Leopold I. (Svätá rímska ríša)

Leopold I. (Leopold Ignác Jozef Baltazár František Felicián; maďarsky: "I. Lipót"; * 9. jún 1640, Viedeň – † 5. máj 1705, Viedeň) bol cisárom Svätej ríše rímskej, kráľom Uhorska, Chorvátska a Čiech. Ako syn Ferdinanda III., cisára Svätej ríše rímskej, a jeho prvej manželky Márie Anny Španielskej, sa stal následníkom trónu v roku 1654 po smrti svojho staršieho brata Ferdinanda IV. Svätej ríši rímskej vládol od roku 1658 až do svojej smrti v roku 1705 a stal sa druhým najdlhšie vládnucim habsburským cisárom (46 rokov a 9 mesiacov). Bol hudobným skladateľom a významným mecenášom hudby.
Jeho vláda je známa konfliktmi s Osmanskou ríšou vo Veľkej tureckej vojne (1683 - 1699) a súperením s Ľudovítom XIV., súčasníkom a bratrancom z prvého kolena (z matkinej strany; zo štvrtého kolena z otcovej strany), na západe. Po viac ako desaťročí vojnových konfliktov Leopold na východe zvíťazil vďaka vojenskému talentu princa Eugena Savojského. Na základe Karlovického mieru získal Leopold späť takmer celé Uhorské kráľovstvo, ktoré sa v rokoch po bitke pri Moháči v roku 1526 dostalo pod tureckú moc.
Leopold viedol tri vojny proti Francúzsku: francúzsko-nizozemskú vojnu, deväťročnú vojnu a vojnu o španielske dedičstvo. V tejto poslednej sa Leopold snažil dať svojmu mladšiemu synovi Karolovi celé španielske dedičstvo, pričom nerešpektoval vôľu zosnulého Karola II. Leopold začal vojnu, ktorá čoskoro zachvátila veľkú časť Európy. Prvé roky vojny sa pre Rakúsko vyvíjali pomerne dobre vďaka víťazstvám pri Schellenbergu a Blenheime, ale vojna sa ťahala až do roku 1714, deväť rokov po Leopoldovej smrti, čo malo na bojujúce štáty sotva nejaký vplyv. Keď sa Rastattskou mierovou zmluvou vrátil mier, nedá sa povedať, že by Rakúsko vyšlo z vojny rovnako víťazne ako proti Turkom.
Raný život.
Narodil sa 9. júna 1640 vo Viedni a získal tradičné vzdelanie v oblasti slobodných umení, histórie, literatúry, prírodných vied a astronómie. Zaujímal sa najmä o hudbu, podobne ako jeho otec cisár Ferdinand III. Už od útleho veku prejavoval sklon k učeniu. Plynule ovládal latinčinu, taliančinu, nemčinu a španielčinu. Okrem nemčiny bola na jeho dvore najobľúbenejším jazykom taliančina.
Rovnako absolvoval komplexné cirkevné vzdelanie, keďže bol pôvodne vybraný pre kariéru vyššieho duchovného. Od tohto plánu však upustil po smrti svojho staršieho brata Ferdinanda IV. v roku 1654, keď sa Leopold stal následníkom trónu. Napriek tomu malo Leopoldovo duchovné vzdelanie na neho zjavný vplyv. Zostal pod vplyvom svojho kňazského vzdelania a jezuitského vplyvu po celý svoj život. Na panovníka mal neobvyklé vedomosti z teológie, metafyziky, právnej vedy a prírodných vied. Zachoval si aj záujem o astrológiu a alchýmiu, ktoré rozvíjal pod vedením jezuitských učiteľov. Bol hlboko nábožensky založený a oddaný človek, zosobňoval "pietas Austriaca" alebo lojálny katolícky postoj svojho rodu. Na druhej strane jeho zbožnosť a vzdelanie v ňom zrejme vyvolali fatalistické sklony, ktoré ho naklonili k odmietaniu akýchkoľvek kompromisov v otázkach vierovyznania, čo sa nie vždy považuje za pozitívnu vlastnosť panovníka.
Leopold mal vraj typické habsburské fyzické znaky, ako napríklad výraznú "habsburskú dolnú čeľusť". Bol nízky, štíhly a chorľavej postavy, na verejnosti bol chladný a rezervovaný a spoločensky nevýrazný. Hovorí sa však, že bol otvorený aj voči blízkym spolupracovníkom. Coxe opísal Leopolda takto: „Jeho chôdza bola statná, pomalá a rozvážna; jeho ovzdušie bolo zádumčivé, jeho oslovenie neohrabané, jeho spôsoby neobratné, jeho povaha chladná a flegmatická." Spielman tvrdí, že jeho dlho očakávaná kariéra v duchovenstve spôsobila, že Leopold si „skoro osvojil intenzívnu katolícku zbožnosť, ktorá sa od neho očakávala, a jemné spôsoby vhodné pre iba vedľajšiu úlohu. Do mužného veku dorástol bez vojenských ambícií, ktoré charakterizovali väčšinu jeho kolegov panovníkov. Jeho vláda bola od začiatku defenzívna a hlboko konzervatívna.“
V roku 1655 ho zvolili za uhorského kráľa, v roku 1656 za českého a v roku 1657 za chorvátskeho kráľa. V júli 1658, viac ako rok po smrti svojho otca, bol Leopold vo Frankfurte zvolený za cisára Svätej ríše rímskej v opozícii voči francúzskemu kardinálovi Mazarinovi, ktorý sa usiloval o to, aby cisársku korunu dostal na hlavu Ferdinand Mária, bavorský kurfirst, alebo iné nehabsburské knieža. Aby si novozvolený cisár udobril Francúzsko, ktoré malo vďaka Rýnskemu spolku značný vplyv na nemecké záležitosti, sľúbil, že nebude pomáhať Španielsku, ktoré bolo v tom čase vo vojne s Francúzskom. Tým sa začala takmer 47-ročná vláda, ktorú charakterizovalo trvalé súperenie s Francúzskom a jeho kráľom Ľudovítom XIV. Jeho dominantná osobnosť a moc Leopolda úplne zatienili, a to až do dnešných dní, ale Leopold nebol o nič menej vojnovým kráľom vzhľadom na to, že väčšia časť jeho verejného života bola zameraná na organizovanie a pokračovanie vojen.
Druhá severská vojna.
Leopoldovou prvou vojnou bola druhá severská vojna (1655 – 1660), v ktorej sa švédsky kráľ Karol X. pokúšal stať poľským kráľom s pomocou spojencov vrátane sedmohradského kniežaťa Juraja II. Rákócziho. Leopoldov predchodca Ferdinand III. sa v roku 1656 spojil s poľským kráľom Jánom II. Kazimírom Vasom. V roku 1657 Leopold toto spojenectvo rozšíril o rakúske vojská (platené Poľskom). Tieto jednotky pomohli poraziť sedmohradskú armádu a uskutočnili ťaženie až do Dánska. Vojna sa skončila oliwským mierom v roku 1660.
Vojny proti Osmanskej ríši.
Osmanská ríša často zasahovala do záležitostí Sedmohradska, ktoré bolo vždy nepokojným štátom, a toto zasahovanie viedlo k vojne so Svätou ríšou rímskou, ktorá sa po niekoľkých neúspešných akciách skutočne začala v roku 1663. Leopold osobnou výzvou na sneme v Regensburgu prinútil kniežatá, aby poslali pomoc na výpravu; vojská poslalo aj Francúzsko a v auguste 1664 cisársky generál Raimondo Montecuccoli dosiahol pozoruhodné víťazstvo pri Svätom Gotarde. Vašvárskym mierom cisár uzavrel so sultánom dvadsaťročné prímerie, pričom mu poskytol veľkorysejšie podmienky, než sa zdalo byť potrebné pre jeho nedávne víťazstvo.
Rok 1683 priniesol dramatické vyvrcholenie stáročného zápasu Habsburgovcov s Turkami. Obrovská turecká armáda vtrhla do Rakúska. Viedeň obľahlo státisícové vojsko. Cisársku armádu posilnili jednotky z Bavorska, Švábska a Saska, ale hlavnú pomoc priviedol poľský kráľ Ján III. Sobieski. 12. septembra zaútočil na čele spojených vojsk a Turkov na hlavu porazil. Toto víťazstvo znamenalo začiatok úspešnej ofenzívy kresťanských vojsk, ktoré potom v 80. a 90. rokoch 17. storočia postupne vytláčali Turkov z Uhorska. Po bitke pri Zente (r. 1697), kde zaznamenal svoje prvé veľké víťazstvo Eugen Savojský, bol r. 1699 uzavretý karlovacký mier, ktorým habsburskej monarchii pripadlo územie Sedmohradska, Chorvátsko a Slavónia. Víťazný boj s Osmanskou ríšou patrí k vrcholným úspechom Leopoldovej vlády.
Konflikty s Francúzskom.
Na západe, kde sa monarchia zrážala s rozpínavosťou Francúzska, zaznamenal cisár menej úspechov. Monarchia po boku Nizozemska, Španielska, Lotrinska a niektorých nemeckých štátov sa zapojila do vojny proti Francúzsku a jeho spojencovi Švédsku v 70. rokoch 17. storočia. Mier uzavretý r. 1679 v Nijmegene vyznel v prospech Francúzska a znamenal pre neho územné zisky na úkor rakúskych Habsburgovcov. Až ďalší konflikt v 90. rokoch a následný mier z Rijswijku (r. 1697) vrátil Leopoldovi I. jeho územné straty z predchádzajúcej vojny. K ďalšiemu veľkému konfliktu s Francúzskom prišlo na sklonku Leopoldovej vlády po smrti posledného španielskeho Habsburga Karola II. vo vojne o španielske dedičstvo, jej výsledku sa však Leopold I. už nedožil.
Napriek niektorým čiastkovým neúspechom Leopoldovej vlády vstúpila habsburská monarchia za jeho panovania medzi skutočné európske veľmoci.
Leopold a situácia v Uhorsku.
Po vnútropolitickej stránke bolo jeho vládnutie obdobím rastúceho centralizmu a uplatňovania absolutistickej formy vlády, čo v Uhorsku viedlo k mnohým nepokojom a výraznému vzrastu protireformácie. V záujme jej upevnenia podriaďoval uhorské hospodárstvo priemyselne vyspelejším rakúskym krajinám (rudné bane na Slovensku prenajímal viedenským a zahraničným podnikateľom), konfiškoval majetky uhorskej šľachty, v krajine udržiaval veľký počet cisárskeho vojska, prostredníctvom jezuitov presadzoval násilnú rekatolizáciu.
Jeho hospodárske reformy smerovali k zvýšeniu daneschopnosti obyvateľstva. Absolutistická forma vlády Leopolda I. sa stala podnetom ďalších protihabsburských stavovských povstaní (Vešeléniho sprisahanie), povstanie Imricha Tököliho, povstanie Františka II. Rákociho, ktoré kruto zasiahli územie Slovenska.
V roku 1692 vydal dekrét, ktorým zrovnoprávnil sociálne postavenie gréckokatolíckeho a rímskokatolíckeho duchovenstva.
Hodnotenie Leopoldovej éry.
Leopold I. Habsburský bol rozporuplný ako doba, v ktorej polstoročie žil a panoval. Ako štátnik a politik bol iste zodpovedný napr. aj za tzv. Prešovské jatky. Bol však pod stálym tlakom Osmanskej ríše, potreboval spoľahlivé zázemie na zastavenie tureckej rozpínavosti do strednej, severnej a západnej Európy. Napokon sa pričinil o víťazstvo nad Turkami (r. 1683) a o obnovenie územnej celistvosti Uhorského kráľovstva. Napriek niektorým čiastkovým neúspechom Leopoldovej vlády vstúpila habsburská monarchia za jeho panovania medzi skutočné európske veľmoci.
Leopold I. Habsburský bol druhým najdlhšie vládnucim panovníkom v Čechách a v Uhorsku (vládol 48 rokov). Po svojej smrti bol pochovaný pod skvostným barokovým náhrobkom v habsburskej kapucínskej krypte vo Viedni.
Rodinné pomery.
Leopold I. bol celkovo tri krát ženatý a jeho manželkám sa narodilo spolu 16 detí. Jeho prvou manželkou sa 12. decembra 1666 vo Viedni stala jeho neter, španielska infantka Margaréta Terézia (* 1651 – † 1673), dcéra španielskeho kráľa Filipa IV. a Leopoldovej staršej sestry Márie Anny. Narodili sa jej štyri deti:
Druhé manželstvo uzavrel Leopold I. dňa 5. októbra 1673 v Grazi s Klaudiou Felicitas Tirolskou (* 1653 – † 1676), dcérou arcivojvodu Ferdinanda Karola a Anny Medicejskej, s ktorou mal dve dcéry:
Treťou manželkou Leopolda I. sa 14. decembra 1676 v Passau stala Eleonóra Magdaléna Falcko-Neuburská (* 1655 – † 1720), dcéra falckého kurfirsta Filipa Viliama a grófky Alžbety Amálie Hesensko-Darmstadtskej. Z tohto manželstva sa narodilo desať detí: