N-1 (nosná raketa)

N-1 bol projekt sovietskej nosnej superrakety, ktorá mala byť používaná pre program sovietskych pilotovaných letov na Mesiac. V rokoch 1969 – 1972 boli uskutočnené celkovo 4 štarty, ani jeden však nebol úspešný a projekt bol ukončený.
Pozadie.
Prvé plány na vytvorenie superťažkej nosnej rakety N-1 siahajú už do konca 50. rokov, oficiálne bol vývin N-1 schválený v roku 1962. Spočiatku bola raketa primárne určená k vypusteniu 75 ton ťažkej orbitálnej stanice, ktorá mala na obežnej dráhe zabezpečiť montáž medziplanetárnej pilotovanej lode TMK ("Tiažolij mežplanetarnij korabľ") určenej na oblet Venuše a Marsu na začiatku 70. rokov. Po tom, ako sa v USA rozbehol projekt pilotovaného letu na Mesiac, bol vývin rakety urýchlený a ako protiváha k americkému Saturnu 5 sa mala stať hlavným nástrojom pre dopravu kozmonautov na mesačný povrch, pričom mala byť nosičom sovietskej mesačnej pilotovanej lode L3 ("Sojuz 7K-LOK"). Tá mala dopraviť na mesačnú orbitu dvoch ľudí, z ktorých jeden mal v pristávacom module zostúpiť na mesačný povrch.
Raketa bola primárne vyvíjaná v konštrukčnej kancelárii OKB-1 pod vedením Sergeja Koroľova, po jeho smrti v roku 1966 vedenie projektu prevzal jeho zástupca Vasilij Mišin. Po sérii neúspešných štartov v rokoch 1969 – 1972 a ukončení sovietskeho pilotovaného mesačného programu v roku 1974 bol projekt rakety N-1 definitívne ukončený v roku 1976. Celý program mesačných letov bol v ZSSR prísne utajený (takmer žiadne znalosti o ňom nemali ani západné tajné služby) a vôbec prvé informácie o rakete N-1 vyšli na verejnosť až v roku 1989.
Technický opis rakety.
Kompletná verzia rakety N-1 bola päťstupňová, pričom jej celková výška vrátane záchranného systému mesačnej lode L3 bola 105,3 metra a suchá váha 208 ton (s palivom 2 735 ton). Na nízku obežnú dráhu bola schopná vyniesť 90 ton nákladu, na translunárnu dráhu 23,5 tony. 
Prvý stupeň rakety nazývaný "Blok-A" mal maximálny priemer 17 metrov a výšku 30,1 metra, obsahoval celkovo 30 motorov typu NK-33. Tieto kvapalné raketové motory na tekutý kyslík a kerozín boli vyvinuté v konštrukčnej kancelárii OKB-276 pod vedením Nikolaja D. Kuznecova a špecifický impulz na úrovni mora mali 297 s. Ich spoločná činnosť sa ukázala hlavným problémom pri štartoch rakety. Druhý stupeň "Blok-B" o maximálnom priemere 10,3 metra a výške 20,5 metra obsahoval 8 raketových motorov "NK-43" (mierne modifikovaná verzia NK-33). Tretí stupeň "Blok-V" o maximálnom priemere 7,6 m a výške 11,1 m mal 4 motory typu "NK-21" a mal definitívne naviesť zvyšok komplexu na nízku obežnú dráhu Zeme. Štvrtý stupeň "Blok-G" bol určený pre konečné navedenie na translunárnu dráhu a mal 1 motor "NK-19". Posledný "Blok-D" určený pre navedenie komplexu L3 na lunárnu dráhu a následný zostup pristávacieho modulu k mesačnému povrchu obsahoval jeden motor "RD-58". 
Okrem štyroch štartujúcich exemplárov boli vyrobené ešte 2 kompletné rakety N-1 a takmer dostavané boli ďalšie dva exempláre N-1F. Po ukončení programu boli všetky kompletne rozobrané. Okolo 150 vyrobených motorov NK-33 a NK-43 bolo uskladnených a ich licencia bola v polovici 90. rokov predaná americkej firme Aerojet, ktorá vytvorila ich modifikované verzie nazvané "AJ26". Tieto motory sa stali súčasťou prvého stupňa rakety Antares, ktorú momentálne pripravuje firma Orbital Sciences Corporation.
Štarty.
Všetky štarty rakety N-1 prebehli zo špeciálne na tento účel vybudovaného štartovacieho komplexu č. 110 (s dvoma odpaľovacími rampami) na kozmodróme Bajkonur.