burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Aerosmith

Aerosmith je americká rocková skupina z Bostonu pohybujúca sa v rozpätí žánrov hardrocku a bluesrocku. V hudobnom biznise sú označovaní aj ako „The Bad Boys from Boston“. (Zlí chlapci z Bostonu), prípadne „America´s Greatest Rock and Roll Band“ (Najväčšia rockandrollová skupina Ameriky).
Aerosmith vznikli v 1970 a sú 30-ročnou kapelou, hrajúcou v pôvodnej zostave. Sú taktiež najpredávanejšou americkou hardrockovou skupinou so 150 miliónmi predaných nosičov v rámci celosvetového meradla a 66,5 miliónmi predaných nosičov v rámci Spojených štátov amerických. Rekord držia aj v počte získaných zlatých a multiplatinových platní pre americkú skupinu. Kapela sa tiež umiestnila na 21. mieste v rebríčku „Top 40 hitov v horúcej 100 Billboardu“, devätkrát na prvom mieste v rebríčku „Mainstreamových rockových hitov“, získala štyri ocenenia Grammy a desať ocenení MTV Video Music Awards. V roku 2001 bola uvedená do Rock and Rollovej siene slávy a piesne „Dream On“ a „Toys In The Attic“ boli zaradené na zoznam „500 piesní, ktoré formovali rock“. 
V 2005 ju časopis Rolling Stone umiestnil na 57. miesto v rebríčku stovky najvýznamnejších umelcov všetkých čias.
Už od začiatku kariéry bola skupina známa aj svojou ťažkou drogovou závislosťou a alkoholizmom, na základe čoho si získala prívlastky „jednej z najrozhádanejších kapiel svetovej rockovej scény“., ale aj „nezničiteľnej skupiny s deviatimi životmi“, ktorá sa dokázala dostať z dna opäť na vrchol.
Supertramp

Supertramp je britská rocková skupina využívajúca vo svojej tvorbe prvky progresívneho rocku, hard rocku a soft rocku.
Skupinu založili v roku 1969 Rick Davies a Roger Hodgson. Supertramp dodnes nahráva nové albumy a koncertuje.
Povinnosti policajta

Povinnosti policajta sú súbor etických a služobných povinností, ktoré musí dodržiavať každý príslušník Policajného zboru Slovenskej republiky.
Povinnosti policajta.
Každý policajt je pri vykonávaní služobnej činnosti podľa zákona povinný dbať na česť, vážnost a dôstojnost osoby a nepripustit, aby v súvislosti s jeho činnosťou vznikla osobe bezdôvodná ujma a aby prípadný zásah do jej práv a slobôd prekročil mieru nevyhnutnú na dosiahnutie účelu zákroku.
Policajt je pri zásahu do práv alebo slobôd osoby povinnú osobu ihneď, ako je to možné, poučiť o jej právach.
Policajt v službe povinný vykonať služobný zákrok, ak je páchaný trestný čin alebo priestupok. 
Mimo službu je povinný zákrok vykonat vtedy, ak je ohrozený život, zdravie alebo majetok. (Teda aj ak napríklad nemá na sebe rovnošatu.) Pri vykonávaní služobného zákroku je povinný, ak to povaha a okolnosti dovolujú, použiť výzvu zodpovedajúcu zákroku. Ak to povaha zákroku vyžaduje, použije slová: "„V mene zákona“".
Preukazovanie príslušnosti k Policajnému zboru SR.
Policajt je povinný preukázať príslušnosť k Policajnému zboru, ak to povaha a okolnosti služobného zákroku dovoľujú. (Nie je to teda nutné napríklad pri zásahu jednotiek osobitného určenia.)
Príslušnost k Policajnému zboru preukazuje:
Policajt v rovnošate s identifikačným číslom sa preukazuje aj služobným preukazom a podľa okolností aj ústnym vyhlásením pri vstupe do objektov, kde je vstup kontrolovaný oprávnenou osobou, alebo ak je o to pri služobnom zákroku požiadaný.
Od tejto povinnosti je však oslobodený, ak zakročuje pod jednotným velením, pri ochrane objektov alebo pri služobnom zákroku proti podnapitej osobe, osobe pristihnutej pri páchaní trestného činu alebo priestupku, alebo osobe ozbrojenej zbraňou či osobe nedovolene prekracujúcej štátnu hranicu.
Policajt pri preukazovaní príslušnosti k Policajnému zboru nesmie služobný preukaz vydať z rúk, na požiadanie dá iba na nahliadnutie jeho prednú stranu. Nie je povinný ani oznámiť svoje meno, priezvisko, hodnosť ani funkciu.
Atómová bomba

Atómová bomba alebo jadrová bomba je:
Medzi jadrové zbrane sa niekedy radia aj zbrane, kde štiepny materiál slúži iba ako zdroj rádioaktívneho zamorenia cieľovej oblasti (tzv. špinavá bomba).
Tento článok je o atómovej bombe v užšom zmysle, prvý význam je opísaný pod článkom jadrové zbrane.
Zloženie.
Skladá sa z dvoch alebo viacerých spočiatku od seba oddelených kusov čistého štiepneho materiálu (235U alebo 239Pu) v podkritickom množstve. Pomocou vyvolanej explózie (pomocou zvyšných častí bomby nazývaných „konvenčná trhavina“ a „zariadenie na vyvolanie jadrovej nálože“) sa tieto kusy spoja do jedného celku, čím sa dosiahne nadkritické množstvo a lavínovitou reakciou sa vyvolá atómový výbuch.
235Urán sa vyskytuje v prirodzenom uráne na 0,71 %, preto sa musí vyrábať v špeciálnych zariadeniach. 239Plutónium sa získava v špeciálnych reaktoroch. Vyššie spomenuté kritické množstvo je pri 100 %235Uráne 10 – , pri 100 % 239Plutóniu 5 –  (čo je guľa s polomerom ).
Existuje ešte iný spôsob spustenia atómovej bomby: Z kritického množstva sa rýchlo odstránia látky absorbujúce neutróny (napr. kadmium).
Reťazová reakcia v obidvoch prípadoch spustenia spôsobí v priebehu 5x10−6 sekúnd atómovú detonáciu pri teplote 50 miliónov kelvinov a pretlaku 1 milión barov. V prípade 20 kilotonovej bomby dosiahne ohnivá guľa po 1 sekunde svoj maximálny priemer , potom asi 10 s ostane nezmenená, až sa napokon v dôsledku ochladenia zmenší.
Rozšírenie.
Ako prvá krajina vyrobili atómovú bombu Spojené štáty v roku 1945. Neskôr túto zbraň získali Sovietsky zväz, Spojené kráľovstvo, Francúzsko, Čína, India a Pakistan. Podľa všetkého túto zbraň vlastní aj Izrael, ktorý sa k tejto téme odmieta oficiálne vyjadriť. Pravdepodobne ju vyvinul v spolupráci s Juhoafrickou republikou, ktorá sa však jadrových zbraní vzdala, túto skutočnosť však priznala nepriamo.
Kórejská ľudovodemokratická republika sa 10. februára 2005 priznala že sa jej takisto podarilo vytvoriť atómovú bombu. Niektoré krajiny sa svojho jadrového výskumu vzdali na základe zmluvy o nešírení jadrových zbraní.
Niektoré štáty východnej Európy získali následkom rozpadom Sovietskeho zväzu jadrové zbrane, väčšinou ich však predali späť Rusku (Ukrajina, Bielorusko). V Európe a na Blízkom východe zdieľa jadrové zbrane Spojených štátov amerických niekoľko členských krajín NATO, sú to Belgicko, Taliansko, Holandsko, Turecko a Nemecko, ktoré zároveň vyrába niektoré komponenty pre Francúzske jadrové zbrane.
Jadrové zbrane predstavovali najväčší odstrašujúci prostriedok proti prípadnému konfliktu v období studenej vojny.
Účinky.
Pozri Jadrová zbraň#Účinky výbuchu jadrovej výbušnej zbrane
Dejiny.
Pozri Jadrová zbraň#Dejiny
Kuššaru Anittaš

Kuššaru Anittaš (18. stor. pred Kr.) bol prvým z chetitských veľkokráľov.
Narodil sa niekedy v 18. stor. pred Kr., jeho otec sa volal Pitchánaš a zastával v Kuššare vysoký úrad. Anittaš zjednotil chetitské kmene, porazil nepriateľov a založil chetitský štát. Vytiahol s veľkou armádou proti Chattuši, porazil jej chattijských (čiže protochetitských) obrancov a zrovnal mesto so zemou. Potom obrátil zbrane proti odporcom svojich zjednocovacích snáh: porazil néšijského kráľa a prehlásil Nešaš za hlavné mesto ríše. Posledné správy nám Anitta líčia ako panovníka, ktorý nádherne vybudoval svoje sídelné mesto, založil v ňom nové štvrte, chrámy, paláce a zriadil v ňom zoologickú záhradu.
Rieka svätého Vavrinca

Rieka svätého Vavrinca (, ) je mohutná severoamerická rieka spájajúca Veľké kanadské jazerá s Atlantickým oceánom.
Rieka svätého Vavrinca v užšom slova zmysle nemá klasický prameň, ale vyteká pri meste Kingston z Ontárijského jazera, posledného zo sústavy Veľkých kanadských jazier. Spočiatku, na krátkom, asi 150 kilometrovom úseku tvorí prirodzenú hranicu medzi Kanadou a USA. V tejto oblasti je rieka posiata mnohými ostrovmi, aj preto sa tento úsek nazýva Tisíc ostrovov. Rieka svätého Vavrinca preteká cez najväčšie mestá kanadskej provincie Quebec Montreal a Quebec a po sa vlieva do Zálivu svätého Vavrinca. Hranice ústia rieky do zálivu sú veľmi postupné a neurčité. Ústie Rieky svätého Vavrinca sa považuje za najväčšie ústie rieky do mora na svete.
Rieka svätého Vavrinca v širšom slova zmysle je chápaná aj ako sústava riek navzájom prepojených Veľkými kanadskými jazerami. Pri takomto chápaní sa za prameň rieky najčastejšie považuje prameň rieky North River v americkom štáte Minnesota. Postupne sa menia mená toku nasledovne: Saint Louis River, Horné jazero, Saint Marys River, Hurónske jazero, Saint Clair River, jazero Saint Clair, Detroit River, Erijské jazero, rieka Niagara, Ontárijské jazero a Rieka svätého Vavrinca. Pri takomto chápaní má rieka dĺžku a odvodňuje územie s rozlohou 1,03 milióna km2. Priemerný prietok pri ústí je /s. 
Prvý Európan, ktorý sa plavil po rieke bol Jacques Cartier. Dorazil k nej 9. júna 1534 a zabral okolité územie pre francúzskeho kráľa Františka I. Až do začiatku 17. storočia Francúzi označovali Rieku svätého Vavrinca po Montreal a odtiaľ rieku Ottawa názvom Kanadská rieka. Rieka svätého Vavrinca slúžila ako hlavná trasa pre objavovanie severoamerického vnútrozemia Európanmi. Pôvodne bola Rieka svätého Vavrinca splavná iba po kaskády Lachine pri Montreale. Po vybudovaní systému umelých kanálov sa však rieka stala dôležitou dopravnou spojnicou, ktorá umožňuje plavbu námorných lodí až do stredu kontinentu, do Horného jazera.
Focus (skupina)

Focus je holandská rocková skupina hrajúca progresívny rock.
Založili ju v roku 1969 študent konzervatória v Amsterdame Thijs van Leer (flauta a klávesové nástroje), Martin Dresden (basová gitara) a Hans Cleuver (bicie). Čoskoro sa k ním pripojil Jan Akkerman gitarista s výbornou hracou technikou.
V roku 1970 účinkujú v holandskej verzii muzikálu Hair a v tom istom roku nahrávajú v trojici prvý album In and Out of Focus. Ako singel vychádza skladba "House Of The King".
V tvorbe skupiny sú zreteľné vplyvy jazzovej a klasickej hudby.
Ich najznámejšou skladbou je bizarný singlový hit "Hocus Pocus" s perfektnou gitarou, inštrumentálnymi pasážami a Leerovým jódlovaním.
Nosič jadrových zbraní

Nosiče jadrových zbraní sú bojové prostriedky pre jadrové zbrane. Patria sem:
Bydgoszcz

Bydgoszcz [bidgošč] (, ) je poľské mesto v Kujavsko-pomoranskom vojvodstve. Je jedným z dvoch hlavných miest tohto vojvodstva (druhé je Toruň). Prvá zmienka o meste Bydgoszcz je z roku 1038.
Toruň

Toruň (, , ) je poľské mesto a sídlo rovnomenného mestského okresu v Kujavsko-pomoranskom vojvodstve v severnom Poľsku. Je centrom Torunskej diecézy a jedným z hlavných centier vojvodstva (druhým je Bydgoszcz). Mestom preteká rieka Visla a Drwęca. 
Prvá zmienka o meste pochádza z roku 1233. V roku 1411 tu bol uzavretý prvý a v roku 1466 druhý torunský mier. V roku 1997 bola torunská časť "Staré Mesto" zapísaná na zoznam UNESCO. V Toruni sa narodil Mikuláš Kopernik. Mesto je v Poľsku známe výrobou perníka.
Tony Blair

Anthony Charles Lynton „Tony“ Blair (* 6. máj 1953, Edinburgh) je bývalý trojnásobný britský premiér.
Život.
Tony Blair sa narodil v škótskom Edinburghu. Vyštudoval právo a v roku 1975 vstúpil do Labouristickej strany. Oženil sa v roku 1980 s právničkou Cherie Boothovou. Prvýkrát bol zvolený do Dolnej snemovne v roku 1983. Od roku 1989 bol členom labouristického tieňového kabinetu, kde mal zo začiatku na starosti otázky zamestnanosti a neskôr (1992) tieňový rezort vnútra. V roku 1994 bol zvolený do čela Labouristickej strany, ktorú v roku 1997 po 18 rokoch v opozícii doviedol k víťazstvu vo voľbách. V roku 1999 bol spolu s prezidentom USA Clintonom vedúcou postavou bombardovania Juhoslávie. V roku 2001 opäť zvíťazil v parlamentných voľbách. V roku 2003 presadil v britskom parlamente, za veľkých protestov verejnosti aj časti vlastných poslancov, vojnu v Iraku.
5. februára 2005 sa Blair stal najdlhšie slúžiacim britským labouristickým premiérom. 5. mája 2005 doviedol labouristov k historickému tretiemu volebnému víťazstvu za sebou. 
24. júna 2007 bol vystriedaný na čele Labouristickej strany a 27. júna rezignoval na svoj post premiéra.
Veľké kanadské jazerá

Veľké kanadské jazerá je skupina piatich jazier ležiacich na hraniciach Kanady s USA. Je to najväčšia skupina sladkovodných jazier na zemeguli.
Veľké kanadské jazerá.
Najmenšie šieste Jazero svätej Kláry je tiež súčasťou tohto jazerného systému, ale nie je považované za jedno z Veľkých kanadských jazier. 
Veľké kanadské jazerá sú jasne viditeľné na satelitných snímkach Severnej Ameriky. Sú posiate asi 35 tisíc ostrovmi, vrátane ostrova Manitoulin na Hurónskom jazere, ktorý je najväčším vnútrozemským ostrovom na svete.
Rieky jazerného systému.
Prieplav svätého Vavrinca, dlhá vodná cesta vedúca Riekou svätého Vavrinca a Veľkými kanadskými jazerami, umožňuje námorným lodiam plaviť sa až hlboko do vnútrozemia severoamerického kontinentu a zabezpečuje tak dopravné spojenie pre také veľké priemyselné mestá ako sú Toronto, Chicago, Detroit, Milwaukee, Buffalo, Cleveland a Thunder Bay.
Jazerá majú veľký vplyv na počasie v regióne, známy ako jazerný efekt. V zime vlhkosť unášaná prevládajúcimi vetrami zo západu na východ vytvára množstvo snehových zrážok. V lete zase vodné masy absorbujú množstvo tepla a znižujú tak teplotu vzduchu. Akumulované teplo jazerá postupne vyžarujú na jeseň. Tento efekt zapríčinil vznik takzvaného ovocinárskeho pásu v okolí, v ktorom sa darí ovociu bežne pestovanému v južnejších zemepisných šírkach.
Niagara

Niagara je veľmi krátka, ale mohutná severoamerická rieka, spájajúca Erijské jazero s Ontárijským jazerom.
Tvorí prirodzenú hranicu medzi Kanadou a USA. Je dlhá iba a prekonáva celkový výškový rozdiel 99 metrov. Priemerný prietok je /s. Na rieke sú vybudované dve elektrárne, jedna na kanadskej strane a druhá na americkej strane, s celkovým výkonom 4,4 GW. Rieka Niagara je známa hlavne mohutnými Niagarskými vodopádmi, ktoré sú veľkou turistickou atrakciou. Lode splavujú úsek okolo vodopádov Wellandským kanálom, ktorý je súčasťou Prieplavu svätého Vavrinca - vodnej cesty umožňujúcej námorným lodiam plaviť sa z Atlantického oceánu až do Horného jazera.
Najväčšie mesto ležiace pri rieke je americké Buffalo. Pri Niagarských vodopádoch leží súmestie: Niagara Falls v kanadskej provincii Ontário a Niagara Falls v americkom štáte New York.
Niagara Falls

Niagara Falls môže byť:
Gwendolyn Brooksová

Gwendolyn Brooksová (* 7. jún 1917, Topeka, Kansas, USA – † 3. december 2000, Chicago, Illinois) bola americká poetka. 
Ako prvej Afroameričanke jej bola udelená v roku 1950 Pulitzerova cena, ktorú dostala za zbierku "Annie Allen" z roku 1949. 
Napísala viac ako dvadsať básnických zbierok, je autorkou románu "Maud Martha", písala eseje, v ktorých sa zaoberala predovšetkým problémami černošskej literatúry a jej tvorba zahŕňa aj knihy pre deti. 
Ešte počas života sa jej dielo zaradilo do americkej modernej klasiky. Brooksová pracovala ako redaktorka a prednášala na univerzitách. Vo svojich textoch sa zameriavala na problémy chudobných, rovnako poukazovala na rasizmus v spoločnosti.
Zomrela 3. decembra 2000 v Chicagu na rakovinu.
Alexandr Isajevič Solženicyn

Alexandr Isajevič Solženicyn (; * 11. december 1918, Kislovodsk – † 3. august 2008 Moskva, Rusko) bol ruský spisovateľ, publicista, politický činiteľ a účastník 2. svetovej vojny.
Život.
Narodil sa v meste Kislovodsk. Jeho otec Isakij Semionovič zomrel nešťastnou náhodou pri poľovačke ešte pred jeho narodením. V roku 1925 sa s matkou presťahoval do Rostova nad Donom. V nižších ročníkoch školy sa mu často vysmievali za to, že nosil pravoslávny kríž. Čelil tiež problémom, pretože nechcel vstúpiť do pionierskej organizácie, či za navštevovanie kostola. Pod vplyvom školy však neskôr prijal komunistickú ideológiu. Vo vyšších ročníkoch sa začal zaujímať o literatúru, históriu a spoločenské dianie. Písal tiež básne. V roku 1936 vstúpil do Komsomolu a začal študovať na Rostovskej štátnej univerzite, keďže však nechcel aby bola literatúra jeho jediným zdrojom obživy, študoval matematiku a fyziku. V apríli 1940 sa oženil s Nataliou Rešetkovskou. Po štúdiách pracoval ako učiteľ fyziky.
Po napadnutí Sovietskeho zväzu nacistickým Nemeckom najprv v septembri 1941 mobilizoval a v polovici októbra bol povolaný do armády. Požiadal o prijatie do dôstojníckeho kurzu, ktorý absolvoval v meste Kostroma. V októbri roku 1942 sa stal poručíkom. Na front sa dostal vo februári 1943 ako veliteľ batérie vzdušného odposluchu (tieto jednotky boli súčasťou protilietadlovej obrany). Dosiahol hodnosť kapitána, bol vyznamenaný Radom Vlasteneckej vojny a Radom červenej zástavy.
Ešte počas vojny ho vo februári 1945 zatkli a za protištátnu činnosť (v liste priateľovi kritizoval Stalina) a odsúdili na 8 rokov väzenia, 2 roky strávil na nútených prácach v gulagu. Po Stalinovej smrti dostal amnestiu a do roku 1956 bol vo vyhnanstve v Kazachstane. V roku 1957 bol rehabilitovaný. V roku 1962 napísal novelu "Jeden deň Ivana Denisoviča", ktorá opisovala tvrdý život v sovietskych pracovných táboroch. Spolu s ďalšou pomerne kritickou poviedkou "Matrionina chalupa" z roku 1962 ich vydal A. T. Tvardovskij v časopise "Novyj mir" v roku 1963. V priebehu roka však odstránením Chruščova reformné procesy v sovietskej komunistickej strane ustali a opäť sa dostal do nemilosti najvyšších predstaviteľov.
V roku 1968 bol vylúčený zo Zväzu sovietskych spisovateľov. O dva roky neskôr mu bola udelená Nobelova cena za literatúru, ktorú si nemohol prebrať. Následne bol roku 1974 násilne odsunutý do západného Nemecka a zbavený sovietskeho občianstva. V roku 1976 odišiel do USA.
Do Ruska sa vrátil v roku 1994. V roku 1997 bol zvolený za riadneho člena Ruskej akadémie vied. V posledných rokoch svojho života kritizoval západných politikov za pokrytectvo a požívanie dvojakého metra v medzinárodných vzťahoch, ale napr. aj rozširovanie NATO. V roku 2007 získal Štátnu cenu Ruskej federácie, ktorú mu osobne udelil V. Putin. Zomrel v neskorých nočných hodinách 3. augusta 2008 v Moskve na srdcový infarkt. Bol pochovaný 6. augusta 2008 na Donskom cintoríne v Moskve.
Dielo.
Jeho tvorbu veľmi ovplyvnila druhá svetová vojna, odsúdenie do Gulagu a následný pobyt vo vyhnanstve.
Jozef Grolmus

Jozef Grolmus (* 1961- 2020) je najúspešnejší slovenský a zároveň aj najúspešnejší česko-slovenský kulturista. Začiatkom 80. rokov emigroval do vtedajšieho Západného Nemecka. Na najprestížnejšej súťaži v kulturistike Mr. Olympia sa vo farbách novej vlasti umiestnil v roku 1985 na 10. mieste , o rok neskôr na 15. mieste. Tomuto športu sa venovali aj jeho starší bratia, Peter, majster Česko-Slovenska z roku 1988 a Pavel majster sveta z roku 1992 a účastník súťaže Mr. Olympia. Obidvoch zavraždili v roku 1996, ich telá objavili až po desiatich rokoch neďaleko od Brezna.
Zoznam desaťročí

Toto je zoznam desaťročí, ku ktorým existujú samostatné články.
Zoznam storočí

Toto je zoznam storočí, ku ktorým existujú samostatné články.
Monkey’s Audio

Monkey’s Audio patrí medzi niekoľko funkčných a v praxi používaných systémov bezstratovej kompresie audio dát. Jeho najväčšou výhodou je asi to, že dosahuje asi tie najlepšie kompresné pomery pri stále prijateľných nárokoch na výkon počítača.
Systém Monkey’s Audio ponúka celkom päť úrovní kompresie odstupňovaných podľa kompresného pomeru a nárokov na výkon počítača – Fast, Normal, High, Extra High a Insane.
William Isaac Thomas

William Isaac Thomas (* 13. august 1863, Russell County, Virgínia, USA – † 5. december 1947, Berkeley, Kalifornia) bol americký sociológ, jeden z tvorcov americkej sociológie a zároveň sociálnej psychológie. 
Pôsobil ako profesor sociológie na University of Chicago (1895 – 1918), tiež na "New School of Social Research" v New Yorku (1923 – 1928) ako aj na Harvardovej univerzite v Cambridge (1936 – 1937).
Jeho najdôležitejšou prácou je päťzväzková monografia o živote poľských emigrantov v Amerike: "The Polish Peasant in Europe and America" ("Poľský roľník v Európe a Amerike"), ktorú napísal spolu s Florianom Znanieckim a ktorá vyšla v rokoch 1918 – 1920. Obaja vedci pri písaní tejto práce použili novátorské metódy výskumu osobných dokumentov, ako autobiografie, listy alebo memoáre, vďaka ktorým mohli spoznať subjektívne dojmy skúmaných osôb.
Albatros

Albatros môže byť:
Papagájotvaré

Papagájotvaré alebo papagáje ("Psittaciformes") sú rad (a prípadne zároveň nadrad "Psittacimorphae") letcov.
Charakteristika.
Spravidla sú pestro sfarbené, žijú v tropických lesoch, sú hlučné, spoločenské, inteligentné a mnohé vedia reprodukovať ľudskú reč. Mnohé chovajú ľudia v zajatí. 
Majú veľkú hlavu, krátky krk a ohnutý zobák a tvrdé operenie. Dva z ich prstov smerujú dopredu a dva dozadu, čo je výborná adaptácia na šplhanie po rastlinách. Krídla sú v zásade úzke a končisté, čo umožňuje rýchle a obratné lietanie. 
Živia sa skoro len rastlinami. Často tvoria hlučné kŕdle. Minimálne štvrtina druhov papagájov je vo voľnej prírode ohrozená.
Papagáje

Papagáje je názov viacerých taxonomických jednotiek, a to:
Papagáj je slovenský názov:
Holubotvaré

Holubotvaré alebo holuby alebo holubovce ("Columbiformes") je rad letcov s jedinou recentnou čeľaďou holubovité.
Charakteristika.
Patrí sem asi 309 recentných druhov vtákov. 
Majú krátke kráčavé nohy. Ich krátky pomerne slabý zobák má pri báze zhrubnutú voskovicu a na konci je tvrdý. Hrvoľ produkuje kašovitú hmotu na kŕmenie mláďat. Ďalšiu charakteristiku pozri pod holubovité.
Systematika.
Rad holubotvaré/holuby/holubovce (Columbiformes):
Staršie sa pod holubotvaré ojedinele zaraďovali aj stepiarovité.
Holuby

Holuby môže byť:
Turakotvaré

Turakotvaré alebo turaká (iné názvy: turakovce, banániarotvaré/bananiarotvaré, banániare/bananiare, lat. "Musophagiformes") sú rad letcov s jedinou čeľaďou turakovité/banániarovité/bananiarovité ("Musophagidae"). V minulosti sa zaraďovali pod kukučkotvaré.
Obývajú koruny stromov v lesoch a bušoch strednej a južnej Afriky, južne od Sahary. Nie sú dobrí letci, zato dobre lezú po stromoch. Niektoré druhy žijú v pároch, iné v skupinách rodín. 
Majú krátke, zaoblené krídla a dlhý, široký chvost. Ich zobáky sú krátke a silné. Veľa druhov má hlavovú ozdobu z pier. 
Majú dve farbivá (turacoverdin a turacin), ktoré sa nevyskytujú nikde inde, len na nich.
Hoacinotvaré

Hoacinotvaré (hoacínotvaré) alebo hoaciny (hoacíny) (po latinsky "Opisthocomiformes") sú rad letcov s jedinou čeľaďou hoacinovité ("Opisthocomidae") a s jediným recentným druhom hoacin chochlatý (hoacín chochlatý).
Zaraďuje sa aj pod Musophagiformes (2000), Columbiformes (2003) a ku Cariamidae (2003); donedávna bol zaraďovaný aj ako „Opistocomida“ pod Cuculiformes - Crotophagides (pozri napr. ).
Charakteristika.
Hoacin chochlatý je asi 60 cm dlhý, výzorom čudný vták žijúci v močaristých lesoch v celom povodí Amazonu. Polovicu dĺžky pokrýva chvost. Takmer tretinu tela zaberá hrvoľ, ktorý slúži aj na to, na čo ostatné vtáky používajú žalúdok (hoacín má vlastný žalúdok zakrpatený). Živí sa lístim, hniezdi na nižších stromoch, spravidla nad riekou.
Jeho mláďatá sú jedinečné tým, že sa rodia na každom krídle s dvoma prstami a pazúrmi (voľné prsty na krídlach u ostatných vtákov zanikli), pomocou ktorých lozia po konároch.
Systematika.
Hoacinovité (hoacínovité) ("Opisthocomidae"):
Kukučkotvaré

Kukučkotvaré alebo kukučky ("Cuculiformes") [v užšom zmysle] je rad letcov.
Existujú aj: 
Čeľaď kukučkovité sa rôzne široko chápe - od celého radu kukučkotvaré (kukučkovité v najširšom zmysle) až po len skupinu niekoľkých rodov (kukučkovité v užšom zmysle) - pozri nižšie pod Systematika.
Pojem kukučky sa okrem celého radu môže vzťahovať aj na niektoré jeho časti - pozri nižšie pod Systematika.
Charakteristika.
Majú krátke nohy. Sú to väčšinou stromové vtáky. Žijú samotársky. Vonkajší prst je otočený dozadu. Zobák je krátky a štíhly. Chvost je dlhý. Sú rozšírené skoro po celom svete. 
Väčšina z nich ťažkopádne lieta a neiktoré iba poskakujú po zemi, kde požierajú drobné živočíchy vrátane žiab. 
Európske kukučky žerú aj chlpaté húsenice, ktorým sa väčšina vtákov vyhýba.
Takmer všetky kukučky sú známe svojim hniezdnym parazitizmom. Na Slovensku žije kukučka obyčajná.
Systematika.
Rad kukučkotvaré/kukučky (Cuculiformes) v užšom zmysle (=čeľaď kukučkovité (Cuculidae) v najširšom zmysle): 
Alternatívne zoskupenia v rámci tohto radu v niektorých systémoch:
Myšovcotvaré

Myšovcotvaré alebo myšovce ("Coliiformes") [v širšom zmysle] sú rad (prípadne zároveň nadrad "Coliomorphae") letcov. 
Myšovcotvaré/myšovce v užšom zmysle zodpovedajú čeladi myšovcovité.
Rad zahŕňa aj vyhynuté druhy, ktoré od konca 90. rokov do roku 2004 tvorili väčšinu samostatného radu Sandcoleiformes.
Charakteristiku pozri pod myšovcovité.
Systematika.
Rad myšovcotvaré/myšovce (Coliiformes, Coliomorphae) v širšom zmysle:
Podgorica (mesto v Čiernej Hore)

Podgorica () je hlavné mesto a zároveň aj najväčšie mesto Čiernej Hory. Nachádza sa v centrálnej časti Čiernej Hory na sútoku riek Morača a Ribnica, severne od mesta sa do Morače vlieva jej najvýznamnejší prítok Zeta. Žije tu okolo 150 000 obyvateľov, čo predstavuje štvrtinu populácie Čiernej Hory.
Názov Podgorica sa používa od roku 1326 (znamená "pod Goricou – malou horou"), v rokoch 1946 – 1992 sa mesto volalo Titograd (po J. B. Titovi, prezidentovi komunistickej Juhoslávie v rokoch 1945 – 1980).
Myšovcovité

Myšovcovité ("Coliidae") sú čeľaď vtákov z radu myšovcotvaré.
Dnes žijú iba v subsaharskej Afrike, v dávnych dobách žili aj inde na zemeguli (napr. v Anglicku).
Meno myšovcovité dostali podľa spôsobu, akým hľadajú potravu - žijú na zemi a pri pohybe vegetaciou vyzerajú ako hlodavce.
Myšovcovité sú menšie vtáky (30-34 cm, 45-55 g, 2/3 dĺžky tvorí chvost) pripomínajúce vrabcotvaré, nie sú s nim však príbuzné. Bývajú sivo či hnedo sfarbené a majú veľmi dlhý chvost, tvorený iba desiatimi chvostovými perami. Obe pohlavia sa môžu pochváliť chocholom na hlave.
Majú aj jedinečným spôsobom utvorené nohy - vonkajšie prsty môžu otáčať tak, že smerujú vpred (spolu s ostatnými prstami, nohy potom slúžia na zavesenie) alebo dozadu ( na uchopenie ). 
Živia sa púčikmi, listami alebo plodmi, ktoré hľadajú na zemi.
Sú to sociálne vtáky, žijúce v kŕdľoch. Hniezdia na stromoch, samička znáša väčšinou 2-4 vajcia.
Systematika.
čeľaď myšovcovité ("Coliidae") v širšom zmysle:
Ján Čajak

Ján Čajak (pseudonymy Aliquis, Ján Drienčanský, Michal Kopanický, Nihil, Pozorovateľ, Starý Hodžov volič, Strýčko Ján a i.) (* 19. december 1863, Liptovský Ján – † 29. máj 1944, Petrovec, Juhoslávia) bol slovenský spisovateľ a prekladateľ.
Životopis.
Narodil sa v rodine štúrovského básnika a evanjelického farára Janka Čajaka a Adely Čajakovej, rodenej Medveckej (sestra Terézie Vansovej), no už ako štvorročnému mu predčasne zomrel otec (na tuberkulózu) a jeho matka sa vydala druhý raz za Pavla Dobšinského. Jeho synom bol Ján Čajak (prozaik, novinár a redaktor).&lt;br&gt; 
Základné vzdelanie dostal doma, neskôr študoval na gymnáziu v Martine, no keď ho zatvorili, pokračoval vo vzdelávaní na maďarskom gymnáziu v Rimavskej Sobote a nemeckom gymnáziu v Kežmarku. Neskôr študoval aj v Lučenci, Banskej Štiavnici, Bratislave, odkiaľ bol vylúčený pre svoje politické názory. Učiteľské skúšky napokon zložil v roku 1889 v Kláštore pod Znievom. 
Pracoval v advokátskej kancelárii Petra Jamnického v Pezinku, učil v Liptovskej Kokave, Rajci a v Kráľovej Lehote. V roku 1893 sa natrvalo presťahoval na Dolnú zem do Báčky, neskôr slovenskej obci Selenče a v roku 1899 sa usadil v Petrovci. Tu stál vyše 40 rokov v centre kultúrnych a politických snáh dolnozemských Slovákov. Zaslúžil sa tiež o založenie slovenského gymnázia v Petrovci a v roku 1924 odišiel do dôchodku. Ďalej však pôsobil ako predseda literárneho a národopisného odboru Matice slovenskej v Juhoslávii a aj v pokročilej starobe sledoval politický a kultúrny vývoj na Slovensku.
Tvorba.
Začiatky jeho literárnej tvorby siahajú do obdobia jeho presťahovania do Petrovca v roku 1899 a tvorbou sa radí do druhej vlny realistických spisovateľov; jeho tvorba bola silne ovplyvnená Svetozárom Hurbanom Vajanským. V Juhoslávii začal prispievať do mnohých periodík (Národnie noviny, "Slovenské pohľady", "Dennica", "Slovenský týždenník", "Národný hlásnik") a stal sa stálym spolupracovníkom pražského mesačníka "Naše Slovensko." Založil slovenský politický týždenník "Národná jednota", neskôr tiež kultúrny a literárny mesačník "Náš život". Jeho prvá prozaická práca vyšla v roku 1903 v "Národných novinách." Vo svojich dielach čerpal zo spomienok na Slovensko, najmä na Liptov a Gemer, upozorňuje v nich na problémy, no zároveň tiež predkladá riešenia. Písal tiež anekdotické príbehy a charakterové obrázky. Okrem písania beletrie sa zameriaval i na publicistiku, ľudovýchovnú prácu a preklady (Guy de Maupassant, Alexander Sergejevič Puškin a i.).
Božena Slančíková-Timrava

Božena Slančíková-Timrava (vl. menom Božena Slančíková, pseudonymy Timrava, Teta z Polichna a i.) (* 2. október 1867, Polichno – † 27. november 1951, Lučenec) bola slovenská prozaička a dramatička.
Životopis.
Narodila sa v rodine evanjelického farára Pavla Slančíka, ktorý bol spoluzakladateľom Matice slovenskej. Mala desať súrodencov (jej brat Bohuslav, evanjelický farár, bol jej dvojčaťom), z ktorých 6 sa dožilo dospelého veku, a viacerí z nich boli neskôr literárne činní. Vzdelanie získala najprv v rodisku, potom ju učil otec, v Banskej Bystrici ukončila 4. triedu meštianskej školy. Nevydala sa, a preto mala celý život existenčné problémy. Hoci sa neustále snažila oslobodiť od rodiny, jej pokusy nájsť si prácu neboli veľmi úspešné. Chvíľu bola spoločníčkou vdovy v Dolnom Kubíne (1900), neskôr sa stala v Martine opatrovateľkou zbierok Slovenského národného múzea (1903), no vydržala tam tiež len krátko. V roku 1909 sa presťahovala do Ábelovej k bratovi na faru. Pokúsila sa ešte stať poštárkou, no nevyšlo jej to rovnako ako snaha E. Maróthy-Šoltésovej uviesť ju ako profesionálnu spisovateľku. Napokon sa stala opatrovateľkou v materskej škole, až sa v roku 1945 odsťahovala k príbuzným do Lučenca. Podľa záznamu v matrike zomrela dňa 27. novembera 1951 v Lučenci u Aladára Petrivaldského (učiteľ, správca ev. a. v. ľudovej škole v Ábelovej. Bol obecným kronikárom a zanechal aj poznámky z etnografie Ábelovej).
Tvorba.
Hoci žila v ústraní od centier spoločenského a kultúrneho diania, jej literárne a kultúrne obzory rozširovala tak rodina, ako aj stretnutia s K. Banšelom, národovkyňou E. Goldpergerovou a O. Petianovou (matkou Štefana Krčméryho). Začínala vydávaním rukopisného časopisu "Ratolesť", ktorý vydávala so sestrou Irenou. Zachovalo sa len 1 číslo – kde prispela poviedkou "Na vrchoch". Medzi jej prvé diela patria satirické verše, no neskôr sa venovala najmä novelám a poviedkam, sporadicky i divadelným hrám. Vo svojich dielach podávala dokonalý popis ľudí a ich mentality, vlastností i zmýšľania, kritizovala súdobé politické a národnostné problémy a nijako sa nerozpakovala kritizovať i v tej dobe hlavné myšlienkové prúdy či praktiky bežného dedinského života. Príbehy zasadzovala zväčša do dedinského alebo malomestského prostredia svojho rodného kraja a mnohé z nich sú založené na jej vlastných skúsenostiach a príbehoch z jej života. Do roku 1896 uverejňovala svoje diela len v periodikách, neskôr vydávala samostatné knižné diela. Hoci sa v jej dielach často vyskytoval ako hlavný motív láska, nikdy sa k nej nestavala sentimentálne, ale skôr poukazovala na vypočítavosť, čím sa odlišovala od predošlej slovenskej prózy.
Stredoeurópska dohoda o voľnom obchode

Stredoeurópska dohoda o voľnom obchode alebo CEFTA (z angl. Central European Free Trade Agreement) je obchodná dohoda medzi Severným Macedónskom, Albánskom, Bosnou Hercegovinou, Moldavskom, Čiernou Horou, Srbskom a misiou UNMIK (v mene Kosova). Predchádzajúcimi členskými štátmi boli Poľsko, Česko, Slovensko, Maďarsko, Bulharsko, Rumunsko, Slovinsko a Chorvátsko. 
História.
CEFTA bola založená Poľskom, Maďarskom a Česko-Slovenskom 21. decembra 1992 v Krakove v Poľsku. Slovinsko sa pripojilo k CEFTA v roku 1996, Rumunsko v roku 1997, Bulharsko v roku 1999, Chorvátsko v roku 2003 a Severné Macedónsko v roku 2006.
Prostredníctvom CEFTA zúčastnené krajiny dúfali v mobilizáciu úsilia integrovať sa do inštitúcií západnej Európy prostredníctvom účasti v CEFTA, pripojiť sa k európskym politickým, ekonomickým bezpečnostným a právnym systémom, a tým upevniť demokraciu a slobodný trh.
Všetky zúčastnené krajiny mali predtým podpísať prístupové dohody s EÚ, takže v podstate CEFTA slúži ako príprava na plnohodnotné členstvo v Európskej únii, a všetky krajiny zúčastnené v CEFTA sa stali súčasťou EÚ (Poľsko, Česko, Maďarsko, Slovensko, Slovinsko 1. mája 2004, Bulharsko a Rumunsko 1. januára 2007, Chorvátsko vstúpilo do EÚ 1. júla 2013. Na odporúčanie EÚ budúci členovia pripravujúci sa na vstup do EÚ majú mať založené združenia voľného obchodu. Veľká časť zahraničného obchodu CEFTA je s krajinami EÚ.
V tom istom období ako keď bola budovaná CEFTA, novovzniknuté krajiny získajúce nezávislosť po rozpade Sovietskeho zväzu v Pobaltí vytvorili podobnú organizáciu - Baltic Free Trade Area (BAFTA). Toto prestalo existovať keď sa jeho členovia (Estónsko, Litva a Lotyšsko) pripojili k EÚ 1. mája 2004.
CEFTA 2006.
V súvislosti so vstupom zakladajúcich štátov (Česko, Slovensko, Poľsko, Maďarsko), a Slovinska bolo potrebné prispôsobiť organizáciu novej situácii a zreformovať ju. Členské krajiny sa preto v roku 2006 dohodli na reforme, čím CEFTA nadobudla dnešnú podobu. Dohoda o reforme CEFTA nadobudla platnosť 26. júna 2007 . Zreformovanej organizácii sa hovorí aj CEFTA 2006.
Súčasné postavenie.
Všetky členské štáty CEFTA spred roku 2006 okrem Severné Macedónsko sa stali členmi EÚ a odišli z CEFTA. CEFTA bude zachovaná vďaka tomu, že sa do nej združuje zvyšok balkánskych štátov, ktoré už majú absolvovaný kompletný rámec bilaterálnych rokovaní pre Pakt stability pre juhovýchodnú Európu.
Kritériá na členstvo.
Predchádzajúce na základe Poznanskej deklarácie:
Súčasné kritéria na základe rokovaní v Záhrebe v roku 2005:
Kritéria boli znížené, takže Bosna a Hercegovina, Srbsko, Čierna Hora a Moldavsko mohli vstúpiť do organizácie skôr.
Edward L. G. Bowell

Edward L. G. Bowell (alebo Ted Bowell) (* 1943, Londýn, Spojené kráľovstvo) je americký astronóm.
Je vedúcim výskumníkom programu LONEOS Lowell Observatory Near-Earth-Object Search.
Objavil veľké množstvo asteroidov, nielen v rámci projektu LONEOS, ale aj pred jeho začiatkom. K tým druhým patria napríklad Trójania 2357 Phereclos, 2759 Idomeneus, 2797 Teucer, 2920 Automedon, 3564 Talthybius, 4057 Demophon a 4489 1988 AK.
Je tiež spolu-objaviteľom periodickej kométy 140P/Bowell-Skiff a neperiodickej kométy C/1980 E1.
Ľudovít X. (Francúzsko)

Ľudovít X. Škriepny, tiež nazývaný Tvrdohlavý alebo Zanovitý, (fr.: "Louis X le Hutin", šp.: "Luis el Obstinado") (* 4. október 1289, Paríž, Francúzske kráľovstvo – † 5. jún 1316, Vincennes), bol kráľ Francúzska (13141316) a Navarrska (13051316), gróf zo Champagne (13051316). Patril do dynastie Kapetovcov.
Životopis.
Narodil sa v Paríži ako syn Filipa IV. a Jany I. Navarrskej. Po smrti svojej matky 4. apríla 1305 zdedil navarrské kráľovstvo. V roku 1314 nastúpil po svojom otcovi na francúzsky trón. Korunovali ho v Reims v auguste 1315.
Pri prevzatí moci sa nachádzal v ťažkej situácii, pretože vysoké dane, ktoré žiadal pred smrťou jeho otec, spôsobili všeobecnú nevôľu. Boj so vzdorujúcimi barónmi poznačil celú jeho krátku a neveľmi významnú vládu. Šľachtici sa v jednotlivých provinciách združovali do „Líg“ a žiadali zrušenie všeobecnej dane (taille), skončenie peňazokazectva, zastavenie zásahov kráľovských sudcov do ich súdnej právomoci ako aj ďalšie zmeny. Našťastie sa im nepodarilo výraznejšie obmedziť kráľovskú moc.
Dňa 21. septembra 1305 sa oženil s Margarétou Burgundskou. Mali dcéru Janu II. Navarrskú (* 28. január 1311 – † 6. október 1349). V roku 1314 bola jeho manželka obvinená z cudzoložstva a uväznená na hrade Gaillard. Jej údajný milenec bol mučený a popravený. Margaréta sama zomrela za podozrivých okolností, možno bola zavraždená, 14. augusta 1315 vo svojom väzení. Ľudovít sa oženil iba o päť dní neskôr 19. augusta 1315 s Klementínou z Anjou (12931328), dcérou Karola Martela Neapolského a sestrou Karola I. Uhorského. 
Mladý kráľ zomrel vo Vincennes, v regióne Val-de-Marne po hre jeu de paume (pravdepodobne na horúčku, hoci existovalo podozrenie z otravy) 5. júna 1316 vo Vincennes.
Spolu so svojou druhou manželkou je pochovaný v Bazilike Saint-Denis.
V čase smrti po sebe zanechal dcéru Janu a tehotnú manželku. Ak by sa narodil syn, stal by sa kráľom. V prípade narodenia dcéry bola otázka následníctva otvorená, lebo vo Francúzsku ešte nikdy nezdedila trón žena. Jeho brat Filip, gróf z Poitiers, bol ustanovený regentom do narodenia potomka. Dieťa – chlapec – prišlo na svet 15. novembra 1316 a stalo sa kráľom Jánom I. Francúzskym. Žilo však iba päť dní. Novým kráľom sa stal Ľudovítov brat Filip V.
Janko Čajak

Janko Čajak (pseudonym Lohinský) (* 1. január 1830, Paludza – † 4. február 1867, Liptovský Ján) bol slovenský básnik štúrovskej generácie; otec prozaika Jána Čajaka a starý otec prozaika a novinára Jána Čajaka ml.
Životopis.
Narodil sa v rodine kuchára Mateja Čajaka a jeho manželky Anny rodenej Lanštjakovej, ktorý sa stal neskôr úradníkom na veľkostatku. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, Rožňave a Levoči a napokon ukončil štúdium na teologickom seminári vo Viedni. Chvíľu pracoval ako pomocný učiteľ, neskôr ako domáci učiteľ v Liptovskom Jáne, kde sa napokon aj stal v roku 1860 farárom. V roku 1866 však ochorel na tuberkulózu a ani nie o rok neskôr zomrel. 
Tvorba.
Jeho tvorbu ovplyvnila najmä činnosť v "Jednote mládeže slovenskej". Aj keď sa považuje za štúrovského básnika, do formovania tejto literatúry nijako závažne nezasiahol, pretože tvoriť začal až v porevolučnom období. Pre jeho diela je typický smútok, beznádej a sklamanie, ktoré charakterizovalo porevolučnú literatúru. Vo svojej tvorbe využíval ľudovú slovesnosť a reflexívne piesne. Pre nedostatok publikačných možností uverejňoval svoje diela až v 60. rokoch v almanachu "Concordia", v časopise "Priateľ školy a literatúry" alebo v "Sokole", ktorý v tom čase redigoval Pavol Dobšinský. Viacero jeho diel vyšlo až posmrtne v "Orle", "Národnom Hlásniku" či "Tatrane". Knižne vydal jeho básne Pavol Dobšinský.
Ľudmila Podjavorinská

Ľudmila Podjavorinská (vl. menom Ľudmila Riznerová, pseudonymy Božena, Damascena, Ľ. Šeršelínová, Ľ. Špirifangulínová, Ľudka, Ľudmila, Ľudmila Ružodolská, Ľudmila Veselohorská, Ľ. Vrzalovská, M. Ružodolský, Milko Ružodolský, Nechtík, Nevädza, Podjavorinský, Sojka, Teta Ľudmila a i.) (* 26. apríl 1872, Horné Bzince, teraz Bzince pod Javorinou – † 2. marec 1951, Nové Mesto nad Váhom) bola slovenská prozaička a poetka, autorka lyricko-epických i epických básní.
Životopis.
Narodila sa v učiteľskej rodine Karola Rudolfa Riznera a jeho manželky Márie rodenej Klimáčekovej. V roku 1910 sa rodina presťahovala do Nového Mesta nad Váhom. Vzdelanie získala v Bzinciach. Jej prvé literárne ambície podporovali strýko Ľudovít Rizner a miestny evanjelický farár a spisovateľ Ján Pravoslav Leška. Neskôr pracovala krátko ako úradníčka Červeného kríža, ako nevydatá pomáhala otcovi v škole, no väčšinu života žila len zo skromných príjmov za literárnu prácu v periodikách.
Tvorba.
Svoje prvé práce uverejňovala v peštianskych Slovenských novinách a časopise Vlasť a svet v rokoch 1887 – 1888. Na Slovensku jej prvé diela vychádzali od roku 1892 v Národných novinách a Slovenských pohľadoch, neskôr spolupracovala s detskými časopismi Zornička a Dětský máj. Začínala vydávaním básní, no už čoskoro sa rozhodla venovať i próze. Vo svojich dielach zobrazovala trpké osudy obyčajných ľudí, no tiež hlboko nazrela do ľudských duší. Vo svojich dielach z vidieckeho a malomestského prostredia opísala s kritickým nadhľadom každodenné rodinné starosti. I keď v začiatkoch literárnej kariéry využívala často komickosť postáv i situačnú komiku, neskôr vyostrila konflikty, či už sociálne alebo etické, čím sa jej diela stali hlbšími, vážnejšími a postavy tragickejšími. Svojou tvorbou sa od začiatku radí do obdobia realizmu, kde sa približuje kvalitou takým autorom, ako sú Svetozár Hurban Vajanský, Martin Kukučín alebo Jozef Gregor Tajovský. Vo svete slovenskej literatúry sa však zapísala najmä ako zakladateľka modernej slovenskej literatúry pre mladších.
Ďalší život diela.
Jedna z balád Podjavorinskej bola zhudobnená ako kantáta. Dielo českej skladateľky Vítězslavy Kaprálovej má názov "Ilena," op. 15, pre sóla, zbor, recitátora a orchester.
Ján Čajak mladší

Ján Čajak ml., pseudonymy "Ján Blatňanský", "Ján Svätojánsky" a i. (* 18. júl 1897, Selenča, Srbsko – † 3. júl 1982, Bratislava) bol slovenský prozaik, novinár a redaktor, syn prozaika Jána Čajaka a vnuk básnika Janka Čajaka.
Životopis.
Vzdelanie získal v Petrovci, Sarvaši, Novom Vrbase a Novom Sade, neskôr študoval evanjelickú teológiu v Bratislave a Prešove, vzdelávanie napokon ukončil v Belehrade na Vysokej škole pedagogickej v roku 1925. Pracoval ako profesor slovenčiny a dejepisu na gymnáziu v Petrovci, v roku 1942 sa presťahoval do Budapešti, kde bol redaktorom. Po vojne pracoval na Ministerstve zahraničia ČSR v Budapešti, neskôr na povereníctve informácií. V roku 1949 sa definitívne usadil v Bratislave, kde pracoval ako redaktor, venoval sa publicistike a prekladom z juhoslovanskej literatúry. V roku 1960 odišiel do dôchodku.
Dokumentárny film Ján Čajak ml. vyrobila v rámci cyklu Osobnosti náboženského života Slovenská televízia Bratislava v roku 1996 /scenár Ondrej Bartko, réžia Fedor Bartko/.
Tvorba.
Začínal ako redaktor a publicista. Bol redaktorom slovenského časopisu v Juhoslávii Svit a zároveň v ňom uverejňoval svoje recenzie a články o aktuálnych problémoch Slovenska a jeho literatúry. Prvé poviedky mu vyšli v časopise Svit v roku 1934. Do časopisu Náš život prispieval poviedkami aj prekladmi. Vplyv na jeho dielo mali ako jeho otec Ján Čajak, tak i Martin Kukučín, Jozef Gregor Tajovský a ďalší realistickí autori. Okrem románov, poviedok a publicistických diel písal i historické eseje, spomienky a pamäti, často sa venoval i osobám z rodiny či literátom (Janko Čajak, Michal Godra, Janko Kráľ a i.).
Ján Poničan (prozaik)

Ján Poničan (pseudonymy Ján Rob Poničan, rob a i.) (* 15. jún 1902, Očová  † 25. február 1978, Bratislava) bol slovenský básnik, prozaik, dramatik, prekladateľ a publicista.
Životopis.
Narodil sa v roľníckej rodine, no po predčasnej smrti rodičov ho vychovávali príbuzní. Vzdelanie získaval v Banskej Bystrici (na maďarskom klasickom gymnáziu) a Lučenci (reálne gymnázium, maturita). Neskôr pokračoval na vysokej škole technickej v Prahe, no po dvoch rokoch prestúpil na právo, ktoré ukončil v roku 1927. V roku 1924 vstúpil do KSČ. Príslušník skupiny ľavicovo orientovaných intelektuálov DAV. Pracoval v Bratislave ako koncipient, krátko i vo Zvolene. Po prednáškach o ZSSR, kde bol ako vedúci delegácie Medzinárodnej červenej pomoci navštívil Moskvu a Sibír (1931), bol v Banskej Bystrici odsúdený a väznený (1931). V roku 1932 bol advokátskym koncipientom u V. Clementisa, o rok neskôr si otvoril vlastnú advokátsku prax. Zastupoval najmä robotníkov a komunistov. Advokátsku prax vykonával do roku 1947, neskôr bol tajomníkom Advokátskej komory, verejným a štátnym notárom. Po roku 1945 bol tajomníkom a podpredsedom Spolku slovenských spisovateľov v rokoch 1958 – 1959 vedúcim maďarskej redakcie Slovenského vydavateľstva krásnej literatúry, neskôr potom až do roku 1964, kedy odišiel do dôchodku, bol riaditeľom tohto vydavateľstva.
Tvorba.
Svoje prvé verše uverejňoval vo viacerých časopisoch (Svojeť, Mladé Slovensko, Pravda chudoby, Hlas ľudu a i.). Spolu s A. Siráckym, D. Okálim a V. Clementisom založil v roku 1924 časopis DAV. Vo svojich básniach vyjadroval svoje politické názory, revolučné a proletárske nadšenie, no tiež vlastný nepokoj, erotické a ľúbostné motívy, mestské zážitky (napr. z Paríža), ale tiež sociálne témy. Využíva melodickosť obrazov, poetické hľadanie rýmov. Okrem poézie, prózy a drámy tiež prekladal diela svetových dramatikov a ruských autorov (Sergej Alexandrovič Jesenin, Vladimír Vladimírovič Majakovskij), maďarských autorov (Endre Ady, Sándor Petőfi), ale tiež diela z bulharského jazyka.
Audi A2

Audi A2 je auto vyrábané od roku 1999 do 2005. Posledné bolo vyrobené v júli 2005.
Dizajn.
A2 bolo postavené s futuristickými tvarmi a získalo si veľkú priazeň. A2 je vyrobené z hliníkovej zliatiny a preto má
menšiu spotrebu ako ostatné porovnaťeľné autá. Model z roku 2002 má hmotnosť s priemerným vybavením len 895 kg. A2 bolo vyrábané v Neckarsulme v Nemecku. Bolo prvé päť-dverové vozidlo v predaji v Európe, ktorého priemerná spotreba bola menej ako 3 l/100 km.K tomu prispela aj výborná aerodynamika( v aerodynamickom tuneli namerana hodnota odporu Cx=0,28)..
Technické informácie.
Zrýchlenie z 0 na 100 km/h/ Najvyššie rýchlosti.
Servis každé 2 roky alebo 30 000 km.
Údaje.
Dĺžka: 3.826 m
Šírka: 1.673 m
Výška: 1.553 m
Asterizmus

Asterizmus je výrazná skupina hviezd, ktorá nie je nijakým z 88 oficiálnych súhvezdí. Najznámejšie asterizmy sú napríklad Veľký voz, Pegasov štvorec, Jarný trojuholník, Severný kríž a iné. Asterizmy môžu slúžiť ako pomôcka pre vyhľadanie menej výrazných súhvezdí alebo ich častí.
Externé odkazy.
Zoznam známych asterizmov
Audi A4

Audi A4 je osobný automobil strednej triedy od nemeckej spoločnosti Audi, ktorý sa vyrába od roku 1994. Na trh bol uvedený ako nástupca modelu Audi 80.
Prvá generácia 1995-2001.
Audi predstavilo model A4 v roku 1994 a bolo postavené na platforme B5 od Volkswagenu.
Model poháňal prvý motor od Volkswagen Group, vybavený päťventilovou technikou, čím sa stalo s Ferrari F355 jediným sériovo vyrábaným automobilom s touto technológiou.
Audi A4 dostalo facelift v roku 1999, čo zahŕňalo okrem drobných zmien číre predné svetlá a nové kľučky.
Motory.
Zážihové
Vznetové
Druhá generácia 2001-2005.
Úplne nové A4 bolo predstavené v roku 2000, teraz na platforme B6. Malo úplne novú prevodovku Multitronic.
Kombi verzia Avant bola predstavená v polovici roku 2001.
Nový kabriolet bol predstavený v roku 2002. Predával sa od 2002 do 2006.
Tretia generácia 2005-2008.
Tretiu generáciu A4, postavenú na platforme B7, predstavilo Audi v roku 2004. Kabriolet bol predstavený vo februári 2006.
Štvrtá generácia B8 2008-2015.
Štvrtá generácia bola predstavená v auguste 2008.
Rozdielom oproti staršej verzii sú nové svetlá s LED pruhom.
K dispozícii je aj kabriolet s klasickou plátenou strechou.
Od roku 2012 sa Audi A4 B8 vyrába s novým faceliftom. Upravené boli predné a zadné svetlá.
Bureja

Bureja je rieka na Ďalekom východe Ruska. Preteká Chabarovským krajom a Amurskou oblasťou, je ľavým prítokom rieky Amur. Rieka vzniká sútokom Pravej a Ľavej Bureji. Pravá Bureja pramení na južných stráňach Ezopského chrbáta, Ľavá, na západných stráňach chrbáta Dusse-Alin’. Dĺžka je (od prameňov Pravej Bureji až ).
Plocha povodia je približne . V povodí sa nachádza okolo 1 500 jazier s plochou .
V hornom toku je Bureja horskou riekou, jej stredný a spodnom toku tečie Zejsko-burejskou rovinou.
Hlavné prítoky: Niman, Tujun, Tyrma, Urgal.
V povodí Bureji sa vyskytuje železná ruda a uhlie.
Na rieke je postavená Burejská hydroelektráreň.
A

A je prvé písmeno v latinskej abecede. Hláska "a" je samohláskou vznikajúcu pri úplnom uvoľnení cesty vzduchovému prúdu v ústnej dutine. Písmeno "a" je v slovenčine spojka. 
Rôzne významy A.
A sa používa ako skratka, značka, termín či názov v mnohých konotáciách. Vymenované významy sú rozdelené a usporiadané približne podľa sústavy odborov vedy a techniky. Pri skratkách a značkách je v zátvorke za definíciou uvedený presný tvar, v akom sa príslušná skratka alebo značka používa.
Ár

Ár (skratka a) je jednotka plochy, ktorá sa používa v poľnohospodárstve. 1 ár je plocha štvorca so stranou , teda ide o plochu . Ár nie je jednotkou Medzinárodnej sústavy jednotiek SI.
Angström

Angström (značka Å) je stará dĺžková miera, používaná najmä v spektroskopii. Nepatrí do Medzinárodnej sústavy jednotiek SI. Jeden Å je rovný 10−10 m, čiže 0,1 (alebo 10−1) nm.
Angström je staršia jednotka, ale v spektroskopickej literatúre, najmä v katalógoch spektier, sa z praktických dôvodov používa naďalej, lebo všetky vlnové dĺžky viditeľného svetla možno pomocou Å vyjadriť celým číslom, kým pri ich vyjadrení v nm treba použiť desatinnú čiarku. (Napr. najjasnejšia koronálna čiara Fe XIV je 5 303 Å = 530,3 nm a pod). Aj tak sa v súčasnosti odporúča nahrádzať angström nanometrom (10−9 m).
Meno dostala po švédskom fyzikovi a astronómovi Andersovi Jonasovi Ångströmovi.
Bureja (osada)

Bureja (po rusky Бурея́) je osada v Amurskej oblasti v Rusku s 5 500 obyvateľmi.
Asterizmus Veľký voz

Veľký voz je asterizmus v súhvezdí Veľká medvedica. Skladá sa zo siedmich hviezd:
Tiso (priezvisko)

Tiso je priezvisko vyskytujúce sa aj na Slovensku, pričom najčastejšie je v meste Bytča.
Známi nositelia.
Pozri v článku Tiso.