Ženijne technická zátarasa

Ženijne technická zátarasa (ŽTZ), písané tiež ženijne-technická zátarasa alebo ženijne technické zabezpečenie hraníc, bol systém najmä na hranici železnej opony, ktorý mal zabrániť prekročenie hraníc ako smerom dovnútra krajiny ale hlavne smerom von z nej. Vo všeobecnosti systém zátarás má znemožňovať alebo spomaľovať pohyb. Systém prekážok (zátarás), ako súčasť Česko-slovenského opevnenia vybudovaného v 30. rokoch minulého storočia, bol aj vo vnútrozemí a mal zabrániť postupu vojska a bojovej techniky. 
Druhy zátarás.
Rozdelenie zátarás podľa umiestnenia:
a podľa hmotnosti:
V Československu sa pred očakávanou nemeckou ofenzívou od roku 1936 budovali aj tzv. osobitné / zvláštne zariadenia, ktoré mali zabrániť neočakavanému vpádu motorizovaných jednotiek nepriateľa:
Existujúce zátarasy vybudované pôvodne v 30. rokoch minulého storočia sa po roku 1948 (Víťazný február) stali súčasťou železnej opony najmä na česko-slovenskej západnej hranici.
Zátarasy na hraniciach.
Hraničná zátarasa, vymedzujúca hraničné pásmo, sa skladala z viacerých častí. Z vojenského hľadiska mala zabrániť vstupu cudzích vojsk na naše územie a preto jej súčasťou boli (ťažké) protitankové prekážky (protitankový (betónový) ihlan, protitankový ježko a pod.). Jej charakteristickou súčasťou vnímanou obyvateľstvom bol však plot s ostnatým drôtom (protipechotné prekážky) a hraničné závory. 
Ploty boli na hraniciach v skutočnosti dva až štyri. Prvý, ktorý bol asi dva metre vysoký, tvorila spleť ostnatých drôtov, ktorej účelom bolo zabrániť alebo skomplikovať prístup. Ďalší plot v tvare písmena T, vysoký 2,5 až 3 metre, nazývaný "signálny" s elektrickým napätím najprv 24 voltov a (skrat signalizoval miesto narušenia a znamenal spustenie poplachu a výjazd pohraničníkov). V období roku 1953 až 1963 pod vysokým napätím 2000 až 6000 voltov. Posledný plot slúžil ako zábrana pre zver, aby smerom od hranice nemohla preniknúť k elektrickému plotu. Medzi plotmi sa nachádzalo zorané pásmo o šírke cca 20 m, nazývané "kontrolný pás", v ktorom bolo možné ľahko nájsť stopy prípadného "narušiteľa" a miesto, kde prekonal plot. Na niektorých úsekoch bola po roku 1970 ešte štvrtá stena, ktorá mala zabrániť prejazdu ťažkým vozidlám. V neskoršom období boli po celej dĺžke štátnej hranice nainštalované infračervené reflektory s dosahom až do dvoch kilometrov, ktoré umožňovali, aby vojak na strážnej veži mohol terén pozorovať infračerveným ďalekohľadom a videl krajinu aj v noci.
Stráženie a zamínovanie zátaras.
Tento systém plotov nestál priamo na hranici, ale v dostatočnej vzdialenosti od nej (cca 2 km), aby aj v prípade jeho prekonania stihli pohraničníci narušiteľa chytiť skôr, než sa dostal za skutočnú hranicu. Pozdĺž celých hraníc navyše viedla (zvyčajne vo vzdialenosti menej ako jeden kilometer) asfaltová komunikácia (tzv. signálka), ktorá pohraničníkom uľahčovala výjazd k miestu zásahu.
Okrem elektrického plotu a psov medzi najnehumánnejšie spôsoby patrili mínové polia, nástražné výbušné systémy vyrábané pohraničníkmi podľa podaných zlepšovacích návrhov. Z podnetu náčelníka Pohraničnej stráže Ludvíka Hlavačku (v tom čase plukovník, neskôr generálmajor) sa už v roku 1951 uvažovalo o zamínovaní 183 km západnej hranice. V marci 1952 bolo zamínovaných prvých 8,5 km v okolí Ašu, pričom boli použité granátové míny PP-Mi-Gr uložené 27 metrov do seba s 25-metrovým nástražným drôtom natiahnutým na kolíkoch nízko nad zemou. Až v osemdesiatych rokoch 20. storočia boli z hraničného pásma ČSSR odstránené posledné mínové polia, ktoré boli len v niektorých oblastiach (napríklad míny PP Mi-Ba, PP Mi-D a PP Mi.)