Stará Pazova

 &lt;ns&gt;0&lt;/ns&gt;
 &lt;revision&gt;
 &lt;parentid&gt;7563925&lt;/parentid&gt;
 &lt;timestamp&gt;2023-10-10T19:29:30Z&lt;/timestamp&gt;
 &lt;contributor&gt;
 &lt;username&gt;InternetArchiveBot&lt;/username&gt;
 &lt;/contributor&gt;
 &lt;comment&gt;Rescuing 29 sources and tagging 0 as dead.) #IABot (v2.0.9.5&lt;/comment&gt;
 &lt;origin&gt;7673535&lt;/origin&gt;
 &lt;model&gt;wikitext&lt;/model&gt;
 &lt;format&gt;text/x-wiki&lt;/format&gt;
Stará Pazova je mesto v Srbskom autonómnom kraji Vojvodina, v Sriemskom obvode. Podľa sčítania obyvateľstva z roku 2011 v nej žije 18.602 obyvateľov. Medzi nimi je aj početná slovenská komunita, ktorá si zachováva a pestuje svoj jazyk a kultúru.
Stará Pazova je okresným mestom, totiž správnym centrom rovnomennej obce. V súlade s administratívnym členením Srbska celá obec, čiže okres zahrňuje deväť osád a má 65 792 obyvateľov.
Slovenčina je v Starej Pazove jedným z úradných jazykov.
Geografia.
Reliéf a poloha.
Stará Pazova sa nachádza v najjužnejšej časti Strednej Európy v širšom zmysle tohto geografického termínu. Presnejšie, leží na južnom okraji Panónskej panvy, na úrodnom rovinatom kraji Sriem.
Osada s priľahlým chotárom má rozlohu 64,68 km² a hraničí sa na severe s okresom Inđija a na ostatných stranách sveta s chotármi osád patriacich do staropazovského okresu. Sú to: na západe Golubince, na juhu Vojka a Nová Pazova a na východe Staré Bánovce. 
Geografická poloha osady je výnimočne priaznivá, lebo sa nachádza medzi dvoma najväčšími mestami v krajine. Leží severozápadne od Belehradu, hlavného mesta Srbska a juhovýchodne od Nového Sadu, hlavného mesta Vojvodiny. Vďaka takejto polohe sa v osade a jej okolí križujú lokálne, regionálne a medzinárodné cesty (diaľnice Európska cesta 70 a Európska cesta 75) a nachádza sa v nej aj významný železničný uzol.
Najbližšia rieka je Dunaj, ktorý preteká na vzdialenosti východne v smere zo severu na juh. Rieka Sáva, ktorá oddeľuje sriemsku časť Panónskej nížiny od Balkánskeho polostrova sa nachádza južne od mesta.
Podnebie.
Stará Pazova leží v miernom klimatickom pásme s pravidelným striedaním ročných období. Letá sú horúce a suché, zimy sú chladné so snehovými zrážkami, zatiaľ čo sú pre jar a jeseň charakteristické teplejšie počasie a výdatné zrážky. Priemerná teplota v januári dosahuje –1 ºC, v júli je to 21,6 ºC. Celoročný priemer je 11 ºC.
Na tomto území často dujú vetry, predovšetkým košava a chladný severný vietor – severák. Košava je juhovýchodný vietor, ktorý može dosiahnuť rýchlosť 120 km/h. Duje niekoľko dní za sebou počas celého roka, okrem letných mesiacov. Najveternejšie mesiace sú február, marec, apríl a november.
Priemerný ročný úhrn zrážok je 648 mm. Najvyššie zrážky pritom pripadajú na mesiace máj, jún a júl, najnižšie na marec a október. Priemerné množstvo oblačnosti v percentách pokrytia oblohy býva okolo 54%. Celková doba slnečného svitu je 2167 hodín ročne.
Názov.
Existujú rôzne nepotvrdené teórie o pôvode názvu Pazova. Väčšinou predpokladajú, že ide o skomoleninu nejakého slova zo srbochorvátčiny alebo staroslovienčiny. V rakúskych archívnych prameňoch sa vyskytuje názov "Pradium Pahsoe", druhý variant je "Praedium Bahsoe".
Roku 1792 bola založená nová osada juhovýchodne od Pazovy. Nemeckí kolonisti sa prisťahovali v jeseň 1791, keď pre výstavbu príbytkov bolo už na ten rok neskoro. Z vďačnosti Pazovanom, ktorí ich počas zimy uchýlili u seba, títo noví usadlíci dali svojej osade meno Nová Pazova () a pôvodná Pazova vtedy dostala pomenovanie Stará.
Dejiny.
V okolí Starej Pazovy sú objavené bohaté archeologické nálezy, ktoré patrili kultúre bronzovej, železnej a mladšej kamennej doby (neolit). Rozprestierala sa tu aj Vučedolská kultúra (30002400 pred Kr.) patriaca do medenej doby. V staroveku túto oblasť obývali mnohé národy: Ilýri, Kelti, Rimania, Avari, Slovania. Keltské kmene sem začali prenikať polovicou 4. storočia pred Kr. Toto územie sa roku 20 po Kr. stalo súčasťou Rímskej ríše a jej provincie Panónia. Až po zánik Západorímskej ríše rieka Dunaj bola v tejto oblasti hranicou Rímskej ríše – Limes Romanus. V stredoveku tu sídlili Avari, Maďari a neskoršie Turci.
Vznik osady a prví osadníci.
Rozhodujúci vplyv na vznik a vývin Starej Pazovy a okolitých osád, mali významné medzinárodné udalosti z druhej polovice 17. a prvej polovice 18. storočia, ktorých následkom bolo zabratie tohto územia Habsburgovcami a odchod Osmanských Turkov.
Roku 1683 sa bitka pri Viedni skončila porážkou Osmanských Turkov. Piata rakúsko-turecká vojna pokračovala do rozhodujúcej porážky Turkov 11. septembra 1697 v bitke pri Zente (dnes Senta, Srbsko) cisárskym vojskom pod velením Eugena Savojského. Turci boli donútení uzavrieť s Habsburgovcami roku 1699 Karlovský mier. V auguste 1716 Eugen Savojský porazil Osmanských Turkov pri Petrovaradíne a 16. augusta 1717 aj pri Belehrade. 21. júla 1718 bol podpísaný mier v Požarevci medzi Habsburskou monarchiou a Benátskou republikou na jednej strane a Osmanskou ríšou na strane druhej. Osmani stratili všetky územia ležiace severne od Dunaja a Sávy. Celé Uhorsko a tým aj jeho Dolná zem, kam patrilo aj územie dnešnej Vojvodiny, boli oslobodené spod tureckého jarma. Ked Turci odišli, južné kraje Dolnej zeme zostali takmer vyľudnené. Viedenská vláda hneď začala tie kraje osídľovať, predovšetkým z vojenských, ale aj hospodárskych pohnútok. Osídľovaním vytvárala pevný obranný systém proti prípadnému tureckému vpádu. Na druhej strane napriek tomu, že tam pôda bola močaristá, začala sa obrábať, čo malo značný hospodársky význam.
Pazova ako sídlisko sa prvý raz spomína v spisoch z roku 1716, keď sa južná časť Sriemu stala časťou Habsburskej monarchie. Bola založená najprv ako dedinská osada panónskeho typu a osídľovali ju severovýchodne od terajšieho sídla Srbi pôvodom z krajov južne od riek Sávy a Dunaja, ktoré vtedy boli časťou Osmanskej ríše. Onedlho za starousadlíkmi prišli Srbi z Liky, horského regiónu v dnešnom Chorvátsku, vtedy patriaceho do Habsburskej monarchie. Roku 1745 sa Pazova dostala pod správu habsburského vojska ako súčasť Vojenskej hranice, pozostávajúcej sa z niekoľko dištriktov. Pazova prislúchala Slavónskej vojenskej hranici a jej Petrovaradínskemu provizoriátu. V dobe 17601770 sa obyvatelia presídlili na miesto terajšieho sídla, pre nadmernú zamokrenosť terénov, na ktorých predtým bývali. Vtedy začalo i húfnejšie osídľovanie. 
Osadzovanie Slovákov.
Roku 1770 sa do Starej Pazovy začali sťahovať Slováci. Väčšina z nich mala svoj pôvodný domov na dnešnom strednom Slovensku, prevažne vo vtedajších uhorských stoliciach: Hontianskej, Novohradskej a Zvolenskej. Sčasti však boli aj z Turčianskej stolice, z Gemera, Liptova a Oravy. Sťahovali sa do Pazovy v rámci tretej etapy migrácie Slovákov na Dolnú zem, najčastejšie po viacročných migračných prestávkach v osadách južného Novohradu, alebo v osadách Peštianskej stolice v prvej etape sťahovania. V druhej etape medzičasom v najväčšom počte prípadov pobudli v osadách Báčsko-bodrockej, Békešskej, Čongrádskej alebo Sabolčskej stolice. Hlavnou príčinou slovenského vysťahovalectva boli ťaživé hospodárske a sociálne podmienky, značná preľudnenosť a nedostatok existenčných možností v rodných krajoch.
V prvom roku kolonizácie Pazovy Slovákmi, do osady sa prisťahovalo 65 rodín slovenských evanjelikov. Väčšina bola predtým, od roku 1758 usídlená v Selenči, vo feudálnej Báčke, na majetku katolíckeho arcibiskupstva v Kaloči. Kaločský arcibiskup sa roku 1769 rozhodol vysťahovať ich zo svojho veľkostatku. Využil to nájomca pustatiny Pazovy Eliáš Bohn, aby ich na vlastné náklady a na základe cisárskeho povolenia nasťahoval do Pazovy. Aby si pozbierali úrodu, bolo im dovolené v Selenči zostať do jari 1770. Cisárske povolenie podpísal vo Viedni 26. septembra 1769 syn cisárovnej Márie Terézie Jozef II. ako jej spolupanovník. Bol to vlastne návrh a súčasne i rozhodnutie Dvornej rady o presťahovaní slovenských rodín zo Selenče do pustatiny s vtedajším názvom "Praedium Pahsoe". Prvých dvadsať rodín podľa správy veliteľa petrovaradínskeho pluku plukovníka Raškoviča sa tam nasťahovalo 21. mája 1770. Usadlíci neboli ihneď zaradení do vojnových súpisov a do hraničiarskej služby, lebo podľa hraničiarskeho zákona mali voľné prvé tri roky. Museli však vysušovať močaristú pôdu, kopať kanály a studne, stavať si domy.
V nasledovných rokoch do Pazovy prišli nové skupiny Slovákov, najviac zo Selenče a z Malého Kereša, ale aj z iných osád vtedajšieho Dolného Uhorska, v ktorých boli usídlení počas migračných prestávok. Aj priamo z niekoľkých osád Horného Uhorska (dnešné Slovensko) prišiel určitý počet kolonistov. V rokoch 17701775 sa sem nasťahovalo asi 1300 Slovákov, takže osada nadobudla prevažne slovenský ráz, ktorý si zachovala nasledovných asi 200 rokov. Predtým bola srbskou osadou s približne 400 obyvateľov.
Pod habsburskou vojenskou správou.
Kým bola pod správou habsburského vojska, ako súčasť Vojenskej hranice, mala Stará Pazova charakter väčšej dedinskej osady panónskeho typu so špecifickým relatívne pravidelným pôdorysom. Zákrokom vojenských vrchností formovaná bola podľa územných plánov vojenských inžinierov ako usporiadaná ulicovka, založená na geometrickej schéme uličnej siete. Podľa "Hlavného návodu na osídľovanie" z roku 1772, platného pre osady na územiach získaných po vytlačení Turkov, určená bola šírka hlavných ulíc na 34 až 38 metrov, kým vedľajšie ulice mohli mať šírku 11 až 16 metrov. Pozemky na stavbu domov mali šírku min. 23 metrov a dĺžku 143 až 190 metrov.
Vďaka svojej výhodnej polohe v ústrednej časti východného Sriemu, na pol cesty medzi Zemunom a Petrovaradínom, Stará Pazova bola vojensko-správnym sídlom vojenskej posádky – kompánie (stotiny) a jej kapitána až do úradného zrušenia Vojenskej hranice. Obyvateľstvo bývalo a pracovalo v rodinných družstvách – zádruhách, ktoré bolo na území Vojenskej hranice zakázané deliť na menšie (rodinné) celky. Všetka pôda patrila rakúskemu panovníkovi, ktorý ju namiesto platu rozdeľoval ako léno jednotlivým hraničiarom, podľa početnosti zádruhy. Každá hraničiarska zádruha bola povinná ako protihodnotu za užívanie lénnych pozemkov živiť a do vojska dať stanovený počet hraničiarov. Tie ktoré mali do štyroch pre vojsko súcich chlapov, dávali jedného a tie ktoré ich mali päť alebo viac, dávali dvoch členov do hraničiarskej služby.
Jedinou požiadavkou prvých slovenských kolonistov voči vrchnosti pred sťahovaním do Pazovy bolo, aby im dovolila v novom sídle mať svojho kňaza a učiteľa. Túto požiadavku sa im podarilo aj presadiť, takže mali svojho kňaza a učiteľa (sprvu v jednej osobe) už v roku príchodu. V tom istom roku si vybudovali modlitebňu a založili cirkevný zbor a ľudovú školu s vyučovacím jazykom slovenským. Roku 1771 si slovenská komunita vystavala kostol z nepálených tehál a bez veže. Neskôr, roku 1781 cisár Jozef II. vydal Tolerančný patent, ktorým zaručil slobodu vierovyznania v Habsburskej monarchii. V rokoch 1786 a 1787 ho doplnil intimátmi, ktorými dovolil evanjelikom používať zvony a stavať veže pri svojich modlitebniciach. Cisárov znášanlivý postoj využili Pazovania a roku 1786 si zadovážili cisárske povolenie na stavbu kostola s vežou, o niečo skôr pred vydaním intimátu, ktorým to bolo dovolené v celej monarchii. Roku 1788 bol postavený nový, terajší slovenský evanjelický kostol z pálených tehál. Ide o stavbu s chórom a jednoloďovým priestorom ukončeným polokruhovou oltárnou apsidou. Celej stavbe dominuje veža v barokovom štýle. Srbská komunita si dnešný pravoslávny kostol sv. Eliáša postavila roku 1827 v blízkosti zbúraného staršieho kostola, o ktorom sa údaje nezachovali.
Revolučné udalosti z rokov 18481849 zasiahli aj Starú Pazovu. Na Májovom zhromaždení v Sriemskych Karlovciach bola vyhlásená Srbská Vojvodina. Do jej územia patrila aj Stará Pazova, ako aj celý východný Sriem. Vyše sto Pazovanov šlo pod velením Jozefa Miloslava Hurbana do srbského táboru v Sriemskych Karlovciach, aby spolu so Srbmi bojovali proti košútovcom. V novembri 1849 správa Vojenskej hranice bola znovu vrátená na územia z predrevolučných rokov.
V Rakúsko-Uhorsku.
Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní roku 1867 vystriedala Rakúske cisárstvo dualistická Rakúsko-uhorská monarchia. O rok neskôr prišlo aj k uhorsko-chorvátskemu vyrovnaniu. Parlament Chorvátsko-slavónskeho kráľovstva sa dožadoval demilitarizácie Vojenskej hranice pod zámienkou, že nebezpečenstvo vojny z Osmanskou ríšou už prešlo. Demilitarizácia sa začala roku 1869 a v prípade Slavónskej vojenskej hranice bola dokončená roku 1881. Stará Pazova odvtedy prináležala Sriemskej župe v autonómnom Chorvátsko-Slavónsku v rámci Uhorska. Odvtedy sa začala rýchlejšie vyvíjať. Rodinné zádruhy sa rozčleňovali a nové domy sa stavali na konci záhrad. Začal sa rýchly rozvoj remesiel a obchodu. Lénne pozemky sa teraz podľa zákona z roku 1850, konečne mohli stať skutočným vlastníctvom užívateľov. Dovolené bolo neobmedzené nadobúdanie majetku každej osobe.
O vývoj osady koncom 19. storočia sa zaslúžilo aj založenie okresnej správy a súdu, no najviac výstavba železnice. Prvý vlak cez Starú Pazovu prešiel roku 1873. Budova železničnej stanice bola postavená roku 1883. Od roku 1888 tadiaľto premával legendárny Orient Express na trase Paríž–Konštantínopol. Železnica prispela k organizovaniu týždenných trhov, takže osada za krátku dobu vyrástla na chýrečné trhovisko. Založené boli peňažné ústavy, ktoré neskoršie prerástli na úverové banky, čo vplývalo na rozvoj priemyslu. Začiatkom 20. storočia boli tu priemyselné objekty predovšetkým tehelne a mlyny. Významné budovy sporiteľňu a hotel Petrovič, ktoré podnes charakterizujú centrum mesta, dal roku 1905 postaviť srbský veľkostatkár Nikola Petrovič. Hotel vystavali v eklektickom a sporiteľňu v secesnom architektonickom štýle, príznačnom pre začiatok 20. storočia v Európe.
Rozprúdil sa aj kultúrno–osvetový život. Roku 1878 bola založená Staropazovská čitáreň – najstaršia kultúrna ustanovizeň miestnych Srbov a Slovákov. Hlavným zameraním čitárne bolo uspokojiť čitateľské potreby obyvateľov, ale aj vychovávať nových budúcich čitateľov. Po rokoch bol knižný fond rozdelený do dvoch čitární – Srbskej remeselníckej a Slovenskej pospolitej čitárne, založenej roku 1893. Slovenská pospolitá čitáreň usporadúvala aj divadelné predstavenia a hudobné zábavy. Roku 1903 bolo založené Slovenské ochotnícke divadlo a predvedené prvé slovenské divadelné predstavenie v Starej Pazove.
V prvom juhoslovanskom štáte.
Po prvej svetovej vojne a rozklade Rakúsko-Uhorska sa Stará Pazova zbavila periférnej polohy. Ocitla sa hlboko vo vnútrozemí novej krajiny – Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov (neskoršie premenovaného na Juhoslovanské kráľovstvo). Okrem toho sa ocitla v blízkosti Belehradu, hlavného mesta nového štátu, čo značne vplývalo na jej ďalší vývin. 
V novom slovanskom štáte mali Slováci prajnejšie podmienky pre národný život, ako kultúrny tak aj náboženský. Dolnozemskí Slováci, kedže ostali mimo územia materského štátu, si zakladali vlastné národnostné inštitúcie. Roku 1921 sa v Starej Pazove konala synoda Slovákov evanjelikov z Vojvodiny, na ktorej sa osamostatnila Slovenská evanjelická augsburského vyznania cirkev v juhoslovanskom štáte. Staropazovský rodák Adam Vereš bol roku 1929 vyvolený za jej prvého biskupa. Roku 1928 si staropazovskí Slováci založili Slovenský národný dom. Jeho sídlom sa stal cirkevný dom, postavený roku 1894 na mieste kde predtým bola cirkevná škola, ku ktorému pristavali sálu kapacity 1300 divákov. Dom bol inštitúciou v ktorej pôsobili: čitáreň, divadlo, spevokoly, orchestre a folklór.
Telovýchovná organizácia Sokolská jednota, založená roku 1906 a obnovená po vojne, získala svoje miestnosti roku 1931, keď bol postavený Sokolský dom. V období medzi dvoma svetovými vojnami táto organizácia sa zúčastnila na mnohých celoštátnych sokolských zletoch, ako aj na všeslovanskom sokolskom zlete v Prahe roku 1926.
Počas druhej svetovej vojny.
V čase druhej svetovej vojny osada sa ocitla v Nezávislom štáte Chorvátsko. Východná časť Sriemu formálne patrila do tohto bábkoveho štátu, ale ju zo strategických dôvodov nacistické Nemecko malo pod svojím dozorom a čiastočne pod svojou správou (). Stará Pazova sa našla v pomedzí vtedy (do konca vojny) nemeckých () osád Novej Pazovy, Nových Bánoviec a Inđije a bola tu silná obranná línia nemeckého generálneho štábu. Mnohí Staropazovania sa zúčastnili hnutia odporu. Asi 130 z nich zahynulo v bojoch a devätnásti boli zajatí a popravení. Medzi nimi aj bratia Barnákovci, Janko Čmelík, Martin Dvornický, bratia Feldyovci, Ondrej Mišík, Ján Sýkora a iní. V Srieme si hnutie roku 1942 vybojovalo niekoľko slobodných partizánskych území. 
V povojnovej Juhoslávii.
Po ukončení druhej svetovej vojny bola vyhlásená nová, socialistická Juhoslávia. Komunistická vrchnosť skonfiškovala majetky cirkvám, veľkostatkárom a majetnejším roľníkom (tzv. kulakom). Len staropazovskej veľkostatkárskej rodine Petrovičovej boli odňaté stovky hektárov pôdy, domy, podniky, hotely, banka, ktoré sa vtedy stali vlastníctvom štátu. Roľníci boli zo začiatku nútení na kolektivizáciu, ale po rokoch im štát dovolil vlastniť súkromné majetky z max. desať hektárov pôdy.
Roku 1948 bola rozpustená Matica slovenská v Juhoslávii, strešná ustanovizeň juhoslovanských Slovákov, založená roku 1932 v Báčskom Petrovci. Činnosť jej miestnych odborov prevzali lokálne kultúrno–osvetové spolky. V tom istom roku bol v Starej Pazove založený Slovenský kultúrno–umelecký spolok hrdinu Janka Čmelíka, ktorý vzal na seba organizáciu kultúrnych podujatí, umeleckého a zábavného života a pestovania kultúry staropazovských Slovákov.
V druhej polovici 20. storočia došlo k industrializácii a k rýchlejšiemu vývoju mesta. Roku 1956 boli založené štátne priemyselné podniky (kovoobrábací, textilný a neskoršie aj iné), ktoré sa postupne vzmáhali. 
Vyvíjali sa aj lokálne masovokomunikačné prostriedky. Roku 1967 bol založený Staropazovský rozhlas najprv pod názvom "Rádio Vojka" a neskôr, roku 1978 premenovaný na "Rádio Stará Pazova". Od samého začiatku vysielal relácie nielen v srbčine, ale aj v slovenčine. Kvôli vysielaniam v slovenčine bola roku 1985 založená slovenská redakcia.
V 70. a 80. rokoch boli vystavané moderné verejné budovy: mestská radnica, kultúrny dom, mestská knižnica, zdravotné stredisko, stredná škola, miestna a školské športové sály, autobusová stanica. Vybudované boli moderné športové ihriská, ako aj dopravná a technická infraštruktúra. V tomto období prišlo k rozmachu súkromného drobného podnikania v meste. Zakladané boli malé súkromné výrobné podniky, čo miestna samospráva podnecovala stimulačnou daňovou politikou. Počas tejto novej vlny hospodárskeho rozvoja, Stará Pazova bola jedným z najrýchlejšie sa vyvíjajúcich a najperspektívnejších prostredí v bývalej Juhoslávii. Bola veľmi príťažlivá nielen pre drobných podnikateľov, ale aj pre ekonomických migrantov zo zaostávajúcich regiónov Juhoslávie, najmä z Bosny a Kosova. Mesto sa vtedy rozšírilo zvlášť severozápadným smerom, ale aj v strede mesta boli vystavané nové bytové budovy a celkove sa zvýšil stupeň urbanizácie. 
Obyvateľstvo.
Vývoj počtu obyvateľov.
Po ukončení kolonizácie v 18. storočí sa demografická situácia v Starej Pazove až po druhú svetovú vojnu menila predovšetkým v dôsledku prirodzeného prírastku. Pre veľký prirodzený prírastok v 19. storočí, existovala aj emigrácia Slovákov, ktorí od roku 1848 vypúšťali roje nových osadníkov do obcí ležiacich na úpätí Fruškej Hory (Slankamenské Vinohrady) a na rieke Sáve alebo v jej blízkosti (Boľovce, Dobanovce, Ašaňa). 
Po druhej svetovej vojne počet obyvateľov stúpal najviac v dôsledku migrácií. Mechanický prílev obyvateľstva motivovaný priaznivou ekonomickou situáciou v meste, bol vysoký počnúc 60. rokmi 20. storočia. K novému prílevu prisťahovalcov došlo v 90. rokoch 20. storočia, v období občianskej vojny v Juhoslávii, keď si tu našli útočisko srbskí utečenci z Chorvátska a Bosny. Mnohí z nich sa natrvalo usadili v Starej Pazove.
Národnostné zloženie obyvateľstva.
Mesto je známe svojou etnickou, kultúrnou a konfesionálnou rôznorodosťou. Najpočetnejší národ sú Srbi, po nich Slováci. Po druhú svetovú vojnu boli Slováci najpočetnejší zo všetkých komunít. Neskôr sa národnostné zloženie výrazne zmenilo v dôsledku migračných pohybov obyvateľstva v bývalej Juhoslávii, lebo medzi ekonomickými migrantmi, ktorí sa sem sťahovali zo zaostávajúcich regiónov bolo najviac Srbov. Srbskú komunitu zväčšili aj utečenci z Chorvátska a Bosny počas občianskej vojny v Juhoslávii.
Aj po týchto demografických zmenách je Stará Pazova mestom s najväčším počtom Slovákov v Srbsku. Podľa sčítania obyvateľstva z roku 2011, tu žije 5105 obyvateľov hlásiacich sa k slovenskej národnosti.
Kultúra.
Tradičná ľudová kultúra.
Napriek tomu, že Stará Pazova predstavuje mestské a prímestské prostredie, medzi miestnymi Slovákmi sa vo veľkej miere zachovala tradičná ľudová kultúra. Táto sa vyznačuje viacerými zvláštnosťami. Svojrázny je staropazovský slovenský ľudový kroj, ktorý si udržal mnohé archaické prvky. Špecifický je aj pazovský spôsob vokálnej interpretácie tradičných slovenských ľudových piesní (tzv. "pazovské spievanie"). Zachovalo sa tu aj množstvo zvykoslovných tradícií, rodinných a kalendárnych. Jedna z najznámejších lokálnych kalendárnych tradícii je "chodenie s paničkami".
Kulinárske špeciality.
Pre slovenskú vojvodinskú a tak aj staropazovskú kuchyňu sú typické múčniky: rožky, záviny, buchty a pod. Najznámejšou lokálnou kulinárskou špecialitou sú pazovské rožky – "kýfle". Záviny sa tu tradične pripravujú v dvoch variantoch: z tenkého lístkového cesta (tzv. "rejteš") alebo z kysnutého cesta (tzv. "retešík").
Pokiaľ ide o hlavný chod, lokálna kuchyňa, ako srbská tak aj slovenská, je známa hlavne bravčovým mäsom. Príznačné sú jedlá z mletého mäsa: mäsové gule – "ťufty", ako aj plnené kyslé kapustné listy – "sárma".