burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Gibson Firebird

Gibson Firebird je elektrická gitara spoločnosti Gibson Guitar Corporation, ktorá sa vyrába od roku 1963 až dodnes. Na túto gitaru hrá napríklad Johnny Winter.
Je zaujímavé, že autorom dizajnu gitary Firebird je automobilový návrhár Raymond H. Dietrich, ktorý spolupracoval s automobilkami Chrysler a Lincoln. Dietrich je tiež autorom dizajnu basgitary Gibson Thunderbird, ktorá sa Firebirdu podobá tvarom, konštrukciou a menom.
Telo gitary je vyrobené z mahagónu a krk z kombinácie mahagónu a orechu. Je dostupná vo farbách Classic White, Ebony, Pelham Blue, Heritage Cherry, Cherry, Vintage Sunburst, Antique Brown, Natural a Wine Red.
Prepáčte (Official)

Prepáčte (Official) je štvrtý štúdiový album slovenskej hip-hopovej skupiny DMS. Album bol vydaný 18. decembra 2018. Ako prvý bol z albumu predstavený singel „Kardio“ 18. júla 2018.
O albume.
Na albume sa nachádza 15 skladieb a jeden skit. Na albume sa objavili viacerí známi raperi, ako Strapo, Kali, Nerieš, Lvcas Dope. Na tomto albume prvýkrát rapoval producent Smart a to v skladbe „Horšia pesnička“, ku ktorej robil beat Separ.
Na hudobnej produkcii albumu sa okrem Smarta a Dameho, ktorí patria do skupiny DMS podieľali aj Homiebeats, Special Beatz, Peter Pann, Grizzly, DJ Wich a dokonca aj Separ.
Videoklipy boli natočené ku skladbám „Kardio“, „Nemám čas“ a „Zlatí a zároveň kanál“.
Zoznam skladieb.
Zoznam skladieb prevzatý z oficiálnej stránky Ruka Hore.
Kalifornský králik

Kalifornský králik, niekedy nazvaný aj kalifornský biely králik () je populárne americké masové plemeno králika. Na Slovensku ide o jedno z najčastejšie chovaných masových plemien, vo svete sa dokonca ide o druhé najchovanejšie plemeno (na prvej priečke sa drží Novozélandský biely králik).
História.
História kalifornských králikov nie je príliš dlhá; ich šľachtenie začalo pravdepodobne na začiatku 20. rokov 20. storočia a stál za ním chovateľ králikov George West. George West žil v južnej Kalifornii, podľa ktorej bolo toto plemeno následne pomenované, a jeho cieľom bolo získať králika so šťavnatým mäsom a kvalitnou kožušinou. K jeho vyšľachteniu West využil činčily, ruského králika, novozélandského bieleho a himalájskeho králika. V roku 1928 bolo plemeno po prvýkrát vystavené, ale príliš sa medzi chovateľmi neuchytilo. V roku 1946 bol založený prvý chovateľský klub a do Európy, konkrétne do Anglicka, bol prvý jedinec dovezený v roku 1958.
Vzhľad.
Telo kalifornského králika je pomerne zavalité, dobre osvalnené, s výraznou širokou hruďou. Hlava je dobre tvarovaná, vzpriamená. Krk krátky, harmonicky napojený na až neprimerane dlhy chrbát. Uši dobre nasadené na hlavne, pomerne ťažké a vedené priamo nahor. Oči jasné, živé, väčšinou ružovej až červenej farby. Farba pazúrov býva tmavo rohovitá až čierna. Srsť s hustou podsadou je dlhá asi , je lesklá a na dotyk hladká. Farba nosu, nôh, uší, chvosta by mala byť čo najtmavšia. Chvost rovný a vzpriamený. Hmotnosť králikov v dospelosti sa pohybuje od 3,5 do , samice sú väčšinou mierne ľahšie než samci.
Bitka pri Veľkých Vozokanoch

Bitka pri Veľkých Vozokanoch je významné stretnutie protitureckých vojen, ktoré prebehlo 26.-27. augusta 1652 medzi obcami Veľké Vozokany a Malé Vozokany. Spojené sily mocných uhorských rodov Forgáčovcov a Esterháziovcov, posádok priľahlých hradov a miestnych sedliakov v nej rozdrvili tureckú koristnícku výpravu vedenú vezírom Karom Mustafom, veliteľom posádky v Ostrihome. Na mieste bitky, v ktorej padli štyria prední synovia rodu Esterházi, sa nachádza veľkolepý pomník.
Situácia pred bitkou.
Turecké oddiely v auguste 1652 vyrazili rabovať horné Uhorsko, aby si tak zabezpečili zásoby na zimu. Turci, prevažne z Ostrihomu, Budína a Solnoku, prekročili Dunaj a smerovali k pevnosti Nové Zámky. Veliteľ pevnosti a generál obrany banských miest Pohronia, gróf Adam Forgáč, ich útok odrazil. Turci preto pokračovali popri toku Nitry ku Vrábľom. Tu stála pevnosť, strážiaca most cez rieku Žitavu. Kapitánovi Mikulášovi Nadanému sa nepodarilo ubrániť a tak boli Turci schopní prekročiť Žitavu a postupovali na sever cez Topoľčianky až ku Oslanom. Cestou rabovali majetky Forgáčovcov a Oponickovcov.
Adam Forgáč z Nových Zámkov povolal proti rabujúcim Turkom ako posily vojenské posádky z vrábeľskej a levickej pevnosti. Forgáčovi, Nadanému a Žigmundovi Esterházimu prišli na pomoc tiež vojaci z pevnosti Balážske Ďarmoty a Pápy. Forgáč správne predpokladal, že turecké vojsko sa bude vracať cestou cez Veľké Vozokany, ktorá spájala Požitavie a Pohronie. Uhorské sily z regiónu sa zoskupili v priestore medzi Tesárskymi Mlyňanmi a Veľkými Vozokanmi, aby Turkom zahradili cestu. Forgáč sa rozhodol pri Veľkých Vozokanoch na rozsiahlom poli vybudovať vozovú hradbu. O pomoc požiadal šľachtickú rodinu Esterháziovcov – na bitevné pole dorazili Ladislav, František, Tomáš, Gašpar, Ján, Žigmund, Mikuláš a Alexander.
Bojujúce strany.
Vojsko Uhorska tvorili prevažne vojaci lojálni rodom Forgáč a Esterházi. Žigmund Esterházi prišiel z pevnosti Nové Zámky so 745 mužmi spolu s plukovníkom Walterom. Prišli aj posádky pevností Vráble a Levice. Na druhý deň bitky sa do nej zapojili tiež sedliaci zo 16 obcí Požitavia. Spolu mala kresťanská armáda približne 1 300 vojakov a niekoľko stoviek sedliakov, radových vojakov teda mala iba tretinu oproti druhej strane.
Turecká strana mala k dispozícii asi 4 000 vojakov.
Aponiovci

Aponiovci (staršie: "Apponyiovci"; základný tvar Aponi, staršie: "Apponyi"; maď. "Apponyi") bol uhorský šľachtický rod pochádzajúci z bočnej vetvy rodu Péczovcov. Ich sídlom boli Oponice neďaleko Topoľčian.
Dejiny rodu.
Zakladateľom rodu je Tomáš nazývaný "Červený" (Rúfus), ktorý bol 1323 kastelánom Čachtického hradu a hradu Branč. Od kráľa Žigmunda Luxemburského získal zámenou za hrad Čeklís (Bernolákovo) hradné panstvo Oponice, podľa ktorého potom začal rod používať predikát. Ďalšie panstvá mal rod v Malinove (kaštieľ Eberhard), v Jablonici a v Tolnianskej a Békešskej stolici. Diplomatické smerovanie rodu už položil Tomáš Aponi, ktorý bol vyslancom uhorského kráľa Ľudovíta I. Veľkého u pápeža Klementa VI. v Avignone roku 1343. Pavol Aponi bol zase vyslancom Štefana Bočkaja vo Viedni roku 1606 vyrokoval mier. V roku 1618 bol cisárom poverený rokovaním o hraniciach medzi Uhorskom a Moravským markgrófstvom. Aponiovci vďaka svojmu vzdelaniu a diplomatickým schopnostiam sa stali tak vyslancami v rôznych krajinách. Vedeli šikovne obhájiť záujem kráľa, uhorskej krajiny a stavov. V 16., 17. a 18. storočí získali Aponiovci barónsky a následne aj grófsky titul. Členovia rodu sa uplatňovali vo vojenských a v politických funkciách. Počas povstania Františka II. Rákóciho (17031711) boli niektoré majetky rodu v roku 1708 zničené.
Rod sa do povedomia kultúrnej a vzdelanej Európy zapísali hlavne tým, že založil slávnu Aponiovsku knižnicu. Presťahovali ju z Viedne, kde vznikla, do Bratislavy v roku 1825 a sprístupnili ju verejnosti v roku 1827. Navštevovali ju dokonca štúrovci a nechal si posielať do nej knihy z Ruska. Najznámejším novodobým členom rodu je Albert Aponi, ktorý zaviedol maďarizačné Aponiho zákony v roku 1907. Knižnicu z kaštieľa v Oponiciach v roku 1956 pre Maticu Slovensku zachránil františkán Jozef Vševlad Gajdoš.
Známi príslušníci rodu.
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Rudava (chránený areál)

Rudava je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Záhorie.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Prievaly a Plavecký Peter v okrese Senica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2010 na rozlohe . Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: "Účelom vyhlásenia chráneného areálu je zabezpečenie ochrany biotopov európskeho významu: Eurosibírske dubové lesy na spraši a piesku (91I0), Karpatské a panónske dubovo-hrabové lesy (91G0), Lužné dubovo-brestovo-jaseňové lesy okolo nížinných riek (91F0), Lužné vŕbovo-topoľové a jelšové lesy (91E0), Prechodné rašeliniská a trasoviská (7140), Vlhkomilné vysokobylinné lemové spoločenstvá na poriečnych nivách od nížin do alpínskeho stupňa (6430), Oligotrofné až mezotrofné vody s bentickou vegetáciou chár (3140), Nižinné až horské vodné toky s vegetáciou zväzu Ranunculion fluitantis a Callitricho-Batrachion (3260), Prirodzené dystrofné stojaté vody (3160), Prirodzené eutrofné a mezotrofné stojaté vody s vegetáciou plávajúcich alebo ponorených cievnatých rastlín typu Magnopotamion alebo Hydrocharion (3150), Vnútrozemské panónske pieskové duny (2340), Suché vresoviská v nížinách a pahorkatinách (4030), Rieky s bahnitými až piesočnatými brehmi s vegetáciou zväzov Chenopodion rubri p."
Triplet (album)

Triplet je štúdiový trojalbum, ktorý v roku 2019 vydalo hudobné vydavateľstvo Slnko records slovenskému gitaristovi Andrejovi Šebanovi. Album vyšiel v limitovanej sérii 600 kusov, každý kus je číslovaný.
Zoznam skladieb.
CD 1 HODY NÁHODY
CD 2 MEDZI SVIATKAMI
CD 3 TOKOM
Vojenský historický ústav (Slovensko)

Vojenský historický ústav (skratka VHÚ) je vedeckovýskumné, múzejné a archívne zariadenie Ministerstva obrany Slovenskej republiky (MO SR) pre oblasť vojenskej histórie, ktorý "„zabezpečuje špecializovaný základný a aplikovaný vojensko-historický výskum, archívnu, múzejnú, edičnú, knižničnú, bibliografickú a vedecko-informačnú činnosť“". Bol zriadený rozkazom ministra obrany SR č. 27 z 26. apríla 1994 s účinnosťou od 1. mája 1994. Pôvodne bolo začlenené do podriadenosti riaditeľovi Sekcie sociálnych služieb MO SR, od 1. januára 1998 pôsobí ako rozpočtová organizácia, zriadená na základe zriaďovacej listiny č. 50021 z 31. decembra 1997, ktorú vydalo MO SR. Riaditeľstvo VHÚ sídli v Bratislave a pracoviská ústavu sú okrem Bratislavy dislokované v Piešťanoch a vo Svidníku.
Organizačná štruktúra.
Podľa organizačného poriadku účinného od 1. júla 2019 sú organizačnými zložkami VHÚ (v zátvorke sú okrem skratiek uvedené ich sídla):
Sily pre špeciálne operácie (Slovensko)

Sily pre špeciálne operácie sú súčasťou Ozbrojených síl Slovenskej republiky na úrovni Pozemných a Vzdušných síl. Veliteľstvo Síl pre špeciálne operácie (VeSŠO) vzniklo k 1. júnu 2019. Sídli v Trenčíne. Do roku 2025 by Sily mali mať 1500 vojakov. Veliteľom je od roku 2022 generálmajor Jaroslav Krám.
Úlohy.
Hlavnými úlohami Síl pre špeciálne operácie budú "„vojenská asistencia, špeciálny prieskum a priama akcia“", integrálnou súčasťou majú byť psychologické operácie a civilno-vojenská spolupráca.
Podriadené jednotky.
Súčasťou nového veliteľstva mali byť od jesene 2019 tieto útvary:
Velenie.
Veliteľom bol od roku 2019 plk. Bc. Ing. Branislav Benka, predtým bol náčelníkom Odboru síl špeciálneho určenia na Ministerstve obrany. Od roku 2022 je ním plukovník Jaroslav Krám, ktorý bol predtým zástupcom veliteľa Síl.
Prvým veliacim poddôstojníkom je od 1. júna 2020 štábny nadrotmajster Martin Boháčik, ktorý bol dovtedy viac než 11 rokov veliacim poddôstojníkom 5. pluku špeciálneho určenia.
Vojenský historický ústav

Vojenský historický ústav (skratka VHÚ) môže byť:
Michal Kováč (1951)

Michal Kováč (* 22. september 1951) bol slovenský a československý politik, po Nežnej revolúcii poslanec Snemovne národov Federálneho zhromaždenia za Verejnosť proti násiliu, neskôr za HZDS.
Životopis.
Vo voľbách v roku 1990 bol zvolený za za VPN do slovenskej časti Snemovni národov (volebný obvod Východoslovenský kraj). Za klub hlasoval od 26. septembra 1990 do 19. marca 1991. V roku 1991, v súvislosti s rozkladom VPN, prestúpil do poslaneckého klubu jednej z nástupnických formácií, HZDS. Mandát obhájil vo voľbách v roku 1992. Za HZDS hlasoval od 13. mája 1991 do 21. apríla 1992. Vo Federálnom zhromaždení ostal do zániku Česko-Slovenska v decembri 1992. Podľa iného zdroja bol poslancom od 7. júna 1990 do 4. júna 1992. Uvádzal sa bytom v Poprade.
Zoznam dopravných značiek v Rakúsku

Toto je zoznam dopravných značiek v Rakúsku. Na značení sa používa normový font Tern, ktorý v roku 2010 nahradil font Austria.
Milan Štěch

Milan Štěch (* 13. november 1953, České Budějovice) je český politik, súčasný senátor za obvod PelhřimovskoJidřichohradecko, od 14. novembra 2018 súčasný podpredseda Senátu Parlamentu Českej republiky, ktorým bol aj v rokoch 2008 až 2010. Je bývalým predsedom Senátu Parlamentu Českej republiky, túto funkciu zastával v období rokov 2010 až 2018, na poste predsedu nahradil Přemysla Sobotku z ODS a jeho nástupcom je Jaroslav Kubera, tiež z ODS. 
Je jediným senátorom, ktorý slúži nepretržite od vzniku hornej komory, do Senátu bol zvolený už pri historicky prvej voľbe v roku 1996 a terajší šesťročný mandát mu vyprší až 18. októbra 2020. Keďže počet funkčných období senátora nie je limitovaný, post bude môcť opäť obhájiť.
Pôsobil aj v Českomoravskej konfederácii odborových zväzov, ktorej bol v rokoch 2002 až 2010 predsedom.
Milan Štěch je od roku 1997 členom Českej strany sociálnodemokratickej. V revolučnom období po novembri 1989 bol členom Občianskeho fóra a predtým v rokoch 1979 až 1989 bol členom Komunistickej strany Československa. Sám tvrdí, že nebol kariérnym komunistom.
Marek Slobodník

Marek Slobodník (* 15. január 1989, Banská Bystrica) je slovenský cestovateľ, dobrodruh a milovník motoriek.
Expedície.
Aralské jazero.
Svoju prvú cestovateľskú expedíciu absolvoval v roku 2010 k Aralskému jazeru v Kazachstane. Pätici jazdcov na motorkách Jawa Pionier sa napriek veľmi slabému výstupu a takmer žiadnym videozáznamom podarilo vytvoriť krátky 13-minútový amatérsky film "Veľká cesta malých strojov", ktorý v roku 2011 získal cenu Najlepší slovenský motorkársky film.
V roku 2020, pri príležitosti 10. výročia expedície, vydal Marek Slobodník cestopisnú knihu "Od Tatier k Aralu" s ilustráciami Radky Cachovanovej, ktorej súčasťou sú stolové hry.
"Transtrabant".
Následne sa stal súčasťou populárneho českého žltého cirkusu a niekoľko rokov sa zúčastňoval na expedíciách Dana Přibáňa, z ktorých vznikli filmy "Trabantom až na koniec sveta" (2014), "Trabantom do posledného dychu" (2016) a "Trabantem tam a zase zpátky" (2019). Aby stíhal tempo Trabantov, výprav sa zúčastňoval prevažne na type Jawa 250.
"Afrika na pionieri".
Jeho prvý celovečerný road movie "Afrika na pionieri" vznikol v roku 2017 na jeho 5-mesačnej výprave, počas ktorej prešiel s partiou štyroch kamarátov naprieč Afrikou opäť na svojom obľúbenom netradičnom dopravnom prostriedku – na motorke Jawa Pionier. Tento prvý slovenský motorkársky road movie bol uvedený do slovenských kín v septembri 2019.
"Indodiesel na ceste".
V roku 2023 realizoval spolu s kameramanom Martinom Kochaníkom ("Afrika na pionieri"), fotografom Marekom Duranským ("Afrika s pionieri", "Transtrabant") a mechanikom Matejom Račekom expedíciu "Indodiesel na ceste" z indického štátu Kérala na Slovensko na indických dieselových motocykloch Royal Enfield Diesel, vyrábaných v 80. a 90. rokoch.
"Žlutá žába pluje do Mongolska".
V roku 2024 sa na terénnej trojkolke Honda ATC200 z 80. rokov zúčastnil expedície Dana Přibáňa do Mongolska, realizovanej na dvoch sovietskych obojživelných vozidlách LuAZ-967 vyrábaných v 60. a 70. rokoch.
Osobný život.
S manželkou Soňou žijú v Banskej Bystrici, majú dcéru Sáru (* 2024).
Železničná stanica Žarnovica

Železničná stanica Žarnovica je železničná stanica v Žarnovici. Leží na trati 150 Nové Zámky – Zvolen. Je elektrifikovaná striedavou sústavou 25 kV.
Doprava.
Na stanici sa nachádzajú štyri dopravné a jedna manipulačná koľaj. Obsahuje tri vlečky a tri úrovňové nástupištia v dĺžke 350 metrov.
Stanica má pokladňu ZSSK vydávajúcu vnútroštátne lístky a vybrané medzinárodné lístky.
Začnite s vysťahovaním

„Začnite s vysťahovaním“ bolo konšpiratívne heslo, ktoré 29. augusta 1944 s platnosťou od 20:00 vydal veliteľ Vojenského ústredia Slovenskej národnej rady pplk. gšt. Ján Golian jednotlivým posádkam zapojeným do prípravy Slovenského národného povstania, čím dal pokyn na začiatok aktívnej obrany proti okupácii územia Slovenska (chápaného ako súčasť Československa) nacistickým Nemeckom.
Golian tento rozkaz vydal telefonicky. Okrem vnútorných vojenských spojovacích liniek sa malo heslo "„Začnite s vysťahovaním“" a k nemu rovnoprávne heslo "„Obchodný cestujúci Škrovina má sa ihneď vrátiť do Bratislavy, lebo mu zomrela manželka“" oznámiť prostredníctvom rádiových vĺn, kvôli čomu 28. augusta Golian nariadil nepretržité počúvanie rozhlasu. 30. augusta Golian svoj rozkaz potvrdil aj písomne. V tento deň po 11:00 zároveň z banskobystrického rozhlasu (známeho ako Slobodný slovenský vysielač) zaznela "Proklamácia vojenského revolučného vedenia", ktorú prečítal pplk. Mirko Vesel, a "Proklamácia predsedníctva Ústredného národného výboru", ktorú prečítal príslušník občianskeho odboja, bývalý agrárnik Jozef Styk. K povstaleckej výzve sa pridala väčšina posádok na strednom a v menšej miere aj na západnom a východnom Slovensku, ako aj dobrovoľníci z radov civilného obyvateľstva.
Agrárnik

Agrárnik môže byť:
Patrick Wilson

Patrick Joseph Wilson (* 3. júl 1973, Norfolk, Virgínia, USA) je americký herec a spevák.
Životopis.
Pochádza z umeleckého prostredia, jeho otec aj brat Mark pracujú v televízii ako moderátori, matka je učiteľka spevu a speváčka. Po stredoškolskom štúdiu v roku 1995 vyštudoval výtvarné umenie na univerzite Carnegie Mellon v Pittsburghu. Herectvu sa venoval od stredoškolského štúdia najprv ochotnícky, potom začal vystupovať v drobných rolách v televíznych reklamách. Neskôr začal profesionálne hrať v divadle, bol pomerne úspešný a to aj v New Yorku na Broadwayi, získal tu niekoľko divadelných cien, bol tu po dvakrát (v roku 2001 a 2002) nominovaný na prestížnu divadelnú cenu Tony. Medzi jeho vtedajšie najúspešnejšie divadelné role patril muzikál "Donaha!".
V roku 2003 debutoval aj vo filme, najprv účinkoval v televíznom seriáli "Anjeli v Amerike" režiséra Mika Nicholsa, za túto rolu bol nominovaný na Zlatý glóbus a cenu Emmy. Aj tento jeho štart bol veľmi úspešný, ďalšie filmové role na seba nenechali dlho čakať.
Je ženatý s herečkou Dagmarou Dominczykovou majú spolu synov Kalina Patricka (2006) a Kassiana McCarrela (2009).
Bridget A. Brinková

Bridget A. Brinková () je americká diplomatka, bývalá veľvyslankyňa Spojených štátov na Slovensku. V súčasnosti je nominovaná do funkcie veľvyslankyne na Ukrajine.
Životopis.
Pochádza zo štátu Michigan. Svoj bakalársky titul získala na Kenyon College v štáte Ohio. Dva magisterské tituly na London School of Economics.
Diplomatická kariéra.
Brinková pracovala v Uzbekistane, Turecku, Grécku a na Cypre. Pracovala tiež v Rade pre národnú bezpečnosť, hlavnom poradnom orgáne amerického prezidenta, kde mala na starosti egejskú oblasť a Kaukaz. V rokoch 2014 až 2015 bola zástupkyňou veľvyslanca v uzbeckom Taškente. Pred vymenovaním za veľvyslankyňu bola v rokoch 2015 až 2018 zástupkyňa tajomníka na Úrade európskych a eurázijských záležitostí na Ministerstve zahraničných vecí USA.
Veľvyslankyňa na Slovensku.
19. marca 2019 Biely dom ohlásil, že nominoval Bridget A. Brinkovú za nástupníčku Adama Sterlinga vo veľvyslaneckej funkcii. Svoje poverovacie listiny odovzdala 20. augusta 2019 prezidentke Zuzane Čaputovej. Pred odchodom veľvyslankyne na Ukrajinu spoluprácu s ňou ocenil premiér Eduard Heger. Poďakoval jej za spojenectvo v NATO a postkytnutie systému protivzdušnej obrany Patriot.
26. mája 2022 bolo oznámené, že prezident Biden ako nástupcu navrhol diplomata Gautama A. Ranu.
Veľvyslankyňa na Ukrajine.
Prezident Joe Biden 25. apríla 2022 oznámil nomináciu Bridget Brinkovej na veľvyslankyňu na Ukrajine. 22. mája 2022 ju vo funkcii jednohlasne schválil Senát.
Diplomacia (rozlišovacia stránka)

Diplomacia môže byť:
Filip Glocko

PhDr. Filip Glocko (* 14. júl 1976, Bratislava) je slovenský historik pracujúci v Stredoslovenskom múzeu v Banskej Bystrici. Orientuje sa na regionálnu históriu mesta Banská Bystrica.
Životopis.
Filip Glocko je absolventom Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, Fakulty humanitných vied (1994 – 1999) v odbore história – geografia. V rigoróznom štúdiu pokračoval na UMB (2009 – 2011), kde po obhájení práce "Fondy fajok v zbierkach vybraných múzeí banskobystrického kraja", získal titul doktora filozofie (PhDr.).
Od roku 2000 pôsobí v Stredoslovenskom múzeu v Banskej Bystrici pôsobí ako historik a vedúci oddelenia kurátorov a konzervátorov (2010). Prioritne sa venuje regionálnej problematike, histórii a výskumu v oblasti cechov a remesiel, aktuálne so zameraním na zlatníctvo. V doterajšej činnosti pripravil niekoľko samostatných úspešných výstav ("Za vôňou tabaku, Dobrú chuť ctihodní mešťania, Za farbou indiga" a iné), pravidelne publikuje v odborných aj popularizačných periodikách s orientáciou na propagáciu významných osobností a udalostí mesta Banská Bystrica a okolia. Autorsky a scenáristicky pripravil časť novej expozície v Matejovom dome v Banskej Bystrici. Vydal monotematicky spracovanú publikáciu "Fajky a fajčiarske pomôcky zo zbierok SSM v Banskej Bystrici" (2007), je spoluautorom reprezentačnej publikácie "Mortuáriá zo zbierok Stredoslovenského múzea v Banskej Bystrici" (2017, Hrdinová, Glocko, Hradecký, Kocka), ktoré ako spoluautor v samostatnej výstave prezentovali aj v Slovenskom národnom múzeu v Bratislave (2016). V súčasnosti pripravuje encyklopedicky spracovanú publikáciu o banskobystrických zlatníkoch. Spolupracuje s múzeami v regióne. Dôležitú súčasť činnosti predstavujú moderované prehliadky pre žiakov, študentov aj širokú kultúrnu verejnosť a popularizačné prednášky – "Čo sa skrýva v depozite" ako aj systematická mediálna propagácia muzeálnej práce.
Dielo.
Monografia prináša čitateľovi pohľad na významnú osobnosť európskeho zlatníctva 19. storočia – Samuela Libaiya. Na takmer tristo stranách sa autor venuje zlatníctvu v meste Banská Bystrica, genealógii rodu Libayovcov a aj zlatníkom, ktorých vychoval majster Libay.
Eva Adamcová

Eva Adamcová, rodená Marie Adamcová, vydatá "Salzerová" (* 6. máj 1894, Praha – † 26. apríl 1972, Praha) bola česká divadelná a filmová herečka a prekladateľka.
Životopis.
Od augusta 1923 bola členkou činohry Slovenského národného divadla v Bratislave (umelecký šéf Josef Hurt, riaditeľ Oskar Nedbal).
V sezóne 1924/1925 nastúpila ako herečka v Českom divadle v Olomouci za Jarmilu Svobodovou (Májovou). Do divadla bola získaná v období riaditeľovania Antonína Drašara a patrila spolu s Otomarom Korbelárom, Františkom Vnoučkom, Emilom Bolkom, Jaroslavom Průchou, Františkom Salzerom a Jarmilou Kurandovou k talentovaným mladým hercom.
Po návrate do Prahy v roku 1930 a po sobáši s režisérom Františkom Salzerom, ktorý v tom istom roku nastúpil do Divadla na Vinohradoch, sa hereckej práci ďalej nevenovala a zaoberala sa predovšetkým prekladmi z nemčiny a ruštiny.
Po druhej svetovej vojne spolupracovala pod svojím rodným menom s Vesnickým divadlom.
Je pochovaná na Olšanských cintorínoch v Prahe.
Jedličkovci

Jedličkovci (staršie aj Jedlicskovci, Gedliczkovci, lat. Jedlitska a maď. Jedlicska) bol šľachtický rod 
slovenského pôvodu, 
žijúci v Uhorsku a neskôr vo veľkom počte príslušníkov na území krajín českej koruny. Ich potomkovia dodnes žijú na Slovensku a v Česku.
Dejiny rodu Jedličkovcov.
Počas Bitky pri Moháči v bojoch, alebo pri úteku bola zabitá či zomrela veľká časť uhorskej šľachty. Práve preto sa obdobie raného novoveku stalo dobou, kedy sa do popredia začali dostávať iné šľachtické rody, prípadne začali vznikať nové šľachtické rody, medzi ktoré patrí aj rod Jedličkovcov. 
Zakladateľom šľachtického rodu sa stal Ján Jedlička a jeho traja bratia Adam, Pavol a Juraj, ktorým 10. novembra 1668 udelil cisár Leopold I. šľachtický titul. V tomto období žili v Novom Meste pod Šiatrom a Blatnom potoku. Adam Jedlička sa neskôr presťahoval do Dolného Lopašova, kde si postavil usadlosť. Práve z jeho vetvy pochádza arcibiskupský vikár v Trnave, ostrihomský kanonik, nitriansky archidiakon, pápežský prelát, rektor Trnavského seminára Marianum, významný slovenský historik, archeológ, zberateľ, pamiatkar, filantrop a držiteľ rádu Františka Jozefa Pavol Jedlička. Príslušníci rodu sa neskôr rozšírili do viacerých častí Rakúskej monarchie, vo veľkej miere však do Čiech a na Moravu. 
Časť rodu žila aj v obci Chtelnica, kde na prelome 18. storočia a 19. storočia vplyvom úpadku remesiel, Napoleonskych vojen a celkového ochudobňovania začali obec opúšťať jednotlivé šľachtické a zemianske rody, počínajúc odchodom grófa Jozefa Erdődyho, ktorý sa koncom 18. storočia presídlil do Viedne. V 19. storočí v obci žili už len dva šľachtické rody, pričom jedným z nich boli práve Jedličkovci, ktorí tu ešte zotrvali aj napriek zlej ekonomickej situácii v obci. Potomkovia tohto rodu žili v obci aj po vzniku Československa. Na zasadnutí národného výboru 21. a 24. apríla 1945 sa rozhodlo o zabavení majetkov, kedy prešli aj súkromné majetky šľachticov do národnej správy, kedy bol zoštátnený aj kaštieľ grófky Pavlíny Pálfiovej. Po komunistickom prevrate z roku 1948 bolo dňa 19. decembra 1949 založené Jednotné roľnícke družstvo s cieľom obhospodarovať pôdu v národnej správe. 30. júla 1950 bola zvolená správa JRD a za jedného z jej členov a zároveň pokladníka správy bol zvolený príslušník rodu Alojz Jedlička.
Kotes (Jáva)

Kotes (jáv. "Kotès") je dedina v kabupatene Blitar, ktorá sa nachádza na ostrove Jáva v provincii Jawa Timur v Indonézii. V roku 2010 žilo v obci Kotes 1 911 obyvateľov.
SkytechX

SkytechX je počítačový program na simuláciu astronomického planetária. Autorom je český programátor Pavel Mráz. Zobrazuje reálne renderované planéty v mape. Vie ukázať polohu na mape v rozmedzí rokov 1 - 3000. Ako hlavný katalóg hviezd je použitý katalóg Tycho2 s viac ako 2,5 miliónom jasných hviezd. Pre nehviezdné objekty bol zostavený katalóg zo zdrojov ako NGC, IC, PGC, Messier atď. Obsahuje cez 100 000 týchto objektov. Umožňuje pripojenie teleskopu pomocou platformy ASCOM6. Dokáže v zadanom intervale vyhľadať napr. slnečné a mesačné zatmenie, konjunkciu planét. Zobrazuje prekrývané obrázky vo formáte DSS-FITS. Podporuje prídavné katalógy zo stránok VizieR.
SkytechX je voľne šíriteľný pod licenciou GNU-GPL. Je vydaný zatiaľ len pre operačný systém Microsoft Windows.
Mária Rumanová

Mária Rumanová (* 22. február 1989, Bratislava – † 31. august 2019) bola slovenská dokumentárna režisérka.
Absolvovala štúdium v Ateliéri dokumentárnej tvorby FTF VŠMU v Bratislave. Jej debutový film bol stredometrážny dokument "Hotel Úsvit", s ktorým sa presadila na festivale v Amsterdame. Pracovala aj v RTVS na magazíne Umenie a spolupracovala so Slovenským národným divadlom.
Vinič (rozlišovacia stránka)

Vinič môže byť:
Hrozno (rozlišovacia stránka)

Hrozno môže byť:
Údenie

Údenie je tepelná úprava mäsa alebo syrov, ktorá spočíva v ponechaní potraviny na určitú dobu v teplom dyme, ktorý vzniká horením dreva. Pred údením sa mäso spravidla na niekoľko dní naloží do slaného nálevu, čím sa do značnej miery konzervuje. Samotné údenie teplým dymom mäso vysušuje, tepelne upravuje, ďalej konzervuje a dodáva potravine špecifickú chuť. Doba údenia závisí od veľkosti upravovaných kusov mäsa alebo mastných výrobkov a na požadovanej úrovni vysušenia. Údené potraviny majú oproti čerstvým výhodu, že sú trvanlivejšie, a tak vydržia dlhšiu dobu v prostredí, kde nie je k dispozícii chladenie.
Drevo.
Drevo na údenie musí byť vždy suché a zdravé. Všeobecne sú odporúčané tvrdé drevá (mäkké drevo je vhodné na rozohriatie údiarne), názory na konkrétne dreviny sa ale môžu medzi jednotlivými odborníkmi líšiť. Odporúča sa drevo zbaviť kôry, pri dube a jelši je to nutnosť. Najčastejšie sú citované nasledujúce:
Z ovocných drevín sú menej vhodné čerešňa, marhuľa a broskyňa, pretože ich drevo obsahuje vyšší podiel živice, naopak k najvhodnejším patrí slivka, vhodná je aj jabloň, výborná hruška. Zvyčajne je odporúčané ovocné drevo používať až na záver (zhruba poslednú tretinu), alebo kombinovať. Dlhé údenie na slivke môže spôsobiť ľahko nasladlú alebo štipľavú chuť mäsa (podobné nedostatky nemusia byť spôsobené len drevom, ale aj nevhodnou prípravou mäsa a údiarne).
Z ostatných listnatých stromov patrí medzi najlepšie buk (pri nesprávnom postupe alebo zle navrhnutej údiarni ale môže dechtovať). Blízky charakter bukovému drevu má botanicky príbuzný gaštan jedlý (nepliesť s pagaštanom, ktorý je nevhodný). Dub je v praxi často kombinovaný s jelšou, oboje je ale nutné zbaviť kôry (mäso môže dostať horkastú alebo kyslastú príchuť), pričom pri dube je dôležité, aby dva roky vopred ležal v daždi a následne aspoň rok vysychal, aby sa zbavil trieslovín.
Ihličnany sú kvôli svojmu obsahu živice na údenie nevhodné (borovica sa neodporúča ani k rozohrievaniu), niekedy je však na záverečné fázy odporúčaný jalovec, ktorý dodáva špecifickú arómu.
Údenina

Údenina je homogenizovaný (mletý) mastný výrobok, ktorý je konzervovaný údením alebo technologickými náhradami údenia (rýchlosoľou, var vo forme, fermentácia). Typickým znakom, odlišujúcim údeniny od údeného mäsa je homogenizácia predvolenej suroviny, ktorá potláča predvolenú skladbu suroviny (príkladom je šunka od kosti, ktorá v tomto zmysle nie je údeninou, na rozdiel od toho bežná konzumná šunka z formy áno). Predvolená mastná surovina na výrobu údenín (väzné mäso) sa melie pri súčasnom alebo následnom solení v kútroch alebo mlynčekoch. Tým sa uvolnené myofibrilárne bielkoviny prevádzajú na rozpustnú formu, potrebnú k vytvoreniu finálnej štruktúry výrobku. Mletá surovina (doplnená niekedy aj podielom menej väzného mäsa) sa nazýva spojka. Tá, spolu s prípadnou vložkou vo forme väčších nemletých častí suroviny (kocky mäsa, tuku, zeleniny, chuťonosných doplnkov) je nazývaná dielo. Dielo sa naráža do čriev alebo plní do foriem a v tejto podobe sa následne technologicky spracováva.
Medzinárodná agentúra pre výskum rakoviny považuje údeniny za karcinogénne.
Úpravy.
Solenie suroviny prebieha pri spojke priamo počas jej mletia, vložka sa nasolí v samostatnej operácii v závislosti od jej charakteru povrchovým solením, namáčaním do soľanky alebo slaného nálevu, nastrekovaním slaného nálevu viacihlovými strojmi, tumblovaním (kombinovaným mechanickým pôsobením pri prepadávaní z výšky v miešačoch), alebo zvýšením povrchu napichovaním sadou nožov v extraktoroch.
Mletie spojky prebieha v mlynčekoch alebo kútroch s kosákovitými nožami. Požadovaná hrubosť suroviny je v prípade mlynčekov nastavovaná veľkosťou dierovaných dosiek, v prípade kútrov potom voľbou otáčok nožov a miešacieho kotla. Pre vysoké stupne mletia treba pridávať šupinový ľad, zabraňujúci nárastu teploty nakrájaním suroviny a tým zhoršeniu väznosti suroviny predčasnou denaturáciou bielkovín. Na vmiešanie vložky možno využiť priamo kútre alebo sa vložka vmiešava v samostatnej miešačke.
Narážanie a tvarovanie sa robí do technologickým postupom stanovených obalov požadovaného tvaru a veľkosti. Typicky sa používajú prírodné alebo glejovkové črevá, polyamidové črevá alebo pri luxusných výrobkoch textilné črevá. Výrobky narazené do plastových čriev nemožno údiť.
Údenie výrobku má za primárny cieľ konzerváciu výrobku, sekundárnym cieľom je dosiahnutie požadovaného vzhľadu a chuti údeniny. Na údenie sa využíva horúci (veľká väčšina bežných údenín), teplý (kusové výrobky s vysokým obsahom tuku) alebo studený (luxusné výrobky) dym. Pri údení horúcim dymom je výrobok predsušený v horúcom vzduchu na požadovaný obsah vody, vystavený zaúďovaciemu prostrediu a následne dovarený v horúcej pare.
Sušenie sa aplikuje pri luxusných výrobkoch s cieľom zníženia aktivity mikroorganizmov a zlepšenia chuťových vlastností. Sušené výrobky sú vysoko trvanlivé a na trhu cenené. Tepelne opracované výrobky sa sušia niekoľko týždňov, naopak doba sušenia surových výrobkov (niektoré šunky) môže byť aj niekoľko rokov, čomu následne zodpovedá aj ich cena.
Ján Burián

Ján Burián (; * 2. november 1852, Kalinkovo† 30. december 1926, Budapešť, Maďarsko) bol literárny historik, klasický filológ (latinčina, gréčtina), pedagóg a zostavovateľ latinského slovníka pre stredné školy.
Životopis.
Rodina.
Pochádzal z chudobnejšej vetvy zemianskej rodiny Buriánovcov. Narodil sa v roku 1852 v hornožitnoostrovskej obci Kalinkovo.
Štúdiá.
Bol mimoriadne nadaným študentom, mal talent na jazyky, hlavne na latinčinu. Už ako 15 ročný študent sám začal študovať diela klasických autorov. Zmaturoval na gymnáziu v Prešporku (dnes Bratislava) v roku 1870, ďalej pokračoval v štúdiách na univerzite v Budapešti (18731977), kde v roku 1877 získal učiteľský diplom v odbore klasická filológia – klasické jazyky: latinčina – gréčtina. Okrem rodnej maďarčiny ovládal plynule nemecky, taliansky, francúzsky, anglicky a počas svojho pôsobenia v Bratislave, Lučenci a hlavne v Trenčíne prišiel do styku aj so slovenským jazykom a v meste Arad i s rumunčinou.
Profesný život.
Ešte počas štúdií na gymnáziu sa u neho prejavili pedagogické vlohy, a tak popri štúdiu pôsobil ako vychovávateľ mladých grófov Alexandra Pálffyho a Alexandra Andrássyho. V rokoch 18781879 pôsobil ako vyučujúci ašpirant na Pedagogickom výchovnom ústave pre stredné školy v Budapešti, v roku 1879 bol zastupujúcim pedagógom na Katolíckom hlavnom gymnáziu v Trenčíne. V rokoch 1877 až 1878 sa zúčastnil bojov počas povstania v Bosne. V rokoch 1879 – 1898 prednášal na Cisársko-kráľovskom štátnom hlavnom gymnáziu v Lučenci, kde okrem iného pôsobil aj ako učiteľ telesnej výchovy. Od roku 1898 až do roku 1921 bol riaditeľom Katolíckeho hlavného gymnázia v meste Arad (v dnešnom Rumunsku), kde zároveň pôsobil aj ako inšpektor školského obvodu (od roku 1913). Po skončení 1. svetovej vojny a rozpade monarchie sa jeho pôsobisko mesto Arad stal súčasťou Rumunska. Dňa 16. júla 1919 musel opustiť lýceum v Arade, napriek ťažkostiam ako 67 ročný viedol v meste novovzniknuté katolícke gymnázium. V lete 1922 však musel definitívne opustiť územie Rumunska. Usadil sa v Budapešti, kde ešte chvíľu pokračoval v pedagogickej činnosti na gymnáziu Ferenca Kölcseyho. Bol členom Filologickej spoločnosti. V Budapešti ostal žiť až do svojej smrti v roku 1926.
Súkromný život.
Počas svojho pedagogického pôsobenia na gymnáziu v Lučenci sa zoznámil so svojou manželkou Oľgou rod. Pokorny, dcérou vtedajšieho mešťanostu Alexandra Pokorného (maď. Pokorny Sándor). S Oľgou sa zosobášili v roku 1883 v Lučenci.
Hoci nie často, ale o to srdečnejšie navštevoval svoju rodnú obec Kalinkovo, kde sa snažil podporovať kultúru a tiež úroveň vtedajšej ľudovej školy, či už finančne, alebo materiálne.
Zomrel 30. decembra 1926 v Budapešti, pochovaný je na Národnom cintoríne v Budapešti ("Fiumei úti Nemzeti sírkert", predtým "Kerepesi úti temető"), žiaľ jeho hrob bol pred časom zrušený.
Pamiatka.
V roku 2016 bola v Kalinkove na počesť rodáka pomenovaná ulica Jána Buriána pri Kultúrnom stredisku.
Verejné prístavy

Verejné prístavy, a. s. je štátna spoločnosť založená na základe zákona č. 500/2007 Z. z. dňa 21. januára 2008. Slovenskú republiku ako zakladateľa v nej zastupuje Ministerstvo dopravy a výstavby Slovenskej republiky. Spoločnosť vlastní pozemky veľkých prístavov na Dunaji na území Slovenska:
Spoločnosť Verejné prístavy, a. s. na základe zákona vykonáva činnosti:
Chata pod Kráľovou hoľou

Chata pod Kráľovou hoľou () je vysokohorská chata s celoročnou prevádzkou, nachádzajúca sa v Prednom sedle na južnom úpätí Kráľovej hole v Nízkych Tatrách nad obcou Šumiac. Poskytuje možnosť občerstvenia a núdzového prenocovania.
Charakteristika.
Pôvodný účel drevenej budovy bol úkryt pre ratrak, ktorý udržiaval horskú cestu k vysielaču na vrchole Kráľovej hole. Roky nevyužívaná budova chátrala až do roku 2015, kedy dvojica nadšencov začala objekt rekonštruovať. Po obnovení bola verejnosti sprístupnená v júni 2018. Objekt s rozlohou ponúka občerstvenie a možnosť ubytovania pre 6 – 8 turistov. Vybavený je vodovodnou prípojkou, elektrickú energiu poskytujú solárne panely a izby sú vybavené sprchou a splachovacím WC.
Prístup.
Horská chata stojí v Prednom sedle, ktorým vedie prístupová cesta na Kráľovu hoľu, vhodná na pešiu turistiku, horskú cyklistiku i bežkovanie. Sedlom tiež vedie modro značený turistický chodník zo Šumiaca.
Chelsea (Londýn)

Chelsea je zámožná kozmopolitná oblasť juhozápadného Londýna, ohraničená na juhu riekou Temžou. Je známa svojimi bohatými obyvateľmi, luxusnými obchodmi a obľúbeným futbalovým klubom.
Slovo "Chelsea" pochádza zo staroanglického výrazu pre „prístavisko [pri rieke] pre kriedu alebo vápenec“.
Dejiny.
Pôvodná dedina sa rozrástala a v 19. storočí získala povesť londýnskej bohémskej štvrti, bývali tu napríklad maliari J.M.W.Turner a James Whistler.
Počas šesťdesiatych rokov, londýnskych „Swinging“ rokov, boli Chelsea a King's Road centrom diania. punkové hnutie sa tu začalo o desať rokov neskôr v obchode Sex pod vedením Sex Pistols manažéra Malcolma McLarena a módnej návrhárky Vivienne Westwoodovej. Chelsea bola v tom čase tiež domovom Beatles a členov Rolling Stones Briana Jonesa, Micka Jaggera a Keitha Richardsa.
Futbalový klub Chelsea sa nachádza pri moste Stamford v susednom Fulhame, v blízkosti hraníc s Chelsea.
Jakob Winter

Prof. Jakob Winter (* 30. jún 1857, Prievaly, Uhorsko† 18. marec 1940, Drážďany, Nemecko) bol profesor a historik židovskej literatúry, od roku 1886 hlavný rabín v Drážďanoch. Na jeho počesť bol v roku 1993 pomenovaný Jacob-Winter-Platz v drážďanskom obvode Prohlis.
Životopis.
Jakob Winter sa narodil v Sandorfe (dnešné Prievaly), na vtedajšom čísle domu 27. Jeho otec Lipót bol pekársky majster z Búrov, jeho matka Mali pochádzala z Prievalov. V rodine vyrastal spolu s bratom Šalamúnom a Dávidom. Študoval v Myjave (1861), v Bratislave (1874 – 1875). Židovskú teológiu študoval na rabínskych seminároch v Berlíne a Breslau. V roku 1886 získal doktorát na Filozofickej fakulte univerzity v Halle. V roku 1912 získal v Sasku profesorský titul.
Bol člen Zväzu nemeckých Židov, Zväzu izraelských učiteľov v Sliezsku a Poznani, Zväzu liberálnych rabínov v Nemecku a hebrejského literárneho zväzu Mekize Nirdamim. V roku 1898 bol menovaný čestným členom bratstva Drážďan, kde 50 rokov pôsobil ako rabín, kde zomrel v Drážďanoch a kde je aj pochovaný na Neuer israelitischer Friedhof.
Česká a slovenská transatlantická cena

Česká a slovenská transatlantická cena (, skr. "CSTA") je iniciatíva, ktorej účelom je odmeňovanie osobností, ktoré výrazne prispeli k slobode a demokracii v strednej Európe, k posilneniu transatlantických vzťahov a začleneniu stredoeurópskych krajín do euroatlantických štruktúr. Myšlienka pochádza od združenia Jagello 2000, ktoré ho zrealizovalo spoločne so Slovenskou atlantickou komisiou. Ceny sa udeľujú dvakrát ročne, raz na bratislavskej bezpečnostnej konferencii GLOBSEC a druhýkrát na Dňoch NATO v Ostrave &amp; Dňoch Vzdušných síl Armády ČR. Cena sa začala udeľovať v roku 2012 na desiate výročie pozvania 7 krajín Európy do NATO.
Čestný výbor.
Laureáti CSTA sú vyberaní Čestným výborom vytvoreným na tento účel. Jeho členmi sú významní českí a slovenskí diplomati, politici či predstavitelia armády. Členmi výboru sú: 
Dizajn ceny.
Cena je pôvodným dielom uznávaného slovenského dizajnéra Patrika Illa. Svojím tvarom a protiľahlými hranami CSTA symbolizuje transatlantické väzby.
Pelikán (hmlovina)

Pelikán alebo IC 5067/70 je emisná hmlovina v súhvezdí Labuť, ktorá dostala názov podľa svojho tvaru. Nachádza sa blízko známej hmloviny Severná Amerika (NGC 7000). Obe hmloviny opticky oddeľuje tmavý prachový pruh (LDN 935). V skutočnosti sú obidve hmloviny súčasťou jednej oblasti H II a tmavá hmlovina (LDN 935) je pred nimi. Tieto hmloviny objavil William Herschel v 24. októbra 1786. 
Pelikánovo oko a dlhý zobák vytvárajú prachové oblasti, kým zakrivenú hlavu a krk naznačuje jasne žiariaci plyn. Tento výrazne žiariaci hrebeň má katalógové označenie IC 5067 a meria asi 10 svetelných rokov. Nachádza sa v mieste, kde žiarenie hviezd mení chladný plyn na horúci. Tomuto rozhraniu sa hovorí „ionizačný front“. Ako ionizačný front postupuje, tvar Pelikána sa po miliónoch rokov stratí.
NHIndustries NH90

 NH90 je stredný viacúčelový vrtuľník, ktorý bol vyvinutý a je vyrábaný ako spoločný projekt troch európskych firiem – Airbus (62,5 %), Leonardo (32 %) a Fokker (5,5 %).
NH90 v súčasnosti prevádzkuje 13 krajín a vrtuľníky úhrnne nalietali viac ako 185 000 hodín.
Vznik a vývoj.
V roku 1985 sa Francúzsko, západné Nemecko, Taliansko, Holandsko a Spojené kráľovstvo spojili s cieľom vývijať nový vojenský dopravný a protilodný vrtuľník. Spojené kráľovstvo v roku 1987 z tohto projektu odstúpilo. Konštrukčné práce na vrtuľníku sa začali v roku 1993. Prototyp PT1 uskutočnil svoj prvý let 18. decembra 1995. V marci 1997 ho nasledoval prototyp PT2 a v novembri 1998 prototyp PT3.
NH90 sa vyvinul do dvoch hlavných variantov: Tactical Transport Helicopter (TTH) a NATO Frigate Helicopter (NFH). Tieto dva hlavné varianty zdieľajú asi 75% komponentov.
Okrem Francúzska, Nemecka, Talianska a Holandska si NH90 našiel ďalších zákazníkov nielen z Európy, ale objednala si ho aj Austrália a viacero krajín v Ázii. Viacero operátorov požiadalo u svojich vrtuľníkov o špecifické konfigurácie, takže NH90 je šitý na mieru podľa požiadaviek koncového používateľa.
Veria

Veria, úradne prepisované Veroia, historicky označované ako Berea alebo Berrhoia, je mesto v Makedónii v severnom Grécku, ktoré sa nachádza severozápadne od hlavného mesta Atény a juhozápadne od Solúna.
Veria je staré mesto; prvýkrát bolo zmienené v spisoch Thucydida v roku 432 pred Kristom, existujú dôkazy, že bolo osídlené už roku 1000 pred Kristom. Veria bola dôležitým majetkom Filipa II. Macedónskeho (otec Alexandra Veľkého) a neskôr aj Rimanov. Apoštol Pavol kázal v meste a jeho obyvatelia boli medzi prvými kresťanmi v ríši. Neskôr, pod Byzantskou a Osmanskou ríšou, bola Veria centrom gréckej kultúry a vzdelávania. Dnes je Veria obchodné centrum Strednej Makedónie, je to hlavné mesto Imathie a sídlo metropolitného biskupa Cirkvi Gréckej v ekumenickom patriarcháte, rovnako ako sídlo katolíckeho titulárneho biskupa.
Rozsiahle archeologické nálezisko Vergina (staroveké Aegae, prvé hlavné mesto Macedónie) sa nachádza juhovýchodne od centra mesta. Súčasťou náleziska, ktoré je na zozname svetového dedičstva UNESCO, je hrobka Filipa II. Macedónskeho.
História.
Byzantská Veria.
Počas Byzantskej ríše Veria rástla a prosperovala, rozvíjala veľkú a vzdelanú obchodnú triedu (grécku a židovskú) a stala sa strediskom stredovekého gréckeho učenia; známky tejto prosperity sa odrážajú v mnohých byzantských kostoloch, ktoré boli v tom čase postavené. Počas 7. storočia sa na územie dostali slovanské kmene Drugovitov, ktoré sa v okolí usadili. Cisárovná Irena mesto nechala prestavať a dočasne bolo po nej aj pomenované ako Irenopolis. V byzantsko-bulharských vojnách bola Berrhoia významným strategickým centrom. Po IV. križiackej výprave sa mesto stalo súčasťou Solúnskeho kráľovstva a následne Srbského despotátu. Od neho sa mesto síce ešte podarilo získať na istý čas Byzantskej ríši, ale nakoniec mesto padlo do rúk Osmanom. 
Osmanská Veria.
Pod osmanskou vládou bola Veria aj naďalej regionálnym centrom gréckeho obchodu a učenia a mnoho významných gréckych vedcov (napr. Ioannis Kottounios) tu žilo alebo sa tu narodilo.
Moderná Veria.
Vďaka veľkej, prosperujúcej a vzdelanej buržoázii sa Veria stala jedným z centier gréckeho nacionalizmu v regióne Macedónsko a obyvatelia mesta sa aktívne podieľali na gréckej vojne za nezávislosť. Medzi dôležitých vojenských vodcov počas povstania patrili okrem iného Athanasios Syropoulos, Georgios Syropoulos, Dimitrios Kolemis a Georgios Kolemis; ale, ako to bolo v prípade zvyšku severného Grécka, povstanie bolo nakoniec porazené a Veria sa stala súčasťou moderného Grécka v roku 1912 počas balkánskych vojen.
Údené mäso

Údené mäso je mäsitý výrobok, ktorý sa vyrába údením v udiarni. 
Dejiny.
História údenia spadá podľa niektorých zdrojov až do obdobia praveku – je zrejmé, že podobným spôsobom upravovali ľudia mäso pred vyše 80 000 rokmi.
Údené, najmä bravčové mäso, bolo známe aj na území Česka. Vzhľadom na to, že mäso jedli prostí ľudia spravidla len v nedeľu, bolo údenie jediným spôsobom, ako uchovať mäso zo zabíjačiek dlhšiu dobu.
Tradičné údené mäso.
Výroba tohto mäsa je jednoduchá. Mäso sa musí najprv nasoliť buď klasickou soľou, dusičnanom draselným alebo dusitanovou zmesou, pričom možnosti nasolenia sú tri: nakladanie do nálevu, suché nasolenie a solenie injekčnou striekačkou.
V Česku sa najčastejšie používa nakladanie do nálevu. Okrem soli (rýchlosoli) sa do mäsa vtrú či medzi jednotlivé vrstvy vložia rôzne ďalšie ingrediencie, ako napríklad cesnak, cibuľa, borievky, čierne korenie, cukor a pod. V náleve sa mäso nechá odležať určitú dobu, ktorá je závislá od použitého spôsobu solenia. Počas tejto doby treba mäso priebežne kontrolovať. Takto pripravené mäso sa vkladá do udiarne, kde sa vyúdi.
Priemyselná výroba.
Spôsob priemyselného údenia, ktorý je uplatňovaný v súčasnej dobe, je odlišný. To má na rozdiel od domácich udiarní za účel výrobky len ofarbiť, ochutiť a aromatizovať. Na mäso sa aplikuje tzv. tekutý udiarenský dym, doba skutočného údenia je potom príliš krátka. Výhoda tohto údenia spočíva v tom, že takto upravené mäso neobsahuje karcinogény, ktoré pri bežnom údení v dyme vznikajú. Nevýhodou je odlišná chuť.
Pridávanie náhrad.
Po zrušení záväzných noriem na výrobu potravín na začiatku 90. rokov 20. storočia začali mnohí výrobcovia, s cieľom zlacniť mäso či zväčšiť zisk, do údeného mäsa injekčne vpichovať vodu s polyfosfátmi, zvýrazňovačmi chuti a ďalšími éčkami. Niektoré údené mäsá obsahujú len 70% mäsa (resp. mäsových častí). Ďalším spôsobom podvádzania pri údenom mäse je jeho nadstavovanie práškom zo sušenej krvi.
Preto je dnes priemyselne vyrábané údené mäso veľmi rozdielnej kvality.
Anglická slanina

Anglická slanina je druh slaniny pochádzajúci z anglosaských krajín, kde sa označuje slovom "bacon". V Česku a na Slovensku sa vyrába z bravčového bôčika, ktorý je vykostený, neobsahuje teda rebrá alebo chrupavky a nemá s britským typom slaniny (tzv. "back bacon") takmer nič spoločné. Tá sa skladá z nasoleného bravčového karé a kúsku bôčika s ponechaným tukovým pokrytím. Môže byť neúdená alebo údená a býva určená na ďalšiu tepelnú úpravu.
Postupy výroby sú rôzne. Niekedy sa bôčik na sucho nasolí, časti mäsa sa tvarujú, bôčik sa povarí a pri miernej teplote údi do mäkka. Inokedy sa bôčik naloží do slaného nálevu s cesnakom a nechá sa niekoľko týždňov odležať. Bôčik je v náleve potrebné priebežne sledovať a pokiaľ je možné, ešte aj upravovať. Mäso sa potom údi studeným dymom dva až tri dni. Vyúdená anglická slanina má typickú tmavú zlatohnedú farbu a často sa natiera tzv. kulérom z karamelu a tekutého dymu. Priemyselná výroba anglickej slaniny je odlišná, pretože má za úlohu skrátiť dobu výroby a celkovo zlacniť jej produkciu. Na výrobu sa používa napr. umelý dym, na ofarbenie slaniny zase farbiace prípravky. Okrem toho, od začiatku 90. rokov 20. storočia začali niektorí výrobcovia, s cieľom zvýšiť zisku alebo znížiť cenu, do anglickej slaniny pridávať vodu so zahusťovadlami, dochucovadlami a ďalšími éčkami, takže sa dnes môžeme napríklad stretnúť s výrobkami, kde je podiel mäsa (resp. mäsovej časti) len niečo málo nad 60 %.
Jana Pidrmanová

Jana Pidrmanová (* 17. marec 1985, Cheb) je česká divadelná a filmová herečka.
Životopis.
Detstvo.
Detstvo strávila vo Františkových Lázních a absolvovala hotelovú strednú školu. Po ukončení štúdia študovala v rokoch [[2004]] až [[2008]] na Divadelnej fakulte Akadémie múzických umení v Prahe ([[Divadelná fakulta Akadémie múzických umení v Prahe|DAMU]]). Medzi jej profesormi boli Eva Salzmannová, Alois Švehlík, Jan Nebeský a Daria Ullrichová. Tiež študovala špeciálne vzdelávanie na Univerzite Hradec Králové.
Kariéra.
Po ukončení štúdia na Divadelnej fakulte Akadémie múzických umení v Prahe sa prvýkrát predstavila v Jihočeskom divadle (Jihočeské divadlo, [[České Budějovice]]) a od roku [[2009]] účinkuje v Národnom divadle v Prahe.
Zdroj.
[[Kategória:České divadelné herečky]]
[[Kategória:České filmové herečky]]
[[Kategória:České televízne herečky]]
[[Kategória:Herečky Národného divadla (Praha)]]
[[Kategória:Absolventi Akadémie múzických umení v Prahe]]
[[Kategória:Osobnosti z Chebu]]
Predné sedlo

Predné sedlo () je nevýrazné horské sedlo v Nízkych Tatrách, na južnom úpätí Kráľovej hole nad obcou Šumiac. 
Polohopis.
Nachádza sa vo východnej časti Kráľovohoľských Tatier, na južnom okraji časti Kráľova hoľa. Severne od sedla leží vrch Kráľova hoľa (), južne sa nachádza bezmenný, nevýrazný pahorok. Západne leží Šumiacka dolina, východne údolie potoka Havraník. Priamo v sedle stojí celoročne prístupná Chata pod Kráľovou hoľou. Sedlom vedie aj elektrické vedenie na Kráľovu hoľu.
Prístup.
Sedlo leží nad horehronskou obcou Šumiac, z ktorej vedie touto lokalitou lesná cesta k vysielaču na Kráľovej holi. Z obce vedie lesom modro značená turistická trasa, ktorá pokračuje až na vrchol Kráľovej hole.