Historická veda

Historická veda (iné názvy: história, historiografia, dejepis, dejepisná veda) je spoločenská veda zaoberajúca sa skúmaním, poznávaním, interpretáciou a hodnotením dejín na základe historických prameňov, pričom využíva historické metódy. Vedec zaoberajúci sa históriou sa nazýva historik. Jeho úlohou je pokiaľ možno objektívne a reálne vyhodnotiť historické procesy. 
Členenia.
Chronologické a marxistické.
"Pozri Dejiny"
Členenie z hľadiska praktickej špecializácie.
Dnes už historickí vedci často špecializujú, rozlišujeme teda najmä:
Niektoré geograficky a kultúrne vymedzené disciplíny historickej vedy sú už dnes pomerne samostatné vedné odbory, napr. egyptológia, byzantológia, predkolumbovská história Ameriky (pozri Mezoamerika)
Ďalšia častá špecializácia je založená na chronologickom členení dejín (pozri hore).
Ďalšia zas na kontinentoch a širších regiónoch:
a pod.
Vecné členenie.
Samozrejme, že existujú aj rôzne iné vecné členenia okrem hore uvedených špecializácií. Sú spravidla sekundárne. Dnes najbežnejšie sú:
a pod.
A samozrejme, že existuje aj Geografická história, Geologická história a pod.
Ideologické členenie.
Sem patrí napríklad:
a pod.
Vplyvné externé vedy.
Vedami, ktoré podstatne (ako nové prínosy) ovplyvňovali historickú vedu, boli:
Dejiny historickej vedy.
"Pozri aj:Historiografia (dejepisectvo) "
Na rozdiel od historiografie, ktorá existuje od vzniku písaných textov, existuje historická veda, ako systematická kritika historických prameňov, len posledné dve či tri storočia. 
Začiatky siahajú v Číne do dynastie Sung (960 - 1279) a v Európe do obdobia humanizmu. 
V 17. storočí potom začal Jean Mabillon plánovitý výskum stredovekých listín a po roku 1800 Barthold Georg Niebuhr začal výskum dejepisectva starovekého Ríma a Leopold von Ranke výskum diplomatických spisov raného novoveku. V roku 1819 v Nemecku začali vychádzať Monumenta Germaniae Historica, zbierka stredovekej historiografie (prameňov). 
Napokon sa v 19. storočí historiografia začala meniť na historickú vedu, dejiny (dejepis) sa začali chápať ako vedný odbor a akademické povolanie a od začiatku 19. storočia sa historický výskum uskutočňoval najmä na univerzitách. 19. storočie bolo tzv. klasickou dobou historickej vedy. Historická veda sa pôvodne rozvíjala najmä v Nemecku a podľa jeho vzoru vo Francúzsku, USA, Japonsku. Profesionálnych historikov vychovávali na historických seminároch. Výskum sa zameral na kritickú analýzu textov prameňov. Vznik historickej vedy, ktorá sa oficiálne snažila pracovať objektívne, úzko súvisel s nacionalistickými hnutiami 19. stor. (národné obrodenia a pod.), preto v skutočnosti objektívna nebola. 
Metódou vzniknutou v 19. storočí bol historizmus, ktorého jadrom je pojem chápania (dejinnej zákonitosti).
V 20. storočí vznikla vo Francúzsku zo spoločenských vied protimetóda, tzv. štruktúrna historiografia, ktorej jadrom bol pojem štruktúry na rozdiel od pojmu udalosť. Tvrdili, že sa nemajú skúmať (rýchle) udalosti ale (len pomaly sa meniace) sociálne a ekonomické štruktúry. Napokon sa v historickej vede dostali do popredia spoločenskovedné otázky, pričom však nezanikol ani tradičný prístup. Okrem toho sa tzv. historická metóda (kritické hodnotenie prameňov) od 19. storočia prenáša aj na nepísomné pramene ako miestne názvy, archeologické nálezy, filmy, výpovede svedkov a pod. 
Moderná historická veda je charakterizovaná používaním viacerých metód. Snaží sa postihnúť všetky vrstvy dejinných udalostí, pričom sa používajú aj „netradičné“ pramene (napr. oral history) a témy (napr. dejiny žien). 
Marxizmus.
V socialistických krajinách (vrátane Česko-Slovenska) došlo k značným deformáciám historickej vedy. Najmä v oblasti súčasných dejín vládnuce komunistické strany často v konečnom dôsledku sami rozhodovali o ich prezentácii. Predpísaným základom historickej vedy bolo marxistické chápanie dejín (historický materializmus): 
V praxi sa však aj vedci z týchto krajín spravidla venovali serióznemu odbornému výskumu a zapájali sa do 
medzinárodných diskusií. 
No aj na západe sa niektoré (pôvodné) marxistické myšlienky presadili u mnohých historikov (napr. E.P. Thompson, E. Hobsbawm). Ide najmä o zdôrazňovanie dôležitosti ekonomických faktorov v dejinách, ktoré ovplyvňujú kultúru a tá je zas podstatná pre dejiny.
Historické pramene.
Minulosť možno prirodzene skúmať len na základe historických prameňov. V priebehu dejín sa menili jednak názory historikov na výpovednú schopnosť historických prameňov, jednak sa zväčšoval okruh prameňov o dovtedy nepoznané pramene.
Pomocné historické vedy.
Pri výskume prameňov historikom pomáhajú takzvané pomocné historické vedy, napríklad paleografia, numizmatika) a pod.