burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Marija Jurić Zagorka

Marija Jurić Zagorka (* 2. marec 1873, Negovec, Chorvátsko - † 30. november 1957, Záhreb) bola chorvátska novinárka a spisovateľka. Je druhým najčítanejším chorvátskym autorom všetkých čias.
V roku 1896 jej vyšiel prvý novinový článok v časopise "Obzor", v ktorom po rokoch ako prvá žena pôsobila na mieste šéfredaktorky.
V roku 1903 po tom, ako zorganizovala masovú ženskú demonštráciu, sa dostala do väzenia.
Zagorka udržiavala veľmi dobré kontakty aj s politickými reprezentantmi krajín, ktorých osud bol podobný Chorvátom. Patrili k nim T. G. Masaryk, ako aj Milan Hodža. 
Je autorkou 34 románov a 14 drám.
Hodža o Zagorke.
V roku 1931, v zborníku vydanom na počesť jubilujúcej autorky o nej napísal: "Bolo by nevďačné, keby som nepovedal, akú neobyčajne talentovanú a iniciatívnu spolupracovníčku v našom boji sme mali v novinárke Zagorke. Toto nie je formálna zdvorilosť, ale morálna povinnosť voči vašej i našej histórii, konštatujem veľkú zásluhu pani Zagorky a vysoko hodnotím prácu, ktorú vykonala v tých ťažkých časoch, aby česko-slovensko-juhoslovanské vzťahy neboli obyčajným spojenectvom ale bratstvom a vzťahom úprimnej a vernej solidarity v dobrých i zlých časoch."
Riečicovitá platňa

Riečicovitá platňa (lat. "lamina cribrosa") je časť čuchovej kosti. Je to tenká platnička uložená pred strednou časťou malých krídel klinovej kosti a vsadená do zárezu medzi "partes orbitales ossis frontalis" (očnicové časti čelovej kosti). V lebke človeka je zasadená vodorovne, preto sa nazýva aj lamina horizontalis. Je prederavená veľkým počtom otvorčekov pre vlákna čuchového nervu a pre vetvičky predného nervu čuchovej kosti ("nervus ethmoidalis anterior") a tepny čuchovej kosti (arteria ethmoidalis anterior). V stredovej čiare platničky vyčnieva do lebky kohútí hrebeň (hrebienok; "crista galli"), na ktorý sa upína väzivový pás tvrdej pleny vsunutý medzi pologule mozgu, tzv. mozgový kosák (falx cerebri).
Zvislá platňa

Zvislá platňa (lat. "lamina perpendicularis") je časť čuchovej kosti.
Tvorí v stredovej rovine hornú časť nosovej prepážky. Ventrokraniálne sa dotýka nosových kostí, dorzokraniálne klinovej kosti, dorzokaudálne sa dotýka s čerieslom a dolný okraj sa dotýka chrupavkovej priehradky nosa, takže na macerovanej kosti je voľná.
Bludisko čuchovej kosti

Bludiská čuchovej kosti (lat. jedn. číslo "labyrinthus ethmoidalis") sú dva (párové) útvary čuchovej kosti. 
Tvorí ich niekoľko tenkostenných dutiniek čuchovej kosti ("cellulae ethmoidales", "sinus ethmoidales"), ktoré súvisia s nosovou dutinou. Bočné ohraničenie bludísk tvorí ako papier tenká očnicová platňa ("lamina orbitalis"), ktorá je obrátená do očnice a ventrálne sa dotýka slznej kosti, hore čelovej kosti, dorzálne malých krídel a dole čeľuste. 
Dutinky bludiska čuchovej kosti sa delia na predné dutinky čuchovej kosti ("cellulae ethmoidales anteriores") a zadné dutinky čuchovej kosti ("cellulae etmhoidales posteriores"), a to podľa toho či ústia do nosovej dutiny pod strednou mušľou nosa alebo nad ňou. Mediálna plocha bludiska je obrátená do nosovej dutiny. Z tejto steny sa oproti nosovej priehradke vyklenujú nosové mušle - horná nosová mušľa ("concha nasalis superior") a pod ňou väčšia stredná nosová mušľa ("concha nasalis media"). Počas vývinu je nad hornou nosovou mušľou ešte naznačená najhornejšia nosová mušľa ("concha nasalis suprema"), ktorá neskôr zakrpatie. 
Stredná nosová mušľa má na dolnom obvode štíhly háčikovitý výbežok ("processus uncinatus"), ktorý sa dotýka dolnej nosovej mušle. Z bočnej strany sa oproti háčikovitému výbežku vyklenuje jedna z predných dutiniek čuchovej kosti - čuchová bublina ("bulla ethmoidalis").
Kostol svätého Jakuba

Kostol svätého Jakuba môže byť: kostol zasvätený apoštolovi svätému Jakubovi Staršiemu
Slovensko.
Zdroj:
LACIKA, J. 2012. 1000 cirkevných pamiatok Slovenska. 1. vyd. Bratislava : Ikar, a. s., 2012. 399 s. ISBN 978-80-551-2852-8
PAMIATKY.SK. 2017. Register národných kultúrnych pamiatok (NKP) – tabuľkové zoznamy. https://www.pamiatky.sk/sk/page/register-nkp-tabulkove-zoznamy (2017-09-11)
Giovanni Battista Donati

Giovanni Battista Donati (* 16. december 1826, Pisa, Taliansko – † 20. september 1873, Florencia) bol taliansky astronóm, ktorý sa zaoberal hľadaním komét, ich pozorovaním a výpočtom dráh.
2. júna 1858 ako prvý pozoroval kométu, ktorá dostala formálne označenie C/1858 L1 a 1858 VI.
Sebaobrana Poľskej republiky

Sebaobrana Poľskej republiky ( alebo len Samoobrona) je poľská politická strana založená v roku 1992 z rovnomennej odborovej organizácie. Založenie strany inicioval Andrzej Lepper, ktorý bol jej predsedom až do svojej tragickej smrti 5. augusta 2011. Do roku 2000 pôsobila pod názvom "Przymierze Samoobrona". Považuje sa za populistickú stranu. Organizovala protestné akcie, ktorých súčasťou bolo napríklad vysypávanie obilia na koľajnice alebo diaľnice.
Roku 2001 dostala od voličov 10% hlasov a v roku 2005 12%. Zo začiatku len ticho podporovala menšinovú vládu PiS, ale od konca apríla 2006 je vo vláde s PiS a Ligou poľských rodín. Získala 3 ministerstvá (poľnohospodárstvo, práce a sociálnych veci a budovania). Okrem ministra poľnohospodárstva sa Andrzej Lepper stal aj vicepremiérom. Pritom pred rokom 2006 bola Samoobrona vnímaná ako izolovaná strana.
Sebaobrana žiada väčšiu podporu poľnohospodárstva a zvyšovanie sociálnych výdajov. Peniaze chce získať predovšetkým zavedením dane z obratu, likvidáciou časti zbytočných agentúr a fondov, ktoré sú financované zo štátneho rozpočtu. Chce tiež znížiť finančné prostriedky určené na splácanie štátnych dlhov a uvoľniť bankové rezervy. Argumentuje tým, že „vo väčšine štátov EU verejný dlh prekračuje 60 % HDP a v niektorých krajinách (Taliansko, Belgicko) prekračuje 100 % HDP.“
Podľa Sebaobrany by hlavnými sektormi poľskej ekonomiky mali byť poľnohospodárstvo, stavebníctvo, malé a stredné podniky. Je proti veľkým zahraničným investíciám do Poľska. Bola proti vstupu Poľska do EÚ. Často sa pokladá za stranu, ktorá sa chce viac orientovať na Rusko. 
Je proti eutanázii, interrupciám, rovnej dani, legalizácii tzv. mäkkých drog, odluke cirkvi od štátu, registrácii homosexuálnych partnerstiev. Žiada obnovenie trestu smrti, okamžité stiahnutie poľských jednotiek z Iraku, zachovanie bezplatného vzdelania a zdravotníctva a zverejnenie aktov poľských komunistických tajných služieb.
Škoda 14TrM

Škoda 14TrM je modernizovaná verzia česko-slovenského trolejbusu Škoda 14Tr. Vyrábaná bola v rokoch 19952004 spoločnosťou Škoda Ostrov.
Konštrukcia a rekonštruované prvky.
Rovnako ako voz 14Tr je 14TrM dvojnápravový trolejbus so samonosnou karosériou. Tá je zložená z jednotlivých oceľových prvkov, ktoré sú navzájom zvarené. Karoséria je oplechovaná, tepelne izolovaná a odhlučnená. V pravej bočnici sú umiestnené troje dvojkrídlové dvere.
Zvonka sa modernizácia dotkla len predného a zadného čela vozu. Do čiel boli iba namontované tabule informačného systému. Interiér bol modernizovaný kompletne. Boli napríklad použité sedačky nového typu, ktoré sú polstrované, alebo bola dosadená protišmyková podlaha. V elektrickej časti bola použitá výzbroj, ktorá zodpovedala výzbroji posledných sérií vozov 14Tr. Aj tu sa ale objavili niektoré inovované prvky (modernizovaný trakčný motor, ľahké laminátové zberače prúdu).
Od roku 2004 boli v Bratislave a Plzni modernizované staršie trolejbusy Škoda 14Tr dosadením novej vozovej skrine a náprav. Hoci ide fakticky o nové vozy, sú vozy vedené ako rekonštruované. V oboch mestách sú typovo označené ako 14TrM.
Niektorí prevádzkovatelia (Ostrava, Plzeň) označujú rekonštruované staršie vozy 14Tr ako 14TrM. Ostatní prevádzkovatelia podobné modernizované trolejbusy značia ako Škoda 14TrR.
Dodávky trolejbusov.
V rokoch 19952004 bolo vyrobených celkom 291 vozov Škoda 14TrM (počet vozov v tabuľke uvedenej nižšie dosahuje čísla 284). Výroba náhradných skríň prebiehala v rokoch 20042009.
Škoda 15TrM

Škoda 15TrM je modernizovaná verzia česko-slovenského dvojčlánkového trolejbusu Škoda 15Tr. Táto verzia bola vyrábaná od roku 1995 do roku 2004, kedy bol výrobný závod Škody Ostrov uzavretý.
Konštrukcia a modernizované prvky.
Voz 15TrM sa od typu 15Tr príliš neodlišuje. Ide o trojnápravový trolejbus so samonosnou karosériou, ktorá sa skladá z dvoch článkov. Tie sú spojené kĺbom a krycím mechom. Mnoho dielov je zhodných so súčasne vyrábaným štandardným trolejbusom Škoda 14TrM, čo uľahčuje údržbu. V pravej bočnici sa nachádzajú štvoro dvojkrídlové skladacie dvere. V interiéri sú polstrované sedačky pre cestujúcich umiestnené priečne. Dva trakčné motory poháňajú strednú a zadnú nápravu.
Exteriér trolejbusu 15TrM doznal oproti vozu 15Tr len miernych zmien. Asi najväčšia úprava sa týkala dosadení nových čiel, ktoré už boli upravené pre dosadenie tabúľ informačného systému. Tieto pozmenené čela navrhol Ing. arch. Patrik Kotas. Interiér bol úplne modernizovaný: boli osadené nové polstrované sedačky, vozy sú vybavené protišmykovou podlahou, upravené bolo i stanovište vodiča. Rovnako boli použité niektoré modernizované prvky v elektrickej časti. Trolejbusy 15TrM sú napríklad vybavené modernejšími trakčnými motormi alebo odľahčenými laminátovými zberačmi.
Dodávky trolejbusov.
V rokoch 1995 až 2004 bolo vyrobených celkom 121 vozov Škoda 15Tr a jedna náhradná karoséria.
Patrick Brontë

Patrick Brontë (* 17. marec, 1777, Drumballyroney, County Down, Írsko - † 7. jún, 1861, Haworth, Yorkshire, Spojené kráľovstvo) bol pôvodom írsky anglikánsky kňaz, kaplán a básnik, manžel Marie Brontëovej a otec spisovateliek Charlotty, Emily Jane a Anne Brontëových a básnika a maliara Patricka Branwella Brontëho.
Životopis.
Narodil sa ako prvé z desiatich detí Hugha Ó Proinntigha a Eleanor McCroryovej. Učil sa na niekoľkých miestach (za kováča, obchodníka s plátnom, za tkáča), kým sa v roku 1798 stal učiteľom a v roku 1802 sa presťahoval do Cambridge, kde študoval teológiu na "St. John's College", kde mu pôvodné meno "Ó Proinntigha" zapísali ako "Brontë". V roku 1806 získal titul bakalára a vymenovali ho za kaplána vo Wethersfielde v Essexe, kde ho vysvätili za diakona a v roku 1809 aj za kňaza. V roku 1809 sa stal asistentom kaplána vo Wellingtone v Shropshire a v roku 1810 publikoval svoju prvú báseň "Winter Evening Thoughts" v miestnych novinách, po ktorej nasledovala v roku 1811 zbierka moralistických básní "Cottage Poems". V nasledujúcom roku ho menovali skúšajúcim na Wesleyanskej akadémii vo Woodhouse Grove, neďaleko Guiseley, kde sa stretol s Mariou Branwellovou, s ktorou sa zosobášil 29. decembra 1812. Ich prvá dcéra Maria sa narodila v roku 1814 po presťahovaní do Hartsheadu v Yorkshire, a ich druhá dcéra, Elizabeth, sa narodila v roku 1815 po presťahovaní rodiny do Thorntonu. 
Tu sa narodili aj ostatné deti - v roku 1816 Charlotte, v roku 1817 jediný syn Patrick Branwell, v roku 1818 Emily Jane a v roku 1820 posledné dieťa, dcéra Anne. Patricka zvolili za doživotného kaplána v Haworthe v júni 1819 a v apríli 1820 sa presťahoval s rodinou na tunajšiu faru. Jeho švagriná Elizabeth Branwellová, ktorá žila s rodinou v Thorntone v roku 1815, prišla do jeho domácnosti v roku 1821, aby sa starala o deti a opatrovala vážne chorú manželku Mariu, ktorá bola v poslednom štádiu rakoviny. Rozhodla sa presťahovať k rodine natrvalo, aby vykonávala prácu Patrickovej gazdinej. Patrick sa postaral o stavbu nedeľnej školy v Haworthe, ktorú otvorili v roku 1832. Vyvinul aktivity, aby bola dedina zásobovaná čistou vodou, čo sa mu podarilo v roku 1856. Po smrti posledného dieťaťa, Charlotte, ktorá zomrela 9 mesiacov po svojej svadbe, spolupracoval s Elizabeth Gaskellovou na jej životopise a postaral sa o posmrtné vydanie Charlottinho románu "The Professor (Profesor)" v roku 1857, ktorý v skutočnosti napísala ako prvý. Charlottin manžel Arthur Bel Nicholls, ktorý bol Patrickovým kaplánom, zostal v jeho domácnosti až do Patrickovej smrti v roku 1861, keď sa vrátil do Írska.
Tatra K2P

Tatra K2P je typ električkového vozidla, ktorý vznikol modernizáciou česko-slovenskej električky Tatra K2.
Dejiny.
Ďalším z typov, ktoré vznikli modernizáciou električiek, K2, je K2P. Po krachu spoločnosti ČKD, ktorá počas 90. rokov 20. storočia dodávala vo veľkom množstve elektrickú výbavy pre električkové modernizácie, boli dopravné podniky nútené hľadať v tejto oblasti náhradu. Tou sa stala výbava TV Progress od firmy Alstom, ktorá bola prvýkrát predstavená v roku 1999. Brno ako najväčší prevádzkovateľ vozidiel K2 v Česko-Slovensku, začalo tieto výbavy do svojich električiek K2 inštalovať počas roku 2000. Posledné modernizádie na typ K2P prebehli v roku 2002.
V roku 2004 prebehla rekonštrukcia na typ K2P ešte u dvoch ostravských vozidiel. Boli to posledné električky K2 v Ostrave, ktoré boli v pôvodnom stave, ostatné boli modernizované na typ Tatra K2G. Rekonštrukcia nebola vykonaná iba pri vozidle ev.č. 804, ktoré bolo zaradené do zbierky historických vozidiel.
Modernizácia.
Modernizácia sa veľmi blíži typu Tatra K2T. Celkovo bola opravená vozňová skriňa, nainštalovaný bol nový informačný systém pre cestujúcich, drobné zmeny prebehli v interiéroch. Najväčším rozdielom oproti K2T je elektrická výbava TV Progress a nový polopantograf.
Prevádzka.
Modernizácie na typ K2P prebiehali v rokoch 2000 až 2004.
Tatra K2T

Tatra K2T je typ električkového vozidla, ktorý vznikol modernizáciou česko-slovenskej električky Tatra K2.
Dejiny.
Po nástupe novej elektrickej výbavy TV14 od spoločnosti ČKD sa rozhodol dopravný podnik nainštalovať tento nový prvok aj do električiek K2. Štyri vozidlá boli v Ústredných dielňach opravené a pripravené na novú výbavu už v roku 1999. V dôsledku existenčných problémov dodávateľa sa výbavy v Brne objavili až nasledujúci rok, kedy boli do električiek nainštalované. Ďalšie vozidlá K2 boli už modernizované na typ Tatra K2P.
Modernizácia.
Vozové skrine električiek boli v ústredných dielňach kompletne opravené. Najväčšou zmenou oproti K2 je nahradenie nehospodárnej výbavy UA12 novou typu TV14 s IGBT tranzistormi. Ďalej bol v niektorých detailoch upravený interiér vozidiel a nainštalovaný informačný systém pre cestujúcich. Pantograf zostal pôvodný, pridaný bol iba elektrický sťahovač.
Prevádzka.
Modernizácie na typ K2T prebiehali v rokoch 1999 až 2000.
Radim Hreha

Radim Hreha (* 7. jún 1953, Kyjov) je český mediálny analytik a bývalý riaditeľ Slovenskej televízie (20062007). 
Životopis.
Radim Hreha má po rodičoch slovensko-český pôvod, narodil sa v moravskom Kyjove, v roku 1977 absolvoval Vysokú školu technickú v Košiciach. Je ženatý a má dve deti, manželka je sudkyňa Okresného súdu v Českom Krumlove.
Do roku 1983 bol vedúcim zásobovania v Hutných stavbách Košice, neskôr do roku 1988 bol vedúcim autoservisu. V období 1988 až 1994 pracoval ako riaditeľ závodu Drobný tovar v Košiciach a v rokoch 19971998 bol obchodným námestníkom riaditeľa pobočky Pragobanky. 
Od roku 1988 pracuje v mediálnej oblasti. Najskôr až do roku 2001 bol vrchným mediálnym analytikom spoločnosti CEPRA, servisnej spoločnosť českej televize Nova. 
V rokoch 20012006 bol riaditeľom a konateľom spoločnosti "Česká média". Od februára do júna 2006 bol riaditeľom sekretariátu generálneho riaditeľa Českej televízie. Externe prednáša na Vysokej škole J. A. Komenského v Prahe. 
Radima Hrehu zvolila Rada STV od 11. decembra 2006 za riaditeľa Slovenskej televízie. Už v januári 2007 Slovenská televízia zrušila vysielanie diskusnej relácie Pod lampou. Na základe nepredloženia strategických dokumentov a údajnému prehlbovaniu dlhu televízie ho rada televízie odovola z funkcie dňa 11. decembra 2007.
V roku 2008 sa uchádzal o pozíciu riaditeľa tlačovej agentúry ČTK. Hoci výberové konanie vyhral, bývalý riaditeľ Milan Stibral zobral späť svoju rezignáciu a Radim Hreha do funkcie nanstúpil.
Radim Hreha kandidoval v českých voľbách do Senátu, ktoré sa konali v roku 2016 za volebný obvod Český Krumlov. Hlavnými bodmi jeho programu bolo obmedzenie imigrácie a kritika verejnoprávných médii (Českej televízie a Českého rozhlasu). Vo volebnej kampani sa vyjadril slovami: "Veřejnoprávní média potřebují odtučňovací kúru. Jejich zpravodajství a publicistiku, dosud ovládané „pravdoláskovními“ bratrstvy, je třeba z gruntu provětrat a otevřít celému názorovému spektru."
Bitka pri Azincourte

Bitka pri Azincourte alebo pri Agincourte, bola bitka, ktorá sa odohrala 25. októbra 1415 (na sviatok sv. Krišpína) v severnom Francúzsku ako súčasť storočnej vojny. Bojujúcimi boli anglická armáda kráľa Henricha V. a armáda francúzskeho kráľa Karola VI. Tejto nevelil kráľ, ktorý bol vyhlásený za nespôsobilého, ale konetábl Karol z Albretu a viacerí poprední francúzski šľachtici armagnackej strany. Bitka je pozoruhodná použitím anglického luku, ktorý pomohol Angličanom kompenzovať ich nižšie počty. Bitku tiež zvečnil (a do istej miery zbeletrizoval) William Shakespeare ako hlavný bod jeho hry "Henrich V."
Vojenská výprava.
Henrich V. napadol Francúzsko z niekoľkých dôvodov. Jedným bolo posilnenie jeho pozície doma, druhým zlepšenie jeho financií nadobudnutím príjmov. Taktiež chcel zajať šľachticov buď kvôli výkupnému, alebo aby získal peniaze od francúzskeho kráľa výmenou za ich návrat.
Henrichova armáda v počte asi 12 000 mužov pristála v severnom Francúzsku 13. augusta 1415 a obkľúčila prístav Harfleur. Obliehanie trvalo dlhšie, ako sa predpokladalo. Mesto kapitulovalo 22. septembra a anglická armáda ho opustila až 8. októbra. Doba vojenského ťaženia spela ku koncu a anglická armáda utrpela mnoho strát na životoch kvôli chorobe. Henrich sa rozhodol presunúť väčšinu svojej armády (približne 6 000 mužov) do prístavu Calais, jedinej anglickej pevnosti v severnom Francúzsku, kde by mohla prezimovať. Počas obliehania prístavu Harfleur dokázali Francúzi zvolať veľkú armádu, ktorú Albret rozmiestnil šikovne medzi Harfleur a Calais, kopírujúc anglické manévre pozdĺž rieky Somme, a takto im zabraňoval dosiahnuť Calais bez hlavného stretnutia. Výsledkom bolo, že Albretovi sa podarilo donútiť Henricha k bitke, ktorej by sa bol anglický kráľ vzhľadom na stav svojej armády radšej vyhol. Angličania mali veľmi málo jedla, za dva a pol týždňa prešli 260 míľ, trpeli chorobami a stáli pred veľkým počtom skúsených, dobre vyzbrojených a obrnených Francúzov.
Ale katastrofálna porážka, ktorú Francúzi utrpeli v bitke Azincourte dovolila Henrichovi splniť všetky jeho ciele. Zmluvou z Troyes (1420) bol uznaný Francúzmi ako regent a dedič francúzskeho trónu. Toto bolo upevnené jeho svadbou s Katarínou z Valois, dcérou kráľa Karola VI. Francúzskeho trónu sa Henrich V. nedožil. Roku 1422, počas zabezpečovania svojej pozície proti francúzskej opozícii, zomrel na úplavicu vo veku 34 rokov, dva mesiace pred smrťou Karola VI. Jeho nástupcom sa stal jeho mladý syn Henrich VI. Počas jeho vlády boli Angličania vyhnaní z celého Francúzska (okrem Calais) francúzskymi armádami, inšpirovanými Janou z Arku, za vlády nového francúzskeho kráľa Karola VII.
Samuel Dežo Turčan

Samuel Dežo Turčan bol slovenský spisovateľ, autor vedeckej fantastiky. Bližšiu identitu autora sa nepodarilo odhaliť. 
Slováci v stratosfére.
Jediným vydaným dielom tohto autora je kniha "Slováci v stratosfére", ktorá vyšla vo vydavateľstve "Spolok smejúcich sa filozofov" v roku 1936 (1937).
V románe sa Slováci dostanú pomocou balóna na Mars, ktorý je rozdelený na mužskú a ženskú pologuľu. Komický dej autor strieda s obsiahlymi, takmer filozofickými úvahami o vývoji vesmíru a života v ňom.
V rámci slovenskej fantastiky i v rámci slovenskej literatúry (prinajmenšom dobovej) ide o dielo neobvykle odvážnym spôsobom podávajúce sexuálnu otázku. Jedna z hlavných protagonistiek zomrie v dôsledku vyčerpania z neprestajnej súlože. Insitným, na dobové pomery možno drsne až vulgárne pôsobiacim humorom, presýtené dielko je doplnené mystifikujúcimi fotografiami povrchu Marsu, jeho obyvateľov a členov odvážnej posádky.
Snoubording

Snoubording ("pôv. pís." snowboarding) je zimný šport spočívajúci v spúšťaní sa po svahu na snouborde. Snoubord je široká krátka lyža, na ktorej sa stojí oboma nohami na zasneženom zvažujúcom sa teréne.
Dejiny.
Predchodcom snouboardu bol snurfer z roku 1965, ktorý vytvoril Sherman Poppen z "Michigan"u spojením dvoch lyží vedľa seba. Neskôr vznikol snowskate, ktorý pozostával zo skejtbordu, ktorý mal namiesto koliesok namontovanú krátku lyžu alebo dve.
Na prelome 60. a 70. rokov vyvinuli Američania Tom Sims a Jake Burton zo snurfu prvý snoubord.
V 80. rokoch vznikol v Európe zo snoubordingu poddruh swingboarding. Namiesto jednej dosky sa používali dve lyže spojené mechanizmom viazaní a kĺbov.
Rovina komplexných čísiel

Rovina komplexných čísiel (iné názvy: komplexná rovina, Gaussova rovina, číselná rovina) je rovina s pravouhlou sústavou súradníc ("x" a "y"), v ktorej zobrazujeme komplexné čísla tak, že každému bodu roviny je priradené komplexné číslo "a" + "b"i a naopak, pričom "a" je konkrétna hodnota "x", "b" je konkrétna hodnota "y" ("a", "b" sú reálne čísla) a i je imaginárna jednotka.
Os "x" Gaussovej roviny sa nazýva reálna os, os "y" imaginárna os.
Znázorňovanie komplexných čísel do komplexnej roviny zaviedol nemecký matematik Carl Friedrich Gauss.
Reálna os

Reálna os je os "x" v Gaussovej rovine. 
Ak komplexné číslo definujeme ako "a" + "b"i, tak na reálnu os nanášame hodnotu "a". Pre reálne čísla, teda ak "b" = 0, je reálna os jednoducho osou, na ktorej sú zobrazené reálne čísla zoradené podľa veľkosti, a potom ju nazývame jednoducho číselná os.
Imaginárne číslo

Imaginárne čísla sú všetky komplexné čísla, ktorých imaginárna časť nie je nulová (čiže ktoré nie sú reálne čísla). Sú to teda všetky čísla v komplexnej rovine, ktoré neležia na reálnej osi.
Úvaha (myšlienkový postup)

Úvaha je myšlienkový postup zameraný na porovnávanie a hodnotenie dôvodov pre zaujatie stanoviska, uvažovanie, premyšľanie, rozmýšľanie.
Úvaha (slovesný druh)

Úvaha je slovesný druh, v ktorom autor na základe rozboru a hodnotenia faktov vyslovuje vlastné názory na vec, v ktorom osvetľuje nejakú už známu vec z nového hľadiska.
Možnosť použitia rečníckej otázky. Otázky na, ktorú neočakávame odpoveď.
Chemická energia

Chemická energia je energia viazaná v stavbe molekúl jednotlivých látok. Poznáme asi 100 chemických prvkov, ktorých atómy sú spojené chemickými väzbami. Počas chemických reakcií dochádza k uvoľneniu energie. Týmito zmenami sa zaoberá termochémia.
Palivá.
Látky ktoré reagujú so vzduchom sa okysličujú. Horením kyslíka a uhlia, ktoré obsahuje uhlík, vzniká oxid uhličitý CO2 a teplo.
Fotosyntéza.
Opačný proces, pri ktorom rastliny pohlcujú oxid uhličitý CO2, vodu a vzniknuty uhlík C viažu v stenách rastlín. Rastliny sa tak zúčastňujú na kolobehu putovania uhlíka C v prírode.
Chémia a elektromagnetizmus.
Spaľovanie a fotosyntéza sú protichodné reakcie. Pri fotosyntéze, slnečné žiarenie - elektromagnetické žiarenie vhodného frekvenčného rozsahu - dodáva energiu chemickým reakciám ktorými sa zaoberá fotochémia. 
Elektrochémia.
Pôsobením elektrickej energie v roztokoch sú rozkladané chemické zlúčeniny - elektrolýza, alebo opačne môže byť chemická energia ukladaná v elektrochemických článkoch.
Životné procesy.
Biochémia skúma chemické látky a chemické procesy v živých organizmoch. Tieto procesy sú zložité, citlivé a premenlivé. Metabolizmus zahŕňa premenu stravy na energiu. V genetike stavba DNA v bunkách.
Rádioaktívne žiarenie.
Každý chemický prvok je charakterizovaný počtom protónov vo vnútri jadra a štruktúrou elektrónových obalov. Jadro môže obsahovať určité množstvo neutrónov, čím sa mení hmotnosť jadra, vznikajú rozličné izotopy jedného a toho istého prvku. Izotopy sa rozpadajú a vyžarujú rádioaktívne žiarenie. Rozlišujeme ich podľa hmotnostného čísla, napr. najbežnejší izotop uhlíka 12C, alebo 14C.
Štiepenie.
Niektoré ťažké prvky sa rozkladajú nielen rádioaktívnym rozpadom ale aj štiepením. 
Štiepenie sa využíva napr. v jadrovej elektrárni. 
Do jadra niektorých štiepnych materiálov – izotopov uránu 235U alebo plutónia 239Pu, narazí neutrón a rozloží jadro na dve rovnaké časti s hmotnostným číslom 120 a na neutróny s obrovským množstvom energie.
Alexandre Dumas

Alexandre Dumas môže byť:
Temple (stanica metra)

Temple je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster. Východy zo stanice sa nachádzajú na ulici Victoria Embankment. Obsluhujú ju dve rôzne linky. Nachádza sa v tarifnej zóne 1.
Linky.
Stanicu v súčasnosti obsluhujú dve linky:
Žily krku a hlavy

Žily krku a hlavy (lat. "venae colli et capitis") sú tieto žily:
Ich vetvy sú uvedené v článkoch k jednotlivým žilám.
Vandalizmus

Vandalizmus alebo vandalstvo je úmyselné poškodzovanie a ničenie verejného alebo súkromného majetku a podobných statkov, väčšinou kvôli vlastnému potešeniu, alebo z pomsty. Pre takýto čin väčšinou chýba nejaký jasný motív.
Slovo je odvodené od názvu kmeňa Vandalov, ktoré v roku 455 dobyli veľkú časť Talianska a vyplienili Rím. Slovo vytvoril Henri Grégoire, konštitučný biskup v Blois, počas Francúzskej revolúcie, keď ako "Vandalisme" popísal niektoré stránky chovania republikánskej armády.
Valentin Vitalievič Lebedev

Valentin Vitalievič Lebedev (, * 14. apríl 1942, Moskva) je bývalý sovietsky kozmonaut. V roku 1973 uskutočňoval astrofyzikálne výskumy na palube kozmickej lode Sojuz 13. V roku 1982 sa zúčastnil na lete kozmickej lode Sojuz T-5 a na dlhodobom pobyte v kozmickej stanici Saľut 7.
Život.
Otec bol síce tankistom, ale Valentinovi sa zapáčili lietadlá. V roku 1959 sa ako sedemnásťročný s nimi zoznámil na orenburskom učilišti. Potom sa dostal na Moskovský letecký inštitút. V tunajšom aeroklube začal s lietaním, postupne zvládol vetrone aj helikoptéry. Potom dostal umiestenku do konštrukčnej kancelárie Sergeja Koroľova. Najskôr bol vo vyhľadávacej a pátracej skupine, ktorá vyhľadávala na mieste pristátia pilotné kabíny Sojuzov. Potom ho naučili metodiku spracovávania kozmickej dokumentácie. Do oddielu kozmonautov CKBEM (dnes RKK Energija) bol zaradený až roku 1972 a už o rok bol vymenovaný za palubného inžiniera a letel do kozmu. V roku 1975 na Moskovskom leteckom inštitúte obhájil dizertačnú prácu a získal titul kandidát vied, v roku 1985 na rovnakej škole získal titul doktor technických vied. 4. novembra 1989 bol preložený do skupiny kozmonautov Akadémie vied ZSSR.
Členom tímu kozmonautov bol do 4. novembra 1989. Je ženatý a má jedno dieťa.
Lety do vesmíru.
Do vesmíru letel po prvýkrát ako palubný inžinier v kozmickej lodi Sojuz 13. Štart sa uskutočnil z kozmodrómu Bajkonur, veliteľom lode bol Piotr Klimuk. Cieľom letu na obežnej dráhe okolo Zeme bolo fotografovanie, rôzne experimenty, astrofyzikálne výskumy a skúšky systémov. Bez problémov bol aj návrat na Zem, pristáli na padákoch v kabíne lode na území Kazachstanu. Let trval 188 hodín.
Druhýkrát letel v roku 1982. Zúčastnil sa letu kozmickej lode Sojuz T-5 a dlhodobého pobytu na kozmickej stanici Saľut 7.
Bond Street

Bond Street je významná obchodná ulica v londýnskej štvrti Mayfair v mestskom obvode City of Westminster. Nachádza sa na sever od Piccadilly a na juj od Oxford Street, ktoré spája. Ulica bola už od 18. storočia obchodným centrom módneho oblečenia a tovar predávaný na Bond Street patrí k exkluzívnejším a výrazne drahším značkám ako na neďalekých Oxford Street a Regent Street. 
Technicky samotná "Bond Street" neexistuje. Vskutočnosti sú to dve ulice – New Bond Street a Old Bond Street ale v bežnom živote sa toto rozdelenie nepoužíva.
História.
Ulica dostala meno po Sirovi Thomasovi Bondovi, čelnom predstaviteľovi združenia stavebníkov, ktorý v roku 1836 kúpil na ulici Piccadilly Clarendon House. Ten dal zbúrať a v okolitej oblasti začal s výstavbou. Okrem Bond Street, nechal vybudovať aj neďaleké Dover Street a Albemarle Street. Postup stavebných prác smeroval od juhu na sever, čo vysvetľuje označenie jednotlivých častí Bond Street. 
Dopravné spojenie.
Najlbižšie stanice londýnskeho metra:
Budha (prebudená osoba)

Budha (-kodifikovaný slovenský tvar; iné názvy: sanskritský a pálijský slovný kmeň a zároveň bežný nekodifikovaný slovenský tvar: buddha (písmom dévanágarí: बुद्ध), sanskritský nominatív a zároveň zriedkavý nekodifikovaný slovenský tvar: buddhah, pálijský nominatív: buddhó; význam v sanskrite a páli: "prebudený"; číns. "fo", jap. "bucu", kórej. "pul") je v budhizme prebudená osobnosť, každý, kto dosiahol prebudenie (k pravde). Podľa učenia budhizmu existujú dva druhy budhov:
V mahájánovom budhizme predstavuje pojem budhu všeobecne platný princíp: každá bytosť má "budhovskú prirodzenosť" a môže sa stať budúcim budhom.
Ramenohlavová žila

Ramenohlavové žily (lat. "venae brachiocephalicae") alebo zastarano bezmenné žily sú dve (ľavá a pravá) žily v hornej časti hrudi. Každá z nich vzniká spojením príslušnej vnútornej hrdlovej žily a podkľúčnej žily. Ramnohlavové žily sa spájajú a vytvárajú tak hornú dutú žilu.
Vnútorná hrdlová žila

Vnútorná hrdlová žila alebo vnútorná hlavná žila krku (lat. "vena jugularis interna") je žila krku zbierajúca krv z mozgu, z povrchových častí tváre a z krku. V dolnej časti krku ústi spolu s podkľúčnou žilou do ramenohlavovej žily. Vzhľadom na to, že vnútorná hrdlová žila má konštantný priebeh, používa sa pri sledovaní centrálneho žilového tlaku (krvný tlak v pravej srdcovej predsieni). Spája sa s podkľúčnou žilou, čím vzniká ramennohlavová žila. 
Prítoky.
Na tejto žile rozoznávame vnútrolebečné (intrakraniálne) a mimolebečné (extrakraniálne) prítoky.
Vnútrolebečné prítoky.
Patria sem aj tieto žily:
Hrdlová žila

Hrdlová žila () alebo hlavné žily krku je súhrnné označenie pre žily:
Nachádzajú sa v krku. Ústia do podkľúčnych žíl, ktoré ústia do hornej dutej žily. Hrdlové žily privádzajú cez hornú dutú žilu odkysličenú krv z hlavy do srdca.
Vonkajšia hrdlová žila

Vonkajšia hrdlová žila alebo vonkajšia hlavná žila krku (lat. "vena jugularis externa") je jedna z hrdlových žíl.
Prietoková žila

Prietokové žily sú žily, ktoré za normálnych okolností odvádzajú krv z vnútrolebečných žilových splavov do žíl na vonkajšej strane lebky. Keďže však nemajú chlopne, môže cez ne prúdiť krv aj smerom do lebky, čo umožňuje šírenie infekcií.
Medziplošná žila

Medziplošné žily alebo medziplatňové žily sú žily hlavy, ktoré odvádzajú krv z priestoru medziplatne (diploe) smerom mimo lebky. 
Venae diplocae sú v canales diploici kostí tvoriacich lebečnú klenbu. Prebiehajú vlnovite a priberajú bočné vetvy. Neprebiehajú presne po hraniciach jednotlivých kostí; často preklenujú lebečné švy, najmä ak vznikla synostosis suturatum. Ich canales diploici môžu byť viditeľné na snímkach hlavy. 
Delenie.
Existuje ich 5 (stredná sa často neuvádza):
Bludiskové žily

Bludiskové žily alebo žily bludiska ucha (lat. "venae labyrinthi") je skupina žíl hlavy. Z vnútorného ucha zbierajú krv tri žily, dve sú intrakraniálne.
Žily očnice

Žily očnice (lat. "venae ophthalmicae") je súhrnné označenie pre tieto žily hlavy:
Vitalizmus

Vitalizmus môže byť:
Vitalizmus (literatúra)

Vitalizmus je umelecký, najmä literárny, smer zo začiatku 20. storočia, ktorý vznikol ako reakcia na ukončenie 1 svetovej vojny. V slovenskej a českej literatúre sa niekedy pokladá za spojovací článok medzi impresionizmom a poetizmom.
Literárny vitalizmus sa po 1. sv. vojne šíril z Francúzska. Prejavil sa aj na Slovensku. Najvýznamnejšími predstaviteľmi na Slovensku boli Ján Smrek a čiastočne Ján Poničan. 
Vitalistickí básnici podávajú slnečné, harmonické stránky života, tešia sa z jednoduchých vecí, tešia sa najmä zo všetkého, o čo ľudí okradla (prvá svetová) vojna. Je to poézia životného optimizmu, každého dňa a zachytáva moment v živote človeka.Vyznačuje sa senzualizmom, zmyslovým materializmom, avanturizmom a epikureizmom. Často obchádza akékoľvek problémy.
Jacques Paul Migne

Jacques Paul Migne (* 25. október 1800, Saint-Flour, Francúzsko – † 24. október 1875, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky kňaz, významný patrológ, vydavateľ teologických spisov a encyklopédií. 
Životopis.
Narodil sa v Saint-Flour a teológiu študoval v Orléans. Roku 1824 bol vysvätený na kňaza a pridelili ho do farnosti Puiseaux v orleánskej diecéze, kde sa jeho ultrakatolícke rojalistické názory dostali do konfliktu s lokálnym patriotizmom a novým režimom kráľa Ľudovíta Filipa. Po zverejnení pamfletu "De la Liberté" roku 1833 sa pohádal s biskupom, odcestoval do Paríža, kde začal 3. novembra vydávať časopis "L'Univers religieux", ktorý mal byť nezávislý od politických vplyvov. Rýchlo sa mu podarilo získať 1800 predplatiteľov. Časopis vydával a redigoval tri roky. Jeho spoluvydavateľ Louis Veuillot ho neskôr zmenil v ultramontánny orgán "L'Univers".
V roku 1836 Migne založil vlastné vydavateľstvo v štvrti Petit Montrouge, v ktorom zamestnával cez 300 osôb. Finančne ho v jeho diele podporoval versailleský biskup. Migne začal vydávať náboženské texty pre všeobecnú potrebu nižšieho kléru. Jeho snahou bolo vydať v príručnom formáte všetku kresťanskú literatúru od začiatkov až do doby v ktorej žil. 
Podarilo sa mu vydať: 
Latinská a grécka patrológia.
Jeho najvýznamnejším a dodnes platným počinom však bolo vydanie gréckych a latinských patristických textov pod názvom "Patrologiae cursus completus" („Úplný rad patrológie“). Má dve série: latinskú (221 zväzkov, vyd. v r. 18441855, indexy v r. 186265) a grécku (161 zväzkov, vyd. v r. 18571866), pričom jej prvých 85 zväzkov vyšlo v latinčine, ďalšie v gréčtine s latinským prekladom.
Latinský rad obsahuje patristické spisy od Tertulliana po Inocenta III. (teda roky 2001216), grécky rad obsahuje spisy od Listu Barnabášovho po Florentský koncil (teda roky 1201438). Ku gréckej sérii patrí ešte 81 zväzkov iba s latinskými textami gréckych Otcov (samotný grécky rad obsahuje grécky text, aj latinský preklad). 
Toto Migneho vydanie gréckej a latinskej patristiky sa dodnes cituje a používa sa – aj keď to nie je kritické vydanie v dnešnom zmysle (Migne a jeho spolupracovníci opravovali text, kde bol poškodený) – ako hlavná referenčná orientácia v textoch.
Baker Street

Baker Street je londýnska ulica v štvrti Marylebone v mestskom obvode City of Westminster. Je známa najmä vo vzťahu k fiktívnej postave románového detektíva Sherlocka Holmesa, ktorý býval v dome číslo 221B. Táto adresa však nikdy oficiálne neexistovala.
S výstavbou Baker Street začal v 18. storočí staviteľ William Baker. Pôvodne sa na ulici nachádzali obydlia príslušníkov vyššej spoločenskej vrstvy. V súčasnosti tu skôr sídlia obchodné spoločnosti.
Opis ulice.
Baker Street je rušná dopravná tepna vedúca južne od Regent’s Parku, pretínajúca Marylebone Road, York Street, Portman Square a Wigmore Street. Tu sa mení na Orchard Street, ktorá končí na križovatke s Oxford Street. 
Dopravné spojenie.
Najbližšie stanice London Underground:
Bond Street (stanica metra)

Bond Street je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster v štvrti Mayfair, v blízkosti dvoch hlavných nákupných ulíc Londýna – Bond Street a Oxford Street. Východy zo stanice sa nachádzajú na ulici Oxford Street. Obsluhujú ju dve rôzne linky. Nachádza sa v tarifnej zóne 1.
História.
Stanicu otvorili 24. septembra 1900, tri mesiace potom ako otvorili prvý úsek Central London Railway (dnešná Central Line). Povrchová budova, ako aj ostatné stanice Central London Railway, bola navrhnutá architektom Harrym Bell Measuresom.
V roku 1909, Harry Selfridge navrhol výstavbu podzemného tunelu, ktorý by prepojil stanicu so svojim novootvoreným obchodným domom Selfridges, na západ od stanice. Kvôli vtedajšej opozícii sa však idea nikdy neuskutočnila.
Stanica prešla niekoľkými významnými rekonštrukciami. Najprv, v roku 1926 boli výťahy vymenené za eskalátory a bol vybudovaný nový podpovrchový vestibul a budova získala novú fasádu. Autorom návrhov bol architekt Charles Holden. 1. mája 1979 na stanici pribudli nástupištia novovybudovanej Jubilee Line. Časť stanice, ktorá bola vybudovaná v 20. rokoch bola v 80. rokoch zbúraná, kvôli výstavbe nákupného centra West One. Napriek tomu, niektoré prvky pôvodnej fasády sa nachádzajú nad východným vstupom do stanice. 
Linky.
Stanicu v súčasnosti obsluhujú dve linky:
Green Park (stanica metra)

Green Park je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster na ulici Piccadilly, na severnom okraji Green Parku. Obsluhujú ju tri rôzne linky. Nachádza sa v tarifnej zóne 1.
História.
Stanicu otvorili 15. decembra 1906 na Great Northern, Piccadilly &amp; Brompton Railway (dnešná Piccadilly Line). Stanica pôvodne niesla meno „Dover Street“, vďaka svojej polohe na rohu ulíc Dover Street a Piccadilly. V roku 1933 sa začalo s prestavbou stanice. Výťahy boli vymenené za eskalátory a taktiež bol vybudovaný nový vestibul, ktorý sa nachádzal priamo pod cestou. Na rohu Piccadilly a Stratton Street a taktiež na južnej strane Piccadilly boli vybudované nové vchody do stanice. Po rekonštrukcii bola stanica otvorená pod svojim súčasným názvom – „Green Park“. 
V tom čase podobné stavebné práce prebehli aj na ďalšej stanici: Hyde Park Corner. Málo využívaná stanica Down Street, ktorá sa medzi nimi nachádzala bola uzavretá. 
Nástupištia Victoria Line boli otvorené 7. marca 1969 a ďalšie na Jubilee Line boli otvorené 1. mája 1979. Ďalšou stanicou na Jubilee Line bola stanica Charing Cross, kde mali vlaky konečnú. Po predĺžení Jubilee Line do juhovýchodného Londýna boli jej nástupištia na Charing Cross uzavreté a linka bola zo stanice Green Park predĺžená do stanice Westminster.
9. októbra 1975, teroristi patriaci k Írskej republikánskej armáde detonovali bombu pred vstupom do stanice. Explózia si vyžiadala jeden ľudský život. Podobné útoky sa uskutočnili na staniciach West Ham v roku 1976 a Victoria v roku 1991.
Linky.
Stanicu v súčasnosti obsluhujú tri linky:
St. John’s Wood (stanica metra)

St. John's Wood je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskom mestskom obvode City of Westminster v štvrti St John's Wood. Obsluhuje ju Jubilee Line. Nachádza sa v tarifnej zóne 2.
História.
Stanica bola otvorená 20. novembra 1939 na novej podzemnej trase medzi Baker Street a Finchley Road, keď bola jedna z vetiev Metropolitan Line preradená na Bakerloo Line. Neskôr, v roku 1979, bola stanica spolu s celou vetvou do Stanmore preradená na novootvorenú Jubilee Line.
S otvorením stanice St John's Wood, boli ďalšie dve neďaleké stanice na Metropolitan Line uzatvorené. Išlo o Lord's (pôvodne otvorenej v roku 1868 pod názvom „St John's Wood Road“) a Marlborough Road.
Stanica sa nachádza na rohu Acacia Road a Wellington Road a na mapách metra z rokov 1938 a 1939 bola ešte neotvorená stanica označovaná ako Acacia Road alebo Acacia.
Linky.
Stanicu v súčasnosti obsluhuje jedna linka:
Andrea del Sarto

Andrea del Sarto vlastným menom Andrea d'Agnolo di Francesco di Luca di Paolo del Migliore (* 16. júl 1486, Florencia, Taliansko – † 21. január 1530, Florencia), bol taliansky renesančný maliar.
Narodil sa vo Florencii ako jedno zo štyroch detí krajčíra Angela di Francesco. Roku 1494 sa začal učiť za zlatníka, neskôr za rezbára.
Jeho učiteľmi boli maliar Piero di Cosimo potom Raffaellino del Garbo. Medzi jeho žiakov patrili Jacopo Pontormo, Francesco Salviati aj Jacopino del Conte.
Dielo.
Andrea del Sarto bol posledným veľkým florentským maliarom, patril k najväčším majstrom neskorej renesancie. V kláštoroch maľoval celé cykly veľkoplošných fresiek. Na jeho prácu mali vplyv Leonardo da Vinci, Sandro Botticelli a Andrea del Verrocchio. Roku 1518 ho pozval na svoj dvor francúzsky kráľ František I., odkiaľ sa však po roku vrátil.
Všetky ženy, ktoré namaľoval, majú podobu jeho manželky Lucrezie di Fede.
Rádio Slovensko

Rádio Slovensko je prvý verejnoprávny rozhlasový okruh vysielajúci na Slovensku. Vysiela od 3. augusta 1926, vtedy ešte pod názvom Radiojournal a ako okruh Česko-slovenského rozhlasu. Má charakter informačnej a spravodajsko-publicistickej stanice, ktorej cieľovou skupinou je obyvateľstvo v produktívnom veku. Jeho hudobný formát sa orientuje predovšetkým na populárnu hudbu od 80. rokov po súčasnú tvorbu. Rádio je dostupné od roku 2015 aj v DAB+ a v 1. multiplexe DVB-T2. Aj keď od roku 2000 sa stanica volá Rádio Slovensko, v RDS sa volá stále SRO 1 z dôvodu, že názov stanice v RDS má limit 8 znakov a slovo Slovensko má 9 znakov.
Spravodajstvo.
Rádio Slovensko vysiela správy každú celú hodinu, z toho štyrikrát denne rozšírenú verziu pod názvom Rádiožurnál. Okrem toho vysiela v pracovných dňoch krátke správy každú hodinu od 04:30 do 11:30 a od 13:30 do 17:30. Dopravný servis Zelená vlna je vysielaný celodenne každých 30 minút (s výnimkou hodinových hudobných a literárno-dramatických relácií), v pracovných dňoch od 06:00 do 09:00 každých 15 minút.
Každý pracovný deň o 12:30 vysiela publicistickú reláciu "Z prvej ruky", v ktorej debatujú pozvaní hostia na aktuálne politické, spoločenské a občianske témy. V pracovných dňoch o 18:30 je vysielaná krátka publicistická relácia "K veci", ktorá sa venuje analýzam a reakciám na aktuálne politické témy. 
V sobotu o 12:10 v relácii "Sobotné dialógy" diskutujú politici o politických a spoločenských témach uplynulého týždňa. Raz mesačne je relácia vyhradená pre rozhovor s predsedom vlády.
Vysielače.
Rádio je zaradené aj v 3. (verejnoprávnom) multiplexe DVB-T a od decembra 2015 aj v multiplexe digitálneho rozhlasu.
Počúvanosť.
Rádio Slovensko je s počúvanosťou 24,2% druhou najpočúvanejšou rozhlasovou stanicou podľa portálu trend.sk (3+4 Q 2022).
Štvorrozmerný priestor

Štvorrozmerný priestor alebo 4D priestor je priestor, v ktorom je každý bod definovaný 4 rozmermi. Človek si svojím myslením nevie štvorrozmerný priestor predstaviť, pretože žije v trojrozmernom priestore. V 4D priestore je možné niečo také nepredstaviteľné, že 2 roviny majú spoločný iba 1 bod.
V trojrozmernom priestore poznáme tri rozmery: dĺžku, šírku a výšku. Všetky tieto rozmery sú na seba kolmé. A teda v 4D priestore je štvrtý rozmer kolmý na ostatné. V 3D priestore taký rozmer nenájdeme.
Objem telesa v 4D priestore má rozmer m4 (meter na štvrtú).
Objem 4D kocky (hyperkocky) vypočítame ako formula_1, kde formula_2 je hrana kocky. Treba si uvedomiť, že podstava tejto 4D kocky je vlastne 3D kocka.
Objem 4D gule
Tento vzorec môžeme dostať integrálom.
Michael Essien

Michael Essien (* 3. december 1982) je ghanský bývalý reprezentant vo futbale, naposledy hrajúci za talianske mužstvo AC Milan, do ktorého prišiel z anglickej Chelsea FC v januári 2014. Do Chelsea prestúpil z tímu Olympique Lyon za 26 miliónov libier. Ako mladý však sníval o konkurenčnom tíme Manchester United a ako 17-ročný bol v tomto tíme dokonca na skúške.
Personifikácia

Personifikácia alebo zosobnenie vzniká tým, že sa neživým predmetom či abstraktným pojmom prisudzujú vlastnosti a schopnosti ľudí.
Ivan Saktor

Ivan Saktor (* 14. október 1954, Lučenec - † 28. júl 2021, Banská Bystrica) bol bývalý primátor Banskej Bystrice a prezident Konfederácie odborových zväzov (KOZ).
Maturitu absolvoval na Strednej priemyselnej škole stavebnej v Banskej Bystrici. V rokoch 1974 až 1977 bol robotníkom v strojárskej výrobe, od roku 1977 do roku 1991 pracoval ako stavebný technik i vedúci.. 
V odboroch sa angažoval od roku 1991. V rokoch 1996 až 2006 bol prezidentom KOZ. V roku 2000 ukončil štúdium na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave s titulom magister sociálnej práce. V decembri 2006 bol zvolený za primátora Banskej Bystrice. Vo funkcii nahradil Jána Králika, ktorý riadil mesto od roku 1998. 
V apríli 2017 oznámil svoju kandidatúru na predsedu Banskobystrického samosprávneho kraja. V závere októbra 2017 politický boj o kreslo župana vzdal a uviedol, že jeho podporovatelia sa majú sami rozhodnúť, koho budú voliť.
Ivan Saktor bol štyrikrát ženatý a mal päť detí.
Waterloo (Londýn)

Waterloo je jednou z hlavných železničných staníc a taktiež jedným z najdôležitejších dopravných uzlov v Londýne. Nachádza sa v londýnskom mestskom obvode Lambeth, neďaleko South Bank. Celý komplex pozostáva zo štyroch prepojených staníc:
Waterloo (stanica metra)

Waterloo je jednou zo staníc londýnskeho metra, nachádzajúca sa na South Bank v londýnskom mestskom obvode Lambeth. Je priamo prepojená so železničnou stanicou Waterloo. V súčasnosti ju obsluhujú štyri linky: Bakerloo, Northern, Jubilee a Waterloo &amp; City Line. Stanica sa nachádza v tarifnej zóne 1. 
História.
Prvú stanicu podzemnej dráhy otvorili na Waterloo 8. augusta 1898, keď bola spustená prevádzka Waterloo &amp; City Railway (dnešná Waterloo &amp; City Line). Takto sa aspoň v obmedzenej forme podarilo spoločnosti London &amp; South Western Railway naplniť svoje plány na dosiahnutie londýnskeho City. Nástupištia Baker Street &amp; Waterloo Railway (dnešná Bakerloo Line) otvorili 10. marca 1906. 
13. septembra 1926 bolo dokončené predĺženie tzv. Hampstead and Highgate Line (dnešná Northern Line (vetva Charing Cross)) zo stanice Charing Cross, cez Embankment až do stanice Kennington so zástavkou na Waterloo. 
Nástupištia Jubilee Line otvorili 20. novembra 1999 ako súčasť predĺženia Jubilee Line (tzv. Jubilee Line Extension) do juhovýchodného Londýna. Nástupištia Jubilee Line sa nachádzajú na opačnom konci staničného komplexu a s nástupišťami Northern a Bakerloo Line ich spája 140 metrov dlhý pohyblivý chodník – jeden z dvoch, čo sa nachádzajú v sieti londýnskeho metra. (Druhý sa nachádza na stanici Bank a vedie k nástupištiam Waterloo &amp; City Line.)
Zaujímavosti.
Stanica metra na Waterloo je jedným z dejísk príbehu v piesni “Waterloo Sunset” britskej skupiny The Kinks. 
Linky.
Stanica Waterloo je jedným z hlavných prestupných uzlov siete. Obsluhujú ju linky:
Waterloo (železničná stanica)

Waterloo je jednou z hlavných železničných staníc v Londýne. Taktiež je jedným z dôležitých dopravných a prestupných uzlov v meste. Nachádza sa v mestskom obvode Lambeth.
Meno.
Stanica dostala svoje meno podľa Bitky pri belgickom Waterloo, v ktorej bol porazený Napoleon Bonaparte. Ironicky, v súčasnosti je práve Waterloo International vstupnou bránou do Londýna pre cestujúcich z Francúzska a Belgicka. V roku 1998 francúzsky politik Florent Longuepée napísal list britskému premiérovi Tonymu Blairovi a (neúspešne) ho vyzval, aby stanica bola premenovaná, keďže jej súčasné meno je necitlivé voči francúzskym návštevníkom.
História.
Prvú stanicu otvorila v 11. júla 1848 spoločnosť London &amp; South Western Railway. Stanica nebola pôvodne navrhnutá ako prestupný uzol a s pribúdajúcimi rokmi sa budova stávala neprehľadnejšou. Na konci 19. storočia bolo prijaté rozhodnutie a celá stanica bola zrovnaná so zemou a začalo sa stavať odznova. Stavba trvala od roku 1900 až do roku 1922, pričom nová stanica mala celkom 21 nástupíšť a jej vstupná hala bola celkom 244 metrov dlhá. Počas druhej svetovej vojny bola však ťažko poškodená pri bombardovaní Londýna nemeckým letectvom a vyžiadala si opätovnú rekonštrukciu.
Po privatizácii britských železníc (British Rail) bolo vlastníctvo a správa stanice prevedené na spoločnosť Railtrack, a násladne na spoločnosť Network Rail. Vlaky z Waterloo premávajú zvyčajne na juh a juhozápad Anglicka a sú prevádzkované spoločnosťou South West Trains.
Dopravné spojenie.
Stanica je priamo prepojená na londýnske metro. Na stanici Waterloo zastavujú tieto linky: Bakerloo, Northern, Jubilee a Waterloo &amp; City Line.