Dekomunizácia v Rusku

Dekomunizácia v Rusku je proces vyrovnania sa s komunistickými odkazmi a minulosťou v zmysle inštitúcií a personálu, ktoré majú tendenciu pripomínať sovietsku minulosť. V porovnaní s úsilím ostatných bývalých predstaviteľov východného bloku a krajín Sovietskeho zväzu, Rusko vykonalo v tomto smere iba obmedzené opatrenia. 
Významnými protikomunistickými opatreniami v Ruskej federácii sú zákaz Komunistickej strany Sovietskeho zväzu (a vytvorenie Komunistickej strany Ruskej federácie ) ako aj zmena názvov niektorých ruských miest, ktoré sa vrátili k starým názvom, ktoré mali pred revolúciou v októbri 1917 (Leningrad → Petrohrad, Sverdlovsk → Jekaterinburg, Gorkij → Nižný Novgorod; niektoré mestá ako Ulianovsk a Togliatti si svoje mená nechali). Aj keď boli mestá Leningrad a Sverdlovsk premenované, oblasti, ktoré boli pomenované po nich, sa stále oficiálne nazývajú Leningradské a Sverdlovské. 
Nostalgia za Sovietskym zväzom sa v Rusku postupne zvyšuje. Komunistické symboly sú naďalej dôležitou súčasťou rétoriky používanej v štátnych médiách. Proces dekomunizácie v susednej Ukrajine sa stretol s kritikou Ruska, a sovietske vojnové zločiny sú naďalej pravidelne bagatelizované ako „západný mýtus“.
Štátna hymna Ruskej federácie, prijatá v roku 2000 (v tom istom roku nastúpil do svojho prvého funkčného obdobia ako prezident Ruska Vladimir Putin), používa rovnakú melódiu ako štátna hymna ZSSR, ale s novými textami Sergeja Michalkova . 
Pokus o štátny prevrat v auguste 1991.
23. augusta 1991, dva dni po neúspechu augustového štátneho prevratu, prezident Boris Jelcin pozastavil existenciu Komunistickej strany ruského SFSR až do vyšetrenia jej úlohy v týchto udalostiach. Toto rozhodnutie bolo realizované aj napriek námietkam sovietskeho prezidenta Michala Gorbačova, ktorý trval na tom, že strana ako celok nie je na vine. Regionálne výbory Komunistickej strany (obkom) v ruskom SFSR a budova Ústredného výboru KSSS na Starom námestí v Moskve boli uzavreté. 
24. augusta 1991 Gorbačov rozpustil Ústredný výbor Komunistickej strany Sovietskeho zväzu (KSSZ) a rezignoval ako generálny tajomník, pričom zostal prezidentom Sovietskeho zväzu. Jeľcin 25. augusta vydal ďalší dekrét o znárodnení majetku Komunistickej strany vrátane jej archívov a bankových účtov a o prevode ich kontroly na Radu ministrov RSFSR. 
V priebehu niekoľkých týždňov od štátneho prevratu sa Sovietsky zväz rozpadol. Jeľcin 6. novembra 1991 zakázal Sovietsku komunistickú stranu (CPSU). Rozpad Sovietskeho zväzu bol potvrdený v bielovežských dohodách z 8. decembra, ktoré 12. decembra ratifikoval Najvyšší soviet ruskej SFSR. 26. decembra 1991 bol vyhlásený rozpad Sovietskeho zväzu. Jeho najväčšia zložka, Ruská SFSR, bola premenovaná na Ruskú federáciu. Tá bola formálne založená 1. januára 1992 a stala sa nástupníckym štátom Sovietskeho zväzu. 
Vyšetrovanie prevratu, 1991 - 1992.
Parlamentná komisia pre vyšetrovanie príčin a dôvodov pokusu o štátny prevrat bola založená v roku 1991 pod Levom Ponomariovom, ale v roku 1992 bola rozpustená na naliehanie Ruslana Chasbulatova. Ako člen výboru získal Gleb Jakunin v marci 1992 prístup k tajným archívom KGB a zverejnil materiály o spolupráci moskovského patriarchátu s KGB. Tvrdil, že patriarcha Alexius II., kyjevský metropolita Filaret, Pitrim z Volokolamska a ďalší boli členmi KGB. 
Veľká časť archívov Komunistickej strany (uložených v súčasnosti v štátnych archívoch, ako napríklad Archív prezidenta Ruskej federácie, Ruský štátny archív súčasných dejín, Ruský štátny archív sociálno-politických dejín a Štátny archív Ruskej federácie), vrátane takmer všetkých dokumentov jeho ústredného výboru zostáva utajená. 
V roku 1992 niekoľkí poslanci zažalovali Borisa Jeľcina, požadujúc, aby jeho dekréty o Komunistickej strane z roku 1991 boli vyhlásené za činy, ktoré porušujú princípy súčasnej ústavy. 30. novembra 1992 Ústavný súd Ruskej federácie čiastočne preskúmal vyhlášky a zrušil zákaz komunistickej strany Ruskej SFSR.