Socioterapia

Socioterapia je terapia sociálnych vzťahov. Má multidisciplinárny charakter, aplikuje najmä poznatky, psychoterapie, psychológie, sociálnej práce, špeciálnej pedagogiky, liečebnej pedagogiky, práva, sociológie a medicíny. Cieľom socioterapie je zvýšiť kvalitu života jednotlivca, zmobilizovať jeho vnútorné kapacity a kapacity jeho sociálnych vzťahov smerom k zmierneniu napätia v jednotlivcovi a v jeho sociálnom systéme. Socioterapia je práca so sociálnymi skupinami aj jednotlivcami, ktorí sú znevýhodnení, ohrození alebo vo vzájomnom konflikte. Zúčastnené strany sa považujú za rovnocenných partnerov a žiadna zo zúčastnených strán sa nepovažuje za nositeľa problému. (Inštitút psychoterapie a socioterapie, 2011)
Nie je jednoznačne potvrdené, kto zaviedol pojem socioterapia do odbornej terminológie. Tokárová a Matulayová (2008) hovoria, že pojem prvý raz použili Wronsky a A.Salomonová v podobe sociálna terapia v r.1926. Pojem vznikol ako doplnok k pojmu psychoterapia pri práci s duševne chorými klientmi, pri ktorých sa psychoterapia nedala uplatniť. Pojem sociálna terapia sa postupne mení a vžíva sa jeho skrátená podoba – socioterapia. 
Socioterapia je teda synergické pôsobenie viacerých intervencií smerom k sfunkčneniu sociálnych vzťahov, pričom praktický výkon týchto intervencií zabezpečuje socioterapeut (prípadne tím spolupracovníkov socioterapeuta), ktorý pomáha klientovi identifikovať prekážky ich rozvoja, navrhuje a organizuje spôsoby ich eliminácie v spolupráci s inými účastníkmi sociálneho systému. Socioterapia je taký spôsob práce s klientom a jeho sociálnym systémom (príbuzní, spolupracovníci, spoločnosť...), ktorý smeruje k náprave a opätovnému fungovaniu narušených sociálnych vzťahov. Základ socioterapie tvorí psychoterapia a úlohou socioterapeuta je prepájať jednotlivé prvky sociálneho systému tak, aby vzájomne spolupracovali a hľadali cestu k náprave narušených vzťahov, pričom okrem klienta sú do tejto spolupráce prizývaní všetci odborníci (lekár, právnik, psychológ, psychoterapeut, sociológ, sociálny pracovník), ktorých si situácia vyžaduje.
Socioterapeut – kritériá pre zápis do zoznamu socioterapeutov.
Kritériá pre zápis do Zoznamu socioterapeutov (na Slovensku ho vedie Inštitút psychoterapie a socioterapie, o.z.):
Metóda a nástroj socioterapie.
Metódou socioterapie je samotný socioterapeut so svojou jedinečnosťou a schopnosťou podporovať budovanie dôverného a intímneho vzťahu. Vo svojej práci má k dispozícii množstvo postupov a techník používaných napr. v psychoterapii, medicíne, špeciálnej/liečebnej pedagogike či sociálnej práci, ktorým dáva jedinečnosť svojou osobnosťou – etikou, morálkou, osobnostnou zrelosťou, postojmi, empatiou, kongruenciou a schopnosťou bezpodmienkovo pozitívne prijímať klienta.
Socioterapeut je zároveň aj nástrojom socioterapie, pretože je jedinečný vo svojej komunikácii a vzťahovaní sa ku klientovi, nie je možné oddeliť tieto jeho danosti a schopnosti od spôsobu jeho práce, rovnako ako chirurgovým nástrojom nie je iba skalpel, ale sú ním aj jeho oči, ruky alebo uši. Ten tiež ako jeden celok využíva pomocné nástroje, ale aj vedomosti, skúsenosti, schopnosť predvídať a rozhodovať sa pri tvorbe úsudku. Je zároveň metódou aj nástrojom, pretože uvedomelo, usporiadane a s konkrétnym zameraním postupuje k cieľu – chirurgickému zákroku.
Cieľ a klienti socioterapie.
Hlavným cieľom je podpora, resp. spolupráca s klientom na zvyšovaní kvality jeho života. Ďalším cieľom je vzdelávanie pracovníkov aj klientov, prípadne spoločnosti, vytváranie dobrej teoretickej základne odboru. Ciele a cieľovú skupinu (klientelu) socioterapie možno rozčleniť do piatich základných skupín:
Vzťah medzi sociálnou prácou, socioterapiou a psychoterapiou.
Všetky tri disciplíny sú navzájom úzko prepojené, používajú veľmi podobné spôsoby práce, dôležitá je ich vzájomná súčinnosť. Dalo by sa povedať, že socioterapia a psychoterapia majú jednak svoje samostatné polia záujmu a potom aj veľkú časť spoločného prieniku, v ktorom sa stretávajú, prekrývajú, ba niekedy aj jedna druhú nahrádzajú, zastupujú. Voľne možno povedať, že sú to dve rozdielne cesty k tomu istému cieľu, a síce ku zmene kvality života človeka, ktorá je znížená, a tak narúša, komplikuje život človeka alebo naň pôsobí až deštruktívne. 
Socioterapia sa od psychoterapie odlišuje predovšetkým iným zameraním na psychiku jednotlivca. Psychoterapia sa koncentruje na vnútorný svet jednotlivca a na kvalitu jeho interpersonálnych vzťahov. Socioterapia túto koncentráciu rozširuje aj o recipročné vzťahy medzi vnútorným svetom jedinca s jeho interpersonálnymi vzťahmi a kvalitou spoločenského, kultúrneho a celkového života, do ktorého je jedinec vsadený. Pre potreby odlíšenia môže byť psychoterapia opísaná ako koncentrovanie sa na ʼpsychológiu jednéhoʻ, kým socioterapia ako koncentrovanie sa na ʼpsychológiu mnohýchʻ.
Človekom-centrovaná socioterapia – PCS (Person-Centred Sociotherapy).
Slovné spojenie „Človekom-centrovaná socioterapia“ je odvodené z PCA psychoterapeutického prístupu (PCA je skratka z anglického Person-Centred Approach).
PCA je psychoterapeutický prístup, ktorého duchovným otcom a zakladateľom je Carl Ransom Rogers. Vo svojej teórii terapie a zmeny osobnosti vychádza z predpokladu, že každý živý organizmus má vrodenú tendenciu „...rozvíjať všetky svoje kapacity takým spôsobom, ktorý slúži udržiavaniu alebo rozširovaniu organizmu... Zahŕňa vývin smerujúci k diferenciácii orgánov a funkcií, expanziu v pojmoch rastu, expanziu efektívnosti využívaním nástrojov, expanziu a rozširovanie cez reprodukciu. Je to vývin smerujúci k autonómii a vzďaľujúci sa od heteronómie a kontroly externými silami.“ (Rogers, 1993) Nazýva ju aktualizačná tendencia. Aplikácia tejto hypotézy do psychoterapeutickej praxe znamenala doslova revolúciu v psychoterapii, pretože centrálnou tézou je dôvera v túto tendenciu a v to, že najlepším odborníkom na seba je klient a nie psychoterapeut alebo iný „odborník“.
PCA vychádza z predpokladu, že ak sa v terapii vytvorí dôverný vzťah charakterizovaný nehodnotiacim, pozitívnym a empatickým prístupom zo strany terapeuta, potom sa v klientovi „...uvoľňuje rastový potenciál a vplyvom svojich vnútorných síl sa začne rozvíjať pozitívnym a zdravým smerom.“ (Šiffelová, 2010) Ak sa podarí vytvoriť vzťah založený na vzájomnej dôvere, klient začne „viesť“ (centrovať) terapeuta, pretože v atmosfére bezpečia si trúfne preskúmať svoje vnútro, vystaví sa riziku konfrontácie aj s tými časťami svojho JA, ktoré považuje za neprijateľné, nehodné lásky alebo za odmietané okolitým svetom. Iba takéto preskúmanie seba samého mu umožní prehodnocovať svoje správanie, postoje, hodnoty a pod. a hľadať si vlastné odpovede a vlastnú cestu životom, takú ktorá bude vyjadrením jeho skutočného prežívania a cítenia. Úlohou psychoterapeuta je teda vytvárať podmienky, v ktorých klient môže postupne preskúmať svoje obavy, neistoty, strachy a „biele“ miesta svojho vnútorného sveta - podporovať dôverný vzťah a bezpečie s ním súvisiace.
PCS vychádza z týchto princípov a ťažiskom socioterapeutickej práce je humanistická psychológia a psychoterapia, ako je postulovaná v teórii terapie a osobnostnej zmeny podľa C.R.Rogersa.