Pyrgos (architektúra)

Pyrgos (, ) je v širšom význame grécky (resp. starosloviensky) výraz pre vežu. V užšom význame označuje osobitý typ opevnenej veže štvorcového alebo obdĺžnikového pôdorysu. Obvykle ide o opevnené vidiecke alebo kláštorné sídlo. Pyrgos v prípade útoku plnil funkciu posledného útočiska, hradu alebo pevnosti. Najčastejšie tvoril neoddeliteľnú súčasť kláštorných opevnení.
V kláštorných dokumentoch pred 14. storočím sa "pyrgoi" (pl.) spomínajú len zriedkavo, pričom sa používali najmä ako orientačné body. Naopak, v 14. a 15. storočí sa architektonický prvok výrazne presadil na území hory Athos. Zvyčajne boli umiestnené na najvyššom mieste, čo najbližšie ku kláštornému ambitu. Príkladom tohto usporiadania je napríklad veža svätého Sávu z roku 1198 v Kláštore Chilandar na hore Athos. Niekedy tiež plnili tiež funkciu zvonice alebo vyvýšenej kaplnky. Osobitý typ pyrgoi sa objavuje na Balkáne okolo roku 1300. Vyznačuje viacerými vyčnievajúcimi opornými múrmi na všetkých štyroch stranách a pripomína donjon.
Opis.
Pyrgos nápadne pripomína samostatnú vežu, ktorá je v západnej Európe známa pod termínom donjon. Donedávna prevládal názor, že sa koncepcia západného opevnenia dostala do Byzancie vďaka križiackym výpravám. Dnes sa však odborníci zhodujú, že pyrgos čiastočne vychádza z francúzskej fortifikačnej architektúry 12.13. storočia. Skupina francúzskych donjonov z tohto obdobia vykazuje rovnaké základné plány, rozmery a členenie fasády, ako skupina veží v Kláštore Chilandar na hore Athos. To viedlo niektorých odborníkov k záveru, že tzv. typ athoskej veže stavaný na konci 13. storočia a počas prvých desaťročí 14. storočia vychádza priamo z francúzskeho donjonu. Pyrgos bol postupne transformovaný do byzantskej a srbskej kláštornej architektúry počas vlády srbského kráľa Štefana Uroša II. Milutina.
Hlavnou úlohou pyrgosu bola jednoznačne funkcia posledného útočiska. Nejednoznačné je použitie v byzantskej fortifikačnej architektúre, predovšetkým kvôli umiestneniu v kláštorných komplexoch. Nie je jasné či bola vojenská posádka v kláštoroch niekedy umiestnená natrvalo. Veže boli postavené prevažne z kameňa alebo tehiel, ako viacposchodová stavba s jedným vstupom na prvom poschodí. Na prízemí sa zvyčajne nachádzala cisterna a na najvyššom poschodí kaplnka. Zvyčajne šlo o jednoloďové kaplnky obklopené galériami bez zvonku viditeľných kupol. Priestory medzi najvyšším poschodím a prízemím boli s najväčšou pravdepodobnosťou využívané na bývanie, čo potvrdzovali čiastočne zachované sociálne zariadenia. Účel iných priestorov nebol spoľahlivo určený, hoci pravdepodobne plnili rôzne účely. Novšie písomné pramene naznačujú, že slúžili napr. ako skriptóriá, knižnice a príležitostne aj ako pokladnice kláštora.
Opevnená veža sa v byzantskej kláštornej architektúre prvýkrát objavuje v kláštore Veľká lavra (pyrgos Jána I. Tzimiska) a v Monastieri Iviron zo začiatku 11. storočia. Ďalšie dve, veža svätého Sávu a svätého Juraja, sa nachádzajú v kláštornom komplexe Chilandar pozdĺž hradieb samotného kláštora. Tento typ sa vyznačuje výraznými pilastrami a konzolami. Na vrchu sú navzájom spojené oblúkmi, ktoré zase podopierajú galériu v najvyššom poschodí. Veža svätého Sávu, konkrétne jej najnižšia časť, je z roku 1198 a patrí k jednej z najstarších z piatich veží. K rozsiahlej obnove veži došlo počas rekonštrukcie kláštora, ktorú inicioval srbský kráľ Štefan Uroš II. Milutin. Veža svätého Juraja pochádza pravdepodobne z polovice 13. storočia. Zvyšné tri sa všeobecne pripisujú srbskému kráľovi Milutinovi. Veža svätého Bazila patrí k malému opevnenému výbežku, ktorý kedysi chránil prístav Chilandar. Ďalšie veže, tzv. Veža kráľa Milutina a Albánska veža, predstavovali oddelené opevnené miesta, ktorých úlohou bolo kontrolovať strategické body na prístupových cestách ku kláštoru. Všetky veže obsahujú rovnaké konštrukčné vlastnosti a predstavujú typ tzv. athoskej veže.
Na Balkáne sa nachádza iba malé množstvo zachovaných veží podobného typu. Ide napríklad o vyhĺbené základy veže pred hlavným vchodom do Kláštora Banjska vystavané počas vlády srbského kráľa Štefana Uroša II. Milutina. Príklady podobných veží zo 14. storočia možno nájsť v Kláštore Lesnovo v Srbsku, ako aj v Kláštore svätého Jána Krstiteľa neďaleko Serres. Geografická poloha a chronologické súvislosti naznačujú, že veže sú dielom tej istej dielne alebo prinajmenšom vychádzali z rovnakej stavebnej tradície. Medzi najzachovalejšie patrí Chreľova veža v Monastieri Rila postavená počas vlády Štefana Dušana okolo roku 1342 alebo medzi rokmi 13341335. Na najvyššom poschodí sa nachádzala kaplnka zasvätená svätému Ivanovi Rilskému, ktorý podľa tradície inicioval svoj asketický život práve na tomto mieste. Pyrgos plnil aj symbolickú úlohu v kláštornom kontexte palaiologovského a postbyzantského obdobia, ktorú najlepšie charakterizuje kaplnka na najvyššom poschodí. Kaplnka je zvyčajne zasvätená Nanebovstúpeniu Pána, Premeneniu Pána, Najsvätejšej Trojici, svätému Jánovi, svätému Jurajovi alebo svätému Ivanovi Rilskému, čo odkazuje na prítomnosť askétov, ktorí sa rozhodli žiť a hľadať spásu na vyvýšenom mieste.