burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Dameas z Kleitoru

Dameas alebo Démeas () bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Sochár Dameas, pôvodom z arkádskeho z Kleitoru, pôsobil hlavne v Argose na konci 5. storočia pred Kr. Podľa rímskeho historika Plínia bol žiakom sochárskeho majstra Polykleita (uvádza ho ako Demea z Kleitoru). Grécky cestovateľ Pausanias, po návšteve Delf, zaradil jeho bronzové sochy Artemidy, Poseidóna a spartského stratéga Lysandra medzi najpamätnejšie votívne diela v Delfách. (bol to dar Sparťanov po víťazstve nad Aténami pri "Aigospotamoi" ("Kozích riečkach") v roku 405 pred Kr.) Sochu Lysandra spomína aj rímsky rečník Cicero vo svojom filozofickom spise "De divinatione" (O veštení). 
Počas archeologických vykopávok v Delfách sa na terase Apolónovho chrámu našiel podstavec, ktorý bol základňou sochy Lysandra. Nemá signatúru zhotoviteľa sochy, je ale pravdepodobné, že ním bol Dameas.
Depozícia

Depozícia môže byť:
1. liga hádzanárok 1993/94

1. liga hádzanárok v sezóne 1993/94 bol 1. ročník druhej najvyššej hádzanárskej súťaže žien, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. Po rozdelení Česko-Slovenska nahradil slovenskú národnú ligu. Súťaž niesla dobový názov "II. liga" a zúčastnilo sa jej 12 družstiev, teda o 2 družstvá menej ako v minulej sezóne SNL. Víťazom ligy sa stalo družstvo Dunaj Zlatná na Ostrove.
Systém súťaže.
Systém súťaže pozostával iba z jednej časti, ktorá sa skladala z 22 kôl. Každý s každým sa stretol raz doma a raz vonku. Víťaz súťaže mal právo postúpiť do najvyššej ligy. Naopak, posledné družstvo zostúpilo do 2. ligy. 
Účastníci.
Poznámky:
Zbojnícky zámok

Zbojnícky zámok môže byť:
Fisograf

Fisograf bolo jedno z prvých stálych kín v Bratislave, otvorené dňa 25. decembra 1906 na ulici Dezidera Szilágyiho 6, Pressburg (neskôr Langegasse, teraz Panská 6, Bratislava).
Zakladateľom a majiteľom kina bol Raimund Riba a jeho manželka Anna Riba, rodená Pokorny. V čase vzniku kina existovalo v rámci Uhorska asi 150 stálych kín. V roku 1906 podáva majiteľ kina požiadavku na mesto, aby mu bola účtovaná elektrická energia vo výhodnejšej sadzbe. Kinu bola priznaná táto sadzba, ale len na pohon premietacieho stroja.
25. mája 1909 bolo založené v kaviarni New York v Budapešti „Krajinské združenie uhorských kinematografistov“. Združenie v tom čase zoskupovalo 67 členov. Medzi členov patril aj Raimund Riba. V roku 1911 sa stal Raimund Riba členom tzv. vidieckeho výboru Krajinského združenia uhorských kinematografistov. V období prvej svetovej vojny bolo v rámci Bratislavy prevádzkovaných 6 kín. Kino Fisograf bolo prevádzkované až do začiatku 30. rokov 20. storočia. Majitelia kina sú pochovaní na Ondrejskom cintoríne v Bratislave.
Poradie vzniku 4 najstarších kín v Bratislave: Electro Bioscop, Fisograf, Fidelio, Apollo-Bio.
1. liga hádzanárok 1994/95

1. liga hádzanárok v sezóne 1994/95 bol v poradí 2. ročník druhej najvyššej hádzanárskej súťaže žien, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. Súťaž niesla dobový názov "II. liga" a zúčastnilo sa jej 12 družstiev, rovnako ako v minulej sezóne. Víťazom ligy sa stalo družstvo Štart Bratislava.
Systém súťaže.
Systém súťaže pozostával iba z jednej časti, ktorá sa skladala z 22 kôl. Každý s každým sa stretol raz doma a raz vonku. Víťaz súťaže mal právo postúpiť do najvyššej ligy. Naopak, posledné družstvo zostúpilo do 2. ligy.
Beánia (súčasnosť)

Beánia (zriedkavo beánie, teda ako pomnožné podst. meno) je slávnosť (primárne spoločenská zábava), ktorou starší študenti vysokej školy či fakulty (v širšom zmysle aj strednej školy) symbolicky prijímajú študentov zapísaných do prvého ročníka medzi seba.
Na Slovensku vznikli beánie na vysokých školách v 60. rokoch 20. storočia ako akási obnova tradície historických beánií (pozri beánia (stredovek)). V Nitre, Košiciach, Zvolene beánie zahŕňali aj sprievody s alegorickými vozmi. Miestami sa oživili aj viaceré cechové či stavovské obyčaje daného odboru pri prijímaní učňov, tovarišov a pod. (napr. skok cez kožu, oblievanie, vykonávanie rôznych fyzických a mentálnych skúšok, výber krstných rodičov z radov starších študentov vo funkcii tútorov). Najčastejšie máva dnes beánia charakter spoločenského večera spojeného s dobrou hudbou, kultúrnym programom a neformálnou zábavou. Niekedy beánia zahŕňa aj imatrikuláciu, teda slávnostné potvrdenie zápisu študentov zo strany školy.
Na stredných školách sa pre beániu (resp. jej obdobu) spojenú s imatrikuláciou často používa označenie imatrikulácie či imatrikulácia (ktoré má potom teda sčasti odlišný význam než na vysokej škole) a toto označenie mimochodom pre podobné akcie používajú aj niektoré základné školy.
Beánie existujú aj v Česku.
Glaukias

Glaukias () môže byť:
Lenka Ilavská-Litvinová

Lenka Ilavská-Litvinová (* 5. máj 1972, Liptovský Mikuláš) je bývalá slovenská cyklistka.
Zúčastnila sa olympiády v Atlante v roku 1996. Jej najväčším úspechom bolo víťazstvo v roku 1993 na "Giro d'Italia Femminile".
Kinekus

Kinekus je veľkoobchodná a maloobchodná spoločnosť, podnikajúca najmä so sortimentom domácich potrieb a sortimentu pre záhradu a domácnosť.
História.
Kinekus založil Štefan Súkeník v roku 1991 ako výrobnú firmu. Táto činnosť nebola rentabilná, preto svoju podnikateľskú snahu po roku preorientoval na obchod. Prvý supermarket (v terminológii firmy “čaromarket”) otvoril Kinekus v roku 2001 v Žiline. Spoločnosť zakladá svoju filozofiu na kvalite a uprednostňuje kontinuitný rast pred skokovým. Za 24 rokov existencie vykázala rast počas 23 rokov.
Hlavná oblasť činnosti.
V súčasnosti je Kinekus jedinou slovenskou firmou, ktorá svojím sortimentom, počtom predajní a celkovým konceptom dokáže konkurovať zahraničným hobbymarketom. Činnosť spoločnosti sa skladá z veľkoobchodu ale aj maloobchodu. Veľkoobchodným sortimentom o objeme 12 000 položiek zásobuje v súčasnosti 1 500 obchodov. Zároveň Kinekus prevádzkuje vlastné supermarkety v Žiline, Ružomberku, Trenčíne a Bratislave.
Franšízing.
Od roku 2008 Kinekus úspešne rozvíja aj vlastnú franšízingovú schému. Predajne vlastnené franšízistami fungujú v Prievidzi, Púchove, Martine, Poprade, Košiciach, Prešove,
Trnave,
a v Nitre.
Ďalšie služby.
Pri supermarketoch v Žiline a Ružomberku prevádzkuje Kinekus aj čerpacie stanice, kde predáva pohonné hmoty od spoločnosti Slovnaft a poskytuje ďalšie základné služby motoristom.
Španielska vojna za nezávislosť

Španielska vojna za nezávislosť, známa v iných jazykoch tiež ako "Polostrovná vojna" alebo "Vojna na Pyrenejskom polostrove", bola jedna z napoleonských vojen. Trvala medzi rokmi 1808-1814.
Josef Bonaparte, Napoleonov brat a neapolský kráľ, bol za prítomnosti španielskych a amerických predstaviteľov vyhlásený v Bayonne za kráľa Španielska a v júli 1808 vstúpil do Madridu.
Španielsky národ sa ale touto novou, z cudziny dosiahnutou vládou cítil byť ponížený a odmietol ju preto akceptovať. Už pred Jozefovým príchodom do krajiny vypukli proti Francúzom celonárodne povstania. Velenie vzbúrencov (ústredná junta) sa síce dopustilo niektorých chýb, keď často zasahovalo nanajvýš nezmyselným spôsobom do vojenských operácií alebo odvolávala schopných generálov, avšak jeho výzvou ku guerillovej vojne v decembri 1808 nastal v bojoch zásadný zvrat. Nepretržité útoky "guerrilleros" vyčerpávali francúzskych okupantov a znemožňovali im tak využiť ich víťazstvo na otvorenom poli.
K podpore povstalcov prispeli tiež občasné ťaženie Britov do Španielska vedených Arthurom Wellesleyem, neskorším vojvodom z Wellingtonu, hoci Briti boli vždy po niekoľkých menších úspechoch prinútení postupujúcimi Francúzi k ústupu späť do Portugalska. V januári 1810 vstúpili francúzske vojská do Andalúzie a po dobytí Almeidy vpadlo v auguste 80 000 Francúzov do Portugalska s cieľom vyhnať odtiaľto Britov. Porážka povstalcov sa zdala byť neodvratnou, zvlášť keď sa predovšetkým vyššie a majetnejšie vrstvy obyvateľstva začali pridávať na stranu bonapartistického kráľa. Do Cádizu, kam sa junta uchýlila, boli zvolané CORTESY, ktoré v roku 1812 vypracovali prvú modernú, liberálnu ústavu Španielska, neformálne nazývanú "La Pepa". Ústava počítala so vznikom konštitučnej monarchie, v ktorej by zákonodarná právomoc patrila cortesom a okrem iného tiež požadovala zrušenie inštitúcie inkvizície. Tento dokument bol vo svojej dobe nadmieru pokrokový a stal sa základom neskoršieho španielskeho ústavného vývoja.
V Portugalsku sa zatiaľ Wellesley úspešne ubránil francúzskym útokom, ktorých dlhé zásobovacie línie boli súčasne napádané španielskymi povstalcami. Wellesley bol následne Cortes poverený velením všetkých španielskych vojenských síl. V januári 1812 Wellesley začal nové ťaženie do Španielska a potom, čo porazil Francúza u Salamanky, vtiahol v auguste 1812 do Madridu. Pod tlakom posilnených francúzskych vojsk bol síce znovu prinútený k ústupu za portugalskej hranice a Madrid tak bol naposledy obsadený Francúzmi, avšak katastrofa Napoleonovho vojska v Rusku mala zásadný vplyv aj na vývoj vojny na Pyrenejskom polostrove. V júni 1813 boli Francúzi definitívne porazení v bitke pri Vitorii a následne sa pred vytrvalo postupujúcim Wellesleyom stiahli späť za Pyreneje. Španielsko tak znovu nadobudlo svoju nezávislosť.
Nexus 9

Nexus 9 (kódové označenie "Volantis" alebo "Flounder") je tablet, ktorá vyrábala spoločnosť Google s HTC, na ktorom beží operačný systém Android. Je to štvrtý tablet v sérii Nexus. Je dostupný v dvoch verziách úložiska, 16 GB a 32 GB. Bol uvedený s operačným systémom Android 5.0 Lollipop. 
Uvedený bol 15. októbra 2014. Obsahuje 8,9 palcový IPS LCD displej s rozlíšením 1536x2048 s Gorilla Glass 3. Poháňa ho procesor NVIDIA Tegra K1 a má 2 GB RAM.
Neofyt

Neofyt alebo neofyta môže byť:
Neofyt môže byť v botanike aj:
Eutelidas z Argosu

Eutelidas () bol grécky sochár z rozhrania 6. a 5. storočia pred Kr.
Sochár Eutelidas, pôvodom z Argosu, pôsobil zrejme na konci 6. a na začiatku 5. storočia pred Kr. Podľa gréckeho cestovateľa Pausania bol so svojim rodákom Chrysothemidom autorom sôch olympijských víťazov Damareta a Theopompa, umiestnených na posvätnej pôde Olympie. Pausanias o tom zaznamenal: „"Hérajský Damaretos, jeho syn a vnuk získali v Olympii každý po dvoch víťazstvách, Damaretos počas šesťdesiatej piatej olympiády (520 pred Kr.), keď bol na hrách beh ťažkoodencov zavedený, a tak isto na nasledujúcej (516 pred Kr.). Zhotovili mu sochu so štítom dnešnej podoby, na hlave má prilbu a na nohách holenice. Časom ich pri behu Éliďania a ostatní Gréci odstránili. Theopompos, syn Damaretov, zvíťazil v päťboji a jeho syn, druhý Theopompos, v zápasení. Tvorcu sochy zápasiaceho sa Theopompa nepoznáme, sochy jeho otca a deda označuje nápis za diela Argoských umelcov, menom Eutelidas a Chrysothemis. Nie je jasné, u koho sa vyučili, nápis totiž hlása toto:
 
Argoská sochárska škola sa pri tvorbe atlétov vyznačovala elegantnou triezvosťou a čistým opracovaním ich tvarov.
Zdomácnenie

Zdomácnenie (zdomácňovanie) alebo udomácnenie (udomácňovanie) môže byť:
Udomácnenie (udomácňovanie) môže byť aj:
Skrotenie

Skrotenie (nedokonavý vid: krotenie) môže byť:
Amália Nasavsko-dietzská

Amália Nasavsko-dietzská (* 23. október 1710, Leeuwarden, Holandsko† 18. september 1777, Durlach, Nemecko) bola dedičná bádensko-durlašská princezná ako manželka princa Fridricha, a matka Karola Fridricha, prvého bádenského veľkovojvodu.
Životopis.
Narodila sa ako jediná dcéra Jána Viliama Frisa a Márie Lujzy Hesensko-kasselskej. Vyrastala vo Frízsku a sama hovorila západofríštinou.
Po svadbe s Fridrichom Bádensko-durlašským v roku 1727 sa odsťahovala do Durlachu. Počas svojich tehotenstiev tyranizovala svoje služobníctvo a kvôli jej mnohým záchvatom hnevu sa na durlašskom dvore šírili zvesti, že je duševne chorá. Manžel Fridrich zomrel 26. marca 1732, krátko po narodení ich druhého dieťaťa. Ďalším dôkazom jej údajnej duševnej choroby bola skutočnosť, že pri pohľade na manželovu mŕtvolu neplakala.
Jej svokor, markgróf Karol Viliam Bádensko-durlašský, nechcel, aby mala vplyv na nového korunného princa Karola Friedricha. Matka a syn žili v na zámku Karlsburg, avšak oddelene. Po zvyšok života žila v samostatnom byte na zámku, chránená pred okolitým svetom. Jej dvaja synovia boli zverení do starostlivosti jej svokry, Magdalény Vilhelmíny Württemberskej.
Manželstvo a potomkovia.
S manželom mala dvoch synov:
Viliam IV. Oranžský

Viliam IV. Oranžský (), * 1. september 1711, Leeuwarden, Holandsko† 22. október 1751, Haag) bol oranžský princ a prvý dedičný miestodržiteľ republiky Spojených provincií holandských.
Živitopis.
Bol druhým dieťaťom a jediným synom Jána Viliama Frisa, princa oranžsko-nasavského (hlavy frízskej línie dynastie Oranžsko-nasavskej) a jeho manželky Márie Lujzy Hessensko-kasselskej. Narodil sa ako pohrobok šesť týždňov po smrti svojho otca, po ktorom zdedil úrad miestodržiteľa Frízska a miestodržiteľa Groningenu (obe pod regentsvom svojej matky do roku 1731) a v roku 1722 bol zvolený takisto miestodržiteľom provincie Geldern.
V roku 1733 sa stal rytierom Podväzkového rádu. V roku 1739 zdedil územia patriace formálne línii Nassau-Dillenburg, v roku 1743 zdedil aj územie línie Nassau-Siegen.
V apríli 1747 vpadla do Flámska francúzska armáda. S cieľom potlačiť vnútorné konflikty medzi rôznymi frakciami bol Viliam menovaný dedičným generálnym miestodržiteľom všetkých siedmich Zjednotených provincií (ako v mužskej, tak v ženskej línii). Viliam spolu s rodinou presídlil z Leeuwardenu do Haagu. Hoci mal dovtedy len málo skúseností so záležitosťami správy a vlády, získal vzápätí u Holanďanov značnú popularitu. Zrušil dodatkové dane, ktoré dávali príležitosť k nelegálnemu obohacovaniu. Stal sa generálnym riaditeľom Východoindickej spoločnosti a podporoval najbohatšiu vrstvu, čo ešte viac prehĺbilo rozdiely medzi bohatými a chudobnými.
Úrad generálneho miestodržiteľa celého Holandska zastával až do svojej smrti v roku 1751 v Haagu.
Manželstvo a potomkovia.
25. marca 1734 sa oženil s Annou Hannoverskou, "Princess Royal", najstaršou dcérou britského kráľa Juraja II. a jeho manželky Karolíny z Ansbachu. Z manželstva vzišlo päť potomkov, štyri dievčatá a najmladší chlapec, z nich iba tretia dcéra a syn sa dožili dospelosti:
Mithridates

Mithridates () môže byť:
Chrysothemis z Argosu

Chrysothemis () bol grécky sochár na prelome 6. a 5. storočia pred Kr.
Sochár Chrysothemis pochádzal z Argosu. Činný bol zrejme na konci 6. a na začiatku 5. storočia pred Kr. Podľa gréckeho cestovateľa Pausania so svojim rodákom Eutelidom zhotovil sochy olympijských víťazov Damareta a Theopompa, ktoré stáli na posvätnej pôde v Olympii. Pausanias o tom zaznamenal: „"Hérajský Damaretos, jeho syn a vnuk získali v Olympii každý po dvoch víťazstvách, Damaretos počas šesťdesiatej piatej olympiády (520 pred Kr.), keď bol na hrách beh ťažkoodencov zavedený, a tak isto na nasledujúcej (516 pred Kr.). Zhotovili mu sochu so štítom dnešnej podoby, na hlave má prilbu a na nohách holenice. Časom ich pri behu Éliďania a ostatní Gréci odstránili. Theopompos, syn Damaretov, zvíťazil v päťboji a jeho syn, druhý Theopompos, v zápasení. Tvorcu sochy zápasiaceho sa Theopompa nepoznáme, sochy jeho otca a deda označuje nápis za diela Argoských umelcov, menom Eutelidas a Chrysothemis. Nie je jasné, u koho sa vyučili, nápis totiž hlása toto:
 
Argoská sochárska škola sa pri tvorbe atlétov vyznačovala elegantnou triezvosťou a čistým opracovaním ich tvarov.
Dolina Gąsienicowa

Dolina Gąsienicowa nazývaná aj Dolina Gąsienicowych Stawów (doslova "Gasienicova dolina", , ) je hornou časťou Doliny Suchej Wody Gąsienicowej v poľských Vysokých Tatrách. Oddeľuje Západné Tatry od Vysokých Tatier.
Poloha.
Dolinu delí na dve časti Grań Kościelców (Hrebeň Kościelców), ktorý sa od Zawratowej Turnie tiahne na sever cez Kościelec a Mały Kościelec. Na východnej strane je Dolina Czarna Gąsienicowa a na západnej strane Dolina Zielona Gąsienicowa. Dolina Zielona Gąsienicowa má jedno odvetvie Dolinu Suchu Stawiańsku, nazývanú tiež Kotłom Kasprowým alebo Kotłom Gąsienicowým.
Nad dolinou sa vypínajú štíty:
Približne pri dotyku dvoch častí doliny, na jej západnom úpätí a nad hranicou lesa, vo výške asi leží Hala Gąsienicowa. Okrem iných chát je v Doline Czarnej Gąsienicowej Schronisko PTTK Murowaniec.
V juhozápadnom odvetví doliny, nazývanej tiež Dolina Zielona Gąsienicowa, sú takmer všetky plesá Doliny Suchej Wody (tzv. Gąsienicowe Stawy).
V juhovýchodnom odvetví doliny nazvanom Doliną Czarną Gąsienicową, sa nachádzajú dve plesá: Czarny Staw Gąsienicowy, (najväčší v celej doline ) a Zmarzły Staw Gąsienicowy ().
Názov.
Meno dostala po bývalom majiteľovi doliny Gąsienicovi. V dávnejších dobách ju intenzívne vypásali stáda oviec. Bola súčasťou Hali Gąsienicowej. V zachovaných dokumentoch sa spomína v roku 1653 ako hala Stawów (Hala plies). Na mapách z 19. storočia je uvedená ako Dolina Siedmych plies (Dolina Siedmiu Stawów). Navštevovali ju nielen pastieri, ale bola aj útočiskom zbojníkov, ktorých do povstania verboval Aleksander Kostka-Napierski. V roku 1964 sa skončilo vykupovanie pozemkov od súkromných vlastníkov a salaše boli zlikvidované. Odvtedy pomaly začala zarastať lesným porastom a kosodrevinou.
Turistika.
Turisti, lyžiari a horolezci ju objavili na začiatku 19. storočia. V doline bola v rokoch 19211925 vybudovaná chata Schronisko PTTK Murowaniec. Počas rokov 19211923 postavili k chate cestu, ktorú nesmeli používať autá. V doline sú budovy slúžiace horským záchranárom, meteorologickej službe, strážcom národného parku. Dolina je z pohľadu cestovného ruchu najintenzívnejšie využívanou dolinou.
Turistické chodníky.
Chata Schronisko Murowaniec v Dolinie Gąsienicowej je centrom mnohých turistických trás:
Terinka

Terinka môže byť:
Potápač veľký

Potápač veľký alebo potápač husovitý (lat. "Mergus merganser") je druh z čeľade kačicovité. Obýva Holarktídu, kde hniezdi v dutinách stromov na brehoch stojacich i tečúcich vôd. Hniezdi aj vo vyšších horách. Na Slovensku je zimný hosť a migrant, od roku 2007 aj hniezdič.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potápač veľký patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je neznámy, Európska populácia je stabilná, v severnej Amerike stavy potápača veľkého za posledných 40 rokov mierne (štatisticky nevýznamne) narástli.
Opis.
Potápač veľký meria asi 58 - , s rozpätím krídel 82 - , váži 1050 - 2060 g. Samček má čiernu hlavu so zeleným leskom. Krk, spodnú časť tela a časť hornej strany krídla má bielu s ružovým nádychom. Chrbát je v strednej časti čierny, na kostrči sivý. Biele polia na krídlach sú väčšie ako u samice. Samica má červenohnedú hlavu s chochlíkom vzadu. Spodnú časť tela má bielu s ružovým nádychom a hornú časť tela má sivú. 
Hlas.
Potápač veľký je prevažne tichý druh. Počas toku samec vydáva dvojité hlasy znejúce asi ako "küorr küorr". 
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 100 – 500. Ekosozologický status v roku 1995 "Im" – nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 NA - (regionálne) nepríslušný. Potápač veľký je jeden z 15. nehodnotených druhov, z niektorého z nasledujúcich dôvodov: o ktorých pravidelnom hniezdení u nás existujú údaje z menej ako 10 posledných rokov, sú v štádiu rozširovania areálu, hniezdia alebo hniezdili u nás len sporadicky alebo ojedinele. Pribúdajú pozorovania samíc s nelietavými mláďatami ako výborné doklady o hniezdení (sútok Kysuce a Čierňanky v júni 2016, Ondava a Torysa v júni 2017). 
Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" – vyhovujúci ochranársky status.
Slovenskí rebeli

Slovenskí rebeli sú "folklórom motivovaný súbor" z Komárna, ktorý vznikol v marci roku 2012. Jeho zložky - ľudová hudba a tanečný súbor - sú prevažne tvorené bývalými a terajšími členmi Dramatického krúžku Gymnázia Ľudovíta Jaroslava Šuleka v Komárne.
Tvorba folklórom motivovaného súboru chce vzdať hold rebelom, vďaka ktorým je náš svet iný a snáď aj lepší a mal by pripomínať, že každý z nás môže zmeniť svet k lepšiemu. Nebol to len Jánošík, kto sa postavil panstvu pre svoj ľud a národ. Aj Janko Kráľ alebo Andrej Hlinka a mnohí ďalší, sa vo svojej rebélii pričinili o to, že dnes sme hrdým a samostatným národom v srdci Európy so svojimi strasťami i radosťami.
Vznik súboru.
Pri svojom vzniku súbor staval na základoch, ktoré jeho zakladajúci členovia dostali v dvoch rovinách. Prvým bol Dramaťák (od roku 2004) – Dramatický krúžok Gymnázia Ľ. J. Šuleka. Tu získali vzťah k dramatickému umeniu. Druhým bol folklórny súbor Dunaj (od roku 1959). Jeho vedúci pán Ľudovít Gallovich spravil obrovský kus práce práve na poli rozmanitosti. Pôvodne vojenský súbor mal totiž tanečníkov z rôznych oblastí Slovenska, bolo teda úplne prirodzené, že programová štruktúra predstavení obsahovala Myjavu, Šariš, Detvu a mnohé iné regióny. Do sŕdc mladých ľudí úžasným spôsobom súbor vlieval lásku k tradíciám nášho národa a vďaka piesňam a tancom otvoril brány k rozmanitosti. Práve v rozmanitosti je slovenský folklór vo svete jedinečným.
Z týchto základov Slovenskí rebeli ťažia a tvoria aj dnes. Dramatické umenie spájajú s tancami a piesňami slovenského národa. Tak tance ako aj námety, jednotlivé obrady, príslovia, obyčaje a zvyky, si vyberajú  z celého Slovenska a spájajú do jedného celku.
Programová štruktúra.
Súbor má vo svojom programe tance inšpirované tancami z rôznych regiónov Slovenska. Komárno je miestom, kde sa stretávajú dve veľké rieky Váh a Dunaj a stali sa prirodzenými obchodnými cestami, po ktorých putovali nielen Slováci z rôznych častí krajiny, ale aj z iných krajín. Napríklad sa sem spúšťalo drevo po Váhu z Liptova.
Nie je to však čisto tradičný folklórny súbor, aj keď má k nemu rozhodne veľmi blízko. Koncepcia dramatického krúžku bola vždy tvorená tak, aby sa do celej prípravy od kulís po choreografiu a texty zapájali aj samotní študenti a u Slovenských rebelov to nie je inak. Nie je teda žiadnym prekvapením, že samotní tanečníci či hudobníci, sa podieľajú aj na tvorbe choreografií. Súbor nemá jedného choreografa, ale využíva talent viacerých. Šikovnejší tanečníci často aj už hotovú choreografiu dotvoria, aby bola zaujímavejšia, či náročnejšia. Tvorbe predchádza zbieranie a študovanie materiálov, ich pochopenie a následné spracovanie.
Všetko vzniká s veľkým ohľadom na zachovanie autenticity, či už prostredníctvom výukových hodín a materiálov zo Slovenskej akadémie vied alebo Národného osvetového centra, prostredníctvom Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre a Katedre etnológie a folkloristiky, folklórnych seminárov a školení a výskumu.
Zavlečenie

Zavlečenie (zavliekanie) alebo odvlečenie (odvliekanie) môže byť:
Zavlečenie (zavliekanie) môže byť aj:
Archaeobiota

Archaeobiota môžu byť:
Po horách, po dolách

Po horách, po dolách je česko-slovenský dokumentárny film režiséra Karola Plicku z roku 1929. Názov filmu vznikol podľa názvu básne slovenského básnika Štefana Krčméryho.
Premietanie.
Film sa premietal asi v 50 kinách na Slovensku čo v tom období predstavovalo len 25 % vtedajšej kinofikácie. Premiéra filmu sa uskutočnila v Prahe 7. decembra 1929 (v Bratislave až v roku 1931) a neskôr sa premietala v Kyjove a Vysokom Mýte. Z filmu bola v roku 1931 vyrobená druhá zrevidovaná verzia s metrážou 1 811 metrov (pôvodná metráž filmu bola cca 1 8002 000 metrov). Snímku si natočil Plicka sám, kamerou značky Šlechta, ktorú získal od Matice slovenskej. V roku 1933 bol film odoslaný matičnému odboru do Petrovca v Juhoslávii na distribúciu medzi tamojších Slovákov a tam natrvalo zostal. Snímku financovala Matica slovenská. 
O filme.
Približne hodinový dokument zaznamenáva ľudovú architektúru, kroje, detské hry, obrady, zvyky (vynášanie moreny, dožinky) a iné národopisné a folklórne osobitosti slovenského ľudu. Snímka obsahuje aj poetické medzititulky. Karol Plicka chápal film nielen ako prostriedok na zachovanie záznamu detských hier, tradičných obradov, sviatočných zvykov, osobitnej ľudovej architektúry, ktoré boli neodmysliteľnou súčasťou života roľníka či remeselníka v slovenskej dedine, ale tiež ako prostriedok umeleckého výrazu. Nasnímaný materiál Plicka sústredil do viacerých etnografických filmov. Prvým bol "Za slovenským ľudom", kde kládol veľký dôraz na estetickú stránku. Film "Po horách, po dolách" obsiahol teritoriálne veľkú časť Slovenska a tiež Podkarpatskú Rus, ktorá bola súčasťou vtedajšieho Československa. Konkrétne sa natáčalo v obciach Važec, Čičmany, Zliechov, Hrochoť, Heľpa, Ždiar. Ani druhý Plickov celovečerný film "Po horách, po dolách" (1929) však nezapadá do rámca dokumentárnej tvorby v užšom zmysle slova. Všetky určujúce aspekty diela – strih, skladba, réžia – sa podriaďujú odborne dokumentačným cieľom. Iba výrazná kameramanská štylizácia sa vymyká z tohto prístupu. Plickov film opäť považovali za príklad "v odbore vedeckého filmu". Autorsky výrazne štylizované a monumentalizujúce zábery nesprevádza rovnako zodpovedné esteticky premyslené komponovanie celku. Film sa rozpadá na rad samostatných, veľmi voľne súvisiacich častí. Aj vnútri jednotlivých sekvencií prevláda opis akcie, nie výpoveď o jej podstate, súvislostiach či esteticko-emocionálnych hodnotách. Parciálnym prínosom diela je využívanie polodetailov a detailov ako funkčných prvkov filmovej vyjadrovacej štruktúry. Úsilie o vznik slovenského dokumentárneho filmu úspešne zavŕšila snímka Zem spieva (1933).
Ocenenia.
Pri zvážení podmienok, za akých Plickove filmy vznikali, ich medzinárodné ocenenia sú viac než úspechom. Filmová kamera v čase pôsobenia Karola Plicku bola totiž v slovenských dedinách niečím nepoznaným. Nebolo jednoduché získať si najmä starších ľudí. Avšak Plicka si touto snímkou získal nie len ocenenie od verejnosti, ale aj ďalšiu podporu Matice slovenskej pri príprave na svoje vrcholné dielo Zem spieva.
Chorobopis

Chorobopis je záznam o diagnóze, priebehu a liečbe choroby a s tým súvisiacim zdravotným stavom konkrétneho pacienta vyhotovený nemocnicou. Obsahuje osobné údaje pacienta, anamnézu, výsledok objektívneho vyšetrenia pri prijatí (objektívny nález), diagnózu a počas pobytu v nemocnici (hospitalizácie) je doplnený dekurzmi (dennými záznamami o zdravotnom stave pacienta) a výsledkami ďalších prípadných vyšetrení (napr. laboratórnymi nálezmi). Na základe chorobopisu sa pri prepustení pacienta z nemocničnej starostlivosti vyhotovuje prepúšťacia správa a chorobopis sa následne archivuje, resp. vyjme z príručnej registratúry a uloží v registratúrnom stredisku nemocnice.
Viliam I. (Holandsko)

Viliam I. ("Willem Frederik Prins van Oranje-Nassau", * 24. august 1772, Haag, Holandsko† 12. december 1843, Berlín, Nemecko) bol v rokoch 18151840 kráľ Holandska, luxemburský veľkovojvoda a Limburský vojvoda, v rokoch 18061815 bol holandský miestodržiteľ v exile z dynastie Oranžsko-nasavskej.
Životopis.
Bol synom holandského miestodržiteľa Viliama V. Oranžského a Vilhelmíny Pruskej. Ako princ oranžský a holandský miestodržiteľ sa volal Viliam VI. Oranžský.
Keď sa v roku 1795 holandských provincií zmocnili francúzske vojská postavil sa spolu so svojím otcom miestodržiteľom Viliamom V. Oranžským na stranu protinapoleonskej koalície. Francúzi na tomto území vyhlásili Batávsku republiku a neskôr kráľovstvo, ktoré bolo v rokoch 1810 až 1814 priamo pripojené k Francúzsku. Na Viedenskom kongrese v roku 1815 bolo vyhlásené Spojené kráľovstvo Holandské, ku ktorému patrilo do roku 1830 tiež Belgicko (resp. do 1839, kedy Holandsko jeho nezávislosť definitívne uznalo) a Luxembursko. Po odtrhnutí Belgicka vzniklo Holandské kráľovstvo spojené až do roku 1890 personálnou úniou s Luxemburským veľkovojvodstvom.
Viliam sa pokúšal Belgicko znovu získať, ale bez úspechu a tak v roku 1839 Holandsko jeho nezávislosť definitívne uznalo. V roku 1840 abdikoval v prospech svojho syna Viliama II. a zvyšok života strávil v Berlíne, kde aj v roku 1843 zomrel.
Manželstvo a deti.
1. októbra 1791 sa v Berlíne oženil so svojou sesternicou Vilhelmínou (* 1774† 1837), dcérou pruského kráľa Fridricha Viliama II. a jeho manželky Frederiky Lujzy Hesensko-darmstadtskej. Mladí manželia sa usadili v paláci Noordeinde v Haagu. V šťastnom manželstve sa narodilo šesť detí, ale len tri sa dožili dospelosti:
Nexus 10

Nexus 10 je tablet, ktorý vyrábali spoločnosti Google a Samsung Electronics. Beží na ňom operačný systém Android. Bol to druhý tablet v sérii Nexus, nasledoval po modeli Nexus 7 prvej generácie.
Obsahuje 10,1 palcový LCD displej s rozlíšením 2560 x 1600 bodov, čo bolo dovtedy najvyššie rozlíšenie na tablete. Uvedený bol 29. októbra 2012 a dostupný bol od 13. novembra 2012.
Dostupný bol v dvoch verziách, s úložiskom 16 GB a 32 GB. Spolu s mobilným telefónom Nexus 10 uviedol Android 4.2 Jelly Bean, ktorý ponúkal niekoľko nových funkcií.
Po uvedení sa stretol so zmiešanými reakciami, hoci kvôli vysokému dopytu sa rýchlo vypredal. Operačný systém bolo možné aktualizovať na verziu Android 5.1 Lollipop.
Obsahoval dvojjadrový procesor Exynos 5250 na frekvencii 1,7 GHz, grafický procesor Mali T604 a 2 GB RAM.
Glaukias z Aiginy

Glaukias () bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Glaukias, sochár z Aiginy, tvoril v 1. polovici 5. storočia pred Kr. Grécky cestovateľ Pausanias do svojej sprievodcovskej príručky po Grécku zaznamenal, že bol autorom bronzových sôch troch olympijských víťazov, ktoré videl v Olympii. Jedno z týchto diel na toto posvätné miesto venoval Gelón (bola to socha Gelóna na dvojkolesovom voze), olympijský víťaz v tethrippe. Gelón, ktorý bol tyranom v Gele a neskôr aj v Syrakúzach, dosiahol toto olympijské víťazstvo na 73. hrách v roku 488 pred Kr. Z tohto diela sa zachovali 3 veľké bloky z podstavcov, objavené v palaistre (cvičisko predovšetkým v zápasení a boxe) a tiež severne od nej. Zachoval sa aj fragmentálne čitateľný nápis. 
Ďalšími jeho dielami boli sochy boxera Filóna z Korkyry, olympijského víťaza v rokoch 500 a 496 pred Kr. a Theagena z Thasosu, víťaza hier v boxe v roku 480 pred Kr. a v pankratiu v roku 476 pred Kr.
Invázia

Invázia môže byť:
Jude Law

David Jude Heyworth Law (* 29. december 1972, Lewisham, Spojené kráľovstvo) je britský filmový a divadelný herec, producent a režisér. V roku 2010 bol hosťom Medzinárodného filmového festivalu v Karlových Varoch.
Meno Jude dostal podľa pesničky "Hey Jude" od Beatles. Jeho rodičia milovali divadlo a možno preto začal študovať herectvo už od 12 rokov. V roku 2004 bol vyhlásený najviac sexy mužom. Bol tiež dvakrát nominovaný na Oscara za filmy "Talent pána Ripleyho" a "Návrat do Cold Mountain".
Osobný život.
Bol ženatý so Sadie Frost, svadba sa konala 2. septembra 1997, manželstvo skončil rozvodom 29. októbra 2003, majú spolu tri deti, syna Raffertyho, dcéru Iris a syna Rudyho. V roku 2009 sa stal otcom štvrtýkrát, kedy sa z krátkeho romániku so Samanthou Burke narodila dcéra Sophia.
Mal opakovaný vzťah so Siennou Miller, dvakrát sa pár rozišiel pred svadbou, prvýkrát v roku 2006, druhýkrát na začiatku roka 2011.
Potápač prostredný

Potápač prostredný (iné názvy: potápač chochlatý, potápač dlhozobý; lat. "Mergus serrator") je druh z čeľade kačicovité. Obýva Holarktídu, kde hniezdi v dutinách stromov na brehoch veľkých jazier, pri potokoch v lesoch a na brehu západnom pobreží Atlantického oceánu. Na Slovensku je vzácnejší zimný hosť a migrant. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potápač prostredný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, európska populácia poklesla o 30% v priebehu troch generácií (21.9 rokov). V severnej Amerike bol v priebehu 40 rokov zaznamenaný stabilný stav populácie.
Opis.
Potápač prostredný meria asi 51 - , s rozpätím krídel 70 - , váži 700 - 1350 g. Samček má vo svadobnom šate čiernu hlavu so zeleným leskom a od samca potápača veľkého ho odlišuje celkovo tmavý dojem a čierne pásiky na gaštanovej hrudi. Svadobný šat stráca v máji a potom sa podobá na samicu. Naďalej ho od nej odlišuje červené oko, tmavšie farby a biele ramenné krovky. Samica potápača stredného sa líši od samice potápača veľkého tým, že má chrbát s hnedastým nádychom, prechod farieb na hlave a krku má rozmazaný a zobák má rovnako úzky po celej dĺžke. Biele polia na krídlach sú rozdelené čiernou čiarou. 
Hlas.
Potápač prostredný sa ozýva len málo. Samec počas toku vydáva dvojité hlasy a samica má tlmené "árrk, árrk, árrk". 
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 0 – 30. Ekosozologický status v roku 1995 "Im" – nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 žiadny. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" – vyhovujúci ochranársky status.
Naturalizácia

Naturalizácia alebo naturalizovanie môže byť:
Zdomácnený druh

Zdomácnený druh (resp. zdomácnená rastlina, zdomácnený živočích, zdomácnený organizmus a pod.) môže byť:
Naturalizovaný druh

Naturalizovaný druh (iné názvy: zdomácnený druh, udomácnený druh; slovo …druh sa tu môže podľa kontextu nahradiť slovom …rastlina, …živočích, …organizmus a pod.) môže byť:
Proces (alebo miera) vzniku naturalizovaného druhu sa volá naturalizácia alebo zdomácnenie (zdomácňovanie) alebo udomácnenie (udomácňovanie). O výraze „stupeň naturalizácie“ pozri nižšie.
Naturalizovaný druh podľa definície č. 1 a 2 (príp. 3 -4).
Nepôvodný druh je naturalizovaný, keď má všetky vlastnosti divorastúceho domáceho druhu, t. j. rast a reprodukciu prirodzenými spôsobmi reprodukcie (napr. u rastlín: semená, cibule, hľuzy, podzemky…) bez priamej pomoci človeka, pravidelne a často sa vyskytuje na vhodných miestach a udržuje sa veľa rokov (vrátane rokov, v ktorých nastanú nezvyčajné klimatické javy).
Tento typ definície pôvodne pochádza od Thellunga zo začiatku 20. storočia (vyššie je označená ako definícia č. 2), ktorý ho uviedol len pre rastliny. Jeho vlastnými slovami znie nasledovne: "Ako „úplne naturalizovaný“ alebo skrátene „naturalizovaný“ označujeme druh rastliny, ktorý bol v nejakej oblasti zavedený od „historickej“ epochy (historickej z hľadiska botanického preskúmania!) vedomým alebo neúmyselným sprostredkovaním človeka alebo aj neznámym faktorom, a ktorý sa následne vyskytuje so všetkým znakmi domácej rastliny tým, že sa bohato rozmnožuje prostredníctvom svojich prirodzených rozmnožovacích prostriedkov (plodmi a semenami alebo vegetatívne, v závislosti od životného zvyku daného druhu) bez priamej súčinnosti človeka, [a] ktorý sa v dôsledku toho s viac-menej veľkou pravidelnosťou vyskytuje na stanovištiach, ktoré mu konvenujú, a pretrval aj klimaticky abnormálne periódy."
Naturalizovaný druh podľa definície č. 5 či 6.
Najmä v spojení „stupeň naturalizácie“ sa výraz naturalizácia v stredoeurópskej literatúre používa pomerne široko. Napríklad u rastlín (čiže nielen nepôvodných rastlín) sa podľa stupňa naturalizácie rozlišujú:
Z týchto typov rastlín sú úplne naturalizované resp. naturalizované v pravom slova zmysle (t. j. podľa definície č. 1 a 2) len agriofyty a epekofyty.
Marie Dubois

Marie Dubois (vlastným menom Claudine Lucie Pauline Huzé; * 12. január 1937, Paríž, Francúzsko† 15. október 2014, Lescar) bola francúzska herečka.
Jej filmovým debutom bola rola v Truffautovom filme "Strieľajte na pianistu". V šesťdesiatych rokoch potom hrala v rade ďalších filmov francúzskej novej vlny, ale aj v úspešných komédiách ako "Veľký flám" Gérarda Ouryho z roku 1966, alebo "Those Daring Young Men in Their Jaunty Jalopies" od Kena Annakina z roku 1969.
V sedemdesiatych rokoch sa dočkala ocenenie v podobe ceny César za vedľajšiu úlohu vo filme "La Menace", ktorý natočil v roku 1977 režisér Alain Corneau. Na Césara za vedľajšiu rolu bola nominovaná aj za "Zostup do pekiel" (réžia Francis Girod v roku 1986 (cenu ale získala Emmanuelle Béartová za svoju rolu vo filme "Manon od prameňa").
Od osemdesiatych rokov trpela roztrúsenou sklerózou a vo filmoch účinkovala len výnimočne.
Leukoplast

Leukoplast môže byť:
Bad Ems

Bad Ems je kúpeľné mesto v nemeckej spolkovej krajine Porýnie-Falcko na rieke Lahn, administratívne centrum okresu Rhein-Lahn.
K 31. decembru 2015 tu žilo 9 229 obyvateľov.
Poloha.
Bad Ems sa nachádza cca 40 km západne od biskupského mesta Limburg an der Lahn a cca 20 km východne od Koblenzu. Leží na oboch brehoch rieky Lahn, na juhu ho obklopuje pohorie Taunus, na severe Westerwald. Okrem toho sa vyznačuje krásnym okolím, ktoré vytvára kľukaté riečne údolie.
Dejiny.
V rímskej dobe sa v priestore dnešného centra nachádzal kastel po ktorom sa však nezachovali žiadne pozostatky. V okolí sú dodnes viditeľné zvyšky antického limitu, oddeľujúceho v 1. - 3. storočí provincie rímskeho impéria od slobodnej Germánie.
Prvá písomná zmienka o meste pochádza z roku 880. V roku 1324 mu cisár Ľudovít IV. udelil mestské práva. Roku 1913 bol mestu pridaný dodatočný názov "Bad" (kúpele).
V 16. a 17. storočí nadobudol Bad Ems význam ako kúpeľné mesto a v 19. storočí sem zavítala celá rada vtedajších prominentných osobností, napr. ruskí cári Mikuláš I. a Alexander II., cisár Viliam I., alebo umelci ako Richard Wagner či Dostojevskij.
V roku 1870 bola z kúpeľov odoslaná emžská depeša, ktorá napomohla k rozpútaniu prusko-francúzskej vojny.
V roku 1947 sa stal Bad Ems sídlom Štatistického úradu spolkovej krajiny Porýnie-Falcko a roku 1969 sídlom novozaloženého okresu Rhein-Lahn.
V okolí mesta sa dlhú dobu ťažili striebro, olovo, meď a zinok.
Demografia.
Údaje z rokov 1871 až 1987 pochádzajú zo sčítania obyvateľstva:
Najvyšší počet obyvateľov bol v roku 1977 - 10 332.
Catherine Sambová-Panzová

Catherine Sambová-Panzová (; * 26. jún 1954, Fort Lamy, Čad) je stredoafrická politička, od 23. januára 2014 do 30. marca 2016 dočasná prezidentka krajiny a prvá žena v tejto funkcii.
Do svojich osemnástich rokov žila v Čade. Jej otec pochádzal z Kamerunu a matka zo Stredoafrickej republiky. Vyštudovala právo vo Francúzsku na Panthéon-Assas University. a pred vstupom do politiky bola úspešnou obchodníčkou a firemnou právničkou.
Od 14. júna 2013 do zvolenia prezidentkou bola starostkou hlavného mesta Bangui.
Dočasnou prezidentkou ju zvolil parlament po tom, čo kvôli neprestávajúcemu násiliu rezignoval na svoju funkciu samozvaný prezident Michel Djotodia i premiér Nicolas Tiengaye. Zem mala viesť viedla do nových prezidentských volieb vo februári 2015. Termín volieb bol síce pôvodne určený na 18. október 2015, ale prvé kolo sa uskutočnilo až 30. decembra 2015 a druhé 14. februára 2016.
Dňa 30. marca 2016 ju vo funkcii nahradil riadne zvolený prezident Faustin-Archange Touadéra. Sambová-Panzová nekandidovala.
Dolina Roztoki

Dolina Roztoki () je odvetvie Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier. Je dolným predĺžením Doliny Pięciu Stawów Polskich.
Poloha.
Dolina je dlhá , jej plocha zaberá 7,0 km². Spolu s Dolinou Pięciu Stawów Polskich meria a má plochou 13,6 km². Dolinu Roztoki od Doliny Pięciu Stawów Polskich oddeľuje prah jazernej steny. Obe doliny sú najväčším odvetvím Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier pod hlavným hrebeňom Vysokých Tatier na úseku SvinicaHrubý štít. Dolina Roztoki je prostrednou s troch veľkých odvetví Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier. Na severozápade hraničí s Dolinou Waksmundzka a na juhovýchodnej strane s Dolinou Rybiego Potoku. Od Doliny Waksmundzką ju oddeľuje hrebeň Wołoszyna a od Doliny Rybiego Potoku severovýchodný hrebeň Hrubého štítu. Horná časť Doliny Roztoki spolu s Dolinou Pięciu Stawów Polskich hraničí na severe s Dolinou Gąsienicowou a Dolinou Pańszczyca – oddeľuje ju dlhý východný hrebeň Svinice.
Dolná časť doliny, ktorá je oproti Polany Biała Woda () vo výške približne . Prah Doliny Pięciu Stawów Polskich je vo výške asi . V hornej časti doliny sú jej dve bočné vetvy: Dolinka Buczynowa a Świstówka Roztocka. V doline sa nachádzajú tri neveľké jaskyne: Dziura nad Roztoką, Dziura nad Nową Roztoką a Gowoniowa Nyża.
História.
Dolina bola navštevovaná už od dávnych čias. V 19. storočí tu bol Stanisław Staszic, Seweryn Goszczyński, Ludwik Zejszner a mnohí iní. Turistická cesta vedúca do doliny bola označkovaná v roku 1899. Blízko Doliny Roztoki, v Bielovodskej doline na poľane Stara Roztoka v roku 1876 postavili Chatu PTTK Wincenta Pola v Doline Roztoki, ktorá nesie meno Wincenta Pola.
Slovenský zväz kuchárov a cukrárov

Slovenský zväz kuchárov a cukrárov (SZKC) je jedným z prvých profesijných zväzov po zániku ČSSR. Je dobrovoľnou, cechovskou, nepolitickou záujmovou organizáciou, v ktorej sa dobrovoľne združujú občania, ktorí sa na profesionálnej úrovni zaoberajú gastronómiou alebo sú priateľmi a propagátormi gastronómie. Na čele zväzu momentálne stojí Vojto Artz. Sídlo má v Bratislave. Od roku 2000 je riadnym členom Svetovej asociácie kuchárskych združení (WACS).
História zväzu.
Organizácia vznikla v apríli 1990. V čase založenia na čele stál Ondrej Antovszký . V roku 2000 ho na poste prezidenta zväzu vystriedal František Janata , ktorý vo funkcii prezidenta zväzu pôsobil do mája 2013. Od mája 2013 do novembra 2017 vo funkcii prezidenta SZKC pôsobil Branislav Križan. Na základe rozhodnutia Valného zhromaždenia SZKC od novembra 2017 na čele zväzu stojí Vojto Artz .
Činnosť.
V súčasnosti SZKC vyvíja svoju činnosť prostredníctvom ôsmich stabilne pôsobiacich regionálnych i odborných klubov SZKC (bratislavský klub, banskobystrický klub, žilinský klub, tatranský klub, košický klub, prešovský klub, klub cukrárov a klub mladých kuchárov a cukrárov) v ktorých združuje kuchárov a cukrárov z celého Slovenska. Prostredníctvom klubov sa zväz usiluje šíriť moderné trendy gastronómie v praxi, na domácich aj zahraničných výstavách a súťažiach.
SZKC nadväzuje na historickú tradíciu, zaoberá sa gastronómiou v jej širších súvislostiach, a podporuje všetky formy spolupráce, ktoré vedú k plneniu jeho hlavných cieľov.
Glaukos (syn Epidaura)

Glaukos ( - Glaukos) bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr.
Sochár Glaukos, syn "Epidaura" z Atén, tvoril v 2. polovici 2. storočia pred Kr. Zo skulpturálnej tvorby tohto gréckeho umelca sa nič nezachovalo. V roku 1889 sa však na ostrove Délos našiel jeho menom signovaný malý podstavec z bieleho mramoru, ktorý bol zrejme základňou sochy bohyne Afrodity.
Podstavec je umiestnený v archeologickom múzeu na ostrove Délos. Jeho mierne poškodený nápis, datovaný do roku 107 pred Kr., hlása:
Podľa znalcov epiteton "Hagné" () mala bohyňa Afrodita, pod týmto prídomkom uctievaná hlavne na území starovekej Sýrie.
Meno sochára Glauka je uvedené aj na nápise "ID 1992bis" a na nápise "ID 2594", ktorý ho uvádza medzi dedikátormi (zrejme votívneho daru, darov).
Tempo (hudba)

Tempo (z – čas) v hudbe označuje rýchlosť striedania jednotlivých dôb za určitú časovú jednotku (obyčajne za minútu), a teda aj rýchlosť samotnej hudobnej skladby.
Tempo sa väčšinou uvádza na začiatku skladby pomocou zaužívaných talianskych výrazov. Okrem tohto relatívneho určenia môžeme tempo upresniť číslom, ktoré udáva presný počet dôb za minútu, tzv. BPM, čo je skratkou anglického "beats per minute". Napríklad pri predpise 60 BPM pripadá na každú sekundu práve jedna doba.
Na presné určenie tempa sa niekedy využíva metronóm. Tento prístroj zostrojil viedenský mechanik Johann Nepomuk Mälzel, a preto sa pri udaní tempa namiesto BPM používa aj označenie „M.M.“ – skratka od „Mälzlov metronóm“.
Kolba

Kolba môže byť 
Etymológia.
1. Významy „pažba pušky“, „banka“ a „črpák“ (a pod.) sú prevzaté z nemčiny, konkrétne zo strednohornomeckého (ale ešte aj v 19. storočí bežne používaného) slova kolbe (v dnešnej nemčine Kolben), ktoré znamenalo okrem iného kyjakovitý či zhlukovitý predmet. 2. O významoch súvisiacich so zápasom (rytierov a pod.) sa obyčajne uvádza, že sú domáceho pôvodu, konkrétne, že domáce slovo kolba pochádza od slovesa klať (ktoré pochádza z praslovanského slovesa *kol-ti =klať, bodať, štiepať, sekať), resp. možno domáce slovo kolba pochádza už z praslovanského *kol-ьba, ktoré pochádza od slovesa *kol-ti. Prinajmenšom v špecifickom význame „bitka dvoch skupín jazdcov s kyjakmi a v plnej zbroji (od. 14. stor.)“ však preráža aj nemecké slovo kolbe (pozri vyššie), pretože tento druh rytierskeho turnaja sa v nemčine volal Kolbentournier a príslušný kyjak rytiera sa volal kolbe.
Karol Fridrich Bádenský

Karol Fridrich Bádenský (* 22. november 1728, Karlsruhe, Rímsko-nemecká ríša† 10. jún 1811, Karlsruhe, Pruské kráľovstvo) bol zjednotiteľ Bádenska, markgróf bádensko-durlašský (17381771), bádensko-bádensky (17611771), neskôr markgróf bádensky (17711803/1806), ešte neskôr kurfirst bádensky (18031806) a nakoniec prvý bádensky veľkovojvoda (18061811).
Životopis.
Narodil sa ako starší z dvoch synov dedičného princa Fridricha Bádensko-durlašského a Amálie Nasavsko-dietzskej.
Vláda.
Bádensko bolo od 12. storočia po väčšinu času s krátkymi výnimkami rozdelené medzi vetvy rodu Zähringenovcov. V roku 1771 sa Karol Fridrich ako markgróf Bádenska-Durlachu rozhodol, potom čo zdedil susedné markgrófstvo Báden-Bádensko, prijať dlhšiu dobu nepoužívaný titul markgrófa bádenského a postupne zjednotiť Bádensko vrátane okolitých biskupstiev, čo sa mu definitívne podarilo medzi rokmi 18051810.
V roku 1803 mu Napoleon Bonaparte udelil kurfirstský hlas (v tom čase ním zjednocované Bádensko malo menej ako polovicu z budúceho územia). Bádenské markgrófstvo a zároveň kurfirstvo zaniklo v roku 1806 povýšením na veľkovojvodstvo a zánikom Svätej ríše rímskej.
Deti.
28. januára 1751 sa oženil s Karolínou Lujzou Hesensko-darmstadtskou (* 1723† 1783). Narodilo sa im päť detí:
24. novembra 1787 uzavrel morganatické manželstvo s Lujzou Karolínou z Hochbergu (* 1768† 1820). Mali päť detí:
Lipice

Lipice môžu byť:
Karolína Lujza Hesensko-darmstadtská

Karolína Lujza Hesensko-darmstadtská (* 11. júl 1723, Darmstadt, Rímsko-nemecká ríša† 8. apríl 1783, Paríž, Francúzske kráľovstvo) bola bádenská markgrófka, amatérska umelkyňa, vedkyňa, zberateľka a salonierka.
Životopis.
Narodila sa ako dcéra Ľudovíta VIII. Hesensko-darmstadtského a Šarloty z Hanau-Lichtenberg. 28. januára 1751 sa vydala za bádenského markgrófa Karola Fridricha Bádenského.
Je popisovaná ako učená, hovorila piatimi jazykmi, písala si s Voltairom a urobila z Karslruhe kultúrne centrum Nemecka, ktoré okrem iných navštívil Johann Gottfried von Herder, Johann Kaspar Lavater, Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Gottlieb Klopstock, Christoph Willibald Gluck a Christoph Martin Wieland. Bola členkou markgrófského dvorného orchestra, dánskej akadémie výtvarných umení, kreslila, maľovala vodovými farbami a v paláci v Karlsruhe mala laboratórium. Carl Linné pomenoval "Glückskastanie Carolinea Princeps L." po nej a Friedrich Wilhelm von Leysser pre ňu zbieral rastliny. Podporovala a riadila továreň na mydlo a sviečky.
Jej zdravotný stav sa zhoršil v roku 1779 a 8. apríla 1783 zomrela na výlete so svojím synom.
Glaukos z Argosu

Glaukos ( - Glaukos) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Glaukos, sochár z Argosu, tvoril v polovici 5. storočia pred Kr. Grécky cestovateľ Pausanias uvádza, že jeho sochárske diela videl medzi votívnymi darmi od Mikytha pri Diovom chráme v Olympii: „"Veľký počet Mikythových darov som našiel v rade za sebou. Vedľa élidského Ifita a Ekecheirie, ktorá ho korunuje vencom, teda vedľa týchto sôch sú tieto Mikythove dary: Amfitrité, Poseidón a Hestia. Ich tvorcom je argoský Glaukos."“
Pausanias tiež zaznamenal, že Mikythos venoval tieto dary do Olympie hlavne preto, aby splnil daný sľub pre záchranu svojho syna, ktorý mal smrteľnú chorobu (túto informáciu dokazuje aj nápis objavený v Olympii).
Pri týchto bronzových sochách (zrejme značných rozmerov) stála skupina ďalších sôch venovaných od Mikytha, ktorých autorom bol Glaukov rodák Dionysios. Zvyšky podstavcov z týchto sôch sa našli vedľa ruín severnej steny Diovho chrámu. Mikythos, ktorý bol správca v mestách Rhégion a Messéna, bol zároveň opatrovníkom detí tyrana Anaxila a po jeho smrti aj vládcom (tyranom) Rhégia.
Aksum

Aksum (iné prepisy: Aksúm, Axum, Axúm; po latinsky: Axomis) je mesto v severnej Etiópii, v štáte Tigraj. V roku 2007 malo 44 647 obyvateľov.
Na území mesta sa nachádzalo hlavné mesto Aksumského kráľovstva. Aksum je významným strediskom etiópskej ortodoxnej cirkvi. V areáli kostola sv. Márie Sionskej sa nachádza kaplnka, v ktorej je údajne uschovaná Archa zmluvy.
Neďaleko mesta sa nachádza medzinárodné letisko Johannesa IV.
V roku 1980 bola historická časť mesta zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.