burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Pavel Mučaji

Životopis.
Pavel Mučaji sa narodil v Báčskom Petrovci, kde skončil základnú školu a gymnázium. Štúdium českého a slovenského jazyka a literatúry navštevoval na Filozofickej fakulte v Belehrade. Pôsobil ako básnik, prozaik, autor pre deti, prekladateľ, redaktor časopisu Naši pionieri, riaditeľ a profesor slovenského gymnázia v Báčskom Petrovci, kde žil až do smrti. Zomrel v Báčskom Petrovci 12. októbra 2014, iba jeden deň po svojich 85. narodeninách.
Tvorba.
Prekladal zo srbskej, chorvátskej a slovínskej literatúry do slovenčiny, z oblasti literatúry pre deti z rusínčiny a prekladal tiež aj slovenskú literatúru do srbského jazyka. Bol členom Združenia spisovateľov Vojvodiny a členom Spolku slovenských spisovateľov v Bratislave. V poslednom období svojho pôsobenia na gymnáziu založil galériu umeleckých diel slovenských výtvarníkov vo Vojvodine, ktorá nesie meno Karola Miloslava Lehotského.
Do literatúry vstúpil v prvej polovici 50. rokov minulého storočia. Svojou básnickou tvorbou vo veľkej miere poznačil toto obdobie v literatúre vojvodinských Slovákov. Urobil to nielen básňami uverejnenými v antológii Do nových dní a nie natoľko ani svojou prvou básnickou zbierkou Bojujúce srdce (1952), ktorá bola prvou individuálnou básnickou zbierkou v povojnovom období, ale veľkým počtom uverejnených básní v časopisoch a periodikách, ktoré vydávali vojvodinskí Slováci (Nový život, Hlas ľudu, Ľudový kalendár). Básne zaradené do jeho prvej zbierky sú poznačené poetikou socialistického realizmu. Básne zo zbierky Slnečné prístrešie (1966) vo veľkej miere pokračujú v intenciách poetiky Mučajiho debutu. V knihe veršov Moja Itaka (1975) básnik svoj inšpiračný zdroj nachádza predovšetkým v historických revolučno-odbojových udalostiach z druhej svetovej vojny. 
V 80. rokoch minulého storočia Pavel Mučaji vydal zbierku Trvanie básnika a napísal aj šesť sonetových cyklov (Slnečné sonety, 1984; Belasé sonety, 1985; S očami v obilí, 1986; Hymny, 1987; Vymeň ma z kameňa, 1988 a Zelená loď, 1990), ktoré medziiným zaradil v roku 1990 do zbierky Belasé sonety. Poézia, akú tento básnik písal v 90. rokoch minulého storočia a ktorú potom vydal v zbierke Visuté záhrady (2001) je už celkom zbavená iluzívno-idealistického balastu z predchádzajúcich tvorivých období a nesie sa v znamení trpkého, neraz aj bolestného rekapitulovania uplynulého života. Posledná zbierka, ktorú uverejnil má názov Večer trojkráľový (2004).
Dielo.
Uverejnil básnické zbierky: 
Napísal zbierky veršov pre deti a jednu knihu próz. Napísal hodne štúdií z oblasti kultúry juhoslovanských Slovákov.
Pavel Mučaji napísal niekoľko kníh veršov pre deti: 
básnických rozprávok:
a detskej prózy: 
V ostatnom tvorivom období sa prezentoval zbierkou veršov pre deti Keby som bol vtáčkom (2004) a publikáciou o detskej literatúre Podľa duše dieťaťa (2005).
Ljubuški

Ljubuški () je mesto a sídlo rovnomennej občiny v Bosne a Hercegovine v Západohercegovskom kantónu. Nachádza sa asi 7 km od hraníc s Chorvátskom, asi 32 km juhozápadne od Mostaru. V roku 2013 žilo v samotnom Ljubuški 4 387 obyvateľov, v celej občine 29 521 obyvateľov.
Okrem vlastného mesta zahŕňa občina aj dediny Bijača, Cerno, Crnopod, Crveni Grm, Dole, Grab, Grabovnik, Gradska, Greda, Grljevic, Hardomilje, Hrašljani, Humac, Kašče, Klobuk, Lipno, Lisice, Miletina, Mostarska Vrata, Orahovlje, Opuch, Pregrada, Proboj, Prolog, Radišići, Stubica, Studenci, Sipovać, Teskera, Vašarovići, Veljaci, Vitina, Vojnić a Zvirići.
Susednými mestami sú Čapljina, Čitluk, Grude a chorvátske mestá Metković a Vrgorac.
Zuzka Medveďová

Zuzka Medveďová alebo Zuzana Medveďová (* 5. október 1897, Petrovec, Rakúsko-Uhorsko – † 11. február 1985, Pezinok) bola slovenská maliarka a ilustrátorka.
Planetárna obrana

Planetárna obrana (), nazývaná i ochrana pred dopadom asteroidov (), sa zaoberá vyhľadávaním a identifikáciou nebezpečných objektov, od veľkosti väčších meteoritov až po planétky, ktoré by mohli naraziť do Zeme. Tiež skúma a testuje možnosti ich odklonenia z kolíznej dráhy so Zemou, alebo ich včasnú bezpečnú deštrukciu ešte pred vstupom do atmosféry, vyhodnocuje riziká neodvrátiteľných dopadov a navrhuje postupy v prípade krízovej udalosti, vrátane medzinárodnej spolupráce. Súvisí s protimeteorickou ochranou Zeme (rus. противометеоритная защита).
Menej nebezpečné dopady, ako napríklad pád meteoritu v Čeľabinsku v roku 2013, sa vyskytujú šatisticky raz za 60 rokov. Výbuch meteoritu vtedy, zranil vyše 1500 ľudí a poškodil viac ako 7 000 budov. Dopady s väčšími následkami (vyhynutie dinosaurov) sa vyskytuje raz za milióny rokov. 
Na národnej úrovni v planetárnej obrane dominujú Spojené Štáty – Planetary Defense Coordination Office (PDCO). Význam PDCO potvrdzuje aj každoročne zvyšovaný rozpočet. Na medzinárodnej pôde planetárnu obranu rieši OSN (UNOOSA).
Dopad astronomického telesa.
Výskyt nebezpečných telies.
V roku 2016 bolo známych 717 768 asteroidov s presne určenou dráhou. Z toho je 15 098 NEO (blízko-zemských objektov), čo sú 3 % z odhadovaného počtu. Pravdepodobnosť zrážky so Zemou je tým menšia, čím je vesmírny objekt väčší, a tým nebezpečnejšia, čím je rýchlejší.
Dôsledky impaktu.
Mikrometoeoroidy a malé meteoroidy, hoci dopadajú na Zem nepretržite, nepredstavujú vážnejšie riziko pre život na Zemi najmä vďaka ochrane atmosférou, kde pri prelete zhoria a na Zem dopadne len prach, alebo menšie kúsky. Väčšie telesá 4 m – 85 m obykle vybuchnú ešte pred dopadom na Zemský povrch. Ničivé následky väčšieho rozsahu môžme očakávať asi od veľkosti 20 m – 50 m. Napríklad Čeľabinský meteorit v roku 2013 mal odhadovanú veľkosť 15 – 17 m a pravdepodobnosť výskytu raz za 60 rokov. Telesá nad 85 m dopadajú na povrch Zeme a dôsledky môžu už mať globálny charakter. Pád meteoritu s veľkosťou nad 50 m môžme očakávať raz za 1000 rokov.
Techniky zabránenia dopadu.
Medzi hlavné návrhy riešenia zabránenia zrážky telesa so Zemou patrí:
Súčasné projekty.
Pozorovania.
V súčasnosti sa vynakladá úsilie na zmapovanie a vyhodnotenie potencionálne , angl. (near-Earth object, NEO). NASA má za cieľ objaviť 90 % NEO väčších ako 140 m do roku 2020. 
Štúdie realizovateľnosti.
Použitie jadrovej hlavice.
NASA vykonala štúdiu realizovateľnosti s posúdením dopadov na ochranu Zeme, pri odklonení asteroidu pomocou termonukleárnej hlavice B83, o sile 1,2 Mt TNT. Plánovaný šesť-násobný zásah v hodinových rozostupoch mal vytvoriť na povrchu asteroidu oblak plazmy, ktorá ako raketový motor spomalí asteroid a vychýli ho z jeho dráhy. Vzhľadom na malý účinok sa predpokaldá potreba zasiahnuť asteroid o veľkosti do 500 m najmenej dva roky pred kolíziou so Zemou.
Sci-fi.
Téma protimeteorickej ochrany Zeme, s použitím atómovej bomby, bola spracovaná napríklad vo filme Armageddon (1998).
Mario Delpini

Mario Enrico Delpini (* 29. júl 1951) je taliansky prelát rímskokatolíckej cirkvi. Ako milánsky arcibiskup pôsobil od svojej inštalácie 9. septembra 2017. Predtým pôsobil ako pomocný biskup a generálny vikár tejto arcidiecézy.
Život.
Mario Enrico Delpini vyrastal v Jerago con Orago a v roku 1975 bol vysvätený za kňaza. Získal titul z talianskej literatúry na Universit Cattolica del Sacro Cuore a licenciát z teológie. Od roku 1975 Delpini učil taliansky jazyk v seminári svojej rodnej arcidiecézy a v roku 1989 bol menovaný za rektora seminára. V roku 1993 bol menovaný za dekana seminára Venegono Inferiore a v roku 2000 sa stal rektorom všetkých seminárov milánskej arcidiecézy. V roku 2006 ho kardinál Dionigi Tettamanzi poveril vedením jednej z arcidiecéznych zón. Dňa 13. júla 2007 pápež Benedikt XVI. Vymenoval Delpiniho za titulárneho biskupa Stephaniacum a Tettamanzi zasvätil Delpiniho za biskupa nasledujúceho 23. septembra. Kardinál Angelo Scola ho v roku 2012 ustanovil za generálneho vikára arcidiecézy.
Dňa 7. júla 2017 ho pápež František vymenoval za nového milánskeho arcibiskupa, kde bol ustanovený 9. septembra
Bytový blokový dom (Pezinok)

Bytový blokový dom je urbanistický súbor bytových domov, pozostávajúci z dvoch samostatných blokov uzatvárajúcich zo severnej strany historické centrum mesta Pezinok. Bol postavený v 50. rokoch 20. storočia a je ohraničený ulicami Holubyho – Mladoboleslavská – M. R. Štefánika.
Blokový bytový dom nebol vyhlásený za kultúrnu pamiatku, ale pre mesto má historickú, architektonickú, umeleckú, umelecko-remeselnú a urbanistickú hodnotu.
Architektúra.
Je postavený v socialistickom štýle s prvkami historickej stavby. Budova je zdobená červenými sgrafitami viniča od Fridricha Moravčíka a rohy bytových domov pripomínajú historické veže.
Michail Petrovič Osipov

Michail Petrovič Osipov alebo Michail Petrovič Morskoj-Osipov (; * 1918, Pavlovka† 1995, Azov, Rusko) bol počas druhej svetovej vojny príslušník sovietskej Čiernomorskej flotily, neskôr partizán a spravodajský dôstojník NKVD. Účastník Slovenského národného povstania.
Život.
V roku 1939 nastúpil vojenskú základnú službu. Študoval v Sedovovej námornej škole. V období pred začiatkom druhej svetovej vojny slúžil v Čiernomorskej flotile. Zúčastnil sa obrany Sevastopoľa. Vážne zranený do hlavy, následne zajatý nacistami. Po zranení mu zostala hlboká jazva na tvári od brady po ucho. Na Ukrajine utiekol zo zajatia a spojil sa s partizánmi. Vstúpil do partizánskeho zväzku A. M. Grabčaka. V dôsledku svojho predošlého pôsobenia v námorníctve získal medzi partizánmi prezývku Morskoj (Morský). Počas pôsobenia u partizánov od 24. augusta 1943 do 8. augusta 1944 (čas pobytu v partizánskej jednotke) sa podieľal na bojových úspechoch svojej jednotky.
V noci z 28. augusta na 29. augusta 1944 bol ako veliteľ diverzno-spravodajskej skupiny Raketa vysadený na Slovensku blízko Sklabine. Táto skupina sa neskôr pretransformovala na partizánsku brigádu Vpred.
Po vojne pôsobil vo vedúcich funkciách v poľnohospodárstve v Rostovskej oblasti.
Ocenenie.
Vyznamenaný Leninovym radom, Radom červenej zástavy, Radom Veľkej vlasteneckej vojny II. stupňa, Československým vojnovým krížom 1939.
Transferáza

Transferáza je enzým, ktorý katalyzuje prenos (transfer) funkčnej skupiny z jednej molekuly na druhú. Podľa číselnej klasifikácie enzýmov im prislúcha číslo 2. Transferázy väčšinou katalyzujú niekoľkokrokový proces, pri ktorom najprv dochádza k prenosu funkčnej skupiny z prvého substrátu na enzým a následne na druhý substrát. Funkčná skupina je medzitým často naviazaná na kofaktor. Transferázy hrajú dôležitú úlohu v mnohých metabolických procesoch, ako je rozklad sacharidov, syntéza aminokyselín alebo mastných kyselín.
Transferázy katalyzujú všeobecnú reakciu
prípadne
Transferázy prenášajú rôzne skupiny, medzi ne patria napríklad:
Tivat

Tivat je mesto v Čiernej Hore, ležiace pri zálive Boka Kotorská. V roku 2011, žilo v meste 9467 obyvateľov. Ide o významné turistické letovisko s množstvom hotelov. V meste a blízkom okolí je množstvo malých kostolov prevažne z 15. – 17. storočia, najvýznamnejší kostol, sv. Antona, pochádza zo 14. storočia. 
História.
Tivat je najmladšie mesto Boky Kotorskej. Podľa legendy je Tivat odvodený od ilýrskej kráľovnej Teuty. Zvyšky gréckej a rímskej osady pri pobreží a v mori dokazujú, že miesto bolo osídlené aj v antike. Tivat sa začal rozrastať až na konci 19. storočia. V roku 1889 tu bol vybudovaný vojnový prístav a Tivat bol povýšený na mesto. Ďalej pribudli lodenice a tehelňa, a až v roku 1971 tu bolo vybudované Medzinárodné letisko Tivat.
Turistický ruch.
Predovšetkým vďaka letisku sa tu začal rozrastať turistický ruch, obľúbenými sa okrem samotného mesta stali aj ostrovčeky Sveti Marko a Prevlaka a ďalej do zátoky Pržno. Od 19. storočia sa v Tivate nachádza prímorský park s početnými cudzokrajnými rastlinami (najviac ich priviezli námorníci z tropických krajov). V meste sa nachádza pamätník dôstojníkov vojnového námorníctva , ktorí v roku 1941 vyhodili do povetria torpédoborec Zagreb , aby nepadli do rúk okupantov.
V meste sa tiež nachádza obranná veža s kaplnkou zo 16. storočia.
Počasie.
V januári dosahujú priemerné teploty vzduchu 7,7 °C. Voda má v túto dobu teplotu 13 °C. V júli sa ortuť teplomera vyšplhá až k 35 °C, priemer je 24,1 °C a teplota vody činí okolo 24 °C.
Tivatská riviéra.
Pri meste sa nachádza osem pláží. Priamo v jeho centre leží piesočnatá pláž "Belane" a v tesnej blízkosti pláž "Žua" s cyprusovým a borovicovým hájom. Mnoho malých pláží tvoria brehy okolitých ostrovčekov Prevlaka a Sveti Marko.
Na pobreží Tivatskej zátoky sa nachádzajú ďalšie pláže. Neďaleko prielivu Verige sa blízko majáku nachádza 200 m dlhá pláž "Opatovo" a u neďalekej osady Donja Lastva zhruba kilometrová pláž.
Dinosauromorpha

Dinosauromorpha (zriedkavo alebo staršie: dinosaury v širšom zmysle - lat. Dinosauria v širšom zmysle) je veľký taxón plazov patriaci do taxónu Ornithodira.
Dinosauriformes.
Do roku 2020 sa do Dinosauromorpha zaraďovala aj čeľaď Lagerpetidae a všetky taxóny nepatriace do tejto čeľade sa spolu označovali ako Dinosauriformes, čiže platilo: Dinosauromorpha = Lagerpetidae + Dinosauriformes. V roku 2020 však bola čeľaď Lagerpetidae presunutá do taxónu Pterosauromorpha, čím sa pojmy Dinosauromorpha a Dinosauriformes stali úplnými synonymami, čiže začalo platiť Dinosauromorpha = Dinosauriformes.
Pôvodný význam názvu Dinosauromorpha.
Pôvodne (Benton 1985) Dinosauromorpha zahŕňali dinosaury (resp. dnešné Dinosauromorpha) a Ornithosuchidae. Koncepčne ale vlastne zodpovedali skôr dnešnému taxónu Avemetatarsalia. Bolo to preto, lebo podobne ako Avemetatarsalia boli zamýšľané ako taxón zahŕňajúci všetko, čo je príbuzné viac s dinosaurami/vtákmi než s krokodílmi; a keďže pterosaury v Bentonovi 1985 boli zaraďované ako bazálne Archosauromorpha (a teda úplne mimo dinosaurov) a Ornithosuchidae sa považovali za príbuzné s dinosaurmi, tak tieto Dinosauromorpha v ponímaní Bentona 1985 svojou podstatou (i keď nie nevyhnutne zložením) zodpovedali dnešným Avemetatarsalia.
Systematika.
Dinosauromorpha (Dinosauriformes) / zriedkavo: dinosaury/dinosaurotvaré/veľjaštery (Dinosauria) v širšom zmysle:
V niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sú - z čisto praktických dôvodov - z taxónu Dinosauromorpha vyňaté vtáky (tvoria samostatnú triedu blanovcov).
Tour Incity

Tour Incity je mrakodrap umiestnený v Lyone.
"Tour Incity" sa týči do výšky 200 metrov. Veža je v roku 2016 najvyšším mrakodrapom v Lyone pred "Tour Part-Dieu" a kyslíkovou vežou a tretím najvyšším mrakodrapom vo Francúzsku za Tour First (La Défense) a Tour Montparnasse (Paríž).
Jašteroplutvé

Jašteroplutvé ([ako rad aj:] jašteroplutvovcotvaré; lat. Sauropterygia) sú taxón plazov z taxónu jaštery (Sauria) v širšom zmysle. Zahŕňa najmä plesiosaury a notosaury; v širšom, najbežnejšom ponímaní zahŕňa aj plakodonty. 
Charakteristika (vrátane plakodontov).
Jašteroplutvé boli vodné alebo polovodné živočíchy. Žili od začiatku triasu do vrchnej kriedy. Mali rozmanitý tvar tela a zahŕňali aj vysoko špecializované morské formy a plutvovitými končatinami. Pletenec prednej končatiny umožňoval pohyb plutiev pripomínajúcich veslá. Spodný jarmový oblúk im zanikol (euryapsidná lebka). Pravdepodobne mali schopnosť endotermie. Podskupina plesiosaury je najznámejšia; plesiosaury mali malú hlavu a veľmi dlhý (do 15 m dlhý) krk.
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Presné zaradenie jašteroplutvých v rámci taxónu Sauria je sporné, ale pravdepodobne patria buď do či vedľa taxónu Lepidosauromorpha alebo do či vedľa taxónu Archosauromorpha alebo niekde vedľa Lepidosauromorpha a Archosauromorpha. Na tieto miesta v systéme patria buď priamo alebo ako súčasť "medzitaxónu". Takýmito medzitaxónmi môžu byť:
Staršie sa jašteroplutvé zaraďovali do taxónu jašteroplutvovce (lat. Synaptosauria) - podrobnejšie pozri v článku jašteroplutvovce.
Vnútorná systematika.
jašteroplutvé v širšom zmysle (Sauropterygia v širšom zmysle):
5,56 × 45 mm NATO

5,56 × 45 mm NATO je štandardný puškový náboj s bezokrajovú nábojnicou fľašového tvaru a stredného balistického výkonu používaný silami NATO. Vyvinutý bol koncom 70. rokov v Belgicku firmou FN Herstal. Skladá sa z patrón s označením SS109, SS110 a SS111. Dňa 28. októbra 1980 bol v rámci STANAG 4172 štandardizovaný ako druhý štandardný náboj pre služobné pušky síl NATO aj mnoho krajín, ktoré členmi NATO nie sú. Hoci nie sú úplne identické, bol rad nábojov 5,56 × 45 mm NATO odvodený od náboja .223 Remington, navrhnutého spoločnosťou Remington Arms na začiatku 60. rokov, ktorému je rozmerovo podobná.
7,62 × 51 mm NATO

7,62 × 51 mm NATO (oficiálna nomenklatúra 7,62 NATO) je puškový náboj s bezokrajovú nábojnicou fľašového tvaru, ktorý bol zavedený v 50. rokoch 20. storočia ako štandardný puškový náboj krajín NATO. Populárnym sa stal aj mimo armádu.
Niekedy je mylne zamieňaný s nábojom s podobným názvom - ruským 7,62 × 54 mm R, ktorý je o niečo dlhšia a s okrajom.
7,62 × 51 mm NATO bol v amerických službách predstavený na konci 50. rokov v puške M14 a guľometu M60. M14 bola v USA neskôr nahradená puškou M16 ráže 5,56 × 45 mm NATO, ktorú prijala pechota. Avšak M14 a mnoho ďalších zbraní, ktoré používajú náboj 7,62 × 51 mm NATO, zostávajú v službe, vrátane odstreĺovacích pušiek, stredných a univerzálnych guľometov ako napr. M240 a rôznych pušiek, ktoré používajú špeciálne jednotky. Náboj sa používa okrem pechotných zbraní, aj u zbraní lafetovaných na vozidlách, lietadlách i lodiach.
Zoznam častí seriálu Hercule Poirot

Hercule Poirot je britský kriminálny televízny seriál z rokov 19892013 na motívy detektívok Agathy Christie, kde je ústrednou postavou Hercule Poirot, belgický súkromný detektív žijúci v Anglicku, predstavovaný hercom Davidom Suchetom.
Blanovce

Blanovce (iné názvy: blanaté, amniota, amnioty, amnióty, vyššie stavovce, stavovce so zárodočnými obalmi, suchozemské stavovce - lat. Amniota ; zriedkavo: plazy - lat. Reptilia [v najširšom zmysle]) sú veľký monofyletický taxón štvornožcov. Blanovce zahŕňajú všetky štvornožce okrem obojživelníkov v tradičnom (teda najširšom) ponímaní; inými slovami: blanovce zahŕňajú všetky stavovce okrem bezblanovcov.
Blanovce sú teda (pri použití tradičnej terminológie) taxón, ktorý tvoria triedy plazy, vtáky a cicavce; i keď treba dodať, že najnovšie sa do blanovcov zaraďuje aj jedna malá podskupina obojživelníkov v tradičnom ponímaní, ktorá sa volá Recumbirostra, a u niektorých autorov aj podskupina obojživelníkov, ktorá sa volá Diadectomorpha (pozri nižšie kapitolu Systematika).
Charakteristika.
Charakteristické pre ne je to, že ich embryá majú zárodočné obaly (amnión [lat. amnion], seróza [lat. serosa], alantois [lat. allantois]). Blanovce sú suchozemské živočíchy, iba niektoré z nich prešli sekundárne do vodného prostredia.
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Blanovce z vývojového hľadiska patria do obojživelníkov v najširšom zmysle. Napr. Benton 2014 ich konkrétne zaraďuje do skupiny nazývanej nadrad Reptiliomorpha (=†Embolomeri+ †Gephyrostegidae+ †Seymouriamorpha+ †Lepospondyli+ †Diadectomorpha + blanovce). Z tradičných dôvodov a preto, že presná poloha blanovcov v rámci obojživelníkov je sporná, sa však blanovce spravidla zaraďujú oddelene od obojživelníkov. Pri systéme podľa Bentona 2014 by navyše zaradenie blanovcov do Reptiliomorpha logicky znemožnilo použiť pre jednotlivé taxóny blanovcov úroveň „trieda“, ktorá je ale veľmi zaužívaná pre vtáky, cicavce atď.
Vnútorná systematika.
Súčasný hlavný systém.
blanovce (Amniota) :
Poznámky:
Iné systémy.
Iné a najmä staršie systémy blanovcov pozri v článku Systematika stavovcov (najmä prehľad v hornej časti).
Čmeľ zemný

Čmeľ zemný ("Bombus terrestris") je jedným z najpočetnejších druhov čmeľov v Európe. Často sa používa pri komerčnom opeľovaní skleníkov (hlavne paradajok), takže je rozšírený aj v oblastiach, kde nie je pôvodný, napríklad v Tasmánii a Novom Zélande. Je to eusociálny hmyz s presahom generácií, deľbou práce a kooperatívnou starostlivosťou o plod. Kráľovná je monandrická, čo znamená, že sa pári iba s jedným samcom. 
Pôvodom je z Európy a Ázie. Kráľovná je veľká 20 – 22 mm, robotnice 11 – 17 mm a samce 14 – 16 mm. Má dva žlté pruhy, jeden na hrudi a druhý na bruchu. Robotnice a samce majú biely zadok a kráľovná ho má hnedastý. 
Svoju potravu si skladujú a zvyčajne sa živia nektárom a peľom. 
Kráľovná po hibernácii zakladá kolóniu na začiatku jari. Hniezdo vytvára pod zemou, hlavne v opustených norách od hlodavcov. Kolónia môže mať veľkosť až 350 robotníc. Od konca leta do jesene sa liahnu samce aby oplodnili mladú kráľovnú, ktorá bude zakladať kolóniu na budúci rok. Výnimočne prezimuje celá kolónia, často však iba nové kráľovné.
Hercule Poirot (seriál)

Hercule Poirot je britský kriminálny televízny seriál z rokov 19892013 na motívy detektívok Agathy Christie, kde je ústrednou postavou Hercule Poirot, belgický súkromný detektív žijúci v Anglicku, predstavovaný hercom Davidom Suchetom.
Dej.
Dej sa odohráva v rokoch po 1. svetovej vojne, až do doby po konci 2. svetovej vojny. Je tu zachytená atmosféra 30. rokov 20. storočia, a to predovšetkým vďaka výprave (budovy, interiéry atď.), kostýmom, rekvizitám atď. Vystupujú tu vedľajšie postavy, ktoré detektívovi pomáhajú pri riešení jeho prípadov a ich výskyt len ľahko kopíruje knižné predlohy. V starších dieloch (19892002) to boli inšpektor Japp, kapitán Hastings a slečna Felicity Lemonová; v novších dieloch (od roku 2006) spisovateľka Ariadne Oliverová a sluha George.
Hercule Poirot

Hercule Poirot môže byť:
ITV1

ITV1 (celým názvom "Independent Television"; doslova: "samostatná televízia") je britská komerčná televízna stanica, ktorá začala vysielať v roku 1955, vtedy ako druhá v Spojenom kráľovstve.
Dejiny.
Stanica bola založená 22. septembra 1955 ako konkurenčná televízia k BBC. V tomto roku začal proces zakladania tzv. "regionálnych frančíz", ktorý bol dokončený v roku 1962, kedy ich celkový počet bol 13 frančíz. V začiatkoch vysielania existovalo niekoľko miest, kde se striedali víkendové a každodenné frančízy, toto striedanie bolo s výnimkou Londýna zrušené v roku 1968. ITV má tiež spoločne s Channel 4 vlastný dozorný orgán Ofcom.
Kanály.
Každý z kanálov (okrem CITV) má HD verziu a tzv. timeshift verziu, posunutú o hodinu dopredu.
Programy.
ITV vyrobila veľa známych programov, napr. "Mr. Bean", "Profesionáli", "Hercule Poirot" a dalšie. Zo súčasnej tvorby sa dajú vymenovať napríklad soap opery "Coronation Street", "Emmerdale", "This Morning", "Loose Women" alebo "Milionár".
Ondrej Janček

Ondrej Janček (* 19. november 1871, Satu Mare, Rumunsko† 28. marec 1947, Ružomberok) bol slovenský stavebník, podnikateľ a politik HSĽS v medzivojnovom Česko-Slovensku.
Životopis.
Narodil sa v rumunskom meste Satu Mare, pretože jeho otec remeselník musel za prácou chodiť po celom vtedajšom Uhorsku. Detstvo neskôr prežil v Budapešti. Neskôr sa rodina vrátila späť do Ružomberka, odkiaľ pochádzali. Tu Ondrej Janček absolvoval ľudovú školu a gymnázium. V Bratislave sa vyučil za mäsiara, no už v roku 1890 odchádza študovať do Štajerského Hradca priemyselnú školu. Absolvoval päť semestrov na stavebnom oddelení a skončil s vynikajúcim prospechom. Po tejto škole ešte absolvoval priemyslovú školu v Budapešti, kde zložil aj murársko-majstrovskú skúšku. Po štúdiách pracoval v otcových závodoch, zápalkárni, tehelni i na píle. V období tvrdej maďarizácie sa angažoval v slovenskom hnutí. Za svoju činnosť bol spolu s Andrej Hlinkom v roku 1907 odsúdený na polroka žalára v meste Segedín.
Po skončení I. svetovej vojny sa angažoval za vznik Česko-Slovenska a bol stúpencom politiky Andreja Hlinku, no na začiatku 20. rokov sa začal orientovať na centralistickú politiku, aby sa v roku 1925 opäť priklonil k politike ľudákov. Dve volebné obdobia zastupoval HSĽS ako senátor Národného zhromaždenia republiky Československej. Po roku 1938 sa z politiky stiahol a venoval sa stavebníctvu, napr. v roku 1940 jeho stavebná firma realizovala časť severnej Tatranskej magistrály cez Ružomberok. Okrem toho bol predsedom, resp. starostom Spoločenstva staviteľov. Pochovaný je na cintoríne v Ružomberku.
Michal Polák (hudobník)

Michal Polák (* 10. marec 1944 – † 15. marec 2021 Brno) bol český spevák a gitarista.
V prvej polovici 60. rokov pôsobil v brnianskych skupinách Medic club a Shakers. V apríli 1966 sa stal členom Synkop 61, kde bol hlavným spevákom a frontmanom až do roku 1979, kedy zo skupiny odišiel. V roku 1992 hral so Synkomapi na koncertoch série Comeback, v obnovenej skupine pôsobil od roku 1995 až do svojej smrti v roku 2021. Na prelome 70. a 80. rokov 20. storočia bol s Jiřím Vondrákem a Antonínem Bodlákem členom hudobnej formácie Vondrák-Bodlák-Polák, ktorej prvý album "Farby", obsahujúci nahrávky z počiatku 80. rokov, vyšiel v roku 2015. 
Zomrel vo veku 77 rokov dňa 15. marca 2021 na komplikácie spojené s ochorením COVID-19 a ďalšími vážnymi zdravotnými problémami.
Impakt astronomického telesa

Impakt astronomického telesa je udalosť, kedy dôjde k dopadu astronomického telesa na povrch iného, väčšieho astronomického telesa. Pri dopade astronomického telesa (meteoroidu, planétky, kométy) se uvolní energia a spravidla dochádza i ku vzniku impaktného kráteru. 
Impakty sú prírodné procesy, ktoré mali aj významnú úlohu pri formovaní slnečnej sústavy už od jej vzniku. Tiež niektoré veľké vymierania mohli byť spôsobené práve impaktom astronomického telesa. Najznámejšie vymieranie je na konci kriedy spred 66 miliónmi rokov, kedy asteroid s priemerom 10 km dopadol do vôd vtedajšieho Mexického zálivu a pravdepodobne ukončil éru dinosaurov. Predpokladáme, že následne na celej zemeguli nastalo, vplyvom vyvrhnutia prachu a odparenia irídia z energie dopadu, z požiarov a splodín z vyvolanej tektonickej činnosti, na dlhé roky zatienenie oblohy a nízke teploty - podmienky podobné scenáru zimy po nukleárnej vojne. Práve dôkazy týchto globálnych katastrof potvrdzujú impakt astronomického telesa, ako jednu z najväčších hrozieb pre ľudstvo a život na Zemi. 
Zasiahnutie Zeme.
Výskyt nebezpečných telies.
V roku 2016 bolo známych 717 768 asteroidov s presne určenou dráhou. Z toho je 15 098 NEO (blízko-zemských objektov), čo sú 3% z odhadovaného počtu. Pravdepodobnosť zrážky so Zemou ja tým menšia, čím je vesmírny objekt väčší. Riziko je zobrazené v nasl. tabuľke.
Dôsledky impaktu.
Mikrometoeoroidy a malé meteoroidy, hoci dopadajú na Zem nepretržite, nepredstavujú vážnejšie riziko pre život na Zemi najmä vďaka ochrane atmosféry, kde zhoria a na Zem dopadne len prach, alebo menšie kúsky. Väčšie telesá 4m - 85m obykle vybuchnú ešte pred dopadom na Zemský povrch. Ničivé následky väčšieho rozsahu môžme očakávať asi od veľkosti 20m - 50m. Napríklad Čeľabinský meteorit v roku 2013 mal odhadovanú veľkosť 17m. Telesá nad 85m dopadajú na povrch Zeme a dôsledky môžu už mať globálny charakter. Veľkosť predpokladaného vytvoreného kráteru podľa veľkosti meteoritu ukazuje nasl. tabuľka.
Zasiahnutie planét a mesiacov.
Pri dopadoch na kamenné planéty a mesiace, podobne ako na Zemi, dochádza k uvoľneniu kinetickej energie, vyvrhnutiu materiálu z miesta dopadu a spravidla dochádza i ku vzniku impaktného kráteru. Zvlášť na planétach a mesiacoch bez atmosféry, alebo s riedkou atmosférou dopadajú na povrch aj menšie meteoroidy, ktorých dopad je však podstatne častejší, ako dopad veľkých telies. Preto riešenie protimeteorickej ochrany pripravovanyých kozmických základní na týchto telesách bude jednou z výziev vesmírnej architektúry.
Elektrický rušeň 103

Elektrický rušeň 103 je malý dvojnápravový akumulátorový rušeň určený pôvodne pre prevádzku na vlečkách a električkových tratiach.
História.
Štyri rušne typu ŠKODA 16E boli vyrobené podľa požiadaviek podnikov, kde mali do budúcna slúžiť, v vtedajších Závodoch V. I. Lenina v Plzni v rokoch 19541958. Pôvodne boli napájané z troleje s jednosmerným napätím 600 V, spôsob napájania dvoch z nich bol nskôr zmenení. Rušeň s výrobným číslom 3235/1954 bol dodaný na vlečku do Větřnínu. Postupom času bola zrekonštruovaná na dieselelektrický rušeň a v roku 1972 bola zošrotovaná. Rušeň s výrobným číslom 3236/1954 sem bol tiež dodaný, ale zošrotovaný bol už v roku 1969. Stroj s výrobným číslom 3237/1954 bol predaný Dopravnému podniku mesta Ostravy kde slúžil v nákladnej doprave a údržbe tratí. Dnes sa nachádza v zbierke vozidiel MHD Technického múzea v Brne. Posledný stroj výrobného čísla 3713/1958 bol dodaný do svitavského Technolenu, kde slúžil asi do roku 1977. V roku 1991 bol predaný do rušňového depa Praha-Masarykovo Nádraží. Tu v roku 1995 došlo k jeho rekonštrukcii na akumulátorový rušeň. Rušeň tu slúžil až do zrušenia depa v roku 2000, potom bol predaný do depa v pražských Vršovíc, kde bol odstavený. O rušeň prejavilo záujem Národné technické múzeum v Prahe (NTM).
Konštrukcia.
Rušeň je kapotový, so stredovým vežovitým stanovišťom strojvedúceho, na oboch stranách sú znížené predstavky. Rušeň je napájený z akumulátorov, ktoré sa dobíjajú zo siete trojfázovým striedavým elektrickým prúdom. Pohon dvojkolies je realizovaný pomocou hriadeľa z prevodovky. Rušeň má pneumatickú priamočinnú brzdu a ručnú vretenovú brzdu.
Prevádzka.
Rušeň sa v neprevádzkovom stave momentálne nachádza v depe Praha-Vršovice.
Planetárna ochrana

Planetárna ochrana, (angl. "Planetary protection" ), tiež všeobecný výraz "ochrana planéty" v spojení s kontamináciou napr. Marsu, alebo Zeme. Významovo planetárna ochrana vychádza z kozmickej zmluvy (vyhláška 40/1968 Z.z.), kde v hlave IX sa doslovne uvádza: "Zmluvné štáty vykonávajú štúdium kozmického priestoru vrátane Mesiaca a iných nebeských telies a ich výskum tak, aby predišli ich škodlivému zamorovaniu a taktiež nežiadúcim zmenám v okolí Zeme, ktoré by mohli nastať prenesením mimozemskej hmoty, a pokiaľ je to nevyhnutné, robia proti tomu príslušné opatrenia."
Planetárna ochrana je hlavným konceptom, pri navrhovaní medziplanetárnej misie, na zabránenie biologickej kontaminácie aj cieľového nebeského telesa, ale aj Zeme v prípade misií s návratom vzoriek. Planetárna ochrana reflektuje na neznámu povahu vesmírneho prostredia a vôľu vedeckej komunity zachovať pôvodnú povahu nebeských telies, kým ich nebude možné podrobne študovať. 
Existujú dva typy medziplanetárnej kontaminácie. Dopredná kontaminácia je prenos životaschopných organizmov zo Zeme na iné nebeské teleso. Spätná kontaminácia je prenos mimozemských organizmov, ak existujú, do biosféry Zeme.
Zuzana Růžičková

Zuzana Růžičková, vydatá Kalabisová ( 14. január 1927 Plzeň - 27. september 2017 Praha), bola česká klaviristka, čembalistka a hudobná pedagogička, manželka hudobného skladateľa Viktora Kalabisa.
Život.
Zuzana Růžičková sa narodila v Plzni, kde získala aj svoje prvé hudobné vzdelanie u Marie Provazníkovej-Šaškovej. Hre na klavír sa venovala do roku 1942, kedy bola deportovaná do koncentračného tábora Terezín, následne do Osvienčimu a Bergen-Belsenu . Už za svojho pobytu v Terezíne sa tu zoznámila s väznenými hudobníkmi, okrem iného tiež s operným spevákom Karlom Bermanom či Gideonom Kleinom. V koncentračnom tábore ochorela škvrnitým týfusom, z ktorého sa po oslobodení dlhodobo liečila, preto sa do Plzne vrátila až v auguste 1945. Tvrdou prácou v pracovnom tábore mala zničené ruky, napriek tomu však v septembri 1945 nastúpila do hudobnej školy. Jej učiteľom v Plzni bol Bohdan Gsölhofer, riaditeľ hudobnej školy, kde v rokoch 1945 až 1947 študovala. V roku 1947 tu Zuzana Růžičková vystúpila na akreditačnom koncerte, ktorým sa mestská hudobná škola uchádzala o štatút konzervatória, a preto tu vystupovali jej najlepší žiaci. Na budove súčasného Konzervatória Plzeň, v ktorom čembalistka Zuzana Růžičková začala svoju dlhú umeleckú kariéru, bola v januári 2019 odhalená pamätná doska. Autorom dosky je klatovský sochár Václav Fiala a zdobí ju reliéf klaviatúry. 
Zuzana Růžičková cvičila hru na klavír aj 12 hodín denne a každé dva mesiace robila postupové skúšky do ďalšieho ročníka. Čembalo nebolo v tú dobu považované za rovnocenný nástroj s klavírom. Úspešne zložila prijímacie skúšky na AMU a už počas štúdií prešla k štúdiu čembalá. Od roku 1947 až do roku 1951 študovala hru na klavír a čembalo na pražskej AMU. V roku 1956 zvíťazila na medzinárodnej čembalovej súťaži v Mníchove, potom študovala hru na čembalo v Paríži u švajčiarskej profesorky Marguerite Roesgen-Championové.
Bola známa predovšetkým ako výborná interpretka hudobného diela Johanna Sebastina Bacha, na svojom konte mala viac ako 35 dlhohrajúcich platní. Ako prvá na svete natočila kompletnú Bachovu tvorbu pre klávesové nástroje. Záznam z rokov 1965 až 1975 bol oslavovaný pre svoj rozsah, majstrovstvo a originalitu. Sama Zuzana Růžičková v rozhovoroch uvádzala, že k Bachovi mala veľmi silný vzťah. Papierik s jeho skladbou držala v ruke, keď prišla do koncentračného tábora v Osvienčime. Jej dlhoročná celosvetová koncertná aktivita jej priniesla aj prezývku "prvá dáma čembala."
V rokoch 1979 až 1990 bola Zuzana Růžičková sólistkou Českej filharmónie. Získala mnoho ocenení: napríklad v roku 2003 dostala od prezidenta medailu Za zásluhy II. stupňa či francúzsky titul Rytiera umenia a literatúry.
Umelkyňa sa preslávila nielen ako čembalistka, ale aj ako pedagogička. Na pražskej AMU u profesorky Růžičkovej študovala hru na čembalo aj profesorka plzenského konzervatória a čembalistka Alena Tichá a Miroslav Brejcha, riaditeľ tohto konzervatória.
V decembri 1952 sa Zuzana Růžičková vydala za hudobného skladateľa Viktora Kalabisa, s ktorým žila v Jindřichovom Hradci.
Zuzana Růžičková zomrela 27. septembra 2017. Je pochovaná na vinohradskom cintoríne.
Peruštica (mesto)

Peruštica () je mesto (od roku 1969) ležiace v južnom Bulharsku v Plovdivskej oblasti, pričom je centrom a jediným sídlom rovnomenného okresu.
Poloha.
Peruštica leží na okraji Hornotráckej nížiny na severnom úpätí západorodopského dielu Černatica () (horský hrebeň Vărchovrăch) v nadmorskej výške približne . Nachádza sa 23 kilometrov juhozápadne od Plovdivu. Priama vzdušná vzdialenosť od hlavného mesta Sofia je 123,3 km.
Dejiny.
Územie mesta je obývané nepretržite už od obdobia staroveku, čo dokazujú archeologické nálezy ako z obdobia Trákov, tak z obdobia Starovekého Ríma a stredoveku. V období bulharského národného obrodenia bola Peruštica významným osvetovým obrodeneckým strediskom. Peruštica je známa ako staré revolučné sídlo so slávnou účasťou v Aprílovom povstaní. Revolučný výbor bol v meste založený priamo Vasilom Levským a obyvatelia Peruštice sa v povstaní zúčastnili masovo. Po potlačení povstania však bolo mesto vypálené a stovky preživších obyvateľov, vrátane vodcov povstania, bolo ubitých. Obyvatelia Peruštice sa aktívne účastnili aj Septembrového povstania v roku 1923 a v priebehu druhej svetovej vojny sa z miestnych obyvateľov rekrutovalo množstvo partizánov pôsobiacich v antifašistickom odboji v rokoch 19411944. V roku 1959 bola k Peruštici pripojená neďaleká dedina "Pastuša" (), ktorá je aj v súčasnosti oddelene ležiacou štvrťou dnešného mesta. V roku 1969 získala Peruštica štatút mesta a v roku 1998 sa stala administratívnym centrom novovzniknutého okresu.
Hospodárstvo.
Mesto je predovšetkým významnym ovocinárskym a vinárskym centrom centrálneho južného Bulharska. Významný je aj chov hospodárskych zvierat, pestovanie zeleniny a citrusov v oranžériách. Okrem to je Peruštica známa výrobou elektrických spotrebičov a konzervárskym priemyslom.
Pamiatky a zaujímavosti.
Najvýznamnejšou pamiatkoou je tzv. historický chrám svätého Michala archanjela, z roku 1848 v ktorom bolo v priebehu aprílového povstania v roku 1878 zabitých 347 bulharských obyvateľov mesta. Dalšími významnými pamiatkami sú Chrám svätého Atanáza, alebo Danovova škola ležiaca blízko pri chráme svätého Michala. V meste sa taktiež nachádza historické múzeum, budova komunitného centra „Prosveta“ a viacero pamätníkov.
Južne od mesta sa nachádzajú zvyšky pevnosti Peristica. Severovýchodne od Peruštice, medzi mestom a oddelene ležiacou štvrťou Pastuša sa nachádza významná pamiatka v podobe zvyškov ranokresťanského tzv. Červeného chrámu. Na pahorku "Vlasevica" () nad mestom sa nachádza hojne navštevovaný tzv. "Pamätník troch pokolení" () a v blízkosti neho menší "Pamätník zabitých parlamentárov" ().&lt;ref name="https://opoznai.bg"&gt;https://opoznai.bg&lt;/ref&gt;
Horský turizmus.
Peruštica je dôležitým centrom s možnosťami ubytovania pre turistov v tejto časti pohoria Rodopy. Je východiskovým bodom pre výstup k horským chatám "Vărchovrăch" () a "Brianovštica" (), ktoré ležia južne od mesta.
Infraštruktúra.
Mesto má pravidelné autobusové spojenie s mestami Plovdiv a Stambolijski. Autobusy sú jediná forma verejného dopravného spojenia s mestom. Najbližšia železničná stanica sa nachádza v meste Stambolijski.
Peruštica (okres)

Peruštica () je okres v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku v Hornotráckej nížine a v pohorí Rodopy.
Geografia.
Okres sa nachádza čiastočne v Hornotráckej nížine a čiastočne v Západných Rodopoch (horský hrebeň Černatica). Rozprestiera sa na rozlohe 48,72 km² z čoho viac ako 23 km² tvorí poľnohospodársky obhospodarovaná pôda. Väčšina okresu sa nachádza v rovinatom teréne. Klimatické podmienky sú mierne.
Sídla.
Jediným sídlom okresu je mesto Peruštica.
Charakteristika.
Okres vznikol prezidentským rozkazom č. 111 z roku 1998 oddelením od okresu Rodopi.
Hospodárstvo.
Okres je z dôvodu výhodných klimatických a geografických podmienok významným poľnohospodárskym regiónom. Prevláda najmä ovocinárstvo a vinohradníctvo, ale aj pestovanie zeleniny. Medzi najviac pestované produkty sa teda radí predovšetkým vinič a následne jablká, broskyne, rajčiaky a uhorky.
Peruštica

Peruštica môže byť:
Schistosoma

Schistosoma je rod parazitických motolíc známych aj ako krvné motolice. U človeka spôsobujú schistozomózu, ktorú považuje Svetová zdravotnícka organizácia za druhé socioekonomicky najničivejšie parazitické ochorenie (po malárii) so stovkami miliónov infikovaných po celom svete.
Dospelé jedince parazitujú na krvných kapilárach buď v mezentérii alebo plexe močového mechúra, v závislosti od infikujúceho druhu. Medzi motolicami a ploskavcami sú jedinečné v tom, že sú to gonochoristy s výrazným sexuálnym dimorfizmom medzi samcami a samicami. Samica môže vyprodukovať denne až tisíc vajíčok, ktoré sa uvoľňujú močom alebo výkalmi (podľa infikujúceho druhu) a tieto potom infikujú sladkú vodu. Vajíčko sa vo vode vyvinie na larvu. Larva (miracídium) potom musí prejsť cez medzihostiteľa, slimáka. V slimákovi prejde viacerými larválnymi štádiami. Až ďalšie larválne štádium (furkocerkária) môže infikovať cicavce priamym preniknutím cez kožu, kde sa potom zmení na schistosomulu. Následne larva migruje v tele hostiteľa a o mesiac dospieva. Prežívajú 3 až 7 rokov, zriedkavo dlhšie.
Dospelé jedince zdieľajú všetky základné znaky radu "Digenea". Majú základnú bilaterálnu symetriu, ústne a ventrálne prísavky, pokrytie tela syncytiálnou epidermou, uzavretú tráviacu sústavu pozostávajúcu z úst, pažeráka a bifurkačného slepého čreva; oblasť medzi tegumentom a tráviacou sústavou vyplnená voľnou sieťou mezodermových buniek a vylučovacím alebo osmoregulačným systémom založeným na plamienkových bunkách. Dospelé červy bývajú dlhé 10 – 20 mm (0,39–0,79 palca) a používajú globíny z hemoglobínu hostiteľa pre svoju vlastnú obehovú sústavu.
Podľa Svetovej zdravotníckej organizácie sa vyskytujú v týchto oblastiach (január 2017, v abecednom poradí): Afrika, Brazília, Kambodža, Karibik, Čína, Korzika, Indonézia, Laos, Stredný východ, Filipíny, Surinam a Venezuela. Od roku 1965 sa v Európe nevyskytli žiadne prípady, až kým nedošlo v roku 2013 k prepuknutiu ochorenia na Korzike.
Planckov vyžarovací zákon

Planckov vyžarovací zákon (alebo len Planckov zákon) opisuje závislosť intenzity vyžarovania absolútne čierneho telesa na frekvencii a teplote. 
Zákon.
Planckov zákon ako funkcia frekvencie žiarenia: 
formula_1
kde:
B je intenzita vyžarovania,
formula_2 je frekvencia žiarenia,
T je efektívna teplota telesa,
h je Planckova konštanta,
c je rýchlosť svetla,
kB je Boltzmannova konštanta.
Zákon vieme upraviť na funkciu vlnovej dĺžky formula_3:
formula_4.
Planckov zákon je špeciálnym prípadom Boseho-Einsteinovho rozdelenia pre fotóny.
Využitie.
Stephanov-Boltzmanov zákon.
Stefanov-Boltzmannov zákon vyjadruje svetelný tok telesa, tzn. celkový vyžiarený výkon telesa na jednotku plochy. Získame ho integrovaním Plackovho zákona:
formula_5
kde F je svetelný tok absolútne čierneho telesa, T je jeho efektívna teplota a formula_6 je Stephan Boltzmanova konštanta, formula_7. Stephan-Boltzmanov zákon má široké využitie v astrofyzike, napríklad na zisťovanie vzdialeností vzdialených céfeíd
Wienov posuvný zákon.
Polohu maxima krivky Planckovho zákona popisuje Wienov zákon, ktorý hovorí, že súčin teploty a vlnovej dĺžky, ktorej teleso vyžaruje najviac je konštantný:
formula_8
Stephan-Boltzmanov a Wienov zákon majú široké využitie v astrofyzike, napríklad na zisťovanie vzdialeností vzdialených galaxií pomocou pozorovania céfeíd.
História.
Žiarenie absolútne čierneho telesa bolo dlho fyzikálnou záhadou. Z pohľadu klasickej fyziky totiž hrozila tzv. Ultrafialová katastrofa, ktorá predpovedala, že každé teleso musí intenzívne žiariť aj na veľmi krátkych vlnových dĺžkach, čo sa nepozorovalo. Naopak z meraní vyplývalo, že hoci intenzita žiarenia v závislosti na jeho frekvenciu pre nízke frekvencie rastie s druhou mocninou, tak pre vyššie frekvencie intenzita exponenciálne klesá. 
Max Planck zistil, že svetelná energia je vyžarovaná len v určitých balíčkoch - kvantách, a nie spojito. On sám ale považoval kvantá len za matematický obrat, ktorý ho priviedol k výsledku v súlade s experimentom. Správny význam dal kvantám Albert Einstein v roku 1905, ktorý Planckovu myšlienku rozvinul a prehlásil, že svetlo samotné sa skladá z fotónov, čo sú jednotlivé kvantá svetla, vďaka čomu vysvetlil fotoelektrický jav. Einstein tak prispel k pochopeniu princípu duality hmoty, ktorá vykazuje vlnové aj časticové vlastnosti.
Planckov vyžarovací zákon je špeciálnym prípadom Boseho-Einsteinovo rozdelenie pre fotóny.
Max Planck odvodil zákon v roku 1900 pozorovaním experimentu, čo je považované za vrchol štatistickej fyziky. O rok neskôr dokázal zákon aj fyzikálne odvodiť, za čo dostal v roku 1918 Nobelovu cenu za fyziku.
Zdroje.
Katarína z Poděbrad

Katarína z Poděbrad (* 11. november 1449 Poděbrady† 8. marec 1464 Budín) bola dcéra českého kráľa Jiřího z Poděbrad a jeho prvej manželky Kunhuty zo Šternberka, prvá manželka Mateja Korvína a uhorská kráľovná.
Život.
Matejovou prvou nevestou bola Alžbeta Celjská, ktorá ale zomrela ešte v detskom veku. 1. mája 1461 sa len osemnásťročný uhorský kráľ Matej Korvín oženil s mladou dcérou Jiřího z Poděbrad. Svadba bola dohodnutá už začiatkom roku 1458 a mala podľa strážnických dohôd prebehnúť v priebehu nasledujúceho roku. Trvalo však niekoľko rokov, než medzinárodná politická situácia umožnila uzatvorenie manželstva, a Katarína preto odišla do Uhorska až v roku 1461.
Na budínskom dvore o Kataríne zložil niekoľko latinských epigramov uhorský básnik Janus Pannonius.
Tri roky po svadbe porodila Katarína, ktorá mala iba štrnásť rokov, prvé dieťa, ktoré sa ale narodilo mŕtve. Ona sama zomrela o niekoľko dní potom. Pochovaná bola v budínskom Kostole svätého Žigmunda.
Kojak

Kojak je americký kriminálny televízny seriál, ktorý sa nakrúcal v rokoch 19731978. V piatich sériách dosiahol počet 118 častí. Hlavným hrdinom je charizmatický poručík Theo Kojak, stvárnený Telly Savalasom.
Dej.
Kojak pracuje na policajnom oddelení v Manhattane, vtedy jednej z častí New Yorku. Jeho nadriadeným je kapitán Frank McNeil (Dan Frazer). Obaja sa poznajú dlhé roky a vedia, že sa na seba môžu stopercentne spoľahnúť. Pri svojej práci rieši Kojak zločiny vrážd, krádeží a vydieranie. Používa vlastný štýl práce. Je vybavený neomylným inštinktom, ktorý ho vždy privedie na správnu stopu.
Jeho kolegovia sú tiež detektívi Stavros (ktorého hraje Tellyho brat George Savalas), Rizzo (Vince Conti) a Saperstein (Mark Russell). Práve od nich Kojak občas očakáva obdobný štýl premýšľania, ako má on sám. Nie vždy s tým však má úspech. Nitky niektorých prípadov vedú až k najvyšším kruhom, a tak naňho zodpovední ľudia občas vyvíjajú nátlak. On sa ale nezľakne a vždy ide za svojím cieľom: dostať pravého páchateľa. Kojak miluje lízatká a má tiež jedinečný zmysel pre humor.
Námet a ďalšie spracovanie.
Postava Kojaka vznikla podľa námetu filmu "Marcus Nelson Murders", ktorý bol natočený v roku 1973 podľa románu Selwyna Rabba.
Na základe úspechu tohto seriálu neskôr vzniklo v priebehu 80. rokov niekoľko ďalších televíznych filmov. V roku 2005 vznikol tiež deväťdielny remake káblovej televízie USA Network. Studio Universal Pictures v roku 2012 oznámilo, že chce natočiť filmový remake s Vinem Dieselem v hlavnej roli.
Telemundo

Telemundo je americká španielska televízna spoločnosť. Bola založená v roku 1984. Sídlo spoločnosti je v Miami.
Lil Nas X

Montero Lamar Hill (* 9. apríl 1999, Lithia Springs, Georgia, USA), známy pod umeleckým menom Lil Nas X, je americký reper, spevák, skladateľ a internetová osobnosť. Preslávil sa svojím country rap singlom "Old Town Road", ktorý predtým, ako sa v novembri 2019 vyšplhal na medzinárodne hudobné rebríčky a získal diamantové ocenenie, dosiahol virálnu popularitu na sociálnej sieti TikTok. Singel strávil devätnásť týždňov na vrchole rebríčka "Billboard" Hot 100 v Spojených štátoch, čo sa stalo po prvýkrát od roku 1958.
Vydal niekoľko remixov "Old Town Road", z ktorých najobľúbenejší bol s country spevákom Billy Ray Cyrusom. V júni 2019 vyšiel verejne ako homosexuál. Po úspechu Old Town Road vydal svoje debutové EP 7 so singlami "Panini", ktorý sa umiestnil na 5. priečke Hot 100 a "Rodeo". Jeho debutovému štúdiovému albumu z roku 2021 "Montero" predchádzali single "Montero (Call Me by Your Name)", "Sun Goes Down" a "Industry Baby".
Lil Nas X bol najviac nominovaným mužským umelcom na 62. ročníku udeľovania cien Grammy, na ktorom získal cenu za najlepší videoklip a cenu za najlepší popový výkon dua alebo skupiny. Za "Old Town Road" vyhral aj dve ceny MTV Video Music Awards a cenu American Music Awards. "Time" ho označil za jedného z 25 najvplyvnejších ľudí internetu za rok 2019 a v roku 2020 bol na zozname "Forbes" 30 pod 30 rokov.
Detstvo.
Montero Lamar Hill sa narodil 9. apríla 1999 v Lithia Springs, v štáte Georgia, blízko Atlanty. Meno dostal podľa Mitsubishi Pajero, ktoré bolo nazývané aj Mitsubishi Montero. Keď mal šesť rokov jeho rodičia sa rozviedli a usadil sa so svojou matkou a babičkou. O tri roky neskôr sa presťahoval k svojmu otcovi, spevákovi gospelov, severne od mesta Austell, Georgia. Aj keď pôvodne nechcel odísť, neskôr to považoval za dôležité rozhodnutie. V mladom veku zápasil so svojou sexualitou, ale v 16 rokoch prijal, že je gay. Na trúbku začal hrať vo štvrtej triede, ale prestal zo strachu, že nebude cool. Navštevoval strednú školu v Lithia Springs, ktorú absolvoval v roku 2017. Študoval na University of West Georgia, ktorú po roku zanechal, aby sa mohol venovať svojej hudobnej kariére.
Old Town Road

„Old Town Road“ je skladba amerického rappera Lil Nas X, ktorá vyšla prvýkrát nezávisle v decembri 2018. Po získaní popularity bol singel znovu vydaný vydavateľstvom Columbia Records v marci 2019. Lil Nas X nahral aj remix s americkým country spevákom Billy Ray Cyrusom, ktorý vyšiel 5. apríla 2019. Oba boli uvedené na prvom EP Lil Nas X 7, ktorý vyšiel v roku 2019.