burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Pole (fyzika)

Fyzikálne pole alebo silové pole je forma existencie a pohybu hmoty, spájajúca navzájom častice látky do jednej sústavy a uskutočňujúca ich vzájomné pôsobenie (interakciu). Jeho zdrojom sú látkové telesá (napr. častice), s ktorými ale vstupuje do vzájomného pôsobenia iba za istých podmienok. Látky sa môžu premeniť na polia a polia na látky, pozri hmota.
Častice na seba pôsobia (interagujú) tak, že každá častica vytvára okolo seba silové pole, v ktorom sa konečnou rýchlosťou šíri rozruch. Každé silové pole je nositeľom hybnosti, momentu hybnosti a ďalších atribútov, ktoré sa prv pripisovali len látkam (pozri hmota). V kvantovej teórii poľa má každý druh častíc silové pole, napr. nukleónové pole, pionové pole atď., a príslušná častica (napríklad pión) sa chápe ako kvantum príslušného poľa (napríklad piónového poľa).
Rozlišuje sa najmä:
Termín fyzikálne pole sa definuje aj v „technickejšom“ zmysle ako:
So špeciálnym fyzikálnym stavom priestoru spojený jav/spojená fyzikálna veličina, ktorý je opísaný funkciou/ktorá je funkciou – alebo viacerými funkciami – (len) polohového vektora r (čiže súradníc daného miesta) a spravidla aj času t. Inými slovami je vo fyzikálnom poli jednotlivým bodom priestoru priradená hodnota nejakej fyzikálnej veličiny, nazývanej veličina poľa (alebo najmä pri elektrickom a magnetickom poli intenzita poľa). Cieľom zavedenia pojmu fyzikálne pole bolo dosiahnuť stručné znázornenie (funkcia) rozloženia istej fyzikálnej veličiny v istom priestore.
Matematické delenie týchto polí sa robí podľa toho, či je priraďovaná veličina skalár, vektor, tenzor (2. alebo vyššieho stupňa) alebo spinor. Patrične sa potom rozlišuje aj:
Iné matematické delenie je:
Fyzikálne delenia sú rôzne, napr.:
Kým gravitačné pole, elektromagnetické pole a hore spomínané polia častíc sa považujú za základné fyzikálne reality (pozri prvú definíciu), sú polia typu zvukové pole, teplotné pole, pole rýchlostí a pod. výlučne pomocné pojmy.
Matematicky možno pole vyjadriť ako formula_1, kde "φ" je skalár, vektor alebo tenzor. (Pri kvantovej teórii potom hodnote poľa v bode zodpovedá operátor.) " r,t" sú priestorové súradnice. "Priestor" je tu chápaný veľmi všeobecne – môže ním byť bežný euklidovský priestor, minkovského priestoročas, ale napríklad aj zakrivený priestoročas.
Pretože stav poľa je opísaný hodnotou veličiny v nekonečne veľa bodoch, je pole význačným prípadom sústavy s nekonečne veľa stupňami voľnosti.
Vektorové polia možno graficky znázorniť pomocou siločiar (vektorových čiar).
Pozri aj:Teória poľa
Siločiara

Siločiary alebo vektorové čiary či silokrivky silového poľa sú "myslené" čiary (krivky), ktoré určujú smer silového pôsobenia v jednotlivých bodoch priestoru. Inak povedané siločiary sú krivky vo vektorovom poli nakreslené tak, že ich teoretické dotyčnice v každom bode sú zhodné s smerom vektora veličiny poľa v danom bode.
Siločiara je krivka, ku ktorej je v každom jej bode vektor intenzity daného poľa jej dotyčnicou. Siločiara je orientovaná krivka, pričom orientácia zodpovedá orientácii intenzity daného poľa. Siločiary sú kolmé k ekvipotenciálnym plochám (sú to normály ekvipotenciálnych plôch).
Najznámejšie sú magnetické siločiary, ktoré sa nakreslia „samy“ v okolí magnetu pomocou železných pilín. Poskytujú názorný obraz rozdelenia silového poľa v priestore (jeho smeru aj veľkosti). Hoci sú siločiary dvojrozmerné, v skutočnosti je pole, ktoré znázorňujú, priestorové.
Matematickým vyjadrením siločiary je vektorová krivka.
Použitie.
Siločiary sa používajú na grafické znázornenie priebehu silového poľa. Nejčastejšie sa používajú pre zobrazenie elektrického, magnetického resp. gravitačného poľa.
Siločiary elektrického poľa sú myslené čiary ktorými znázorňujeme silové pôsobenie elektrického poľa na kladne nabitú časticu v rôznych bodoch poľa.
Magnetické pole

Magnetické pole je fyzikálne pole, v ktorom sú veličinami poľa (čiže veličinami priradenými každému bodu poľa) intenzita magnetického poľa H a hustota magnetického toku B. V nejakom bode existuje magnetické pole, ak v tomto bode pôsobí na pohybujúce sa elektrické náboje alebo magnety sila F.
Prejavuje sa silovým pôsobením na železné predmety alebo iné magnety. Nachádza sa okolo permanentného magnetu alebo okolo vodiča, cez ktorý tečie elektrický prúd (pričom aj pole permanentného magnetu je vlastne spôsobené pohybom nábojov vo vnútri atómov). Existuje ako:
Graficky sa znázorňuje magnetickými siločiarami (indukčnými čiarami).
Podobne ako elektrické pole, aj magnetické pole sa dá definovať pomocou sily, ktorú vytvára. V jednotkách SI je táto sila:
kde 
Tento vzorec sa nazýva zákon Lorentzovej sily.
Ak je pohybujúci sa náboj súčasťou elektrického prúdu v drôte, je ekvivalentnou formou zákona: 
Táto rovnica hovorí, že sila pripadajúca na jednotku dĺžky drôtu je vektorovým súčinom vektoru prúdu s magnetickým poľom. V hornej rovnici je vektor prúdu, formula_6, vektor, ktorého veľkosť sa rovná zvyčajnému skalárnemu prúdu, formula_7, a ktorého smer je pozdĺž drôtu, ktorým prúd prechádza.
Najkompaktnejšie a najelegantnejšie matematické výroky opisujúce fungovanie magnetického poľa využívajú vektorový počet.
Hypotetická magnetická sila s magnetickým nábojom.
Niektoré teórie poznajú aj tento tvar magnetickej sily.
Úplná Lorentzova sila by v tomto prípade bola:
Elektrické pole

Elektrické pole je fyzikálne pole, v ktorom je veličinou poľa (čiže veličinou priradenou každému bodu poľa) intenzita elektrického poľa E. V nejakom bode existuje elektrické pole, ak v tomto bode pôsobí na elektricky nabité teleso určitá sila (F) nazývaná elektrická sila.
Existuje ako:
Graficky sa znázorňuje elektrickými siločiarami (indukčnými čiarami).
Podobne ako magnetické pole, aj elektrické pole sa dá definovať pomocou sily, ktorú vytvára. Táto sa nazýva elektrická sila. V jednotkách SI je táto sila v najjednoduchšom prípade (vzorec vyplýva z Coulombovho zákona):
kde
V sústave SI sa sila udáva v newtonoch, náboj v coulomboch a vzdialenosť v metroch. Preto má formula_2 ako jednotku C²/(N·m²).
Toto bolo empiricky známe. Teraz predpokladajme, že jeden náboj je pevný a druhý premiestnime na ine miesto. Podľa tejto rovnice je sila na premiestneny náboj úmerná jeho náboju. Elektrické pole je definované ako konštanta úmernosti medzi nábojom a silou:
Táto rovnica však platí len v elektrostatike, čiže ak sa nič nehýbe. Ak by sme si pozreli všeobecnejší prípad pohybujúcich sa nábojov, rovnica by sa zmenila na Lorentzovu rovnicu.
Modráčik obyčajný

Modráčik obyčajný ("Polyommatus icarus") motýľ z čeľade ohniváčikovité ("Lycaenidae").
Húsenice majú vzájomný vzťah s mravcami (napr. rod "Lasius"). Vylučujú chemické signály a medovicu, ktorou odmeňujú mravce a tie sa o ne často starajú v mravenisku.
Spriadač medvedí

Spriadač medvedí ("Arctia caja") je pomerne hojný motýľ z čeľade spriadačovité ("Arctiidae").
Taxonómia.
Spriadača medvedieho opísal v roku 1758 Carolus Linnaeus. Pri tomto druhu bola vykonaná DNA typizácia, podľa ktorej sa zaraďuje do čeľade spriadačovité (Arctiidae), do tribu Arctiini a rodu "Arctia" (Schrank, 1802). Druh vykazuje najvyššiu príbuznosť s rodom "Pericallia" (Hübner, 1820). Predpokladá sa, že oba rody majú zrejme evolučný pôvod v západnej Eurázii.
Na území výskytu druhu boli opísané nasledujúce poddruhy:
Bionómia druhu.
Ide o palearktický druh. Motýľ sa vyskytuje v jednej generácii do roku. Lieta od júla do konca augusta. Vyskytuje sa na vlhkých lúkach, krovinatých stráňach, okrajoch vôd, na lesných čistinkách a cestách. Niekedy zalieta i do záhrad. Motýle sú aktívne najmä v noci a nad ránom, kedy hlavne samčekovia prilietajú i na svetlo. Druh sa pári predovšetkým v noci. Počas svojho života neprijíma potravu, lebo má zakrpatený cuciak. Niekedy zastihneme po vyrušení samičku i cez deň, keď lieta pomaly a kľukatým letom. Vtedy sa dá chytiť a pomerne ľahko nám znesie vajíčka. Pri napadnutí predátorom imágo padá na zem a imituje mŕtveho jedinca. Okrem toho sú pre mnohých predátorov jedovaté. Druh prezimuje v štádiu mladej húsenice (druhý až tretí instar) vo vegetácii na zemi.
Opis.
Vajíčko.
Samička po oplodnení znáša na listy živnej rastliny pomerne hodne menších bledožltých vajíčok v plošných znáškach po 200 až 1 200 kusov (výnimočne bolo opísaných až 1 800 kusov v znáške od jednej samičky). Z týchto sa v auguste až septembri po cca 10 až 14 dňoch liahnu malé húseničky.
Húsenica.
Húsenica je na svojom povrchu chránená silnejšou vrstvou chĺpkov, ktoré sú po celom jej tele. Je heliofilná, polyfágna. 
Spočiatku sú červeno-hnedé s malými bielymi škvrnkami a s dlhými chĺpkami. Neskôr sú čierno sfarbené s bielymi bradavičkami na bokoch. Živí sa rôznymi druhmi rastlín: "Taraxacum", "Plantago", "Galium", "Urtica", "Rumex" a iné.
Kukla.
Kukla spriadača medvedieho je čiernej farby, nepravidelného tvaru a býva uložená v šedom zámotku, ktorý je premiešaný s chĺpkami z húsenice. Leží na zemi medzi rastlinstvom. Z kukly sa imágo liahne za dva až tri týždne po zakuklení.
Stonôžka obyčajná

Stonôžka obyčajná ("Lithobius forficatus") patrí medzi do triedy viacnôžky a radu behavky.
Žije v pôde, pod kameňmi, listami a pod. Je článkonožec a jej telo sa skladá z článkov.
Na každom článku má 1 pár končatín. Je dravá. Živí sa malým hmyzom. Má aj veľké kusadlá, ktoré používa na lovenie.
Zoznam premenných hviezd

V súčasnej dobe je známych viac ako 30 000 premenných hviezd, no ich počet sa stále rozširuje, takže je nemožné zostaviť jediný kompletný zoznam s každou objavenou premennou hviezdou. Nasledujúci zoznam známych premenných hviezd obsahuje hviezdy, ktoré patria medzi veľmi známe, jasné, významé alebo ináč zaujímavé.
Zdroj.
David H. Levy, "Observing variable stars : a guide for the beginner" (angl.)
Thomas Rhodin

Thomas Rhodin (* 8. apríl 1971, Karlstad, Švédsko) je bývalý švédsky hokejový reprezentant.
Klubový hokej.
Thomas Rhodin bol obranca. Je 181 cm vysoký a váži 91 kg (údaj z roku 2005). Vrcholový hokej hral od sezóny 1989/1990, keď začal hrať za klub Färjestad BK Karlstad v švédskej hokejovej Elitserien. V sezónach 1997 - 2000 hral v nemeckej lige za Berlin Polar Bears, sezóny 2000-2003 strávil znovu vo Färjestade a sezóny 2003 - 2005 strávil vo Švajčiarsku v kluboch Fribourg-Gotteron a Servette Geneve.
Reprezentácia.
Thomas Rhodin reprezentoval Švédsko na majstrovstvách sveta v roku 2005, kde sa jeho mužstvo umiestnilo na štvrtom mieste. Nastúpil v ôsmich zápasoch. S 30 streleckými pokusmi bol najčastejšie strieľajúcim hráčom Švédska. Nosí reprezentačný dres číslo 23.
Noci šeliem

Noci šeliem je filmový debut všestranne nadaného Cyrila Collarda, ktorému predchádzal jeho autobiografický román. Ten vydal po tom, keď zistil, že má AIDS. Kniha sa stala bestsellerom a autor ju použil ako podklad pre svoj film. 
Hlavná postava príbehu Jean-Pierre si naplno užíva život, má vzťah s Laurou a Samym, jeho vzťah k nim je sebecký do chvíle, kým nezistí, že je HIV pozitívny. 
Film získal v roku 1993 ocenenie César za najlepší film, najlepší debut, najväčšiu ženskú hereckú nádej (Romane Bohringer) a cenu za najlepší strih.
Cyril Collard zomrel 5. marca 1993, tri dni pred udeľovaním cien.
Od roku 1993 sa každoročne udeľuje cena Prix Cyril Collard za najlepší filmový debut a finančné prostriedky z nej získané slúžia režisérovi na natočenie nového celovečerného filmu.
Mlynárik žeruchový

Mlynárik žeruchový ("Anthocharis cardamines") patrí do čeľade mlynárikovité (Pieridae) – stredne početnej čeľade denných motýľov, z ktorej žije na území Slovenska do 20 druhov.
Samček má charakteristicky žiarivo oranžovo až tmavožlto sfarbenú vonkajšiu polovicu krídel. Samičkine krídla sú biele.
Swarovski

Swarovski je rakúsky rodinný podnik so sídlom v tirolskom mestečku Wattens. V Rakúsku sa jeho výrobky dnes považujú za akýsi národný symbol a vždy sa spomínajú medzi prvými vecami, ak treba uviesť, čo by sa cudzincom v Rakúsku odporučilo.
Brusič skla Daniel Svárovský (Daniel Swarovski, nar. 1862 v Jiřetíně pod Bukovou v Čechách) vynašiel v roku 1883 elektrinou poháňaný stroj na vybrusovanie krištáľových kameňov (ako vynález bol zaregistrovaný v roku 1892) a o dvanásť rokov neskôr, v roku 1895 sa presťahoval do Tirolska za bohatým zdrojom vodnej energie, potrebnej na ich brúsenie. So švagrom Francom Weisom vo Wattens založil brusičskú dielňu, ktorej súčasťou boli aj taviace pece. V spoločnosti Swarovski vlastnil Daniel Svárovský 51% podiel, rodina Franza Weisa mala 49% . 
Svárovský so synmi Wilhelmom, Fritzom a Alfredom v roku 1911 založil vlastnú továreň a o dva roky neskôr, v roku 1913 začal pod hlavičkou firmy vyrábať opticky dokonalý krištáľ, ktorého výroba je dodnes firemným tajomstvom. Neskôr sa zameral na vývoj brúsnych kotúčov, ktoré sa používajú na výrobu krištáľu. 
V súčasnosti je spoločnosť Tyrolit, založená v roku 1919 jednou z troch najväčších firiem na svete vyrábajúcich brúsne kotúče. V roku 1931 začal Swarovski vyrábať krištáľové ozdoby na šaty tzv. „trimmings“ a rok 1937 priniesol novinku, výrobu reflexných dopravných značiek. 
Najstaršieho syna Wilhelma zaujímala optika, sústredil sa hlavne na výrobu ďalekohľadov (jeho prvý prototyp pochádza z roku 1935).
Swarovski spoločne s módnym domom Christian Dior v roku 1956 uviedol na trh kameň "Aurora Borealis", ktorého dúhový efekt bol dosiahnutý zvláštnou vákuovou povrchovou úpravou. Tento efekt začali využívať aj pri výrobe prvých krištáľových lustrov od polovice 60. rokoch. 
Firma Swarovski brúsi aj prírodné a syntetické šperkárske kamene pod názvom Signity.
Označenie premenných hviezd

Premenné hviezdy sú pomenovávané použitím obmeny Bayerovho označovania vo formáte "Identifikátor &lt;genitív latinského názvu súhvezdia&gt;". V predchádzajúcich sotročiach bolo známych iba málo premenných hviezd, takže sa zdalo rozumné pomenovanie písmenami rímskej abecedy, začínajúc od písmena R, aby sa predišlo zámenami s písmenom pre spektrálne typy. (Tento systém pomenovania bol vyvinutý Friedrichom Argelanderom, ktorý si všimol, že veľa premenných hviezd je červených a preto začal označovať premenné hviezdy od písmena R ako rot (červený).) Do roku 1836, bolo písmeno S použité iba pri jednom súhvezdí, Had. Nanešťastie pre toto označovanie, príchod fotografie rýchlo zvýšil počty premenných a premenné hviezdy padli do Bayerovej pasce – dosiahli koniec abecedy a stále neboli pomenované všetky objavy. Po tom, ako dve nasledujúce doplňujúce pomenovania dvojicami písmen dosiahli podobné limity, bolo zavedené pomenovanie číslami.
Súčasný označovací systém je nasledovný (tak ako ho písala história):
Príkladmi označenia sú R Coronae Borealis, YY Geminorum a V838 Monocerotis.
Opotrebovávacia vojna

Opotrebovávacia vojna alebo tiež opotrebovacia () je založená na koncepcii, ktorú opísal Carl von Clausewitz v knihe O vojne: "„Zničenie síl nepriateľa je prvoradým cieľom vojny... boj je jedným z mnoho prostriedkov, ktoré môžeme pri vedení vojny použiť.“" Táto forma vojny sa snaží systematicky a postupne znižovať schopnosť nepriateľa viesť vojnu, či už rýchlymi útokmi s drvivou silou, či dlhodobo, menšími jednotkami sú ničené jeho vojenské prostriedky a zdroje, a to rýchlejšie, ako môžu byť nahradené. Cieľom sa stáva likvidácia schopnosti nepriateľa viesť vojnu. Jeho bojové prostriedky musia byť účinne a vytrvalo ničené, čo od dôb prvej svetovej vojny to znamená zničenie najmä palebnej sily. Treba dosiahnuť určitý stupeň zničenia prostriedkov a zdrojov protivníka; takáto situácia buď vedie k jeho porážke, alebo sa porážke priamo vyrovná, pretože nepriateľ stráca vôľu alebo potenciál nutný pre pokračovanie v boji. Opotrebovávacia vojna je vedená tak, aby ničila schopnosť nepriateľa viesť vojnu.
Najlepším príkladom opotrebovacej vojny boli niektoré bitky prvej svetovej vojny, hlavne bitka o Verdun s. 1. V neskorších vojnách to bolo africké ťaženie a Montgomeryho porážka Rommela v roku 1942, bitka o Stalingrad či bitka o Kursk na východnom fronte alebo operácie nemeckých ponoriek pri americkom pobreží a nasledovná americká reakcia, ktorá viedla k boju o Atlantik. Charakter opotrebovacej vojny mali aj boje Vietnamskej vojny od roku 1966 do začiatku roku 1968. Aj keď hlavným cieľom opotrebovávacej vojny je zničenie nepriateľa, meradlom úspechu je aj jej vplyv na politické ciele a vojenskú stratégiu.
Opotrebovávacia vojna (Arabsko-izraelský konflikt)

Štvrtá arabsko-izraelská vojna alebo Opotrebovávacia vojna začala 21. októbra 1967 potopením izraelského torpédoborca Ejlat dvomi raketovými člnmi egyptského námorníctva. Pokračovala sériami lokálnych cezhraničných incidentov a útokov, ktoré však neboli spojené s klasickými frontovými bojmi a obsadzovaním krajiny. Skončila 7. augusta 1970 so šrámami na obidvoch stranách (pričom tie arabské boli väčšie). Na arabskej strane sa angažovali najmä Egypt, Jordánsko a arabské obyvateľstvo obsadených území.
Vojna vypukla krátko po ukončení Šesťdňovej vojny. Po menších potýčkach medzi znepriatelenými stranami celá situácia nakoniec vyvrcholila 21. októbra 1969, keď egyptský prezident Násir oficiálne vyhlásil "Harb al-Istinzaf", alebo inak Vojnu za vyčerpanie Izraela.
Prvá intifáda

Prvá intifáda bolo povstanie alebo ozbrojený konflikt medzi Izraelom a najmä Arabmi žijúcimi na územiach zabraných v predchádzajúcich konfliktoch medzi týmito znepriatelenými stranami. Niekedy sa vojna označuje aj ako "Vojna kameňov", najmä pre slabú výzbroj, ktorú používali Arabi. Za začiatok konfliktu sa považuje niekoľko dátumov, všeobecne však možno za začiatok považovať rok 1987. 
Príčinou konfliktu bolo napätie v utečeneckých táboroch a ako rozbuška zapôsobila skreslená správa z 9. decembra 1987. V izraelskom meste Aškelon sa stala dopravná nehoda. Nákladné auto vtedy zabilo štyroch Palestínčanov a deviatich zranilo. Túto udalosť však časť Arabov označila za chladnokrvný akt pomsty. Vznikla fáma, že auto riadil príbuzný židovského obchodníka, ktorého predtým zabili v pásme Gazy. Po 27 palestínskych utečeneckých táboroch sa táto verzia rozšírila rýchlosťou blesku.
Nepokoje sa pomaly rozrástli a do jej konca v roku 1993 (podpísania mierovej zmluvy z Osla) si vyžiadali podľa rôznych zdrojov 2000 obetí na arabskej strane.
Intifáda al-Aksá

Intifáda al-Aksá (arab. , hebr. אינתיפאדת אל-אקצה) alebo Druhá intifáda bolo povstanie Palestínčanov proti Izraelu, ktoré začalo v septembri 2000 a vyústilo vo vlnu násilia medzi palestínskymi Arabmi a Izraelčanmi v Izraeli aj na Palestínskych okupovaných územiach.
Zámienkou pre jej rozpútanie bola návšteva vtedajšieho vodcu izraelskej opozície Ariela Šarona v komplexe Mešity al-Aksá na Chrámovej hore v Jeruzaleme 28. septembra 2000. V rokoch 2000-2006 si intifáda vyžiadala 3651 obetí na palestínskej a 1007 obetí na izraelskej strane.
Kryštál

Kryštál alebo kryštálový jedinec je fyzikálne a chemicky rovnorodé pevné teleso s pravidelnou (trojrozmernou) štruktúrou atómov, molekúl a iónov. Ide o konečné trojrozmerné teleso s teoreticky nekonečne veľkou kryštálovou štruktúrou. Kryštalická látka je vlastne to isté ako kryštál, ale môže sa skladať aj z viacerých kryštálov. 
Kryštál vzniká, čiže rastie, kryštalizáciou (prikladaním atómov, molekúl, iónov z presýtených pár a roztokov alebo z podchladených tavenín). Za vhodných podmienok pri kryštalizácii je vonkajší tvar kryštálu pravidelne ohraničený plochami a hranami, vtedy hovoríme o kryštáli v užšom zmysle alebo kryštálovom tvare. Dokonale vyvinutý kryštál je teda mnohosten ohraničený plochami, hranami a vrcholmi. Tzv. Eulerova rovnica k tomu hovorí, že počet plôch + počet vrcholov = počet hrán + 2.
Povrch kryštálu môže byť hladký, ryhovaný, bodkovaný, schodíkovitý alebo zaokrúhlený.Stupňovitým striedaním plôch rozličných polôh, napr. u kremeňa, vzniká tzv. kombinované ryhovanie.
Kryštály meriame tzv. goniometrami.
Delenie.
Podľa plôch:
Podľa druhu kryštálovej väzby rozlišujeme:
Kryštálové jedince sa rozdeľujú na:
Podľa usporiadania:
Goniometer

Goniometer môže byť:
Goniometer (mineralógia)

Goniometer v súvislosti s kryštálmi je prístroj na meranie úklonu a vzájomnej polohy plôch na kryštáloch.
Druhy:
Merajú sa veľkosti hrán kryštalických plôch. Na základe merania uhlov hrán kryštálov sa vytvorí projekcia (guľová, stereografická alebo gnómická), z ktorej sa zistí súmernosť kryštálového tvaru, ktorá zas umožňuje kryštálové tvary klasifikovať.
Kryštálový tvar

Kryštálový tvar v širšom zmysle alebo kryštál v užšom zmysle je kryštál pravidelne ohraničený plochami a hranami.
Kryštálový tvar v užšom zmysle, presnejšie jednoduchý kryštálový tvar alebo jednoduchý tvar je súbor všetkých plôch a ich zoskupenie na kryštáli, ak sú tieto plochy rovnocenné (rovnocenné znamená, že majú rovnaké fyzikálne, chemické, štruktúrne a morfologické vlastnosti). Súbor rôznocenných (teda nie-rovnocenných) plôch je spojka, inými slovami: Kombináciou jednoduchých tvarov vznikajú tzv. spojky.
Každá kryštálová sústava zahŕňa viaceré kryštálové tvary.
Delenie jednoduchých kryštálových tvarov.
Existujú tieto jednoduché kryštálové tvary, ktoré sa ešte ďalej delia (čiarkami sú oddelené synonymá):
Spojka (kryštál)

Spojka v kryštalografii je zoskupenie dvoch alebo viacerých jednoduchých kryštálových tvarov na tom istom kryštáli. Inými slovami je to súbor všetkých plôch a ich zoskupenie na kryštáli, ak sú tieto plochy rôznocenné (porov. kryštálový tvar).
Vzhľad kryštálu

Vzhľad kryštálu minerálu je jedna z vlastností minerálu. Zaoberá sa ním kryštalografia.
Súbor všetkých plôch a ich zoskupenie na kryštále nazývame kryštálovým tvarom. Kombináciou jednoduchých tvarov vznikajú tzv. spojky. Prevládajúci rozmer (relatívna šírka a dĺžka) plôch a prevládajúci tvar určujú celkový vzhľad čiže habitus kryštálu. Dva kryštály, ktoré majú rovnakú kombináciu tvarov, môžu mať rozličný habitus, a naopak. Tvar a habitus závisia od chemického zloženia kryštálu, ale môžu ich ovplyvňovať fyzikálne podmienky počas jeho rastu.
Priepustnosť svetla (nerast)

Priepustnosť svetla minerálom je jedna z fyzikálnych vlastností minerálov. 
Podľa stupňa priepustnosti svetla rozdeľujeme minerály do niekoľkých skupín: nazývame:
Priepustnosť svetla závisí okrem iného aj od stavby minerálu. Jemnozrnné agregáty napr. sadrovca alebo sľudy, sú nepriehľadné alebo len priesvitné, zatiaľ čo ich väčšie kryštály sú dokonale priehľadné. Tenké lupienky z jemnozrnných agregátov sú však tiež priehľadné.
Lesk minerálu

Lesk minerálu je jedna z fyzikálnych vlastností minerálov. Závisí všeobecne od spôsobu odrazu a lomu svetla aj od kvality povrchu minerálu. 
Možno rozlíšiť dva hlavné typy - kovový a nekovový lesk. Minerál nemusí mať vždy rovnaký druh lesku. Určiť rozdiel medzi kovovým a nekovovým leskom nie je vždy jednoduché, preto sa lesk v sporných prípadoch môže určiť ako polokovový.
Vryp minerálu

Vryp minerálu (iné názvy: farba vrypu minerálu/nerastu, farba vrypu, vryp nerastu, vryp) je jedna zo základných fyzikálnych vlastností minerálov, ktorá je jednoduchou pomôckou pri ich rozlišovaní. Pozoruje sa ako farba jemnozrnného prášku, ktorý vzniká pri trení o neglazovanú porcelánovú platničku.
Spôsob určovania.
Vrypom sa možno presvedčiť, či je minerál (nerast) farebný alebo zafarbený. Skúšaný minerál je potrebné trieť po drsnom povrchu bielej nepolievanej porcelánovej doštičky a potom pozorujeme farbu vzniknutého prášku t. j. farbu vrypu. Na určovanie farby vrypu používame vždy čerstvé, nezvetrané kúsky minerálov. Farebné minerály majú vždy farebný vryp viac - menej zodpovedajúci vlastnej farbe nerastu, často so svetlejším odtieňom. Bezfarebné a biele nerasty majú farbu vrypu bielu. Mimoriadne veľký rozdiel medzi vlastnou farbou a farbou vrypu je pri kovovolesklých nerastoch. Žltý pyrit má čiernozelený vryp, čierny alebo striebristý hematit ma višňovočervený vryp. Pre niektoré minerály je farba vrypu jednoduchá a pritom určujúca pomôcka.
Farba minerálu

Farba minerálu (nerastu) je jedna z fyzikálnych vlastností minerálov, ktorú možno jednoducho pozorovať voľným okom. Pri mnohých mineráloch je jedným zo základných určovacích znakov. Je však veľmi premenlivou vlastnosťou a nie je preto vhodné spoliehať sa iba na ňu.
Pre mnohé farebné (idiochromatické) nerasty je farba podstatnou a nemennou vlastnosťou, a preto je vhodným rozlišovacím znakom. 
Iné minerály sú v čistej forme číre, ale v prírode ich často nachádzame rozlične zafarbené prímesami. Poznáme napr. žltú, ružovú, fialovú i hnedú odrodu kremeňa alebo modrú soľ. Pre tieto zafarbené (alochromatické) minerály nie je už farba podstatný rozlišovací znak. 
Niektoré minerály menia farbu podľa druhu osvetlenia, iné môžu meniť zafarbenie podľa smeru, v ktorom ich prezeráme. Tieto sa označujú ako mnohofarebné (pleochroické). Niekedy je vlastnú farba minerálu ukrytá pod vrstvou premeneného povrchu alebo pod prirodzeným tenkým povlakom. Na povrchu rudných minerálov sa často objavujú tzv. nábehové farby.
Farba minerálu nemusí byť vždy stála, veľa polodrahokamov aj drahokamov stráca svoj farebný odtieň na svetle, napr. smaragd, ametyst, ruženín. Na svetlo citlivo reagujú aj niektoré minerály s obsahom striebra, pokrývajú sa tenkou hnedočiernou vrstvičkou. Mnohé minerály sa dajú zafarbovať umelo, napríklad zahriatím na vysokú teplotu alebo rádioaktívnym či ultrafialovým žiarením.
Lom (minerál)

Lom je spôsob rozpadávania minerálu podľa nerovných plôch. Lomné minerály sú všetky neštiepateľné minerály a niektoré štiepateľné minerály.
Po údere do minerálu geologickým kladivom sa rozlomí a zjavia sa plochy s drsným a nerovným povrchom. V tomto prípade hovoríme o lome nerastu (pri štiepaní sú štiepne plochy zväčša rovné a môžu vzniknúť aj pri opakovaných úderoch kladivom). Väčšina minerálov sa štiepe aj láme, no niektoré sa len lámu.
Na charakterizovanie lomu používame označenie: rovný, nerovný, lastúrovitý, hákovitý, hladký, trieštivý.
Štiepateľnosť

Štiepateľnosť je spôsob rozpadávania minerálu (nerastu) pozdĺž presne určených štiepnych plôch. Tieto plochy sa nachádzajú väčšinou medzi vrstvami atómov alebo na miestach, kde sú väzby medzi atómami najslabšie. Štiepne plochy nie sú také hladké ako kryštálové plochy, hoci sú veľmi súdržné a rovnomerne odrážajú svetlo.
Takzvané štiepne tvary obmedzujú nové hladké štiepne plochy. Niektoré minerály majú štiepateľnosť v niekoľkých rozličných smeroch, ako napríklad kamenná soľ a galenit pozdĺž plôch osemstenu, kalcit sa rozpadá na fragmenty klenca. Iné minerály, ako napr. sľudy, sadrovec alebo topás, majú dokonalú štiepateľnosť len v jednom smere, v iných smeroch je ich štiepateľnosť menej dokonalá alebo nijaká. Na priehľadných kryštáloch môžeme niekedy starostlivým pozorovaním zistiť tenké trhlinky štiepateľnosti prebiehajúce v určitých kryštalografických smeroch. Tieto trhlinky môžu veľmi dobre pomôcť pri identifikácii.
Štiepateľnosť minerálu môže byť: 
Väčšina minerálov sa štiepe aj láme, no niektoré sa len lámu. Neštiepateľné nerasty sú teda nerasty lomné.
Tvrdosť

Tvrdosť môže byť:
Tvrdosť minerálu

Tvrdosť minerálu alebo vrypová tvrdosť je všeobecne schopnosť kryštálu odolávať poškodeniu kryštálovej plochy iným minerálom alebo predmetom. Tvrdosť je odpor, ktorý kladie určitý minerál vonkajšiemu mechanickému pôsobeniu. 
Pre relatívne porovnanie tvrdosti minerálov sa používa Mohsova stupnica tvrdosti.
Mohsova stupnica tvrdosti

Mohsova stupnica tvrdosti je relatívna stupnica tvrdosti minerálov. Zostavil ju Friedrich Mohs (1773 - 1839) ako desaťčlennú skupinu zoradenú tak, že každý tvrdší minerál rýpe do predchádzajúceho mäkšieho. 
Tvrdosť minerálov môžeme približne odhadnúť aj jednoduchými prostriedkami:
V praxi sa môžeme stretnúť s týmito prípadmi: Tvrdosti sú vyrovnané, ak sa obidva minerály navzájom vrypom nepoškodia. Rovnako sú tvrdosti identické, ak sa určovaný minerál a etalón stupnice navzájom rýpu. Keď určovaným minerálom nemôžeme rýpať etalón stupnice, ale etalón môže vytvoriť vryp v určovanom mineráli, leží stupeň jeho tvrdosti medzi tvrdosťami oboch vzoriek (etalónov) stupnice. V tomto prípade sa tvrdosť minerálu rovná tvrdosti nižšieho stupňa, ku ktorej pripočítame 0,5.
Habitus kryštálu

Habitus kryštálu alebo celkový vzhľad kryštálu minerálu (nerastu) je charakteristický vzhľad kryštálu minerálu, ktorý je daný prevládajúcim tvarom. Najčastejšie tvary habitu sú:
Spojka

Spojka môže byť:
Kryštálová štruktúra

Kryštálová štruktúra označuje konkrétne usporiadanie častíc (napríklad atómov, iónov či molekúl) v kryštálovej mriežke danej látky. Toto usporiadanie sa v kryštáloch periodicky opakuje. Najmenšia štruktúra, ktorá sa periodicky opakuje, sa označuje ako základná (elementárna) bunka, pričom kryštálová štruktúra opisuje práve usporiadanie častíc základnej bunke.
Juraj Dubinský

Prof. RNDr. Juraj Dubinský (* 12. jún 1914, Beniakovce – † 22. november 1994, Košice) bol slovenský fyzik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Beniakovciach. Študoval na Prírodovedeckej fakulte Masarykovej univerzity v Brne.
V r. 19381945 pôsobil ako asistent na SVŠT v Bratislave. Od r. 19451950 bol riaditeľom I. štátneho gymnázia v Košiciach, v r. 19501951 učiteľ Štátnej priemyslovej školy v Košiciach. V r. 1952 poverený budovaním a vedením Katedry matematiky a fyziky PF v Prešove, kde v r. 19521954 vykonával funkciu dekana. V r. 19591963 pôsobí na VŠT v Košiciach, kde na SF VŠT vybudoval rádioizotopové pracovisko. V r. 1963 pôsobí na PF UPJŠ v Košiciach, kde založil Katedru jadrovej fyziky. V r. 19691979 riaditeľ Ústavu experimentálnej fyziky SAV v Košiciach, neskôr viedol Sektor subatómovej a kozmickej fyziky tohto ústavu. Významne prispel k štúdiu prechodného javu kozmického žiarenia, vplyvu geomagnetického poľa na toto žiarenie, k poznaniu jadrových procesov v rozsiahlych atmosférických výškach. Je autorom originálneho vysvetlenia dennej variácie kozmického žiarenia tzv. lunárnej variácie KŽ. Vybudoval vysokohorské laboratórium na Lomnickom štíte, kde sa nepretržite registruje intenzita nukleotickej zložky KŽ. Zásluhou prof. Dubinského sa ÚEF SAV zapojil ako prvé pracovisko na Slovensku do programu Interkozmos, kde boli získané cenné výsledky z oblasti dynamiky, radiačných pásov Zeme a jadro-jadrových interakcií kozmického žiarenia zo sputnikových experimentov. Bol členom komisie kozmickej fyziky Medzinárodnej únie pre čistú a aplikovanú fyziku, člen Vedeckej rady SÚJV v Dubne, člen JČSMF. V r. 1969 bol vyznamenaný Za zásluhy o výstavbu, r.1973 mu bola udelená I. cena Akadémie vied ZSSR a ČSAV, v r. 1974 Štátna cena SSR a Zlatá medaila UPJŠ. Bol nositeľom pedagogického vyznamenania JČSMF I. stupňa.
Zomrel 22. novembra 1994 v Košiciach.
Kasíno

Kasíno môže byť:
Achát

Achát je odroda chalcedónu (kremeňa).
Charakteristika.
Chalcedón je mikrokryštalická modifikácia oxidu kremičitého a zvyčajne sa nachádza v obličkovitej forme. Jeho farba je veľmi premenlivá. Môže byť biely, modrý, červený, zelený, hnedý aj s vrstvičkami, zelený chryzopras a ďalšie. Býva priehľadný až nepriehľadný, so skleným až matným leskom.
Vznik.
Vzniká v dutinách hornín rozličných typov, najmä vo vyvretých horninách (napr. paleobazalty). Veľká časť chalcedónu sa tvorí pri relatívne nízkych teplotách kryštalizáciou roztokov bohatých na oxid kremičitý. Môže však vznikať aj ako produkt dehydratácie opálu.
Poznávanie.
Chalcedón má podobné vlastnosti ako opál, od ktorého sa predovšetkým odlišuje vyššou hustotou. Chalcedón sa nevyznačuje hrou farieb charakteristickou pre opál.
Výskyt na Slovensku.
Vyskytuje sa veľmi zriedkavo v dutinách nízkotatranských melafýrov v oblasti Kozích chrbtov, Kvetnica, Malužiná, Svidovo, Čierny Váh, na rozsypových ložiskách na východnom Slovensku, v Malých Karpatoch a inde.
Hustota minerálu

Hustota minerálu patrí medzi fyzikálne vlastnosti minerálov.
Hodnota hustoty minerálov aj hornín sa väčšinou udáva v kg.m³, kg.dm³ alebo g.cm³. Hustota minerálov v zemskej kôre nezávisí od smeru, ale len od teploty a tlaku. Hustota väčšiny minerálov sa pohybuje v rozmedzí 2,0-4,0 kg.dm³. Minerály možno rozdeliť podľa hustoty na skupiny:
Akantit

Akantit je minerál kryštalizujúci v monoklinickej sústave, chemicky sulfid strieborný - Ag2S.
Charakteristika.
Akantit vytvára prizmatické kryštály. Má typickú sivú až zelenočiernu farbu a čierny vryp. Je nepriehľadný a má kovový lesk. Pri teplote nad 177 °C sa mení na kubickú formu -argentit.
Vznik.
Vzniká na hydrotermálnych žilách v asociácii s proustitom, striebrom, pyrargyritom a ďalšími sírnikmi.
Poznávanie.
Je rozpustný v zriedenej kyseline dusičnej. Ľahko sa taví, pričom uvoľňuje sírne výpary.
Aktinolit

Aktinolit je minerál kryštalizujúci v monoklinickej sústave, chemicky zásaditý kremičitan vápenato-horečnato-železnatý - Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2. Patrí do skupiny amfibolu.
Charakteristika.
Tento minerál vytvára dlhé steblovité kryštály, ktoré bývajú často zdvojčatené. Môže sa vyskytovať aj v podobe tabuľkovitých a stĺpcovitých lúčovite usporiadaných agregátov, prípadne môže mať celistvý, vláknitý alebo zrnitý habitus. Má svetlozelenú až čiernozelenú farbu a biely vryp. Aktinolit je priehľadný až nepriehľadný minerál so skleným leskom. Celistvá odroda sa nazýva nefrit.
Vznik.
Vyskytuje sa hlavne v bridliciach a amfibolitoch, vzniknutých premenou zvyčajne bázických vyvrelých hornín.
Poznávanie.
Aktinolit sa nerozpúšťa v kyseline chlorovodíkovej.
Albit

Albit je minerál kryštalizujúci v triklinickej sústave, chemicky hlinitikremičitan sodný – NaAlSi3O8. Patrí do skupiny živcov.
Charakteristika.
Albit je nízkoteplotný člen plagioklasového radu živcov, bohatý na sodík. Vytvára tabuľkovité alebo krátkostĺpcovité kryštály, ktoré bývajú väčšinou zdvojčatené. Vyskytuje sa aj v celistvej a zrnitej podobe. Zvyčajne je biely alebo bezfarebný, no môže mať modrastý, žltkastý alebo zelenkastý nádych. Vryp má biely. Je priehľadný až priesvitný a vyznačuje sa skleným leskom.
Vznik.
Tvorí sa ako dôležitá súčasť vyvretých hornín, nachádza sa aj v premenených a usadených horninách. Okrem toho môže vznikať na hydrotermálnych žilách a tvorí sa aj ako produkt alterácie iných živcov v procese albitizácie.
Poznávanie.
Je veľmi ťažko taviteľný a plameň sfarbuje do žlta.
Vryp

Vryp môže byť:
Alunit

Alunit je minerál kryštalizujúci v trigonálnej sústave, chemicky hydratovaný podvojný síran draslíka a hliníka - KAl3(SO4)2(OH)6.
Charakteristika.
Tento minerál vytvára klencové, často pseudokubické kryštály. Väčšinou však máva celistvý, zrnitý alebo kompaktný habitus; niekedy sa vyskytuje aj vo vláknitej podobe. Alunit má zvyčajne bielu farbu, no môže byť aj sivastý, červenkastý, žltkastý alebo hnedý, vryp má biely. Patrí k priehľadným až takmer nepriehľadným minerálom a vyznačuje sa skleným alebo perleťovým leskom.
Vznik.
Tvorí sa v sopečných horninách a ako žilný minerál.
Poznávanie.
Pri zohrievaní v uzavretej skúmavke uvoľňuje alunit vodu.
Alunogén

Alunogén je minerál kryštalizujúci v triklinickej sústave, chemicky hydratovaný síran hlinitý - Al2(SO4)3.17H2O.
Charakteristika.
Alunogén vytvára vláknité, vlasovité, ihličkovité kryštály, časté sú aj šupinovité a zrnité agregáty a krusty. Má bielu až žltkastú farbu. Alunogén má biely vryp, hodvábny až perleťový lesk. Jeho štiepateľnosť je veľmi dobrá.
Vznik.
Tvorí sa na uhoľných haldách, pri zvetrávaní sulfidov, v sedimentoch aj sopečných horninách.
Poznávanie.
Alunogén je rozpustný vo vode.
Ametyst

Ametyst je minerál, fanerokryštalická odroda kremeňa tmavofialovej, fialovej až červenofialovej farby. Ak sa v tej istej hornine nachádza ametyst s citrínom, nazýva sa "ametrín".
Jeho názov pochádza zo starogréckeho slova "amethustos", znamenajúceho neopitý. Názov sa viaže na starogrécku legendu o pôvode ametystu, podľa ktorej najvyšší boh Zeus rozlial kalich s vínom na biely kremeň, ktorý potom prijal farbu vína. 
Charakteristika.
Kremeň je priehľadný až priesvitný nerast so skleným leskom na čerstvom povrchu. Odroda ametyst je typická svojím nádherným fialovým sfarbením. Ametyst vzniká prevažne hydrotermálne. Na svetle môže blednúť, pod vplyvom tepla zase žltne a mení sa na citrín. Množstvo kameňov, ktoré sa predávajú ako citríny, sú v skutočnosti tepelne upravené, zväčša menej kvalitné ametysty.
Výskyt.
Tento nerast sa vyskytuje zvyčajne vo vyvretých, premenených a usadených horninách a bežne ho možno nájsť aj na rudných žilách.
Ametyst v histórii.
Starovekí Gréci verili, že ich pitie vína z ametystovej nádoby ochráni pred otravou. Staroveké mezopotámske civilizácie z ametystu vyrábali valcové pečatidlá s vyrytým náboženským obrazom a menom majiteľa. Ametyst si cenili aj starovekí Egypťania, ktorí ho používali pri výrobe šperkov. V časoch raného kresťanstva sa verilo na upokojujúce vlastnosti ametystu. Ametyst bol symbolom vysokého duchovného stavu, ktorý musia prijať biskupi. Z tohto dôvodu sa ametystové prstene stali súčasťou biskupských insígnií. Ametyst bol vždy spájaný s čistotou a zbožnosťou. Uprednostňovali ho členovia kráľovských rodín, lebo fialová sa považovala za vladársku farbu. Najviac cenené boli ametysty s nádychom červenej, ktorú spôsobujú stopy mangánu. V Tibete sa ametyst považuje za kameň zasvätený Budhovi.
Súčasné využitie.
V dnešnej dobe sa ametyst fazetuje alebo brúsi na kabošony. Nebrúsené prizmatické kryštály sa nosia ako bižutéria.
Poznávanie.
Kremeň sa rozpúšťa v kyseline fluorovodíkovej.
Lokality.
Vo svete.
Najznámejšie náleziská sú na Urale (Rusko), v Brazílii (Minas Gerais, Mato Grosso, Rio Grande de Sul, Serra Mar), ale aj v Uruguaji, na Srí Lanke, v Barme, Zimbabwe, v Mozambiku, na Madagaskare a v Austrálii. Kryštály z brazílskych a uruguajských nálezísk sa nachádzajú ako lúčovité masy, v ktorých sa jednotlivé kryštály podobajú pyramídam. Náleziská ametrínov sú napríklad v Bolívii.
Na Slovensku.
Aj na Slovensku sa vyskytovali nádherné drúzy ametystov drahokamovej kvality. Až do dlhé kryštály sa našli v hydrotermálnych žilách ložiska Banská Štiavnica, ale ametysty sa vyskytovali aj v ložisku Hodruša-Hámre, Vyhne a Zlatá Baňa. Ďalšie výskyty sú známe z Kremnice.
Skupina amfibolu

Skupina amfibolu alebo amfibolová superskupina, skrátene amfiboly je skupina silikátových minerálov všeobecného vzorca A(0-1)B2C5T8O22W2, kde:
Amfiboly sú inosilikáty, ktoré sú tvorené dvoma spojenými reťazcami tetraédrov SiO4, na okrajoch ktorých sa medzi aniónmi kyslíka nachádzajú katióny rôznych prvkov. Súčasťou štruktúry býva aj anión OH-, čo robí amfiboly výrazne odlišné od inak štruktúrne blízkych pyroxénov.
Charakteristika.
Tieto minerály vytvárajú prizmatické kryštály, ktoré bývajú na priečnom priereze často šesťuholníkové a zdvojčatené. Vyskytujú sa aj celistvé alebo v podobe zrnitých, stĺpcovitých, steblovitých či vláknitých agregátov. Môžu byť zelené, zelenohnedé až čierne. Štiepne plochy zvierajú uhol 60° alebo 120°. Typický výrazným pleochroizomom.
Amfiboly vo svojej kryštálovej štruktúre dobre zadržiavajú draslík (K), čo z nich robí vhodné minerály pre rádiometrické datovanie, hlavne pomocou K-Ar metódy.
Výskyt.
Amfiboly sú bežnými minerálmi v andezitoch, dioritoch a mnohých iných, prevažne bázických vyvrelých horninách, ale aj metamorfitoch. V premenených horninách sú dôležitým indikátorom amfibolitovej fácie - stredných až vyšších teplôt a tlakov - teda tlak nad 4 kbar a teploty nad 500 °C. Bežne sa vyskytujú v horninách slovenských neovulkanitov. 
Minerály.
Na základe prítomnosti OH-, F- alebo Cl- na pozícií W (vo vzorci A(0-1)B2C5T8O22W2) je amfibolová superskupina rozdelená na:
Zabezpečený prístup k príkazovému interpretovaču

Zabezpečený prístup k príkazovému interpretovaču (angl. "secure shell"), skr. SSH, je v informatike počítačový program ako aj súvisiaci sieťový protokol určený na prihlasovanie a vykonávanie príkazov na vzdialenom počítači v počítačovej sieti. Návrhári SSH mali v úmysle nahradiť skôr používané málo bezpečné protokoly rlogin, telnet a rsh a výsledný protokol poskytuje bezpečnú kryptovanú komunikáciu medzi dvoma neautentifikovanými strojmi v nezabezpečenej sieti. Používatelia SSH ho môžu tiež použiť na tunelovanie, preposielanie X11 spojení (X11 forwarding) alebo akéhokoľvek TCP portu cez takto vytvorený bezpečný kanál; a pomocou súvisiacich programov scp alebo sftp kopírovať súbory. SSH server štandardne počúva na TCP porte 22.
Tatu Ylönen z Espoo (Fínsko) navrhol novú verziu protokolu (dnes nazývanú SSH-1) v roku 1995 a napísal aj prvý softvér, ktorý ho využíva. Čoskoro nato vytvoril spoločnosť nazývanú "SSH Communications Security", aby túto inováciu využil. Originálna verzia SSH softvéru používala rôzne časti slobodného softvéru ako GNU libgmp, ale neskoršie verzie, ktoré uvoľnila SSH Secure Communications sa postupne stávali proprietárnym softvérom. SSH Communications Security následne zmenila licenciu SSH na "F-Secure " (v minulosti známy ako "Data Fellows"). SSH Secure Communications má pobočku v Palo Alto, Kalifornia, USA.
Neskoršia verzia protokolu sa objavil pod názvom SSH-2. Pracovná skupina IETF "secsh" začala so štandardizáciou SSH-2, ktorý zabezpečuje vyššiu bezpečnosť aj zlepšené vlastnosti v porovnaní s SSH-1. Zvýšená bezpečnosť je napríklad dôsledkom Diffie-Hellmanovej výmeny kľúčov a silnej integritnej kontroly pomocou MAC. Medzi nové vlastnosti SSH-2 patrí schopnosť spúšťať ľubovoľný počet shell spojení jediným SSH kanálom. 
codice_1 program sa bežne objavuje v Unixových shelloch pre klientské spojenia. Vo všeobecnosti sa spája s démonom ako codice_2 pri nadviazaní diaľkového spojenia. Implementácie SSH existujú na väčšine moderných platforiem vrátane Microsoft Windows (na Windows je PuTTY veľmi populárnou implementáciou) a Mac OS. Existujú komerčné, freeware aj open source verzie.
Cytoplazmatická membrána

Cytoplazmatická membrána (iné názvy: (vonkajšia) bunková membrána, plazmatická membrána, plazmalema, plazmolema) je druh biologickej membrány. Je to 6-10 nm tenká vrstva ohraničujúca živý obsah buniek a tvoriaca hranicu medzi bunkou a jej okolím, a zároveň zabezpečujúca kontakt s vonkajším prostredím. Prokaryotické bunky, bunky rastlín a húb majú medzi cytoplazmatickou membránou a okolím ešte bunkovú stenu. Z funkčného hľadiska ide o organelu.
Plazmatická membrána v užšom zmysle je výraz vzťahujúci sa len na prokaryotickú bunku. Plazmalema alebo plazmolema v užšom zmysle je výraz vzťahujúci sa len na rastlinnú bunku. Cytoplazmatická membrána v užšom zmysle je výraz vzťahujúci sa len na živočíšnu bunku.
Štruktúra.
O základnej štruktúre pozri biologická membrána. Hlavnými enzýmami plazmatickej membrány sú 5'-nukleotidáza a Na-K-transport-ATPáza. Lipidová dvojvrstva pozostáva v ľudských a živočíšnych bunkách z fosfolipidov, glykolipidov a cholesterolu a zvonka sú do nej vpustené glykoproteíny a proteíny, z vnútornej strany len proteíny. Na povrch plazmatickej membrány su naviazané receptorové molekuly, napr. receptory inzulínu, receptory acetylcholínu a protilátky.
K plazmatickej membráne sa často počíta i tzv. glykokalyx, čo je zložitá sieť oligosacharidov, glykoproteínov a glykolipidov, ktorú s plazmatickou membránou spájajú kovalentné väzby.
Vlastnosti.
Svojimi vlastnosťami umožňuje cytoplazmatická membrána reguláciu výmeny látok medzi bunkou a prostredím. Je polopriepustná (semipermeabilná alebo selektívne permeabilná), čo znamená, že veľkosť, náboj, chemické vlastnosti a tvar molekúl prítomných vo vonkajšom alebo vnútornom prostredí rozhoduje o tom, či sa im podarí prejsť cez membránu. To má veľký význam pri osmóze a látkovej výmene. Povrch cytoplazmatickej membrány býva niekedy modifikovaný a vytvára mikroklky (epitel tenkého čreva), ktoré slúžia na zväčšenie vstrebávacieho povrchu bunky.
Prenos látok cez membránu (transmembránový transport).
Prenos látok cez cytoplazmatickú membránu sa uskutočňuje rôznymi mechanizmami. Tieto mechanizmy sú pasívne alebo aktívne. Pasívne prenosy látok nevyžadujú energiu, zväčša látky (prvky, ióny a molekuly) prechádzajú cez membránu v smere koncentračného gradientu, to znamená, že prechod je z prostredia s vyššou koncentráciou do prostredia s nižšou koncentráciou. Pasívne procesy sú napr. Osmóza alebo Difúzia.
Aktívne prenosy vyžadujú energiu zväčša vo forme ATP.Látky prechádzajú proti koncentračnému gradientu. Aktívny prenos využíva rôzne "nástroje" na prepravu látok cez cytoplazmatickú membránu napr. integrálne proteíny alebo sodíkovo-draselné pumpy, ktoré sú súčasťou cytoplazmatickej membrány.
Bunková membrána

Bunková membrána môže byť:
Posledné pokušenie Krista

Posledné pokušenie Krista je film režiséra Martina Scorseseho natočený podľa rovnomennej knihy krétskeho spisovateľa Nikosa Kazantzakisa vydanej v roku 1960. Dej knihy ani filmu sa neopiera o evanjelia, Ježiš tu vystupuje ako človek, ktorého vnútorné hlasy nútia hľadať odpovede na otázky o človeku a jeho bytí. 
Atmosféru príbehu umocňuje pôsobivá hudba Petra Gabriela (Passion). 
Film ešte pred uvedením do kín odsudzovali katolícke kruhy a vyzývali k jeho bojkotu, dokonca ho označovali ako pornografický.
Martin Scorsese bol za réžiu nominový na Oscara.
Bunka (rozlišovacia stránka)

Bunka je ohraničená jednotka alebo oddelenie, spravidla malá a ohraničená stenou alebo hranicou.
Konkrétne významy podľa kontextu:
Analcím

Analcím je minerál kryštalizujúci v triklinickej sústave, chemicky hydratovaný hlinitokremičitan sodný - NaAlSi2O6·H2O. Patrí do skupiny zeolitov.
Charakteristika.
Analcím pomerne často tvorí pekné kryštály. Bývajú nepriehľadné až priehľadné, biele, ružovkasté. Časté sú aj kryštalické agregáty, býva kusový. Má biely vryp. Lesk analcímu je sklený. 
Vznik.
Vzniká predovšetkým v dutinách čadičov, andezitov a iných sopečných hornín.
Poznávanie.
Zahrievaním analcímového prášku v skúmavke, sa prášok zakalí a uvoľní sa vodná para, ktorá sa vyzráža na stenách. 
Výskyt na Slovensku.
Vyskytuje sa veľmi zriedkavo v dutinách nízkotatranských melafýrov, Malužiná, Svidovo, Čierny Váh, na východnom Slovensku, v Malých Karpatoch a inde.
Ilmenit

Ilmenit je minerál kryštalizujúci v trigonálnej sústave, chemicky podvojný oxid titánu a železa – FeTiO3.
Pomenovaný A. T. Kupfferom roku 1827 podľa Iľmeňských hôr v Rusku.
Charakteristika.
Tento minerál sa obyčajne vyskytuje vo forme celistvých alebo zrnitých agregátov. Zriedkavejšie vytvára kryštály podobné kryštálom hematitu. Má hnedočiernu farbu, je to nepriehľadný minerál s výrazným kovovým leskom. Vryp je biely, niekedy hnedastý až čierny. Za studena je slabo magnetický.
Vznik.
Vzniká predovšetkým v bázických horninách ako gabro a čadič. Nachádza sa v nich ako akcesorický minerál. Zriedkavo sa vyskytuje v metamorfitoch a žulových pegmatitoch.
Vo väčšom množstve sa niekedy nachádza v zvrstvených intrúziách, kde môže tvoriť časť kumulátovej vrstvy v silikátovej časti intrúzie. Ilmenit sa väčšinou vyskytuje v pyroxenitickej zóne takýchto intrúzii.
Niekedy sa môže hromadiť v náplavoch.
Poznávanie.
Podobný je s hematitom, ale na rozdiel od neho má hnedý vryp.
Lokality.
Lokality na Slovensku.
Tisovec, Muráň (Slovenské rudohorie), v premenených ultrabázických horninách a diabázoch Slovenského rudohoria, Malé Karpaty (v granitoidoch), neovulkanity východného Slovenska (Fintice, Maglovec, Vechec pri Vranove, Ruskov, Juskova Voľa).
Zoznam poslancov NR SR (2002 – 2006)

Zoznam poslancov Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 2002 – 2006 má štyri časti:
Poslanci sú uvedení pri politickej strane, za ktorú kandidovali, príp. je politická strana uvedená v zátvorke za menom poslanca.
Miroslav Abelovský

JUDr. Miroslav Abelovský (* 6. jún 1948, Zvolen, Slovensko) je slovenský advokát a bývalý politik. 
Miroslav Abelovský bol zvolený za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky v parlamentných voľbách v roku 2002 za Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS). V roku 2003 sa strana premenovala na Ľudová strana – Hnutie za demokratické Slovensko. Ešte predtým, začiatkom roku 2003, bol Miroslav Abelovský v skupine 11 poslancov pod vedením Vojtecha Tkáča, ktorí vystúpili z HZDS a založili novú politickú stranu Ľudová únia. V priebehu volebného obdobia však aj z tejto strany vystúpil a vystupoval v národnej rade ako nezávislý poslanec. Bol podpredsedom Ústavnoprávneho výboru NR SR. V parlamentných voľbách v roku 2006 nekandidoval. Po skončení politickej kariéry sa venuje advokácii.