Lübecké právo

Lübecké právo () bolo typ mestského práva vychádzajúceho z práv mesta Lübeck, ktoré sa v roku 1226 stalo slobodným ríšskym mestom a nachádza sa v dnešnom Šlezvicku-Holštajnsku. Bola to druhá najrozšírenejšia forma mestského práva v stredoveku a ranom novoveku po magdeburskom práve.
Lübecké právo zabezpečovalo mestskú samosprávu, no nepopieralo závislosť na vyšších stavoch, či už to bol biskup, vojvoda, kráľ alebo v prípade Lübecku cisár. Namiesto toho umožnilo mestám určitú mieru autonómie a samostatnosti v legislatívnych, súdnych a výkonných záležitostiach. Zatiaľ čo tieto právomoci mala mestská rada (Rat), ktorej členovia mohli byť volení kooptáciou (doplnenie, rozšírenie voleného orgánu jeho rozhodnutím). Lübecké právo predstavuje významnú modernizáciu riadenia v tom, že trieda mešťanov, na rozdiel od šľachticov, bola zodpovedná za každodenné záležitosti vládnutia.
Hanzové mestá prijali buď Lübecké alebo Magdeburgské právo.
História.
Lübeck začal šíriť svoju formu mestských práv do ďalších miest v okolí Baltského mora. Nakoniec asi 100 miest prijalo lübecké právo. V mnohých z týchto miest stále slúži ako základ pre nemecké mestské zákony. Neskôr v 13. storočí sa mestá, ktoré sa riadili prevažne lübeckým právom, sformovali do silného obchodného združenia, Hanzy, čo predstavovalo kvázi konfederáciu so sídlom v Lübecku. V 15. storočí sa však hlavné "kontore" a menšie obchodné stanice zväzu Hanzy (ktorý bol vtedy na vrchole svojho vplyvu) rozšírili po celej severnej strednej Európe a na Britských ostrovoch, od Londýna po Velikij Novgorod a od Trondheimu po Frankfurt a dominovali aj ďaleko od nemecky hovoriacich regiónov a tiež ďaleko od miest, v ktorých platilo lübecké právo.
Najstarší latinský rukopis obsahujúci lübecké právo pochádza z roku 1226, najstarší rukopis v strednej dolnej nemčine je z roku 1270. Najstaršia zmienka o lübeckom právnom rukopise sa pripisuje roku 1188. Lübecké právo bolo ovplyvnené kupcami z Vestfálska, ktorí sa usadili Lübecku, ako aj podľa holštajnským pozemkovým právom a šlezvickým právom.
Lübecké právo prevládalo v mestách v severnom a severovýchodnom Nemecku až do roku 1900, kedy bol zavedený moderný nemecký občiansky zákonník (Bürgerliches Gesetzbuch).
Princíp lübeckého práva.
Lübecké právo stanovovalo, že mesto by malo byť riadené radou (Rat), ktorá má 20 členov rady (Ratsherrn). Nevolili ich obyvatelia, no sami si vymenovali nového člena z mestských cechov. Toto sa považovalo za kľúč k zastúpeniu cechov v mestskej rade (Rat). Funkčné obdobie bolo v zásade 2 roky, ale rada (Rat) mohla požiadať člena rady (Ratsherrn), aby zostal vo funkcii, čo sa zvyčajne stávalo, takže voľba bola prakticky na celý život. 
Mestská rada (Rat) si zo svojich členov zvolila až štyroch mešťanostov (Bürgermeisterov), ktorí sa delili o vládnu moc. Ako primus inter pares pôsobil „prvý mešťanosta (Bürgermeister)“, spravidla najstarší z nich. Tieto pravidlá platili do polovice 19. storočia. Mešťanostovia zotrvali vo funkcii, kým mohli. Existuje niekoľko príkladov zo stredoveku, v ktorých boli mešťanostovia miest Hanzy odsúdení na smrť za neúspešnú politiku. 
Tento model mestskej správy predpokladal, že len najskúsenejší, najvplyvnejší a osobne najúspešnejší obchodníci - a niekoľko právnikov, nazývaných "syndikovia" - sa stali členmi mestskej rady (Rat). Pravidlom tiež bolo, že otec a jeho syn, prípadne bratia, nikdy nemohli byť súčasne členmi mestskej rady (Rat), aby vplyvné rodiny nemohli získať príliš veľký podiel na politike mesta.