Margarete Buberová-Neumannová

Margarete Buberová-Neumannová, (neprechýlene "Margarete Buber-Neumann", * 21. október 1901 - † 6. november 1989) bola nemecká spisovateľka a novinárka. Ako bývalá komunistka, ktorá sa stala presvedčenou antikomunistkou, napísala memoáre o svojom väznení v sovietskom väzení a neskôr v nacistickom koncentračnom tábore počas druhej svetovej vojny. Známa bola aj tým, že svedčila v tzv. procese storočia o Kravčenkovej afére vo Francúzsku. V roku 1980 dostala Veľký kríž za zásluhy Nemeckej spolkovej republiky.
Životopis.
Narodila sa ako dcéra riaditeľa pivovaru a po maturite vyštudovala učiteľstvo pre materské školy. Nepáčila sa jej prítomnosť armády v rodnom meste. Svojho otca označovala ako osobu, ktorá vzbudzovala rešpekt pred dôstojníkmi. Bol to "tyran", zatiaľ čo jej matka bola "sčítaná a liberálna". Vo veku 20 rokov sa pridala ku komunistickej mládeži a v roku 1926 do Komunistickej strany Nemecka. V roku 1922 sa vydala za Rafaela Bubera, syna slávneho filozofa Martina Bubera, ale v roku 1925 sa s ním rozišla. Z tohto manželstva sa narodili dve dcéry, ktoré neskôr žili v domácnosti prvého manžela.
Od roku 1928 pracovala v redakcii medzinárodného časopisu Kominterny, kde sa zoznámila s komunistickým poslancom Heinzom Neumannom. Nacistický prevrat v roku 1933 ich zastihol v Španielsku, nasledujúci rok žili vo Švajčiarsku a v roku 1935 odišli do Moskvy. V roku 1937 bol Heinz Neumann zatknutý a popravený, o čom sa Margarete dozvedela až po vojne. V roku 1938 bola aj Margarete odsúdená na päť rokov väzenia v Karagande v Kazachstane. Po zblížení nacistického Nemecka a Sovietskeho zväzu, ktoré vyvrcholilo podpísaním paktu Ribbentrop-Molotov v auguste 1939, bola v roku 1940 spolu s ďalšími vydaná do Nemecka a ako komunistka odsúdená na päť rokov v koncentračnom tábore Ravensbrück. Tam sa zoznámila s Milenou Jesenskou, priateľkou Franza Kafku, o ktorej neskôr napísala knihu.
Po druhej svetovej vojne prijala Buberová-Neumannová pozvanie Medzinárodného výboru pre záchranu a pomoc do Švédska, kde žila a pracovala tri roky. V roku 1948 vydala knihu "Als Gefangene bei Stalin und Hitler" (vyšla v nemčine a švédčine, nasledujúci rok vo francúzštine a angličtine pod názvom "Under Two Dictators: Prisoner of Stalin and Hitler" (Pod dvoma diktátormi: Väzeň Stalina a Hitlera). Na naliehanie svojho priateľa Arthura Koestlera v tejto knihe podala správu o svojich rokoch strávených v sovietskom väzení aj v nacistických koncentračných táboroch. "Die Gazette" o týchto prácach povedal, že „otriasli povojnovou generáciou v západnom Nemecku, pretože po prvýkrát a veľmi podrobne informovali o táboroch sovietskeho gulagu".
Jej svedectvo podporilo ruského emigranta Viktora Kravčenka, ktorého francúzska komunistická tlač obvinila z ohovárania Sovietskeho zväzu. 23. februára 1949 svedčila v Paríži, aby podporila Viktora Kravčenka v procese proti časopisu "Les Lettres Françaises" spojeného s Komunistickou stranou Francúzska, ktorý ho obvinil, že si vymyslel správu o sovietskych pracovných táboroch. Buberová-Neumannová podrobne potvrdila Kravčenkovu výpoveď, čím výraznou mierou prispela k jeho víťazstvu v tomto prípade. 
Od roku 1950 žila v Nemecku. V roku 1980 jej bol udelený Kríž za zásluhy Spolkovej republiky Nemecko. Zomrela vo veku 88 rokov 6. novembra 1989 vo Frankfurte nad Mohanom - len tri dni pred pádom Berlínskeho múru.