštel Sućurac (6 236), Kaštel Štafilić (2 650).
Pálffyho palác (Hviezdoslavovo námestie)

Pálffyho palác je mestský palác a národná kultúrna pamiatka Slovenskej republiky vedená pod identifikačným číslom 101-37/1, ktorá sa nachádza na Hviezdoslavovom námestí 18 v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto. 
Charakteristika.
Palác bol postavený v rokoch 18841885 v novobarokovom slohu a slúžil grófovi Jánovi Pálfimu, ktorý bol jedným z najbohatších mužov v Uhorsku, milovníkom umenia a vášnivým zberateľom výtvarných diel a umeleckých predmetov. Svoje bratislavské prepychové sídlo si nechal vybudovať v zadnej časti Pálffyho paláca obráteného do Panskej ulice (identifikačné číslo NKP 101-37/2). Autorom projektu bol významný bratislavský rodák Viktor Rumpelmayer.
Dnes v tomto mestskom paláci sídli Vysoká škola výtvarných umení.
Pálffyho palác (Zámocká)

Pálffyho palác je palác ná Zámockej 47 v Bratislave v Starom Meste v Podhradí.
Postavený bol v čase prestavby Bratislavského hradu. Prestavbu viedol Pavol Pálffy, ktorý si palác postavil na Schlosgrunde. Z obslužnej cesty k palácu sa neskôr stala Zámocká ulica. V roku 1870 sa majiteľom paláca stalo mesto, boli tu zriadené delostrelecké kasárne, sirotinec a byty pre chudobu. V roku 1900 bol celý komplex asanovaný a vznikol tu vysokoškolský internát na Svoradovej a základná škola Palisády. 
Zachovaná časť paláca, letné krídlo, sa po druhej svetovej vojne dostala do správy bytového podniku, bol tu zriadený sklad stavebného materiálu. Objekt sa postupne devastoval, pretože nebol zaradený medzi historické pamiatky. V roku 1975 vznikol zámer obnovy, mal tu byť postavený vinársky dom s expozíciou vína. V roku 1985 bol palác zapísaný do zoznamu nehnuteľných pamiatok a v roku 1989 vznikla ďalšia architektonická štúdia, počítalo sa s využitím objektu pre Zväz slovenských výtvarných umelcov, aj ako stála expozícia Bratislavského hradu, na výstavy a ako cukráreň. Nakoniec bol objekt predaný.
Kostol svätého Martina (Jarok)

Kostol svätého Martina je baroková stavba z 18. storočia. Je národnou kultúrnou pamiatkou. Nachádza sa v obci Jarok ležiacej 10 km juhozápadne od Nitry.&lt;ref name="kostoly/?obec=nitra"&gt;&lt;/ref&gt; 
História.
Prvá zmienka pochádza z roku 1601. V "Ostrihomskom misály" sa spomína, že tento kostol, stojaci na starom cintoríne je malý, opustený a v zlom stave. O chod farnosti sa starali kňazi z Močenku, pretože až do roku 1708 bola filiálkou močenskej farnosti a dištriktu nitrianskeho. Samostatnou farnosťou sa stala v roku 1708 spolu s filiálkou Csápor, ktorá bola k nej pridelená. V roku 1708 bola postavená prvá fara, ktorá bola zhotovená z dreva. Prvým kňazom v kostole bol Pavol Férerváry v rokoch 1708 – 1709. Jeho miesto zaujal v rokoch 1709 – 1712 čerstvý absolvent teológie viedenskej univerzity Ján Baltazár Magin, známy ako autor prvej politickej obhajoby slovenského národa v Uhorsku. Dodnes sa v kostole nachádza jeho pamätná tabuľa. V rokoch 1712 – 1738 pôsobil v Jarku ako kňaz Karol Orlay, ktorý si za štvrťstoročie duchovnej služby v Jarku vyslúžil povesť horlivého kňaza. Jeho zásluhou a pomocou vtedajšieho nitrianskeho biskupa Ladislava Erdődyho bol postavený nový kostol v rokoch 1718 – 1723, ktorý bol konsekrovaný v roku 1789 nitrianskym biskupom Františkom Xaverom Fuchsom. Pôvodná stavba mala postavenú sakristiu a predstavenú vežu, v ktorej sa nachádzali tri menšie zvony. Najväčší z nich bol počas 1. svetovej vojny roztavený na zbrojárske účely, presnejšie v roku 1916.&lt;ref name="farsky-urad/farnost-a-kostol"&gt;&lt;/ref&gt; Prvá renovácia kostola sa konala v rokoch 1784 – 1789, kedy bol vybudovaný hlavný oltár sv. Martina, rovnako aj oba bočné oltáre, sv. Karola Boromejského a sv. Jána Nepomuckého. Zásluhu na tom mal vtedajší farár Dr. Anton Šafarovič. Na konci 18. storočia pribudla kazateľnica aj klasicistická mramorová krsteľnica. Kríž pred kostolom bol postavený v roku 1783. Pri kostole sa nachádza kaplnka sv. Anny.&lt;ref name="o-farnosti/"&gt;&lt;/ref&gt;
Dunmanus Bay

Dunmanus Bay je záliv v severovýchodnej časti Atlantického oceánu, na juhozápadnom pobreží Írska. Zo severu ho ohraničuje polostrov Sheep's Head a z juhu polostrov Mizen Head. Prebieha od severovýchodu na juhozápad, má dĺžku , smerom od hlavy k ústiu sa rozširuje a v ústí dosahuje maximálnu šírku . Ústie sa nachádza v línii mysov Sheep's Head (na severe) a Three Castle Head (na juhu). Záliv obmýva pobrežie grófstva Cork.
V zálive sa nachádza niekoľko menších skalnatých ostrovov, z nich najväčšie sú Carbery Island a Furze Island. Na pobreží ležia tieto obce: Ahakista, Drishane Bridge, Dromnea, Dunmanus a Durrus.
Ballinskelligs Bay

Ballinskelligs Bay (ír. "Bá na Scealg") je záliv v severovýchodnej časti Atlantického oceánu, na juhozápadnom pobreží Írska. Obmýva pobrežie polostrova Iveragh v grófstve Kerry a vstup do zálivu leží na línii mysov Hog's Head (na východe) a Bolus Head na západe. Záliv má viac-menej polkruhovitý tvar, na dĺžku má maximálne , na šírku . 
V severnej časti zálivu sa do pevniny zarezáva úzka zátoka, do ktorej sa vlieva rieka Inny. Vo východnej časti zálivu ústi krátka rieka, ktorá vyteká z jazera Lough Currane. Pri západnom pobreží sa rozprestiera ostrov Horse Island. 
Na pobreží zálivu leží mestečko Waterville a obce Ardkearagh, Ballinskelligs a Ballybrack.
Arménska sovietska socialistická republika

Arménska sovietska socialistická republika (skrátene: Arménska SSR; ; ) bola jedna zo zväzových republík Sovietskeho zväzu. Vznikla po obsadení Arménskej republiky Červenou armádou a vyhlásením sovietskej socialistickej republiky dňa 2. decembra 1920. Dňa 12. marca 1922 sa Arménska SSR stala súčasťou novovzniknutej Zakaukazskej socialistickej federatívnej sovietskej republiky, ktorá zanikla 5. decembra 1936 vytvorením troch nástupníckych republík – Arménskej SSR, Azerbajdžanskej SSR a Gruzínskej SSR. Arménska SSR mala rozlohu 29 800 km² a hlavným mestom bol Jerevan. Počas postupného rozpadu ZSSR bola dňa 23. augusta 1990 premenovaná na Arménsku republiku a 21. septembra 1991 vyhlásila nezávislosť od Sovietskeho zväzu, pričom 25. decembra toho istého roku oficiálne vzniklo nezávislé Arménsko.
Azerbajdžanská sovietska socialistická republika

Azerbajdžanská sovietska socialistická republika (skrátene: Azerbajdžanská SSR; ; ) bola jedna zo zväzových republík Sovietskeho zväzu. Vznikla po obsadení Azerbajdžanskej demokratickej republiky Červenou armádou a vyhlásením sovietskej socialistickej republiky dňa 28. apríla 1920. Dňa 12. marca 1922 sa Azerbajdžanská SSR stala súčasťou novovzniknutej Zakaukazskej socialistickej federatívnej sovietskej republiky, ktorá zanikla 5. decembra 1936 vytvorením troch nástupníckych republík – Arménskej SSR, Azerbajdžanskej SSR a Gruzínskej SSR. Azerbajdžanská SSR mala rozlohu 86 600 km² a hlavným mestom bolo Baku. V Azerbajdžanskej SSR sa nachádzali aj Nachičevanská autonómna sovietska socialistická republika a Hornokarabašská autonómna oblasť.
Počas postupného rozpadu ZSSR bola 5. februára 1991 premenovaná na Azerbajdžanskú republiku a 18. októbra toho istého roku vyhlásila nezávislosť od Sovietskeho zväzu, pričom 25. decembra 1991 oficiálne vznikol nezávislý Azerbajdžan.
Palác Ruttkayovcov Vrútockých

Palác Ruttkayovcov Vrútockých je meštiansky dom na Uršulínskej ulici č. 6 v Bratislave v Starom Meste. Patrí medzi národné kultúrne pamiatky.
Má dvor chránený mrežami, ktorým je možné prejsť do zadného traktu Primaciálneho paláca. Na nádvorí sa nachádza fontána a na nej je originálny fragment Rolandovej fontány, cikajúci chlapci. Dom bol postavený v polovici 17. storočia (1650) v renesančnom štýle.
Portarlington

Portarlington (ír. "Cúil an tSúdaire") je mesto v centrálnom Írsku, v grófstve Laois. Žije tu 7 788 obyvateľov .
Leží na rieke Barrow v severovýchodnej časti grófstva, priamo na hranici s grófstvom Offaly, hranica grófstva Kildare je vzdialená východne. Rieka rozdeľuje mesto na dve časti, pričom územie západne od rieky, kam sa mesto postupne rozrastá, je už súčasťou grófstva Offaly. Je lokalizované na križovatke ciest R419, R420 a R423. Portlaoise leží na JJZ, Mountmellick na ZJZ, Monasterevin na východ, Rathangan na severovýchod a Tullamore na severozápad.
Mesto bolo založené v roku 1666 sirom Henry Bennetom, dvorným sekretárom anglického kráľa Karola II., ktorý neskôr obdržal titul barón arlingtonský a bolo premenované z "Cooletoodera" na "Port-Arlington". 26. júna 1847 bola otvorená miestna železničná stanica, ktorá je uzlom na tratiach Dublin - Galway a Dublin - Cork. 
V meste a neďalekom zámku Lea Castle bol natáčaný film Into the West z roku 1992 s Gabrielom Byrneom a Ellen Barkinovou. Družobným mestom je Arlington, Massachusetts v USA.
Abbeyleix

Abbeyleix (niekedy aj Abbeylaois, ír. "Mainistir Laoise") je mesto v centrálnom Írsku, v grófstve Laois. Žije tu 1 568 obyvateľov .
Mestečko leží v južnej časti grófstva, východne od rieky Nore v nadmorskej výške Nachádza sa na križovatke cesty I. triedy N8 a regionálnych ciest R425, R430, R432 a R433, južne od Portlaoise, juhovýchodne od Mountrath, severovýchodne od Rathdowney a SSV od Durrow.
Abbeyleix vznikol v 18. storočí v blízkosti cisterciánskeho kláštora z 12. storočia. Dodnes sa tu zachovali zvyšky pôvodného stredovekého opevnenia, náhrobky a viaceré budovy opátstva, hrady, kostoly a koloniálne vily. Sídli tu múzeum, tzv. Abbeyleix Heritage House. 
Z mesta pochádza americký sochár Launt Thompson (1833-1894).
Cygnus (rod)

Cygnus (po slovensky labuť) je rod veľkých vodných vtákov z čeľade kačicovité ("Anatidae"), podčeľade husi ("Anserinae").
Druhy severnej pologule majú perie čisto biele, na južnej pologuli žijú labute, ktoré majú aj čierne perie. Austrálska labuť čierna je skoro úplne čierna, biele zostávajú len letky. Nohy sú čiernosivé, výnimku tvoria juhoamerické labute, ktorých nohy sú ružové. Zobák je červeno-čierny alebo žlto-čierny. 
Na Slovensku žijú tri druhy labutí: labuť malá, labuť veľká a labuť spevavá.
Druhy.
Staršie sa sem zaraďovali aj rody Sthenelides a Coscoroba, t. j. druhy:
Hus

Hus môže byť:
Hmyzovník

Hmyzovník alebo staršie trčník (lat. "Ophrys") je početný rod jednoklíčnolistových rastlín z čeľade vstavačovitých. 
Delenie na druhy je sporné, v závislosti od autora sa uvádza, že sa rod delí na 10 až vyše 350 druhov. 
Etymológia.
Latinské rodové meno je odvodené z gréckeho slova ophrys, čo v preklade znamená obočie, povýšenosť alebo pýchu a znamená tak výnimočné postavenie rodu medzi európskymi orchideami. Označenie "ophrys" prvýkrát použil na označenie rastliny v prvom storočí po Kr. Plínius starší vo svojej encyklopédii Naturalis historia.
Rozšírenie.
Hmyzovníky sú terestrické orchidey rastúce v strednej a južnej Európe, severnej Afrike a Malej Ázii. 
Opelenie.
Hmyzovníky svojimi kvetmi napodobujú vzhľad samičiek svojich hmyzích opeľovačov. Samčekovia konkrétneho druhu sa liahnu prví a svojimi pokusmi o párenie prenášajú peľové zrnká.
Systematika.
Slovensko.
Na Slovensku sa vyskytujú tieto druhy:
Celý svet.
Sekcie.
V niektorých starších systémoch sa rod delí na tieto sekcie (stav 2008): 
Druhy.
Vyššie uvedené sekcie sa ďalej delia na druhy, v jednom z mnohých možných systémov sa napríklad delia na tieto druhy a poddruhy resp. variety (stav 2008):
Popri vyššie uvedených základných druhoch existujú aj nasledujúce prirodzené hybridy (stav 2008):
Dolné Krškany

Dolné Krškany () sú mestská časť Nitry.&lt;ref name="svk/mesto-nitra/"&gt;&lt;/ref&gt; Ich rozloha je 11,1 km² a žije tu 2064 obyvateľov. Súčasťou Nitry sú od roku 1974. 
Poloha.
Nachádzajú sa v južnej časti Nitry, ako druhé v poradí v smere na Nové Zámky. Na okraji, v nadmorskej výške 200 m.n.m sa nachádza chatovo-vinárska oblasť Bita. Cez Dolné Krškany preteká rieka Nitra a aj rieka Malá Nitra. Najväčšou stavebnou pamiatkou je barokovo-klasicistický kostol svätého Ondreja, ktorý bol dokončený v roku 1788.&lt;ref name="/kostol/farsky-kostol-sv-ondreja"&gt;&lt;/ref&gt;
História.
V rímskej dobe toto územie obýval germánsky kmeň Kvádov. Prvá písomná zmienka o Dolných Krškanoch pochádza z roku 1240, kedy boli v rukách kráľovnej. Jednou z jej častí bola dnes už zaniknutá dedinka "Dvorčany", ktorá vznikla v 12.storočí. V roku 1585 boli úplne vyplienené Turkami. Dolné Krškany boli dlho súčasťou obce Kereskyn spolu s obcou Horné Krškany. Neskôr spolu so zemianskou osadou Mikov Dvor niesla názov Malé Krškany. V roku 1928 sa tu strieľalo do demonštrantov. V roku 1934 bol na rieke Malá Nitra postavený Pullmanov vodný mlyn. V decembri 1948 tu založili jedno z prvých poľnohospodárskych družstiev na Slovensku.&lt;ref name="sk/institucie/o-institucii/informacie-o-obci/"&gt;&lt;/ref&gt; Na rieke Nitra bolo v roku 1950 postavené Vodné dielo Dolné Krškany z dôvodu protipovodňovej ochrany a zásobovania úžitkovou vodou. V dolnom lese sa kedysi nachádzala upravovňa pitnej vody, ktorú v deväťdesiatich rokoch kvôli hygiene zatvorili. V posledných desaťročiach si v Krškanoch našli sídlo viaceré firmy, ktoré dodali mestskej časti veľký význam, pretože daňové príjmy z podnikania týchto firiem tvoria podstatnú časť rozpočtu mesta. Sídlia tu podniky ako Plastika, SEBN (bývalý Volkswagen), Nitrianske strojárne, Tukový priemysel Nitra a mnohé iné. Do roku 1995 tu boli Veľkosklady potravín a zeleniny. Nachádza sa tu tiež Výskumný ústav spracovania a aplikácie plastických látok (VÚSAPL). Napriek tomu prevláda obytná funkcia tejto mestskej časti. Obytnú zónu tvoria rodinné domy, ktoré sú postupne modernizované a hromadne pribúdajú luxusné vily nových obyvateľov. Na okraji mestskej časti je čistička odpadových vôd slúžiaca pre celé mesto, v roku 2007 bola rozšírená vďaka podpore z Európskej únie. V mestskej časti sa pravidelne konávajú burzy drobných chovateľov s medzinárodnou účasťou. 
Doprava.
Premávajú tu 4 linky MHD Nitra: 12, 14, 22 a 23.&lt;ref name="arriva.sk/nitra/mestska-doprava/cestovne-poriadky"&gt;&lt;/ref&gt; Cez Dolné Krškany prechádza železničná trať Nové Zámky – Prievidza, pri ktorej sa nachádza aj železničná zastávka.&lt;ref name="zastavka-dolne-krskany/"&gt;&lt;/ref&gt;
Občianska vybavenosť.
Nachádza sa tu základná aj materská škola, supermarket, &lt;ref name="predajne/205-dolne-krskany/"&gt;&lt;/ref&gt; kostol svätého Ondreja, multifunkčné aj futbalové ihrisko.&lt;ref name="sport/ihrisko"&gt;&lt;/ref&gt; Na futbalovom ihrisku hráva svoje domáce zápasy družstvo ŠK Nitra-Dolné Krškany, ktoré momentálne pôsobí v VII. lige v Oblastnom futbalovom zväze Nitra.&lt;ref name="futbalnet/k/sk-nitra-dolne-krskany/"&gt;&lt;/ref&gt;
Šimon Való

Mons., ThDr. Šimon Való (; * 2. október 1846, Veľká Lehota† 12. apríl 1923, Bratislava) bol uhorský rímskokatolícky kňaz, doktor teológie, člen bratislavskej kapituly, pápežský tajný komorník. Člen oddelenia literatúry a vedy spoločnosti svätého Štefana, autor viacerých básní a odborných kníh.
Život.
Narodil sa vo Veľkej Lehote pri Novej Bani. Gymnázium navštevoval v Leviciach a Ostrihome a následne vyštudoval katolícku teológiu v Budapešti, kde bol 31. júla 1871 vysvätený za kňaza. Po vysviacke bol kaplánom v Mojmírovciach a v Budapešti v Józsefvárosi. V roku 1874 bol študijným prefektom Ústredia študentského dozoru a vyučujúcim náboženstva na univerzite v budapeštianskom kňazskom seminári, kde od roku 1876 ako doktor prednášal katolícku teológiu. V roku 1883 po založení svätoštefanskej vedeckej a literárnej spoločnosti ho zvolili za vedúceho vedeckého literárneho oddelenia. Pápež Lev XIII. vymenoval za komorníka a pravotára Apoštolskej Stolice. V roku 1892 ho budapeštiansky arcibiskup vymenoval za prokurátora. 3. októbra 1889 bol vymenovaný za člena bratislavskej kapituly. Bol členom Nábožného združenia saleziánskych spolupracovníkov (tretí rád saleziánov), ktorý založil v roku 1876 taliansky kňaz Ján Bosco. Zaslúžil sa o postavenie Kostola svätej Alžbety v Bratislave (tzv. Modrý kostolík). Je pochovaný na Ondrejskom cintoríne v Bratislave. 
Dielo.
Valóvo najväčšie dejepisné dielo bol životopis Jána Huňadyho. V almanachu "Koszorú" (slov. "Veniec") uverejnil od roku 1865 viacero básní, kritických článkov a poviedok. Za svoju dizertačnú prácu z oblasti histórie práva získal dve ocenenia. Je autorom viacerých hesiel uvedených v "Pallas Nagy Lexikona". Jeho príležitostné práce, recenzie kníh, kázne a podobne sa objavili aj v cirkevných periodikách a časopisoch.
Habermayerov palác

Habermayerov palác je neskorobarokový palác (meštiansky dom) na Panenskej ulici č. 15 v Bratislave v Starom Meste. Budova pochádza z konca 17. storočia.
Georgievitsov palác

Georgievitsov palác je palác na Panenskej ulici č. 11 v Bratislave v Starom Meste.
Kedysi jeho adresa bola Bél Mátyás utca 7, teda ulica Mateja Bela. Palác mal na zvýšenej terase na nádvorí záhradu upravenú ako park. Vestibul a reprezentačné priestory sú ozdobené štukami v novobarokovom slohu. Bol postavený pravedpodobne podľa projektu viedenského architekta bratislavského pôvodu Viktora Rumpelmayera.
Óbuda (mestská štvrť)

Óbuda alebo Starý Budín () je časť obvodu Budapešť III. Zodpovedá hlavnej časti historického samostatného mestečka rovnakého mena, ktorého zlúčením s Budínom a Pešťou v roku 1873 vznikla Budapešť.
Ostrov neďaleko tejto mestskej časti je známy ako miesto, kde sa usporadúva hudobný festival Sziget.
Centrum Óbudy tvorí Fő tér (Hlavné námestie), ktoré je prepojené s malým námestím so súsoším ľudí čakajúcich na koniec dažďa.
Sony Mobile Communications

Sony Mobile Communications AB (transkripcia:"Soní mobairu komjunikéšonzu kabušiki gaiša"), do roku 2011 Sony Ericsson Mobile Communications AB, je významný svetový producent mobilných telefónov. Firma vznikla v roku 2001 spojením odlúčených divízii mobilných telefónov japonského Sony a švédskeho Telefonaktiebolaget LM Ericssonu. Obe firmy fungovali ďalej, len telefónne prístroje vyrábali pod firmou Sony Ericsson, v ktorom majú obe spoločnosti 50% podiel. Na konci roku 2011 sa spoločnosť rozpadla a ostala iba spoločnosť "Sony".
Mountmellick

Mountmellick (ír. "Móinteach Mílic") je mesto v centrálnej časti Írska, v grófstve Laois. Žije tu 4 137 obyvateľov .
Mesto leží v severnej časti grófstva, na rieke Owenass, ktorá sa severne od mesta vlieva do Barrow, na severovýchod prechádza hranica grófstva Offaly. Nachádza sa na križovatke cesty II. triedy N80 s regionálnymi cestami R422 a R423. Portlaoise leží na juh, Portarlington na severovýchod, Mountrath na juhozápad a Tullamore na severozápad.
Pred tzv. Veľkým írskym hladomorov v polovici 19. storočia bolo mesto významným priemyselným centrom, známym ako "Malý Manchester". Miestna výšivkáreň (známa ako Mountmellick Lace) bola veľmi populárna v 19. storočí a produkovala mnohé vzorky, ktoré sa dodnes zachovali v miestnom múzeu. V meste žilo pred obdobím veľkého hladomoru až približne 8 000 obyvateľov a malo početnú kvakerskú populáciu, ktorá tu stále žije. Mountmellick je tiež známy svojim vianočným stromčekom, ktorý je najväčším celoročne stojacim vianočným stromčekom v Európe a druhým najväčším na svete. Ide o kovovú štruktúru, nie reálny strom.
Mountrath

Mountrath (ír. "Maighean Rátha") je mesto v centrálnej časti Írska, v grófstve Laois. Žije tu 1 435 obyvateľov .
Mestečko leží v centrálnej časti grófstva na rovnomennej rieke, presne na polceste medzi Dublinom a Limerickom (do oboch miest je to ). Je lokalizované na križovatke cesty I. triedy N7 s regionálnymi cestami R423, R430 a R440. Portlaoise sa nachádza na VSV, Abbeyleix na juhovýchod, Borris in Ossory na juhozápad, Mountmellick na severovýchod a Birr na ZSZ.
Na začiatku 17. storočia sa Mountrath s okolím dostal do vlastníctva sira Charlesa Cootea, v roku 1628 dostalo výsadu usporadúvať jarmok dvakrát do týždňa. V r. 1831 tu stálo 429 budov, vrátane zlievárne. V r. 1795 sa začala výstavba miestneho kostola a 18. apríla 1809 tu bol zriadený konvent sv. Brigity. V blízkosti mesta, smerom na Portlaoise, stoja pozostatky starého javora zvaného "St. Finton's Well", ktorý rastie na mieste pôvodnej studne. Po jej zasypaní začala voda vyvierať z kmeňa stromu, čo miestni považovali za zázrak a pre šťastie do nej hádzali mince, čo napokon viedlo k zahubeniu stromu.
Južne a východne od mesta vedie železničná trať Dublin - Cork, miestna železničná stanica bola otvorená v r. 1848, pre nákladnú dopravu uzavretá v r. 1975 a následne v r. 1976 aj pre osobnú dopravu.
Mountrath (rieka)

Mountrath (angl. "Mountrath River" alebo aj "Whitehorse") je rieka v centrálnej časti Írska, tečie na území grófstva Laois. Je to ľavostranný prítok Nore a meria .
Pramení v pohorí Slieve Bloom Mountains na juhovýchodnom svahu vrchu Barna () v nadmorskej výške cca Od prameňa tečie na juh, následne vytvára výrazný oblúk prehnutý na východ a výraznejšie meandruje. Pri osade Roundwood sa stáča na juhovýchod, rozširuje svoje koryto a zľava priberá významný prítok z južného svahu Conlawn Hill (). Potom mení smer toku na juh, preteká mestom Mountrath, v lokalite Forgeland sa stáča k ústiu na juhozápad a juhovýchodne od centra obce Castletown ústi do rieky Nore.
Willbrook

Willbrook môže byť:
Edmondstown

Edmondstown môže byť sídlo v Írsku:
Crumlin

Crumlin môže byť:
Dundrum

Dundrum môže byť:
Kilmainham

Kilmainham môže byť v Írsku:
Blackrock

Blackrock môže byť:
Kilnamanagh

Kilnamanagh môže byť v Írsku:
Drumcondra

Drumcondra môže byť:
Clonsilla

Clonsilla môže byť v Írsku:
Paluďaiho palác (Hlavné námestie)

Paluďaiho palác (staršie "Palugyayov palác") je dom a národná kultúrna pamiatka na rohu Hlavného námestia a Zelenej ulice v Starom Meste v Bratislave. V Bratislave sa nachádza ešte ďalší palác s rovnakým menom Paluďaiho palác (Pražská).
Charakteristika.
Palác má od roku 1880 neobarokovú podobu, ktorá je založená na tradícii francúzskeho baroka. Postavený bol pre Františka Paluďaia, ktorý bol významný obchodník s vínom.
Neoterici

Neoterici, singulár neoterik (z gréckeho νεωτερικοι) alebo neoterická škola básnikov bol avantgardný smer v literatúre počas antiky. Označuje ako mladorímska škola ("poetae novi") a v rímskom prostredí sa presadzuje počas 1. storočia pred Kr; názov pochádza od Cicera a bol myslený ironicky.
Neoterická poézia znamenala významný posun od tradičných básnických tém aj foriem, ktoré predstavoval predovšetkým Homér a jeho epika. Vzletné, rozsiahle eposy s mytologickými námetmi nahradili noví básnici menšími útvarmi osobného rozmeru. Na jednej strane sa tým priblížili bežnému životu a bežnému jednotlivcovi, na strane druhej sa ale pokúšali dosiahnuť v kratších básnických útvaroch metrickú a formálnu dokonalosť, a to viedlo nutne k vnútornej zložitosti ich tvorby. Niektoré básne, hoci krátke, tak vyžadovali komentár, aby im bolo možné porozumieť.
Vznik mladorímskej poézie v Ríme súvisel s problémamy v republike a kritikou gréckych klasikov a domácej tradicíe. Rovnako ako helenistickí hegemóni, rímski diktátori, triumvirovia a neskôr cisári neboli ochotní počúvať kritiku namierenú voči svojej osobe. Pokiaľ sa básnici chceli vyhnúť nepriateľstvu mocných a prípadných následkov, museli očistiť svoje verše od všetkého, čo by mohlo mať politický podtón.
Boli predstaviteľmi rímskej aristokracie, ktorá sa až do tejto doby zaujímala o literatúru minimálne a dávala prednosť kariére v politike alebo armáde. Odmietnutie "negotia" (verejnej kariéry) na úkor "otia" (doslova záhaľka, voľný čas, teda život vyplnený inak ako verejnou činnosťou) vyplývalo z nepokojných pomerov v republike, kde tradične vládnúca aristokracia bola nahrádzaná niekoľkými jednotlivcami a kde sa akákoľvek politická angažovanosť v neistom boji viacerých strán stávala nebezpečnou. Odchod z politickej scény a jej nahradenie básnictvom bol spôsob, ako vyjadriť nesúhlas s pomermi.
Najvýznamnejší predstavitelia mladorímskej školy sú:
Provensalská zmes

Provensalská zmes alebo provensalské korenie je druh zmesi sušených bylín, ktoré sa používajú ako korenie. Názov je odvodený z oblasti Provensalsko v južnom Francúzsku, kde sa tieto byliny často vyskytujú. Má výraznú chuť.
Provensalská zmes obvykle obsahuje rozmarín, bazalku a tymian, niekedy tiež majoránku, oregano či saturejku. Používa sa na ochutenie dusenej zeleniny, grilovaného mäsa (kuracieho, králičieho, jahňacieho a baranieho), rýb atď.
Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu

Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu, skratka MAAE (angl. "International Atomic Energy Agency", IAEA) je medzinárodná organizácia, patriaca do štruktúr OSN, ktorá dohliada a ustanovuje pravidlá pre mierové využitie jadrovej energie. Je tiež orgánom zodpovedným za kontrolu dodržiavania Zmluvy o nešírení jadrových zbraní (NPT).
Založená bola 29. júla 1957 a v súčasnosti má 171 členských štátov.
Jej hlavné sídlo sa nachádza vo Viedni, regionálne kancelárie sú v Ženeve, New Yorku, Toronte a v Tokiu. 
Orgány.
Na čele MAAE stojí generálny riaditeľ, volený Radou guvernérov na štvorročné obnoviteľné obdobie. Generálnym riaditeľom agentúry bol od roku 1997 Egypťan Muhammad al-Barádaí, ktorý v tom istom roku 1997 vystriedal Švéda Hansa Blixa. V roku 2005 bola jemu a celej organizácii udelená Nobelova cena za mier. Generálnym riaditeľom medzi rokmi 2009-2019 bol Japonec Jukija Amano. 18. júla 2019 zomrel Amano počas výkonu funkcie, čo bolo ohlásené 22. júla 2019. Miesto generálneho riaditeľa od 3. decembra 2019 zastáva Rafael Mariano Grossi.
Hlavnými orgánmi MAAE sú "Generálna konferencia MAAE", ktorá združuje všetky členské štáty a stretáva sa na riadnych zasadnutiach raz ročne (v septembri) a "Rada guvernérov MAAE" s 35 členmi, ktorá sa stretáva päťkrát do roka na riadnych zasadnutiach a je volená (okrem stálych členov) na obdobie dvoch rokov. Podľa potreby sa môžu uskutočniť aj mimoriadne zasadnutia Rady guvernérov MAAE.
Generálny riaditeľ.
Voľba generálneho riaditeľa.
Súčasná forma voľby generálneho riaditeľa MAAE je upravená procedúrou, schválenou Radou guvernérov v roku 1997. Štáty môžu navrhovať kandidátov (ktorí nemusia byť štátnymi príslušníkmi daného štátu) a ich prihlášky následne adresovať na predsedajúceho Rady guvernérov. Rada guvernérov sa následne oboznámi s kandidátmi, môže si ich prizvať na otvorené rozhovory a vykonáva neformálne hlasovania na zistenie podpory, za účelom možného zaistenia konsenzu pri hlasovaní. Pokiaľ sa zdá, že konsenzus nebude dosiahnutý, prechádza sa ku voľbe. Na zvolenie kandidáta je potrebná dvojtretinová väčšina hlasov (23 z 35). Voľba pozostáva z dvoch fáz - fáza tajného hlasovania ("balloting stage") a fáza vymenúvania ("appointment stage"). V každom kole hlasujú členské štáty Rady guvernérov iba za jedného kandidáta, po každom kole ten s najnižším počtom hlasov z boja vypadáva. Akonáhle je dosiahnutá dvojtretinová väčšina, postupuje sa ku druhej fáze. Pokiaľ ostanú dvaja kandidáti bez dosiahnutia 2/3 podpory, hlasuje sa princípom Áno/Nie/Zdržiavam sa pri každom z nich osobitne. Ak ani tak jeden z nich nezíska podporu, prebehne nová voľba.
V druhej fáze predseda Rady guvernérov navrhne kandidáta s podporou 2/3 vymenovať verejne - aklamáciou - alebo tajne. Vymenovanie musí byť následne schválené tiež Generálnou konferenciou MAAE.
Zoznam generálnych riaditeľov.
Ostatnými druhmi energie sa zaoberá Medzinárodná energetická agentúra.
Šalvia lekárska

Šalvia lekárska (lat. "Salvia officinalis") je druh rastliny z rodu šalvia ("Salvia") z čeľade hluchavkovité ("Lamiaceae"). Je to poloker, široko využívaný v medicíne aj v kuchyni.
Opis.
Šalvia lekárska je 3080 cm vysoký poloker. Listy sú zelenkasté až striebristé a majú vajcovitý až kopijovitý tvar. Dĺžka listov Šalvie lekárskej je 5 až 10 cm.
Liečivé účinky.
Čaj zo šalviových listov sa pije pri kašli a pri poruchách trávenia (nadúvaní, hnačke). Tiež sa používa na zmiernenie nadmerného potenia (zvonka i zvnútra) – často býva súčasťou krémov proti poteniu nôh. Zvonku sa používa ako kloktadlo pri zápaloch horných dýchacích ciest alebo pri bolestiach zubov a paradentóze. 
Pri vnútornom použití majú mnohé pozitívne účinky na ľudské zdravie najmä vňať a listy. Často sú využívané pri žalúdočných a črevných problémoch, ako aj pri ťažkostiach so žlčníkom či nadúvaním. Popísaný je však aj pozitívny vplyv na krvný beh a nervovú sústavu. Šalvia lekárska má tiež protizápalové, antivirotické a antibakteriálne účinky. Navyše zabraňuje nadmernému poteniu, a to najmä v období puberty či klimaktéria. Vnútorné použitie je doporučované tiež pri nadmernej tvorbe materského mlieka a ženám vie pomôcť aj pri komplikáciách spojených s nepravidelnou menštruáciou.
Najčastejšie použitie Šalvie je pri varení mäsa, cestovín, omáčok a liečbu vysokého krvného tlaku.
Príznaky.
Nie je vhodné požívanie šalvie v období dojčenia, z dôvodu straty materského mlieka.
Použitie v kuchyni.
Sušené i čerstvé listy šalvie sa používajú ako korenina pri príprave mäsových pokrmov (napr. na pečené bravčové mäso). Dodáva jedlu intenzívnu horkastú chuť, preto sa odporúča používať s mierou (najmä čerstvú). Šalvia lekárska je vhodná tiež do rôznych plniek a omáčok.
Spínač

Spínač alebo vypínač je mechanická, mechanicko-elektrická, alebo elektronická súčiastka, slúžiaca na spojenie a rozpojenie (prepnutie) okruhu. Princíp je rovnaký - úlohou spínača (prepínača) je zopnúť (prepnúť, prerušiť) tok média vstupnej vetvy do výstupnej vetvy (vetiev). Najobvyklejšou aplikáciou je spínanie a rozpínanie elektrického okruhu, existujú aj spínače hydraulické, tlakovzdušné a pod. 
V elektronike sa na spínanie používa mechanické relé, v polovodičovej elektronike sa na spínanie používa polovodičový prvok napr. tyristor, resp. tranzistor. Existujú aj netradičné konštrukcie spínačov napr. ortuťové (kontakty spína guľôčka ortute), spínače spínané magnetickým poľom (jazýčkové relé) a pod.
Špeciálnymi druhmi spínača sú prepínače a tlačidlá. Tlačidlo je spínač ovládaný tlakom prsta, obvykle nearetovaný, čiže zopnutie kontaktov skončí uvoľnením tlaku prsta.
Prepínač.
Špeciálnym druhom vypínača je prepínač. Prepínač je kombinácia viacerých spínačov, pričom (podľa konštrukcie) mechanická poloha prepínača spína a rozpína viacero vypínačov a ich kombinácií. Prepínače môžu byť viacstupňové (spínajú viacero nezávislých okruhov naraz) a viacpolohové (každá poloha znamená inú kombináciu zopnutých kontaktov). Spínaných kontaktov môže byť až niekoľko desiatok.
Prepínače sa používajú napr. na ovládanie osvetlenia schodísk, kde je jeden obvod ovládaný dvoma prepínačmi z dvoch rôznych miest.
Príklad zapojenia prepínačov
A,B = nezávislé dvojcestné prepínače
1,2 = prívod elektrickej energie, červená farba reprezentuje aktívny vodič (pod prúdom)
Žiarovku je možné zapnúť a vypnúť nezávisle z dvoch rôznych miest (A a B).
Krížový prepínač.
Špeciálnym druhom prepínača je krížový prepínač. Používa sa striedavé prepínanie dvoch vstupov na dva výstupy. V praxi ho môžeme použiť na ovládanie osvetlenia schodísk s najmenej troma ovládacími miestami.
Príklad zapojenia prepínačov
A,C = nezávislé dvojcestné prepínače
B = nezávislý dvojcestný krížový prepínač
1,2 = prívod elektrickej energie, červená farba reprezentuje aktívny vodič (pod prúdom)
Žiarovku je možné zapnúť a vypnúť nezávisle z troch rôznych miest (A,B a C).
MusyX

MusyX je technológia firmy Factor 5, ktorá umožňuje v reálnom čase prehrávať priestorové zvuky vo veľmi vysokej kvalite s využitím štandardu General MIDI. Táto technológia je všeobecne známa skôr pod pojmom "Dolby Surround". Firma Dolby na technológií "MusyX" taktiež spolupracovala.
Technológia "MusyX" sa uplatnila prevažne v hernom priemysle, špeciálne na platformách spoločnosti Nintendo:
Étienne Lenoir

Jean-Joseph Étienne Lenoir (* 12. január 1822, Mussy-la-Ville, Luxembursko, po roku 1839 Belgicko – † 4. august 1900, La Varenne pri Paríži, Francúzsko) bol francúzsky vynálezca a obchodník belgického pôvodu. Počas svojho života podal na patentovanie 80 vynálezov, z ktorých najznámejším je prvý úspešný stacionárny plynový spaľovací motor.
Lenoir začiatkom 50. rokov 19. storočia emigroval do Francúzska a usídlil sa v Paríži. Prvý motor na svietiplyn vyvíjal v priebehu roka 1859, patent na neho získal 10. novembra toho roku. 23. januára 1860 ho predstavil asi dvadsaťčlennému obecenstvu. V tom istom roku sa začal zaoberať stavbou vozidla s týmto motorom, vozidlo malo zásobu stlačeného plynu v nádrži. O tri roky neskôr vykonal Lenoir s týmto vozidlom prvú jazdu na trase Paríž-Joinville-le-Pont a späť. Trasu s dĺžkou 18 kilometrov zvládlo jeho vozidlo údajne za tri hodiny. 
V roku 1866 postavil Lenoir loď poháňanú plynovým motorom. Celkovo vyrobil cez 400 exemplárov tohto motora. Plány k motoru predal okrem iného aj nemeckému vynálezcovi Nikolausovi Ottovi, ktorý jeho pôvodný dvojtaktný motor najprv vylepšoval a ním inšpirovaný, neskôr vyrobil aj prvý štvortaktný spaľovací motor.
Lenoir bol rytierom Radu čestnej légie ("Chevalier de la Légion d’Honneur") a získal francúzske štátne občianstvo.
Čákiho palác (Štúrova)

Čákiho palác (staršie Csákyho palác) je národná kultúrna pamiatka Slovenekej republiky pod číslom 101-639/0 a bývalý grófsky mestský palác na Štúrovej ulici číslo 16, v mestskej časti Staré Mesto v Bratislave.
Charakteristika.
Čákiho palác si nechal postaviť gróf Vidor Csáky (Čáki), ktorý žil väčšinou na Spiši, vo Viedni alebo v Budapešti. Projekt vypracoval viedenský architekt Heinrich Adam a palác postavil stavebný podnikateľ Ludwig Eremit. Reprezentatívne priestory a byt rodiny grófa boli na druhom poschodí. Na priečelí je balkón s kovaným zábradlím a dvoma stĺpmi, medzi nimi segmentový štít, v ktorom je znak manželov pod grófskou korunou. Vľavo je znak rodiny Čákiovcov, vedľa znak manželky Čákiho, Anny z grófskej rodiny Normann-Ehrenfels.
V čase vzniku mal palác už vodovod, plyn, elektrinu a ústredné kúrenie. Na hlavnom podlaží boli sály prepojené pomocou zasúvacích dverí, hala medzi nimi, ktorá nemá okná, bola osvetlená cez strechu zo skla s maľovanými sklenými tabuľami. Na schodišti a v reprezentačných miestnostiach boli štuky. Nábytok ani umelecké diela neostali zachované, iba časť z výzdoby ostala zachovaná po druhej svetovej vojne, no neskôr sa budova používala ako sídlo polikliniky, pričom sa necitlivo zasiahlo do interiérov.
Joseph-Armand Bombardier

Joseph-Armand Bombardier (* 16. apríl 1907, Valcourt, Kanada – † 18. február 1964, Sherbrooke) bol kanadský vynálezca, konštruktér a zakladateľ firmy Bombardier. 
Životopis.
Narodil sa vo veľkej prosperujúcej farmárskej a obchodníckej rodine v malom meste Valcourt, blízko mesta Sherbrooke. Medzi 14. a 17. rokom života študoval teológiu na "Séminaire Saint-Charles-Borromée" v Sherbrooke, štúdium však nedokončil. Okrem diaľkových kurzov strojárenstva tak nemal technické alebo obchodné vzdelanie.
Ako pätnásťročný postavil prvého predchodcu snežného skútra: sane, poháňané motorom z vyradeného vozidla Ford a vrtuľou z lietadla. V roku 1926 si otvoril autodielňu s čerpacou stanicou. V roku 1929 sa Bombardier oženil s Yvonne Labrecque, s ktorou mal syna. Ten zomrel v roku 1934, pretože ho jeho rodičia nemohli dopraviť do nemocnice.
V roku 1930 predstavil prvé pásové vozidlo, ktorého ovládanie vyriešil pribrzdením jedného alebo druhého pásu. Bombardier sa snažil vyvinúť vozidlo, ktoré by mohlo jazdiť po snehu. V roku 1936 prišiel s prvým vynálezom, predchodcom dnešnej rolby: vozidlo s lyžinami vpredu a patentovanými pásmi poháňanými ozubeným kolesom vzadu, vodič ovládal vozidlo natáčaním lyžin. Prototyp si dal v nasledujúcom roku patentovať a začal s výrobou sedemmiestneho skútra B7, z ktorého hneď prvý rok výroby predal 12 kusov. Neskôr konštruoval rôzne polopásové vozidlá. Experimentoval aj s motormi, loďami a lietadlami. 
29. januára 1941 založil spoločnosť "L’Auto-Neige Bombardier Limitée", ktorá svoje vozidlá dodávala najmä kanadským ozbrojeným silám. O rok neskôr začal vyrábať v budúcnosti veľmi úspešný typ B12, ktorý sa po mnohých vylepšeniach v niekoľkých modifikáciách vyrábal niekoľko desaťročí. V období 1945-1951 predala firma 2596 vozidiel. Najväčší vyrábaný „snežný autobus“ C18** mal 25 miest pre cestujúcich. 
V päťdesiatych rokoch sa na trhu objavili prvé malé štvortaktné motory a presne takéto motory potreboval Bombardier na výrobu snežných skútrov tak ako ich poznáme dnes. Prvý prototyp vznikol v roku 1958 a o rok neskôr sa začalo s výrobou rady "Ski-dog". Predaj síce nevzrástol rýchlo, ale keď Bombardier v roku 1964 umieral, ročne sa predalo 8200 skútrov oproti 200 kusom prvého roku po uvedení na trh. V roku 2000 bol Joseph-Armand Bombardier vyobrazený na kanadskej poštovej známke.
Z pôvodne malej firmy je v súčasnosti jeden z najväčších svetových koncernov, ktorý vyrába koľajové vozidlá, lietadlá a úžitkové vozidlá s takmer 60 000 zamestnancami a ročným obratom 14,7 miliardy amerických dolárov.
Silvia Saint

Sylvie Tomčalová (* 12. február 1976, Kyjov) je česká pornoherečka. Vystupuje pod pseudonymom Silvia Saint.
Životopis.
Pred vstupom do pornopriemyslu študovala dva roky manažment v Brne a pracovala ako manažérka v jednom z hotelov mesta Zlín. Natáčaniu pornografických filmov sa začala venovať v roku 1997. Počas svojej kariéry natočila cez 400 pornofilmov.
V roku 2001 spoločnosť Private natočila film "The Private Life of Silvia Saint", ktorý obsahuje výber jej najlepších scén. Snímka je popretkávaná rozhovormi a zábermi z natáčania jednotlivých scén; Silvia sa v nich vyjadruje k rôznym veciam: K jej obľúbeným partnerom patrí európsky pornoherec Phillip Dean a černošský pornoherec Mr. Marcus, inak jej dlhoročný partner. O mužskom prirodzení hovorí ako o "„the bigger the better“" ("„čím väčší, tým lepšie“").
Silvia ovláda český, anglický a ruský jazyk. Medzi jej záľuby patrí cyklistika a prechádzky v prírode.