burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Biologická antropológia

Biologická antropológia (iné názvy: fyzická antropológia (v širšom zmysle), antropológia (v užšom zmysle), antropobiológia, zriedkavo: bioantropológia, nepresne: biológia človeka - angl. human biology, v 19. stor. aj prírodopis človeka) je veda študujúca variabilitu, morfológiu a fyziológiu ľudského organizmu v rámci rôznych rasových, etnických a kultúrnych skupín populácie v priestore a čase. 
Študuje mechanizmy biologickej evolúcie, genetickej dedičnosti, ľudskej adaptability a (druhovej) rozličnosti, integruje primatológiu, morfológiu a paleontológiu vo vzťahu k ľudskej evolúcii.
Dejiny.
Zakladateľmi fyzickej antropológie ako samostatného vedného odboru boli v polovici 19. storočia Paul Pierre Broca (1824-1880) a Franz Boas (1858-1942). Fyzická antropológia teda vznikla skôr, ako boli publikované známe dve kľúčové teórie 19. storočia:
Niektoré rané štádiá biologickej antropológie sú dnes zavrhnuté ako pseudovedecké. Týka sa to predovšetkým antropometrie, ktorá využívajúc meranie istých častí ľudského tela (napr. lebky - tzv. cefalitický index) robila závery o charaktere, správaní a nadaní danej osoby. 
Členenie.
Wolf 1977.
biologická antropológia:
Podobne (s vynechaním historickej antropológie) je zadelená "antropológia" (t.j. podľa obsahu hesla biologická antropológia) v Malej československej encyklopédii. Ako náplň takto vymedzenej fyzickej antropológie (v užšom zmysle) sa tam uvádza, že sa "zaoberá ontogenézou a variabilitou telesných znakov."
Freudig et al. 2004.
prírodovedno-biologicky orientovaná antropológia/prírodovedná antropológia:
Prechod od prírodovednej k neprírodovednej antropológii (napr. kultúrnej antropológii) tvorí sociálna antropológia v nemeckom ponímaní (vrátane demografie) a etnológia. 
Soukup 2005.
klasické disciplíny fyzickej antropológie (v šišom zmysle):
Okrem toho fyzická antropológia využíva poznatky disciplín anatómia, etológia, primátológia, biochémia, populačná genetika, molekulárna genetika, evolučná biológia, ekológia a ďalších biolgických disciplín.
Enc. Beliana 1999.
antropológia/biologická antropológia:
Aplikovaná antropológia vytvára predpoklady na využitie poznatkov a metód antropológie v iných vedných odvetviach (v spoločenskej praxi).
Etnická antropológia

Etnická antropológia je časť antropológie v tradičnom európskom členení antropológie na antropológiu etnickú, antropológiu prehistorickú a antropológiu fyzickú.
Etnická antropológia skúma pôvod a vývoj ľudských rás a následných etnických odlišností, podáva klasifikáciu antropologických typov vrátane vývinu ich rozšírenia. 
Vzhľadom na svoj záujem o ľudské rasy analyzuje aj rôzne rasové teórie a problémy rasizmu.
Aplikovaná kultúrna antropológia

Aplikovaná kultúrna antropológia je praktické využívanie antropologických poznatkov kultúrnej antropológie v rôznych sférach spoločenského života. Aplikovaná kultúrna antropológia sa pôvodne zameriavala na riešenie problematiky koloniálnych správ, v povojnovom období v nej dominujú otázky krajín tzv. tretieho sveta. V súčasnosti sa prelína s antropológiou politiky, ekonómie a práva.
Psychoanalytická antropológia

Psychoanalytická antropológia je výskum etnografických daností pomocou psychoanalytických interpretácií. Určité postoje oidipovského komplexu sa napr. používajú ako vysvetľujúce schémy pôvodu dnešných kultúrnych súvislostí.
Pscyhoanalytická antropológia vychádza zo štúdia snov, mýtov, rozprávok, povestí, ceremónií, magických rituálov, každodenného života, výchovy detí, analýzy hier atď.
Symbolická antropológia

Symbolická antropológia je smer kultúrnej antropológie a odbor novej etnografie, ktorý sa šíri v USA od začiatku 60. rokov 20. storočia a ktorého charakteristickou črtou je výskum kultúry ako systému zdieľaných symbolov a významov. Najvýznamnejším predstaviteľom symbolickej antropológie a jedným z jej zakladateľov je Clifford Geertz.
Teoretická antropológia

Teoretická antropológia je základ jednotlivých antropologických disciplín a smerov. Vymedzuje vzťah medzi základnými antropologickými pojmami a kategóriami, študuje teórie a hypotézy a uskutočňuje všeobecnú analýzu metód a techník výskumu. Usiluje sa o integráciu súčasného antropologického poznania a o vytvorenie jednotnej teoretickej sústavy pre štúdium človeka a kultúry. 
Osobitnú pozornosť venuje vymedzeniu vzťahov medzi jednotlivými úrovňami antropologických výskumov. O jej poznatky sa preto opierajú všetky antropologické výskumy, ktoré ju svojím
vlastným vývojom spätne obplyvňujú a rozširujú.
Teoretická antropológia sa pestuje najmä ako akademická disciplína, opiera sa o vedecký výskum, akademickú výučbu a produkciu antropologických publikácií a filmov.
Antropologizmus

Antropologizmus je tendencia alebo smer súčasnej filozofie, ktorého predstavitelia vidia v pojme človeka kategóriu, ktorá má rozhodujúcu úlohu medzi významovými útvarmi intervenujúcimi vo filozofickej reflexii.
Antropomastika

Antropomastika je náuka o rodových menách a osobných menách, súčasť onomastiky.
Antropomorfický

Antropomorfický znamená týkajúci sa alebo konaný podľa antropomorfizmu.
Antropomorfický je teda týkajúci sa spôsobu vysvetľovania na spôsob človeka, jeho vlastností a
schopností, prenášanie ľudských vlastností a určeností na mimoľudské alebo
nadľudské, napr. na boha alebo prírodu.
Antropomorfizmus

Antropomorfizmus (zo ; a ) je prenášanie ľudských vlastností a osobitostí na vonkajšie prírodné sily alebo mýtické bytosti. Slovo znamená aj všeobecne podobnosť s ľudskou činnosťou a pod.
Antroposociológia

Antroposociológia je sociologická teória, podľa ktorej existuje bezprostredná súvislosť sociálneho postavenia ľudí s anatomicko-fyziologickými znakmi človeka (veľkosť a tvar lebky, výška, farba vlasov a pod.) a ktorej predstaviteľmi sú najmä G. V. de Lapouge
a O. Ammon. 
Antroposociológia je odroda rasovo antropologického smeru v sociológii.
Anuloma pránajáma

Anuloma pránajáma (sans.) je pránajáma s brzdením výdychu. Anuloma Viloma Pránájáma je typ pránájámy alebo ju môžete nazvať aj technika kontrolovaného dýchania. 
Externé odkazy.
At Rishikesh Yog Dham, we offer a variety of Teacher Training Courses, including traditional Ashtanga Yoga. We offer a variety of levels of training (Yoga Teacher Training in Rishikesh, India) including 100 hours, 200 hours, 300 hours, and 500 hours Yoga TTC.
Anupadaka

Anupadaka (sans.) je bez tvaru, bez rodičov; druhá kozmická uroveň, ktorá sa rozvíja z úrovne ádi k svetovému éteru (ákáša) a ďalej k živlom, z ktorých sa skladá príroda a
všetky jej javy.
Anything goes

Anything goes () je princíp epistemologického anarchizmu, ktorý opísal Paul Karl Feyerabend vo svojej práci "Against Method : Outline of an Anarchistic Theory of Knowledge" (1970), pokladajúc ho za základnú tézu pre rozvoj vedy. Často je neoprávnene vykladaná ako pripúšťanie chaosu a ľubovôle do vedy, v skutočnosti sa ale len obracia proti princípu indukcie a konzistencie vedeckých výskumov. Téza tvrdí, že rozvoji vedy prispievajú naopak kontrainduktívne teórie, rozporné s prevládajúcou paradigmou. Podľa Feyerabenda sa vždy nájdu fakty a okolnosti, v ktorých sa môžu hodiť normy, štandardy a koncepcie odmietané v iných podmienkach.
Apána

Apána (sanskrit) je druhý z desiatich váju, ktorý sa prejavuje ako funkcia prány, druh pránickej aktivity spojenej s výdajom z organizmu. Apánu umiestňujú do oblasti vylučovacích orgánov, kde vládne podvedomým komplexom. Apánu pokladajú za nižší oheň, ktorý jogín mení na vyšší tým, že ho zdvíha v tele pomocou vôle. Keď sa mu podarí zdvihnúť ju ako istý druh napätia zo spodku trupu do stredu přs, premieša ju s pránou, čím vzniká pránajama, čiže vnímanie dychu, ktorý pôsobí kladne na nižšie sklony a všetky duchovné hodnoty bytosti.
Aparát

Aparát môže byť:
Štátny aparát

Štátny aparát môže byť:
Aparigraha

Aparigraha (sans.) je nehromadenie/neprivlastňovanie (etická poučka z jamy). Tento koncept vychádza z džinizmu a aštangajogy a znamená obmedzenie vlastníctva na jeho najmenšiu možnú mieru alebo iba na to čo je dôležité.
Apatia

Apatia je stav, keď jedinec nemá záujem, prípadne je ľahostajný voči niektorým aspektom emocionálneho a sociálneho života alebo fyzickej činnosti.
Historický význam.
Etymologický pôvod výrazu "apatia" je v gréckom slove απάθεια (apatheia), ktorým sa označoval duševný pokoj, necitlivosť a oslobodenosť od afektov, inak povedané stav bez afektov. Dosiahnuť takúto apatiu sa pokúšali najmä predstavitelia stoicizmu.
Podľa stoikov je apatia prirodzená vlastnosť mudrca, ktorý s neohrozenou rovnováhou ducha vie znášať nestálosti každého druhu a protivenstvá života a s rovnakým pokojom prijíma šťastie aj nešťastie, dobro aj zlo.
V súčasnosti sa tento výraz používa predovšetkým v oblasti psychológie vo význame opísanom vyššie.
Apeirón

Apeirón ( &lt; ἀ- "a-" – bez-/ne- + πέρας "peras" – koniec, medza, hranica, vymedzenie) je filozofický pojem označujúci neohraničené, neobmedzené, nekonečné. Anaximandros z Milétu týmto pojmom označil kvalitatívne nediferencovanú a priestorovo neobmedzenú pralátku (arché), z ktorej všetko vyvstáva a do ktorej sa v priebehu času opäť všetko navracia. Beztvarosť ale bola pre Grékov odpudivá – v teórii i praxi tiahli k pokiaľ možno dokonalému tvaru.
Neskôr sa týmto pojmom začalo označovať aj priestorové, časové, matematické nekonečno (pozri články nekonečno a matematické nekonečno).
Aperatický

Aperatický (lat.) je neobmedzený.
Apercepcia

Apercepcia (z – k, – vnímanie) je závislosť každého nového vnemu od predchádzajúcej životnej skúsenosti človeka a od jeho psychického stavu v momente vnímania.
Ide o psychické procesy na vyššej úrovni ako pri percepcii. Je to proces, pri ktorom sa človek zmocňuje nielen zmyslovej podoby diela, ale preniká aj do jeho obsahu. V apercepčnom procese rozoznávame dva základné módy vnímania:
Transcendentálna apercepcia

Immanuel Kant termínom transcendentálna apercepcia označuje apríórne vedomie, čiže vedomie, ktoré existuje pred každou skúsenosťou, je pôvodné, čisté a nemenné a podmieňuje jednotu javového sveta, dávajúc mu jeho formy a zákony.
Apetitus

Apetitus (lat.) je tendencia spojená s určitou organickou funkciou, napr. hlad, pohlavný pud. V scholastike: prirodzený sklon.
Aplikácia

Aplikácia môže byť
Internetová sieťová aplikácia

Internetová sieťová aplikácia je softvérová aplikácia ktorá umožňuje využívať služby v sieti Internet. Umožňuje komunikovať medzi ľuďmi navzájom a pristupovať k dátam uloženým na internete. Sieťové aplikácie využívajú obvykle architektúru klient-server, v ktorej predstavujú klienta. Príkladom môžu byť programy obsluhujúce a využívajúce služby a protokoly ako e-mail, telnet, ftp, gopher, WAIS, WWW.
Apodiktickosť

Apodiktickosť je nesporná dokázateľnosť alebo absolútna pravdivosť významového útvaru, napríklad súdu. Všeobecnejšie pojem znamená nepochybnosť, úplnú istotnosť a podobne.
Vo filozofii napríklad pozitivizmus odmieta apodiktickosť pravdy.
Apokalypsa (literatúra)

Apokalypsa (po grécky: ἀποκάλυψις – "apokalypsis" „zjavenie, odhalenie“) je staroveký literárny druh. 
Je veľmi náročné určiť jeho presné prvky a definovať, ktoré spisy sú apokalypsy, a ktoré nie. Väčšinou ide o spisy, v ktorých nejakému človeku (prorokovi) je skrze nebeského (anjelského) prostredníka zjavená nadprirodzená pravda, zvyčajne o dejinách a ich zmysle (s dôrazom na Božie konanie v dejinách v prospech trpiacich), ale môže ísť aj o zjavenie nebeského sveta ako takého (pozri napr. 1. knihu Henochovu a pod.). Podľa klasickej definície sem patrí aj záujem apokalypsy o eschatológiu. Zvyčajne apokalypsy obsahujú aj výzvu na určité konanie, to však nie je všeobecne nijak určené – môže ísť tak o výzvu na boj a odpor ("Zvieracia apokalypsa" v 1Hen), ako aj o pacifizmus (kniha Daniel). 
Podľa typu obsahu sa apokalypsy delia obyčajne na dve veľké skupiny: 
Apokalypsy obyčajne odrážajú nejakú krízovú situáciu spoločnosti (prenasledovanie Židov za Antiocha IV. Epifana alebo zničenie druhého jeruzalemského chrámu v roku 70), ale nie vždy je táto kríza z textu zrejmá; niekedy treba pojem „krize“ brať veľmi široko (prenikanie helenizmu do židovstva). Apokalypsy píšu veľmi vzdelaní ľudia, ktorí mali široký kultúrny rozhľad.
Termín „Apokalypsa“ pochádza z apokalypsy "par excellence", zo Knihy Zjavení svätého Jána. Táto kniha začína práve slovami „Zjavenie Ježiša Krista“, po grécky Άποκάλυψις Ίησοῦ Χριστοῦ ("Apokalypsis Iésú Christú"). Podľa tohto prvého slova dostala svoj názov tak samotná kniha Janových zjavení, ako aj celý literárny druh. 
Apokalypsu ako literárny druh treba odlíšiť od apokalyptiky (čo je typ hnutia). Nie každé apokalyptické hnutie vyprodukovalo vlastné apokalypsy (Kumrán), rovnako ako nie všetky apokalypsy pochádzajú z apokalyptických hnutí.
Apokalyptika

Apokalyptika (zo ) je pojem, ktorý zahŕňa apokalyptickú eschatológiu (súhrn zjavení o tajomstvách týkajúcich sa konca sveta), apokalyptickú literatúru (súhrn spisov, v ktorom sú tieto zjavenia zaznačené, resp. literárny druh, v ktorom sú tieto spisy vypracované) a apokalypticizmus ako myšlienkový smer alebo hnutie. Tento myšlienkvoý smer bol – popri farizejoch, saducejoch a esejcoch – príznačný pre poexilové židovstvo, no prítomný aj v iných staroorientálnych náboženstvách (Egypt, Perzia) a zo židovstva prevzatý a ďalej rozvíjaný kresťanstvom.
Apokónia

Apokónia je chemická zmes produktov rozkladnej destilácie dreva s čiernouhoľným dechtom.
Apokopa

Apokopa (gr.) je lingvistické nevyslovenie, odpadnutie, odsúvanie jednej alebo viacerých hlások na konci slova (napríklad ktos' namiesto ktosi).
Apokryf (kresťanstvo)

Apokryf je:
Rozlišujú sa starozákonné (starozmluvné) a novozákonné (novozmluvné) apokryfy. Ich počet sa u jednotlivých cirkví líši.
Starozákonné apokryfy.
Judaizmus diskusiu o svojom kánone Biblie (Tanach, תנ״ך) uzavrel v roku 92 po Kr., kedy vznikol palestínsky kánon, ktorého súčasťou sa nestali mladšie starozákonné spisy. Ako také neboli považované za rovnako dôležité ako ostatné starozákonné knihy, nevenovala sa im preto taká pozornosť a uchovali sa preto v menej spoľahlivom rukopisnom stave než ostatné biblické knihy. Ich pôvodné hebrejské texty zostali zachované len čiastočne a obsahujú množstvo rukopisných odchýlok. Niektoré z týchto kníh existujú už len v gréckom preklade, prípadne je ich originálnym jazykom na rozdiel od ostatných starozákonných kníh gréčtina. Až 20. storočie prinieslo archeologické nálezy pôvodných hebrejských fragmentov týchto spisov, ktoré sa celé zachovali len v preklade. Použitie pojmu „apokryf“ implikuje, že pojednávaný spis nemá v skutočnosti do Biblie byť zaradený. Existuje tiež problém rozdielu v chápaní pojmu apokryf u apokryfov starozákonných a novozákonných. Pre akademické použitie sa preto pre korpus uvedených starozákonných kníh (ktoré sú súčasťou katolíckeho kánonu) väčšinou doporučuje namiesto pomenovanie „apokryf“ použitie pojmu „deuterokanonická literatúra“.
Starozákonné biblické apokryfy, hebr. "chiconim", sú knihy, ktoré židovská tradícia (a podľa nej protestantská) nezahŕňa do kánonu Tanachu, resp. Starého zákona. Podľa katolíckej tradície niektoré z týchto kníh súčasťou biblického kánonu sú.
Uznanie týchto kníh sa v cirkvách líši.
Novozákonné apokryfy.
Novozákonné apokryfy sú spisy z 1. až 4. storočia, ktoré sa svojím obsahom a formou podobajú novozákonným knihám. Boli väčšinou uverejnené pod menom niektorého z apoštolov, nestali sa však súčasťou žiadneho kánonu, aj napriek tomu ich v určitých dobách mohli niektorí autori za súčasť kánonu považovať. Na rozdiel od starozákonných apokryfov netvoria nijakú uzavretú zbierku a neboli uznané žiadnou zo súčasných cirkví. Mnohé z nich sú základom učenia gnostikov.
Patria sem:
Martin Luther chcel z Novej zmluvy odstrániť z kánonu niektoré knihy (List Židom, List Jakuba, List Júdov a Zjavenie Jána), nakoniec v kánone zostali ale v nemeckých vydaniach Lutherovej Biblie sú vytlačené až na konci Nového zákona (v tu uvedenom poradí).
Apolitickosť

Apolitickosť je pasívny, nevšímavý, ľahostajný vzťah k verejným veciam spoločenského a politického zamerania, vyhýbanie sa politickej činnosti. Osoba vyznačujúca sa apolitickosťou sa označuje ako apolita.
Príčinou apolitickosti môže byť zaostalá vzdelanostná úroveň, ale môže ísť aj o prejav vedomého indiferentizmu.
Apologéti (rané kresťanstvo)

Apologéti boli filozoficky vzdelaní obhajcovia kresťanstva proti pohanským predsudkom panovníkov a vzdelancov v prvých storočiach existencie kresťanstva. Vo svojich pamätných spisoch na adresu cisárov a vládnucich sa pokúšali presvedčovať o mravnej prevahe kresťanstva a jeho neškodnosti voči štátu. Jedným z najvýznamnejších apologétov bol Justinus Martýr zvaný "kresťan vo filozofickom plášti".
Z apológií vynikajú: ako najvyčerpávajúcejšia a najlepšia Órigenesova Κατὰ Κέλσου (lat. Contra Celsum), najranejšia od Kodratusa a najučenejšia od Eusebiosa z Kaisareie.
Apologetika

Apologetika (z gr. "apo" – proti, "logos" – reč) je obrana viery proti neveriacim; časť systematickej teológie, ktorej cieľom je obhajoba a zdôvodnenie vierouky pomocou dôvodov apelujúcich na rozum. V dejinách filozofie sa výrazom "apologetika" označuje aj učenie apologétov.
Apologetickému prístupu sa vytýka, že v zápale pre svoju vec môže celkom ignorovať skutočné a objektívne fakty, najmä negatívne a prehnane vyzdvihovať a zveličovať fakty pozitívne. V tomto kontexte preto označenie "apologét" vyznieva väčšinou hanlivo. 
Dejiny apologetiky.
Historicky predstavujú apologéti skupinu kresťanských spisovateľov 2. storočia a 3. storočia, ktorí svoju vieru obhajovali v prostredí rímskej ríše. Svojimi odbornými a filozoficky či právne fundovanými spismi sa snažili obhájiť kresťanstvo pred právnymi útokmi aj pred námietkami filozofických škôl a gnostikov. Vo svojich pamätných spisoch adresovaných cisárom sa pokúšali presviedčať ich o mravnej prevahe kresťanstva a jeho neškodnosti voči štátu. Jedným z najvýznamnejších apologétov bol Justinus Martýr zvaný kresťan vo filozofickom plášti. Medzi ďalších dôležitých apologétov patria Atenagoras z Atén, Irenej z Lyonu, Tertullianus, Klement Alexandrijský a Origenes.
Apológia

Apológia je pôvodne obhajobná reč na súde, neskôr obranný spis napr. apologétov. Všeobecne obhajoba (spravidla nepodložená).
Apolónske a dionýzovské

Apolónske a dionýzovské sú dva základné, vzájomne na seba neredukovateľné živly alebo princípy, o ktorých existencii bol presvedčený Nietzsche, nadväzujúc na Schopenhauerovo
protipostavenie predstavy a vôle. Nietzsche kriticky postavil kategóriu apolónskeho a dionýzovského proti redukovaniu všetkých umeleckých prejavov na jediný princíp.
Apolón reprezentuje umenie názornosti, snovej vízie a individuačného princípu; apolónske umelecké diela sú harmonické, majú mieru a priezračnú jasnosť.
Apomixia

Apomixia alebo apomiktické rozmnožovanie (lat. apomixis) môže byť:
Aponia

Aponia (z gréčtiny) označuje stav duševnej bezbolestnosti dosahovaný uvoľňovaním, nečinnosťou. Usilovali sa ho dosiahnuť najmä predstavitelia stoicizmu.
Aporetika

Aporetika je "umenie" diskutovať problémy bez toho, že by sa muselo chcieť vyriešiť ich za každú cenu. Aporetika je veda o problémoch, ktorá sa neviaže na pevné stanoviskov v Aristotelovom zmysle. Aporetika je metóda skúmania problémov predtým, než o nich začne pojednávať teória, a nezávisle od možných pokusov riešiť ich, metóda rozlišovania pochopeného od nepochopeného; je to metóda pertraktovania ťažkostí a protirečení ako takých. Nicolai Hartmann rozlišuje aporetiku poznania a aporetiku bytia.
Apória

Apória (gr. ἀπορία, dosl. „ne-cesta“, "nepriechodnosť", "slepá ulička") je nevyriešiteľný rozpor medzi dvoma rovnako dobre odôvodnenými názormi, ťažký neriešiteľný problém. Je to rafinované a dôvtipné dokazovanie rozporov medzi zmyslami a rozumom. Výskum apórií uskutočňuje aporetika.
Vznik apórie prebieha tak, že sa stotožňujú dve odlišné roviny usudzovania: matematický, idealizovaný proces, v ktorom narábame s idealizovaným objektom v idealizovaných podmienkach, a faktuálny proces, v ktorom myšlienkovo narábame so zmyslovo-názorným empirickým objektom v reálnych podmienkach.
Počínajúc Kantom sa v podobnom význame používa termín antinómia.
Zenónove apórie pohybu.
Zo staroveku sú najznámejšie apórie Zenóna z Eley. Ten vychádzal z Parmenidovho presvedčenia, že súcno je len jedno a je stále rovnaké, preto sú pohyb a zmena neskutočné a klamné. Prijatie mnohosti súcna a reality pohybu preto vedie k neriešiteľným rozporom. Ako príklad jeho argumentácie možno uviesť tri z jeho dôkazov proti pohybu:
Apostaxia

Apostaxia (z gr. apo - "dolu", "stazó" - kvapkám) alebo apostaxa je krvácanie z nosa.
Apostáza

Apostáza alebo odpadlíctvo je odpadnutie od viery. Do vydania tolerančného patentu bolo odpadlíctvo od rímskokatolíckej viery cirkevným zločinom - trestala sa telesným trestom, pokutou a väzením. V súčasnosti pokladajú apostázu iba za hriech a nie za zločin.
Všetky krajiny kriminalizujúce odpadlíctvo od viery (k roku 2014) sú krajiny s islamskou väčšinou a 11 z nich sa nachádza na blízkom východe. Žiadna krajina v Amerike alebo Európe nemá žiadny zákon, ktorý zakazuje vzdať sa náboženského presvedčenia alebo obmedzuje slobodu vybrať si náboženstvo. Mimo to po celom svete žiadna krajina s kresťanskou, budhistickou, hinduistickou, židovskou, agnostickou alebo ateistickou väčšinou nemá žiadne trestné alebo občianskoprávne zákony, zakazujúce alebo postihujúce odpadnutie od viery alebo zákony obmedzujúce právo previesť jednotlivca z jedného náboženstva k inému.
Apriori

Apriori alebo apriórne alebo a priori je to, čo je a priori (v zmysle: predskúsenostne a nezávisle od skúsenosti).
Apriori podľa marxistov.
Apriori sa získava neuvedomene zo sociálnej skúsenosti zapísanej v pamäti ľudstva, v celom materiálnom tele ľudskej kultúry, ktoré zahrnuje mestá i manufaktúry, oráčiny i farmy, vyrobné návyky i spoločenské vzťahy, jazyk aj reč, knihy i vedecké prístroje. Apriórne sa odovzdáva od indivídua k indivíduu, od generácie ku generácii nie fyziologicky, a nie výhradne individuálnou skúsenosťou, ale predovšetkým sociálnou. Absolútne apriori neexistuje: možno o ňom hovoriť len v relativnom zmysle a vždy musíme presne určiť, v akom systéme daná téza vystupuje ako apriórna axióma.
Apriorizmus

Apriorizmus je uznávanie prípadne absolutizácia predskúsenostnej (apriórnej) povahy poznatkov. Opakom je aposteriorizmus.
Apyrexia

Apyrexia (gr.) je obdobie choroby bez horúčky.
Arabi

Arabi alebo arabské národy () môže byť:
Arabistika

Arabistika je vedná disciplína zaoberajúca sa jazykom, literatúrou, kultúrou a politicko-ekonomickými dejinami arabských národov. Je súčasťou orientalistiky.
Arabská ríša

Arabská ríša alebo Arabský kalifát alebo len Kalifát bol stredoveký islamský štát v rokoch 622 až 945. V 8. stor. zahŕňal aj severnú Afriku, Blízky východ, Stredný východ, Pyrenejský polostrov a zasahoval aj do Indie a Číny. Jej územím viedla dôležitá obchodná trasa - Hodvábna cesta.
Volení kalifovia.
Štát vznikol v roku 622, keď proroka Mohameda prijala dnešná Medina ako svojho vládcu (od tohto roku sa počíta aj arabský letopočet - hidžra). V roku 630 Mohamed dobyl Mekku a do konca svojho života celú Arábiu. Po jeho smrti vládli volení kalifovia (Mohamedovi nástupcovia) sídliaci v Medine. V tomto období Arabská ríša dobyla Palestínu, Sýriu, Egypt, Cyprus, Cyrenajku, Irán, Arméniu, Gruzínsko a časť strednej Ázie.
Za vlády Uthmána (644-656) vznikol v ríši náboženský rozkol a vznikli suniti a šiíti. Po zavraždení Uthamána vypukla občianska vojna medzi Alím a Mu'ávijom (teda medzi Alíovcami a Umajjovcami), ktorá trvala 656 - 670.
Umajjovský kalifát.
Samotný Alí bol zavraždený roku 661 a Umajjovci vtedy preniesli sídlo do Damasku. Po skončení občianskej vojny pokračovali vo výbojoch (670-732), v ktorých pripojili Maghrib, Pyrenejský polostrov, západnú Indiu a ďalšie časti strednej Ázie. V roku 732 postup Arabov do Európy zastavil pri Poitiers Karol Martel.
V roku 750 bol posledný Umajjovec zvrhnutý povstaním Alíovcov na čele s Abulom Abbásom (Abbásovci). Umajjovci boli potom vyvraždení, iba Abdarrahmán I. utiekol do Hispánie, kde vytvoril Córdobský emirát (neskorší Córdobský kalifát).
Abbásovský kalifát.
Abbásovci v roku 762 preniesli sídlo do Bagdadu a vytvorili z neho vtedy najväčšie mesto sveta. Od 8. storočia sa v centralizovanej ríši rozdelenej na provincie prejavovali decentralizačné tendencie. Ríša najväčší územný aj kultúrny rozmach dosiahla za Hárúna ar-Rašída (786 - 809), potom sa začala rozpadať na veľa menších štátov. Abbásovcom síce formálne ostalo jadro ríše až do roku 1258, ale v roku 945 sa fakticky podriadili dynastii Bújovcov, ktorú v polovici 11. storočia zvrhli Seldžuckí Turci.
Aragónsko

Aragónsko je autonómne spoločenstvo a historické územie v severovýchodnom Španielsku, tvorí dnešné provincie Teruel, Zaragoza a Huesca.
Dejiny.
Aragónsko vzniklo začiatkom 9. storočia v rámci reconquisty ako Aragónske grófstvo, ktoré bolo súčasťou franskej Hispánskej marky. V rokoch 925 až 1035 bolo súčasťou Navarrského kráľovstva, od roku 1035 samostatné kráľovstvo. Roku 1162 bolo k nemu pripojené Barcelonské grófstvo, odvtedy sa niekedy rozlišujú Krajiny aragónskej koruny (vrátane Katalánska a pod.) a Aragónske kráľovstvo (vlastné Aragónsko). V roku 1319 k nemu bola pripojená Valencia. Od roku 1516, nástupom Karla I. po Ferdinandovi Aragónskom (1506-1516), bolo oficiálne spojené s Kastíliou (de-facto vznik Španielska).
Aramejci

Aramejci boli semitské kmene, ktoré od od 2. tisícročia pred Kr. sídlili medzi Palestínou a Eufratom. Ich jazykom bola aramejčina.
V 15. stor pred Kr. vytvorili štátne celky v Sýrii, v 12. stor. pred Kr. prenikli do Babylonie, ktorú arameizovali. V 7. stor pred Kr. založili Novobabylonskú ríšu. Po dobytí Mezopotámie Arabmi sa postupne asimilovali.
Arbitrárny

Arbitrárny môže byť:
Arbitrérny

Arbitrérny alebo arbitrárny (franc.) znamená ľubovoľný, javiaci sa ako ľubovoľný, bez rozumovej opory, závislý len od individuálneho rozhodnutia, ako sa človeku chce, nie od všeobecne platných dôvodov.
Arbitrum liberum

Arbitrum liberum je latinský výraz, ktorý znamená slobodné rozhodnutie, sloboda vôle.
Archai

Archai (gr. mn. číslo od arché = princíp, prvopočiatok) znamená princípy, základné prvky, počíatky.
Podľa Foucaulta je archai stredná zóna alebo oblasť životného sveta, ktorá sa nachádza medzi oblasťou kódov a oblasťou reflexie a ktorú tvoria apríórne štruktúry umožňujúce nám vidieť vecný poriadok, dospievať k špeciálnovedným a filozofickým poznatkom a teoretizovať. Štruktúra týchto archai, podoba, v ktorej vstupujú do času a priestoru a sú schopné vytvoriť podklad pre prácu vied a filozofickú reflexiu, sa môže stať predmetom zvláštneho štúdia -
Foucaultovej archeológie.
Archaický

Archaický môže byť:
Archanjel

Archanjel (gr.) je anjel vyššieho stupňa v kresťanstve, judaizme, islame a zoroastrizme.Kresťanské učenie uznáva troch archanjelov a to Gabriela, Michaela a Rafaela. V knihe Enoch sa spomínajú okrem Gabriela, Michaela a Rafaela aj Uriel, Raguel, Sarakiel/Sariel a Fanuel.
Kresťanstvo.
V obyčajnom zozname anjelských zborov predstavujú archanjeli (až) 7. miesto. Podľa Biblie (Tob. 12, 15. v.) je archanjelov celkovo sedem a sú ochrancami rôznych národov. Menovite sa však v Biblii objavujú len traja Gabriel, Rafael a Michal. Štvrtý - Uriel - sa spomína v knihe uznávanej len časťou dnešných kresťanov.
Zoroastrizmus.
V Aveste, súbore posvätných textov zoroastrizmu, sa spomína 7 archanjelov a tvoria protiváhu siedmim démonom. 
Judaizmus.
V judaizme je podľa rôznych zdrojov 7 archanjelov alebo len 4.
Arché

Arché (gr.) môže byť:
Arche môže byť:
L'archéologie du savoir

L'archéologie du savoir (doslovne z franc.: „Archeológia poznania“) je kniha Michela Paula Foucaulta z roku 1969. Bola Foucaultovým odbočením do metodológie a odpoveďou na vnímanie jeho predchádzajúceho diela ("Les Mots et les choses", 1966). Vyjadril sa tak k anglo-americkej analytickej filozofii, konkrétne k teória rečových aktov.
Vybudovanie „archeológie poznania“ ako disciplíny je hlavným cieľom Foucaultových skúmaní. Archeológia poznania skúma historicky sa striedajúce systémy predpokladov poznania a kultúry. Tieto predpoklady sú určované typom semiotického vzťahu alebo vzťahu slov a vecí, ktorý prevláda v kultúre toho ktorého obdobia. Foucault vyčleňuje tri takéto systémy predpokladov (epistémy): renesančnú, klasickoracionalistickú a súčasnú.
Prehistorická archeológia

Prehistorická archeológia alebo praveká archeológia je hlavná veda prehistórie a archeológie. Jej hlavnou náplňou je získavanie (archeologický výskum v teréne) a spracovávanie (teoreticky a v laboratóriách) archeologické pramene.
Archetyp (psychológia)

Archetyp označuje prvotné vrodené štruktúry kolektívneho nevedomia, psychický sediment opakujúcich sa životných situácií, úloh a zážitkov človeka. Termín sa v súčasnosti rozšíril pod vplyvom prác C. G. Junga. 
Archetyp podľa Junga.
Podľa Junga je archetyp apriórna, autonómna, dedičná štruktúra ľudského nevedomia bez špecifického
obsahu. Obsah nadobúda až v priebehu individuálneho života, kde sa osobná skúsenosť viaže na archetypálne formy. Treba rozlišovať medzi vlastným formálnym archetypom, ukrytým v nevedomí, a konkrétnym archetypálnym obrazom, manifestujúcim na úrovni vedomia.
Pôsobením problémovej, krízovej situácie v osobnom alebo sociálnom živote dochádza k nevedomému oživeniu a sprítomneniu príslušného archetypu. Daný proces má spontánnu, automatickú povahu. Archetypická matrica a priori formuje činnosť fantázie a tvorivého myslenia. Pomocou tejto matrice Jung vysvetľuje existenciu opakujúcich sa motívov v mýtoch a rozprávkach rôznych národov "večných" obrazov svetovej literatúry a svetového umenia.
Archetypy majú numinóznu povahu, to znamená, že človeka fascinujú, vzbudzujú bázeň a posvätnú úctu.
Archetypálne obrazy sa objavujú v snoch, halucináciách psychotických pacientov, alebo v náboženských a mytologických symboloch, postavách a dejoch.
Archaické kultúry považovali archetypy za vyššie sily spirituálneho charakteru, bohov, démonov alebo duchov.
Archetypálne obrazy ako mytologické symboly sa ako rituály a dogmy prejavujú vo všetkých náboženstvách a svetových ideológiách.
Vzhľadom na schopnosť archetypov podstatne ovplyvňovať alebo aj ovládnuť vedomé ego sa archetypy javia ako autonómne psychické mocnosti.
V náboženských, etnických a ideologických vojnách alebo davových hnutiach sa uvoľňuje deštruktívna psychická energia, viazaná na archetypy. Asimilácia archetypálnych symbolov do náboženstva alebo ideológie totiž umožňuje transformáciu psychickej energie a jej uvoľnenie na úrovni vedomia. Náboženské a magické rituály, ktoré prírodné národy uskutočňujú pred lovom alebo vojnovou výpravou, umožňujú mobilizovať ich psychickú energiu pre určité ciele.
Ľudská kultúra neutralizuje ničivý vplyv psychickej energie, viazanej na archetypy, a môže ju aj využívať pre vlastné civilizačné úsilie vytváraním harmonickych a konzistentných "duchovných" systémov,v ktorých sa archetypy objektivizujú v podobe symbolov - archetypálnych obrazov.
V dejinách ide o nájdenie vhodnej formy rituálu, ktorý by predstavoval optimálne formovanie vzťahu ľudskej kultúry k projektívnej podobe kolektívnych archetypov.
Archetypy súvisia fylogeneticky s inštinktami; archetyp je psychický náprotivok inštinktu. Archetyp a inštinkt podnecujú človeka k akcii a človek si neuvedomuje skutočné motívy svojho konania.
Najznámejšími identifikovanými archetypmi sú: persona, tieň , anima, animus, Veľká Matka, múdry starec a selbst.
Antická architektúra

Antická architektúra je základné obdobie vo vývine európskej architektury, Je to grécka architektúra, rímska architektúra, etruská architektúra a starokresťanská architektúra v období od 11. stor. pred Kr. do 6. stor. po Kr.
Stavby antickej architektury sa vyznačujú dokonalými konštrukciami a jasnou dispozíciou, úhľadnými architektonickými formami, staviteľskou a výtvarnou dokonalosťou.
Čínska architektúra

Čínska architektúra je architektúra, ktorej najpoužívanejším materiálom bolo drevo, ručne modelované sušené tehly, hlina, hrubo otesané kmene a na juhu aj bambus.
Základný typ stavby je prízemný, obdĺžnikového pôdorysu, strecha pokrytá škridľami, pri náročnejších stavbách keramickými s rôznofarebnými glazúrami. Priestor vnutri je členený zástenami na miestnosti. Typická je pagoda, oblúkovitý most a štvorhranný alebo šesťhranný pavilón.
Najvýznačnejšími stavbami sú: Veľký čínsky múr, Cisársky palác a iné budovy v pekinskom Zakázanom meste.
Grécka architektúra

Grécka architektúra je najvýznamnejšia zložka/etapa antickej architektúry.
Architektúra počítača

Architektúra počítača je súhrn konštrukčných princípov zariadenia na spracovanie dát. 
Patrí sem stanovenie vnútornej reprezentácie dát a operácií na nich prebiehajúcich, formát základných inštrukcií (strojové inštrukcie), štruktúra funkčných jednotiek, definícia rozhrania medzi funkčnými jednotkami a externými zariadeniami a stavebný plán, podľa ktorého sa spájajú jednotlivé časti do celku, aby mohlo zariadenie plniť dané požiadavky.
Rímska architektúra

Rímska architektúra je etapa vývoja antickej architektúry od štvrtiny 8. stor. pred Kr. do druhej polovice 5. storočia na území Rímskej ríše.
Rímska architektúra vznikla racionálnym spojením dvoch zdanlivo protichodných predchodcov gréckej architektúry a etruskej stavebnej techniky, založenej na systéme mohutných pilierov a valených klenieb. Spojenie oboch systémov sa uskutočňuje na stavbách pre verejný život spoločnosti (divadlo, amfiteáter, ...), zatiaľ čo úžitkové stavby (akvadukty) si dlho uchovávajú svoj pôvodný, v podstate etruský technický charakter a najstaršie chrámy z prvých rokov republiky sú zasa čisto helenistické, hoci neskôr nadobúdajú špecificky rímsku tvárnosť.
Výsledná rímska architektúra je budovaná v etruskej klenbovej technike. Použitie klenieb umožnilo uzavrieť aj vnútorné priestory obrovských rozponov jedinou plochou bez radov vnútorných podpier, ktoré boli v podobných stavbách nevyhnutné. Tým bol vytvorený jednotný vnútorný priestor, architektonicky ukončený ako samostatná výtvarná jednotka, ktorý je hlavným prínosom rímskej architektúry pre svetový vývoj staviteľského umenia.
Slovenská architektúra

Slovenská architektúra je súčasť európskej architektúry, staviteľské umenie zamerané na praktické a
estetické potreby spoločnosti na Slovensku.
Prvými dokladmi vznikajúcej architektúry na Slovensku z mladého paleolitu a neolitu sú početné nálezy pozostatkov zemníc, polozemníc (Barca) i veľkých halových konštrukcií (Štúrovo). Na pozostatkoch chaty v Nitrianskom Hrádku nášli už aj farebne pomaľovanú omietku.
Dedičia bývalej monarchie.
Na Slovensku sa po vzniku ČSR striedalo viacero ciest rozluky s historickými slohmi, zviazanými s monarchiou a jej stavbami. Došlo k prirodzenej zdržanlivosti vo vzťahu ku krajinám bývalého Rakúsko - Uhorska. Maďarsko i Rakúsko sa v tom čase vyrovnávali sa zložitou hospodárskou i vnútropolitickou situáciou, čo spôsobilo stagnáciu. Väčšina aktívnych, vtedy na Slovensku pôsobiacich architektov získala však vzdelanie na budapeštianskej technike alebo viedenskej akadémii a tamojší profesori boli prvými vzormi pre našich začínajúcich architektov.
Budapešť predstavovala dlhé roky najprirodzenejšie študijné prostredie pre architektov slovenského pôvodu. Bola hlavným mestom štátu a teda prirodzeným centrom študentských ambícií. Tamojšia technika vychovala najmenej dve slovenské generácie architektov. Väčšina tých architektov, ktorí determinovali slovenskú architektúru dvadsiatych rokov, tam študovala ešte pred prvou svetovou vojnou. Tu sa kládol dôraz skôr na inžiniersko-konštrukčné majstrovstvo ako na umelecké novátorstvo. Profesori viedli svojich poslucháčov k tradičnému ponímaniu architektúry. Niektorí zo študentov sa rozhodli pre tradíciu nezaťaženú maďarským národnostným kontextom. To platí najmä pre Vojtecha Holescha a jeho spolupracovníka Alexandra Skuteckého. Iní sa orientovali na pražské či nemecké vzory, boli medzi nimi však aj takí, ktorí založili svoju tvorbu práve na kontinuite spojenia s centrom bývalej monarchie.
Záhradná architektúra

Záhradná architektúra alebo krajinná architektúra (v užšom zmysle) je odbor architektúry, ktorý sa zaoberá všetkými súčasťami záhrady (priestor stavby), vytvára na danom území ideálny obraz prírody podmienený architektonickým názorom doby a spoločenskou funkciou.
Archív

Archív môže byť:
Archivácia

Archivácia (archivovanie) môže byť:
Archivár

Archivár je odborne vyškolený pracovník archívu, správca archívu.
Archívnictvo

Archívnictvo môže byť:
Arcidiecéza

Arcidiecéza alebo arcibiskupstvo () je cirkevná oblasť (diecéza) spravovaná arcibiskupom.
Často sa nesprávne stotožňuje s cirkevnou provinciou. Cirkevná provincia je viacero (arci)diecéz podriadených arcibiskupovi nadriadenej arcidiecézy. Hlava provincie má titul metropolita. Avšak aj podriadená diecéza môže mať titul arcidiecézy (napr. Trnavská arcidiecéza je podriadená Bratislavskej arcidiecéze). 
Katolícke kánonické právo neposkytuje definíciu arcidiecézy, možno ju však odvodiť z definície diecézy v kán. 369 CIC (1983):
"[Arcid]iecéza je podiel Božieho ľudu, ktorý je zverený [arci]biskupovi, aby ho za spolupráce presbytéria pastoračne viedol tak, aby priľnúc k svojmu pastierovi, ktorý ho Evanjeliom a Eucharistiou zhromažďuje v Duchu Svätom, utváral partikulárnu cirkev, v ktorej je skutočne prítomná a účinkuje jedna svätá katolícka a apoštolská Kristova Cirkev."
Na Slovensku sa nachádzajú Bratislavská arcidiecéza, Trnavská arcidiecéza a Košická arcidiecéza (Rímskokatolícka cirkev).
Vo východných katolíckych cirkvách je náprotivkom arcidiecézy archieparchia. Na Slovensku sa nachádza Prešovská archieparchia (Gréckokatolícka cirkev).
Ardha čandrásana

Ardha čandrásana (sans.) je poloha polmesiaca, jedna z ásan.
Ardha matsjendrásana

Ardha matsjendrásana (sans.) je torzia, polovičná Matsjendrova poloha, jedna z ásan.
Areál

Areál (lat.) je
Areflexia

Areflexia (lat.) je chýbanie, vymiznutie reflexov - príznak nervovej poruchy alebo choroby.
Aretológia

Aretológia (z gréčtiny) je náuka o cnosti.
Argolis (historické územie)

Argolis (starogr. "Αργολίς-Argolis"; novogr. "Αργολίδα-Argolida"; názov je podľa mesta „Argos“) je historické územie Grécka na severovýchode Peloponézu. Rozsah územia možno (už v staroveku) definovať rôzne:
Najčastejší je dnes význam b, aj preto, že sa do značnej miery kryje s územím dnešného okresu Argolida (dnešný okres je ale o niečo menší než rozsah b).
Nachádzajú sa tu napr. staroveké mestá Argos, Nauplion, , Hermioné, Mykény, Tiryns, Tolo, Merbaka a Epidauros. 
Dejiny.
Spočiatku Argolidu obývali predgrécki Pelasgovia, neskôr sa tu usadili grécky Achájci, tvorcovia mykénskej kultúry. Práve Argolis patrila medzi najvýznamnejšie mykénske centrá, stáli tu významné mykénske strediská Mykény, Tiryns, Argos, Tolon a Merbaka. Okolo roku 1200 pred Kr., teda po páde mykénskej kultúry, Argolis osídlili grécki Dóri. Počas klasického staroveku boli najvýznamnejšie mestá Nauplion, Argos, Hermioné a Epidauros, kde sa dodnes zachovalo slávne divadlo. Argolis bol významným štátom, rivalom Sparty. V 2. stor. pred Kr. kraj ovládli Rimania. Nastáva rozmach kresťanstva. Od roku 395 po Kr. Argolis patrí Byzantskej (Východorímskej) ríši. Slovanská invázia na Peloponéz sa Argolidy nedotkla, tá patrila kontinuálne Byzancii. Od 13. stor. patrí európskym mocnostiam. V tomto období sa tu usadili Albánci (Arvaniti), ktorí odvtedy tvoria približne polovicu miestneho obyvateľstva. V 15. stor. územie dobyli Turci. V 19. stor., počas Gréckej vojny za nezávislosť, sa Argolis stala dejiskom bojov, kedy Turci dobyli grécku pevnosť Larissa, no neskôr boli porazení v neďalekej Korintii. Po oslobodení patrila Argolis do spoločného okresu (nomos) spoločne s Korintiou, neskôr bol vytvorený samostatný nomos - pozri Argolida (okres). Po Grécko-tureckej výmene obyvateľov v roku 1923 Maloázijskí Gréci z mesta Kios založili na juhu územia mesto Nea Kios (Nový Kios).
Obyvateľstvo.
Obyvateľstvo Argolidy sa už tradične rozdeľuje na gréckohovoriace a Arvanitov. Gréci obývajú Argos, Nafplio, Tolo, Ligurio a rovnomenné kraje, západnú Argolidu s mestom Achladokambos a kraj Epidauria. Ostatné územia obývajú Arvaniti, ako aj východnú Argolidu s mestom Ermioni. Arvaniti si udržujú svoj jazyk dodnes.
Argument

Argument môže byť:
Argument funktoru

Argument funktoru je vhodný výraz, ktorý sa dosadzuje na prázdne miesto funktoru, čím vznikne úplný zložený výraz.
Argument (lingvistika)

Argument v lingvistike a modernej logike je výraz, ktorý bližšie určuje iný výraz. Príklad: Slová Peter a drevo sú argumentmi slova píliť vo vete: Peter píli drevo.
Argument (logika)

Argument (z lat. "argumentum" = 1. objasňovací alebo znázorňovací prostriedok; 2. dôkaz, dôvod) je pojem, ktorý sa v (tradičnej) logike používa v závislosti od autora v rôznych významoch, najmä v týchto:
Iný význam má slovo argument vo formálnej logike - pozri argument (lingvistika).
Argument podľa definície d).
Jednoduchým príkladom argumentu je nasledovná postupnosť výrokov:
Argument môže obsahovať žiadnu až nekonečne veľa premís.
Deduktívny a induktívny argument.
Deduktívny argument je taký argument, v ktorom nie je možné, aby premisy boli pravdivé a záver z nich vyplývajúci by bol nepravdivý. Inými slovami povedané, v deduktívnom argumente je pravdivostná hodnota záveru rovnaká ako pravdivostné hodnoty premís.
Induktívny argument poskytuje záver, ktorého pravdivostná hodnota je len pravdepodobná (napríklad, všetky labute doteraz pozorované boli biele, to znamená, že všetky labute sú biele).
Argument (matematika)

Argument je nezávisle premenná veličina nejakej funkcie.
Argumenta ponderantur, non numerantur

Argumenta ponderantur, non numerantur je latinská veta, ktorá znamená Sila dôkazov spočíva v ich presvedčivosti, a nie počte.
Argumentum ad hominem

Argumentum ad hominem (lat.) je argument, ktorým sa diskutujúci snaží vyvrátiť oponentovo tvrdenie poukazovaním na oponentove skutočné či domnelé nedostatky. Snaží sa previesť dialóg od diskusie o probléme samotnom k diskusii o mravnej alebo inej oponentovej integrite.
Argumentum ad rem

Argumentum ad rem (lat.) je argument založený na pravych okolnostiach veci, na skutočnosti.
Argumentum ad veritatem

Argumentum ad veritatem (lat.) je objektívny dôkaz.
Argumentum baculinum

Argumentum baculinum (lat. doslova palicový argument) je hmatateľný dôkaz.
Argumentum e contrario

Argumentum e contrario (lat.) je dôkaz z opaku.
Argumentum ex silentio

Argumentum ex silentio (lat. doslova „argument z ticha“, tzn. argument z absencie zmienky) je dôkaz postavený na zamlčaní nejakej skutočnosti.
Arhat

Arhat (Arahant) (-skt. kmeň; sanskritský nominatív: arhan, pálijský kmeň: arahá, pálijský nominatív: arahant; význam: "ctihodný") je náboženský titul.
V théravádovom budhizme. Označuje človeka, ktorý si zaslúži uctievanie. Ide predovšetkým o svätca, ktorý dosiahol na zemi poznanie a je zbavený podrobenosti reinkarnačnému zákonu. Žije nirvánu v tomto živote, nie je teda pre neho iba posmrtným stavom.
Arahant je tým, ktorý prekonal 10 pút, ktorými sú:
V mahajánovom budhizme a budhizme diamantovej cesty je arhat vnímaný ako niekto, kto zrealizoval malú nirvánu, oslobodenie, dosiaľ sa však nezbavil stuhnutých predstáv a rušivých pocitov a nedosiahol osvietenie.
Ária

Ária (z tal. "vzduch") je skladba pre sólový spev s inštrumentálnym sprievodom, prevažne orchestrálnym. Najbežnejšia je v opere, ale môže byť aj súčasťou oratória, alebo kantáty. Existujú aj koncertné árie, ktoré nikdy neboli súčasťou nejakého väčšieho diela (napr. Beethovenova ária "Ah Perfido", alebo viaceré Mozartove koncertné árie).
Krátka ária sa nazýva arietta.
Prvé známe árie poznáme zo 14. storočia. Postupne sa zdokonalovali. V 17. storočí bola pre ne typická forma ternaria, skladajúca sa z troch častí, v ktorej posledná časť bola opakovaním začiatku árie (podľa schémy A-B-A). Tieto ária sa nazývajú aj "da capo árie". Árie v operách boli od seba väčšinou oddelené "recitatívmi" alebo nejakým hudobným motívom (bez spevu). Árie pritom mohli charakterizovať nejakú postavu (obvykle vstupné árie), ale hlavne vyjadrovali pocity postáv (láska, nenávisť, strach, túžba a podobne), kým recitatívy obvykle posúvali dejovú líniu dopredu (typické napr. pre Mozartove opery). V niektorých operách môže byť recitatív potlačený a árie môžu nadväzovať jedna na druhú (napr. Verdiho opera Nabucco), alebo dokonca plynule do seba prechádzať (keď je vôbec tažké od seba odlíšiť jednotlivé árie), napr. Wagnerove opery.
Príklady árií.
Bizet: Carmen - pieseň Toreádora
Verdi: "Rigoletto" - "La Donna E Mobile"
Arianizmus

Arianizmus alebo ariánstvo je christologické učenie alexandrijského biskupa Areia, ktorý nepriznáva Kristovi rovnocennosť s Bohom. Roku 325 bolo odsúdené na prvom nicejskom koncile. Veľký podiel na tom mal sv. Mikuláš z Myry.
Arius vystúpil v teologických diskusiách s názorom, že pred stvorením sveta stvoril Boh-otec Krista ako prostredníka medzi sebou a tvorstvom a že teda obaja nie sú rovnakej podstaty. Táto otázka mala základ v exegéze: „Hoci prenos dokumentov arianizmu je ešte viac spletitý ako pri ostatnej heretickej literatúre, zdá sa byť jasné, že ariánska kontroverzia vyrástla okolo exegézy Prís 8, 22-23 (LXX).“
Árijci

Árijci alebo Árjovia (sans.) môžu byť:
Aristokracia

Aristokracia (z gr. αριστοκρατία – „vláda najlepších“) môže byť:
Rodová aristokracia

Rodová aristokracia alebo rodová šľachta je šľachta daná pôvodom.
Islamský aristotelizmus

Islamský aristotelizmus je historicko-filozoficky dôležitá forma recepcie Aristotelovho učenia. Arabský aristotelizmus sa delí na "východný aristotelizmus" a "západný aristotelizmus".
Východný aristotelizmus v arabskom myslení začal al-Kindí a rozvinuli ho al-Fárábí a Ibn Síná Abu-Ali.
Západný aristotelizmus v arabskom myslení reprezentujú myslitelia Ibn Bádždža,
Ibn Tufajl a Ibn Rušd. Na západe Španielska sa arabské filozofické a vedecké myslenie tešilo od 11. storočia väčšej slobode než na Východe, kde bolo zabrzdené oficiálnou náboženskou ortodoxiou.
Renesančný aristotelizmus

Renesančný aristotelizmus je návrat renesančných filozofov k aristotelizmu, ktorého príčinou bolo presvedčenie, že scholastická interpretácia sfalšovala Aristotela, a aby ho bolo možné poznať, treba znovu siahnuť po origináli. Prívrženci renesančného aristotelizmu nemohli súhlasiť s prvenstvom platonizmu, a preto vtedajší aristotelizmus bol v určitom zmysle reakciou na platonizmus.
Medzi renesančnými aristotelovcami sa črtajú dva odlišné smery: jeden sa hlásil k Aristotelovi v Averroovej interpretácii (z nich vznikla nová, renesančná averroistická skupina), druhý – naturalistický – prijímal aristotelizmus vo verzii Alexandra z Afrodizie a vytvoril osobitnú skupinu renesančných alexandristov.
Aristotelológia

Aristotelológia je náuka o Aristotelovi a jeho diele.