Kohen

Kohen (, pl. "kohanim") je židovský kňaz a potomok Áronov. Podľa biblickej tradície boli Áron a jeho potomkovia určení Bohom, aby vykonávali obetnú bohoslužbu najprv v stane stretávania a neskôr v jeruzalemskom Chráme, kde slúžili až do jeho zničenia.
Etymológia.
Slovo "kohen" vychádza z podobného koreňa ako napr. arabské "káhin", ktoré má význam „dohliadateľ“. "Kohanim" tak boli podľa niektorých vedcov pôvodne dohliadateľmi vo svätyniach, ktoré strážili pred znesvätením a "dohliadali" na správny priebeh obeti, ktorú obyčajný človek do svätyne prinášal. Na podporu tejto domnienky svedčí aj to, že postavenie "kohanim" je v Biblii často spojované s postavením "levitov", potomkov Jákobovho syna Léviho, ktorí sú tiež často označovaní za "kňazský kmeň" - ku kmeňu "Levi" patril ako Mojžiš, tak aj jeho brat Áron. Zatiaľčo levitom zostala funkcia dohliadateľov a strážcov svätyne (a neskôr Chrámu), Áronovi potomkovia prevzali vykonávanie samotnej obetnej bohoslužby.
Postavenie kohenov v histórii.
Ustanovenie Áronových potomkov ako kňazov pre Izrael je zmienené v Exode. Áronovci a leviti mali prevziať zodpovednosť za službu Bohu po prvorodených, ktorí o svoje vyvolenie prišli kvôli hriechu uctievaniu zlatého teľaťa. "Kohen" tak v judaizme slúžil ako vykonávateľ niektorých Božích prikázaní a preto sa na neho vzťahovali zvláštne a prísne pravidlá ohľadne rituálnej čistoty a nečistoty (pozri nižšie). "Kohen" bol pred uvedením do svojho úradu pomazaný a spoločne s kráľom je v Biblii druhou postavou, ktorá je označovaná ako pomazaný - "Mesiáš" (כהן המשיח "kohen ha-mašiach"). Ďalšou významnou funkciou, udelenou Bohom kohenom, bolo poslanie žehnať Izraelu - toto "kňazské požehnanie" (ברכת כהנים, "birkat kohanim") sa udržalo v židovskej liturgii až dodnes (pozri nižšie).
Desiatky a obživa kohenov.
Kohenovi náleží desiatok - tzv. truma - z úrody a produktov "Erec Jisra’el". Podľa Tóry neobdržali leviti a tým pádom ani "kohanim" žiadny diel krajiny izraelskej, miesto toho sa mali venovať službe v svätyni a byť živení z desiatkov prinášaných ostatným obyvateľstvom.
"Kohanim" sami boli živí z obetí, ktoré ľudia do Chrámu prinášali. Išlo o následujúce:
Dary, ktoré sa odovzdávali len v Jeruzaleme:
Dary prinášané po celom Izraeli:
Veľkňaz.
S rastúcou populáciou "kohanim" bol ustanovený titul veľkňaza (כהן גדול, "kohen gadol"), ktorý bol najprv vyberaný podľa bežného nástupníckeho pravidla (najstarší syn zaujíma miesto otca - Leviticus 6,15) a jeho titul bol doživotný. Za prvého veľkňaza je tradične považovaný Áron. Pokiaľ nemal kňaz synov, prešiel úrad na jeho brata prípadne na jeho synovca. Neskôr bol veľkňaz volený. Časom bola funkcia spolitizovaná a veľkňaz bol skôr politickou figúrou dosadzovanou podľa vôle vladára, čo sa dialo predovšetkým za vlády Seleukovcov a Rimanov. K ojedinelému prípadu došlo za vlády Hasmonejcov, ktorí vo svojich vladárskych funkciách spojili ako titul kráľa, tak aj titul veľkňaza.
V náboženskej tradíci bol veľkňaz jediným človekom, ktorý smel vysloviť Božie meno JHVH. Dialo sa tak vždy raz v roku na Jom kipur, kedy veľkňaz vchádzal do najsvätejšej svätyne Chrámu. Počas obdobia jedného týždňa pred Jom kipur sa mal očišťovať a pripravovať na tento úkon a službu za neho preberal dočasný veľkňaz.
Druhý chrám.
V období druhého chrámu nemali koheni vo svojich rukách žiadnu reálnu moc a ich postavenie bolo v očiach predovšetkým prostého ľudu zdiskreditované. Radou ľudí boli považovaní skôr za kolaborantov s Rimanmi a za príliš odtrhnutých od bežného života, čiastočne tiež vďaka ich previazaním so skupinou saduceov, ktorá bola zložená takmer výhradne z kohenov. Táto situácia nahrávala druhej silnej frakcii - farizejom - ktorí tiež neskôr prevzali moc v Sanhedrine - najvyššom židovskom zákonodarnom orgáne - a stali sa vodcovskými náboženskými autoritami Izraela, zatiaľčo funkcia kohenov zostala obmedzené len na liturgiu, ako je tomu aj dnes.
Halacha.
Kohen musí vďaka svojmu poslaniu splňovať mnoho halachických predpisov, ktoré sa týkajú ako rituálnej čistoty, tak aj pôvodu alebo stavu. Hlavným poslaním kohenov v čase druhého Chrámu bolo vykonávanie obeti, zatiaľčo leviti slúžili ako strážcovia, pomocníci a hudobníci alebo chrámoví speváci. Spočiatku silná pozícia kohenov v Sanhedrine ako učiteľov a vykladačov Zákona (odtiaľ pravdepodobne tiež ich novozákonné označenie „zákonníci“) bola umenšená a ich miesto zaujali učenci - rabíni a ich žiaci (mnoho kohenov patrilo medzi veľkých učencov a medzi farizejov, ale kňazský pôvod samotný prestal byť dôležitým kritériom pre získanie autority).
Kňazský odev.
Podľa traktátu Mišny Zevachim nesmie obetnú bohoslužbu slúžiť nikto iný, ako "kohen", ktorý je k tomu náležite oblečený. Oblečenie kohena sa skladá zo štyroch svätých šiat - בגדי קודש, "bigdej kodeš" alebo בגדי כהונה "bigdej kehuna" (kňazský odev):
Veľkňaz ďalej obliekal tieto štyri ďalšie časti:
Tabu vzťahujúce sa na veľkňaza.
Kňaz nesmie mať žiadnu fyzickú vadu (slepota, hluchota a pod.) alebo zranenie, ktoré zanechalo trvalé následky (nesmie mu napr. chýbať článok prstu a pod.), inak nie je považovaný za schopného vykonávať predpísané rituály.
Kohen môže byť iba muž, ktorý sa narodil z riadneho manželstva medzi kohenom a halachickou židovkou. Pokiaľ si kohen vezme proselytku, ich dieťa je židom, ale nie je kohen. Pokiaľ sa narodí dcéra, táto by si potom nemala vziať za manžela kohena. Dokonca je doporučované, aby si kohen nebral ženu, ktorej obaja rodičia sú konvertiti. Kňaz si nesmie vziať prostitútku, rozvedenú ženu alebo vdovu. Veľkňaz si mohol vziať za ženu len pannu.
Kohen sa nesmie znečistiť dotykom mŕtvoly ani miestom, kde sú mŕtve telá prechovávané. Nesmie chodiť cez cintorín - hroby kohenov sú väčšinou umiestené čo najbližšie k cintorínovým múrom a vedú k nim zvláštne bránky, aby príbuzní mohli hrob navštíviť a nemuseli kráčať cez ostatné hroby. Zákaz styku s mŕtvymi sa však nevzťahuje na prípad pohrebu blízkeho príbuzného alebo manželky a ďalej je kohen podľa Tóry povinný pochovať nájdenú mŕtvolu neznámeho človeka.
Kohenovo postavenie v dnešnej liturgii.
Kohenovo výsadné postavenie sa odráža v židovskej liturgii, kedy je kohenovi vyhradených niekoľko zvláštnych privilégií.
Pred požehnaním umyje levita kohenovi ruky tak, ako to leviti robili v dobách existencie Chrámu. Kohen potom bosý predstúpi pred zhromaždenie, prehodí si talit cez hlavu a pozdvihne ruky a roztiahne prsty tak, aby ukazovák a prostredník boli pri sebe a rovnako tak malíček a prstenník. Potom prednesú požehnanie tak, že opakujú slová požehnania, ktoré im predčíta chazan. Býva zvykom, že členovia obce sklonia hlavy a na kohenov sa počas žehnanie nepozerajú. Žehnajúce ruky aj kanvička na umývanie rúk sa stali symbolmi kohenov a levitov na náhrobkoch.