Huňadyovci

Huňadyovci (starším slovenským pravopisom: "Hunyadiovci" alebo "Hunyadyovci"; základný tvar: Huňady, starším slovenským pravopisom "Hunyadi" alebo "Hunyady", maď. "Hunyadi", starším maďarským pravopisom: "Hunyady", rum. "Huniade/Corvinus sau Corvinești") bola v 15. storočí jedna z najmocnejších šľachtických rodín v Uhorsku. Pôvod rodu je nejasný. Hoci je väčšina bádateľov presvedčená, že Huňadyovci boli pôvodu rumunského, existujú tiež teórie o slovanskom či kumánskom pôvode, niektorí súdobí historici jeho pôvod hľadali až v starovekom Ríme. Prvým zaznamenaným členom rodu bol "Serbe" (tiež Serban či Sorb), pochádzajúci pravdepodobne z Valašska, ktorý sa usadil v Transylvánii. Významným členom rodu bol Matej Korvín. Rodu patril okrem iného hrad v rumunskom meste Hunedoara, ktorý je jednou z najvýznamnejších sekulárnych stredovekých pamiatok v oblasti.
Dejiny rodu.
Historickým zakladateľom rodu bol Vajk, údajne syn valašského bojara Serbea, ktorý sa pravdepodobne v roku 1395 pridal k vojsku Žigmunda Luxemburského na jeho ťažení do Valašska. V roku 1409 od Žigmunda ako donáciu obdržal hrad Hunyad (dnešná Hunedoara v Rumunsku). Vajkov pôvod je predmetom vedeckej diskusie, existencia konkrétnych jeho predkov je sporná. Niektorí novodobí historici ho opisujú ako Valacha, alebo Kumána. Podľa kronika Jána z Turca sa Vajk v 15. storočí presťahoval z Valašska do Sedmohradska. Vajkov najstarší syn Ján Huňady bol jeho súčasníkmi často spomínaný ako "„Vlach“".
Ján Huňady bol talentovaný vojenský veliteľ, ako prvý člen z rodu ktorý získal titul baróna. V roku 1439 bol vymenovaný za severínskeho bána a v roku 1441 za sedmohradského vojvodu. V roku 1452 mu bol tiež udelený titul temešského župana a belehradského kapitána, čím získal prvý dedičný titul v Uhorskom kráľovstve. V rokoch 1446-1452 sa stal najprv jedným zo siedmych správcov - kapitánov kráľovstva a nakoniec i gubernátorom - regentom uhorského kráľovstva (a kráľa Ladislava V.). Po dospetí kráľa Ladislava sa Ján Huňady stal hlavným uhorským kapitánom a bistritským grófom, spravoval taktiež kráľovské panstvá a príjmy. V tomto období sa Huňady stal aj hlavným veliteľom vojsk, bojovať musel najmä proti expandujúcim Turkom. V roku 1456 poveľkom víťazstve nad Turkami pri Belehrade Ján Huňady v auguste 1456 zomrel na mor. 
Huňadyho smrť ponechala v krajine voľný mocenský priestor, ktorý využili ostatné rody. Hlavným krajinským veliteľom sa stal Ulrich Cilský, ktorý s kráľom začali plánovať konfiškáciu Huňadyovských majetkov. Na to zareagovali prívrženci Ladislava Huňadyho a Ulricha zabili. Ladislav Huňady bol synom Jána Huňadyho a brat Mateja I. Korvína. V roku 1452 sa stal bratislavským županom, 1453 chorvátsko-slavónsky bán, v rokoch 1456 – 1457 temešský župan a kapitán Belehradu. Zúčastňoval sa rôznych vojenských ťažení spolu s jeho otcom Jánom a po jeho boku získal bojové skúsenosti. Po porážke Jána Huňadyho na Kosovom poli v roku 1448 sa stal rukojemníkom do roku 1450 srbského despotu Juraja Brankovića. Po nástupe na trón Ladislava Pohrobka na uhorský trón bol Ladislav Huňady v roku 1453 vymenovaný za hlavného veliteľa , ktoré malo potlačiť bratrícke hnutie na Slovensku. K vojenskému konfliktu žiaľ nedošlo a s vodcom bratríkov Petrom Aksamitom uzavrel prímerie. Po otcovej smrti v roku 1456 sa Huňady stal dedičom majetkov spolu s jeho bratom Matejom. Po smrti Ulricha Cilského síce Ladislav Pohrobok Ladislava Huňadyho omilostil, a dokonca ho vymenoval za hlavného krajinského kapitána a taverníka, avšak už 14. marca 1457 bol v Budíne zadržaný Jánom Jiskrom z Brandýsa a v krátkom procese bol obvinený zo zrady (údajná príprava vražda kráľa), bol o dva dni neskôr verejne popravený sťatím. Odsúdený a zatknutý bol aj štrnásťročný Matej Huňady, avšak kráľ ho nakoniec omilostil. V Uhorsku ako následok vypukla občianska vojna medzi Huňadyovskými prívržencami a kráľom a Ladislav V. musel Uhorsko opustiť.Jeho smrť koncom roka v Uhorsku veľký rozruch nespôsobila.
Sláva a bohatstvo Jána Huňadyho viedla v roku 1458 k voľbe jeho syna Mateja Korvína za uhorského kráľa. Uhorským kráľom bol následne až do roku 1490. Za jeho vlády došlo k ekonomickému a kultúrnemu rozkvetu krajiny. Bojoval s Jiřím z Poděbrad a Fridrichom III., dobyl Sliezsko, Lužicu a Moravu, kde sa za podpory miestnej šľachty nechal korunovať za českého protikráľa. V roku 1469 sa stal aj rakúskym a neskôr i štajerským vojvodom, k jeho panstvu patrila aj Viedeň. V roku 1465 založil v Bratislave Universitas Istropolitana a v roku 1480 aj univerzitu v Pešti. Za svoju prvoradú úlohu považoval likvidáciu bratríckych skupín na Slovensku. V máji 1458 pri Blatnom Potoku porazili kráľovské vojská bratríkov a v roku 1467 zničil i posledný bratrícky tábor pri Veľkých Kostoľanoch. Po likvidácii vnútorného nepriateľa a dobytí Nitry v 1472 roku,[1] podnikol tri výpravy proti Osmanskej ríši, v ktorých dosiahol čiastočné úspechy. K rozvoju vzdelanosti a prínosu renesancie do Uhorska počas jeho vlády výrazne prispela aj jeho manželka Beatrix Aragónska, dcéra neapolského kráľa. Hoci s kráľovnou Matej deti nemal, s rakúskou meštiankou Barbarou Edelpack mal nemanželského syna Jána Korvína. Matej Korvín zomrel 6. apríla 1490 vo Viedni.
Matejov nelegitímny syn Ján Korvín sa pre odpor uhorskej šľachty kráľom nestal. V rokoch 1485 až 1501 vládol ako opavský a hlohovský knieža na Morave a v Sliezsku, ďalších päť sliezskych vojvodstiev ovládal za života svojho otca. Za jeho života sa taktiež stal chorvátsko-slavonským bánom a grófom z Hunyadu. Navyše ho obdaril neobvyklým titulom "„liptovského kniežaťa“".[pozn. 1]
Posledným mužským členom rodiny bol Jánov jediný syn, Krištof Korvín. Zomrel vo veku šiestich rokov v roku 1505. Jeho sestra Alžbeta zomrela počas detstva.
Známi príslušníci rodu.
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Rodokmeň rodiny.
"! Upozornenie tento rodokmeň nie je úplný chýbajú niektoré záznamy rodu."
Poznámka.
"Stredoslovenský historický kraj Liptov nikdy nebol kniežatstvom (ani iným správnym útvarom než župa) a titul liptovského kniežaťa nikto iný nikdy neobdržal. Matej Korvín chcel týmto aktom zrejme svojmu synovi (ktorý nemohol pomýšľať na kráľovskú korunu) zaistiť dŕžavy v Hornom Uhorsku (Slovensku)."