burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Rajka (súhvezdie)

Rajka je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Zaviedli ho holandskí moreplavci Pieter Dirkszoon Keyser a Frederick de Houtman. Johann Bayer ho v roku 1603 zobrazil vo svojom atlase "Uranometria" a pomohol tak k jeho rozšíreniu. Je to najjužnejšie ležiace zo štvorice súhvezdí, ktoré nesú mená vtákov. Z územia Slovenska je nepozorovateľné.
Hviezdy.
Alfa Apodis, najjasnejšia hviezda súhvezdia, leží v jeho západnej časti. S magnitúdou 3,83 patrí k tým slabším alfám. Na pohľad má jemne žltkastú farbu. V skutočnosti je to obor typu K. Druhou najjasnejšou hviezdou súhvezdia, len o 0,03 magnitúdy slabšou než alfa, je gama Apodis. Tento oranžový podobor má povrchovú teplotu menšiu ako 5 000 K.
Beta Apodis je dvojhviezda tvorená relatívne chladnými zložkami. Obe majú teplotu na povrchu asi 3 500 K a delí ich uhlová vzdialenosť 51″. Jasnejšia z hviezd má magnitúdu 4,16, slabšia 12,6. Červené alebo oranžové sú aj ďalšie tri najjasnejšie hviezdy v Rajke, čo je zreteľné pri ich pozorovaní triédrom.
Zložky širokej dvojhviezdy delta Apodis dokážeme od seba odlíšiť aj divadelným ďalekohľadom alebo triédrom. Jasnejšia z nich má magnitúdu 4,7 a je jasne červenkastá. Jej sprievodca v odstupe 103″ má jasnosť 5,1 mag. Ide iba o zdanlivú dvojhviezdu – jej zložky, oba obry, spolu navzájom nesúvisia.
Thétu Apodis, ďalšiu zreteľne červenú hviezdu, nájdeme asi tri stupne od alfy. Tento červený obor pulzuje, čím je slabo premenný.
Objekty.
Na deep-sky objekty je Rajka dosť chudobná. Ako súhvezdie ležiace ďaleko od roviny Galaxie nemôže pozorovateľom ponúknuť otvorené hviezdokopy ani hviezdotvorné hmloviny našej vlastnej Galaxie. Nachádzajú sa v ňom síce dve guľové hviezdokopy, no nie sú pozorovateľsky príliš atraktívne. Jasnejšia z nich, NGC 6101, má magnitúdu iba 9,3. Menšia a slabšia IC 4499 s magnitúdou 10 je už náročným objektom dokonca aj pre 20-centimetrový ďalekohľad. V oboch hviezdokopách je pozorovateľné malé zahustenie v strede.
Súhvezdie obsahuje aj množstvo galaxií, ale všetky sú vzdialené a slabé.
Poloha.
Celá severná časť Rajky sa pri pohľade voľným okom javí byť bez hviezd. Svojou rozlohou sa Rajka zaraďuje k tým menším. Hviezdy beta, gama a delta v nej tvoria malý pravouhlý trojuholník, kým alfa je trochu bokom. Súhvezdie možno nájsť pod výraznejším Južným trojuholníkom. V jeho blízkosti, severne od neho, sa nachádza aj Kružidlo a Oltár. Vidia ho obyvatelia 6. – 7. a južnejšej rovnobežky. Zvečera ho možno najlepšie pozorovať začiatkom leta.
Poľovné psy (súhvezdie)

Poľovné psy sú jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Zaviedol ho Johannes Hevelius v roku 1687. Toto súhvezdie, podobne ako napríklad Žirafa alebo Rys, nemá staroveký pôvod. Dva poľovné psy sa pôvodne volali Asterion a Chara. Podľa legendy majú naháňať oboch medveďov okolo pólu. Na vodidle ich vedie Pastier.
Hviezdy.
Najjasnejšia hviezda alfa sa nazýva Cor Caroli, čiže Karolovo srdce (niekedy sa nazýva aj Chara). Na počesť anglického kráľa Karola II. ju takto pomenoval Edmond Halley. Je to vizuálna dvojhviezda, vzdialenosť jej zložiek je 20 oblúkových sekúnd. 
Beta CVn sa volá Asterion (niekde sa uvádza aj Chara). Je žltá hviezda hlavnej postupnosti s povrchovou teplotou iba o 100 K vyššou ako má Slnko.
Y Canum Venaticorum s názvom La Superba je polopravidelná premenná hviezda neobyčajného spektrálneho typu C7.
Objekty.
V súhvezdí sa nachádza guľová hviezdokopa M3. Leží na južnej hranici, v takmer polovičnej vzdialenosti medzi Cor Caroli a Arktúrom, blízko hviezdy beta Comae Berenices. Poľovné psy vidíme z nášho pohľadu kolmo na Mliečnu cestu, preto sa týmto smerom dá pozorovať a fotografovať veľa galaxií v najvzdialenejších oblastiach vesmíru. K tým najznámejším patrí M51, Vírová galaxia. Je blízko hviezdy Alkaid (éta UMa) zo súhvezdia Veľká medvedica. Táto galaxia tvorí s hviezdami Alkaid a Mizar takmer pravouhlý trojuholník s pravým uhlom pri hviezde Alkaid. Ďalšia špirálová galaxia je M63, nazýva sa aj Slnečnica. Nachádza sa v dvojtretinovej vzdialenosti Alkaida s Cor Caroli. Jej ramená sú však menej výrazné. M94 je takisto špirálová galaxia, no jej ramená sú dosť tesne navinuté na jasnom kompaktnom jadre. Dá sa rozoznať pomocou ďalekohľadu, ktorý má priemer objektívu minimálne . Galaxia M106 bola pridaná až neskôr do pôvodného Messierovho katalógu. Má jedno rameno, ktoré je v možnosti dosahu 25-centimetrového ďalekohľadu. Leží približne v strede medzi hviezdami beta CVn a Phekda (gama UMa).
Poloha.
Poľovné psy je malé, nevýrazné súhvezdie. Hľadá sa pomerne ľahko, pretože je priamo pod chvostom Veľkej medvedice (resp. pod ojom Veľkého voza). Hviezda Cor Caroli je jediná jasnejšia hviezda v tejto prázdnej oblasti. Pre strednú Európu je súhvezdie z malej časti cirkumpolárne, v južnej Európe zapadá pod obzor celé, ale na severe Európy ho môžeme vidieť po celý rok. V zemepisných šírkach Slovenska ho celé môžeme vidieť prakticky celý rok okrem jesene.
Rydlo (súhvezdie)

Rydlo z lat. "Caelum" je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754 pôvodne ako Sochárske rydlo (z lat. "Caela Sculptoris"). Je to malé a úplne nenápadné súhvezdie bez mytologického pôvodu.
Hviezdy.
Nepomenovaná alfa Caeli dosahuje iba neveľkú jasnosť 4,46 mag. U nás nad obzor nevystupuje. Sprevádza ju spoločník magnitúdy 12,5, červený trpaslík.
Beta Caeli je žltobiela, voľným okom sotva viditeľná hviezda. U nás dosahuje nad obzorom výšku len 4°. Je o desatinu magnitúdy slabšia ako alfa Caeli.
Dvojhviezdou je aj gama Caeli vystupujúca u nás o niečo vyššie, do výšky 6°: Hlavnú žltú zložku sprevádza vo vzdialenosti 3″ biely sprievodca s magnitúdou 8,5.
Delta Caeli, ktorá u nás nevychádza, má na svojom povrchu teplotu 20 000°C.
Objekty.
Súhvezdie obsahuje len slabšie hviezdy a nijaké výrazné objekty. Nachádza sa tu len niekoľko veľmi slabých galaxií, napríklad NGC 1701 s magnitúdou 14.
20-centimetrovým ďalekohľadom možno južne od nášho územia vidieť na juhu Rydla trojicu galaxií NGC 1595, NGC 1598 a ESO 202-23. Za temnej noci sa javia ako tri rozmazané fliačiky s nepatrne svetlejšími stredmi. Tretia menovaná galaxia sú v skutočnosti dve kolidujúce málo svietivé galaxie.
Poloha.
Súhvezdie leží pod Zajacom, medzi Holubicou a Eridanom. Možno ho nájsť na spojnici hviezd z Orióna – Bellatrix a Rigel – predĺženej smerom na juh. U nás vystupuje nad obzor iba sčasti. Najjužnejšie časti Rydla sa dajú pozorovať len v juhoeurópskych zemepisných šírkach. Súhvezdie je plošne veľmi malé a jeho hviezdy netvoria nijaký výrazný obrazec.
Rys (súhvezdie)

Rys (lat. "Lynx") je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Zaviedol ho Johannes Hevelius v roku 1687, aby zaplnilo prázdne miesto medzi antickými súhvezdiami. Je to súhvezdie veľmi chudobné na hviezdy. Preto sa k nemu nijaká legenda neviaže. Hevelius v ňom napočítal celkom 19 slabých hviezd. Hovoril, že kto chce vidieť všetkých 19 hviezd, musí mať oči ako rys. Stadiaľ pochádza aj meno súhvezdia.
Hviezdy.
Hviezda alfa alebo 40 Lyncis je červený obor. V jeho vnútri, ktoré má teplotu 100 miliónov kelvinov, sa mení hélium na uhlík. Spolu s hviezdami Regulus a Pollux vytvára rovnostranný trojuholník. Jeho absolútna svietivosť zhruba 120-krát prevyšuje svietivosť Slnka. Okrem hviezdy alfa sú všetky ostatné hviezdy označené Flamsteedovými číslami, ktoré vo svojom zozname hviezd Historia Coelestis Britannica použil prvý kráľovský astronóm John Flamsteed. Písmenami gréckej abecedy sú totiž označené len hviezdy jasnejšie alebo premenné. Ostatné sú číslované sprava doľava.
Hviezdy 12, 19 a 38 Lyncis sú trojnásobné hviezdy, ale nemajú nijaké zvláštnosti. 38 Lyncis sa skladá z hlavnej a vedľajšej zložky, pričom hlavná zložka má magnitúdu 4,0 a jej sprievodca 6,0. V skutočnosti hlavná zložka 25-násobne prevyšuje jasnosť Slnka a celá dvojhviezda je od nás vzdialená 110 svetelných rokov. Zložky sú vzdialené 2,9“. Vo vzdialenosti 88" od hlavnej zložky je ešte jeden sprievodca 11. magnitúdy, ktorý však fyzicky nemá s dvojhviezdou nič spoločné.
12 Lyncis je naproti tomu fyzickou dvojhviezdou. Jej zložky majú podobnú jasnosť, 5,4 a 6,0 magnitúd, a sú od seba vzdialené 1,8“. Navzájom sa obehnú približne raz za 700 rokov. Vo vzdialenosti asi 8,5" sa nachádza ďalší sprievodca s jasnosťou 7,5 mag. Napokon je tu 19 Lyncis, ktorej zložky vzdialené 14,7“ ľahko rozlíšime aj malým ďalekohľadom. Jasnosti zložiek sú 5,6 a 6,5 magnitúd.
Aj 5 Lyncis má sprievodcu, ktorý je od nej vzdialený 9" a má jasnosť 8,2 mag.
Premenná hviezda typu Mira Ceti je R Lyncis. Hviezda Y Lyncis je červená polopravidelná premenná hviezda typu M so zmenou magnitúdy od 7,8 do 10,3 a s približnou periódou okolo 110 dní.
V súhvezdí je niekoľko slabých galaxií: najjasnejšia z nich je NGC 2683, ktorá má celkovú magnitúdu 9,7. Je to špirálová galaxia, ale pozeráme sa na ňu takmer zboku.
Poloha.
Rys pokrýva dosť širokú oblasť medzi Veľkou medvedicou, Povozníkom a Blížencami. Je to súhvezdie veľmi chudobné na hviezdy. Jedine hviezda alfa je dosť jasná a výrazne červenej farby. Súhvezdie je pre strednú a južnú Európu takmer celé cirkumpolárne, okrem jeho najjužnejšej časti. S výnimkou jesene ho môžeme pozorovať celý rok. Za jasnej noci ho môžeme vidieť ako slabú retiazku hviezd pred Veľkou medvedicou.
Plachty (súhvezdie)

Plachty, po latinsky "Vela" sú jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. V staroveku bolo súčasťou veľkého súhvezdia Loď Argo. Až Nicolas Louis de Lacaille v roku 1763 rozdelil Loď Argo na tri menšie súhvezdia: Kýl, Kormu, Plachty a za jednu časť súhvezdia sa zvykne považovať aj Kompas.
Hviezdy.
Zaujímavosťou na súhvezdí Plachty je, že nemajú hviezdy s označením Alfa (α) a Beta (β) Velorum, pretože pôvodne vznikli z väčšieho súhvezdia. Súhvezdie je veľké, ako oporné body pri hľadaní slúžia hviezdy Psí (ψ), Lambda (λ), Gama (γ), Omikron (ο), Delta (δ), Kappa (κ), Fí (φ), a Mí (μ) Veloris. 
Medzi zaujímavé hviezdy patrí viacnásobná hviezda Gama (γ) Velorum, ktorá pri pozorovaní triédrom či ďalekohľadom vyzerá ako dvojhviezda, no v skutočnosti sa skladá z piatich zložiek. Gama 1 (γ1) je bežná modrobiela hviezda s magnitúdou 4,3. Gama 2 (γ2) je spektroskopická dvojhviezda, jedna zložka v nej sa nazýva tzv. Wolfova-Rayetova hviezda, typ ultrahorúcej hviezdy, čo stratila svoj vonkajší obal. Gama 2 je najjasnejšou hviezdou súhvezdia, má (magnitúd). No a v päťnásobnej hviezde sú ešte dve slabé zložky s magnitúdou a .
Objekty.
V Plachtách sa nachádzajú a dve hviezdokopy a jedna planetárna hmlovina.
NGC 2547 je otvorená hviezdokopa, ktorú je možné pozorovať triédrom či malým ďalekohľadom. Leží vo vzdialenosti 1 300 ly (svetelných rokov).
IC 2391 je veľká otvorená hviezdokopa pozorovateľná voľným okom, triédrom či malým ďalekohľadom. Je veľmi ľahké spozorovať ju, na oblohe totiž zaberá väčšiu časť ako Mesiac v splne. Jej najjasnejšou hviezdou je Omikron (ο) Velorum a celá hviezdokopa je od nás vzdialená cca 600 ly.
NGC 3132 (Osmičková hmlovina) je planetárna hmlovina, ktorú môžeme pozorovať malým ďalekohľadom. Má tvar disku a v jej strede sa nachádza hviezda s jasnosťou . V hmlovine je mnoho "slučiek", podľa ktroých má aj meno Osmičková hmlovina.
Poloha.
Súhvezdie leží na južnej oblohe pri ostatných častiach bývalého súhvezdia Lode Argo.
Legenda.
Súhvezdie Plachty samo o sebe nemá žiadnu legendu, ale súhvezdie Loď Argo, do ktorého patrilo, predstavovalo bájnu loď, na ktorej sa tzv. Argonauti plavili, aby získali zlaté rúno.
Páv (súhvezdie)

Páv je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Zaviedli ho holandskí moreplavci Pieter Dirkszoon Keyser a Frederick de Houtman. Johann Bayer ho v roku 1603 zobrazil vo svojom atlase "Uranometria" a pomohol tak k jeho rozšíreniu. Navyše sa u Páva objavuje aj vzťah ku gréckej mytológii, čo je u tak južne ležiaceho súhvezdia zvláštne. Páv bol posvätným vtákom manželky najvyššieho boha Dia a kráľovnej nebies, bohyne Héry, a zároveň symbolom nesmrteľnosti.
Hviezdy.
Najjasnejšia hviezda alfa s magnitúdou 1,94 nesie meno Peacock, čo v angličtine znamená „páv”. Je výrazne jasnejšia než ostatné hviezdy súhvezdia. Nachádza sa blízko najseverovýchodnejšieho rohu Páva. Je to modrobiely podobor. Druhá najjasnejšia hviezda, bezmenná beta, je približne o magnitúdu a pol slabšia než Peacock. Kappa Pavonis patrí medzi krátkoperiodické premenné hviezdy typu delta Cephei a je to jedna z najjasnejších hviezd tohto typu. Trojhviezdny systém ksí Pavonis vidíme v ďalekohľade ako dvojhviezdu so zložkami veľmi odlišnej jasnosti.
Objekty.
V Pávovi sa nachádza len jediná guľová hviezdokopa, ktorá je však napriek tomu a svojej južnej polohe pomerne známa, pretože patrí k najväčším a najjasnejším na oblohe. Je to NGC 6752 s celkovou magnitúdou udávanou v rozsahu 5,4 – 6. Hviezdokopa je dosť uzavretá a jej stredové zhustenie je zreteľné. Jej skutočný priemer dosahuje 100 – 111 svetelných rokov a obsahuje okolo stotisíc hviezd.
V súhvezdí sa nachádza aj niekoľko slabých mimogalaktických objektov. Jedným z najjasnejších z nich je veľká špirálová galaxia s nevýraznou priečkou NGC 6744. Možno ju odhaliť pomocou malého ďalekohľadu pomerne blízko hviezdokopy NGC 6752. Je veľká, ale nie veľmi jasná. Ďalšia špirálová galaxia s priečkou, NGC 6872, je jednou z najväčších známych objektov svojho druhu. Možno ju pozorovať už malým ďalekohľadom. Slabá IC 5052 má tenké a slabé halo. Na jej pozorovanie je potrebný ďalekohľad s priemerom objektívu aspoň . NGC 6782 je ďalšia špirálová galaxia s priečkou. Kopa galaxií v súhvezdí Páv vzdialená asi 300 miliónov ly skrýva aj ďalšie špirálové a eliptické galaxie.
Poloha.
Páv leží ďaleko na juhu a susedí s najjužnejším súhvezdím – Oktantom. Nájdeme ho hlboko na juhu pod Strelcom a Južnou korunou, juhovýchodne od Oltáru. Alfa, Peacock, je ako výrazne najjasnejšia hviezda súhvezdia dôležitým orientačným bodom pri jeho hľadaní. Páv žiari najvyššie na večernej oblohe v období medzi júlom a septembrom. Z územia Slovenska je nepozorovateľný.
Pec (súhvezdie)

Pec (lat. "Fornax") je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754 pôvodne ako Chemickú pec (lat. "Apparatus Chemicus" alebo "Fornax Chemica") na počesť jeho priateľa Antoine Lavoisiera.
Hviezdy.
Najjasnejšia hviezda je dvojhviezda alfa Fornacis s magnitúdou 3,8. Je to jediná hviezda v súhvezdí, ktorej jasnosť presahuje štvrtú magnitúdu. Nemá nijaké meno rovnako ako ostatné hviezdy v tomto súhvezdí.
Ďalšou dvojhviezdou je omega Fornacis, ktorej hlavná zložka má jasnosť 4,9 mag. a jej sprievodca 7,9 mag. Ich vzájomná vzdialenosť je 10,8“ a dajú sa rozoznať už ďalekohľadom.
TZ Fornacis je zákrytový dvojhviezdny systém.
Iba 16 svetelných rokov od nás sídli podrobne skúmaný hnedý trpaslík LP 944-20.
Objekty.
Pec neobsahuje žiadne objekty pozorovateľné malým ďalekohľadom. V blízkosti východnej hranice s Eridanom je Kopa galaxií Pec, ale jej galaxie sú také vzdialené a slabé, že sa dajú skúmať len veľkými ďalekohľadmi. Najjasnejšia z nich je NGC 1316, ďalšie jasnejšie galaxie tejto kopy sú NGC 1380 (magnitúda 11,0) NGC 1317 (11,0), NGC 1399 (9,9), NGC 1404 (10,3) a NGC 1365 (11,2).
Približne v strede súhvezdia sa nachádza o niečo bližší objekt – takzvaný systém Fornax, čo je galaxia, ktorá patrí do Miestnej skupiny galaxií.
Poloha.
Pec je malé súhvezdie pozostávajúce len z niekoľkých slabších hviezd. Leží tak ďaleko na juhu, že zo severnej Európy sa nedá pozorovať a v strednej Európe ho vidno iba tesne nad južným obzorom. Obdobie jeho pozorovateľnosti je na Slovensku veľmi krátke.
Malý lev

Malý lev je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Pozostáva len zo slabých hviezd. Ide o takzvané "výplnkové súhvezdie", pretože dnes (na rozdiel od starovekej a stredovekej astronómie) sa musí každá hviezda zaradiť do súhvezdia. Zaviedol ho Johannes Hevelius v roku 1687.
Hviezdy.
Hviezda nazvaná ako alfa sa v Malom levovi nenachádza. Pri Malom levovi nepriraďoval označenie gréckymi písmenami jeho zakladateľ Hevelius, ale až Francis Baily v 19. storočí. Najjasnejšia hviezda má označenie 46 Leonis Minoris a nazýva sa Praecipua, čiže „hlavná hviezda“ alebo „najjasnejšia hviezda“. Má jasnosť 3,83 mag a už jej Flamsteedovo číslo hovorí, že leží na východnom konci súhvezdia. Tento oranžový obor je 8,2-krát rozmernejší a 32-krát žiarivejší ako Slnko.
Beta Leonis Minoris je dvojhviezda. Táto tesná dvojica sa dá pozorovať len ďalekohľadom s veľkou aparatúrou. Ich súčasný rozstup predstavuje iba pár desatín oblúkovej sekundy. Hlavná zložka je žltý obor o niečo chladnejší ako Slnko. Okolo nej obieha slabší sprievodca. Radí sa medzi žltobiele hviezdy hlavnej postupnosti.
Zvyšné hviezdy majú čísla, ktoré zaviedol anglický astronóm John Flamsteed. Ostatné jasnejšie hviezdy súhvezdia dosahujú jasnosť iba okolo 4. magnitúdy.
21 LMi je hviezda typu A, ktorá vykazuje neobyčajne rýchlu rotáciu, až 157 km/s.
42 LMi je zdanlivá dvojhviezda. Má zložky s jasnosťami 5,4 a 7,6 mag v širokom rozstupe 197 uhlových sekúnd. Rozoznať sa dajú aj triédrom.
R LMi patrí k premenným hviezdam typu Mira Ceti.
Objekty.
V Malom levovi sa dá nájsť niekoľko galaxií, ale všetky sú veľmi slabé a nie sú vhodné pre pozorovanie malým ďalekohľadom. V dosahu väčšieho prístroja je ich zhruba 17. Najjasnejšia z nich je špirálová, čelne natočená NGC 3344. Podobné parametre má len o čosi slabšia a vzdialenejšia NGC 3486 a bokom natočená galaxia NGC 3432. Ďalším objektom pre stredne veľké ďalekohľady sú NGC 3414 spolu s jej menším interagujúcim sprievodcom NGC 3418 a dve šošovkovité galaxie NGC 3245 a NGC 2859 s podobnou magnitúdou okolo 10,8.
Útvar veľkosti našej Galaxie známy ako Hanny′s Voorwerp žiari silným zeleným svetlom ionizovaných atómov kyslíka. Predpokladá sa, že tento objekt by mohol byť súčasťou slapového chvosta materiálu ožarovaného kvazarom v centre blízkej špirálovej galaxie IC 2497.
Ďalších päť jasných kvazarov v Malom levovi možno pozorovať – i keď iba najväčšími ďalekohľadmi sveta – vďaka efektu gravitačnej šošovky vyvolanému kopou galaxií SDSS J1004+4112.
Poloha.
Malý lev je veľmi nevýrazné súhvezdie jarnej oblohy. Jeho hviezdy sú sotva viditeľné a v niektorých hviezdnych mapách sa medzi nimi ani nekreslia spojnice. Nachádza sa presne medzi Veľkou medvedicou a Levom. Výrazná kosákovitá hlava veľkého Leva, nad ktorou leží, umožňuje určiť jeho pozíciu celkom dobre. Môžeme ho pozorovať prakticky po celý rok okrem jesenných nocí.
Sochár (súhvezdie)

Sochár je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754 pôvodne pod názvom Sochárska dielňa (z lat. "Apparatus Sculptoris"). Neskôr bol názov skrátený. V Sochárovi sa nachádza južný galaktický pól na súradniciach rektascenzia = 0h 42´, deklinácia −28°.
Hviezdy.
Sochár je pomerne malé súhvezdie chudobné na jasné hviezdy a objekty. Nijaká hviezda v ňom svojou jasnosťou neprevyšuje 4. magnitúdu. Najjasnejšia hviezda alfa Sculptoris má jasnosť 4,3 mag, spektrálny typ B7III a jej vzdialenosť od Zeme je 672 svetelných rokov. β Sculptoris je nepravidelná premenná hviezda, ale jej jasnosť osciluje vo veľmi malom rozsahu – od 4,46 mag do 4,49 mag. γ Sculptoris je obor na rozhraní typov G a K.
Epsilon Sculptoris je dvojhviezda, ktorej partneri majú jasnosť 5,4 a 9,4 magnitúd a ich uhlová vzdialenosť je približne 4,7“. Na ich rozlíšenie musíme mať ďalekohľad s priemerom väčším ako .
R Sculptoris je pulzujúci červený obor obklopený zvláštnou špirálovou štruktúrou.
Objekty.
Na južnom okraji súhvezdia, na hranici s Fénixom sa nachádza špirálová galaxia NGC 55. Je k nám natočená svojou najužšou stranou a podľa odhadov je vzdialená 7,5 až 10 miliónov svetelných rokov. Ďalšou podlhovastou špirálovou galaxiou je NGC 253 alebo Galaxia Sochár, ktorá leží takmer na severnom okraji súhvezdia. Tieto dve galaxie tvoria s niektorými ďalšími objektmi (napr. NGC 300, NGC 7793 a NGC 247 vo Veľrybe) priestorovo súvisiacu skupinu niekedy označovanú ako skupina galaxií v Sochárovi.
NGC 288 je guľová hviezdokopa. Leží vo vzdialenosti cca 40 000 svetelných rokov. Dá sa nájsť už poľným ďalekohľadom s dobrou svetelnosťou.
Asi 4° južne od hviezdy alfa Sculptoris leží stred elipsovitej trpasličej galaxie Sculptor.
Ďalším zaujímavým objektom je pomerne známa galaxia Koleso od voza. Zaraďuje sa k zriedkavému typu prstencových galaxií. Jej tvar je zrejme dôsledkom stretnutia s menšou galaxiou.
Kopu Abell 2744 prezývanú Pandorina kopa galaxií možno vidieť len extrémne veľkým ďalekohľadom.
Poloha.
Sochár je nenápadné súhvezdie bez výrazného obrazca, ktoré môžeme identifikovať vďaka tomu, že sa nachádza na východ od jasnej hviezdy Fomalhaut zo súhvezdia Južná ryba. Sochár vychádza v našich zemepisných šírkach len veľmi nízko nad obzor a v severných častiach Európy sa vôbec nedá pozorovať.
Stolový vrch (súhvezdie)

Stolový vrch alebo nesprávne "Stolová hora" (lat. Mensa) je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754 na planine neďaleko dnešného Kapského Mesta v Južnej Afrike.
Hviezdy.
Stolová hora pozostáva zo slabých hviezd. Jeho bezmenná alfa má magnitúdu len 5,09. Je to najslabšia alfa vôbec a to nielen čo sa týka zdanlivej, ale aj absolútnej magnitúdy. Patrí do málopočetnej skupiny hviezd slabších než Slnko, ktoré možno vidieť voľným okom. Zaraďujeme ju spektrálneho typu G6 hlavnej postupnosti a leží od nás iba 33,1 svetelného roka ďaleko, čím patrí k naším najbližším hviezdam.
Beta Mensae sa premieta do Veľkého Magellanovho mraku, ale leží, samozrejme, ďaleko pred ním. Gamu Mensae uvádza Obloha na dlani ako najjasnejšiu hviezdu súhvezdia s magnitúdou 5,06, podľa dnešných poznatkov je však o čosi slabšia než alfa. Obloha na dlani tiež udáva pre spomínané tri hviezdy iný spektrálny typ – K – ako novšie zdroje.
Ďalšou hviezdou podobnou Slnku v tomto súhvezdí je pí Mensae. Hoci je svietivejšia ako alfa Men a o 49 % svietivejšia ako naše Slnko, javí sa veľmi slabá, pretože leží vo vzdialenosti 59 ly od nás. Pri pí Men bola objavená exoplanéta s hmotnosťou 10 hmotností Jupitera. Jej priemerná vzdialenosť od materskej hviezdy je 3,29 AU.
Objekty.
V súhvezdí sa nenachádza veľa objektov, ktoré by stáli za pozornosť. Zo susedného súhvezdia (pozri súhvezdie Mečiar) však do tohoto nevýrazného a malého súhvezdia zasahuje Veľký Magellanov mrak. Za výborných pozorovacích podmienok v ňom veľkým triédrom alebo ďalekohľadom môžeme zbadať množstvo slabučkých hviezd, niekde usporiadaných do zhlukov a hmlistých škvrniek. Aj najjasnejšie hviezdokopy Veľkého Magellanovho mraku zasahujúce do tohto súhvezdia však majú iba magnitúdu 10 alebo vyššiu.
Poloha.
V štyroch hlavných hviezdach Stolového vrchu – alfa, beta, gama a éta – by sme mali vidieť lichobežníkovú horu prikrytú Veľkým Magellanovým mrakom ako obrusom. Všetky hviezdy sú však veľmi slabé, súhvezdie pôsobí skôr ako prázdna oblasť na oblohe. Stred Stolového vrchu leží asi 25° južne od druhej najjasnejšej hviezdy nočnej oblohy, Canopus.
Mikroskop (súhvezdie)

Mikroskop je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754. Pomenoval ho podľa vynálezu, ktorý koncom 16. storočia spôsobil obrovský pokrok vo vede, pretože vedci mohli poznávať prírodu vo veľmi malých rozmeroch.
Hviezdy.
Mikroskop je súhvezdie mimoriadne chudobné na jasné hviezdy a objekty. Najjasnejšia hviezda gama Microscopii dosahuje jasnosť len 4,67 magnitúd. Táto hviezda pôvodne patrila do súhvezdia Južná ryba ako 1 Piscis Austrini. Alfa Microscopii má jasnosť len 4,88 magnitúd. Má sprievodcu desiatej magnitúdy vo vzdialenosti 10,5“. Jasnejšia zložka má spektrálny typ G8 a preto je sfarbená dožlta. Jasnosť ostatných hviezd sa blíži k alebo presahuje piatu magnitúdu. Théta Mic je trojhviezda. Pri tesnom páre hviezd so vzdialenosťou len 0,5“ sa nachádza tretia zložka vzdialená 78,4“. Hviezdy jasnejšieho páru majú magnitúdy 6,4 a 7,0, ich slabší spoločník približne 10,5.
Objekty.
Súhvezdie je bez jasných zaujímavých objektov. Možno v ňom nájsť len niekoľko slabých galaxií, z ktorých najjasnejšia je špirálová NGC 6925. Severseverozápadne od nej leží ďalšia špirálová galaxia NGC 6923, tá je však takmer o magnitúdu slabšia (jasnosť 12,1 mag).
Poloha.
Mikroskop patrí medzi najnezreteľnejšie a najnenápadnejšie súhvezdia vôbec. V našich zemepisných šírkach dokonca ani nevychádza celé nad obzor. Keďže nijaká jeho hviezda nepresahuje jasnosť 4,5 magnitúd, u nás v týchto miestach sotva uvidíme niečo viac, ako len prázdnu oblasť bez hviezd. V južnejších zemepisných šírkach ho možno (s problémami) nájsť priamo pod Kozorožcom. Z východu susedí s Južnou rybou, zo západu s pomerne výrazným obrazcom Strelca.
Čierna hora (pohorie na Slovensku)

Čierna hora je krajinný celok Slovenského rudohoria.
Polohopis.
Pohorie Čierna hora sa nachádza severne od mesta Košice a obklopujú ho na juhu a východe Košická kotlina, na severovýchode a severe Šarišská vrchovina. Severným smerom leží Branisko, severozápadne Hornádska kotlina a západným smerom nadväzujú Volovské vrchy. Najvyšším vrchom je Roháčka () na západnom konci pohoria. Na území pohoria je na Hornáde vybudovaná priehrada Ružín. Čierna hora sa využíva najmä na lesné hospodárstvo a turizmus.
Časti.
Geomorfologický celok sa delí na tieto podcelky:
Charakteristika.
Podnebie je mierne teplé, vo vrcholových častiach chladné. V januári priemerne -5 °C, v júli priemerne 16,5 °C. Ročne spadne priemerne 700 zrážok. Pohorie tvorí väčšinou hornatina, reliéf tvorí plošina. Vyše 70 % pohoria tvorí les (najmä bučiny). Geologické zloženie: v strednej časti horniny kryštalinika (pararuly, svory a pod.), v severnej a južnej časti druhohorné horniny krížňanskej jednotky (kremence, bridlice a pod.) Pôdy sú väčšinou hnedé, miestami rendziny, na nive Hornádu nivné pôdy
Styx

Styx môže byť:
Európske združenie voľného obchodu

Európske združenie voľného obchodu (EZVO; po anglicky "European Free Trade Association" - EFTA) bolo založené 3. mája 1960 ako alternatíva pre európske štáty, ktorým nebolo umožnené alebo nechceli vstúpiť do Európskych spoločenstiev. Na rozdiel od Európskej únie nemalo smerovať k integrácii, cieľom bolo zlepšiť ekonomickú spoluprácu v Európe.
Zmluva bola podpísaná 4. januára 1960 v Štokholme (tzv. Štokholmská konvencia). V súčasnosti má EFTA týchto členov:
Do EÚ odmietajú vstúpiť z dôvodu výnimočnosti svojich ekonomík. Členské štáty EFTA navyše spoločne uzavreli zmluvy o voľnom obchode s mnohými štátmi sveta. V roku 1992 bola podpísaná dohoda o Európskom hospodárskom priestore (EHP), cieľom ktorého je slobodný pohyb tovarov, služieb, osôb a kapitálu. Európsky hospodársky priestor zahŕňa členské štáty EÚ a EFTA (okrem Švajčiarska, ktoré vstup do EHP odmietlo v referende).
Členovia EFTA.
Zakladateľmi EFTA boli Dánsko, Nórsko, Portugalsko, Rakúsko, Spojené kráľovstvo, Švajčiarsko, Švédsko. :
Spojené kráľovstvo spolu s Dánskom a Nórskom už 15 mesiacov po založení EFTA požiadala o vstup do EHS. Dánsko a Spojené kráľovstvo vystúpili z EFTA a stali sa členmi EHS až v roku 1973, ich predchádzajúca snaha bola blokovaná Francúzskom. Švajčiarsko do EHS nevstúpilo kvôli odmietavému stanovisku v referende.
Poznámky:
Zdroje.
http://www.europskaunia.sk/europske_zdruzenie_volneh2
The Flowers Of Romance

The Flowers of Romance bola raná punková skupina, založená v lete roku 1976 Jo Faullom a Sarah Hallovou. O hudobnej skupine viac-menej nemôže byť reč, pretože táto skupina nikdy nehrala naživo ani nevydala žiadne nahrávky, šlo iba o stretnutia na hudobné skúšky.
Podobne ako London SS a Masters of the Backsides je teda táto skupina známa pre množstvo členov, ktorí sa neskôr stali známi, ako Sid Vicious zo Sex Pistols či Keith Levene, skorý člen skupiny The Clash a neskôr Public Image Ltd. alebo Palmolive a Viv Albertine zo skupiny The Slits.
Meno skupiny bolo neskôr použité ako názov albumu skupiny Public Image Ltd., album "Flowers of Romance" z roku 1981.
Der er et yndigt land

Der er et yndigt land je dánska hymna.
Miranda

Miranda môže byť:
Zoznam predsedov katalánskej Generalitat

Toto je zoznam predsedov katalánskej Generalitat.
Pachycefalosaury

Pachycefalosaury alebo hrubohlavé dinosaury (lat. "Pachycephalosauria") bola skupina malých až stredne veľkých dinosaurov – bylinožravcov alebo všežravcov, blízko príbuzných rohatým dinosaurom (Ceratopsia). Tieto dvojnohé pevne stavané tvory so širokými bedrami mali vytŕčajúce lícne kosti (typický znak aj pre rohaté dinosaury), zhrubnuté lebečné kosti a kostenú obrubu na zátylku, ktorá trocha pripomínala počiatky kosteného goliera u primitívnych rohatých dinosaurov. Na tejto kostenej obrube, či tvárovej časti lebky, sa často nachádzali malé kostené hrbole. Slúžili zrejme samcom pri predvádzaní pred samicami, keďže na obranu pred dravcami vhodné neboli. 
Hrubohlavé dinosaury sú známe jedine z kriedových nálezísk severnej pologule, pričom v spodnej kriede sa vyskytovali ešte len zriedkavo. Najhojnejšie boli koncom kriedy v Ázii a Severnej Amerike.
Hrubé lebky.
Nadmerne zhrubnuté lebečné kosti boli snáď užitočné pri vzájomných súbojoch samcov v období párenia, keď do seba narážali hlavami v boji o samice ako dnešné barany. Ako je však možné, že otrasy nepoškodzovali mozog, je záhadou, keďže pevné kompaktné kosti, z akých sa skladali lebky týchto tvorov, nepohlcovali nárazy, hoci ich chrbtica bola na stlmenie nárazov dobre prispôsobená. Navyše, klenutá lebka zástupcov Pachycephalosauridae nebola na narážanie vhodná, pri kontakte by sa totiž všetka sila nárazu preniesla na jediný, najvyšší bod. Prečo však potom bývali lebky Pachycefalosauris také hrubé, keď neboli použiteľné pri vzájomných súbojoch? Možno mali Pachycephalosauria zvláštne upravené mozgové blany, čo však zo skamenelín nevieme zistiť. Je tiež možné, že sa udierali do bokov, pričom niektoré znaky chrbtice napovedajú, že chrbtica bola schopná uniesť aj silné nárazy. Lebky mohli mať, okrem iných funkcií a s pomocou kostenej obruby aj vizuálnu funkciu.
Horské zvieratá.
Je zaujímavé, že z hrubohlavých dinosaurov sa zvyčajne zachováva iba lebka, ktorá je spravidla ich najodolnejšou časťou tela. Táto situácia zodpovedá horským zvieratám, ktorých pozostatky sa zväčša zachovávajú len keď je ich kostra premiestnená do nižších polôh, čo zdržia práve najodolnejšie časti tela. Navyše, erózia v horách, zničilo ostatné kosti veľmi skoro. Vo vysokých polohách boli tieto pomerne bezbranné tvory tiež sčasti chránené pred dravcami, pred ktorými ich varoval jedine výborný čuch.
Systematika.
Pachycephalosauria sa delí, ak vynecháme bližšie nezaradené a primitívne rody, na dve podskupiny : plochohlavé Homalocephalidae (napr. rod Homalocephale) a Pachycephalosauridae-pachycefalosaury (napr. Pachycephalosaurus) s klenutými lebkami a v pomere k telu dlhšími chvostami. Homalocephalidae nebýva vždy braná za skupinu, niektorí odborníci ju považujú iba za vývojový medzistupeň medzi úplne primitívnymi druhmi a vyspelými Pachycephalosauridae.
Pachycephalosaurus

Pachycephalosaurus bol 4 až dlhý vyspelý hrubohlavý dinosaurus (Pachycephalosauria). Žil pred 69 až 65 miliónmi rokov, nájdený na západe Severnej Ameriky. Pachycephalosaurus je známy najmä z pozostatkov lebky. Jedna kostra pôvodne pripísaná tomuto rodu v skutočnosti patrila rodu príbuznému rodu Stygimoloch. Jediný doteraz známy druh je Pachycephalosaurus wyomingensis.
Opis.
Podobne ako iné Pachycephalosauria, mal Pachycephalosaurus dlhé zadné končatiny, značne dlhšie než predné, hoci nebol práve najlepším bežcom. Zhrubnuté kosti jeho lebky (až ) chránili mozog, no neboli pórovité, aby absorbovali prípadné nárazy. Lebka mala vďaka enormne zhrubnutým kostiam kopulovitý tvar. Ďalším znakom rodu Pachycephalosaurus sú početné kostené hrbole na lebke okolo kopuly, ktoré boli nad nozdrami zväčšené. Zuby tohto tvora pripomínali zuby malého dravého dinosaura rodu Troodon, išlo teda zrejme o všežravce.
Spôsob života.
V minulosti sa myslelo, že Pachycephalosaurus a jemu príbuzné rody využívali svoje zhrubnuté lebky pri vzájomných súbojoch – či už o samice alebo hierarchiu v stáde. Lebka týchto zvierat však nebola pórovitá, a neabsorbovala tak nárazy. Samce Pachycephalosaurov do seba nemohli narážať, kopulovité hlavy boli totiž okrúhle a neposkytovali dobrú kontaktnú plochu. Extrémne zhrubnuté lebečné kosti možno mali opodstatnenie aj iné, než iba na lákanie samíc, ako sa niekedy predpokladá. Pachycephalosaury nemuseli do seba narážať hlavami, ale počas súbojov sa hlavami buď pretláčali, alebo si narážali do trupov či bedier.
Vzhľadom na fakt, že z Pachycephalosaurov sa všeobecne zachovávajú iba odolné lebky, sa predpokladá, že žili vysoko v horách, kde sú zlé podmienky na fosilizáciu, pričom ich kosti do nižších údolí priplavili rieky.
Homalocephale

Homalocephale bol dlhý dvojnohý "marginocefalovec", bylinožravý alebo všežravý hrubohlavý dinosaurus (Pachycephalosauria) s plochou lebkou bez vystupujúcej kostenej klenby. Jeho hlava sa od tyla k zobáku skláňala smerom dole. Inak vyzeral ako typický príslušník Pachycephalosauria – mal dlhé zadné a krátke predné končatiny, zrejme s piatimi prstami, široké bedrá a dlhý chvost. Známy je z dobrých pozostatkov zahrňujúcich lebku a iné časti tela. Žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Mongolsku. Jediný druh je Homalocephale calathocercos.
Stegosaury

Stegosaury alebo platňochrbté dinosaury (lat. "Stegosauria") bola skupina menších až veľmi veľkých mohutných bylinožravých dinosaurov patriacich medzi vtákopanvé dinosaury (Ornithischia). Najstaršie známe stegosaury sú datované do strednej jury, no niektoré spodnojurské "tyreofory" sem mohli patriť tiež. Posledné známe stegosaury vymreli zrejme koncom spodnej kriedy, keďže identita vrchnokriedových pozostatkov (Dravidosaurus) nie je spoľahlivá.
Znaky stegosaurov.
Zástupcovia skupiny Stegosauria sa vyznačovali malou, nízkou hlavou, stredne dlhým krkom a svalnatým, ohybným chvostom. Od krku po koniec chvosta sa stegosaurom tiahli v dvoch radoch kostené platne nahradené ostňami buď nad bedrami, alebo v polovici chvosta. Niektoré rody mali pár ostňov aj na pleciach a bedrách. Kostené platne stáli viac-menej vertikálne, trochu naklonené do strán. Nemali ochrannú úlohu, lebo boli krehké – v ich vnútri sa nachádzalo množstvo krvných ciev, takže zrejme slúžili na termoreguláciu, presnejšie povedané, pomáhali mohutnému telu zbavovať sa prebytočného tepla. Rovnako však slúžili ako okrasa samcom počas obdobia párenia, kedy sa im zrejme pestro sfarbili, aby mohli pútať pozornosť samíc. Krk stegosaurov chránili husto zoskupené kostené štítky, dedičstvo po ich predkoch príbuzných rodu Scelidosaurus. Kostené štítky chránili tiež boky týchto dinosaurov.
Systematika.
Stegosauria tvorí spolu s obrnenými dinosaurami (Ankylosauria) skupinu "Thyreophora", ktorá je radená medzi "vtákopanvé dinosaury" (Ornithischia). Samotné stegosaury zastupovali dve podskupiny – Stegosauridae a Huayangosauridae.
Huayangosauridae.
Čeľaď primitívnych a malých stegosaurov s pomerne malými platňami a dosť veľkými, pomerne vysokými lebkami. Tieto tvory mali zuby aj v prednej časti čeľustí pod nozdrami. Zatiaľ je dobre známy jediný rod, Huayangosaurus, no viaceré menej známe formy sem môžu patriť tiež.
Stegosauridae.
Zástupcovia tejto čeľade predstavovali vyspelejšie a zvyčajne väčšie stegosaury s menšími hlavami. Poznáme mnoho ich zástupcov, delených do dvoch podskupín: Kentrosaurinae s plátmi iba do polovice chrbta (ďalej boli nahradené ostňami) a na vyspelú Stegosaurinae s ostňami iba na konci chvosta.
Huayangosaurus

Huayangosaurus bol len niečo vyše dlhý bylinožravý dinosaurus. Tento primitívny "stegosaurus" (Stegosauria) mal oproti neskorším formám pomerne vysokú a krátku hlavu, s početnými zubami aj v najprednejšej časti hornej čeľuste. Zobák mal teda dobre vyvinutý len na sánke. Do Huayangosauridae, ktorej je zároveň jediným istým členom, hoci sa do nej niekedy radia aj rody primitívne Tatisaurus a Regnosaurus. Zaujímavé je, že podobne ako vyspelé rody z čeľade "Stegosauridae", aj on mal na konci chvosta dva páry dlhých ostňov, ktoré boli zreteľne odlíšené od kostených dosiek na chrbte. Podľa všetkého disponoval aj dlhým ostňom na každom pleci. Patrí medzi najlepšie známe "stegosaury", keďže poznáme ako lebku, tak aj ostatok tela z približne pol tucta exemplárov. Žil pred približne 165 miliónmi rokov, nájdený bol v Číne.
Kentrosaurus

Kentrosaurus bol primitívny a pomerne malý stegosaurid (Stegosauridae), dorastajúci do dĺžky iba 3 až pri váhe približne . Tento štvornohý bylinožravý dinosaurus disponoval malými kostenými platňami, nad bedrami nahradenými radmi dlhých ostňov, ktoré sa tiahli až po špičku chvosta. Plochšie ostne mal ešte na pleciach a azda i na bedrách. S toľkými ostňami sa tento dobre chránený živočích nemusel báť prakticky žiadneho dravca dlhého do . Na rozdiel od väčšieho rodu Stegosaurus neobýval voľné priestranstvá ale pravdepodobne pralesy, čomu bola prispôsobená aj jeho veľkosť. Ide o najlepšie známeho primitívneho stegosaura, pričom sú známe pozostatky vyše troch desiatok jedincov. Žil pred 155 až 150 miliónmi rokov, nájdený v Tanzánii. Jediný druh je Kentrosaurus aethipicus.
Katalánska Generalitat

Katalánska Generalitat (po katalánsky : "Generalitat de Catalunya", po španielsky "Generalidad de Cataluña") je Generalitat, čiže vládny systém / politická organizácia, Katalánska.
Súčasnosť.
V súčasnosti Generalitat pozostáva z týchto inštitúcií: 
Dejiny.
O vzniku pozri Generalitat. Od konca 13. storočia „Cort“, dovtedy zvolávaný kráľom, dostal inštitucionálnu podobu. Delil sa na tri "vetvy" – cirkevnú (v nej klérus), vojenskú (v nej šľachta) a ľudovú (nazývanú aj "kráľovská komora"; v nej kráľovské mestá). Súhrn týchto poslancov sa nazýval "general de Cathalunya" (doslova „všeobecné [zhromaždenie] Katalánska“). Zvláštna deputácia Cort-u vyberala medzi jednotlivými zasadaniami kráľovské dane.
V 14. storočí kráľ priznal "Corts"-om právo delegovať svoje fiškálne a kontrolné úlohy dvanástim stálym osobám, na čele s predsedom.
Pozri aj.
Zoznam predsedov katalánskej Generalitat
Generalitat

Generalitat (po katalánsky zhruba "všeobecnosť", "väčšina") alebo po španielsky Generalidad je názov dvoch autonómnych regionálnych vládnych systémov Španielska (vlád pre tzv. „comunidades autónomas“): autonómnej vlády Katalánska a autonómnej vlády Valencie.
Meno vzniklo v 13. storočí ako názov stredovekých "Corts" - administratívnych zhromaždení/súdov Aragónskej koruny v Katalánskom kniežatstve a Valencijskom kráľovstve, ktoré obidva roku 1715 zrušil "Decreto de Nueva Planta" kráľa Filipa V..
Valencijská Generalitat bola „obnovená“ v roku 1982 a toto boli jej prezidenti: Joan Lerma, Eduardo Zaplana a Francisco Camps. O katalánskej pozri Katalánska Generalitat.
Katarína Koščová

Katarína Koščová (* 11. február 1982, Prešov) je slovenská speváčka, víťazka súťaže Slovensko hľadá Superstar z roku 2005. Jej sestra Veronika je herečka a speváčka.
Zo života.
Katarína Koščová má ukončené magisterské štúdium na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity odbor filozofia – estetika. Spievať začala spolu so sestrou Veronikou Koščovou v britsko-slovenskej skupine Heaven’s Shore. V roku 2004 sa prihlásila do súťaže Slovensko hľadá Superstar. V apríli 2005 s počtom SMS 611 886 túto súťaž vyhrala. Po skončení súťaže finalisti absolvovali koncertné turné po Slovensku, záznam z neho vyšiel na DVD. Katka na DVD spieva piesne „You oughta know“, „You had me“ a „Rome wasn't built in a day“.
V diváckej ankete Slávik 2005 bola Katarína Koščová nominovaná v kategórii speváčka a umiestila sa na štvrtom mieste. V tomto ročníku získala aj cenu "Objav roka 2005". Neskôr získala cenu mesta Prešov. V tomto meste každoročne organizuje benefičný koncert s názvom "Resuscitácia Prešov."
V súčasnosti Katka Koščová koncertuje najmä po Slovensku, Česku a Poľsku. V roku 2011 nahrala pieseň „Štědrý večer“, duet s českým spevákom Vojtěchom Dykom, ktorý bol zrealizovaný pre projekt producenta a textára Michala Horáčka "Český kalendář".
Česká kapela Nerez pod názvom Neřež v roku 2012 oslavovala 30. výročie svojho vzniku a účinkovala aj spolu s Katarínou Koščovou, ktorá zaspievala pesničky Zuzany Navarovej. V apríli toho roku účinkovala Katka Koščová v sérii deviatich koncertov, ktoré sa konali v Česku a na Slovensku. Pravidelne vyjadruje podporu LGBT komunite.
Minmi

Minmi je rod dlhého pevne stavaného bylinožravca, primitívneho zástupcu skupiny Ankylosauria. Tento tvor je známy z pomerne dobrých pozostatkov, ktoré okrem iného zahrňujú aj skoro kompletnú kostru. Dlhú dobu bolo rodové meno Minmi najkratšie medzi dinosaurami, prednedávnom však tento titul prebral vtákovitý dinosaurus rodu "Mei". Minmi žil pred 112 miliónmi rokov, nájdený bol v Austrálii.
Polárny dinosaurus.
Svojho času bol rod Minmi rozšírený na pevnine tvorenej dnešnou Antarktídou a Austráliou. Obýval tak územie polárneho kruhu. Hoci vtedajšie podnebie nebolo až také chladné ako dnes, zimy sa rovnali tým, aké dnes poznáme v miernom pásme, k čomu ešte treba pripočítať polárnu noc.
Znaky.
Kostené brnenie tohto dinosaura sa skladalo z plochých gombíkovitých štítkov, ktoré pokrývali chrbát i krk a z plochých ostňov so širokou základňou, ktoré chránili bedrá a chvost. Vyznačoval sa zároveň dosť dlhými nohami a zvláštnymi štruktúrami okolo tŕňov stavcov, ktoré mu zrejme spevňovali chrbát počas rýchleho behu. Rod Minmi disponoval dobre chráneným bruchom, pokrytým veľkým množstvom maličkých kostených štítkov.
Edmontonia

Edmontonia bol veľmi veľký, až dlhý vyspelý "nodosaurid", štvornohý obrnený dinosaurus. Známy je z dobrých pozostatkov celkovo štyroch druhov, ktoré žili v rozmedzí približne 10 miliónov rokov. Medzi jeho pozostatky patrí napríklad viacero dobre zachovaných lebiek. Žil pred 75 až 65 miliónmi rokov, nájdený bol na západe Kanady a USA.
Telesné znaky.
Edmontonia bolo veľké zviera, v bedrách napriek relatívne krátkym končatinám skoro dva metre vysoké a vyše tri tony ťažké. Tento mohutný zver mal zrastenými kostenými platňami obrnenú hlavu, ktorá mala vďaka zužujúcemu sa rypáku pri pohľade zhora tvar hrušky. Tvar zubov a aj celkovej lebky naznačuje, že si v potrave dosť vyberal a prednosť dával mäkšej vegetácii. Disponoval tiež mohutnými dopredu smerujúcimi ostňami na pleciach, medzi ktorými sa nachádzali ploché kostené platne, chrániace väzy a krk. Vďaka nim sa nemusel spoliehať len na pasívnu obranu pred dravcami, ale mohol na ne aj zaútočiť tak, že im rozpárala brucho. Ak to nepomohlo, trup a chvost mal dobre chránený a pred zubami dravcov kosteným pancierom, hoci bez väčších kostených platní alebo ostňov. Dvojica najväčších kostených ostňov na pleciach zvykla byť akoby rozťatá, vybavená dvoma hrotmi.
Spôsob života.
Kostené zbrane nemusela edmontonia využívať iba na obranu pred dravcami, ale zároveň ich mohli využívať samce počas vzájomného zápolenia. Podobne ako iné ankylosaury, aj tento nodosaurid bol zväčša samotár, prípadne putoval krajinou v malých viac alebo menej náhodných skupinkách.
Sauropelta

Sauropelta (v preklade "jašter s pancierom") bol bylinožravý obrnený dinosaurus, primitívny zástupca čeľade Nodosauridae. Žil v spodnej kriede (pred 108 Ma), nájdený bol v USA (štáty Wyoming, Montana a možno aj Utah). Jeho jediný druh je Sauropelta edwardsorum.
Opis.
Tento trojtonový bylinožravec sa nemusel obávať prakticky žiadneho dravca. Dorastal do úctyhodných rozmerov (od nosa po chvost meral ) a v pevnej rohovinovej koži chrbta i vrchu chvosta mával veľké množstvo kostených štítkov. Z krku a pliec mu dokonca vyrastali dlhé, kužeľovité ostne, zrejme smerujúce do strán (na rozdiel od rodu Edmontonia). Rod Sauropelta sa ďalej vyznačoval značne dlhým a mohutným chvostom, pričom je pomerne dobre známy. Zachovali sa nám totiž napríklad prekrásne skameneliny trupu. Prednedávnom boli objavené aj ďalšie časti brnenia, okrem iného kostené platne chrániace chvost.
Polacanthus

Polacanthus, pevne stavaný bylinožravec, bol obrnený dinosaurus, ešte nedávno relatívne málo známy. Žil pred približne 130 až 125 Ma (spodná krieda), nájdený bol v Anglicku.
Opis.
Tento vývojovo primitívny zástupca čeľade Nodosauridae sa vyznačoval úzkou, dobre obrnenou hlavou a dvoma radmi dlhých ostňov v prednej polovici trupu, pričom boky mu chránili kratšie a plochšie ostne. Medzi štyrmi radmi týchto veľkých ostňov sa nachádzali rady menších kostených útvarov. Bedrá polakantovi pokrývala široká kostená doska, poskytujúca veľmi dobrú obranu pred akýmkoľvek útokom, ktorú navyše umocňoval svalnatý a zároveň ostnatý chvost. Šlo o pomerne hojného (na to, že bol ankylosaurom, ktoré žili zvyčajne osamote) dinosaura, pričom ho zastupovali aspoň dva druhy. Jeden bol v priemere dlhý, druhý až okolo dlhý a mohutnejší.
Druhy.
Poznámka: Rod Hoplitosaurus z USA bol v minulosti považovaný za druh rodu Polacanthus.
Euoplocephalus

Euoplocephalus bol 6-7 m dlhý vyspelý ankylosaurid, svojho času najhojnejší obrnený dinosaurus na území vtedajšej Severnej Ameriky. Známy je z pozostatkov viac než štyroch desiatok jedincov. Žil pred 75 až 70 miliónmi rokov, nájdený bol na západe Kanady a USA. Jediný druh bol Euoplocephalus tutus.
Opis.
Disponoval výzorom typického ankylosaurida. Mal dlhý chvost, masívny trup s mocnými bedrami, pomerne krátke končatiny a krátku, širokú lebku. Na konci chvosta sa mu nachádzal ťažký kostený kyj, úderom ktorého dokázal lámať kosti aj najväčším dravcom. Trup, krk a časť chvosta mal Euoplocephalus pokrytý radmi menších tupo zakončených kostených ostňov. Dvojicu väčších ostňov mal nad pleciami a na kreni chvosta, kým krk mu chránili kostené platne. Niektoré ankylosauridy mali na rozdiel od Euoplocephala kostené brnenie zrejme viac jednotvárne. Lebka tohto tvora bola tiež výborne obrnená, s kostenými očnými viečkami a štvoricou tupých kostených výrastkov v zadnej časti lebky.
Scelidosaurus

Scelidosaurus bol panciernatý bylinožravý dinosaurus, najväčší známy spodnojurský "tyreofor" ("Thyreophora"). Jediným druhom je Scelidosaurus harrisonii.
Známy je z pomerne kompletných pozostatkov. Žil pred približne 200 miliónmi rokov na území dnešného Anglicka a Arizony (USA).
Opis.
Scelidosaurus predstavoval na svoju dobu pomerne veľkého živočícha. S dĺžkou až 4 metre, váhou približne . a najmä veľkým počtom kostených štítkov v pevnej koži, ktoré mu v radoch lemovali krk, chrbát a chvost, bol dobre chránený pred akýmkoľvek dravcom. Tento mohutný tvor mal zadné končatiny síce dlhšie než predné, no váha prednej časti tela mu už nedovoľovala behať po zadných končatinách.
Snovonne

Snovonne (* 7. máj 1984, Nitra) je slovenská speváčka rovnomennej hudobnej skupiny. Snovonne si je aj skladateľkou, textárkou a producentkou. Striedavo žije v Londýne a na Slovensku.