burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Referendum na Malte v roku 2011

Referendum na Malte v roku 2011 bolo referendum o legalizácii rozvodu na Malte. Konalo sa 28. mája 2011. Referendum nebolo záväzné. Väčšina hlasovala za zavedenie rozvodu v krajine.
Pozadie.
Malta bola s katolíckou väčšinou jediná krajina Európskej únie, ktorá nedovoľovala rozvod. Spolu s Filipínami a Vatikánom bola jednou z troch svetovo. Maltskí manželia mohli súdy požiadať o odlúčenie, žiadať o cirkevné zrušenie alebo sa rozviesť v zahraničí (čo platilo aj na Malte). Referendum bolo vnímané ako problém vplyvu cirkvi na oficiálne sekulárnu krajinu.
Kampaň.
Katolícka cirkev na ostrove podporovala „Nie“ kampaň. Za katolíkov sa považuje 95% ostrovanov. Proti rozvodom bola aj vtedajšia vládna Nacionalistická strana. Opozičná Labour Party nemala oficiálne stanovisko. Jej poslanec Joseph Muscat tvrdil, že na maltských súdoch prebehnú dve odluky denne. Nacionalista Jeffrey Pullicino Orlando pripomenul, že rozvod v zahraniční je len pre tých, ktorí si ho môžu dovoliť.
Referendum.
Referendová otázka znela: „"Súhlasíte so zavedením možnosti rozvodu v prípade manželského páru, ktorý je odlúčený alebo žije oddelene aspoň 4 roky a kde nie je žiadna racionálna nádej na zmierenie medzi manželmi a zároveň je zaistené adekvátne vydržiavanie a zabezpečenie detí zaručené?"“ Referendové otázky boli v maltčine a angličtine.
Referendum konané v 581 volebných miestnostiach so 720 ľudmi počítajúcimi hlasy a 2 925 ľudmi dohliadajúcimi stálo približne 4 milióny eur vrátane milióna na lacné letenky pre Malťanov v zahraničí.
Výsledky.
Z 325 102 oprávnených voličov sa zúčastnilo 232 691, z toho platných hlasov bolo 230 518. Výsledky boli takéto: 122 547 hlasov za, 107 971 proti.
Výsledky referenda:
Reakcie a dopady.
Jeffrey Pullicino Orlando, líder Nacionalistickej strany a podporovateľ „Áno“ vyhlásil, že výsledok získal oddelenie štátu a náboženstva.
Đuro Blažeka

Đuro Blažeka (* 8. apríl 1968, Prelog, Chorvátsko) je chorvátsky jazykovedec, lexikograf, pedagóg, výskumník kajkavských chorvátskych dialektov.
V roku 1998 napísal magisterský titul "Govor Preloga" (Nárečie v Prelogi). V roku 2004 dostal doktorát s dizertačnou prácou "Govori Međimurja" (Medzimurské nárečie). Krátko študoval v Salzburgu v Rakúsku. V roku 1998 sa stal učiteľom na Pedagogickej fakulte v Čakovci. Od 1. októbra 2006 do 11. novembra 2009 bol dekanom na vysokej škole pedagogickej v Záhrebe.
Đuro Blažeka publikuje knihy a články o kajkavských dialektoch (Međimurje, Podravina).
Francišak Kazimiravič Bahuševič

Francišak Kazimiravič Bahuševič (; * 21. marec 1840 Svirany† 28. apríl 1900 Kušľany) bol bieloruský básnik a prozaik, zakladateľ kritického realizmu v bieloruskej literatúre. Niekedy býva označovaný za otca moderného bieloruského nacionalizmu, či otca bieloruského národného obrodenia. Medzi jeho najvýznamnejšie básnické zbierky patrí Bieloruská píšťala ("Dudka belaruskaja"), či Bieloruský slák ("Smyk belaruski").
Životopis.
Bahuševič sa narodil na území dnešnej Litvy v obci Svirany do rodiny drobnej šľachty a vyrastal v sedliackom prostredí. V roku 1861 dokončil gymnáziu vo Vilniuse a následne odišiel študovať matematiku na univerzitu v Petrohrade. Po študentských nepokojoch bol z univerzity prepustený. Po návrate domov začal učiť na dedinskej škole. V rokoch 18631864 sa zúčatnil proticárskeho Januárového povstania vedeného Kastuśom Kalinoŭskim, po ktorého porážke sa musel stiahnúť z verejného života a odísť z rodnej krajiny preč. Niekoľko rokov žil na Ukrajine, kde študoval právo a následne dlho pracoval ako advokát a úradník na rôznych miestach. V roku 1884 boli po nástupe cisára Alexandra na trón účastníci Januárového povstania amnestovaní a Bahuševič sa smel vrátiť do rodnej krajiny, kde začal pracovať ako úradník a advokát vo Vilniuse. Zaoberal sa najmä problémami sedliakov a chudobných mestských vrstiev. V tomto období začal aj písať články do časopisov (napr. poľské periodikum Kraj), v ktorých odsudzoval zaostalosť ruského vidieka a vzdelávacieho systému. Pre cenzúru bieloruštiny však vyšli jeho diela v Poľsku, odkiaľ boli prepašované na bieloruské územia. Niektoré jeho diela sa stratili. Po odchode zo zamestnania žil na rodinnom panstve v obci Kušľany, kde aj zomrel. Pochovaný je v Župranoch. 
Dielo.
Bahuševič sa venoval najmä výrazne sociálne ladenej poézii, kde zobrazoval výjavy z ruského vidieka po zrušení nevoľníctva 1861. Písal však aj prózu, reflektívne diela a články. Jedným z Bahuševičových motívov je národná otázka. Vo svojich dielach žiadal svojich krajanov, aby neopustili svoje národné jazyky a poukazoval na to, že stará bieloruština bola kedysi úradným jazykom Litovského veľkokniežatstva. Svoje diela písal v latinke, pretože bola medzi čitateľmi viac uznávaná.
Liturgický rok rímskokatolíckej cirkvi

Liturgický rok alebo cirkevný rok () je časový sled sviatkov a liturgických období.
Liturgický rok v rímskokatolíckej cirkvi sa začína prvou adventnou nedeľou (na konci novembra alebo na začiatku decembra) a jeho vrcholom je Veľkonočné trojdnie a Veľká noc. Delí sa na niekoľko liturgických období:
Liturgický deň sa začína a končí polnocou, s výnimkou slávností a nedieľ, ktoré sa začínajú už na večer predchádzajúceho dňa. Existuje niekoľko kategórií liturgických dní:
Everything I Wanted

„Everything I Wanted“ (štylizované malými písmenami) je pieseň americkej speváčky Billie Eilish, ktorá vyšla 13. novembra 2019. Umiestnila sa na 8. priečke v Spojených štátoch, čísle tri v Spojenom kráľovstve a dostala sa do top 10 vo viacerých krajinách. Pieseň bola pridaná do novšieho vydania štúdiového albumu, "When We All Fall Asleep, Where Do We Go?"
Pozadie a vydanie skladby.
V októbri 2019 bolo oznámené, že Billie Eilish pracuje na novej hudbe. V novembri zverejnila, že vydá dve nové piesne a videoklip k piesni „Xanny“ Nakoniec uverejnila názov a dátum piesne 10. novembra 2019 počas svojho livestreamu na Instagrame. O deň neskôr ukázala obálku novej skladby. Pieseň sa objavila v speváčkinej reklame na slúchadlá Beats by Dre.
Videoklip.
Videoklip, ktorý si Eilish sama režírovala vyšiel 23. januára 2020. Vo videu účinkuje so svojím bratom Finneasom, počas ktorého jazdia autom mnohými scenériami pripomínajúcimi miesta v Kalifornii, a následne sa dostanú až na pláž a do oceánu. Držia sa za ruky, keď sa auto začne topiť.
Živé vystúpenia.
Speváčka prvýkrát vystupovala s piesňou na záverečnom koncerte svojho turné s názvom When We All Fall Asleep Tour v Mexiku a takisto počas akustickej šou Apple Live v Steve Jobs Theatre v Cupertine.
Zostava.
Informácie z oficiálnej streamovacej služby Tidal.
Finneas O’Connell

Finneas Baird O’Connell (* 30. júl 1997, Los Angeles, Kalifornia, Spojené štáty), známy ako Finneas (štylizované veľkými písmenami), je americký spevák, skladateľ, hudobný producent, hudobník a herec. Zložil a produkoval piesne mnohým umelcom, ako aj svojej sestre Billie Eilish. Vyhral 8 cien Grammy, vrátane Albumu roka, Producenta roka (neklasických nahrávok) a tiež kategórie Najlepšie ozvučenie neklasického albumu za svoju prácu na albume svojej sestry s názvom "When We All Fall Asleep, Where Do We Go?" (2019). 
Finneas vydal niekoľko singlov ako sólo umelec a jeho debutové EP, "Blood Harmony", vyšlo 4. októbra 2019. Ako herec účinkoval vo filme "Life Inside Out" (2013) a v hudobno-komediálnom seriáli "Glee", kde stvárnil postavu Alistaira.
Detstvo.
Finneas sa narodil v Los Angeles hercom Maggie Bairdovej a Patrickovi O’Connellovi, ktorí s obaja tiež hudobníci. Má írskych a škótskych predkov. V roku 2010, keď mal 12 rokov, chodil na hodiny písania piesní svojej mame a začal so skladaním piesní, ktoré si aj sám produkoval pomocou softvéru Logic Pro.
Osobný život.
Finneasovo sídlo je v Los Angeles. Od roku 2018 je vo vzťahu s YouTuberkou Claudiou Sulewski. Jeho singel „Claudia“ zložil v tú noc, čo sa prvýkrát stretli. 
Billie Eilish priznala, že ona aj brat majú synestéziu.
Diskografia.
Extended plays
La Esperantisto

La Esperantisto, neskôr len Esperantisto bol prvý časopis v esperante. Ako mesačník vychádzal v rokoch 1889 až 1895. Redaktorom bol Ludwik Lejzer Zamenhof, zakladateľ esperanta, ktorý písal aj väčšinu textov. Vydavateľom bol Christian Schmidt, predseda Klubu medzinárodného jazyka v Norimbergu a neskôr Wilhelm Heinrich Trompeter ako aj samotný Zamenhof.
Dejiny.
Prvé vydanie časopisu vyšlo 1. septembra 1889 v Norimbergu kde boli vtedy podľa "Adresára osôb" vydanom Zamenhofom registrovaní dvaja esperantisti. V roku 1891 vydávanie prevzal a časopis z finančných problémov zachránil Wilhelm Heinrich Trompeter, ktorý dal Zemenhofovi stomarkový mesačný plat a Schmidt pokračoval ako zástupca pred bavorskou vládou. V roku 1892 sa názov časopisu skrátil na "Esperantisto". V roku 1894 Zamenhof v časopise vydal reformu jazyka, ale tá nebola odhlasovaná členmi esperantského zväzu, ktorými vtedy boli všetci predplatitelia časopisu. Trompeter z projektu odišiel ku koncu roku 1894 a Zemenhof sa stal vydavateľom. Po dohode s redakciou ruského časopisu "Posrednik" jej umožnil vydávať rubriku v "Esperantisto". Tolstojova esej "Rozvaha, alebo viera" však zapríčila zákaz "Esperantisto" v Rusku a stratu neutrality časopisu. Aj keď bol po zásahu Tolstoja zákaz zrušený Zamenhof po májovo-júnovom čísle v roku 1895 v časopise nepokračoval.
Obsah.
Prvé vydanie začalo úvodom "Prospekto" kde Zamenhof sľúbil časopis vydávať vždy k 1. dňu mesiaca. Ďalšie štyri strana zabrala Zamenhofova esej "Esperanto a volapük". Po roku 1891 sa časopis stal zaujímavejším a z 8 sa obsah rozšíril na 16 strán. Zamenhof vydával preklady na pokračovanie, napríklad "Morskú pannu" od Andersena. Zamenhof v časopise publikoval aj "Lingvaj respondoj", jazykové odpovede. Zamenhof odpovedal ohľadne gramatiky a syntaxu esperanta.
Predplatitelia.
Predplatitelia časopisu pochádzali väčšinou z Ruska. V roku 1893 bol z Petrohradu registrovaných 87 predplatiteľov. V roku 1892 bolo 544 predplatiteľov z 12 krajín, o rok neskôr počet dosiahol maximum, 889.
Dopad.
Podľa Korženkova: „"[časopis] umožnil čitateľom oboznámiť sa s činnosťou esperantistov v iných krajinách, čítať pravidelný adresár nových esperantistov, vymieňať si skúsenosti, diskutovať o jazykových probblémoch. Časopis sa stal zárodkom esperantského "národa"... Zamenhofova práca vo vtedajšom jedinom esperantskom časopise pomohla jazyku bez tradície, aby sa stal stabilným a jednotým. Jazyk dostal svoj vlastný štýl a pravopis, svoje prvé skratky. Literárne texty uverejnené v časopise, ktoré napísal, alebo preložil Zamenhof sa potom stali základom diela Fundamenta Krestomanio (základná čítanka)."“
Lada VFTS

Lada VFTS je rely automobil postavený na základe automobilu Lada 2105. Skratka VFTS znamenala "Vilniusskaja fabrika transportnych sredstv". Najznámejšia verzia Lady 2105 bola pripravovaná v rámci homologácie Skupiny B.
Príprava rely automobilov začala v roku 1970 v meste Vilnius vo vtedajšej Litovskej SSR v jednej z hál závodu na opravu automobilov. Prvý model vyrábaný vo Vilniuse bola Lada 1300 s motorom, ktorý mal zväčšený zdvihový objem na 1600 cm³, pričom výkon bol zvýšený na 130 až 150 koní. Najdôležitejším faktorom bolo zníženie hmotnosti automobilu, pričom sa dosiahlo odľahčenie na úroveň 920 až 950 kilogramov a to použitím iných materiálov, ako okná z plexiskla alebo polykarbonátu. Tým, že bol automobil určený a skonštruovaný na preteky, bol upravený tiež brzdový systém a karoséria. Množstvo dielov bolo zosilnených a zlepšená bola stabilita, chovanie pri zatáčaní či riadenie celkovo. Motor bol prispôsobený na spaľovanie 100-oktánového benzínu a zároveň bolo množstvo dielov odstránených alebo nahradených kvôli zjednodušeniu opráv. Tieto mechanické a elektronické úpravy mali za dôsledok zvýšenie výkonu na 160 až 180 koní. Do interiéru bola inštalovaná ochranná klietka a dve škrupinové sedadlá so 4-bodovými bezpečnostnými pásmi.
Zoznam vinohradníckych honov v Pezinku

Toto je zoznam vinohradníckych honov vinohradníckej obce Pezinok v rámci Pezinského vinohradníckého rajóna, ktorý patrí pod Malokarpatskú vinohradníckú oblasť a rozkladá sa na katastrálnych územiach Pezinok a Grinava.
Uran-6

Uran-6 je bezposádkové odmíňovacie vozidlo, ktoré bolo vyvinuté a je vyrábané spoločnosťou 766 UPTK. Tento diaľkovo ovládaný robotický systém je určený na použitie nielen v urbanizovaných oblastiach, ale aj horských a nížinných oblastiach.
Konštrukcia.
Komplex je vybavený rôznymi vymeniteľnými nástrojmi vrátane valčekových, frézovacích, ako aj radlicami a mechanickým drapákom. Na zabezpečenie schopnosti pracovať s rôznymi druhmi pôdy sa používa niekoľko typov vlečných sietí.
Uran-6 je navrhnutý tak, aby dokázal prekonať zvislú stenu až do výšky a priekopu so šírkou . Nízky profil vozidla a jeho nízke ťažisko mu umožňujú prekonať stúpanie a klesanie so sklonom až 20 stupňov.
Ženista môže komplex ovládať až do vzdialenosti . Na zariadení sú 4 videokamery, ktoré poskytujú 360 stupňovú viditeľnosť. Tento robotický komplex neutralizuje nájdené výbušniny buď fyzickým zničením alebo aktiváciou. Stroj vydrží blízky výbuch až do sily 60 kilogramov TNT. Uran-6 dokáže odstrániť 98 percent protipechotných mín.
Jedno vozidlo Uran-6 dokáže za deň vykonať prácu dvadsiatich ženistov. 
Nasadenie.
Systém Uran-6 už prešiel akceptačnými testami v Čečensku, kde vyčistil od výbušnín viac ako 80 tisíc metrov štvorcových poľnohospodárskej pôdy. Zúčastnil sa aj na odmínovaní Palmýry, ako aj sýrskych miest Aleppo a Deir ez-Zor.
Transformátor s fázovou reguláciou

Transformátor s fázovou reguláciou alebo transformátor s (priečnou) reguláciou fázy (skratka PST z ) je špeciálny druh výkonového transformátora využívaný na riadenie toku činného výkonu v trojfázovej energetickej prenosovej sústave.
Princíp činnosti.
Pri prenose striedavého prúdu je tok výkonu elektrickým vedením priamo úmerný sínusu fázového posunu napätia medzi začiatkom a koncom vedenia. Zmenou tohto fázového posunu je možné meniť rozdelenie toku výkonu medzi rôzne vedenia v prenosovej sústave a tým zamedziť preťaženiu. 
Transformátor s fázovou reguláciou typicky pozostáva z dvoch častí: sériového transformátoru a budiaceho transformátoru. Budiaci transformátor má vinutia zapojené medzi fázy a na výstupe má napätie posunuté o 90° oproti vstupu. Tento výstup je privedený na vstup sériového transformátoru, ktorého druhé vinutie je pripojené do série s hlavným obvodom. Výstupné napätie sériového transformátora tvorí vektorový súčet pôvodného napätia a o 90° posunutej zložky privedenej z budiaceho transformátora (takzvaná "priečna regulácia").
Prepínaním odbočiek budiaceho transformátora je možné riadiť veľkosť posunutej zložky napätia a tým pádom aj veľkosť fázového posunu na PST. Tok výkonu vedením je takto možné znížiť, ale aj zvýšiť.
Príklad použitia.
Na obrázku je schéma obvodu, ktorý prenáša výkon 100 MW z generátoru k záťaži pomocou dvoch súbežných vedení, k jednému z nich je pripojený PST s odbočkami 1 až 19.
V ľavej časti je PST na strednej odbočke a fázový posun je 0°. Preto neovplyvňuje tok výkonu a obe vedenia sú zaťažené rovnako (na 50 MW). V pravej časti je PST prepnutý na odbočku, ktorá obmedzuje tok výkonu. Výsledný fázový posun spôsobil, že časť prenášaného výkonu bola presmerovaná na súbežné vedenie, pritom sa ale celkový prenášaný výkon 100 MW nezmenil. 
V praxi sa PST používa opačne: vyrovnáva výkony na vedeniach, ktoré by bez neho boli zaťažené nerovnomerne.
PST

PST môže byť:
Kostol Krista Kráľa (Chorvátsky Grob)

Kostol Krista Kráľa je kostol v obci v Chorvátsky Grob.
História.
Kostol vznikol v roku 1589 pri obnovení staršieho neskorogotického sakrálneho objektu. Z tohoto objektu zostali len obvodové múry presbytéria, a neskorogotického pastofória. Kostol bol rekonštruovaný v rokoch 1773, 1863. 
V roku 1940 bol kostol rozšírený o priečnu novostavbu. Posviacka takto zmeneného kostola sa vykonala dňa 16. júna 1940. Pôvodné presbytérium je zaklenuté renesančnou krížovou hrebienkovou klenbou z roku 1589. 
Vnútri kostola sa zachovala plastika Panny Márie z druhej polovice 18. storočia a krstiteľnica kde je Krst Krista. Zachovala sa tiež monštrancia zo začiatku 16. storočia a barokový kalich z roku 1659.
Pamätníky.
Pri kostole sa nachádzajú viaceré pamätníky. Vedľa kostola sa nachádza Pomník Obetiam 1. svetovej vojny a SNP. Postavený bol v roku 1933 . V októbri 2011 odhalili pamätník obetiam kolektivizácie. Pamätník je venovaný roľníkovi Jánovi Šefčíkovi z Chorvátskeho Grobu a všetkým roľníkom z okresov Malacky, Pezinok a Senec, ktorí sa stali obeťami obeťami kolektivizácie v päťdesiatych rokoch 20. storočia .
Ruggiero Romano

Ruggiero Romano (* 23. november 1923, Fermo† 5. január 2002, Paríž) bol taliansky historik, predstaviteľ školy Annales. Zameriaval sa na hospodárske dejiny talianskeho a francúzskeho Stredozemia a Latinskej Ameriky v ranom novoveku.
Dobrudža

Dobrudža (rumunsky "Dobrogea", bulharsky "Добруджа"), je historické územie o rozlohe 23 100 km² rozdelené dnes medzi Rumunsko a Bulharsko. Je to územie medzi dolným tokom Dunaja a Čiernym morom, ktorého súčasťou je aj delta Dunaja a rumunské pobrežie. Delí sa na Severnú Dobrudžu "("Dobrogea")", ktorá je súčasťou Rumunska, a Južnú Dobrudžu (rumunsky "Cadrilater"), patriacu Bulharsku.
Rumunský región Severná Dobrudža zahŕňa župy Constanţa a Tulcea. Má rozlohu 15 500 km² a niečo cez jeden milión obyvateľov. Najdôležitejšími mestami sú Konstanca, Tulcea, Medgidia, a Mangalia.
Bulharský region Južná Dobrudža, ktorý je rozdelený medzi Dobričsko a Silistru, má rozlohu 7 565 km² a 350 000 obyvateľov. Najdôležitejšími mestami sú Dobrič a Silistra.
Vinohradnícky náučný chodník

Vinohradnícky náučný chodník je turistický naučný chodník naprieč vinohradníckymi honmi vo vinohradníckej obci Pezinok, ktorý je vlastnený Združením pezinských vinohradníkov a vinárov. Začína pri vstupných tabuliach za Areálom zdravia Rozálka a pri Cajle smerom od Panského chodníka a končí pri Peregskom dome. 
Chodník bol vybudovaný od júna až do decembra 2006 za viac ako 800 000 korún, ktorých bolo vyčlenených z prostriedkov Európskeho fondu regionálneho rozvoja ERDS, štátu a mesta. Bol oficiálne otvorený 28. marca 2007. Obsahuje 12 informačných tabúľ s textami a obrázkami počas 7 kilometrovej trasy. Vedie na krátkom úseku súbežne s modrou turistickou značkou.
Câmpia Turzii

Câmpia Turzii je rumunské mesto ("municípium") v župe Kluž. V roku 2011 tu žilo 22 223 obyvateľov.
Mesto vzniklo v roku 1925 zlúčením obcí "Ghiriș-Sâncrai" a "Ghiriș-Arieș". V roku 2001 bolo mesto povýšené na municípium.
KamAZ-63968

KamAZ-63968 Tajfun-K je ruské obrnené vozidlo navrhnuté s ohľadom na odolnosť proti účinkom explózií mín a improvizovaných výbušných zariadení.
Popis.
KamAZ-63968 je vozidlo dlhé takmer a široké . Dokáže prepraviť až 16 vojakov. Vojaci sedia oproti sebe na pozdĺžne rozmiestnených sedadlách. Sedadlá nie sú ukotvené do podlahy, ale do stropu, aby sa v prípade explózie míny znížilo riziko zranenia prevážaných vojakov.
Tajfun-K má veľmi dobrú balistickú ochranu korby. Oceľové pancierovanie spolu s keramickými doskami chránia proti guľkám z guľometu kalibru . Auto má taktiež nepriestrelné sklo od firmy Magistral LTD s hrúbkou . Vozidlo má ochranu klasifikovanú podľa NATO normy STANAG 4569. Tá zodpovedá úrovni "3b", čo znamená, že vozidlo vydrží explóziu mín zodpovedajúcu až 8 kg TNT.
Hoci KamAZ-63968 váži 21 ton, ide o veľmi rýchle a schopné vozidlo. Radový naftový šesťvalec s označením JAMZ-5367 dosahuje výkon až 450 koní. Cez osemstupňovú automatickú prevodovku posiela hnaciu silu na všetkých šesť kolies. Vozidlo vie vyvinúť maximálnu rýchlosť až /h a jeho priemerná spotreba je len 35 litrov paliva na 100 km. Vďaka obrím palivovým nádržiam prejde na jedno natankovanie až .
Tajfun-K je vynikajúco vybavený na jazdu v extrémnom teréne. Podvozok je totiž hydropneumatický a vodič tak môže z kabíny meniť svetlú výšku stroja. Najnižšia poloha má hodnotu , teda ako u pomerne bežného auta. Je možné ho ale zdvihnúť až na , čo mu zaručí ľahký prejazd aj cez veľké kamene alebo zbrázdený terén. Vďaka 20 palcovým kolesám, ktoré sú obuté do nepriestrelných pneumatík 16.00R20, je vozidlo schopné sa otočiť až o 39 stupňov. Polomer otáčania predstavuje necelých 10 metrov.
Typhoon je vybavený najmodernejším vojenským komunikačným systémom GALSI-D1M. Ten monitoruje množstvo dôležitých údajov o vozidle a posiela ich na veliteľstvo. Auto má päť kamier, cez ktoré je možné sledovať posádku i okolie.
Ocean Eyes (pieseň)

„Ocean Eyes“ je debutový singel americkej speváčky Billie Eilish. Pôvodne bol zverejnený 19. novembra 2015 na SoundCloude a následne vyšiel na všetkých streamovacích platformách 18. novembra 2016 prostredníctvom vydavateľstiev Darkroom a Interscope Records. Speváčkin brat Finneas O’Connell zložil a produkoval túto pieseň, ktorá bola pôvodne napísaná pre jeho kapelu.
Pozadie.
Pieseň bola nahraná pre speváčkinho učiteľa tanca Freda Diaza v Revolution Dance Center (Honolulu Avenue, Los Angeles), aby na ňu spravili choreografiu.
Videoklip.
Videoklip k piesni režírovala Megan Thompson a vyšiel 24. marca 2016. Videoklip s tanečným vystúpením bol vydaný 22. novembra 2016.
Ocean Eyes

Ocean Eyes môže byť:
Tvoja tvár znie povedome (5. séria)

Piata séria zábavnej show Tvoja tvár znie povedome sa začala vysielať na Markíze 8. septembra 2019 a skončila 10. novembra 2019. Moderátorom sa stal súťažiaci zo štvrtej série Martin Nikodým. Do poroty zasadli Daniel Dangl, Zuzana Fialová, Mário „Kuly” Kollár ku ktorým sa pridala Zuzana Kubovčíková Šebová.
Víťazom piatej série sa stal Dávid Hartl.
Formát.
Každý zo súťažiacich si v každom kole vyžreboval jednu známu osobnosť, ktorú v nasledujúcom týždni napodobnil. Slúžil im k tomu profesionálny tím maskérov, tanečníkov a odborníkov na spev a herectvo. Ich úlohou bolo napodobniť ju tak, aby zaujala porotu, ktorá na konci večera rozdala body od 1 až po 8. Súťažiaci, ktorý mal za večer najviac hlasov, vyhral a pridelil 1000€ ľubovoľnej charitatívnej spoločnosti. V prípade remízy rozhodla porota. O víťazovi tiež rozhodovali sami súťažiaci, pretože každý z nich má ešte päť špeciálnych bodov, ktoré udelil jednému zo svojich kolegov. Pokiaľ sa súťažiaci delí o posledné miesto spolu s iným súťažiacim, je na posledné miesto vždy určený iba jeden.
Body sa priebežne sčítavajú až do konca deviateho kola - semifinále, kedy štyria účinkujúci s najvyššími počtami hlasov postúpili do finále. O celkovom víťazovi rozhodla porota vo finálovom kole. Víťaz obdržal 3 000 € a odovzdal ich ľubovoľnej charite.
Obsadenie.
Súťažiaci.
Tím súťažiacich sa skladal z ôsmych osobností:
Lily-Rose Deppová

Lily-Rose Deppová (; * 27. máj 1999, Neuilly-sur-Seine, Francúzsko) je francúzsko-americká herečka a modelka. Je dcérou amerického herca a hudobníka Johnnyho Deppa a francúzskej speváčky a herečky Vanessy Paradisovej. Svoju hereckú kariéru začala s vedľajšou rolou v hororovej komédii "Tusku" a pokračovala obsadením rolí v dráme "The Dancer", v ktorej hrala Isadora Duncan, "Planetárium" a "Kráľ". Deppová bola nominovaná na dve ceny César v kategórii najlepšia ženská herecká nádej, za vystúpenia v "The Dancer" a "A Faithful Man". Získala cenu za najlepšiu herečku na 4. Los Angeles Film Awards za jej vystúpenie v "My Last Lullaby."
Životopis.
Lily-Rose Melody Deppová sa narodila 27. mája 1999 v Neuilly-sur-Seine vo Francúzsku, západne od Paríža. Je dcérou amerického herca, producenta a hudobníka Johnnyho Deppa a francúzskej speváčky, herečky a modelky Vanessy Paradisovej. Má mladšieho brata, Johna „Jacka“ Christophera Deppa III. Jej teta je francúzska herečka Alysson Paradisová.
V roku 2012, sa jej rodičia po 14 rokoch rozišli a Depp žila v striedavej starostlivosti medzi Los Angeles a Parížom.
Svoju hereckú kariéru začala ako cameo rola v americkej hororovej komédii "Tusku", režírovaná Kevinom Smithom. Premiéru mala na Medzinárodnom filmovom festivale v Toronte v septembri 2014. V roku 2015 sa objavila vo videoklipe írskeho rappera Rejjie Snowom „All Around the World“, ktorý vyšiel v októbri. Okrem filmovej práce sa objavila aj na obálkach rôznych módnych časopisov a od roku 2015 je ambasádorkou značky Chanel. Bola vybratá Karlom Lagerfeldom, keď mala 15 rokov. V roku 2016 ju Lagerfeld vyhlásil ako tvár ikonickej vône Chanel, Chanel No. 5 "L'Eau."
Svoju rolu v "Tusku" znova opakovala v hre "Yoga Hosers", ktorá sa zameriava na jej postavu a postavu Harley Quinn Smith. Film mal premiéru na Filmovom festivale Sundance v januári 2016. V máji 2016 mal na Festival de Cannes premiéru film "The Dancer", v ktorom hrá postavu Isadory Duncan. Za svoje účinkovanie vo filme bola nominovaná na najlepšiu ženskú hereckú nádej na 42. César Awards a na 22. Lumières Awards. V tom istom roku si s Natalie Portman zahrali v "Planetáriu" od režisérky Rebeccy Zlotowskej ako spiritualistické sestry. Film sa odohráva v tridsiatych rokoch minulého storočia vo Francúzsku. Natalie Portman si ju vybrala, aby vo filme zahrala jej mladšiu sestru. Premiéru mal na filmovom festivale v Benátkach v septembri 2016.
Opätovné zapínanie

Opätovné zapínanie (OZ) je samočinný spínací cyklus, ktorý slúži na odstránenie prechodných porúch na vzdušných vedeniach elektrizačnej sústavy. Pri poruche dochádza k vypnutiu a opätovnému zapnutiu vedenia pomocou automatiky opätovného zapínania (AOZ). Pokiaľ poruchový stav trvá aj po opätovnom zapnutí, vedenie sa trvalo vypne. Účelom opätovného zapnutia je skrátenie doby prerušenia dodávky elektriny.
Princíp činnosti.
Väčšina porúch (75 – 95 %) na vzdušných vedeniach je prechodných. Bývajú spôsobené úderom blesku, preskokom, pádom konára a podobne. V takom prípade sa po vypnutí skratu a uhasení oblúka rýchlo obnoví izolačná pevnosť vedenia a je bezpečné vedenie znovu zapnúť.
Automatika OZ spolupracuje s ostatnými ochranami vedenia. Keď ochrana zistí poruchu, uvedie do činnosti automatiku OZ, ktorá dá povel na vypnutie výkonového vypínača a začne odpočítavať beznapäťovú pauzu. Po skončení tejto pauzy dá automatika pokyn na zapnutie vypínača. Ak bola porucha prechodného charakteru, ide o "úspešný cyklus opätovného zapínania" a vedenie zostane v prevádzke. Ak porucha stále trvá, ide o "neúspešný cyklus opätovného zapínania" a vedenie sa odpojí od napätia.
V prípade potreby je možné proces opätovného zapínania opakovať.
Druhy opätovného zapínania.
Podľa doby trvania beznapäťovej pauzy:
Je možné použiť aj kombináciu rýchleho a pomalého OZ.
Podľa počtu pólov:
Obmedzenia.
Opätovné zapínanie sa spravidla nepoužíva na káblových vedeniach. Následkom poruchy na káblovom vedení býva poškodenie izolácie, často je to aj príčina poruchy, napríklad pri stavebných prácach. Pred zapnutím je nutné nájsť a opraviť poškodený úsek kábla.
Takisto sa OZ nepoužíva pri zariadeniach, ako sú výkonové transformátory a tlmivky na kompenzáciu jalového výkonu. Tieto časti siete sú často poruchou poškodené a pred zapnutím je potrebné zistiť príčinu poruchy a jej následky.
Ernest Simoni

Ernest kardinál Simoni Troshani (* 18. október 1928, Troshan, Albánsko) je albánsky rímskokatolícky kňaz. Pre svoju vieru strávil 28 rokov v komunistických väzeniach na nútených prácach a bol odsúdený na trest smrti, ktorý sa nakoniec nevykonal. Dňa 19. novembra 2016 ho pápež František vymenoval za kardinála.
Biografia.
Kardinál Simoni sa narodil 18. októbra 1928. Už v roku 1938 vstúpil do františkánskeho seminára, kde zostal až do roku 1948, keď ho komunistický režim pod vedením Envera Hoxhu zatvoril v rámci vlny protináboženského prenasledovania.
Za kňaza bol vysvätený 7. apríla 1956.
Dňa 24. decembra 1963 bol po polnočnej svätej omši komunistickými úradmi vzatý do väzby. Jedno z obvinení počas jeho vyšetrovania bolo,že si dovolil odslúžiť svätú omšu za zavraždeného amerického prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho. Bol odsúdený na smrť, no neskôr sa rozsudok zmenil na trest odňatia slobody a tak prežil 28 rokov na nútených prácach, najprv v baniach a neskôr v kanalizačnom potrubí. Koncom roka 1990 sa vrátil späť do bežnej kňazskej služby na albánskom vidieku.
Dňa 21. septembra 2014 stretol pápeža Františka počas jeho apoštolskej cesty do Albánska a oboznámil ho so svojím svedectvom o svojich skúsenostiach s komunistickým režimom až svätého otca dohnal k slzám.
Dňa 9. októbra 2016 pápež František oznámil, že Ernesta Simoniho kreuje kardinálom na konzistóriu 19. novembra toho roka. Simoni dostal špeciálnu výnimku, že nemusel byť pred kreáciou za kardinála vysvätený za biskupa. Na konzistóriu mu bol pridelený titulárny kostol Santa Maria della Scala v Ríme.
Filetairos (syn Attala I.)

Filetairos () (* cca koniec 3. stor. pred Kr.† cca 168 pred Kr.) bol syn pergamského kráľa Attala I. a jeho manželky Apollónidy.
Filetairos bol tretí zo štyroch synov pergamského kráľovského páru Attala a Apollónidy. Podľa Plutarcha a ďalších starogréckych autorov sa Filetairos a jeho bratia Eumenes, Attalos a Athénaios" správali k sebe a k matke s najhlbšou úctou a láskou, čo bolo v tých časoch málo vídané. Historik Plutarchos o tom uvádza: „"Hovorí sa, že Apollónis z Kyziku, matka kráľa Eumena a ďalších troch synov, Attala, Filetaira a Athénaia, sa nestačila dosť chváliť a bohom ďakovať nie za bohatstvo, ani za moc, ale za to, že sa dožila toho, ako sa tí traja synovia stali telesnými strážcami najstaršieho brata a on sa medzi nimi pohyboval bez bázne, hoci boli vyzbrojení kopijami a mečmi. Oproti tomu zase Artaxerxes sa v zármutku utrápil, keď sa dozvedel, že sa syn Óchos snažil pripraviť o život svojich bratov."“
V roku 178 pred Kr. spolu so svojimi bratmi zvíťazil na panathenajských hrách v Aténach. Bratia si odtiaľ odniesli ceny z pretekov na hippodrome (víťazi dostávali tzv. "panathenajské amfory", keramické vázy naplnené jemným olejom z olív pestovaných v posvätných hájoch).
Uvádza to časť fragmentárneho nápisu na úlomku z podstavca (pod evidenčným číslom 8093 ) v epigrafickom múzeu v Aténach:
Nápis je datovaný do druhej polovice 2. stor. pred Kr. Panathénaie sa oslavovali v Aténach každoročne v mesiaci Hekatombaión (24. až 28., t. j. v polovici augusta). Každé štyri roky sa konala väčšia slávnosť, nazývaná Veľké Panathenaie (panathenaiské hry), počas ktorých sa okrem iných športových disciplín konali aj preteky koní, vozov a veslárske preteky.
Posledná zmienka o Filetairovi je z roku 171 pred Kr., keď sa začala "tretia macedónska vojna" (171 - 168 pred Kr.) medzi Rimanmi a macedónskym kráľom Perseom. Ako uvádza rímsky historik Livius, v tejto vojne sa pergamský vládca Eumenes II. so svojimi bratmi Attalom a Athenaiom v bojoch pridali na stranu Rimanov, zatiaľ čo Filetairos zostal doma aby chránil kráľovstvo. Na konci vojny bratia Eumenes, Attalos a Athenaios išli zablahoželať Rimanom k ​​víťazstvu. Neprítomnosť Filetaira zrejme naznačuje, že už v tom čase nebol nažive.
Vyhláška z roku 175 pred Kr., na počesť Eumena II. a jeho bratov za služby pre Antiocha IV., vládcu Seleukovskej ríše, chváli nielen bratov, ale aj ich rodičov, kráľa Attala a kráľovnú Apollónis.
John Conway

John Conway môže byť:
Inštrumentárium

Inštrumentárium môže byť:
Urbura (banská daň)

Urbura bol v stredovekom banskom práve podiel panovníka z ťažby rúd resp. kovov. Podiel sa odvádzal vo forme naturálií, teda časti vyťaženého kovu, ktorý bol potom väčšinou použitý na výrobu mincí.
Na slovenskom území zaviedol urburu Karol Róbert z Anjou 17. mája 1327. Dovtedy sa pozemky, na ktorých boli objavené rudy drahých kovov, museli odovzdať kráľovi. Zavedenie urbury súviselo so zavedením zemepanskej banskej slobody, ktorá znamenala, že majiteľ si mohol nálezisko ponechať. Karol Róbert si súčasne začal uplatňovať monopol drahých kovov, čo znamenalo, že nakupovať a predávať drahé kovy mohli iba kráľovskí komorskí úradníci. O výber urbury sa starali poverení kráľovskí úradníci, resp. kráľovská komora (pokladnica). V dobe Karola Róberta urbura predstavovala 1/10 zlatej rudy a 1/8 iných rúd. Po zistení obsahu zlata a striebra vo vyťaženej rude nevydala kráľovská komora majiteľom rudy ich podiel, ale zaplatila ho striebornými alebo zlatými mincami. Pri tomto spôsobe výkupu získala dodatočne kráľovská komora 35 % z ceny vykupovaného striebra a 40 % z ceny vykupovaného zlata.
Chrám svätého Juraja (Zagrade)

Chrám svätého Juraja () je chrám Bulharskej pravoslávnej cirkvi z druhej polovice 19. storočia, ktorý sa nachádza v dedine Gărmen v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Budova má pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu. Je súčasťou Nevrokopskej eparchie.
Lokalita.
Chrám svätého Juraja sa nachádza v dedine Gărmen v miestnej časti Zagrade, ktorá bola v čase výstavby chrámu samostatnou dedinou.
Dejiny a charakteristika.
Chrám bol postavený v priebehu roku 1864. V priebehu roku 1866 bol chrám vyzdobený freskami, ktorých autormi boli nevrokopský (gocedelčevský) majster Sergi Georgiev a Ivan Terziev z tzv. banskej umeleckej školy.
V roku 1973 získala budova štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Rok vyhlásenia: 1973
Dôvod pamiatkovej ochrany: umelecká hodnota budovy
Zoznam Bond girl

Bond girl (doslovne Bondovo dievča) je označenie pre postavu alebo herečku, ktorej rola je v styku s agentom Jamesom Bondom vo filme, románe, komikse či videohre. Väčšinou ide o mladú atraktívnu ženu, ktorá môže byť Bondovým spojencom alebo aj protivníkom, často aj agentkou, a spravidla medzi nimi dôjde k milostnému vzťahu.""
V príbehoch sa obvykle vyskytuje viac „Bond girls“ rôzneho typu, jedna (maximálne dve) však býva tou „hlavnou“. Obsadenie do tejto úlohy je veľmi prestížne a pre mnoho predstaviteliek išlo o zásadný posun (prípadne vrchol) kariéry.
Pre jednotlivé Bond girls je typický ich (až na výnimky) jednorazový výskyt. Stále ženské postavy bondovských príbehov (M, slečna Moneypenny) sa za Bond girls nepokladajú.
Filmy.
Tento článok obsahuje zoznam hlavných a vedľajších Bond girl v knihách a filmoch Jamesa Bonda"."
Hrubo sú vyznačené hlavné Bond girls. Pri mene herečky tiež v zátvorke jej vtedajší vek.
Adamkov (sedlo)

 
Adamkov () je horské sedlo v Javorníkoch. Nachádza sa nad osadou Podjavorník, ktorá je súčasťou obce Papradno, na území CHKO Kysuce.
Polohopis.
Priesmyk leží v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky a ich časti Javornícka hornatina. Nachádza sa v hrebeni, ktorý vedie z Malého Javorníka () južným smerom na Adamkov () a oddeľuje Papradniansku a Marikovskú dolinu. Oddeľuje severne situovaný Malý Javorník () a južne ležiaci Adamkov. Východným smerom pramení riečka Papradnianka, vodu zo západných svahov odvádza Marikovský potok, oba smerujúce do Váhu. 
Sedlo leží na území Trenčianskeho kraja a okresu Považská Bystrica. Západná časť zasahuje na územie Hornej Marikovej, východná patrí do katastra obce Papradno.
Turistická značkovaná trasa číslo 5104

 Turistická značkovaná trasa číslo 5104 je zelená trasa v Malých Karpatoch, ktorá vedie z Modry do Sološnice. Dĺžka trasy je 34,8 km.
Zoznam kardinálov vymenovaných Piom XI.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných pápežom Piom XI.
Menovacia politika.
Počas 16 rokov (19221939) vymenoval pápež Pius XI. 76 kardinálov zo 16 krajín v 17 konzistóriách (z toho dvaja kardináli "in pectore"). Okrem konzistória v roku 1935 s 18 kardinálmi pápež preferoval častejšie menovania po menších skupinách kardinálov. V roku 1929 vymenoval len jedného preláta a na ôsmych konzistóriách menoval dvojicu kardinálov. Počas Piovho obdobia dosiahlo kardinálske kolégium najvyšší stav v decembri 1935 so 68 členmi. Vtedy už chýbali len dvaja členovia na dosiahnutie limitu 70 členov, ktoré ustanovil pápež Sixtus V. v roku 1586. 
Zo všetkých vymenovaných kardinálov boli 44 Taliani. Zo zloženia kardinálov je možné usúdiť, že sa pápež snažil o udržanie rovnováhy medzi talianskymi a netalianskymi kardinálmi (v marci 1924 a decembri 1927 bolo kardinálske kolégium rozdelené na presné polovice). Netalianski kardináli mali v kolégiu prevahu počas niekoľkých mesiacov v roku 1925 a následne od roku 1928 do 1933. Táto vyváženosť odrážala obavy o nezávislosť Svätej Stolice a Talianska počas vládnutia Benedikta XV. a ich nového vzťahu ustanoveného Lateránskymi zmluvami z roku 1929.
Pontifex, podobne ako jeho najbližší predchodcovia, pokračoval v jemnej internacionalizácii kardinálskeho kolégia. Jasnú prevahu tvorilo 70 Európanov (z toho 44 Talianov, 10 Francúzov, 5 Španielov, 3 Briti, 1 Nemec, 1 Belgičan, 1 Poliak, 1 Maďar, 1 Portugalec, 1 Rakúšan a 1 Čech). Z Ameriky boli vymenovaní 6 preláti (z toho 2 z USA, 2 z Kanady, 1 z Brazílie a 1 z Argentíny, pričom v poslednej menovanej krajine išlo o vôbec prvého kardinála). Z Ázie bol kreovaný jeden kardinál zo Sýrie. Hlava Cirkvi nevymenovala žiadnych kardinálov pre Afriku a Oceániu. 
Najmladšou vymenovanou osobou bol 41-ročný Portugalec Manuel Gonçalves Cerejeira. Najstarším kreovaným kardinálom sa stal 79-ročný Talian Federico Cattani Amadori. Pápež tiež vymenoval aj jedného československého kardinála českého pôvodu Karla Kašpara. Z krajín okolo Slovenska získali kardinálsky purpur viedenský arcibiskup Theodor kardinál Innitzer, ostrihomský arcibiskup Jusztinián György kardinál Serédi, OSB a poľský prímas a salezián, ctihodný August kardinál Hlond. 
Od decembra 1929 sa stal členom kardinálskeho kolégia aj Eugenio kardinál Pacelli, ktorý sa po Piovej smrti stal jeho nástupcom ako Pius XII. Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Pius XI., bol Manuel Gonçalves kardinál Cerejeira. Skonal 2. augusta 1977, teda 38 rokov po pontifikovej smrti. Pápež sv. Ján Pavol II. vyhlásil kardinála benediktína Alfreda Ildefonsa kardinála za blahoslaveného 12. mája 1996.
Alois Hitler

Alois Hitler rodným menom Alois Schicklgruber (* 7. jún 1837, Strones, Rakúske cisárstvo† 3. január 1903, Leonding, Rakúsko-Uhorsko) bol rakúsky colník a otec Adolfa Hitlera.
Život.
Alois Schicklgruber sa narodil ako nemanželské dieťa Marii Schicklgruberovej. Jeho biologický otec zostáva neznámy. Tento neistý pôvod viedol k tvrdeniam, že Aloisova tretia manželka Klara (Adolfova matka) mohla byť tiež buď Aloisovou prvou sesternicou alebo jeho nevlastnou neterou.
V roku 1847 jeho matka Maria Anna zomrela. Jeho otec sa začal živiť potulnými prácami a Alois vyrastal u svojho strýka, Johana Nepomuka Hüttlera (brat jeho otca) v Spital. Alois v rokoch 18511853 pracoval ako obuvnícky učeň. Neskôr sa živil sám ako obuvník vo Viedni. Napokon sa mu podarilo získať miesto pomocného člena pohraničnej stráže. V roku 1861 získal hodnosť riadneho zamestnanca colného úradu a často sa musel sťahovať na nové miesta, najprv v Saalfeldene, neskôr do Linzu napokon do Passau.
V roku 1873 sa oženil s o 14 rokov staršou Annou Glasslovou. V roku 1876 presvedčil rakúske miestne úrady, aby uznali jeho zosnulého nevlastného otca Johanna Georga Hiedlera za jeho biologického otca. Dôvod nie je doteraz celkom jasný. Niektorí naznačujú, že dôvodom mohla byť pochybnosť, či nie je jeho otcom žid, pre ktorého jeho matka pracovala, čo by mohlo mať zlý vplyv na Aloisov kádrový posudok a budúci pracovný postup. Alois si potom legálne zmenil priezvisko Schicklgruber na priezvisko svojho zosnulého nevlastného otca Johanna. Pri zápise ale pravdepodobne došlo k chybe a jeho priezvisko Hiedler nesprávne písali priezvisko ako „Hitler“.
V roku 1876, zamestnal svoju neter (dcéru svojho strýka Johanna Nepomuka Hüttlera) Klaru Poelzlovú (Pölzl) ako domácu slúžku a začal s ňou románik. Po čase sa s prvou ženou Annou rozviedol a zobral si Franzisku Matzelsbergerovú. S ňou mal syna Aloisa jr. Vzťah so slúžkou Klarou pokračoval v utajení, až kým Aloisova druhá manželka Franziska v roku 1884 nezomrela a Klara neotehotnela, čo Aloisa podnietilo, aby sa s ňou v roku 1885 oženil. S Klarou mal Alois deti Gustava (* 1885† 1887), Idu (* 18861888), Otta (* 1887zomrel krátko po narodení). Gustav a Ida zomreli v rokoch 1887 a 1888 na záškrt.
Okrem toho Klara vychovávala 2 deti z Aloisovho prvého manželstva Aloisa Jr (* 1882 – † 1956) a Angelu (* 1883 – † 1949), keďže jeho prvá manželka Anna zomrela v roku 1883. Štvrté dieťa Aloisa a Klary Adolf sa narodilo 20. apríla 1889. V roku 1893 sa im narodil ďalší syn Edmund (* 1894 – † 1900) a v roku 1896 dcéra Paula.
Podľa blízkeho priateľa bol Alois k svojej manželke Klare strašne hrubý a doma s ňou takmer nikdy neprehovoril ani slovo. Podobne pohŕdavo sa správal aj k svojim deťom a často ich bil. O výchovu detí sa nestaral. Ak sa nevenoval práci, sedel Alois buď v krčme alebo sa venoval svojmu obľúbenému koníčku včelárstvu.
V roku 1895 si kúpil dom v Hafelde pri Lambachu asi 50 km od Linzu. S rodinou sa tu presťahoval v lete 1895, vo veku 58 rokov, po tom čo odišiel do dôchodku po 40 rokoch služby v colnej správe. Zomrel 3. januára 1903.
Goldeneye

Goldeneye alebo GoldenEye môže byť:
Senecova smrť (David)

Senecova smrť () je olejomaľba na plátne z roku 1773 od francúzskeho umelca Jacquesa-Louisa Davida, teraz v Petit Palais v Paríži. Zobrazuje samovraždu Senecu mladšieho. So svojou Boucherovskou zostavou gestikulujúcich postáv to bol jeho tretí pokus vyhrať Prix de Rome, ale prehral s obrazom na rovnakú tému od Pierra Peyrona. Peyron mal menej detailov a tmavšiu farebnú paletu a bol bližšie k „antike“. Bol nielen Davidovým súperom, ale aj iniciátorom nového klasicizmu, ktorý ho čiastočne inšpiroval k vytvoreniu jeho diela z roku 1774 "Erasistratos odhaľuje príčinu Antiochovej choroby".
Popis.
Táto „fragonardovská“ grand opéra od Davida je zároveň baroková, elegantná a pompézna. Bohatší na farby a detaily ako jeho rival, zobrazuje postavy gestikulujúce v štýle Bouchera. Seneca, ktorý si podrezal žily na príkaz Nera, má dostatok gest, rovnako ako postavy v publiku, ktoré ukazujú svoju hrôzu.
Zoznam turistických značkovaných trás v Považskom Inovci

Toto je zoznam turistických značkovaných trás v Považskom Inovci.
Kopijník

Kopijník je vojak, príslušník pešieho alebo jazdeckého vojska vyzbrojený kopijou. Peší kopijníci boli napr. pikanieri. Jazdeckí kopijníci boli napr. stredovekí európski rytieri a osmanskí sipáhíovia, ale aj kozáci. Ľahké jazdecké jednotky vyzbrojené kopijami boli v 16. a 19. storočí napr. poľskí husári alebo huláni.
Pechota.
Peší kopijníci už od staroveku predstavovali jeden zo základných druhov pechoty.
Významné úspechy dosiahli kopijou a štítom vyzbrojení grécki vojaci hopliti, tvoriaci zovretý šíkfalangu. Úspešne takto bojovali hlavne armády Alexandra Macedónskeho. 
Koncom stredoveku a v novoveku oprášili podobnú taktiku rôzne armády, ktoré vojakov vyzbrojených kopijami, pikami a halapartňami používali ako ochranu strelcov z prvých strelných zbraní ako boli muškety.
Jazdectvo.
Jazdci bojujúci s kopijou existovali od počiatku existencie vojenského jazdectva. Existovali od staroveku a predstavovali ich napríklad ťažkoodenci asýrskeho, perzského, skýtskeho či jazdectvo gréckych štátov. Jazdci kopiju používali dokiaľ sa nezlomila alebo pokiaľ nebolo v tlačenici vhodnejšie vytasiť krátky meč či dýku. Kopijou boli vyzbrojené aj posádky starovekých bojových vozov. 
Od konca staroveku takto bojovali aj orientálni katafrakti. V stredoveku bojovali primárne kopijou aj európski rytieri. Po jej zlomení bojovali ľahkým jednoručným mečom. 
Jazdecké jednotky kopijníkov (fr. "Les lanciers") v novoveku sa významne rozvíjali v Poľsku od 16. storočia. Kopijou ako primárnou zbraňou bojovali aj ukrajinskí či ruskí kozáci. Poľskí jazdci s kopijami preukázali svoju účinnosť v službách Veľkej armády Napoleona. Jedným z ich najvýznamnejších zbrojných výkonov bola bitka pri Albuére roku 1811, kde poľské jazdectvo zničilo obkľúčilo a zničilo časť britskej armády. Do konca Francúzskych revolučných vojen a cisárstva mali všetky európske štáty svoje vlastné jazdecké pluky, ktorých príslušníci boli vybavení primárne kopijou.
O tom, či je najsmrtonosnejšou jazdeckou zbraňou šabľa alebo kopija sa v niektorých armádnych kruhoch viedli diskusie do začiatku prvej svetovej vojny. Postupný rozvoj strelných zbraní, najmä opakovacích pušiek a neskôr guľometov však využitie chladných zbraní a vojenského jazdectva postupne ukončil.
Škaredá Betty (telenovela)

Škaredá Betty () je kolumbijská telenovela z produkcie spoločnosti RCN Televisión v rokoch 1999 – 2001. Hlavné postavy stvárnili herci Ana María Orozco a Jorge Enrique Abello, v záporných rolách účinkovali Natalia Ramírez, Lorna Paz, Luis Mesa a Julián Arango. Na Slovensku túto telenovelu v premiére vysielala TV JOJ od 7. septembra 2002 do 3. decembra 2003.
V roku 2010 bola zapísaná do Guinessovej knihy rekordov ako najúspešnejšia telenovela v histórii televízie.
Dej telenovely pokračuje v ďalších dvoch seriáloch: "" (2001 – 2002) a "Betty, la fea: la historia continúa" (2024).
Zamilovaná

Zamilovaná () je peruánska telenovela, ktorú produkovala a vysielala América Televisión v rokoch 2000 – 2001. Hlavné postavy stvárnili herci Angie Cepeda a Salvador del Solar, v záporných rolách účinkovali María Cristina Lozada, Vanessa Saba, María Angelica Vega, Sergio Galliani, Hernán Romero a Teddy Guzmán. Záverečnú epizódu sledovalo v domovskom Peru 3 947 000 divákov, dosiahla tak 39,8% podiel na sledovanosti.
Na Slovensku túto telenovelu v premiére vysielala TV JOJ od 4. mája 2002 do 9. septembra 2003.
Dej.
Mladá a skromná Fiorella Morelli sa stretáva s donom Andrésom Mejíom Guzmánom, prestížnym obchodníkom v strednom veku, ktorému práve diagnostikovali nádor na mozgu. Don Andrés je členom jednej z najvýznamnejších rodín v Lime a vlastníkom popredného peruánskeho vydavateľstva Editorial América. Andrés sa zamiluje do Fiorelly a požiada ju o ruku, aby s ňou mohol stráviť posledné mesiace svojho života. Avšak Andrés o svojej chorobe nepovie ani jej, ani nikomu inému.
Šťastný pár odchádza na svadobnú cestu do Európy. Po ich pobyte sa Andrés rozhodne predstaviť Fiorellu svojej rodine ako svoju manželku; osud má však iné plány a on zomiera tesne pred vstupom do domu, čím z úbohého dievčaťa zostáva vdova.
Rodina Mejía Guzmán neprijíma túto skutočnosť dobre. Andrésova matka, doña Roberta, toto manželstvo odmieta a náhla smrť jej prvorodeného syna v nej vyvolá nenávisť voči Fiorelle. Táto nenávisť ešte viac narastá, keď zistí, že závet určuje Fiorellu a nemanželského syna, ktorého mal Andrés s bývalou slúžkou, za jediných dedičov rodinného majetku. Jedinou podmienkou, aby mohli zdediť peniaze, je, že obaja dedičia budú rok spoločne žiť vo vile.
Táto podmienka nie je taká jednoduchá, ako sa zdá; syn zosnulého, ktorý sa takisto volá Andrés, tiež neprijíma otcovu manželku, pretože jeho matka Caridad vždy očakávala, že ju Andrés st. pôjde hľadať, a ak tak neurobil, bolo to kvôli jeho rodine, ktorú prehliadal, aby sa mohol oženiť s Fiorellou.
Počas spolunažívania Fiorelly a Andrésa ml. sa jeho odmietanie postupne mení na lásku, ktorá je takmer viac problematická. Avšak láska nakoniec dokáže prekonať všetky prekážky a zvíťazí.
Šianec

Šianec alebo šanec môže byť:
Šianec môže byť aj:
Turistická značkovaná trasa číslo 2468

 Turistická značkovaná trasa číslo 2468 je krátka modrá trasa v pohorí Považský Inovec. Začína v obci Dubodiel a končí na vrchu Inovec. Dĺžka trasy je 6 km.
Šianec (vyhliadka)

 
Šianec (hovorovo: Šanec) je vrch a terasovitá vyhliadka nad mestom Hlohovec v Hlohoveckom okrese v Trnavskom kraji na Slovensku. Nachádza sa v nadmorskej výške 
Z vyhliadky možno vidieť pohoria Malé Karpaty, Biele Karpaty, Považský Inovec a Tribeč. Dobre vidno nížinnú krajinu južného Považia a Nitrianskej pahorkatiny. Dominantou výhľadu je Hlohovecký zámok.
Poloha.
Vyhliadkový vrch leží na okraji Nitrianskej pahorkatiny, južne od Hlohovca a severne od Bojničiek. Od údolnej nivy Váhu rozdeľuje vyhliadku prevýšenie 133 metrov. K vyhliadke sa možno pohodlne dostať cestou II. triedy 507 (úsek BojničkyHlohovec), ktorá s ňou bezprostredne susedí. Peši je vyhliadka dostupná aj hlinenou a strmšou cestičkou zo Šomodskej ulice v Hlohovci.
História.
V časoch osmanskej okupácie Hlohovca (16631683) bolo na mieste vybudované opevnenie (šianec, šanec). Počas druhej svetovej vojny bolo v lokalite umiestnené protilietadlové delo.
Vybavenie.
Vyhliadku tvorí trávnatá plocha, cez ktorú vedie vydláždený chodník. Nachádzajú sa na nej menšie spevnené parkovisko, informačná tabuľa o vyhliadke a meste Hlohovec, panoramatická schéma krajiny, lavičky, drobné prístrešky so stolmi, posedenie pri táborovom ohni a drevená hojdačka. Niekedy býva vyhliadka prirovnávaná k „parku na kopci“. Na vyhliadke je na kameni osadená pamätná tabuľa venovaná návšteve fiktívneho českého génia Járu Cimrmanna, ktorá bola odhalená odhalená 11. decembra 2016.