Grumman F9F Panther

Grumman F9F Panther bolo americké palubné stíhacie lietadlo používané na začiatku studenej vojny. Jedno z prvých prúdových lietadiel, ktoré mohlo americké námorníctvo efektívne využívať na operácie z paluby lietadlových lodí. Bola to jednomotorová jednomiestna stíhačka určená na denné operácie, ktorá mohla slúžiť aj ako stíhací bombardér.
United States Navy a United States Marine Corps vo veľkej miere využívali tieto stroje počas vojny v Kórei. Ďalším vývojom vznikol z tohto lietadla Grumman F-9 Cougar. 
Vznik a vývoj.
Spoločnosť Grumman Aircraft Corporation sa počas druhej svetovej vojny preslávila výrobou legendárnych bojových lietadiel. Išlo o lietadlá s piestovým spaľovacím motorom ako F4F Wildcat, F6F Hellcat a TBF Avenger, ktoré americké námorníctvo používalo na lietadlových lodiach. Na tieto úspechy nadviazala firma Grumman v povojnovom období vývojom stíhacieho lietadla s prúdovým motorom „F9F Panther“.
Na konci druhej svetovej vojny pracovali inžinieri v spoločnosti Grumman Corporation na vývoji dvojmiestnej nočnej stíhačky, ktorá niesla označenie „G-75“. Lietadlo mali poháňať prúdové motory Westinghouse J30, ale keďže tento motor poskytoval ťah iba 13,4 kN, G-75 ich musela mať pod krídlami až štyri. Tento návrh bol predložený aj americkému námorníctvu, ktoré však uprednostnilo projekt XF3D-1 od spoločnosti Douglas, z ktorého neskôr vzišiel "Skyknight". Americký námorný úrad pre letectvo si však ponechal návrh Grummanu ako záložný plán a 11. apríla 1946 udelil tejto spoločnosti zákazku na dva prototypy G-75, ktoré dostali vojenské označenie „XF9F-1“. S postupujúcimi prácami sa ukázalo, že návrh G-75 nebude príliš úspešný. Firma Grumman však pracovala aj na úplne inom koncepte, ktorým bola denná jednomiestna stíhačka „G-79“. Úrad pre letectvo spravil isté byrokratické zmeny a zmluva na G-75 bola upravená tak, aby špecifikácie vyhovovali lietadlu G-79, z ktorého sa mali postaviť tri prototypy.
Dva z prototypov niesli označenie „XF9F-2“ a boli poháňané jedným prúdovým motorom Rolls-Royce „Nene“ namontovaným v trupe. Motor mal radiálny kompresor a ťah 22,3 kN. V tom čase prebiehali snahy o licenčnú výrobu motorov Nene, ktorú mala zabezpečovať americká spoločnosť Pratt &amp; Whitney (tieto motory dostali označenie „J42“). Ale vzhľadom k tomu, že rokovania o licenčných podmienkach sa pretiahli, tretí prototyp s označením „XF9F-3“ získal menej výkonný motor General Electric/Allison J33 s ťahom 20,5 kN.
Prvý prototyp XF9F-2 sa vzniesol k oblohe 21. novembra 1947, pričom na palube sedel skúšobný pilot spoločnosti Grumman Corwin H. "Corky" Meyers. Druhý prototyp vzlietol o päť dní neskôr. Obe lietadlá boli bez výzbroje. V októbri 1948 už prebiehali testy na palube lietadlovej lode, pri ktorých jeden z prototypov havaroval. Nemalo to však žiaden dopad na harmonogram celého programu. Dňa 16. augusta 1948 uskutočnil svoj počiatočný let aj prototyp XF9F-3 poháňaný motorom od firmy Allison.
F9F-2 a F9F-3.
S cieľom rozložiť riziko, objednalo americké námorníctvo spočiatku obe verzie Panthera - 47 kusov F9F-2 a 54 lietadiel F9F-3. Tieto dve verzie sa mali vyrábať súbežne, pričom ich prvé sériovo vyrobené exempláre mali vzlietnuť už v novembri 1948. Avšak v tej dobe sa konečne podarilo rozbehnúť licenčnú výrobu motoru J42 a tak produkcia Panthera s pohonnou jednotkou od firmy Allison stratila zmysel. Všetky F9F-3, ktoré boli medzičasom dokončené, boli následne prestavané na F9F-2.
Dodávky F9F-2 k jednotkám námorníctva sa začali v máji 1949 a celkovo bolo v tejto verzii postavených 564 lietadiel (vrátane prerobených F9F-3). V priebehu výroby sa začali pod krídla montovať závesné body. Spočiatku nimi bolo vybavených asi 50% zo všetkých vyrobených Pantherov a od počiatočnej výrobnej várky lietadiel sa odlišovali označením „F9F-2B“. Neskôr však boli závesné body domontované aj na prvú polovicu vyrobených strojov a všetky lietadlá boli znovu označované ako F9F-2.
F9F-2 mal celokovovú konštrukciu. Bol to strednoplošník s rovným krídlom. Krídlo malo klapky na nábežnej aj odtokovej hrane. Krídla sa hydraulicky sklápali smerom nahor. Prvých 12 sériovo vyrobených F9F-2 malo klasické ukončenie krídel, ako to vidno aj na prototypoch XF9F-2. Od 13. exempláru mali lietadlá na koncoch krídel namontované prídavné palivové nádrže s objemom 455 litrov. Celkový objem paliva, vrátane vnútorných nádrží, sa tak dostal na 3498 litrov.
Stroj bol vybavený trojbodovým podvozkom, pričom kolesá hlavného podvozku boli pod krídlami a zaťahovali sa smerom k trupu. Záchytný hák bol pod výfukovým systémom.
F9F-2 bol poháňaný prúdovým motorom J42-P-8 so suchým ťahom 22,3 kN (pre zvýšenie ťahu na 25,6 kN používal vstrekovanie vody). Lietadlá z počiatočnej výrobnej várky boli ešte vybavené pohonom J42-P-6, ktorý mal síce rovnaký ťah, ale odlišoval sa zapaľovacím systémom. Nasávanie vzduchu do motora sa nachádzalo v koreňoch krídla.
F9F-2 bol vyzbrojený štyrmi kanónmi typu M3 Hispano kalibru , ktoré sa nachádzali pod nosom lietadla. Každý z nich mal zásobu 190 nábojov a mierenie umožňoval optický zameriavač Mark 8. F9F-2 nemal radar. Pod každým krídlom boli štyri závesné body. Na vnútorný závesník bolo možné pripevniť bombu s hmotnosťou alebo externú palivovú nádrž s objemom 568 litrov. Zvyšné tri závesníky mohli niesť bombu s hmotnosťou alebo raketu vzduch-zem HVAR kalibru . Celková nosnosť výzbroje bola , v skutočnosti však mal motor príliš slabý ťah na to, aby F9F-2 dokázal vzlietnuť z paluby lietadlovej lode v takejto maximálnej bojovej konfigurácii.
F9F-4.
US Navy sa F9F-2 zapáčila natoľko, požadovala vylepšenú verziu Pantherov. Spočiatku bolo objednaných 73 lietadiel "F9F-4" s prúdovým motorom Allison J33-A-16. Ten mal suchý ťah 27,8 kN a ťah zvýšený vstrekovaním vody dosahoval 30,9 kN. Nová verzia mala tiež trup predĺžený o , čo umožnilo zvýšiť kapacitu paliva na 3801 litrov. Zmeny sa dotkli aj zvislej chvostovej plochy, ktorá bola mierne vyššia. Nosnosť vonkajších závesníkov vzrástla na , pričom lietadlo mohlo niesť celkovo až výzbroje.
Prototyp F9F-4 vznikol úpravou sériovo vyrobenej F9F-2 a prvýkrát vzlietol 5. júla 1950. Celkovo bolo vyrobených 109 lietadiel vo verzii F9F-4. Minimálne jedna letku námornej pechoty sa zúčastnila aj operácií v Kórei. Slabinou týchto lietadiel bol však nespoľahlivý motor Allison, a preto bolo neskôr mnoho z nich prerobených na verziu "F9F-5".
F9F-5.
F9F-5 bola v skutočnosti verzia F9F-4 s predĺženým trupom, vyššou zvislou chvostovou plochou a novým motorom J48-P-6. Tento motor bol vylepšeným derivátom prúdového motora Nene, známeho ako Rolls-Royce „Tay“, ktorý Spojené štáty vyrábali na licenciu v spoločnosti Pratt &amp; Whitney. J48-P-6 poskytoval F9F-5 suchý ťah 27,8 kN a ťah zvýšený vstrekovaním vody 31,1 kN.
Prototyp F9F-5 vznikol prestavaním sériovo vyrobeného F9F-2 a svoj prvý let uskutočnil 21. decembra 1949. Dodávky americkému námorníctvu a námornej pechote začali v novembri 1950. F9F-5 v podstate nahradil málo výkonnú F9F-2 a koncom roka 1952 bol nasadený do bojov v Kórei. Celkovo bolo vyrobených 616 kusov F9F-5. 
Okrem toho vzniklo aj 36 prieskumných lietadiel „F9F-5P“. Tie mali namiesto kanónov nainštalované fotografické prístroje. Nos lietadla bol predĺžený o , čím sa celý trup predĺžil na .
Operačné nasadenie.
F9F-2 bolo prvým prúdovým lietadlom amerického námorníctva, ktoré bolo nasadené do bojovej operácie. Dňa 3. júla 1950 uskutočnilo nálety na podporu pozemných síl OSN v Kórei . V ten istý deň si Panther pripísal prvý zostrel, keď piloti Ensign E.W. Brown a LTJG L.H. Plog zničili vrtuľové stíhacie lietadlo Jak-9. Prvý zostrel prúdovej stíhačky si nárokoval poručík Tom Amen, keď 9. novembra 1950 zničil MiG-15. Išlo o vôbec prvý zostrel prúdovej stíhačky lietadlom amerického námorníctva. Piloti Pantherov nahlásili ešte štyri alebo päť ďalších zostrelov MiG-15, pričom podľa štatistík nedošlo k žiadnym stratám Pantherov v dôsledku zásahu z MiGu-15. Tieto štatistické údaje však vyvolávajú isté pochybnosti, hlavne keď si uvedomíme, že Panther sa svojimi výkonmi nemohol porovnávať s rýchlejším MiGom-15.