burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Minerálna výživa

Minerálna výživa rastlín je oblasť fyziológie rastlín, ktorá sa zaoberá nárokmi rastlín ako autotrofných organizmov na príjem anorganických látok z pôdy a atmosféry, ako aj asimiláciou (zabudovaním do organických zlúčenín).
Mechanizmus príjmu látok.
Jednotlivé látky rastlina prijíma selektívne, t. j. prijíma hlavne tie, ktoré pre svoj život najviac potrebuje. Okrem oxidu uhličitého, sú všetky ostatné látky prijímané z pôdy koreňmi, ktoré sú na to dobre prispôsobené. Mnohé korene žijú navyše v symbióze s vláknami húb, ktoré im pomáhajú v príjme minerálnych látok a za to dostávajú od rastliny energeticky bohaté látky (najmä cukry).
Na príjem (ale aj vylučovanie) látok má rastlina pasívne aj aktívne mechanizmy. Medzi pasívne patria kanály, ktoré umožňujú prechod látok v smere od ich vyššej koncentrácie k nižšej. Aktívny príjem zabezpečujú prenášače, ktoré využívajú energiu ATP. Vyžitie ATP môže byť buď priamo prenášačom (primárny transport), alebo nepriame (sekundárny transport). Nepriamy transport prebieha tak, že sa cez tvz. ATP pumpy vylučujú ióny H+ von z buniek a tak vytvárajú elektrický potenciál (napätie) na oboch stranách bunkových membrán. Toto napätie využívajú prenášače na transport látok tak, že dané látky transportujú spoločne s H+. Takto sa prijímajú napríklad dusičnany, fosforečnany, aminokyseliny a podobne.
Esenciálne a neesenciálne látky.
Prvky ktoré rastlina nevyhnutne potrebuje k životu nazývame esenciálne, ostatné sú neesenciálne. Zaujímavosťou je, že na rozdiel od živočíchov nie je sodík pre rastliny esenciálny. Esenciálnosť jednotlivých látok sa môže u rôznych druhov mierne líšiť. V prípade niektorých látok potrebných v stopových množstvách (mikroelementy) môže byť ich esenciálnosť sporná. Väčšina látok, ktoré rastliny potrebujú len v malom množstve, je pri vyššej koncentrácii v prostredí toxická.
Asimilácia anorganických látok.
Na asimiláciu látok v rastlinách sa využíva slnečná energia, ktorá v svetelnej fáze fotosyntézy vytvára dve energeticky bohaté zlúčeniny, ATP a feredoxín. Tieto dve zlúčeniny sa potom využívajú na zabudovanie uhlíka do organických zlúčenín (cukrov) v procese Calvinovho cyklu. V skutočnosti sa však energia ATP a feredoxínu nevyužíva len pre Calvinov cyklus, ale aj pre zabudovanie dusíka a síry (v širšom zmysle sú tieto procesy tiež súčasťou fotosyntézy).
Dusík sa zabudováva pomocou enzýmov GS (glutamín syntetáza) a GOGAT (glutamát syntáza, nazývaná tiež glutamín-oxoglutarát-aminotransferáza). Výsledkom sú aminokyseliny glutamín (Gln) a kyselina glutámová (Glu). Z nich sa potom vytvárajú všetky ostatné aminokyseliny, ktoré sú súčasťou všetkých bielkovín).
Síra sa zabudováva v pomerne komplikovanom procese, ktorý využíva energiu 
ATP aj feredoxínu. Kľúčový je enzým cysteín syntáza, ktorý zabuduje síry do aminokyseliny cysteín (Cys). Táto aminokyselina je zdrojom síry pre všetky ostatné zlúčeniny v rastlinách.
Tripolis (rozlišovacia stránka)

Tripolis môže byť:
Rastlinná anatómia

Rastlinná anatómia alebo anatómia rastlín alebo fytotómia je odbor botaniky zaoberajúci sa mikroskopickou stavbou rastlinných orgánov. Delí sa na pododbory histológia a cytológia. Porovnáva ich medzi jednotlivými druhmi, zaraďujú do rôznych kategórií a študujú aj ich funkciu a evolučné vzťahy.
Ján Vrabec

Doc. MUDr. Ján Vrabec CSc. (* 1950 – † 15. jún 2006, Bratislava) bol známy slovenský sexuológ, predseda "Slovenskej sexuologickej spoločnosti." Pôsobil aj v bratislavskom "Inštitúte lekárskej sexuológie". Venoval sa sexuálnemu poradenstvu v médiach, obhajoval práva homosexuálov a zaoberal sa asistovanou reprodukciou.
Dňa 15. júna 2006 spáchal samovraždu legálne držanou zbraňou v suteréne svojho domu na Beckovskej ulici v Bratislave.
Bod

Bod môže byť:
Lev, šatník a čarodejnica

Lev, šatník a čarodejnica (orig. "The Lion, the Witch and the Wardrobe") je fantasy román od C. S. Lewisa, chronologicky druhá (no podľa poradia vydávaných kníh prvá) a najznámejšia kniha zo série Kroniky Narnie.
Obsah.
Štyri deti, Peter, Susan, Edmund a Lucy Pevensiovci sú evakuované z Londýna počas 2.svetovej vojny a usídlené u starého profesora vo veľkom vidieckom sídle.
Deti preskúmavajú okolie a Lucy, najmladšia z detí, vlezie náhodou do šatníka a zistí, že vedie k snehom pokrytej krajine. Tu stretáva fauna Tumnusa, ktorý jej povie, že táto krajina sa volá Narnia a riadi sa pravidlami bezcitnej Bielej Čarodejnice, ktorá dohliada na to aby bola v Narnii stále zima.
Lucy sa vracia späť cez šatník do reálneho sveta a snaží sa o svojom dobrodružstve v Narnii povedať svojím súrodencom. Oni jej však neveria. O pár týždňov zase vstúpi cez šatník do Narnie spolu s Edmundom. Lucy sa mu však stratí a on namiesto toho stretáva Čarodejnicu, ktorá ho zláka sladkosťami a sľúbi mu silu a moc. Presvedčí ho aby sa pokúsil priviesť ostatné deti na jej zámok.
Keď Čarodejnica odíde, príde Lucy a obaja sa potom vracajú späť cez šatník. Edmund pred ostatnými neprizná, že Narnia je skutočná. Nakoniec situácia počas jednej hry zavedie všetky štyri deti do úkrytu v šatníku, kde sa čoskoro ocitajú v Narnii. Zisťujú, že Tumnus bol zajatý. Deti ukrýva pár hovoriacich bobrov pomenovaných primerane k svojmu vzhľadu ako Pán Bobor a Pani Bobrová.
Bobry prečítajú staré proroctvo, ktoré tvrdí, že keď dvaja synovia Adama a dve dcéry Evy obsadia štyri tróny v hrade Cair Paravel, moc Čarodejnice sa stratí. Bobry povedia pravdu skutočnému kráľovi Narnie - vznešenému levovi Aslanovi - ktorý bol dlhé roky nezvestný, ale teraz je zase „v pohybe“. Edmund medzitým dosiahne zámok Čarodejnice. Ona ho vezme so sebou aby mohla chytiť aj ostatné deti. Avšak jej sila zlyhá a roztopí vlákno jej veľkých saní. Ostatné deti dôjdu k Aslanovi a kajúcny sa Edmund je zachránený krátko pred tým ako sa ho Čarodejnica chystá zabiť.
Výmenou za prímerie požaduje Čarodejnica aby sa Edmund vrátil k nej, pretože prastaré právo jej dáva vlastníctvo nad každým zradcom. Aslan vedomý toho práva ponúkne sám seba výmenou za Edmunda a Čarodejnica s tým súhlasí. Aslan sa stáva jej obeťou, avšak vracia sa späť živý, pretože prastará mágia tvrdí, že ak namiesto vinníka podstúpi obetu nevinný, kamenný stôl praskne a aj samotná smrť ustúpi. Počas záverečného boja je Čarodejnica porazená a zabitá.
Deti sa stávajú kráľmi a kráľovnami a trávia v Narnii veľa rokov. Keď sa už ako dospelí nechtiac vracajú do nášho sveta, zisťujú že sú znova tými malými deťmi, ktorými boli predtým ako vstúpili do Narnie.
Zoznam fyzikálnych článkov/X

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
xe.
Xenón
Zoznam hudobných článkov/DŽ

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 3 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
dža.
Džamala
dže.
Džez
džü.
Džümbüš
Edward Teller

Edward Teller () (* 15. január 1908, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko – † 9. september 2003, Stanford, Kalifornia, USA) bol americký fyzik maďarsko-židovského pôvodu. V USA je označovaný ako „otec vodíkovej bomby“.
Edward Teller bol jedným z najkontroverznejších vedcov 20. storočia a mal veľký politický vplyv. Presadzoval vývoj nových ničivejších zbraní, stal sa „architektom hviezdnych vojen“ (SDI). Tellerom sa nechal inšpirovať aj Stanley Kubrick vo svojom filme „Dr. Divnoláska alebo Ako som sa naučil nerobiť si starosti a mať rád bombu“.
Životopis.
Edward Teller sa narodil v Rakúsko-Uhorsku. Jeho otec, Miksa Teller, bol právnik, pochádzajúci z Nových Zámkov. Keď bol Edward malý, hovoril veľmi pomaly a jeho starý otec upozorňoval dokonca na to, že môže byť retardovaný. Teller zmaturoval v Maďarsku. Zaujímala ho najmä matematika, ale keďže otec mu kvôli lepšej možnosti zárobku odporučil štúdium chémie, zapísal sa Teller na Budapeštiansku technickú univerzitu. 2. januára roku 1926 Teller opustil Maďarsko kvôli Horthyho režimu a kvôli zákonu Numerus clausus.
V Karlsruhe najprv študoval matematiku a chémiu. Roku 1927 tu mal prednášku profesor Mark Hermann o kvantovej mechanike ako o základe chémie. Tellera zaujala daná problematika a tak začal študovať fyziku. Na jar roku 1928 sa už učil fyziku v Mníchove pod dohľadom Arnolda Sommerfelda. V tom istom roku prišiel Teller o časť nohy pri dopravnej nehode električky. Od tej doby mal namiesto chodidla protézu a kríval až do konca života. Na jeseň roku 1928 odchádza študovať do Lipska, kde bol jeho profesorom Werner Heisenberg. V roku 1930 tu získal doktorát z fyziky. V tom istom roku sa Teller spriatelil aj s ruskými fyzikmi Gergom Gamowom a s Levom Landauom, ktorí boli v tom čase v západnej Európe.
Teller sa neskôr zaoberal molekulárnou spektroskopiou. V tejto oblasti je jeho najznámejším objavom Jahn-Tellerov efekt (1937). Potom pracoval dva roky v Göttingene, kde sa stal asistentom neskoršieho nositeľa Nobelovej ceny, Jamesa Francka. Teller opustil Nemecko v roku 1933 a na krátku dobu odchádza do Anglicka a potom odchádza na rok do Kodane, kde pracoval pod vedením Nielsa Bohra. Roku 1933 sa oženil s „Mici“ (Mária Harkányi).
Neskôr Tellera pozýva do USA George Gamow. V roku 1938 tu spolu vypracovali teoretické základy termonukleárnych fúzií. Roku 1941 sa Teller stáva občanom USA.
Paul Erdős

Paul Erdős () (* 26. marec 1913, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko – † 20. september 1996, Varšava, Poľsko) bol maďarský matematik židovského pôvodu.
Bol jedným z najvýraznejších matematikov 20. storočia. Za svoj život publikoval viac ako 1 500 článkov v oblasti teórie čísiel, kombinatoriky, teórie grafov, teórie množín, konštruktívnej teórie funkcií, teórie pravdepodobnosti a aj v rôznych oblastiach klasickej matematickej analýzy.
Paul Erdős zomrel na infarkt v roku 1996 na konferencii vo Varšave.
Žralok bielohrotý

Žralok bielohrotý alebo útesový žralok bieloplutvý ("Triaenodon obesus") je žralok z čeľade Carcharhinidae. Je to jediný príslušník rodu "Triaenodon".
Väčšina žralokov musí neprestajne plávať s otvorenými ústami, aby sa im okysličovali žiabre, žralok bielohrotý však dokáže aktívne prečerpávať vodu do žiabrovej dutiny, vďaka čomu môže odpočívať na morskom dne. Pri love koristi sa spolieha najmä na svoj sluch a čuch - často reaguje na zvuky motora a využíva príležitosť obrať rybárov o úlovok. Za úlovkom ide veľmi húževnato a môže rybárov pohrýzť. Inak však nie je agresívny. Štíhly žralok bielohrotý má biely konček chrbtovej plutvy a vrchného laloka chvostovej plutvy.
Mnohé príbrežné druhy - vrátane žraloka bielohrotého - sú v posledných rokoch vystavené nadmernému lovu, a tak sa ich početnosť výrazne znižuje. Žraloky sa často lovia len pre plutvy, „zvyšok“ sa zahadzuje.
Jednosmerný prúd

Jednosmerný prúd je elektrický prúd, ktorý má stále rovnaký smer prúdenia elektricky nabitých častíc (elektrónov alebo iónov) v elektricky vodivom materiáli (na rozdiel od striedavého prúdu).
Jednosmerný prúd vzniká napríklad pri spojení pólov galvanického článku ("batérie") pomocou vodiča.
Označenie smeru jednosmerného prúdu je dohodnuté ako smer pohybu kladne nabitých častíc (od kladného + k zápornému - pólu zdroja), hoci v kovoch (najbežnejších vodičoch) sa pohybujú záporne nabité elektróny.
Pohyb častíc je relatívne pomalý (rádu centimetrov za sekundu), ale elektrické pole sa šíri rýchlosťou svetla, preto vzniká dojem, že prúd sa objaví v celom vodiči naraz.
Veľkosť prúdu sa udáva v jednotkách ampér.
Označenie jednosmerného prúdu.
V schémach elektrických obvodov a na elektrických spotrebičoch sa jednosmerný prúd označuje: 
Keďže ide o jednosmerný prúd je jeho doprava na dlhšiu vzdialenosť ako 100 km prakticky nemožná, je to spôsobené ťažkou resp. náročnou transformáciou jednosmerného prúdu z dôvodu, že pri jednosmernom napätí a prúde sa nedá použiť transformátor, ale najprv sa musí pomocou striedačov previesť na striedavé, tak sa musí pomocou už spomínaného transformátora previesť na nižšie alebo vyššie napätie a zase sa usmerniť pomocou usmerňovačov. Na dopravu jednosmerného prúdu sú potrebné veľké prierezy vodičov dopravujúcich určitý výkon.
Bitka pri vrchu Gilbóa

Bitka pri vrchu Gilbóa bol boj medzi Izraelitmi a Filištíncami, ktorý sa odohral v oblasti pohoria Gilbóa. Je opísaná v Biblii, v 1. knihe Samuelovej. 
Podľa biblického opisu pri nej zahynul izraelský kráľ Saul a jeho traja synovia: Jonatán, Abínádab a Malchíšúa:
"„Filištínci boli Saulovi a jeho synom v pätách. Filištínci zabili Saulových synov Jonatána, Abínádaba a Malchíšúu. Keď zúril ťažký boj okolo Saula, zastihli ho lukostrelci, ktorí ho ťažko zranili. Vtedy povedal Saul svojmu zbrojnošovi: Vytas svoj meč a prebodni ma ním, aby neprišli tí neobrezanci, neprebodli ma a neurobili si zo mňa posmech. Ale zbrojnoš nechcel, lebo sa veľmi bál. Saul pochytil meč a naľahol naň. Keď jeho zbrojnoš videl, že Saul zomrel, i on naľahol na svoj meč a zomrel s ním. Tak zomrel v ten deň Saul, jeho traja synovia a jeho zbrojnoš a spolu s ním všetci jeho mužovia.“" (1. kniha Samuelova, 31. kapitola, 1-6)
John Goodman

John Stephen Goodman (* 20. jún 1952, St. Louis, Missouri, USA) je americký herec.
Životopis.
Študoval na Southwestern Missouri State University s futbalovým štipendiom. Pôvodne sa chcel stať futbalistom, ale po zranení kolena sa musel vzdať športovej kariéry. Zameral sa na dramatické štúdium a v roku 1975 ho absolvoval s Kathleen Turnerovou. 
Po ukončení štúdia sa presťahoval do New Yorku, začal hrať najskôr v menších divadlách a nakoniec, v roku 1979, sa prvýkrát dostal do širšieho povedomia na Broadwayi v hre "Loose Ends".
Prvé filmové úlohy prišli začiatkom osemdesiatych rokov. Hral v televíznych filmoch, aj v takzvanom „béčkovom“ horore "C.H.U.D." (1984).
V roku 1987 spolupracoval prvýkrát s bratmi Coenovcami na čiernej komédii "Raising Arizona", v ktorej stvárnil postavu trestanca Galea. Za vedľajšiu úlohu Charlieho Meadowsa v ďalšom Coenovskom filme s názvom "Barton Fink" z roku 1991 bol nominovaný na Zlatý Glóbus. 
Koncom 80. rokov začal hrať v deväť rokov trvajúcom televíznom seriáli "Roseanne", v ktorom stvárnil Dana Connera, manžela hlavnej predstaviteľky. Za túto úlohu bol sedemkrát nominovaný na cenu Emmy a dostal Zlatý Glóbus.
Bratia Coenovci ho obsadili do vedľajšej úlohy aj v chandlerovskom filme "Big Lebowski" z roku 1998, v ktorom stvárnil postavu poľského katolíka konvertovaného na žida Waltera Sobchaka, veterána Vietnamskej vojny. V roku 2000 si zahral predavača Biblií v ich ďalšej komédii "Braček, kde si?".
Filištínci

Filištínci (zriedkavo: Pelištejci, Filištíni; starý hebr. singulár "P(e)liští", plurál "P(e)lištím"; po staroegyptsky: "P(e)leset/Pereset/Pulasati/Pursta/Palasat" ) boli národ anatólskeho alebo krétskeho pôvodu, ktorý v 12. storočí pred Kr. obsadil časť východného Kanaánu v blízkosti Stredozemného mora. Sú známi ako bojovníci a výrobcovia zbraní. Ich najznámejšími mestami boli: Gaza, Aškelon, Ašdód, Ekrón a Gat. Posledné písomné zmienky o tomto národe pochádzajú zo 4. stor. po Kr.
V dobe sudcov podnikajú časté vojenské výpady na územia susedných krajín, aj voči Izraelitom a majú veľkú úlohu pri páde Saulovej moci. Jedine za vlády izraelského kráľa Dávida sa podarilo Filištíncov poraziť a tak obmedziť ich moc.
Ich bohovia Dágón, Baalzebub a v dobe Makabejcov Atargatis (Aštarta) sú semitského pôvodu a dávajú tušiť, že Filištínci sa prispôsobovali pôvodnému kanaánskemu kultu tohto územia, hoci obriezku neprevzali. Odtiaľ pochádza výraz "neobrezaný Filištínec".
Domnelá historická súvislosť medzi Filištíncami a súčasnými Palestínčanmi je často zneužívaná na politické ciele.
Leavenworth

Leavenworth môže byť:
Francis Preserved Leavenworth

Francis Preserved Leavenworth (* 3. september 1858, Mount Vernon, Indiana, USA – † 12. november 1928) bol americký astronóm.
O od roku 1887 bol profesorom astronómie na Haverford College, Swarthmore, Pensylvánia. Objavil 270 hmlovín a 9 dvojhviezd.
Saul

Saul môže byť
Dvojdyšníky

Dvojdyšníky (iné názvy: dvojdyšné, dvojdyšné ryby; lat. "Dipnoi" alebo "Dipneusti") sú skupina (rad, podtrieda alebo podobne) násadcoplutvovcov.
Charakteristika.
Dvojdyšníky majú okrem žiaber aj jednoduché pľúca na dýchanie vzduchu. Môžu žiť v močiaroch s nepriaznivými kyslíkovými podmienkami a dokážu prežiť aj mimo vody. Africký bahník západoafrický ("Protopterus annectens") sa v období sucha zatvára do bahnistého kokónu na dne vyschnutého jazera a čaká, kým sa jazero opäť naplní.
Jiří Voskovec

Jiří Voskovec, pôvodným menom Jiří Wachsmann (* 19. jún 1905, Sázava – † 1. júl 1981, Pearblossom, Kalifornia, USA) bol český herec, spisovateľ a textár.
Bol priateľom Jana Wericha a Jaroslava Ježka. Pracovali spolu v 20. a 30. rokoch minulého storočia v Oslobodenom divadle.
Životopis.
Študoval v Prahe a vo francúzskom Dijone. V roku 1927 spolu s Werichom prvý raz účinkovali s hrou "Vest pocket revue" v Osvobozeném divadle, ktoré reagovalo humorom na vtedajšie politické a sociálne problémy. Pretože ich vystúpenia boli protifašistické, museli v roku 1938 divadlo zatvoriť a v roku 1939 obaja emigrovali do USA. Do druhej polovice 40. rokov pracoval, písal a hral hlavne s Werichom.
Po vojne ešte niekoľkokrát navštívil Česko-Slovensko. Žil vo Francúzsku. Nakoniec sa vrátil do USA, kde ho po druhom príchode internovali na 11 mesiacov na ostrove Ellis Island pre podozrenie zo sympatií ku komunizmu. Musel sa vyrovnať s tým, ako boli interpretované jeho filmy z 30. rokov, o ktorých si niektorí mysleli, že propagujú komunizmus, napr. film "Hej rup!". V tom období bol Jan Werich riaditeľom pražského Divadla ABC. Po prvotných peripetiách sa vrátil do New Yorku a začal ako divadelný a filmový herec. Ako sám vravel ako „potulný kejklíř “ (v prek. eskamotér). 
V roku 1955 sa stal občanom USA. To už bol známy pod menom George Voskovec (jeho priezvisko bolo komolené na "Voskovek"). Žil v New Yorku, hral tu v mnohých predstaveniach i na Broadwayi. Stvárnil napr. rolu prvého herca v "Hamletovi", trikrát Alberta Einsteina. Hral v mnohých filmoch napr. vo filme "Dvanásť rozhnevaných mužov" hral jedného z porotcov. 
Na sklonku života účinkoval v TV seriáli "Nero Wolfe", vďaka ktorému sa mu podarilo zarobiť viac peňazí a presťahoval sa z New Yorku do Kalifornie, kde s manželkou Christine kúpili dom. Posledný rok prežil v Kalifornii. Absolvoval protirakovinovú liečbu. 
Zomrel 1. júla 1981 na infarkt.
Jeho a Werichovo meno nesie planétka 2418 Voskovec-Werich, ktorú v roku 1971 objavil český astronóm Luboš Kohoutek.
Rodina.
Cez jednu zo svojich pra-prastarých matiek z matkinej strany Františku Schaurothovú, rodenú Dačickú z Heslova bol priamym potomkom českého šľachtického rodu, ktorého najznámejším predstaviteľom bol Mikuláš Dačický z Heslova.
Z otcovej strany bol prasynovcom maliara Bedřicha Wachsmanna a bratrancom architekta Aloisa Wachsmanna. Jeho synovcom bol básnik a dramatik Prokop Voskovec. Jeho strýkmi boli maliar a profesor na UMPRUM Bedřich Wachsmann ml. (* 1871 – † 1944) a rakúsky maliar Julius Wachsmann (* 1866 – † 1936).
Z matkinej strany bol vnukom maliara Soběslava Pinkasa a synovcom politika Ladislava Pinkasa.
Zoznam piesňovej tvorby (výber).
(t: /) - doteraz nezistený autor hudby
Breg

Rieka Breg je najdlhšia zdrojnica rieky Dunaj. Pramení vo výške vo Schwarzwalde neďaleko mestečka Furtwangen. Prameň rieky sa nazýva aj prameň Dunaja a je to chránený prírodný pamätník. Breg sa spája s riečkou Brigach neďaleko mesta Donaueschingen a vytvára tak rieku Dunaj.
Povodie Bregu má plochu a jej prameň leží asi od rozvodia Dunaj/Rýn (najväčšie európske rozvodie). Iba odtiaľ pramení rieka Elz, ktorá ústi do Rýna.
Pretože je Breg najdlhším prítokom Dunaja, považuje sa za geografický prameň Dunaja.
Volgogradská ulica

Volgogradská je ulica v Prešove. Nachádza sa na Sídlisku III.
Ronaldinho

Ronaldo de Assis Moreira (* 21. marec 1980, Porto Alegre, Brazília), známejší pod prezývkou Ronaldinho Gaúcho alebo skrátene Ronaldinho je bývalý brazílsky profesionálny futbalista a ambasádor španielskeho klubu FC Barcelona. Najčastejšie hrával ako ofenzívny záložník, ale hrával taktiež na pozícii útočníka alebo krídelníka. V Európe hrával za Paris Saint-Germain, FC Barcelonu a AC Miláno. Hral aj za Brazílsky národný tím.
Kariéra.
Ronaldinho začal svoju profesionálnu kariéru v brazílskom mužstve Grêmio, kde hral od roku 1998 do roku 2001. V júni 1999 debutoval v a hneď strelil gól. V roku 2001 Ronaldinho podpísal päťročný kontrakt s francúzskym Paris Saint-Germain, po ktorom nasledovali dlhé ťahanice medzi klubmi o odstupnom. Grêmio nakoniec dostalo 4,5 miliónov EUR.
V roku 2002 pomohol Ronaldinho Brazílii k zisku titulu majstrov sveta. Medzi jeho najznámejšie okamihy na záverečnom turnaji patrí 35 metrov dlhý lob, ktorým vo štvrťfinále prekonal brankára Davida Seamana.
V lete roku 2003 dal Ronaldinho najavo, že chce Paris Saint-Germain opustiť, pretože sa nekvalifikovalo do európskych pohárov. Tak začala medzi elitnými klubmi bitka o budúcu hviezdu, ktorú nakoniec ponukou 27 miliónov eur vyhrala FC Barcelona a vyfúkla Ronaldinha favorizovanému Manchestru United. Ronaldinho splnil očakávania a priviedlo Barcelonu k druhému miestu v La Lige v sezóne 2003-04. V ďalšej sezóne už Barcelona najvyššiu španielsku ligu vyhrala a úspešne bojovala aj v Lige majstrov. V decembri 2004 bol Ronaldinho asociáciou FIFA vyhlásený za najlepšieho futbalistu uplynulého roka. Ako kapitán priviedol brazílsku reprezentáciu k zisku Pohára konfederácie. Pelé ho zaradil medzi 125 najlepších žijúcich futbalistov sveta a za sezónu 2004-05 bol vyhlásený za najlepšieho útočníka Ligy majstrov. V decembri 2005 bol v ankete športových novinárov Zlatá ruka vyhlásený za najlepšieho európskeho futbalistu uplynulého roka. Okrem zisku ocenení pre najlepšieho hráča Európy spôsobilo rozruch natočené video, v ktorom veľmi presne a opakovane zasahuje bránkovú konštrukciu. V roku 2006 vyhral spolu s FC Barcelonou Ligu majstrov. V lete 2008 prestúpil do AC Miláno. V roku 2011 po neúspešnej sezóne 2010/2011 prestúpil do klubu brazíslkej ligy Flamengo. V decembri 2016 ponúkol svoje služby brazílskemu tímu Chapecoense AF, ktoré postihla letecká nehoda.
Jan Železný

Jan Železný (* 16. jún 1966, Mladá Boleslav) je český atlét, oštepár. Je považovaný za najlepšieho oštepára všetkých čias. 
Je držiteľom troch zlatých (1992, 1996, 2000) a jednej striebornej medaily z Olympijských hier (1988), trojnásobný majster sveta (1993, 1995, 2001), niekoľkonásobný rekordman a držiteľ súčasného svetového rekordu v hode oštepom (98,48 metra). Oštepom bolo 83-krát v histórii hodené nad 90 metrov. Z týchto 83 hodov hodil 52 Jan Železný. Bol vyhlásený za Atléta sveta (2000), Atléta Európy (1996, 2000) a stal sa českým Športovcom roku (1993, 1995, 2000, 2001).
Kde domov můj

Kde domov můj je česká štátna hymna. Používa sa od zániku Česko-Slovenska v roku 1992, už v roku 1990 však bola oficiálne vyhlásená aj za hymnu Česka v rámci Česko-Slovenska. Pred rozdelením tvorila zároveň prvú časť česko-slovenskej hymny, po ktorej nasledovala prvá sloha terajšej hymny slovenskej (Nad Tatrou sa blýska).
Pieseň pochádza z divadelnej hry Josefa Kajetána Tyla "Fidlovačka aneb žádný hněv a žádná rvačka", po prvýkrát uvedenej v roku 1834. Hudbu k nej zložil František Škroup. Rýchlo zľudovela a získala postavenie národnej piesne. Hymnu tvorí iba prvá sloha piesne; druhá je dnes takmer neznáma.
Pieseň prevzali aj niektoré ďalšie slovanské národy. Napríklad slovenskú verziu s názvom „Domov Slováka“, so štyrmi slohami, publikoval v roku 1862 Michal Chrástek v prvom diele zborníku Veniec národních piesní slovenských, a to hneď pod číslom 1. 
Významne si pieseň osvojili tiež Bulhari, ktorí ju považovali za svoju národnú pieseň. Z korešpondencie Boženy Němcovej vieme, že zrejme prvú bulharskú variantu piesne, zachovanou v pozostalosti Františka J. Jezbera s dátumom 14. februára 1861, zapísal Ivan Chadži Simeonov (zvaný Ivančo alebo Jončo), jeden z Bulharov, ktorí študovali v Prahe.
Slová piesne.
Ako hymna sa používa iba prvá sloha.
Rejkovo

Rejkovo je rekreačná osada v Stolických vrchoch, pri Rejkovskom potoku, 2 km juhozápadne od Tisovca.
Osada bola až do 21. októbra 1944 súčasťou obrannej línie povstaleckej armády.
V súčasnosti je malým strediskom letnej aj zimnej rekreácie s viacerými chatami, zjazdovkou a lyžiarskym vlekom. Osadou prechádza modro-značkovaný turistický chodník z Tisovca do Klenovca.
Hačava (Hnúšťa)

Hačava je mestská časť Hnúšte. 
Polohopis.
Nachádza sa v Muránskej brázde, na rozhraní Stolických vrchov a Revúckej pahorkatiny, na ľavom brehu Rimavy, v nadmorskej výške 335 m n. m.
Leží na ceste II/531, 5 km severne od mesta a pri železničnej trati Jesenské - Brezno (železničná zastávka). Z obce vychádza žlto-značkovaný turistický chodník na vrch Tŕstie.
V súčasnosti je Hačava strediskom ťažby a spracovania magnezitu (časť Skálie).
Dejiny.
Hačava je písomne doložená začiatkom 15. storočia. Narodil sa tu organizátor SNP Ondrej Klokoč, slovenský politik a novinár, pôsobil a zomrel tu národný buditeľ Matej Hrebenda. V obci stojí pomník Mateja Hrebendu.
Skálie (Hnúšťa)

Skálie je priemyselná osada v údolí Rimavy, pri ceste I/72 a železničnej trati Brezno – Jesenské (železničná zastávka Hačava-Skálie). Je súčasťou Hačavy ako miestnej časti mesta Hnúšťa. Je tu lokalizovaný závod na spracovanie magnezitu (Slovenské magnezitové závody). Z environmentálneho hľadiska je okolitá krajina nenávratne znehodnotená imisiami z tohto závodu.
Concepción (sopka)

Concepción je jedna z najaktívnejších sopiek v Nikarague. Symetrický stratovulkán leží na severozápadnom okraji ostrova Ometepe v jazere Nikaragua vedľa iného vulkánu - Maderas, s ktorým je spojený úzkou šijou. Je tvorený prevažne bazaltovými a dacitovými lávami.
Vulkán sa vytvoril na staršej kaldere a v priebehu niekoľkých erupcií v druhej polovici 20. storočia narástol až do súčasnej výšky. Jeho svahy sú posiate početnými lávovými dómami, troskovými kužeľmi a maarmi.
Mútnik (Hnúšťa)

Mútnik je priemyselnou osadou mesta Hnúšťa, 3 km severne od centra, v údolí Rimavy. Leží pri ceste I/72 a železničnej trati č. 174 (železničná zastávka). Firma Gemerská nerudná spoločnosť, a. s. tu ťaží magnezit a mastenec. Je tu baňa na ťažbu a závod na spracovanie magnezitu, mastenca a dolomitov a Banské múzeum Hnúšťa.
Likier

Likier (v minulosti "Likér, Likýr", ) je mestská časť mesta Hnúšťa.
Polohopis.
Leží v Rimavskom podolí, na pravom brehu Rimavy, na rozhraní Stolických vrchov a Revúckej vrchoviny, v nadmorskej výške . Od centra mesta je vzdialená asi 1,5 kilometra na juh.
Dejiny.
Ako samostatná obec sa prvýkrát spomína v roku 1438. V 19. storočí sa rozvíjal železiarsky priemysel, ktorý bol v neskoršom období utlmený a vybudoval sa chemický priemysel. Obec bola v roku 1960 zlúčená s Hnúšťou do jedného celku s názvom "Hnúšťa-Likier". V roku 1971, keď boli k mestu pričlenené ďalšie okolité obce, došlo aj k zmene názvu mesta "Hnúšťa".
Doprava.
Obec sa nachádza pri ceste I/72 a železničnej trati č. 173. Je tu železničná zastávka.
Pinatubo

Pinatubo je aktívna sopka, ležiaca na ostrove Luzon na Filipínach, asi 100 km severozápadne od Manily. Až do roku 1991 to bol relatívne neznámy komplex lávových dómov v pralese, ktorý nejavil známky aktivity už 500 rokov. Geologickým mapovaním sa zistilo, že v minulosti sopka viackrát explozívne eruptovala, ale bola považovaná za vyhasnutú. V jeho okolí žilo približne 30 000 ľudí a v okruhu 40 km asi pol milióna.
Erupcia v roku 1991.
16. júla 1990 postihlo centrálny Luzon veľké zemetrasenie (magnitúdo 7,8) s epicentrom asi100 km severovýchodne od Pinatuba, čo neskôr vulkanológovia označili ako možnú príčinu prebudenia sopky. Dva týždne po zemetrasení boli miestnymi obyvateľmi pozorované pary unikajúce z vrchola. 15. marca pocítili miestni obyvatelia rad malých zemetrasení, ktoré sa opakovali so zvýšenou intenzitou po dvoch týždňoch, čo už indikovalo hroziacu vulkanickú aktivitu.
2. apríla 1991 sa sopka prebudila. Freatická explózia vytvorila 1,5 km dlhú trhlinu. Počas ďalších dvoch týždňov seizmológovia detegovali stovky malých zemetrasení. V máji sa vulkanická aktivita zvýšila. Množstvo produkcie oxidu siričitého vzrástlo z 500 ton za deň na začiatku mája až na 5 000 ton za deň na konci, čo indikovalo vystupovanie magmy k povrchu. Po 28. máji sa množstvo produkcie SO2 znížilo.
7. júna sopka prvýkrát eruptovala - vyprodukovala 7,5 km vysoký stĺp popola a prachu. Filipínsky inštitút seizmológie a vulkanológie predpovedal možnosť erupcie katastrofických rozmerov a vládne orgány nariadili evakuáciu.
12. až 14. júna nastala jedna malá a tri obrovské erupcie. Sopka vyvrhla do vzduchu viac ako 10 mld. m3 materiálu, vrchol hory zmizol (výška sa znížila z 1 745 na 1 486 m) a vytvorila sa kaldera s priemerom 2,5 km (v súčasnosti zaliata vodou). Sopečný prach a popol zasiahol oblasť 125 000 km2 a bol identifikovaný až vo Vietname, Kambodži a Malajzii. Oxid siričitý v atmosfére vyprodukoval hmlu kys. sírovej, ktorá sa udržala niekoľko mesiacov a ovplyvnila priemerné teploty na Zemi (pokles o 0,5 °C).
Následky.
Erupcia bola jednou z najväčších v 20. storočí (radia sa k nej ešte erupcia sopky Novarupta v roku 1912 a Saint Helens v 1980). Samotná erupcia si vďaka včasnej evakuácii vyžiadala životy asi len 300 ľudí, ale stovky ďalších zomreli v zberných táboroch na choroby.
Dve vojenské základne patriace USA - námorná základňa Subic Bay a letecká základňa Clark boli zničené vrstvou prachu a popola (jednoducho neudržali masy sopečných produktov), rovnako ako obydlia približne 2 mil. ľudí. Celá poľnohospodárska produkcia v oblasti bola tiež zničená (150 km2 ryžových fariem, 800 000 uhynutých kusov dobytka). Náklady na rekonštrukciu sa vyšplhali do miliárd filipínskych pesos, čo ovplyvnilo ekonomiku krajiny (pokles HDP z 5 % pred erupciou na 3 % v roku 1991.
Pyroklastické prúdy a laháry zmenili krajinu na nepoznanie, celú oblasť odlesnili a zmenili aj toky riek. Po ukončení erupcie sa v kaldere vytvorilo jazero, v roku 1992 v ňom po menšej erupcii vyrástol ostrov vytvorený lávovým dómom. Na začiatku bolo jazierko malé, voda v ňom bola horúca (40 °C) a veľmi kyslá (pH 2), neskôr vplyvom dažďov kyslosť (pH 5,5), ako aj teplota poklesla (26 °C).
Brádno

Brádno je mestská časť mesta Hnúšťa, 8 km východne od centra mesta.
Polohopis.
Bývalá samostatná obec leží v Revúckej vrchovine, v údolí Striežovského potoka, v nadmorskej výške 361 m n. m. Brádno je malou vyľudňujúcou sa obcou, 1 km od hlavnej cesty II/526, pod sedlom Brezina.
Dejiny.
Obec bola založená na valaskom práve, písomne je doložená v roku 1413. V obci je zachovaná pôvodná drevená ľudová architektúra.
Polom (Hnúšťa)

Polom je mestská časť Hnúšte. 
Polohopis.
Je to malá osada na okraji Revúckej vrchoviny, v nadmorskej výške 694 m n. m. Pôvodne sa jednalo o samostatnú obec. Dedina vyhorela r. 1905. Bývalá banícka osada sa v súčasnosti vyľudňuje a domy sa premieňajú na rekreačné objekty. Na okolí sú dobré lyžiarske terény. Osada je prístupná po exponovanej ceste a leží 7 km severovýchodne od mesta.
Kultúra a zaujímavosti.
Turizmus.
Cez Polom prechádza červeno-značkovaný turistický chodník zo sedla Brezina na vrch Tŕstie (1 120,9 m).
Vrbovce nad Rimavou

Vrbovce nad Rimavou je miestna časť obce Veľké Teriakovce, v okrese Rimavská Sobota.Región Malohont. Leží na pravom brehu Rimavy, v Rimavskej kotline, v nadmorskej výške 231 m n. m.
Bývalá samostatná obec sa spomína v roku 1404, vyvinula sa zo staršieho osídlenia. Patrila viacerým zemianskym rodinám.
Obec sa nachádza na ceste II/531, 2 km severne od Veľkých Teriakoviec a zároveň 2 km južne od susednej obce Hrachovo.
Mamajova mohyla

Mamajova mohyla () je dominantná výšina západne od mesta Volgograd (tiež známeho ako Stalingrad) v južnom Rusku. Jej meno sa odvíja od Mamaja, chána tatárskej Zlatej hordy (miesto, kde je pochovaný nie je známe). V súčasnosti je Mamajova mohyla pamätníkom bitky o Stalingrad.
Dejiny.
V období pred začiatkom vojny bol kopec obľúbeným miestom výletov obyvateľov Stalingradu. Významným sa stal cez druhú svetovú vojnu. Mamajova mohyla, v topografických a vojenských mapách označovaná tiež ako kóta 102, mala v bojoch o mesto Stalingrad a jeho bezprostredné okolie značný vojenský význam ako pozorovateľňa s kruhovým výhľadom po celom okolí. Boje o ňu nastali po tom ako sa začalo bojovať o stred mesta. Pre obidve bojujúce strany bola natoľko dôležitá, že sa pokúšali ovládnuť jej vrchol za každú cenu, čo malo za následok obrovské straty na životoch.
Ako sa boje v meste v septembri 1942 stupňovali, vrchol Mamajovej mohyly, ako aj jej priľahlé okolie, najmä blízka železničná stanica zmenili svojho pána desiatkykrát. Medzi 16. septembrom a 18. septembrom na jej svahoch a okolí vykrvácala skoro celá 13. gardová strelecká divízia. Podobný osud stretol všetky bojové útvary, ktoré sa pokúšali túto holú, trávou porastenú výšinu obsadiť. Do konca septembra sa na jej svahoch povaľovali tisíce mŕtvych tiel vojakov skosených guľometnou, či delostreleckou paľbou a bombardovaním. 27. septembra 1942 dobyli vrchol kopca nemecké jednotky. Sovietska 284. strelecká divízia sa však udržala v zákopoch na východnom svahu. Udržala tak čelo najväčšieho sovietskeho predmostia v Stalingrade a už výraznejšie neustupovala. Nemecké vojská držali vrchol a dôležité svahy Mamajovej mohyly až do januára 1943.
Po skončení bojov, bola krvou nasiaknutá pôda skutočnou mohylou. Pôda bola plná šrapnelov a fragmentov bômb, granátov, mín i ľudských tiel. Jeden štvorcový meter obsahoval 500 až 1 250 drobných kovových častíc. Zem zostala čierna, dokonca aj cez zimu, keďže sneh kvôli silným explóziam vydržal iba krátko. Aj dnes je možné tak ako na iných bojiskách vojny nájsť veľa častí munície a ľudských kostí.
Pamätník.
Po vojne sa začal stavať na Mamajovej mohyle rozsiahly areál, ktorý sa stal najväčším pamätníkom bitky o Stalingrad. Autorom stavby, ktorú ukončili roku 1967 je Jevgenij Viktorovič Vučetič. Najdôležitejšie miesto v pamätníku zaberá socha „"Matka Vlasť"“, stojaca na vrchole kopca. Táto socha ženy držiacej v rukách meč stojí v póze, „akoby volala do boja“. Výška sochy je 85 metrov (je takmer dvakrát vyššia než Socha Slobody). Ide najväčšiu sochu ženy na svete a architektonický skvost, keďže na nevysokom podstavci voľne stojí a nie je k nemu nijak inak pripevnená. Súčasťou pamätníka je tiež masový hrob neidentifikovaných sovietskych vojakov a cintorín, kde je okrem vojakov, ktorí zahynuli v bojoch o mesto pochovaný aj Vasilij Ivanovič Čujkov, ako prvý maršal Sovietskeho zväzu, ktorý nebol pochovaný v Moskve.
Malé Teriakovce

Malé Teriakovce je miestna časť obce Veľké Teriakovce v okrese Rimavská Sobota. 
Polohopis.
Ide o bývalú samostatnú obec. Leží v Rimavskej kotline, pod výbežkom Valickej pahorkatiny, na ľavom brehu rieky Rimava. Malé Teriakovce ležia 1 km východne od Veľkých Teriakoviec, za železničnou traťou č. 173 (železničná zastávka Veľké Teriakovce). Obcou vedie žlto značkovaný turistický chodník na Maginhrad a ďalej na Teplý Vrch.
Polom

Polom môže byť:
na Slovensku:
v Česku:
Skálie

Skálie môže byť:
Psiare

Psiare sú miestnou časťou obce Hronský Beňadik. Ležia pri Slovenskej bráne, na pravom brehu Hrona, na styku Štiavnických vrchov.
Polohopis.
Obec sa nachádza 2 km južne od Hronského Beňadika, na ceste I/76 (10km južne od Novej Bani a 18km severne od Levíc) a pri železničnej trati Kozárovce - Zvolen.
Dejiny.
Psiare sú súčasťou takzvanej „Slovenskej brány“ ktorá bola vstupom k bohatým banským mestám ako Banská Bystrica, Kremnica, Banská Štiavnica. 
Na ľavom brehu Hrona sa na skalnej ostrohe vypína dominanta Psiar Krivín (315,9 m), ktorý je súčasťou pohoria Štiavnických vrchov. Je to hradisko z doby halštattskej a veľkomoravskej s viacnásobným obranným valovým systémom. V tomto období sa hradiská podobného typu v našom okolí dosť vyskytovali, lebo tu bola „Slovenská brána“ a mali za účel brániť vstup do banských miest. Ďalšie hradiská sa nachádzali pri Kozárovciach, Tlmačoch, Tekovskej Breznici a hlavná obranná pevnosť bola v Hronskom Beňadiku (dnešný kláštor).
Názov dediny sa vyvíjal rôzne vzhľadom na historicko-spoločenské udalosti. V roku 1773 sa obec nazývala "Pesér, Psär, Psary", 1786 "Peschér, Psáry", 1808 "Peszér, Psár, Psáry", 1863-1913 "Peszér", od roku 1920 "Psiare, Psáre", 1927-1948 "Psáry" a od roku 1948 až dodnes Psiare. 
Kultúra a zaujímavosti.
Turizmus.
Túto dedinu obmýva rieka Hron. Je to miesto, ktoré najmä v letnom čase navštevuje veľa turistov alebo ľudí čo sa rozhodli splavovať rieku Hron a tiež aj mnoho turistov zo zahraničia, ktorí navštevujú túto dedinu najmä kvôli oddychu. Výhodou je najmä vynikajúca poloha pri Hrone, ktorá je veľmi výborná na kempovanie a nádherné prírodné prostredie zaručuje neskutočnú príležitosť na oddych pri rieke Hron najmä v horúcich letných dňoch. Na ľavom brehu Hrona (na druhej strane) je verejné táborisko.
Občianska vybavenosť.
V obci sa môžete tiež občerstviť v miestnom pohostinstve "Alžbetka" pri kostole alebo nakúpiť v "Mäsiarskom dvore" rôzne mäsové výrobky či chlieb alebo víno. 
V dedine sa nachádza aj budova starej školy, ktorá sa dá po dohodne s kompetentnými ľuďmi v obci využiť ako miesto pre rôzne rodinné alebo súkromné akcie.
V obci sa nachádza novovybudovaný kostol vysvätený 22.5.1996 arcibiskupom Jánom Sokolom a tiež rôzne miesta kde sa dá rôzne využiť voľný čas. Medzi tieto miesta patria určite futbalové ihrisko, ktoré sa nachádza v hornej časti dediny.
Slovenská brána

Slovenská brána je prielomový úsek doliny rieky Hron cez juhozápadné ukončenie Štiavnických vrchov na úseku medzi obcami Tekovská Breznica a Tlmače.
Rieka sa prerezáva zo Žiarskej kotliny do Podunajskej nížiny cez sopečné štruktúry (prevažne andezity) Pohronského Inovca na pravom brehu a Štiavnických vrchov na ľavom brehu. Rieka v Slovenskej bráne zároveň oddelila geomorfologický podcelok Kozmálovské vŕšky od zvyšku pohoria Štiavnické vrchy. 
Hrebeňová hora (vrch na severe).
Na severe, za Tekovskou Breznicou, sa údolie Hrona v smere toku zužuje pri pravobrežnom vrchu Madačka (378 m n.m. ), ktoré je ešte v katastrálnom území obce Orovnica (nad Madačkou je známejšia Hrebeňová hora 580 m n.m.). Prechodu z juhu (od Zlatých Moraviec) do Pohronia bráni na pravobrahu aj najvyšší z tamojších vrchov Veľký Inovec (900,6 m n. m.). Rýchlostná cesta R1 obchádza Veľký Inovec a do údolia Hrona sa dostáva pred Madačkou, na severnom okraji Slovenskej brány. Staršou a jednoduchšou možnosťou je obísť vrchy cez Slovenskú bránu, teda z juhu po ceste I. triedy 76, ktorá spája Štúrovo a Hronský Beňadik popri Hrone.
V odlesnenej časti Slovenskej brány sa nachádzajú tri obce. Najznámejšia z nich je Hronský Beňadik, ktorý je blízko najužšieho miesta brány. Na pahorku 600 metrov južne od kláštora Hronský Beňadik je na Beňadickej skale (kamennom brale) bývalé hradisko, ktoré má dodnes jasné valové opevnenie na severozápadnej strane (viditeľné aj na lidare). Oproti hradisku je na opačnom (ľavom) brehu vysoké skalné bralo Krivín, týčiace sa do výšky 315,9 m n.m., čím sa vytvára najužší úsek dolného toku Hrona, ktorý je teraz široký iba cca 430m.
Kusá Hora (vrch na juhu).
Začiatok (alebo koniec) geomorfologického útvaru Slovenská brána, Rybník tvorí ľavobrežný skalný útvar Kusá Hora (), nachádzajúci sa v katastrálnom území obce Rybník a pravobrežný skalný útvar Skala (), nachádzajúci sa v katastrálnom území obce Kozárovce, pri mestečku Tlmače (časť Lipník). (Toto miesto je medzi Tlmačmi a Kozárovcami, tam kde železničná trať prechádza ponad Hron.) Kusá Hora je zjazvený kameňolomom na andezit, nazývaným lokálne „Galiba“. Z vrcholu sa otvára pohľad na rieku Hron, pretekajúcu zo Žiarskej kotliny na úrodnú Podunajskú nížinu. 
Legacy.
1895-1896 bola Slovenská brána zničená výbuchmi pri stavbe železnice a neskôr necitlivo rozšírená pri ťažbe kameňa. Ani petíciou za záchranu Slovenskej brány, organizovanou v roku 2008, sa v archeologickej lokalite nepodarilo zastaviť ťažbu andezitu. Popularizátor histórie Vladimír Dvořák uvádzal, že na tomto malom území, v 8. až 10. storočí, bolo 6 až 8. hradísk. Okrem hradiska na Beňadickej skale, Krivínu, Kusej Hory (pri Tlmačoch), spomína ešte južnejšie hradiská Festúkok (pri obci Lipník) a Grác (Pipíška) severne od Malých Kozmáloviec.
Krásna

Krásna môže byť časť:
Solaris (operačný systém)

Solaris je unixový operačný systém vyvíjaný spoločnosťou Sun Microsystems. Je to 
proprietárny systém, avšak mnoho jeho súčastí je open source.
Desktopové prostredia.
Prvým desktopovým prostredím Solarisu bol OpenWindows. Neskôr vo verzii 2.5 nasledoval CDE. V Solaris 10 sa používa Java Desktop System, ktorý je založený na Gnome.
Licencia.
Zdrojový kód Solarisu s niekoľkými výnimkami bol uvoľnený pod licenciou CDDL ako open source v projekte OpenSolaris. V súčasnosti sú binárne verzie systému, ako aj zdrojové kódy, voľne stiahnuteľné z domovskej stránky systému.
"Common Development and Distribution License" od spoločnosti Sun, ktorá bola schválená iniciatívou slobodného softvéru, bola zvolená ako licencia pre OpenSolaris. Táto licencia nie je však kompatibilná s populárnou GPL. Budúce verzie systému Solaris už budú odvodené z projektu OpenSolaris.
Solaris

Solaris môže byť:
OpenSolaris

OpenSolaris je otvorený projekt založený spoločnosťou Sun Microsystems cielený na vytvorenie vývojárskej základne okolo technológie operačných systémov Solaris. Projekt je zameraný na vývojárov, systémových správcov a používateľov, ktorí majú záujem vyvíjať a zlepšovať operačné systémy. V komunite OpenSolaris je zaregistrovaných vyše 12 000 členov, z čoho vyše 11 000 členov nie sú zamestnanci spoločnosti Sun.
Chorvátske národné futbalové mužstvo na Majstrovstvách sveta 2006

Vystúpenie na Majstrovstvách sveta vo futbale 2006 bolo celkovo tretím, keď sa mužstvo kvalifikovalo na záverečný turnaj. Po troch zápasoch v Skupine F skončilo v tejto skupine na treťom mieste a do osemfinále sa nedostalo.
Kvalifikácia.
Chorvátsko hralo v 8. skupine európskej kvalifikácie. Jeho súpermi boli , , , a . Chorvátsko v kvalifikácii ani raz neprehralo a skončilo s rovnakým počtom bodov ako Švédsko. Pretože obidva vzájomné zápasy týchto dvoch mužstiev vyhralo Chorvátsko, obsadilo nakoniec prvé miesto v skupine a postúpilo na finálový turnaj.
Výsledky mužstva v kvalifikačnej skupine:
Výsledná tabuľka:
Príprava na finálový turnaj.
Chorvátske národné mužstvo sa pred šampionátom ubytovalo v kúpeľnom meste Bad Brückenau v severnom Bavorsku. V príprave mužstvo zohralo niekoľko priateľských zápasov: 
Žreb.
Chorvátske mužstvo sa žrebovaním dostalo do Skupiny F. Jeho súpermi v základnej skupine boli mužstvá , a .
História.
Chorvátsko sa v histórii finálových turnajov majstrovstiev sveta stretlo iba s Japonskom. S ostatnými mužstvami zo skupiny sa stretlo iba v priateľských alebo prípravných zápasoch. Nasleduje história vzájomných zápasov:
Zostava.
"Z = odohraných zápasov, G = počet strelených gólov, = žlté karty, = červené karty"
Zápasy.
Chorvátsko na Majstrovstvách sveta 2006 odohralo tri zápasy v skupine, z ktorých dva remizovalo a jeden prehralo. So ziskom 2 bodov nepostúpilo do osemfinále a skončilo svoje účinkovanie na záverečnom turnaji.
Skupina F.
"Všetky časy sú lokálne (UTC+2)"
Bitka pri Karkare

Bitka pri Karkare sa odohrala v roku 853 pred Kr. pri meste Karkar, medzi armádou Novoasýrskej ríše, vedenou kráľom Salmanasarom III. a spojenou armádou dvanástich aramejských sýrskych kráľov, vedenou Ben Hadadom II. z Damasku. Táto bitka je pozoruhodná tým, že sa na nej zúčastnil pravdepodobne najväčší počet vojakov v doterajších známych dejinách, a že sa pri jej popise spomínajú prvýkrát niektoré národy (napríklad Arabi). Je zaznamenaná na tzv. Stéle Salamanasara III. (po angl. aj Kurkh Monolith, Kurkh Stele).
Podľa tohoto opisu Salmanasar začal svoju vojenskú výpravu v meste Ninive. Prekročil so svojimi vojakmi bez boja rieku Tigris aj Eufrat, pričom sa mnohé mestá, okolo ktorých prechádzal, vzdali bez boja a podriadili jeho vláde (vrátane Aleppa).
Za týmto mestom narazil na prvý odpor: postavili sa mu vojaci kráľa mesta Hama z Iruleni (Irhuleni), ktorých porazil. Ako odvetu vydrancoval paláce i mestá Irulenského kráľovstva. Jeho ťaženie ďalej pokračovalo vyplienením Karkaru, no vzápätí narazil na spojené vojská v blízkosti rieky Orontes.
Salmanassarov zápis opisuje silu svojho protivníka Bena Hadada II. s pozoruhodnou presnosťou:
Salmanasar sa chvastá, že jeho vojaci zabili 14 000 nepriateľov, zajali nespočetné množstvo koní a bojových vozov, a opisuje škody, ktoré svojmu protivníkovi spôsobil s brutálnymi podrobnosťami. Záznamy kráľov z tohoto obdobia sa však nikdy nehlásia k vlastným porážkam, dokonca v niekoľkých prípadoch vyhlasujú za svoje víťazstvá, ktoré vybojovali ich predkovia alebo predchodcovia. Ak Salmanasar pri Karkare jasne zvíťazil, nezahájil okamžite ďalšie asýrske dobýjanie územia v Sýrii. Asýrske záznamy uvádzajú, že do tejto oblasti viedol v nasledujúcom desaťročí niekoľko ďalších vojenských výprav a napadol Ben Hadada II. šesťkrát. Salmanasarovi protivníci sa na svojich trónoch udržali aj po bitke pri Karkare: Ben Hadad II. bol kráľom Damasku minimálne do roku 841 pred Kr. a kráľ Izraela Ahab vládol svojej krajine do roku 850 pred Kr.
Príslušný text v Biblii je príkladom hlbokého literárneho sarkazmu. Práve v čase, kedy by ste čakali, že sa objaví pasáž o bitke pri Karkare, namiesto toho narazíte na okázalý opis bezvýznamného a nelichotivého incidentu s Nabotovými vinicami (1. kniha kráľov, kapitola 21). .
Marion Bartoliová

Marion Bartoliová (* 2. október 1984, Le Puy-en-Velay, Francúzsko) je francúzska tenistka. V súčasnosti žije vo švajčiarskej Ženeve. Meria 170 cm, váži 58 kg (2006). Jej najvyššie umiestnenie v rebríčku WTA bolo 9. miesto, ktoré dosiahla 22. októbra 2007. Dosiahla ho hneď po nečakanom prebojovaní sa do finále Wimbledonu.
Životopis.
Tenis hráva od svojich šiestich rokov, vďaka otcovi Walterovi. Má rada aj iné športy, napr. volejbal a basketbal. Medzi jej koníčky patrí i maľovanie, počúvanie hudby a návšteva kina. Z tenisových vzorov najväčšmi obdivuje Petea Samprasa a Moniku Selešovú.
Tenisová kariéra.
Vyhrala juniorský U.S. Open v roku 2001, ako aj juniorské turnaje "Australian Hardcourt Championships " a "Victorian Championships " v tom istom roku. V seniorskej kategórii zatiaľ na grandslamovom podujatí nezaznamenala významný úspech, avšak v januári 2006 vyhrala prvý WTA turnaj v novozélandskom Aucklande. Triumfovala aj na dvoch turnajoch vo štvorhre. Momentálne je francúzskou päťkou (jún 2006), po Amélie Mauresmovej, Mary Piercovej, Nathalie Dechyovej a Tatiane Golovinovej. Najcennejšie víťazstvá v kariére zaznamenala s Lindsay Daveportovou, Nadiou Petrovovou, Nathalie Dechyovou, Verou Zvonariovovou, Meghan Shaughnessyovou a Arantxou Sánchezovou Vicariovou.
Kariérne štatistiky a Grandslamové finále.
Prehľad výsledkov v dvojhre.
"Aktualizované po turnaji Wimbledon 2013."
Niger (rieka)

Niger je jednou z najväčších riek v Afrike, tiahnuca sa cez vo veľkom oblúku, ktorý sa rozširuje k severu z Guiney do Mali predtým ako sa vracia späť na juh a raziac si cestu Nigerom a Nigériou sa vlieva do Guinejského zálivu.
Rieka má relatívne čistú vodu, unáša totiž asi len desatinu sedimentov v porovnaní s Nílom. Rieka preteká štítovými oblasťami, ktoré neposkytujú toľko jemného materiálu, predovšetkým ílu a prachu. Niger sa každoročne rozvodňuje. Záplavy začínajú v septembri a končia v máji. Jeho povodie má rozlohu asi 1 milión km², jeho väčšiu časť tvoria savany.
Delta rieky.
Delta rieky Niger ústi do Guineiského zálivu, teda do Atlantického oceánu. Je jednou z najväčších delt, ktorej nadmorská časť zaberá a má šírku asi . Hrúbka nanesených sedimentov v delte dosahuje .. Jej najstaršie sedimenty majú spodnokriedový (albský) vek, ale samotný vývoj delty nastal až počas paleocénu a eocénu. Nadmorská časť delty bola pôvodne pokrytá dažďovými pralesmi. Od 19. storočia však bolo toto územie kultivované, rozvinulo sa tu pestovanie palmy olejovej. Oblasť je husto obývaná, hlavne v oblasti mesta Port Harcourt. V súčasnosti tu nadobúda rozmach ťažba ropy.
Dubnica

Dubnica môže byť:
Salmanasar III.

Salmanasar III. (po akkadsky "Šulmánu-ašaridu" III. - „boh Šulmánu je úžasný“) bol vládca Novoasýrskej ríše v období 859 - 824 pred Kr. a syn predchádzajúceho vládcu, Aššurnasirpala II..
Dobyl celé územie Sýrie okrem Damasku (pozri bitka pri Karkare), Palestíny, južnú Anatóliu, severozápadný a západný Irán (médske kmene, niektoré perzské štáty, dočasne krajinu Mannejcov), chaldejské štáty v Prímorí, dočasne dobyl nový štát Urartu. Dobyté územia zatiaľ ešte boli len poplatné územia, nie priamo asýrske provincie. V rokoch 827 – 824 pred Kr. čelil až do svojej smrti veľkému vnútroštátnemu povstaniu na čele s jedným z jeho synov. O vláde Salmanasara vieme veľa vďaka Čiernemu obelisku z Kalchu.