Farizej

Farizeji (hebr. פרושים - perušim, "oddelení") boli jedným z teologických, sociálnych a politických názorových prúdov antického judaizmu. Existovali v období Druhého chrámu (536 pred Kr.–70 po Kr.) a po jeho zničení boli kľúčovými aktérmi pri vzniku rabínskeho judaizmu - jedinej významej starovekej formy judaizmu, ktorá pretrvala až do dnešnej doby.
Je možné, že pomenovanie farizeji - oddelení - im dali ľudia mimo ich kruhov, pretože farizeji zaujímali odstup od okolitého sveta, aby sa mohli vyhnúť akémukoľvek kontaktu s nečistotou. Toto meno sa všeobecne zaužívalo, lebo správne zdôrazňovalo podstatnú črtu farizejského hnutia. 
Začiatky farizejského hnutia siahajú do makabejskej doby, kedy bolo treba brániť židovskú vieru proti helenistickým vplyvom. 
V Novom zákone/ Novej Zmluve sú farizeji kritizovaní ako pokrytci. V mnohých tradične kresťanských krajinách sa tento prívlastok preniesol aj do hovorovej reči. Pozadie tejto kritiky je obšírnejšie rozvinuté v odstavci "Farizeji a kresťanstvo".
Historický prehľad.
Farizeji sa pravdepodobne vyvinuli zo skupiny tzv. "Chasidim", čiže „zbožných“, ktorá sa sformovala za vlády seleukovského kráľa Antiocha IV. Epifana ako opozícia voči silnejúcej helenizácii. Jozef Flavius spomína farizejov ako jeden zo štyroch myšlienkových a spoločenských prúdov judaizmu (spolu so saducejmi, zelótmi a esejcami).
Farizeji sa grupovali z rôznych spoločneských vrstiev. Boli medzi nimi predovšetkým laici, aj niektorí kňazi. Patrili k nim remeselníci, gazdovia, obchodníci, a to aj v mestách aj na vidieku, v Judei aj v Galilei. 
Počas svojej existencie sa farizeji definovali predovšetkým v opozícii k saducejom. Tí reprezentovali konzervatívnu, kňazsko-aristokratickú elitu, zatiaľ čo farizeji mali svojich príslušníkov a sympatizantov vo všetkých vrstvách obyvateľstva. Konflikty medzi týmito dvomi skupinami sa týkali predovšetkým chápania vzťahu medzi bohatými a chudobnými a takisto postoja k helenizácii židovskej spoločnosti. Náboženské rozdiely sa týkali hlavne štatútu Jeruzalemského chrámu, ktorý bol podľa farizejov podriadený mojžišovskému Zákonu (Tóre) a prorokom. 
Pozícia a náboženské predstavy farizejov sa vyvíjali počas celej doby ich existencie, možno ich teda najlepšie sledovať na základe ich historického vývoja. Písomné doklady nám sú k dispozícii len z neskorších dôb, vďaka svojim spisom a komentárom sú nám známi hlavne rabi Hilel a rabi Šamaj z 1. storočia po Kr.
Farizeji a kresťanstvo.
Kresťanské dokumenty, ktoré sa nachádzajú v Novom zákone, vznikli medzi druhou polovicou 1. storočia a koncom 2. storočia po Kr. Líčia farizejov ako Ježišových protivníkov, ale tiež aj ako jeho najvýznamnejších diskusných partnerov. V evanjeliách prílišne zdôrazňovaná vonkajškovosť náboženských prejavov farizejov bola označovaná ako pokrytectvo a ako taká sa preniesla aj do dnešnej hovorovej reči:
Farizeji v Novom zákone zdôrazňujú dodržiavanie predpisov o rituálnej čistote, zatiaľ čo Ježiš, podobne ako (farizejská!) škola rabi Hilela, dával prednosť láske k Bohu a k blížnemu. Dodržiavanie litery zákona je postavené proti dodržiavaniu jeho zmyslu.
Konflikt s farizejmi bol následne vyvolaný Ježišovým nárokom na plné právo autonómne vykladať Tóru vo vzťahu k svojej osobe.
Nový zákon vznikol po definitívnom „osamostatnení“ sa kresťanstva od judaizmu po roku 70 po Kr. Odborníci sa preto domnievajú, že negatívny obraz farizejov v Novom zákone je skreslený a je dôsledkom ranokresťanskej polemiky s rabínskym judaizmom. Poukazujú na to, že Ježiš sa často vyjadroval v zhode s názormi farizejských škôl - napr. o láske k blížnemu učil v zhode so školou Hilelovou, naproti tomu v otázke rozvodu stál na strane Šamajovej školy. Ježišovo chápanie posmrtného života sa takisto blíži farizejským predstavám. Rovnako titul "Rabbi", ktorým Ježiša oslovujú jeho učeníci a spoludiskutéri (pozri ), podľa niektorých dokazuje, že Ježiš patril medzi farizejov. Farizeji - na rozdiel od saducejov - nezohrali úlohu pri Ježišovom odsúdení a umučení, podľa Nového zákona sa dvaja vážení farizeji, Jozef z Arimatey a Nikodém (ktorý s Ježišom debatoval v noci: Jn 3, 1-15), dokonca postarali o Ježišov pohreb (Jn 19, 38-39). Neskôr sa významný farizej, rabi Gamaliel, postavil proti prenasledovaniu prvých kresťanov v Jeruzaleme (Sk 5, 33-39). Farizejom bol aj Šavol, neskorší apoštol Pavol (Sk 23, 1-9).
Dochované výmeny názorov medzi Ježišom a farizejmi by teda bolo možno vnímať skôr ako typické talmudické diskusie, ktoré neskorší tradenti pochopili ako oveľa hlbšie konflikty.
Iní kritici novozákonného obrazu farizejov považujú novozákonné líčenie za karikatúru. Ježišovo vysvetlenie, že uzdravenému človeku sú odpustené hriechy (Mt 9, 2-7, Lk 5, 17-26), je v zhode s chápaním, ktoré bolo rozšírené medzi farizejmi v Ježišovej dobe. Odsúdenie Ježiša ako rúhača zo strany farizejov kvôli tomuto vysvetleniu preto nemôže byť verné historickej skutočnosti. Rovnako Ježišove uzdravenia vykonávané v sobotu (napr. Mt 12, 9-14) neporušujú žiadne zo známych rabínskych prikázaní (pozri Mišne Tora od Maimonida, Šabat 2-3). Ani Ježišovo hlásanie radostnej zvesti okrajovým spoločenským skupinám (žobrákom, mýtnikom) nie je v rozpore s rabínskou tradíciou, ktorá takisto hlása odpustenie pre všetkých. Pri podrobnejšom porovnaní sa ukazuje, že mnohé spomedzi Ježišových názorov sú v zhode s učením farizejov.
Príčinou negatívneho zobrazenia farizejov v Novom zákone môže byť obrat kresťanskej misie k Nežidom. Kresťanstvo samo seba chápalo ako legitímneho nástupcu judaizmu a chcelo sa voči nemu jasne vymedziť. Logicky preto negatívne hodnotilo tých Židov, ktorí nekonvertovali na kresťanstvo, a obzvlášť ich najexponovanejších reprezentantov, ktorými v tej dobe boli práve farizeji.