Bitka pri Sluis (1340)

Bitka pri Sluis ("Bitka pri L’Écluse") bola námorná bitka medzi Francúzskom a Anglickom 24. júna 1340. Uskutočnila sa v prístave L’Écluse (holandsky "Sluis") v dnešnej provincii Zéland v Holandsku, v blízkosti ústia Zwinu, morského ramena vedúceho do Brugg. Táto bitka bola jedným z prvých stretnutí storočnej vojny.
Historické poznatky o tejto bitke sú veľmi povrchné a pochádzajú najmä z anglických zdrojov. Angličania sa prirodzene snažili prikrášliť svoje víťazstvo a zatajiť svoje straty. Napríklad, hoci bitka trvala celý deň, anglické straty sa ignorovali; je pravdepodobné, že boli blízke francúzskym. Lebo napríklad dva roky predtým, v roku 1338, v námornej bitke pri Arnemuidene, kde zvíťazili Francúzi, Angličania údajne stratili 1 000 mužov, zatiaľ čo víťazní Francúzi 900. Rozdiel v počte mŕtvych medzi víťazmi a porazenými bol vtedy malý.
Kontext.
Začiatok Storočnej vojny.
Od ovládnutia Anglicka Normanmi v roku 1066 vlastnili anglickí panovníci majetky vo Francúzsku, a preto boli vazalmi kapetovských kráľov a potom od roku 1328 rodu Valois. Valoisovci sa systematicky snažili kontrolovať rast anglickej moci a vždy, keď sa naskytla príležitosť, prevzali léna. Do roku 1337 vlastnil anglický kráľ Eduard III. na kontinente len provinciu Guyenne a grófstvo Ponthieu. V roku 1340 vládol Filip VI., ktorý plánoval napadnúť Anglicko a sníval o napodobnení Viliama Dobyvateľa.
Pôsobiace sily.
Flotily.
Eduard III. zhromaždil všetky veľké lode z Anglicka a piatich prístavov, predstavujúc 190 lodí s posádkou 35 000 ozbrojencov a námorníkov vrátane 12 000 lukostrelcov vyzbrojených slávnymi dlhými lukmi. Flámi spojili svoje sily s 50 ďalšími loďami všetkých veľkostí, ktorých posádku tvorilo spolu 8 000 mužov.
Francúzska flotila bola pestrou zmesou obchodných a rybárskych lodí. Osemdesiat z týchto lodí je známych z evidencie lodenice v Rouene, podľa ktorého bolo 50 "nefov", 14 "bárok", 3 "galéry" a jedna "koga". Flotila mala spolu 212 plavidiel vrátane približne štyridsiatich stredomorských galér.
Nefy sú zaoceánske lode z Lamanšského prielivu alebo Baltského mora, ktorých presné rozmery nie sú známe. Majú jeden až tri sťažne s predmostím na prove a na korme. Hlavný stožiar je vybavený rahnovou plachtou, ku ktorej sa niekedy pridáva kapotáž. Plavia sa výlučne plachtami a nie sú schopné plávať proti vetru.
Galéry (alebo galeje) sú dlhšie, užšie a nižšie pri vode. Mohli mať až 28 radov s tromi veslármi na každej strane, čo im umožňovalo ľahko plávať proti vetru. Vďaka tejto veľkej obratnosti boli až do 17. storočia ideálnou vojnovou loďou. Boli však krehké a nevhodné na severné moria.
Bárky sú nákladné lode bez predku s jedným alebo dvoma stožiarmi. Majú rovnakú tonáž ako nefy, ale sú nižšie a tiež sú poháňané veslami. A napokon, koga je okrúhla stredomorská loď.
Velenie.
Zatiaľ čo anglickej flotile velil priamo kráľ Eduard III., francúzskej flotile velili dvaja improvizovaní admiráli: Hugues Quiéret, bývalý "senešal" z Beaucaire, a Nicolas Béhuchet, bývalý výberca daní. Pomáhali im viceadmirál Nicolas Hélie a kapitán Matthieu Quiefdeville z Dieppe. Janovským galéram velil kapitán Gilles Boccanegra, známy ako "Barbanera" („Čierna brada“).
Prípravy.
V máji 1340 vyplávala z prístavov celá flotila lodí pozostávajúca z tridsaťjeden nefov a 2 540 mužov, s úmyslom pripojiť sa ku „Grande Armée de la Mer“ (Veľkej námornej armáde), ktorá bola postavená v Seinskom zálive: dvesto nefov, z ktorých viac ako tri štvrtiny pochádzali z Normandie.
Predtým, ako flotila zamierila do Anglicka, bola umiestnená v zálive "L’Écluse" medzi Flámskom a Zélandom. V blízkosti anglického pobrežia bola eskadra rýchlo spozorovaná a 23. júna sa anglický kráľ rozhodol prevziať iniciatívu v nádeji, že sa pomstí za to, že dva roky predtým na tom istom pobreží jeho lode utrpeli porážku v bitke pri Arnemuidene.
Bitka.
Ráno 24. júna sa objavilo 250 anglických lodí s 15 000 mužmi a ich posádkami. O tretej hodine popoludní, pri prílive a vetre, zaútočila anglická armáda na francúzsku flotilu zakotvenú v akomsi slepom ramene. Na francúzskej strane mali iniciatívu strelci z kuší, ale rýchlo ich premohla rýchlosť paľby waleských lukostrelcov. Po naloďovaní sa odohrávali zúrivé boje na lodných mostoch. Quiéretovi a Béhuchetovi sa podarilo zajať Eduardovu loď "La Thomas" a poraniť mu stehna. Francúzski velitelia však boli zajatí. Quiéret mal okamžite sťatú hlavu a Béhuchet bol obesený.
Popoludní sa vďaka zmene smeru vetra podarilo flámskej flotile opustiť pobrežie a zapojiť sa do bitky. Francúzi spanikárili: nemali inú možnosť úniku ako skočiť do vody a utápali sa po tisícoch.
Len polovici Janovčanov vrátane Boccanegru sa podarilo ujsť.
Podľa anglického kronikára Thomasa Walsinghama (asi 13601422), benediktínskeho mnícha z opátstva svätého Albana, ktorý sa narodil približne dvadsať rokov po tejto udalosti, Francúzi v bitke stratili takmer 30 000 mužov, čo sa zdá byť príliš veľa.
Stratené lode.
Z približne dvoch stoviek francúzskych lodí sa podarilo uniknúť len asi tridsiatim. Na francúzskej strane bolo potopených mnoho lodí. V La Hougue predstavoval preživší kontingent 920 mužov na desiatich lodiach vrátane napr. "Saint-Jehan", "Saint-Jame", "Nostre-Dame", ... V Barfleure zostal kontingent 700 mužov na deviatich lodiach; napr. "Riche", "Saint-Eustache", "Fleurie", ...
Následky.
O šesť rokov neskôr sa v dôsledku tejto námornej katastrofy vylodil vo Francúzsku anglický kráľ Eduard III. Až do obnovenia francúzskeho námorníctva v roku 1377 bolo Anglicko na začiatku Storočnej vojny takmer nesporným pánom morí. Anglicko sa mohlo plaviť bez akýchkoľvek reálnych obmedzení, čo viedlo napríklad k víťazstvám pri Kreščaku v roku 1346 a Poitiers v roku 1356.
Spomienky.
V roku 1344 bola na oslavu víťazstva pri L’Écluse vyrazená ušľachtilá zlatá minca s podobizňou „kráľa mora“ Eduarda III. Zobrazuje kráľa tróniaceho na vojnovej lodi, korunovaného a držiaceho v jednej ruke meč a v druhej štít skladajúci sa z štyroch častí erbov Anglicka a Francúzska.