burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Gedeon Majunke

Gedeon Wilhelm Majunke (* 9. máj 1854, Spišská Sobota, Slovensko – † 10. apríl 1921) bol slovenský architekt a predstaviteľ architektúry na prelome 19. a 20. storočia s prevahou neoklasicismu, neorenesancie a secesie.
Životopis.
Štúdium.
Po predkoch pochádzal z Talianska, celý jeho život je spojený s Vysokými Tatrami Jeho otec Áron bol obchodníkom. Bol jediným synom. Po absolvovaní základnej školy v Spišskej Sobote sa v rokoch 1866–1873 ďalej vzdelával na Štátnej hlavnej reálnej škole v Košiciach. V rokoch 1873–1881 absolvoval štúdium vo Viedni nielen na Vysokej škole technickej, ale aj na Hansenovej majstrovskej umeleckej škole, kde sa dostalo uznania už jeho študentskému projektu ,ideálneho múzea“. Napriek tomu, že mu vo Viedni ponúkali miesto pedagóga, vrátil sa domov. 
Rodina.
Usadil sa v Spišskej Sobote a založil si rodinu. Za manželku si Majunke vzal Alicu zo zámožnej nemeckej protestantskej rodiny Hergesselovej (ženích bol katolík), ktorá sa okrem starostlivostí o ich troch synov a dcéru duševne venovala humanitárnej činnosti. Pracovala v Červenom kríži, ktorému na zriadenie nemocnice poskytla dom s dvorom. Ministerstvo zdravotníctva ocenilo jej nezištnosť udelením Zlatého kríža za zásluhy. Majunkeovský dom na námestí v Spišskej Sobote aj po mnohé desaťročiach zostal sídlom Červeného kríža.
Tvorba.
Pre Dolný Smokovec projektoval hrazdené a zrubové stavby. V štýle neoklasicizmu kombinovaného s neorenesanciou a secesiou projektoval administratívne a školské budovy, vily a rodinné domy pre spišské mestá. Reštauroval niektoré tamojšie kaštiele, je autorom niekoľkých náhrobkov na spišských cintorínoch, podľa jeho návrhov vznikli záhrady a parky. V rodnom meste zastával síce aj tradičnú funkciu veliteľa dobrovoľného hasičského zboru, viac sa však usiloval o jeho modernizáciu. Veľmi mu záležalo na tom, aby v Spišskej Sobote zaviedli elektrický prúd, vďaka nemu tu pracovala jedna z prvých parných píl u nás. Najväčšiu časť svojej životnej energie však venoval Vysokým Tatrám, kde sa po otvorení Košicko–bohumínskej železnice začínalo s rozsiahlou výstavbou. Poznatky z alpských turistických centier uplatnil pri riešení letovísk, chát, kúpeľných, spoločensko – pohostinských zariadení aj romanticky pôsobiacich kostolíkov. Vždy vychádzal z konkrétneho prostredia, stavby doň komponoval ohľaduplne, nerušivo. Preferoval prírodné materiály odolné voči možným klimatickým vplyvom. Jedine tak sa mohol pustiť aj do stavania Téryho chaty.
Vplyv na neskoršiu tvorbu.
Začiatkom 20. storočia mali už o Tatry záujem aj zahraniční investori s predstavami veľkokapacitných hotelov. Aspoň niektorí z nových projektantov pochopili prostredie zhodne s Majunkem a snažili sa pokračovať v jeho duchu. V lete roku 1900 horolezec Július Dóry podnikol z Téryho chaty prvovýstup na blízku Priečnu vežu. Navrhol Uhorskému karpatskému spolku, aby ju pomenoval Majunkeho vežou. 
Tento názov sa však ujal len v nemeckom a maďarskom názvosloví.] Gedeon Majunke je pochovaný na spišskosobotskom cintoríne spolu s manželkou a jej rodičmi.
Vila Dr. Sázela

Vila Dr. Sázela je moderná vila Trenčíne, ktorú navrhol zlínsky architekt František Lydie Gahura (1891-1958) v rokoch 1929-1930 pre lekára MUDr. Jozefa Sázela a jeho manželku MUDr. Stanislavu Kovářovú – Sázelovú na bývanie a výkon lekárskej praxe.
Architektúra.
Exteriér.
Architektonickému riešeniu vonkajšiemu vzhľadu vily dominovala charakteristická lecorbusierová škatuľovitosť – do základného objemu akoby boli vrezané ustupujúce časti: lodžie alebo odľahčené prízemie na pilieroch. Záhradná fasáda stojí na stĺpoch, lodžia je jednoducho kubicky vykrojená a nad časťou strechy je charakteristické kulisové atikové prekrytie. Medziokenné pilieriky sú z neomietanej tehly – možno ako odkaz na povrchy zlínskych stavieb. 
Interiér.
Baťov architekt Gahura ovládal zásady moderného obytného priestoru a aj pri špecifikácii funkcií siahol po tradinčných európskych pojmoch – názvy "budoir" a "hall" vo výkresoch sú toho dôkazom. Koncepciu vily postavil na kontraste veľkorysého voľného obytného priestoru, rozloženého do dvoch podlaží a uzavretej dispozície ostatných miestností - spálni a príslušenstva. Obytný priestor sa skladá z troch miestností oddelených posuvnými dverami: jedálne, haly a izby, ktorú autor v pôvodných výkresoch označil po francúzsky "budoir". Pôsobyvím vnútorným priestorom je hala s galériou a krbom. Hala prechádza cez dve podlažia. Hore boli spálne a hosťovská izba. Nechýbala zimná záhrada a veľká terasa.
Koncept.
Tematickým prvkom architektonického konceptu bola nová rytmizácia priestorových vnemových zážitkov. Autor projektu vytvoril halu s galériou vo výške dvoch poschodí. Utváral vzájomné priestorové vzťahy s úmyslom, aby uvoľnil pevnú priestorovú ohraničenosť a dosiahol kontrastný priestorový celok obytných izieb.
Rozpad Kyjevskej Rusi

V 12. storočí sa Kyjevská Rus rozpadla na 13 menších nezávislých kniežatstiev. V ruských dejinách sa toto obdobie zvykne označovať ako doba ruských kniežatstiev alebo doba feudálnej rozdrobenosti. Za hranicu rozpadu sa pokladá rok 1132, kedy umrelo posledné kyjevské knieža Mstislav Veľký. Výsledkom rozpadu Staroruského štátu bol vznik nových politických zoskupení na jeho území a formácia niektorých súčasných národov východnej Európy – Rusov, Ukrajincov a Bielorusov.
Príčiny rozpadu.
Základné príčiny.
Ako vo väčšine európskych štátov v období raného stredoveku, tak aj v Kyjevskej Rusi príčinou rozpadu bol nárast nezhôd medzi mocou, ktorá smerovala k vojenskej demokracii a ekonomicko-sociálnym rozvojom samostatných kniežatstiev bývalej Kyjevskej Rusi.
So vzrastom blahobytu štátu a posilnením miestnej ekonomiky výhoda Kyjeva, ktorý bol v tom čase rezidenciou veľkokniežaťa a tiež hlavným zdrojom príjmov štátu, stále klesala.
Začala sa riešiť otázka federatívnych vzťahov, ktorá v niektorých prípadoch zasahovala až za hranice vnútorných záležitostí dynastie, a to ešte v časoch prvých kniežat, nakoľko v kniežatstvách Kyjevskej Rusi bola silná inteligencia, politicky a ekonomicky zainteresovaná do oddelenia Kyjeva od Staroruského kniežatstva. Jej spojenie s Rurikovcami si vyžadovalo rotáciu kniežat medzi mestami, proti tomuto však boli bojari.
Po Ľubečskom zjazde nastala decentralizácia moci v Kyjevskej Rusi, ktorá sa stala dynastickou federáciou. Jej subjektami sa stali kniežatské mestá, ktorých rýchly rozvoj podnecovalo prírodné poľnohospodárstvo a miestny obchod a remeslá.
Vonkajšie príčiny.
Okrem vnútorných príčin (ekonomické a politické oslabenie postavenia Kyjeva) existovali aj vonkajšie príčiny rozpadu Kyjevskej Rusi. Začiatkom vojny Byzantíncov so seldžukmi, obzvlášť po porážke v bitke pri Manazkerte úloha obchodnej cesty „zo Škandinávie do Grécka“ začala upadať na úkor rozvoja baltských obchodných ciest vedúcich cez strednú Európu. Úpadkom obchodnej cesty sa príjmy kievských kniežat z obchodu zmenšovali.
Ľubečský zjazd

Ľubečský zjazd sa konal v roku 1097 v meste Ľubeč ležiacom na Dnepri. Jeho cieľom bolo uzatvorenie zmluvy o skončení bojov medzi kniežatami, ktoré bojovali o zisk vplyvu v jednotlivých udelných kniežatstvách. Účastníci zjazdu - ruské kniežatá - sa sústredili aj na boj proti Polovcom, ktorí na ruské územie úzočili z juhu. Zjazd však negarantoval splnenie týchto cieľov, pretože ihneď po jeho skončení oslepením Vasiľka Rostislaviča boje medzi panovníkmi jednotlivých kniežatstiev pokračovali. 
Na zjazde sa stanovil princíp dedenia následníctva trónu. Synovia kniežat mali právo na trón po smrti svojho otca. Takéto riešenie vyprovokovalo vznik veľkého feudálneho pozemkového vlastníctva.
Zoznam palácov v Prahe

Toto je zoznam niektorých palácov v Prahe:
Charles Albert Gobat

Charles Albert Gobat (* 21. máj 1843 – † 16. marec 1914) bol švajčiarsky právnik, školský správca a politik, ktorý získal v roku 1902 Nobelovu cenu za mier (spolu s É. Ducommunom) za ich vedúce postavenie v "Bureau international de la paix" (Medzinárodný mierový úrad).
Mokudžó

Mokudžó (Utorok) je bazaltovo-andezitová podmorská kaldera, nachádzajúca sa v Tichom oceáne 920 m pod hladinou mora. Rozmery kaldery sú 3 × 2,3 km, výška stien je asi 450 m. V kaldere sa nachádza 180 m vysoký lávový dóm. Od roku 1990 je kaldera preklasifikovaná na aktívnu vďaka pozorovanej fumarolickej aktivite.
Dávid (biblická postava)

Dávid, syn Izaiho (* 2729 – † 2799 (židovského kalendára) / * 1040 pred Kr. – † 970 pred Kr.) bol druhý kráľ zjednoteného Izraela. Nastúpil po Iš-bošetovi, jednom zo synov kráľa Saula, ktorý bol z trónu zosadený pre svoje správanie a neposlušnosť voči Bohu. Je predstavovaný ako spravodlivý, nie však dokonalý panovník; rovnako tiež ako uznávaný bojovník, básnik a hudobník (je považovaný za autora mnohých žalmov). Jeho život a vláda je v Biblii zaznamenaná v Prvej a Druhej knihe Samuelovej a v Prvej knihe kráľov.
Biblia o Dávidovi.
„"Boh zanevrel na kráľa Saula, kvôli jeho neposlušnosti a vyslal proroka Samuela k Izaimu, aby medzi jeho synmi našiel nového kráľa. Voľba padla na Dávida, Izaiho najmladšieho syna, ktorý pásol ovce svojho otca. Pretože sa Bohu zaľúbil, nariadil Samuelovi, aby Dávida pomazal ako ďalšieho kráľa Izraela."“
„"Saul sa veľmi trápil. Jeho služobníci mu odporučili poslať pre Dávida, nadaného hráča na lýru. A tak Dávid vstúpil do Saulových služieb a kedykoľvek Saula posadlo trápenie zoslané od Boha, Dávid ho obveselil hrou na lýru."“
Počas Saulovej vlády hrozil Izraelu znovu vojenský konflikt s Filištíncami. 
Dávid nosieval jedlo svojim starším bratom, ktorí spoločne so Saulom počúvali posmešné reči filištínskeho hrdinu, obra Goliáša. Nikto z Izraelitov sa mu neodvažoval postaviť, a preto keď Dávid vyhlásil, že pôjde bojovať s Goliášom, Saul ho spočiatku odhováral. Nakoniec však súhlasil a obliekol Dávida do svojho vlastného panciera. Ale Dávid sa v ňom necítil dobre, vyzliekol Saulovu pancierovú zbroj a povedal, že pôjde bez nej. Dávid trafil Goliáša kameňom z praku presne do čela, pribehol k nemu a jeho vlastným mečom mu odsekol hlavu. Keď Filištínci videli, že ich najsilnejší hrdina je mŕtvy, zutekali z boja. Dávid týmto súbojom zaistil Izraelu víťazstvo.
Kráľ Saul z vďačnosti menoval Dávida veliteľom svojej armády a dal mu za ženu svoju mladšiu dcéru Míchal. Dávid zvíťazil v mnohých vojnách a jeho popularita medzi ľuďmi rástla až do tej miery, že Saul začal žiarliť a pokúšal sa ho zabiť. Saulov syn Jonatán ho na kráľovu nevraživosť upozornil, a tak Dávid uteká do divočiny.
Saul i jeho traja synovia Jonatán, Abinadáb a Malkišua padli v boji s Filištíncami. Po tejto udalosti sa v Hebrone zišli starší Izraela, aby Dávida s konečnou platnosťou vo veku 30 rokov potvrdili na tróne.
Dávid kraľoval vyše 40 rokov, z toho 7 rokov a 6 mesiacov v Hebrone a 33 rokov v Jeruzaleme. Mal 8 manželiek a viac než 18 detí, tiež mal 80 konkubín, dožil sa 70 rokov a bol pochovaný v Jeruzaleme – meste Dávidovom. Po jeho smrti sa stal kráľom Judska a Izraela jeho syn Šalamún.
Dávid sa v Novom zákone uvádza aj v rodokmeni Ježiša Krista.
Uvádza sa ako patrón hudobníkov, spevákov, básnikov a baníkov.
Gréckokatolícka a pravoslávna cirkev si ho pripomínajú v nedeľu po Kristovom narodení.
Dodžó

Dodžó (Sobota) je bazaltovo-andezitová podmorská kaldera, nachádzajúca sa v Tichom oceáne 860 m pod hladinou mora, so základňou v hĺbke až 2 340 m. Rozmery kaldery sú 3 × 10 km. Od roku 1990 je kaldera preklasifikovaná na aktívnu vďaka pozorovanej fumarolickej a hydrotermálnej aktivite.
William Randal Cremer

Sir William Randal Cremer (* 18. marec 1828, Fareham, Wiltshire, Anglicko – † 22. júl 1908, Londýn, Spojené kráľovstvo) známy svojím stredným menom "Randal", bol anglický člen parlamentu, odborár a pacifista.
V roku 1903 získal Nobelovu cenu za mier, za svoju obhajobu medzinárodnej arbitráže. V roku 1907 bol povýšený do rytierskeho stavu. Zomrel vo veku 80 rokov na zápal pľúc.
Vladimir Dimitrov-Majstora

Vladimir Dimitrov-Majstora (* 1. február 1882, Floroš, Bulharsko - † 24. september 1960, Sofia) bol bulharský maliar.
Narodil sa v rodine utečencov z Macedónska. Jeho rodina sa v roku 1889 presťahovala do Kiustendilu. Vďaka dobrovoľnej finančnej zbierke spoluobčanov odišiel do Sofie, kde študoval na Umelecko-priemyselnej škole (dnes Umelecká akadémia) u skúsených bulharských umelcov. V prvej etape tvorby maľoval najmä portréty známych Bulharov a krajinky. Balkánskych vojen a prvej svetovej vojny sa zúčastnil ako člen Rilskej divízie Bulharskej armády, pričom v celej sérii obrazov priblížil účasť Bulharov v týchto vojnách, ako aj život na fronte.
V povojnových rokoch sa profiloval ako umelec odmietajúci akademickosť vo výtvarnom umení. Roku 1922 vystavuje obrazy z cyklu "Žatva". Rok 1923 strávil v Taliansku. V rokoch 1924 – 1951 sa natrvalo usadil v kiustendilskej dedine Šiškovec, otvoril vlastné expozície, zúčastňoval sa výstav nielen v Sofii, ale aj v iných bulharských mestách. Počas tohto obdobia sa jeho tvorba tematicky viaže predovšetkým na umelecké stvárnenie ľudí a prírody v kiustendilskom kraji. 
Zomrel v roku 1960 v Sofii.
Dečko Uzunov

Dečko Uzunov (*22. február 1899 – † 26. apríl 1986) bol bulharský maliar. Narodil sa v roku 1899 v meste Kazanlak. Študoval na Mníchovskej akadémii u profesora Karla von Maara. Štúdium ukončil roku 1924 v Sofii u profesora Stefana Ivanova. Neskôr, po menovaní za profesora Umeleckej akadémie v Sofii, zastával celý rad vedúcich, odborných a spoločenských funkcií – bol rektorom umeleckej akadémie, riaditeľom Bulharskej národnej galérie, pracoval na poste predsedu Zväzu bulharských umelcov, bol členom Európskej akadémie pre vedu, umenie a literatúru. Vystavoval v Bulharsku aj v zahraničí. Medzinárodná organizácia UNESCO ho vyhlásila za osobnosť roku 1999. Dečko Uzunov zomrel v roku 1986.
Umelecké smerovanie Dečka Uzunova zasiahlo oblasť monumentálnej, ako aj aplikovanej tvorby, venoval sa ilustrátorstvu, priestorovým kompozíciám a iným smerom. Je autorom mnohých súborov obrazov, ktoré stvárnil prostredníctvom malieb a grafík rôznymi čistými aj kombinovanými technikami, medzi ktorými sú zastúpené akvarely, kresby ceruzou a fixkou, perokresby, pastely atď. Sú to rôzne kompozície, náčrty obrazov, scény z každodenného života, krajinky, skice portrétov. V Uzunovovej tvorbe zaujímajú osobitné a charakteristické postavenie farebné kresby realizované technikou akvarelu. Aj prostredníctvom nich sa mu podarilo vo svojich dielach sprítomniť bulharský folklór, ako aj rozmanitosť a farebnú krásu bulharských ľudových krojov.
Marko Markov (sochár)

Marko Markov (* 1889 – † 1966) bol bulharský sochár a profesor. 
Patrí k zakladateľom realistického portrétu v bulharskom sochárstve. Jeho monumentálne diela majú pečať hlbokého vnútorného napätia a drsný plastický výraz. Za najznámejšie dielo Marka Markova sa pokladá Pamätník patriarchu Evtimija v Sofii, ktorý vytvoril v roku 1937.
Ivan Lazarov

Ivan Stefanov Lazarov (* 2. október 1889, Karlovo, Bulharsko - † 4. november 1952, Sofia) bol bulharský sochár, profesor a akademik (1941). 
V jeho tvorbe sa prelína prísna logika súčasných priestorových vyjadrení so špecifickým, po stáročia formovaným nánosom národného (ľudového) sentimentalizmu. Pre Lazarovove kamenné figurálne kompozície a portréty sú typické invenčné tvary a expresívny náboj, napríklad Tri dedinčanky, Súboj na nože, Oddych.
Je autorom dekoratívno-monumentálnej plastiky, ktorá je inštalovaná ako náhrobný pomník básnika Peja Krača Javorova, jeho dielo Matka je náhrobným pomníkom Dimča Debeľanova a pod.
Georgi Čapkanov

Georgi Todorov Čapkanov, prezývaný Čapa, (* 24. január 1943, Valči Dol, Bulharsko) je bulharský sochár, ilustrátor a scénograf. 
Narodil sa vo Valči Dole vo Varnenskej oblasti. Odbor sochárstvo absolvoval na Umeleckej akadémii v Sofii, bol na špecializácii v Paríži. Pôsobil ako profesor a vedúci Katedry umeleckého spracovania kovov na sofijskej Umeleckej akadémii. Je spoluautorom štátneho znaku Bulharskej republiky (1997), autor pamätníka "Svätá Sofia" (2000) v bulharskom hlavnom meste, umelecky stvárnil taktiež mnohé mince a medaily. Významnú časť jeho tvorby predstavujú portréty najznámejších bulharských osobností.
Jeho diela boli vystavované nielen v hlavnom meste Bulharska, ale aj v petrohradskej Ermitáži, v Puškinovom múzeu v Moskve, v budove Medzinárodného olympijského výboru v Lausanne a pod. Získal mnoho ocenení, napríklad v roku 1993 v Taliansku ocenenie "Sulmona" (cenu udeľuje taliansky prezident) za portrét režiséra Federica Felliniho.
Milčo Leviev

Milčo Leviev (* 19. december 1937, Plovdiv, Bulharsko – 12. október 2019) bol americký džezový hudobník, skladateľ, klavirista a pedagóg bulharského pôvodu.
Žije a pracuje v Los Angeles. Jeho hudobný štýl má charakter improvizácie, v ktorom sa navzájom prelínajú melódie typické pre improvizačný štýl s harmóniou bulharských nepravidelných taktov a melódií.
Teodosij Spasov

Teodosij Spasov (* 4. marec 1961, Isperich, Bulharsko) je bulharský džezový flautista a skladateľ filmovej hudby.
Hru na kavale (druh píšťaly) študoval na Hudobnej škole v meste Kotel, tento odbor absolvoval aj na Akadémii hudobného a tanečného umenia v Plovdive. Rozpracúva svoj osobitý štýl a hru na kavale, ktorý patrí k typickým bulharským ľudovým dychovým nástrojom. Jeho vystúpenia sú neobyčajným spojením tradičného folklóru, džezu a vážnej hudby. V posledných rokoch píše hudbu pre kaval a symfonický orchester.
Ľubomir Pipkov

Ľubomir Panajotov Pipkov (; * 6. september 1904, Loveč, Bulharsko – † 9. máj 1974, Sofia) bol bulharský skladateľ. 
V rokoch 1932 – 1934 písal operu "Deväť Janiných bratov" (po bulharsky: "Янините девет братя"), prvú bulharskú národnú hudobnú drámu, inšpirovanú starou legendou z obdobia osmanskej nadvlády, v ktorej dramaticky opisuje osud bulharského národa.
Pančo Vladigerov

Pančo Vladigerov (1899 – 1978) bol bulharský skladateľ, hudobník, dirigent, pedagóg a kultúrny dejateľ. K jeho najznámejším dielam patrí rapsódia Vardar, ktorej východiskom bola pieseň Dobriho Christova Nech jediné počuť zvolanie (po bulharsky: "Едничък чуй се вик"), miniatúry Šumen a Akvarely.
Petko Stajnov

Petko Stajnov (* 19. november 1896, Kazanlak, Bulharsko – † 25. jún 1977, Sofia) bol bulharský skladateľ. 
Komponoval predovšetkým symfonické a vokálne diela. Skladateľ v oboch žánroch abstrahoval niektoré tendencie bulharskej hudby a určoval tak novú etapu v jej rozvoji. Európsku hudobnú tradíciu prispôsobil bulharskému svetonázoru, respektíve bulharskému životnému štýlu a filozofii, ako aj možnostiam interpretov a poslucháčov a taktiež prirodzenému rozvoju národnej (ľudovej) hudby.
Teplo (film)

Teplo () je bulharský film z roku 1978, réžia Vladimir Jančev, scenár Vladimir Jančev.
Obsah.
Obyvatelia jedného družstevného domu si chcú dať zaviesť ústredné kúrenie. Zmluvu podpíšu s tromi majstrami a vopred im zaplatia. Majstri urobia do stien, podláh a stropov diery a zmiznú. Poškodení občania ich nájdu vo väzení. Tajne sa dohodnú s riaditeľom väznice, nech majstrov pustí na slobodu, aby mohli dokončiť prácu s tým, že obyvatelia domu sa budú namiesto nich striedať v celách. Práca je hotová, ale riaditeľ väznice aj tí, ktorí si chceli zabezpečiť „teplo“ počas zimy, sa ocitnú na lavici obžalovaných. Všetkým sa uľaví, keď súd dá obyvateľom domu za pravdu, vezmúc do úvahy nezištnosť ich pohnútok. A navyše niektorí členovia súdu tiež prejavia záujem o ústredné kúrenie.
Včera

Včera (), 1987, režia Ivan Andonov, scenár Vlado Daverov.
Obsah.
Koniec 60. rokov 20. storočia, obdobie skupiny Beatles, sexuálna revolúcia a mládežnícke nepokoje... Tieto udalosti sprostredkovane prenikajú medzi steny gymnázia s vyučovacím jazykom anglickým. Žiaci sú konfrontovaní s konformizmom a predsudkami, priateľstvom a udavačstvom, so smrťou najbližšieho priateľa, teda so situáciami, ktoré formovali generáciu dnešných štyridsiatnikov.
Film ponúka nostalgický a realistický pohľad do života elitných jazykových škôl v rokoch budovania socializmu. Pôsobivé výkony mladých hereckých hviezd, zaprisahané priateľstvo hrdinov a filmové hity urobili pre mladých divákov z tejto snímky kultový film.
Ježkovia sa rodia bez ostňov

Ježkovia sa rodia bez ostňov (po bulharsky: "Таралежите се раждат без бодли"), 1979, réžia Dimitar Petrov, scenár bratia Mormarevovci.
Obsah.
V polovici školského roka prichádza do štvrtej triedy jednej školy nový žiak zo zahraničia – Mitko. Ukáže sa, že nevie hrať morský šach, telefón, ani akúkoľvek inú hru na hodine spevu. Mitko však ohuruje svojich spolužiakov tým, že vie kývať ušami. Kývanie ušami sa stane obľúbenou činnosťou všetkých žiakov a zároveň začne spôsobovať vážne problémy riaditeľstvu školy.
Tento film pre deti skrýva v sebe alegorický odkaz pre všetkých divákov. Na jednej strane poukazuje na zraniteľnosť detí, akokoľvek veselý a zábavný sa zdá ich svet hier a fantázie (ježkovia bez ostňov). Názov filmu na druhej strane poukazuje na problém spoločnosti, ktorá núti mládež k uniformite a pokore, lebo podľa svojej predstavy ju chce takú mať.
Pod jarmom (bulharský film)

Pod jarmom () je film z roku 1987. Režíroval ho Janko Jankov, autor scenára je Janko Jankov.
Obsah.
Ide o televíznu verziu rovnomenného diela Ivana Vazova, v ktorom sa scenárista Janko Jankov pokúša obohatiť atmosféru a postavy zo známeho literárneho diela tým, že doň zaraďuje ešte päť dejových línií z opusu tohto významného predstaviteľa bulharskej literatúry – Hadži Achil (po bulharsky: "Хаджи Ахил"), Strýkovia (po bulharsky: "Чичовци"), Nová zem (po bulharsky: "Нова земля"), Nedávno (po bulharsky: "Неотдавна") a Epopeja zabudnutých (po bulharsky: "Епопея на забравените").
Traja hlupáci

Traja hlupáci (po bulharsky: "Тримата глупаци") je bulharský kreslený seriál, vysielaný v rokoch 1970 – 1990 a režírovaný Donjo Donevom.
Obsah.
Farebný kreslený seriál Traja hlupáci hľadá animačný ekvivalent pojmu „hlúposť“. Hrdinovia sa vo svojich aktivitách dostávajú na hranicu absolútnej absurdity, hoci každú svoju činnosť vykonávajú s najlepším úmyslom. Komické situácie vyvolávajú výbuchy smiechu, ale v niektorých častiach majú zreteľný sociálny podtext.
Vyhnanci (divadelná hra)

Vyhnanci (po bulharsky: "Хъшове") je divadelná hra na motívy románu Ivana Vazova Nemilí-nedrahí (po bulharsky: "Немили-недраги"). Dramaturgia a produkcia: Alexandar Morfov; Scéna a kostýmy: Elena Ivanova; Hrajú: Valeri Jordanov, Petar Popjordanov, Rusi Čanev, Valentin Ganev, Christo Mutavčiev, Zachari Bacharov, Plamen Peev, Teodor Elmazov, Evgeni Budinov, Dejan Angelov, Darin Angelov, Daniel Angelov, Dimitar Račkov, Elisaveta Gospodinova, Vladimir Karamazov.
Obsah.
Hoci nevítaní, ale nie zúfalci, tuláci, ani otrhanci, ale hrdí a slobodymilovní ľudia, pre malomeštiakov povaľači, hrdinovia utláčaných a ponižovaných. Na scéne cudzieho mesta vyhnanci nadšene hrajú svoje ochotnícke predstavenie – je to generálka predstavenia, ktoré bude nasledovať. Divadelné predstavenie, v ktorom nájdu svoju smrť a spolu so slobodou pre spoluobčanov si vybojujú slobodné nezávislé územie aj pre donedávna čierne duše – pre ziskuchtivcov. Bude to nový svet, v ktorom zocelení jarmom vyhnanstva budú opäť nevítaní.
Alexandăr Morfov

Alexandăr Morfov (po bulharsky: "Александър Морфов") je herec a divadelný režisér. Narodil sa v roku 1960 v meste Jambol. V roku 1990 vyštudoval Akadémiu hereckého umenia Krasťa Sarafova v Sofii. Od roku 1994 pracuje a hrá v Národnom divadle Ivana Vazova, kde realizoval množstvo mimoriadne populárnych inscenácií. Jeho posledná hra Vyhnanci (po bulharsky: "Хъшове") mala na scéne národného divadla nebývalý úspech. Alexandar Morfov je nositeľom radu prestížnych domácich aj zahraničných ocenení.
Vyhnanci

Vyhnanci môže byť:
Prieluka

Prieluka je:
Architektonické hľadisko.
Pojem prieluka označuje otvorený voľný priestor medzi dvomi elementmi budovy alebo prázdny priestor medzi dvomi alebo viacerými samostatnými objektmi bez vzájomnej súvislosti. Znamená teda nezastavané miesto v už stojacej súvislej zástavbe, ktorý je určený na zastavanie (taktiež vrátane nezastavaného nárožia). Z architektonického hľadiska ide o zámerné alebo náhodné prerušenie súvislého sledu objektov a ich fasád v uličnej zástavbe. V prípade dodatočného zastavania sa zastavuje prevažne netypickými stavbami.
Urbanistické hľadisko.
Prieluka označuje voľný pozemok medzi budovami v zastavanom území. Priestor môže byť nezastavaný úmyselne – vzhľadom na architektonický a urbanistický koncept územia alebo ide o pozemok určený na zastavanie (prípadne bez určenia využitia, to sa neskôr určí v územnom pláne). Keďže ide často o nevyužitý priestor, problém nastáva v prípade, ak je pozemok zanedbaný či znehodnotený náletovou zeleňou, a tak pôsobí pre okolie rušivo.
Zastavanie prieluky.
Ak nevznikol voľný priestor v zástavbe zámerne, existuje predpoklad jeho budúceho stavebného využitia. Neskoršie využitie pozemku na stavebné účely musí byť v súlade s podmienkami územného plánu zóny či mesta.
Zastavovacie podmienky na umiestnenie stavieb na jednotlivých pozemkoch určujú: zásady a regulatívy priestorového usporiadania; podmienky začlenenia stavby do urbánneho priestoru, pamiatkovej rezervácie alebo pamiatkovej zóny; prípustnosť a neprípustnosť zastavania (vzhľadom na druh stavby a plánované využitie) ako aj intenzitu zastavania a podiel zachovanej zelene na pozemku.
Dávid

Dávid môže byť:
Eva

Eva môže byť:
EVA môže byť:
Generácia

Generácia alebo pokolenie môže byť:
Generácia môže byť:
Pokolenie je skupina biologicky alebo etnologicky príbuzných jednotlivcov, plemeno, rod.
Rodina (rozlišovacia stránka)

Rodina môže byť:
Východoslovenská nížina

Východoslovenská nížina je nížina, geomorfologická oblasť suprovincie Veľká dunajská kotlina. Leží v južnej časti východného Slovenska. Delí sa na Východoslovenskú pahorkatinu a Východoslovenskú rovinu.
Južný okraj tvorí štátnu hranicu s Maďarskom, na východe ju ohraničuje štátna hranica s Ukrajinou, na západe prechádza do pohoria Slanské vrchy a na severe susedí s Beskydským predhorím a Vihorlatskými vrchmi.
Charakteristika.
Východoslovenská nížina je rozsiahla rovinatá oblasť, ktorej nadmorská výška sa pohybuje okolo 150 – 200 metrov. Len ojedinele sa nad touto rovinou týčia vyššie kopce – napr. Tarbucka () a Veľký vrch (). Výnimkou je vrchol neďaleko štátnej hranice s Maďarskom – Rozhľadňa, ktorý meria . Len o niečo málo južnejšie, pri obci Streda nad Bodrogom, sa nachádza najnižšie položené miesto Východoslovenskej nížiny a súčasne aj celého Slovenska, ktoré má nadmorskú výšku len .
Východoslovenská nížina má vďaka nadmorskej výške a z nej vyplývajúcemu podnebiu ideálne podmienky pre poľnohospodárstvo, ovocinárstvo a vinohradníctvo. Veľmi známou je tokajská vinohradnícka oblasť, ktorá má bohatú historickú minulosť a produkuje vynikajúce vína najvyššej kvality. Prevažnú časť územia pokrývajú úrodné lány, ovocné sady a záhrady. V povodí riek sa rozkladajú lužné lesy, z listnatých stromov tu prevláda dub.
Východoslovenská nížina je pretkaná množstvom riek. K najvýznamnejším patrí Ondava, Topľa, Laborec a Latorica, ktoré sa neďaleko hranice s Maďarskom zlievajú do rieky Bodrog. Podnebne sa radí Východoslovenská nížina medzi teplé oblasti. V zimných mesiacoch sa teploty pohybujú medzi −2 až −4 °C, v letných mesiacoch dosahujú priemerne 17 až 20 °C. Počet dní so snehovou pokrývkou je 50 až 70, počet letných dní sa pohybuje okolo 50 až 70.
Chránené územia.
Východoslovenská nížina nepatrí medzi chránené krajinné oblasti, ale aj napriek tomu sa môže pochváliť, hlavne jej najjužnejšia časť, celou radou chránených prírodných lokalít. Patria k nim prírodné rezervácie Kašvár, Latorický luh, Tajba, Veľké jazero, Zemplínska jelšina alebo Zatínsky luh. Na jednom z mŕtvych ramien rieky Bodrog bola vytvorená prírodná rezervácia Boľské rašelinisko. Je to rašelinisko so vzácnymi stromami a krovinami. Močiare sú obľúbenými hniezdiskami vzácnych vodných vtákov, vyskytujú sa tu tiež chránené druhy žiab. Pre vedecké účely slúži aj niekoľko chránených areálov a prírodných pamiatok. O niečo severnejšie leží veľmi známa národná prírodná rezervácia Senné rybníky. Bola vybudovaná v roku 1955 a rozšírená v roku 1974. Je to rozľahlá umelá vodná plocha nachádzajúca sa na migračnej ceste ťahov sťahovavých vtákov. Pre mnohé z nich je len miestom odpočinku na dlhej ceste, niektorí vtáci tu však majú svoje hniezdiská. Je taktiež zhromaždiskom divých husí a kačíc. Táto prírodná rezervácia patrí k medzinárodne evidovaným ornitologickým lokalitám. V dolnom toku riek Latorica a Laborec bola vyhlásená nová chránená krajinná oblasť Latorica. Zahrnuje sústavu mŕtvych ramien týchto riek s priľahlými lužnými lesmi a lúkami, ktoré poskytujú útočisko teplomilným obojživelníkom a plazom. K najvzácnejším patrí korytnačka močiarna.
Václav Hollar

Václav Hollar, v Anglicku známy ako Wenceslaus Hollar (* 13. júl 1607, Praha, Česko – † 25. marec 1677, Londýn, Anglicko) bol český maliar a rytec.
Životopis.
Pochádzal z významnej a majetnej pražskej rodiny, nie je úplne isté akého náboženského vyznania. Obdobie jeho mladosti spadá na začiatok tridsaťročnej vojny. Otec Jan Hollar bol úradníkom na Pražskom hrade a od roku 1600 mohol z rozhodnutia Rudolfa II. používať erb a predikát "Hollarové z Práchně" (von Prachenberg). Jeho matka Markéta bola rodom z nemeckej rytierskej rodiny z "Löwengrünu a Bareytu."
S prvými umeleckými pokusmi začínal Hollar už skôr, ale rytiu sa začal venovať až vo svojich osemnástich rokoch pod vedením Aegidia Sadelera, v Bruseli narodeného grafika, ktorý sa do Prahy dostal v čase rozkvetu Rudolfovho dvora. Otec jeho umelecké snaženie nepodporoval a chcel, aby sa syn stal právnikom.
Od roku 1627 pôsobil vo Frankfurte nad Mohanom, v Štrasburgu, Kolíne nad Rýnom a v Antverpách. V roku 1636 sa zoznámil s Thomasom Howardom z Arundelu, anglickým diplomatom. Arundel bol okrem iného zberateľ umenia a Hollara si všimol pri nákupe diel od Abrahama Hogenberga. Spoločne navštívili Frankfurt nad Mohanom, Prahu, Viedeň a postupne precestovali celú strednú Európu. Ešte v tomto roku pri návšteve dvora cisára Ferdinanda II. bol s pomocou Arundela Hollarovi vylepšený erb a predikát po jeho matke, takže si mohol hovoriť „Hollar Prachenberger von Löwengrün und Bareyt“. 
Keď sa jeho mecenáš v roku 1637 vrátil do Londýna, Hollar ho nasledoval a nakoniec tam strávil väčšiu časť svojho života. Neskôr sa v Anglicku aj oženil, ale nikdy nezabudol na svoju rodnú krajinu a podpisoval sa ako "Wenceslaus Hollar Bohemus" (Václav Hollar Český).
Tvorba.
Za svojho života vytvoril množstvo diel, z ktorých sa uchovalo asi 3000 grafických listov a 500 kresieb. Zobrazujú veľmi širokú škálu tém, od korunovácií po popravy, panorámy a architektúru. Zrejme najdôležitejšia Hollarova práca je obraz Londýna, nie len pre svoju veľkosť, ale hlavne pre to, že nám dáva možnosť vidieť Londýn pred Veľkým požiarom v roku 1666. V jeho rodnej krajine je uznávaný pre panorámy Prahy, v ktorých zachytával zmeny mesta. Jeho metóda zachytávania prostredia je zaujímavá – niekedy kreslil to isté miesto, ale z iného uhlu pohľadu. Jedna z najväčších zbierok Hollarových prác je v Národnej galérií v Prahe. Významnú zbierku jeho prác má aj kráľovná Alžbeta II.
Nox

Nox môže byť:
NOx je súhrnné označenie pre oxidy dusíka
NOX je architektonické štúdio, pozri NOX (architektonické štúdio)
Karpina

Karpina je slovenská hudobná skupina. Kapela vznikla v roku 1989 z bývalých členov skupín Zóna A a Mladé rozlety. 
Svoj prvý koncert odohrala o dva roky neskôr, ako predkapela punkovej skupiny Zóna A. Skupina sa viackrát prezentovala politicky zameranými skladbami, čo v roku 1993 viedlo k cenzúre vo vysielaní hudobného programu verejnoprávnej televízie. Okrem iného tvoria paródie na známe pesničky („Prievidza“, „Doktor Fico“, „Flinstonovci“). Pozornosť si vyslúžili viacerými textami pesničiek, no najmä kontroverznou titulkou albumu "Prievidza".
Súčasná zostava.
V súčasnosti kapela pozostáva z:
Anders Zorn

Anders Zorn (* 18. február 1860, Mora, Švédsko – † 22. august 1920, tamže) bol švédsky maliar a grafik.
Jeho silný záujem o maliarstvo ho nakoniec priviedol k štúdiu na "Akadémii umenia" v Štokholme, kde študoval v rokoch 1875 - 1880. Zorn sa stal v pomerne krátkom čase jedným z najuznávanejších portrétistov svojej éry vo Švédsku.
Jeho dielo zahrnuje niekoľko desiatok pôsobivých portrétov slávnych osobností, ako aj prostých ľudí z ulíc či obchodov, ale tiež scén z najrôznejších miest. Zorn dokázal vo svojich dielach neuveriteľne skutočne zobraziť ľudskú tvár, čo jej dodáva živosť. Podobné je to aj pri jeho živom zobrazovaní vody.
Počas života vyučil niekoľko žiakov. Vo svojich dielach skvele ovládal hru s tieňmi. Väčšina jeho diel je vystavená v Nationalmuseum (národnom múzeu výtvarných umení) v Štokholme vo Švédsku, kde patrí medzi najlepšie vystavované dielo od Zorna "Tanec letného slnovratu", z roku 1897, ktorý zobrazuje niekoľko tanečníkov vo večernom svetle letnej predvečernej oslavy. Jeho diela sú však vystavené aj v Musée d’Orsay v Paríži alebo v Metropolitnom múzeu umenia v New Yorku.
V roku 1939 bolo otvorené Zornove múzeum "Ragnar östberg" v More, kde je vystavená pomerne veľká časť jeho diela.
Violončelový koncert č. 1 (Šostakovič)

Violončelový koncert č. 1 Es dur, Op. 107 je dielo ruského skladateľa Dmitrija Šostakoviča. 
Koncert patrí medzi neskoršie Šostakovičove diela - skladateľ ho zložil v roku 1959 v priebehu jedného mesiaca. Bolo to v dobe kedy už patril vo svetovom meradle medzi najuznávanejších skladateľov. Éra ťaživého stalinizmu už pominula,na skladateľovi však zanechala nezmazateľné stopy. Ťaživé skúsenosti sa preniesli aj do tohto diela - neľútostného, miestami kypiaceho vnútorným hnevom až agresiou, a i v lyrických pasážiach plného nezdolnosti. Sugestívne dielo skladateľ vybavil nezvyčajne zastúpeným orchestrom - s čelestou a lesným rohom ako jediným predstaviteľom sekcie plechových dychových nástrojov. O to doležitejšia je však jeho úloha v celom koncerte, Šostakovič tu využil prvok "vedľajšieho sólového nástroja", podobne ako to pred ním urobili už Brahms alebo Nielsen. Koncert bol od začiatku zamýšľaný pre najvýznamenjšieho ruského violončelistu Mstislava Rostropoviča, ktorý dielo uviedol na premiére 4. októbra s Leningradskou filharmóniou pod taktovkou Jevgenija Mravinského. 
Koncert tvoria štyri vety, pričom posledné tri sa hrajú bez prestávky ako jeden celok. Prvá rozsiahla veta začína priamo hlavnou témou sólového violončela. Tá je vystavaná na štvortónovom motíve, ktorý doplňujú drevené dychové nástroje rytmickou frázou. Krátky motív pozostávajúci zo štyroch tónov sa stáva ústredným hudobným prvkom celej skladby a objavuje sa v jej priebehu nespočetne veľakrát. Prvá veta je dynamická, s rýchlými figuráciami violončela, ktoré tvorí s orchestrom prevažne organický celok. Druhá veta je pomalá, s rozľahlou melodickou linkou bohatého výrazu. Ako tretiu vetu Šostakovič netradične zvolil dlhú kadenciu sólového violončela, ktorá svojou nahotou umocňuje zážitok z reflexívneho diela. Štvrtá veta v rondovej forme opäť ovplýva virtuóznými behmi sólového nástroja exponujúceho svoje limity. Vo vete je nenápadne zakomponovaná citácia Stalinovej obľúbenej piesne Suliko ako výsmech jeho kultu. Dielo ozatvára prudká kóda vychádzajúca z hlavnej témy prvej vety, čím je len podčiarknutá prepojenosť všetkých častí a integrita diela.
Galikanizmus

Galikanizmus označuje vzťah pápeža ku cirkvi vo Francúzskom kráľovstve. Pápež mal menší vplyv na vnútorné pomery cirkvi vo Francúzsku ako v iných krajinách. Galikanizmus bol konštatovaný v zvláštnej bule Bonifáca VIII. z roku 1302. Dokončil sa tým tzv. boj o investitúru.
NFPA 704

NFPA 704 je technická norma "Národnej americkej protipožiarnej organizácie". Ustanovila "požiarny diamant" používaný pohotovostným personálom na rýchle a ľahké identifikovanie rizík okolitých nebezpečných materiálov. Toto je nevyhnutné na pomoc, ak treba, aké špeciálne vybavenie by malo byť použité, aký postup by mal byť dodržaný alebo opatrenia použité na začiatku pohotovostnej záchrany.
Symbolika.
Štyri časti požiarneho diamantu sú príznačne farebne odlíšené: modrá označuje stupeň ohrozenia zdravia, červená horľavosť, žltá (chemickú) reaktivitu a biele políčko obsahuje špeciálne označenia pre jednotlivé riziká. Políčka zdravie, horľavosť a reaktivita sú hodnotené podľa stupnice od 0 (žiadne riziko) až po 4 (veľké riziko).
Biela – Ostatné.
Biele políčko môže obsahovať takéto symboly:
"Poznámka: Iba W a OX/OXY sú oficiálnou súčasťou normy NFPA 704, ale ostatné vysvetľovacie symboly sú ojedinele používané v neoficiálnom štýle. Použitie symbolov alebo textu mimo normy musí byť dovolené, vyžadované alebo zamietnuté autoritou s právomocou (napr.: hasičským zborom)."
Konvoj (organizovaná skupina vozidiel)

Konvoj je skupina navzájom spolupracujúcich vozidiel alebo lodí cestujúcich po rovnakej trase na vzájomnú podporu. Vlastne ide o modernú verziu karavány. Často býva organizovaný ako vojenský konvoj, ktorý sprevádza ozbrojená eskorta.
Zmyslom konvoja je zabezpečiť jeho jednotlivým vozidlám alebo lodiam vyšší stupeň bezpečnosti a ochrany, než akého by mohli dosiahnuť samostatným cestovaním, kedy by sa museli uspokojiť buď s nulovou alebo len veľmi slabou ochranou. Zhromaždenie civilných áut alebo lodí (respektíve áut či lodí vojenských, či neurčených k priamemu boju) do konvoja naproti tomu umožní prideliť im silnú vojenskú eskortu, ktorej prekonanie je mimo možnosti väčšiny potencionálnych útočníkov.
Ďalším významným prvkom konvoja je jeho horšia zachytiteľnosť. Vozidlá alebo lode sa v danom priestore vyskytujú krátku dobu, na mori sa navyše konvoj vyskytuje aj na relatívne malom priestore. Tým sa znižuje pravdepodobnosť vypátrania proti oproti samostatnému rozptýlenému pohybu lodí či vozidiel.
Prvé pozemné konvoje pôvodne vznikli ako karavány - išlo o spolčenie kupcov putujúcich po rovnakých trasách s drahým tovarom oblasťami, kde často organizovane pôsobili lupiči. Zmyslom bolo, že dohromady boli kupci schopný zaplatiť tak silnú eskortu, že pre väčšinu malých a stredne veľkých lupičských bánd sa stal ich tovar (a životy) nedostupné.
Lénny prímus

Lénny prímus bol nárok šľachty na uvoľnené léna. Panovník nemohol uvoľnené léno pričleniť k vlastným pozemkom, ale musel ho do 1 roka, 6 týždňov a 3 dní (hovorí sa "do roka a do dňa") prideliť inému vazalovi.
Loft (byt)

Loft (z angl. "loft" = loft, podkrovie, povala, podkrovný senník a pod.) je byt, ktorý vznikol prestavbou alebo dostavbou nevyužitých priemyselných alebo skladovacích priestorov (alebo jedného ich poschodia).
Charakteristika.
Ide vlastne o veľkopriestorové jednotky určené na bývanie vo voľnom štýle s čo najstrohejším vertikálnym členením. Vyznačuje sa nezvyčajnou svetlou výškou. Minimálne je to 14 stôp – 4,26 m. V loftových bytoch sú neomietnuté tehlové múry a priznaný konštrukčný systém. Poväčšine ich tvorí jednoliaty priestor, ktorý má spálňu vo vrchnej časti voľne uloženú, prístupnú najčastejšie kovovým schodiskom s hrubými zvarmi. Kuchyňa a obývacia izba sú spravidla nečlenené žiadnymi vertikálnymi konštrukciami a tvoria tak súvislú miestnosť. Pôvodné "hard lofty" majú jediný nečlenený priestor a separované sú len toalety a kúpeľňa.
Dejiny.
Po druhej svetovej vojne začali v New Yorku, Londýne či Paríži a daľších veľkých mestách krachovať menšie firmy, ktoré tu fungovali v 19. storočí. V päťdesiatych rokoch minulého storočia sa do opustených budov na Manhattane nasťahovali chudobní bohémski umelci. Hlavnou príčinou vzniku loftového bývania bolo nízke alebo žiadne nájomné, čo umelcom dovoľovalo zriadiť si tam svoje ateliéry alebo umelecké galérie. Do tých sa pomocou nákladných výťahov, ktoré boli v takýchto objektoch samozrejmosťou, mohli do bytu dostať hoci aj na motorke. 
Tento štýl bývania sa najčastejšie vyskytuje v prestavbách alebo dostavbách bývalých priemyselných objektov. V tom čase nastal problém s rastúcimi centrami miest, kde pôvodné priemyselné objekty zaberali atraktívne lokality. Prestavba na bytové jednotky pomáhala stavbe opäť nadobudnúť hodnotu a začleniť bývalý priemyselný park do centra spoločnosti. 
Tento spôsob bývania je aj dnes vyhľadávaný bohémskymi umelcami na zušľachťovanie nevyužitých priestorov. Pomaly sa z továrenských hál stáva nedostatkový tovar, čím sa bývanie a zriaďovanie loftových bytov stáva komerčne zaujímavou záležitosťou.
Manhattan Loft.
Je to prvotriedny priestranný priestor v kedysi priemyselnej časti New Yorku na Manhattane v budovách bývalého mäsokombinátu. Ako taký musí spĺňať newyorský zákon o loftoch, ktorý tieto priestory predurčuje výhradne na pracovné využitie umelcami.
Za umelcami do týchto končín prišli hlavne ľudia z reklamy, potom záujemcovia túžiaci po netradičnom bývaní i susedoch - mená ako Andy Warhol, ktorý sa nasťahoval v roku 1960 na 47. východnú ulicu Manhattanu, či Yoko Ono sa dodnes v spojitosti s loftami skloňujú vo všetkých pádoch.
Dominikál

Dominikál je pôda vo vlastníctve aj držbe lénneho pána (na rozdiel od rustikálu). Spravidla na nej robotovali poddaní.
Rustikál

Rustikál je pôda vo vlastníctve lénneho pána, ktorá je prenajatá poddanému do držby. Tí mu musia platiť dane a robotovať (na dominikále).
Cézaropapizmus

Cézaropapizmus alebo štátne cirkevníctvo je vzťah cirkvi a štátu, pri ktorom je panovník súčasne hlavou cirkvi.
Pôvodne sa vyskytoval v Byzantskej ríši, neskôr napríklad aj v pravosláví (cárske Rusko), od 16. storočia v Anglicku a niektorých protestantských (európskych) krajinách.
V Starom zákone Biblia dôsledne požadovala oddelenie štátnej a cirkevnej moci (a prorockého úradu). V Novom zákone je čitateľná rovnaká myšlienka – cirkevní vodcovia nebudú svetskými panovníkmi. "„On však spoznal ich pokrytectvo a odpovedal im: Prečo ma pokúšate? Prineste mi denár, aby som ho videl! Keď mu ho priniesli, spýtal sa ich: Čí je to obraz a nápis? Odpovedali: Cisárov! A Ježiš im povedal: Čo je cisárovo, dajte cisárovi, a čo je Božie, Bohu! Veľmi sa tomu čudovali.“" "(Mar 12,15-17)" Jedinou osobou, v ktorej sa môžu úrady spojiť v jednej osobe je osoba Boha.
Kolónia Svojdomov

Mestská štvrť Svojdomov je štvrť rodinných domov bytového stavebného družstva Svojdomov v Žiline nachádzajúca sa na uliciach – Stárkova, Na Šefranici a Daniela Krmana, postavená v rokoch 1931 – 1932. Družstvo Svojdomov založil v roku 1930 Š. Mellner, ktorý bol aj predsedom družstva.
Celoštatna súťaž na kolóniu Svojdomov bola vyhlásená v roku 1930. Do užšej súťaži boli oslovený architekti Michal Maximilián Scheer, J. Stein a Ž. Wertheimer. Stavebne boli realizované projekty od architektov M. M. Scheera a J. Steina. Bola tu projektovaná štvrť pre 145 rodinných domov. V rokoch 1931 – 1939 sa z plánovaných 68 domov postavilo 48 rodinných domov, ktoré stáli samostatne alebo ako dvojdomy. Jednotlivé domy boli projektované s možnosťou variability ich využitia v ďalších rokoch. Uplatnené tu boli myšlienky moderného bývania zo Stuttgartskej výstavy z roku 1927 funkcionalizmu – rovná strecha, strešné pochôdzne terasy, obytné balkóny, vystupujúce schodištia, loggie, zimné záhrady.
Členom družstva boli ponúkané projekty na rôzne typy domov: 1-izbový, 2-izbový s manzardou, dva 2-izbové byty v jednom dome, 3 izby s manzardou a 4-izbový dom. Po druhej svetovej vojne sa už pokračovalo vo výstavbe viacpodlažných budov, čím sa narušila urbanistická koncepcia doposiaľ vybudovaných rodinných domov. Priestorové riešenie domov družstva Svojdomov predstavuje jedinečnú pamiatku modernej architektúry na Slovensku, porovnateľnú s ostatnými dobovými realizáciami. Predstavuje vysoký štandard bývania a výrazne ovplyvnila vývoj bývania v meste aj v ďalších rokoch.
Möbius House

Möbius House alebo Moebius House je rodinný dom z roku 1993 v Het Gooi, v Holandsku. Bol navrhnutý architektonickým štúdiom UN Studio.
Základné údaje.
Projekt rodinného domu vznikol roku 1993, postavený bol do roku 1998. Navrhlo ho architektonické štúdio UN Studio z Holandska, ktorého hlavnými predstaviteľmi sú Ben van Berkel a Caroline Bos. Podlažná plocha objektu je s objemom . Pozemok má veľkosť .
Filozofia.
Möbiov dom spája pracovný plán, kolobeh a štruktúru bez konkrétnych hraníc. Dom, ako súkromný priestor, premiešava a prepletá rozličné aktivity do jedného objektu; práca, spoločenský život, rodinný život a voľný čas, to všetko si nájde miesto v tejto kompozícii záhybu. Dynamika záhybu sleduje charakter a režim aktívneho dňa. Möbiov pásik tu nie je použitý s matematickou prísnosťou, ale je namiesto toho interpretovaný ako diagram kde si architektonické zložky ako svetlo, priestor, materiály, čas a pohyb nájdu miesto v usporiadanej štruktúre.
Použitie Möbiovho pásika v tomto návrhu transformuje bývanie v dome na prechádzku v krajine. Pásik nedelí priestor tradičným spôsobom na interiér a exteriér, ale umožňuje plynulý prechod medzi interiérom stavby a exteriérom pozemku. Berkel a Bos rozdelili pozemok do štyroch rôznych charakteristických častí. Dom je orientovaný tak by prechádzal všetkými týmito časťami rozdelenej krajiny. Zo záhybov budovy sa vytvárajú štyri charakteristické výhľady, kde sa pribúdajúcimi záhybmi vytvárajú stále nové možnosti vnímania okolitej krajiny a posunov v budove.
Priestory v dome.
Funkčný diagram spracovaný novou aktualizáciou upresňuje funkcie priestorov, bývanie sa štruktúruje na obývačku, kuchyňu, verandu a strešnú záhradu, práca sa delí na dve zložky, odpočinok obsahuje dve spálne a hosťovskú izbu so sociálnymi zariadeniami. Ostatné priestory Berkel nazval cirkulácie, kde sú umiestnené všetky schodiská v budove. Nie sú to však len chodby prepájajúce jednotlivé záhyby naplnené funkciami, ale aj miesta kde sa formuje hlavný ohyb Möbiovho pásu. Dom má dva takéto body ohnutia, v ktorých sa obracia celá štruktúra zvnútra von a z vonku dovnútra. Takisto sa v týchto bodoch menia materiály a tiež vertikálne steny na horizontále a opačne. Tiež sa tu intímne, resp. súkromné priestory menia na spoločenské miesta a opačne.
Materiály.
Štruktúry pohybov v budove sú vyjadrené v rozvrhnutí dvoch hlavných materiálov – sklo a betón. Tieto dva materiály sa súbežne pohybujú a vymieňajú si miesta. Betónová konštrukcia sa stáva nábytkom a fasádne zasklenie sa mení na deliacu priečku.
Ieoh Ming Pei

Ieoh Ming Pei (po čínsky "Pej Jü-ming", pchin-jin: "Bèi Yùmíng"; 26. apríl 1917, Kanton, Čína† 16. máj 2019, New York, New York, USA) bol čínsko-americký architekt, ktorý pôsobil v New Yorku, popredný predstaviteľ modernej architektúry. Je nositeľom Pritzkerovej ceny. Známy je aj svojími iniciálkami I. M. Pei.
Životopis.
Doslovný preklad mena Jü-ming z čínštiny znie „Zreteľne vrytý“. Pri jeho udelení preukázali architektovi rodičia značnú dávku vešteckého nadania. Za posledných päťdesiat rokov Ieoh Ming Pei navrhol viac ako 50 budov po celom svete od priemyslových mrakodrapov a významných múzeí až po ubytovne pre obyvateľov s nízkym príjmom.
Pei vyrastal v Šanghaji, ale v roku 1935 sa presťahoval do Spojených štátov, aby tu študoval architektúru na Massachusetts Institute of Technology a potom na Harvard University. V roku 1948 bol architektonickým riaditeľom v developerskej firme Webb and Knapp. Vlastnú firmu založil v roku 1958.
I. M. Pei zvyčajne používal veľké, abstraktné formy a ostré, geometrické tvary. Ním navrhnuté do skla zahalené štruktúry pramenia z hi-tech modernistického smeru. Pei sa jednako len omnoho viac zaujíma o funkčnosť než o teóriu.
Počas svojej kariéry, Pei a jeho firma, vyhrali veľa architektonických cien. Prestížnu Pritzkerovu cenu dostal on sám v roku 1983.
"„Myslím si, že architektúra je pragmatickým umením. Aby sa stala umením skutočným, musí byť postavená na potrebných základoch.“