burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Vila Jaroň

Vila Jaroň je vila na Uhrovej ulici 4 v Bratislave.
V dvadsiatych a tridsiatych rokoch 20. storočia sa vo väčších mestách na Slovensku objavuje aj výstavba funkcionalistických víl. Tú sem priniesla najmä vrstva českých štátnych úradníkov, ktorá sa na Slovensku usídlila na začiatku Československej republiky. Dnes sú takéto vily výborným obrazom myslenia, o vzoroch, ktoré ich formovali a o pohnútkach stavebníkov, čo si ich objednávali. Vnútri týchto kedysi luxusných stavieb sa skrýval obrat, ktorým prešla vtedajšia architektúra. 
Medzi tieto vily je možné zaradiť aj samotnú Vilu Jaroň. Je označovaná ako jedna z najexpresívnejších moderných víl Slovenska. Bola postavená podľa projektu Aloisa Balána (18911960) a Jiřího Grossmana (18921957), pričom tu bol uplatnený najmä racionalizmus druhého architekta z dvojice. Investorom tohto projektu bol riaditeľ vydavateľstva Slovenská grafia, inžinier Karol Jaroň. Dokončili ju v roku 1930 a nachádza sa na Uhrovej ulici 4 v Bratislave. 
Táto vila má nezameniteľný tvar strmej pultovej strechy. Postavili ju na južnom svahu v záhradnej časti mesta, ktorá v tom čase ešte nemala definovanú budúcu podobu. Architekti si uvedomovali význam novostavby v novom prostredí a dom navrhli s očakávaím, že sa stane koncepčnou predlohou ďalšej výstavby. 
Spodná časť vily je odľahčená piliermi. Dva navzájom posunuté hranoly, ktoré tvoria objem vily, boli zo severnej strany strmo zrezané a tvorili tak osobitú prevýšenú figúru. Priestorové usporiadanie obytných miestností je limitované týmto zrezaním. Fasády sú význačné aj svojimi strohými oknami priemyselného vzhľadu.
V rámci členitého pôdorysu rozvrhli racionálnu pragmatickú dispozíciu s miestnosťami rozloženými v závislosti od svetových strán. Každé z troch obytných podlaží má kontakt s okolitou prírodou. Na prízemí je zimná záhrada, na horných poschodiach terasy. Kontrastom k otvorenosti stavby smerom na juh a východ bola mohutná šikmá plocha spomínanej pultovej strechy, ktorá tvorila ochranný štít pred studeným vetrom a dažďom zo severu. 
Čo sa týka predstavy o bývaní vo vile, nachádzame tu spojenie troch hlavných priestorov domu. V tomto prípade ide o obývaciu časť, jedáleň a verandu. Na poschodí je pracovňa a spálňa s veľkou terasou. Na najvyššom podlaží sa nachádza hosťovská izba. 
Tento tvarovo efektný objekt sa stal v zahraničí najpublikovanejším dielom slovenskej vilovej architektúry z čias funkcionalizmu. 
Vila predstavovala v slovenskom prostredí ojedinelý príklad expresívnej funkcionalistickej estetiky. Dnes vila nie je zachovaná v podobe so svojou zrezanou severnou stranou. Podľa fotiek je možné, že došlo ku kompletnému zbúraniu ako hovorí aj táto publikácia Ústavu pamäti národa.
Nová Granada

Nová Granada je historický názov územia v Južnej Amerike; pôvodne pre skupinu španielskych koloniálnych provincií na severe Južnej Ameriky, neskôr pre dnešnú Kolumbiu. Dodnes je príležitostne synonymom Kolumbie.
Dejiny.
Prvý Španieli sa na tomto území usadili roku 1514. Po založení miest Santa Marta (1525) a Cartagena (1533) bolo pobrežie pevne v španielskych rukách a začala kolonizácia vnútrozemia. Conquistador Gonzalo Jiménez de Quesada, ktorý pri ťaženiu k juhu kolonizoval rozľahlú oblasť pozdĺž rieky Magdalena, porazil mocný indiánsky kmeň "Čibčov" a roku 1538 založil mesto Bogota ("Santa Fé de Bogotá"), nazval celú oblasť "El nuevo reino de Granada" (Nové granadské kráľovstvo – podľa maurského granadského kráľovstva v južnom Španielsku, dobytého roku 1492).
V Bogote bola v rokoch 1548 – 1549 zriadená audiencia (súdny a poradný dvor) a od roku 1564 úrad guvernéra, podliehajúceho vicekráľovi v Lime. Pretože spojenie medzi obidvoma mestami bolo zdĺhavé, došlo roku 1717 k vyčleneniu nového vicekráľovstva Nová Granada z doterajšieho vicekráľovstva Peru. Vicekráľovstvo predstavovalo najvyššiu územnú jednotku španielskej správy v Amerike. Pôvodne boli len dve – Nové Španielsko so sídlom v Mexiku (Severná a Stredná Amerika a karibské ostrovy), Peru (Južná Amerika a Panama) so sídlom v Lime. Potom sa Nová Granada stala tretím a neskôr (1776) pribudlo ešte štvrté vicekráľovstvo La Plata so sídlom v Buenos Aires (Argentína, Uruguaj, Paraguaj a Čile).
Novo ustavené vicekráľovstvo zahrnovalo územie dnešnej Kolumbie, Panamy, Venezuely a Ekvádoru. Nešlo o jednotné územie – niektoré časti Novej Granady podliehali zvláštnej správe (generálny kapitanát v Caracas, prezidencia v Quitu). Tieto tradície potom po získaní nezávislosti v 20. rokoch 19. storočia napriek veľkému úsiliu Simóna Bolívara viedli k odtrhnutiu Venezuely a Ekvádoru. Názov Nová Granada (zahrnujúci dnešnú Kolumbiu a Panamu) bol oficiálne používaný ešte niekoľko desaťročí (Republika Nová Granada 1832 – 1858, Granadská konfederácia 1858 – 1863), potom došlo k premenovaniu na Kolumbiu. V konzervatívnych kruhoch však označenie Nová Granada prežívalo ešte dlho. I dnes sa niekedy v susedných krajinách hovorí o Kolumbijcoch ako o "neogranadinos".
Butterfly House

Butterfly (Harris) House je malý rodinný dom, nachádzajúci sa v americkom mestečku Mason´s Bend v Alabame. Bol postavený v rokoch 1996 - 1997. Autorom je Samuel Mockbee.
Názov.
Harris house je nazývaný tiež „Dom motýľ “ (Butterfly House). Tento názov je odvodený od tvaru jeho strechy, ktorá je ostro zalomená do tvaru motýlích krídel. Dom má veľkú prednú verandu, formovanú práve touto dramatickou strechou. 
Idea.
Butterfly House je jedným z tých, ktoré Rural Studio Samuela Mockbeeho zrealizovalo bez nejakých špecifických plánov, s veľmi nízkym rozpočtom a len z materiálov dostupných v danej lokalite. Pri návrhu tohto domu sa nezaoberali tak veľmi estetickosťou archiektúry ako myšlienkou, že poslaním architekta je zvýšiť úroveň bývania aj obyčajných ľudí. 
Riešenie.
Dom má rozlohu 60 metrov štorcových a má len jednu spáľňu. Charakteristická veranda pred domom má 20 m2. Tá je oddelená od terénu záhrady dvoma drevenými schodami. 
Konštrukcia a materiál.
Na prvý pohľad je dom charakteristický najmä svojou veľkoryso priznanou konštrukciou z drevených pilierov, ktoré sú predsadené pred zasklením hlavnej obytnej časti. Tá pôsobí veľmi príjemne najmä preto, že jej svetlá vyška siaha až po konštrukciu samotnej strechy. Daná lokalita bola zrejme bohatá na kvalitný drevený materiál, keďže na Butterfly House je možné nájť najmenej tri druhy. Či už je použitý na trámoch, drevenom obklade, či vyložením verandy, ktoré plynule prechádza v rovnakom duchu aj do interiéru.
Prispôspbenie na mieru obyvateľom.
Keďže jedna z obyvateliek domu, pani Harrisová, je hendikepovaná, dom bol špeciálne navrhnutý a prispôsobený pre pohyb na invalidnom vozíku. Dvere do domu sú široké a ľahko prístupné vhodnou rampou vedúcou priamo ku vchodu. V kúpeľni je špeciálne príslušenstvo a zariadenie, všetko na dosah osoby pohybujúcej sa na vozíku. 
Vlastnosti nízkonergetického domu.
Butterfly House je navyše navrhnutý s niekoľkými vlastnosťami nízkoenergetického domu. Prevetrávanie umožňuje dom vykurovať a ochladzovať najlacnejšie ako je to možné. Vykurovanie je zabezpečené kachlami na drevo, ktoré sú umiestnené v centrálnej časti dispozície. Odvetrávacie otvory sú umiestnené tesne pod strechou. Môžu byť otvorené pre privádzanie vzduchu dovnútra počas teplejších mesiacov a naopak zatvorené v zimných mesiacoch na udržanie teplého vzduchu v interiéri. Veľký ventilátor umiestnený v zadnej časti rozptyľuje vzduch po celej obytnej časti domu. 
Navyše, úmysel zalomiť strechu nebol len estetický. V uhle taktiež vzniká akýsi žľab, ktorým dažďová voda odteká do cisterny. Táto voda sa potom ďalej využíva na splachovanie toalety, pranie a podobne.
Rodinný dom na svahu

Rodinný dom na svahu (Bratislava, Bartoňova 7) je osobitným príkladom spojenia moderny s tradicionalizmom. Objavujú sa tu výrazné rohové okná a súčasne plná základná hmota s jej monumentalitou i symetriou. Integrácia symetrie a asymetrie je v modernej architektúre ojedinelým riešením, ktoré nie je náhodným úkazom ale charakteristickým výrazom architektovho spojovania avantgardnosti a tradície. Dom patrí medzi vyspelé a dôkladne zrealizované základné konštrukcie i doplnkové kovové súčasti sa navzájom dopĺňajú v kombinácii masívneho a subtílneho.
História vily.
Dom bol postavený v rokoch 1933-1934 pre zámožnejšieho stavebníka Ing. Eugena Weisza podľa projektu architekta Artúra Szalatnaia-Slatinského. Dodnes tvorí doklad primeranej luxusnej stavby, ktorej pôsobenie sa zakladá na modernej jednoduchosti. Dom bol postavený na úzkej parcele, ktorá stúpa od ulice smerom na juh v dĺžke 62 m s výškovým rozdielom 15 m. 
Dispozícia vily.
Osemizbový trojposchodový dom stojí na úzkom pozemku v ktorom je záhrada upravená do piatich terás. Dom tvorí kompaktný kubus so strechou bez presahujúcej rímsy o výmere obytných plôch a ostatných. Dispozícia je prostá a veľmi logická, vyplynula z modernej funkcionality a úspornosti. Dom má klasickú tehlovú trojtraktovú konštrukciu s hrúbkou múru 45 cm a priečok 10 cm, so železobetónovými stropmi a dreveným krovom. V strede dispozície je schodisko. Autor rád používa priehľady zo schodiska, či cez schodisko tým že robieva širšie schodiskové zrkadlo. Aj tu je z polkruhového segmentu schodiska priehľad do haly a jeho horné rameno ústi do otvoreného priestoru. 
Vstup je na dlhšej západnej bočnej strane. Na úrovni vstupu je suterén s kuchyňou, hospodárskymi miestnosťami a garážou. Prízemie tvorí hala, obývacia izba so zimnou záhradou. Má veľké rohové okno až po zem, otočené na juh s priamym vstupom do zadnej záhrady. Smerom do ulice je jedáleň. Na prvom poschodí sa nachádza denná izba, tri spálne, kúpeľňa a predsieň. Na druhom poschodí iba izba pre slúžku. Na každom poschodí je WC. 
Architektúra.
Pre architektúru domu je charakteristické spojenie moderny s tradicionalizmom. Má tradičnú polvalbovú strechu ale fasáda je už stroho moderná, so širokými oknami vrátane rohových, ktoré architekt rád používal. Dom je obrátený užšími fasádami do ulice a do záhrady. Uličné (severné) priečelie je veľmi jednoduché, s dvoma oknami umiestnenými stredovo symetricky. Záhradné (južné) priečelie je o niečo zložitejšie. Jeho základom je mierne porušená osová symetria. Balkón na poschodí vyvažuje posunutie zasklenenej steny z obývačky do záhrady. Povrchová úprava je hladká omietka.
Alexander Skutecký

Alexander Skutecký (* 25. jún 1883, Viedeň – † 1944 neznáme miesto pri Banskej Bystrici) bol slovenský architekt židovského pôvodu.
Život.
Narodil sa vo Viedni. Jeho rodičia smerovali z Benátok do Banskej Bystrice a cestou sa uchýlili u príbuzných, kde sa Alexander Skutecký narodil. Rodina Skuteckých žila striedavo v Banskej Bystrici a v Benátkach. Benátky boli pre Skuteckého otca Dominika veľmi blízke, pretože bol známy romanticko-impresionisticky maliar. Alexandrova matka Cecília bola vyučenou krajčírkou. Bola oporou pre celú rodinu. Alexander bol druhorodeným synom. Mal brata Ferdinanda, sestru Cecíliu – opernú speváčku, sestru Karolu, ktorej syn Peter Karvaš bol známym slovenským dramatikom a spisovateľom. Bývali v Benátkach, ale keď tam vypukol mor, natrvalo ich opustili. Vrátili sa do Banskej Bystrice, kde si postavili dom. V tomto bystrickom dome prežil Alexander detstvo a mladosť. Bol výtvarne nadaný po otcovi a zručný po matke. Po štúdiách začal pracovať ako samostatný architekt.
Stal sa obeťou vraždenia Židov pri Banskej Bystrici v jeseni roku 1944.
Dielo.
Po prvej svetovej vojne sa usadil v Bratislave, kde sa ako architekt stal členom pokrokového umeleckého združenia Kunstverein. Projektoval obytné domy, ale aj verejné budovy. Bol značne ovplyvnený viedenskou architektúrou, preferoval historizmus siahajúci až k antike. Postupne však prešiel k striedmemu purizmu.
Spolupráca.
Alexander Skutecký spolupracoval aj s Vojtechom Holeschom (1876-1938). Vojtech Holesh pochádzal z Banskej Bystrice. Veľa cestoval, pracoval aj u slovenského architekta Ladislava Hudeca, ktorý sa usadil v Bratislave. Navrhoval hlavne interiéry a nájomné domy. Lokálpatriotizmus, ktorý ich oboch spájal aj zhoda profesionálnych názorov ich viedli k spolupráci a vytvoreniu monumentálneho Justičného paláca v Bratislave.
Vplyvný zákazník.
Príslušník veľkopodnikateľskej rodiny Egon Bondy, ktorý založil a vlastnil akcie rôznych priemyselných podnikov (od roku 1985 Kablo, od 1910 Gumon) požiadal Alexandra Skuteckého o naprojektovanie nových priestorov pre Kablo. Alexander Feigler viedol stavbu. Skutecký navrhol aj Bondyho privátny dom na Štefánikovej ulici č 14. Staviteľom bol aj v tomto prípade Feigler. Dom bol dvojposchodový a o sochársku výzdobu sa postaral Alojz Riegle. Žiaľ, Bondy zomrel skôr, ako sa do domu stihol nasťahovať.
Magdalena

Magdalena () je najdlhšia rieka na území Kolumbie, v severozápadnej časti Južnej Ameriky. Názov je odvodený od biblickej postavy Márie Magdalény. Je dlhá. Povodie má približne rozlohu .
Priebeh toku.
Rieka pramení na juhu Kolumbie v Centrálnych Kordillerách a prvých má charakter horskej rieky. Steká zo svahov And na rozhraní medzi Centrálnymi a Východnými Kordillerami a do mesta "Nape" pokračuje severným smerom () v medzihorskej prepadline medzi týmito dvoma chrbátmi, ktorá je široká 30 až . Nižšie sa dolina rieky rozširuje a pod mestom El Banco vteká rieka do prepadliny "Momposino" s množstvom bažín a jazier. Vytvára tu dva ramena. Západné rameno "Loba" prijíma ľavé prítoky (Cauca (najväčší prítok), San Jorge) a východné rameno "Mompos" príma pravý prítok Sesar. Do Karibského mora pri významnom kolumbijskom prístave Barranquilla. Magdalena je splavná len na svojom dolnom toku. Najväčším ľavostranným prítokom je rieka Cauca.
Vodný režim.
Priemerný prietok vody v miestach, kde rieka vteká do Karibskej nížiny činí 8 000 až /s. Najvyšší je od apríla do mája a od septembra do novembra, kedy sú zaplavované rozsiahle územia na dolnom toku. Najnižší je od decembra do marca a od júla do augusta.
Využitie.
Pravidelná vodná doprava končí na dolnom toku na perejoch pri meste "On". Lode tak jazdia takmer z Barranquilly do mesta La Dorada. Ďalší úsek umožňuje dopravu pre lode s malým ponorom medzi miestami Neiva a ústiu pri veľkej vode. Na dolnom toku bol vybudovaný plavební kanál k prístavu Cartagena.
Artúr Szalatnai-Slatinský

Artúr Schlesinger (Szalatnai-Slatinský) (* 11. február 1891, Slatina nad Bebravou – † 10. november 1962, Bratislava) bol slovenský architekt. Schlesinger patrí medzi významných avangardných slovenských medzivojnových architektov, ktorých realizácie našli pozoruhodnú odozvu nielen u nás, ale aj v mnohých svetových odborných časopisoch.
Život.
Narodil sa 11. februára 1891 v Slatine nad Bebravou v židovskej rodine roľníka Mórica Schlesingera a Berty, rod. Kellerman, mal dve sestry. Základnú školu absolvoval v Slatine nad Bebravou a v roku 1909 zmaturoval na reálnom gymnáziu v Žiline. V rokoch 1914 – 1918 a 1918 študoval architektúru na Vysokej technickej škole v Budapešti a prvýkrát si zmenil meno na Schlesinger-Szalatnai podľa miesta narodenia.
Počas 1. svetovej vojny bojoval na talianskom a francúzskom fronte, kde spoznáva tamojšiu architektúru. V roku 1920 sa usadil v Bratislave a v nemčine vydal knihu "Architektonické formy bratislavských cintorínov". V roku 1923 podľa jeho návrhu zrealizovali v Bratislave ortodoxnú synagógu. V 20. rokoch 20. storočia prežíval v tvorbe najskôr kubistické, potom tehlové obdobie. V roku 1927 vydal knihu o svojej architektonickej tvorbe. V 30. rokoch sa špecializoval na kúpeľné stavby a vidiecke domy pre lekárov. V roku 1945 sa vyhol deportácii a na konci vojny sa skrýval pred nacistami v Bratislave. Po vojne vstúpil do komunistickej strany.
V rokoch 1948 – 1951 navrhol so sochárom Jozef Pospíšilom Pamätník SNP na Jankovom Vŕšku. V rokoch 1951 – 1957 navrhol renováciu kaštieľa v Diviakoch. V 50. rokoch pracoval na územných plánoch mnohých slovenských miest. Zomrel 10. novembra 1961 v Bratislave, kde je aj pochovaný.
Súťaže.
Zúčastnil sa na mnohých súťažiach, v ktorých prvé ceny dostal za kino v Trenčianskych Tepliciach, za regulačný plán Nových zámkov a Prešova, za okresný úrad v Stupave, verejné kúpele na Baštovej ulici v Bratislave a za synagógu v Bratislave
Cena ARCH

Cena ARCH je cenou časopisu ARCH o architektúre a inej kultúre. Ustanovená je od roku 1998 zakladateľom časopisu ARCH Martinom Mašekom a redakčnou radou časopisu ARCH. Udeľuje sa každoročne. Vyhlasovateľom a organizátorom súťaže ceny bolo pôvodne vydavateľstvo MERITUM, v súčasnosti Vydavateľstvo Eurostav.
Cieľ.
Cieľom ceny Arch je vyzdvihnutie architektonickej kvality slovenskej tvorby, ktoré výrazne ovplyvňuje a prispieva k domácemu kultúrno-spoločenskému rozvoju a taktiež k zviditeľneniu slovenskej architektúry v zahraničí.
Nominácie.
Výber realizovaných architektonických diel sa vzťahuje na diela publikované v časopise ARCH v uplynulom roku. V porovnaní s inými architektonickými súťažami, sa do tejto súťaže nedá prihlásiť. Diela do súťaže nominujú členovia redakčnej rady časopisu Arch. Spomedzi nominovaných prác vyberá víťaza, laureáta ceny, medzinárodná porota, ktorá pozostáva z členov redakčnej rady a zahraničných hostí.
Základné kritériá.
Nominácie sú súhrnom požiadaviek na architektonické dielo, ktorými sú (krása, funkčnosť,stavebná a technická úroveň riešenia). Súčasne sa kladie dôraz i na vzťah diela k aktuálnym tendenciám v európskej architektúre, schopnosť reagovať na tieto vplyvy, orientovať sa v nich a nachádzať vlastné autentické riešenia.
Na základe týchto požiadaviek Medzinárodná porota špecifikuje základné kritériá pre proces rozhodovania:
Odovzdanie cien.
Odovzdanie ceny je slávnostným podujatím. Jeho súčasťou je i reprezentačný katalóg nominovaných diel. Katalóg poskytuje jednoduchý prehľad nominovaných diel, ale i záznam z rozhodnutia poroty.
Od roku 2006 je cena Arch zhmotnená v umeleckom artefakte, ktorý bol pre túto príležitosť navrhnutý akademickým sochárom Jozefom Hoborom.
Nositelia ceny ARCH.
Roman Hájek, spolupráca Andrej Alexy, A.E.F.H., združenie architektov
Dom Kráter, Bratislava
Miesto odovzdania ceny : Gotický kostol Klarisiek v Bratislave
Peter Moravčík, Juraj Šujan
Obytný súbor Rozadol, Bratislava
Miesto odovzdania ceny : Design factory v Bratislave
Medzinárodná porota sa pre obytný súbor Rozadol rozhodla pre jeho mnohofunkčnosť. Podľa nej spája rôzne kategórie bývania, obchody, kancelárie i bazén. Mieša tak funkcie mesta, ktoré vytvárajú jeho kultúru.
Rodinný dom v Černošiciach od architektov: KSA. Ján Studený, Martin Vojta, spolupráca Matúš Vallo
Miesto odovzdania ceny : Design factory v Bratislave
Veža - ateliér A-BKPŠ, Bratislava, Martin Kusý ml., Pavol Paňák, spolupráca Mária Kusá, Jana Paňáková, Martin Kusý ml.
Dunajská Inner City Residence, Bratislava, gutgut – Roman Halmi, Peter Jurkovič, Lukáš Kordík, Števo Polakovič
Centrála Phoenix Zeppelin, Banská Bystrica, Branislav Hovorka, Štefan Moravčík, Martin Paulíny
Ladislav Snopek

Ladislav Snopek (* 10. december 1919, Mařatice† 4. október 2010, Bratislava) bol slovenský sochár a medailér.
Dielo.
Najznámejšia pamätníková tvorba:
Jan Víšek

Jan Víšek (* 13. máj 1890, Jistebnice – † 6. jún 1966, Brno) bol český architekt.
Na vývoj modernej slovenskej architektúry pozitívne pôsobili po viacerých stránkach koncepčnej tvorby vyspelejší predstavitelia českej avantgardy. Tento vplyv sa prejavil tak na vývoji architektonického konceptu, ako aj na vývoji riešenia teoretických problémov. Takýto kontakt s českou avangardou dokumentuje napríklad i prednáška Jana Víška, významného brnianskeho predstaviteľa "Klubu architektov", v Bratislave v roku 1926. 
Charakter tvorby.
Jan Víšek má v dejinách českého moderného stavebného umenia výnimočné postavenie. Patrí k popredným predstaviteľom českého purizmu a konštruktivizmu. Jeho puristický minimalizmus možno dokonca porovnávať s obdobnými tendenciami súčasnej architektúry. Bol jedným z najvýznamnejších predstaviteľov brnianskej i českej architektúry druhej štvrtiny 20. storočia. Stal sa jedným z prvých českých architektov pracujúcich v intenciách modernej estetiky. Vynikal homogenitou tvorby, ktorá vychádzala z dôsledného premýšlania aktuálnych problémov architektúry, no zároveň bola charakteristická určitým odstupom a umiernenosťou, čo vyplývalo z Víškovej dôvery v klasické princípy umenia stavby. Tu mal korene jeho klasicizmus. Všetko bolo napokon zaklenuté puristickou estetikou. Výrazný dôraz kládol na harmóniu, úmernosť, čistotu a poriadok.
Biografia.
Veľký vplyv prevažne na Víškove urbanistické projekty má štúdium talianskej klasickej architektúry a talianskeho racionalizmu (medzi jeho priateľmi mu údajne hovorili "Giovanni"). V mladosti bol veľmi ovplyvnený svojím učiteľom prof. Theodorom Petříkom (údajná spolupráca na Petříkovom návrhu brnianskeho divadla v období pred 1. svetovou vojnou). Najprv pôsobil v Prahe, kde jeho tvorba vrcholí prestavbou Zemědělského muzea v Kinského sadech. Tá Víškovi zaistila uznanie i ďaleko za hranicami. V roku 1924 sa v Brne pridáva k celému radu nadaných architektov. Ako jediný český reprezentant vystupuje s prednáškou "Zásady nové architektury" v rámci brnianskeho prednáškového cyklu "Za novou architekturu". Prednášali tu i Jacobus Johannes Pieter Oud, Walter Gropius, Le Corbusier, A. Ozenfat a Adolf Loos. Neskôr absolvuje študijnú cestu do Paríža a následne i ďalšie stretnutie s A. Loosom, Le Corbusierom a Auguste Perretom a zakladá v roku 1926 v Brne vlastnú architektonickú kanceláriu. Navrhuje rad diel nesúcich jeho osobitý rukopis. V roku 1928 sa spolupodieľa na návrhu úsporného dvojdomu na vytvorenie výstavnej Kolonie Nový dům. Nepochybne nejvýznamnejším Víškovým stavebníkom bol MUDr. Václav Šilhan, pre ktorého Víšek navrhol známe sanatórium v Brne a niekoľko letných sídel v okolí Ivančíc. Najviac úsilia venoval návrhu českého Národního divadla (dnes Janáčkova) v Brne. To bohužial nemohol v dobách nástupu komunizmu kvôli svojmu členstvu v slobodomurárskej lóži realizovať podľa svojich predstáv. Zároveň bolo v roku 1948 zabránené jeho menovanie za riadneho profesora na ČVUT v Prahe, kde po vojne krátko prednášal.
Pamätník SNP na Jankovom Vŕšku

Pamätník SNP na Jankovom Vŕšku je pamätník vybudovaný na Jankovom Vŕšku () v Nitrických vrchoch, na pamiatku padlých, ktorí tu zahynuli počas druhej svetovej vojny.
Poloha.
Pamätník sa nachádza na Jankovom Vŕšku v nadmorskej výške , severovýchodne od Uhrovca. Komplex pamätníka možno rozdeliť na dve časti. Na vrchnú a spodnú. Na vrchnej, vyššie položenej, sa nachádza pamätník padlým partizánom štyroch národností z obdobia Slovenského národného povstania. V nižšej časti je veľké parkovisko pre zhruba 50 áut, horský hotel Partizán a turistická ubytovňa.
História výstavby.
Hlavnými iniciátormi stavby pamätníka boli okresný výbor KSS a okresný Zväz slovenských partizánov v Bánovciach nad Bebravou. Autormi návrhu pamätníka boli akademický sochár Jozef Pospíšil a Ing. arch. Artúr Szalatnai-Slatinský. Na jeho tvorbe sa podieľali občania z okolitých obcí, priami účastníci SNP a dokonca i brigádnici z Česka. Výstavba pamätníka sa začala pripravovať krátko po oslobodení. Uskutočnila sa bez akýchkoľvek mechanizmov, nakoľko v tom čase nebol na Jankovom Vŕšku elektrický prúd a voda. Práce sa robili ručne a voda sa privážala. Vybudovaný bol v rokoch 1948 – 1951, odhalený 28. augusta 1951, pri príležitosti osláv SNP. V ďalších rokoch sa postupne pokračovalo v budovaní rekreačného areálu, dobudovaná bola elektrická sieť a vodovod.
Architektonické riešenie pamätníka.
Pamätník je v tvare obrovského pylónu, vysokého , v pôdoryse päťramennej hviezdy na vrchu ukončený štvorcovou doskou. Pylón vyrastá zo stredu štvorcovej základne, vysokej 2 metre, v ktorej je umiestnené mauzóleum s prsťou z bojísk 2. svetovej vojny. Celý monument je vybudovaný z kameňa a sú v ňom vybudované rôzne ornamenty. Na jej vonkajších stenách sú vysekané nápisy: „Sláva a večná pamäť padlým hrdinom“. Vo vnútri mauzólea nad sarkofágom: „Vášmu odkazu verní zostaneme“. Po bokoch: „Mier bude zachovaný a upevnený, ak ľud vezme vec zachovania mieru do svojich rúk“ (J.V. Stalin). „SNP zostáva nevyčerpateľným žriedlom našej triednej a národnej hrdosti“ (V. Široký).
Areál pamätníka.
Pamätník obkolesuje zemitý val, ktorý je preklenutý schodišťami. Pamätník je obkolesený kríkmi a steny valu sú vyložené kameňmi. Na jednej strane od steny sú udržiavané hroby partizánov – symbolický cintorín s hrobmi bojovníkov a organizátorov SNP.
Pod pamätníkom sa nachádza aj prírodný amfiteáter, ktorý je rozdelený do viacerých stupňov, kde sú lavičky na sedenie. Na každom stupni sa nachádza jedna kamenná tabuľa. Mimo areálu sa nachádzajú aj viaceré bunkre, v ktorých sa v minulosti ukrývali partizáni a teraz sú 3 bunkre novozrekonštruované a návštevníci si ich môžu prezrieť. Celé územie je chránené, jeho výmera je a nachádza sa v katastrálnom území obce Uhrovec. V blízkosti pamätníka sa nachádza hotel a turistická ubytovňa, funguje tu tiež komerčný adrenalínový park.
Murugan

Murugan alebo Murukan (a v tamilskom jazyku: மு௫கன்; iné názvy: Kárttikéja, Subrahmanja, Vélan, Skanda) je Boh populárny najviac v indickom štáte Tamilnádu a Srí Lanke a hovoria o ňom aj ako o Bohovi juhu. 
Murugan má veľa mien. Je to mladší Ganéšov brat, ktorého na svet priviedol Šiva zo svojho tretieho oka, z ktorého mu vyšli nebeské iskry a zo šiestej povstal Murugan. Tento boh je menej známy, ale dôležití indickí svätci, napríklad Ádi Šankara, ho zaraďujú do kategórie najdôležitejších bohov, kde patrí predovšetkým Brahma, Šiva, Višnu, Šakti, Ganéša a Súrja. Ostatní bohovia ako Indra, Varuna, Mitra atď. sú síce Dévovia (teda bytosti vyššie ako človek), neprikladá sa im však taká dôležitosť ako tejto šestici bohov. 
Vierou v tohto boha veriaci zároveň vzývajú Šivovu energiu a jeho uctievanie je súčasťou Šivaizmu. Murugan je známy aj tým, že jeho číslo je šesť (vzťah toho-ktorého indického boha sa niekde ťažšie stotožňuje s číselným vyjadrením).
Podobne, ako je Krišna všade zobrazovaný s flautou, Murugan zase s oštepom. Indickí bohovia majú aj svoje dopravné prostriedky, ktoré sú viditeľné v ikonografii - Ganéša sa prepravuje na myši, Muruganovi pohyb zabezpečuje páv, ktorého ozdoby vidieť aj na obrázku.
Bubon

Bubon môže byť:
Vila doktora Dvořáka

Vila dr. Dvořáka a Zuzky Zgurišky na Mudroňovej ulici v bratislavskej mestskej časti Staré Mesto pochádza z roku 1934 a jej autorom je Jindřich Merganc (* 7. júl 1889 – † 28. február 1974). 
Medzi domami, ktoré si postavili noví českí úradníci nad Bratislavou v čase prvej ČSR, zaujímala význačné miesto vila, ktorú Merganc navrhol pre právnika Jaroslava Dvořáka a jeho manželku, známu slovenskú medzivojnovú spisovateľku Zuzku Zgurišku. Obaja manželia boli spoločensky založení, mali množstvo kontaktov medzi bratislavskou i pražskou umeleckou inteligenciou. Navštevoval ich Jaroslav Seifert, Vladislav Vančura, Vladimír Clementis, Jozef Chrobák, Laco Novomeský a ďalší. 
Moderná vila.
Moderne orientovaní manželia chceli od architekta aj modernú vilu. Merganc s Klimešom im po diskusiách navrhli elegantnú hranolovú stavbu, vnútri ktorej sú tri piliere, nesúce podlažia a umožňujúce uvoľnenie pôdorysu tak, ako to vytýčil Le Corbusier vo svojich zásadách modernej architektúry. Najpôsobivejšia na vile je vstupná hala prevýšená cez dve podlažia s pásovým oknom na hlavnom priečelí. 
Dom na hrane vrchu nad Bratislavským hradom s výhľadom doďaleka slúžil manželom k úplnej spokojnosti. Dokonca si ho vybral za svoje sídlo aj admirál ruskej dunajskej flotily Cholosťakov počas krátkeho pobytu v oslobodenej Bratislave.
Obdobie vzniku.
Vilu postavili v novej štvrti nad Bratislavským hradom (1933, Mudroňova 26). Intelektuálno-bohémska rodina bola náchylná búrať tradície. Zachované výkresy nesú stopy po zásahoch do koncepcie, pri ktorých sa od architekta žiadalo odvážnejšie riešenie - tak sa zrodil voľný priestor prechádzajúci cez dve úrovne. O tom, že architekt naplnil ich predstavy a že im priestorová koncepcia vily ozaj vyhovovala, svedčia aj literárne spomienky majiteľky. 
Konštrukčné riešenie.
Veľkorysé priestorové riešenie umožnila kombinácia železobetónového skeletu s tradičnou murovanou konštrukciou, štyri piliere, štvorcovo rozmiestnené vnútri pôdorysu, dovoľujú vytvárať na jednotlivých poschodiach viaceré dispozičné variácie. 
Architektonické a dispozičné riešenie.
Prvé poschodie sa uvoľnilo pre členitú halu, ktorá zaberá väčšinu pôdorysu. Hlavným priestorom je predná hala cez dve poschodia. Okno, ktoré ju na prvom poschodí osvetľuje, vytvára na hlavnej fasáde vily charakteristický horizontálny pás. Aj ďalšie okná sú na priečeliach umiestňované podľa požiadaviek jednotlivých vnútorných priestorov a dávajú vzhľadu vily funkcionalistický ráz. Z prízemia, kde je garáž a byt domovníka, vedie hore jednoramenné schodisko. Na poschodí je okrem veľkej haly (ktorá slúži ako hlavný obytný priestor a jedáleň) pracovňa a zimná záhrada vysunutá z hlavnej hmoty domu. Vnútri dispozície je kruhové schodisko, ktoré spája obslužné priestory s vyšším poschodím. Predné jednoramenné schodisko však pokračuje a vychádza na galériu s kozubom a stenami určenými pre vystavenie zbierky obrazov. V zadnej časti dispozície sú tri spálne s terasami.
Essequibo

Essequibo () je rieka v Guyane. Je dlhá . Povodie má rozlohu približne .
Priebeh toku.
Pramení na Guyanskej vysočine a ústi do Atlantického oceánu, pričom vytvára estuár široký až .
Vodný režim.
Rieka prekonáva početné pereje a vodopády. Priemerný prietok činí približne /s.
Využitie.
Vodná doprava je možná v estuáre do mesta Bartica.
Courantyne

Courantyne () je rieka v Južnej Amerike, ktorá prevažne tvorí štátnu hranicu medzi Surinamom a Guyanou. Je dlhá .
Priebeh toku.
Pramení na východe Guyanskej vysočiny a steká z jej severných svahov. Na dolnom toku preteká tropickým dažďovým lesom cez Guyanskú nížinu. Ústi do Atlantického oceánu, pričom vytvára estuár. Na rieke sa nachádza veľmi veľa perejí, s výnimkou dolného toku.
Vodný stav.
Zdroj vody je dažďový. Má veľké množstvo vody po celý rok.
Využitie.
Na dolnom toku je možná vodná doprava pre veľké lode do vzdialenosti od ústia k mestu Orealla.
Avatar

Avatar môže byť
Etnografické múzeum

Etnografické múzeum môže byť:
na Slovensku:
v Bulharsku:
Haščák (priezvisko)

Haščák je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v okrese Stará Ľubovňa (najviac v obciach Malý Lipník a Vislanka).
Známi nositelia.
Pozri v článku Haščák.
Breinigerberg

Breinigerberg je časť mesta Stolberg v Severnom Porýní-Vestfálsku v Nemecku. Má 971 obyvateľov. 
Poloha a geografia.
Mesto leží na západných hraniciach Nemecka, pri hraniciach s Belgickom a Holandskom.
Vežový dom (architektúra)

Vežový dom je typ (jednosekciového) izolovaného schodiskového bytového domu s podlažnou výškou 9 a viac podlaží. 
Kategória.
Architektonicky je vežový dom podkategóriou bytového domu
Delenie.
Podľa pôdorysnej formy rozdeľujeme jednosekciové bytové domy na:
Výhody.
Vežové domy majú komunikačné jadro umiestnené v centrálnej polohe, alebo jeho poloha je na severnej fasáde domu. Komunikačné jadro je tvorené schodiskovými ramenami a jedným alebo viacerými výťahmi. Komunikačné jadro zabezpečuje dobrý prístup k jednotlivým bytovým jednotkám. Dispozičné riešenie vežového domu má zväčša výhody z hľadiska dobrej orientácie, dispozičnej variability, vetrania a insolácie.
Ilustrátor

Ilustrátor je umelec tvoriaci ilustrácie - dotvorenie písaného slova grafickou formou. Ilustrácie zjednodušujú pochopenie textu, uľahčujú orientáciu v texte a podporujú stotožnenie predstáv autora a čitateľa. Ilustrácie môźu byť vyjadrené rôznou formou (kresba, maľba, fotografia). Ilustrátor úzko spolupracuje s autorom textu pre čo najpresnejšie vyjadrenie myšlienky diela.
David Chipperfield

David Chipperfield (* 18. december 1953, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglický architekt. V roku 2023 sa stal laureátom Pritzkerovej ceny. Má ateliéry v Londýne, Berlíne a Miláne, a reprezentatívny ateliér v Šanghaji. Je neústupným modernistom.
Životopis.
Po získaní diplomu z architektúry od Architectural Association of London (1977) pracoval v ateliéri Douglasa Stephena, Richarda Rogera a Normana Fostera. V roku 1984 vytvoril vlastný ateliér "David Chipperfield Architects" v Londýne, v roku 1987 v Tokiu. Jeho ateliér má dnes viac ako 120 zamestnancov z 15 krajín sveta, ktorí pracujú na mnohých projektoch v Európe, Spojených štátoch a v Číne. 
Bol hosťujúcim profesorom na Harvardovej univerzite a ďalších: University of Naples, Royal College of Art v Londýne; University of Graz, Polytechnic institute Lausanne a Technical university Stuttgart. Vyučoval architektúru v Európe a Spojených Štátoch a prednášal vedomosti z praxe. Taktiež spolupracoval s Mies van der Rohe na Escola Tecnica v Barcelone.
Chipperfield získal cenu za návrh veslárskeho múzea na Temži, kde použil sklo, betón a zelený dub. Mnoho z jeho budov je postavených v cudzine, najmä v Japonsku a Nemecku. Pracoval aj v USA, kde v roku 2005 dokončil Figge Art Museum v Davenporte v Iowe, a centrálnu verejnú knižnicu v Des Moines v Iowe (2001). Zatiaľ posledný projekt v USA je Anchorage Museum Expansion v Anchorage na Aljaške.
Chipperfield bol vybraný ako architekt pre rekonštrukciu zničeného Neues Museum v Berlíne, ktoré bolo znovuotvorené v októbri 2009.
V septembri 2007 sa 2 Chipperfieldove budovy dostali do užšieho výberu RIBA Stirling Prize, nakoniec vyhrala budova Museum of Modern Literature, Marbach, Nemecko.
Princípy tvorby.
Chipperfield patrí ku generácii britských architektov, ktorí interpretujú postmodernu a modernú antiku (Secular Modernism, J.Glancey). To sa prejavuje predovšetkým priestorom a tvarom štruktúry architektúry, predstavovanou Le Corbusierom. Ďalšia zložka jeho práce je odvodená od argumentov tradičnej a súčasnej japonskej architektúry, v podobe redukovaných meditatívnzch priestorov a precíznosti (Tadao Ando). Žiadny zo štylizačných vplyvov neprijal priamo, skôr ich spája do svojich vlastných. 
Objekt rozvíja podľa patričnej funkcie, osvetľuje ho maximálnym možným prísunom denného svetla, zvýrazňujúc potenciál materiálov a ich zobrazenie.
Dom VI

Dom VI (House VI) je dom navrhnutý americkým architektom z New Yorku Petrom Eisenmanom. Dom bol postavený v rokoch 1972 - 1975 v Cornwall, Connecticut (USA) a je známy ako príklad svojvoľnej snahy o nájdenie geometrickej transformácie, premeny ktorá je postavená nad všetko ostatné: účelovosť, technológiu, kontext, symbolizmus a dokonca estetiku. 
Eisenman sa v začiatkoch svojej tvorby venoval stavbe domov, ktoré vždy pomenoval číslom (House I, House II, House III, …) Jeho prvé práce boli vnímané ako série priamočiarych a kubických domov, ako autonómne a odkazujúce na seba, nezávislé od ľudského okolia alebo od svojej funkcie. Štruktúry týchto domov sú čisto racionálne. House VI je z týchto domov najznámejši. Je zároveň tak isto ako ostatné domy z jeho tvorby príkladom toho, že architekt sa vo svojej tvorbe inklinoval k dekonštruktivizmu.
Dom je typickým Eisenmanovým snažením vytvoriť narušenie a provokovať neistotu. Škára medzi posteľami na dlážke, stenách a strope je toho najlepším príkladom. To je aj dôkazom konfliktu medzi formou a použitím. Stôl v kuchyni mal vo svojom strede stĺp, čo obedujúcich od seba jednoznačne oddeľovalo. V dome sa nachádza opačné schodisko ("upside down stairs") a kúpeľňa bola prístupná iba zo spálne.
Dom s rozlohou 460 metrov štvorcových má drevenú rámovú konštrukciu. Napriek tomu trvalo 3 roky kým stavbu postavili. Jej konštrukcia mala veľké nedostatky, s nedostatnočým a neadekvátným tesnením trhlín. Ani pracovné materiály neobsahovali detaily tesnení. Od začiatku boli problémy so zatekaním, a v roku 1980 boli čím daľej tým serióznejšie. V roku 1987 sa dom nachádzal v dezolátnom stave. Hlavná konštrukcia vrátane 2 hlavných nosných stien bola v rozklade a muselo dôjsť k náročnej a drahej rekonštrukcii. Došlo k zatesneniu a premosteniu trhlín v dome.
Eisenman sám povedal: „Dom nie je objektom v tradičnom vnímaní, je to konečný výsledok procesu, alebo presnejšie záznam procesu. Zjednodušovanie architektonickej výzvy do jednoduchej formy je často podstatou pre kreativitu a prieskumné zámery, zložitosť výzvy architektúry nie je vo vylučovaní, ale v hľadaní, kde umenie je podporované silnou prítomnosťou formy, pokiaľ sú pokusy uspokojiť veľa iných požiadaviek.“
Medziknižničná výpožičná služba

Medziknižničná výpožičná služba (skr. MVS) je sprostredkovanie požičania dokumentu knižnicou čitateľa z inej knižnice, ktorá dokument vlastní. 
Medziknižničná výpožičná služba je dôležitou súčasťou výpožičného systému v slovenských aj zahraničných knižniciach. V súčasnosti existuje množstvo prepracovaných systémov na objednávanie a dodávanie kníh, ale aj kópií dokumentov (najčastejšie článkov z odborných periodík alebo zborníkov konferencií). 
Knižnice spolupracujú často aj na základe rôznych kooperujúcich konzorcií alebo zoskupení, aby si navzájom uľahčili a zjednodušili túto medziknižničnú výpožičnú činnosť. V Nemecku je známy systém dodávania kníh a dokumentov Subito, ktorý združuje nemecké knižnice.
Rhapsody of Fire

Rhapsody of Fire je talianska power metalová skupina, ktorá vo svojej tvorbe využíva prvky klasickej a filmovej hudby. Niekedy sa tento štýl nazýva aj "Hollywood metal".
Začiatky.
Zakladajúcou a hlavnou osobnosťou bol taliansky gitarista Luca Turilli, ktorý chcel zmiešať klasickú (vážnu) hudbu a speed metal. K Lucovi sa pridali Daniele Carbonera (bicie) a Alex Staropoli (klávesy). Založili skupinu "Thundercross", asi o rok ju premenovali na "Rhapsody". Do roku 2006 vydali 7 albumov. V júli toho roku taktiež zmenili názov skupiny na "Rhapsody of Fire", pod ktorým vyšiel aj posledný zo siedmich spomínaných albumov.
História.
Kapela vnikla v roku 1993, kedy pôvodne vystupovala pod menom Thundercross. Jej zakladateľmi boli Luca Turilli a Alex Staropoli. 
V roku 1997 sa premenovala na Rhapsody a vydala svoje prvé CD Legendary Tales, 
ktoré je tiež prvým albumom rozprávajúca príbeh Emerald Sword Saga (po slovensky "Legenda o smaragdovom meči"). 
Skupina v ňom spojila prvky vážnej hudby s heavy metalom. Ich hudobnému štýlu sa tiež hovorí Hollywood metal alebo film score metal, pretože sa podobá filmovej hudbe. Texty skupiny nachádza inšpiráciu prevažne vo fantasy a v hrdinských činoch stredoveku. Vyzdvihujú tiež nekonečný súboj dobra a zla. Z obalov albumov je tiež zrejmá fascinácia drakmi. 
V poradí druhá platňa je Symphony of Enchanted Lands, nasledovaná Dawn of Victory, Rain of a Thousand Flames a nakoniec Power of the Dragonflame, ktorým bol príbeh diela Emerald Sword Saga ukončený. 
Na vzniku ďalšieho albumu Symphony of Enchanted Lands II: The Dark Secret sa podieľal herec a príležitostný spevák Christopher Lee, ktorý prerozprával časť príbehu, ktorý nadväzuje na Emerald Sword Saga. 
V júli 2006 si kapela zmenila meno z Rhapsody na Rhapsody Of Fire a to kvôli problémom s ochranou známkou a autorskými právami na to meno / značku. 
Pod novým menom vyšiel zatiaľ posledný album skupiny Triumph or Agony. 
18. septembra 2009 bolo oznámené, že kapela podpísala zmluvu s Nuclear Blast Records a že u nich nahrá nový album The Frozen Tears of Angels. Album by mal vyjsť 30 apríla.
Šéfredaktor

Šéfredaktor je zodpovedný za celú tímovú prácu redakcie, stará sa o chod periodika (časopisu, novín a pod.), spravuje redakčný tím, schvaľuje a realizuje rôzne nápady redaktorov, vymýšľa nové témy a súťaže.
Uiwang

Uiwang (kórejsky 의왕) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia, v provincii Kjonggi-do (경기도). Na území s rozlohou 54 km² tu žije približne 134 000 obyvateľov (údaj z roku 2007). Uiwang spolu s ďalšími okolitými mestami v provincii, s metropolitným mestom Inčchon (인천) a s hlavným mestom Soul (서울) tvorí tzv. Veľký Soul, čo je metropolitná oblasť s rozlohou 1 570 km² a s 23 miliónmi obyvateľov. V meste sa nachádza Kórejské múzeum železníc a Vysoká škola železničná.
Administratívne rozdelenie.
Mesto Uiwang je rozdelené na 7 mestských obvodov nazývaných "dong" (동).
Eschweiler (Severné Porýnie-Vestfálsko)

Eschweiler () je nemecké mesto v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko vo vládnom obvode Kolín nad Rýnom a mestskom regióne Aachen. Leží na západných hraniciach Nemecka, pri hraniciach s Belgickom a Holandskom. Mestom preteká rieka Inde. Kvôli dobrej polohe pri diaľnici je v mestskom regióne Aachen dôležitým dopravným uzlom. Tradične každoročne sa v meste koná karneval.
Športová streľba

Športová streľba je športová disciplína, pri ktorej strelci za pomoci strelných zbraní zasahujú cieľ. Športová streľba je vykonávaná krátkymi strelnými zbraňami (revolvery, pištole, predovky), dlhými strelnými zbraňami (brokovnice, guľovnice, vzduchové pušky a i.) alebo mechanickými zbraňami (luky, kuše).
Brokové disciplíny.
Strieľa sa brokovnicou kalibru 12, terčom je jeden alebo dva asfaltové holuby vystreľované pred strelecké stanovištia.
Disciplíny:
Guľové disciplíny.
Strieľa sa dlhými guľovými zbraňami, disciplíny sú rozdelené podľa kalibru a vzdialenosti od terča.
Vzduchové disciplíny.
Strieľa sa väčšinou z dlhých vzduchových zbraní.
Zo vzduchových disciplín sa strieľa z dvoch typov zbraní a ku týmto zbraniam sú zvlášť disciplíny a to VzPu Slávia 30 alebo inak zalamovacia vzduchová puška 30 rán. Používa sa puška Slávia; a ďalej VzPu 40 a VzPu 60. Tu sa používa puška ISSF ako napr. ANSCHUTZ 9003 a iné modely.
Perkusné disciplíny.
Strieľa sa z historických zbraní (zbrane vyvinuté pred 31.12.1890) určených na čierny prach.
Apollinaris Patera

Apollinaris Patera je štítová sopka na povrchu Marsu, ktorá sa nachádza na severnej pologuli blízko rovníka juhovýchodným smerom od štítovej sopky Elysium Mons na planine Elysium Planitia severne od kráteru Gusev.
Charakteristika.
Veľkost základne je 296 kilometrov (iné zdroje uvádzajú veľkosť základne 180 × 280 kilometrov). Na vrcholku sopky je plytký kráter s nepravidelným okrajom, pri ktorom sa predpokladá vznik spojený s explozívnym vulkanizmom. Okrem prejavov explózie, sa tu nachádza aj výlevný vulkanizmus, ktorý vytvoril rozsiahlu výlevnú plošinu v prevažujúcom južnom až juhovýchodnom smere. Vzhľad vulkánu naznačuje, že explozívna erupcie sú staršieho dáta a že výlevný vulkanizmus nasledoval až po explózii vulkánu (skorý hesperian či neskorý noachian). V západnej časti sopky sú viditeľné prejavy sklzov, ktoré napovedajú, že tunajší materiál je tvorený sopečným popolom.
Vek sopky sa odhaduje na 3 miliardy rokov či viac ako 3,5 miliardy rokov. Aj keď sa vypína iba približne 5 kilometrov nad nulovú hladinu Marsu, je vrchol väčšinu času zahalený v mrakoch. Najväčší kráter nachádzajúci sa na vrcholku sopky dosahuje priemeru 80,5 kilometrov s najväčšou hĺbkou okolo 1 kilometru.
Pomenovaný bol v roku 1973 po horúcom prameni nachádzajúcom sa severozápadne od talianskehoo Ríma v oblasti Etrúria.
Na snímkoch je možné pozorovať aj vzťah magmatizmu a ľadu viazaného v pôde. Vďaka uvoľnenému teplu z magmy dochádzalo k roztopeniu podzemného ľadu v regolite, čo viedlo k lokálnym záplavám.
Martika

Marta Marrero (* 18. máj 1969, Whittier, Kalifornia, USA), známa ako Martika, je americká popová speváčka .
Jej rodičia pochádzajú z Kuby, ktorú opustili počas revolúcie.
Diskografia.
Pozri hlavný článok: Diskografia Martiky.
Hamiltonovská kružnica

Hamiltonovská kružnica je taký podgraf, ktorý je kružnica a obsahuje všetky vrcholy pôvodného grafu.
Postačujúce podmienky existencie hamiltonovskej kružnice:
Internetové rádio

Internetové rádio alebo e-rádio je rádio, pri ktorom je jeho program šírený v digitálnej forme cez internet. Čo sa týka vysielania a prijímania zvuku je podobné klasickému rádiu. Na druhej strane ale je odlišné od podcastingu, pri ktorom sa vyžaduje sťahovanie relácií (dát) a takisto nemá nič spoločné s poskytovaním obsahu na želanie (zo zoznamu). Mnohé internetové rádiá existujú súbežne so svojimi klasickými terestriálnymi verziami, existujú však aj čisto internetové rádiá.
Internetové rádio je dostupné z akéhokoľvek miesta na svete s pripojením na internet. To z neho robí populárnu službu pre ľudí, ktorým tradičné lokálne stanice nedokážu poskytnúť požadovaný druh hudby (ako world music, jazz, heavy metal, elektronickú hudbu, operu, atď.). Niektoré rádia ponúkajú nonstop spravodajstvo, šport, politiku a množstvo rôznych iných žánrov.
Technologické pozadie.
Streaming.
Jeden z najbežnejších spôsobov ako distribuovať internetové rádio je streaming (kontinuálne prúdenie dát) a využitie stratového zvukového kodeku. MP3 formát je najpopulárnejší, nasledovaný Ogg Vorbis, Windows Media Audio a RealAudio. 
Bity sú "streamované" (transportované) cez internetovú sieť v TCP alebo UDP paketoch, potom spojené a hrané v priebehu asi 2-10 sekúnd, v závislosti od serverových charakteristík. Toto oneskorenie je označované ako „lag“ (bežný jav v IT, pakety sa len niekde zdržia).
Všeobecne je multimediálny obsah dátovo objemný, a tak skladovať a prenášať ho je náročné. Kvôli tomu sa uskladňované aj streamované dáta komprimujú.
História.
Pokusy zobraziť média na počítačoch siahajú až do ich začiatkov - polovice 20. storočia Akademické experimenty v roku 1970 preukázali len základné koncepty a možnosti streamovania médií na počítačoch.
Ku koncu 80 rokov boli spotrebiteľsky orientované počítače dostatočné výkonné na to, aby spúšťali rôzne médiá. 
Primárne technické problémy so streamovaním boli mať dostatočne výkonný CPU a a podporu pre taký veľký tok dát a vytvoriť operačný systém, ktorý by nemal problémy s prehrávaním médií. Avšak v tej dobe sa média distribuovali na CD nosičoch a nie cez internet.
Koniec 90-tich rokov 20.storočia priniesol väčšiu priepustnosť siete, zvýšila sa prístupnosť k Internetu a rozšírilo sa použitie štandardných protokolov a formátov, ako TCP/IP, HTTP a HTML. Došlo tiež ku komercionalizáciii Internetu.
Pokroky v pripojeniach počítačov do siete v kombinácii so silnými domácimi počítačmi a modernými operačnými systémami sprístupnili streamované média obyčajným spotrebiteľom.
Pokémon Trading Card Game

Zberateľská kartová hra Pokémon () je súčasťou hier, anime, mangy, zbieracích kariet a ďalších médií vytvorených Satošim Tadžirim. Táto kartová hra vznikla na podnet série konzolových Nintendo hier.
Základy.
Hra je stále všade vo svete úspešná. Vydávajú sa stále nové balíky kariet, z ktorých si hráči môžu postaviť svoj vlastný balík zo 60 kariet. Hra je predovšetkým určená pre priateľské obchody, teda vymieňanie kariet. Hráči medzi sebou jednotlivé karty vymieňajú a potom s takýmito zmixovanými balíkmi hrajú.
Typy kariet.
V hre sú 3 typy kariet:
Typy pokémonov.
Všetci pokémoni sú typovo rozdelení. Typy pokémonov sú rovnaké ale majú o jeden druh viac ako energie, takže je ich dokopy desať (energií je deväť). V pôvodných videohrách funguje až 18 typov, takže pravidlá boli zjednodušené. Typy pokémonov sa zväčša držia tejto tabuľky:
Balíčky.
Team Aqua a Team Magma.
Dva tímy pokémonov, ktoré medzi sebou súperia. Každý tím má svojho hlavného pokémona - Magma má Groudona a Aqua má Kyogra. Každý tím má svoj "Základný balíček" (), kde nájdete príslušných pokémonov, energie a trénerov. Základný balíček Teamu Magma obsahuje bojových a ohnivých pokémonov a Základný balíček Teamu Aqua vodných a bleskových.
Zaujímavosti.
FAKE karty.
Niektoré karty sú falošné a majú menšiu cenu. Najvýraznejšie rozpoznávacie znaky sú chyby v tlači, ružový pokéball alebo znak v ľavom dolnom rohu karty.
Prívlastky pokémonov.
Niektorí pokémoni majú prívlastok dark,x alebo ex. Prívlastok "dark" je na kartách "Team Rocket" a väčšinou má dotyčný pokémon menej zásahových bodov. Prívlastok "ex" majú pokémoni v najvyššej vývojovej fáze a majú tým viac zásahových bodov a silnejšie útoky.Pri x je pokémon plne skúsený a ovláda všetky svoje útoky.
Cennosť kariet.
Cennosť kariet je stupňovaná nasledovne (od najmenej cenných):
Brožúra

Brožúra alebo pamflet je papierová forma reklamy. Brožúry môžu propagovať miesta, udalosti, hotely, produkty, služby, atď. Sú väčšinou stručné po jazykovej stránke a využívajú pútavý dizajn. Direct-mail a obchodné prezentácie sú zvyčajné spôsoby distribúcie brožúr oboznamujúcich s produktom alebo službou. V hoteloch a na iných miestach, kde je vysoká frekvencia pohybu turistov, brožúry visiace alebo vystavené v stojanoch vyzývajú k návšteve zábavných parkov, podnikov, alebo iných zaujímavých miest. Dva najčastejšie používané štýly brožúr sú jednoduchý list a malá knižka. 
Najpoužívanejšie jednolistové brožúry sú známe ako dvojzložkové (jediný list, potlačený na obidvoch stranách a zložený na dve polovice) a trojzložkové (to isté, ale zložené na tretiny). Dvojzložkové brožúry ponúkajú štyri plochy (panely), trojzložkové šesť.
Sú možné aj ďalšie spôsoby preloženia: harmonika, “Z-preloženie”, “C-preloženie”, atď. Veľké listy, ako tie s detailnými mapami alebo rozkladacími fotografiami sú preložené na štyri, päť alebo šesť panelov.
Brožúry sú tlačené použitím štvorfarebného procesu na hrubší lesklý papier, ponúkajúci dojem kvality. V porovnaní s letákom alebo plagátom používajú brožúry vysokokvalitný papier, viac farieb a sú preložené.