Francesco Durante

Francesco Durante (* 31. marec 1684, Frattamaggiore, Taliansko - † 30. september 1755, Neapol) bol taliansky hudobný skladateľ a pedagóg prvej polovice 18. storočia. Koncentroval sa prevažne na duchovnú hudbu a pedagogickú činnosť, patrí k popredným predstaviteľom neapolskej opernej školy.
Život.
Durante bol siedmy z jedenástich detí Gaetana Durante a Orsoly Capasso. Narodil sa vo Frattamaggiore v Neapolskom kráľovstve oboch Sicílií. Už v útlom veku ho prijali na konzervatórium Conservatorio dei poveri di Gesù Cristo, kde jeho učiteľom bol Gaetano Greco. Ďalšie vzdelanie získal na konzervatóriu sv. Onofria Kapuánskeho (Neapolitan Conservatorio di S Onofrio a Capuana), kde bol jeho strýc Don Angelo Durante riaditeľom. Tu študoval okrem iného u Alessandra Scarlattiho a u huslistu Gaetana Francone.
Prvým jeho verejne uvedeným dielom bolo v roku 1705 scherzo drammatico na cirkevný námet nazvané „Prodigii della divina misericordia verso i divoti del glorioso S Antonio di Padova“, ktoré sa však nezachovalo. 
Málo vieme o jeho činnosti medzi rokmi 1705 a 1728, kedy bol vymenovaný za riaditeľa konzervatória Conservatorio delle Poveri di Gesu Cristo. Zdá sa, že pobýval v Ríme a študoval u Giuseppe Pitoniho a Bernarda Pasquiniho a že jeho omša „ Missa S Ildefonsi per S Giacomo degli Spagnuoli“ bola písaná pre Rím. Rovnako dobre to ale mohlo byť pre Španielsky chrám v Neapole. Celkom určite bol v roku 1710 späť v Neapole a učil na strýkovom konzervatóriu, ktoré opustil roku 1711. Jeho meno je rovnako uvedené na zozname majstrov a profesorov prestížnej Congregatione e Accademia di S Cecilia in Rome pre rok 1718. Jeho pobyt v Ríme mal zrejme veľký vplyv na to, že sa ako skladateľ venoval skôr duchovnej hudbe než opere, na rozdiel od väčšiny neapolských kolegov tých čias. 
Duchovná dráma „La cerva assetata avero l'anima nelle fiamme“ mala premiéru v Neapole vo februári 1719 a v tom čase tu celkom iste Durante aj žil.
Prvý raz sa oženil v roku 1714. Manželstvo s o dvanásť rokov staršou Orsolou di Laurentis nebolo šťastné. Orsola bola údajne hašterivá a neprejavovala o prácu svojho manžela žiadny záujem.
V roku 1728 bol vymenovaný za riaditeľa konzervatória Conservatorio delle Poveri di Gesu Cristo, keď dovtedajší riaditeľ a jeho bývalý učiteľ Gaetano Greco odišiel na odpočinok. Dá sa to považovať za významnú poctu jeho pedagogickým a tvorivým schopnostiam. Medzi jeho študentov na tejto škole patril okrem iných aj Giovanni Battista Pergolesi. 
Toto konzervatórium z neznámych dôvodov opustil roku 1739 a v roku 1742 bol zvolený za riaditeľa konzervatória Conservatorio della S Maria di Loreto, kde nahradil Porporu, ktorý rok predtým odišiel do Benátok. Na tejto škole bol učiteľom takých neskorších hviezd neapolského neba, ako boli Pasquale Anfossi, Fedele Fenaroli, Pietro Alessandro Guglielmi, Antonio Sacchini a Tommaso Traetta.
Po smrti Leonarda Lea sa stal roku 1745 riaditeľom na škole v ktorej sám získal základy hudobného vzdelania, na Conservatorio di S Onofrio a Capuana. Jeho žiakom tu bol Nicolo Piccini, neskôr jeden z najslávnejších neapolských operných skladateľov. Piccini bol vraj pre Duranteho dokonca viac synom než žiakom. Uchádzal sa aj o uvoľnené miesto prvého kapelníka Kráľovskej kaplnky, ale neuspel napriek vysokému oceneniu svojich prác, ktoré k žiadosti priložil.
Prvá manželka Orsola zomrel roku 1741. O tri roky neskôr sa znovu oženil s Annou Furano z Neapola. Aj ona zomrela po niekoľkých rokoch a tak sa Durante vo veku šesťdesiat tri rokov oženil tretí raz s dvadsaťdva ročnou Angelou Annou Carminou Giacobbe.
Francesco Durante zomrel v Neapole 13. augusta 1755 vo veku sedemdesiat jeden rokov a pochovaný je v chráme sv. Lorenza.
Dobové pramene o ňom hovoria ako o mužovi jednoduchého vystupovania, ale hlbokých vedomostí v oblasti hudby a ako o rešpektovanom arbitrovi v otázkach harmónie a kontrapunktu. Jeho študenti na neho spomínali s hlbokou úctou a láskou.
Dielo.
Durante bol riaditeľom dvoch najslávnejších neapolských konzervatórií a vychoval celý rad popredných skladateľov tých čias od Antonia Sacchini až po Niccolò Piccinniho, a Giovanniho Paisiella. Je považovaný za jedného z najväčších skladateľov duchovnej hudby. Počas svojho života nenapísal žiadne javiskové dielo na svetské motívy a aj jeho inštrumentálna tvorba je relatívne malá. Jeho sakrálne skladby sa však vyznačujú vysokou invenciou, dokonalým prepracovaním a zmyslom pre dramatický účinok. Zvlášť sa cení jeho pedagogické pôsobenie. Inštruktívne skladby pre čembalo a solfeggia (hlasové cvičenie) sú dodnes používané v hudobnom školstve celého sveta.