burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Relative strength index

Relative strength index (skr. RSI; doslova "index relatívnej sily") patrí medzi základné indikátory technickej analýzy. Radí sa medzi momentum oscilátory a používa sa na meranie rýchlosti zmeny ceny.
Jeho tvorcom je Welles Wilder, ktorý ho prvýkrát uviedol v roku 1978 vo svojej knihe „New Concepts in Technical Trading Systems“.
RSI sa počíta nasledovne:
100 - (100 / (1 + RS))
pričom:
RS = priemer vzrastu CLOSE cien za n dní / priemer poklesu CLOSE cien za n dní.
Vzrastom a poklesom sa rozumie rozdiel dnešnej CLOSE ceny oproti včerajšej CLOSE. Ak dnešná cena uzatvorila vyššie ako včerajšia, ich rozdiel sa ráta do priemeru v čitateli RS. Ak uzatvorila nižšie ako včera, ich rozdiel sa ráta do priemeru v menovateli. Zvyčajné nastavenie indikátora (hodnota n) je 9,14 a 25 dní. 
Príklad: Ak si zvolíme nastavenie 14 periód, pričom z nich len 5 dní skončilo s kladným rozdielom (dnešná CLOSE – včerajšia CLOSE), súčet týchto kladných rozdielov sa delí celými 14 dňami. Hodnota RSI sa pohybuje medzi 0 až 100. Grafická forma indikátora má podobu oscilátora okolo neutrálnej línie 50 bodov.
Použitie indikátora.
Najčastejšie sa indikátor používa takým spôsobom, že hodnoty nad 70 bodov poukazujú na prekúpenosť a hodnoty pod 30 bodov poukazujú na prepredanosť podkladového aktíva. 
Ďalším častým spôsobom jeho využitia je sledovanie prekročenia neutrálnej línie indikátora smerom nahor/nadol. RSI nad 50 znamená, že priemerné zárobky (resp. vzrasty) za n zvolených dní začali presahovať priemerné straty (resp. poklesy) za n zvolených dní.
Niektorí technickí analytici pre vstupné a výstupné signály vyhľadávajú pozitívne alebo negatívne divergencie medzi cenovým grafom a samotným grafom indikátora.
Tak ako ostatné indikátory technickej analýzy, je vhodné používať RSI v kombinácii s inými indikátormi. Neodporúča sa však kombinovať ho s SSTO alebo W%R indikátormi, keďže sú si veľmi podobné a poukazujú na tú istú vec, ktorou je prekúpenosť alebo prepredanosť podkladového aktíva.
Prellenkirchen

Prellenkirchen je trhová obec v Rakúsku v okrese Bruck an der Leitha v spádovej oblasti Bratislavy v Dolnom Rakúsku. 
Žije tu obyvateľov ().
Záznamové médium

Záznamové médium (iné názvy: dátové médium, dátový nosič, pamäťové médium) je externý a nezávislý nosič dát, využívajúci na záznam nejaký vhodný fyzikálny princíp. V praxi sa pod pojmom dátové médium často myslí prenosné výmenné dátové médium. Tieto média sú predovšetkým určené na ukladanie dátových súborov vo výpočtovej technike.
Delenie.
Záznamové média si môžeme rozdeliť z viacerých hľadísk:
Dejiny a súčasnosť.
Používanie záznamových médií je staré ako ľudstvo samé. Medzi prvé záznamové média patrí (aj stena v prehistorickej jaskyni) kameň, neskôr hlinené tabuľky, papyrus, papier, neskôr fotografické dosky a fotografie. Všetko čo človek používal sa dalo využiť aj pre záznam informácie.
Medzi dnes už historické "počítačové" záznamové médiá patria dierny štítok, dierna páska, bubnová pamäť, magnetická páska a disketa.
Súčasnosť je poznačená elektronizáciou a postupným prechodom k elektronickým médiám. Najčastejšie používaným médiom súčasnosti je optický disk (CD, DVD, HD DVD, Blu-Ray ...), rôzne typy flash médií (USB kľúč, Pamäťová karta ...) a vysokokapacitné pevné disky (HDD) s magnetickým záznamom.
Budúcnosť patrí novým optickým diskom (InPhase holografický záznam, HVD), novým flash médiám s kapacitami viac ako 30GB na kartu a novým generáciám pevných diskov s kapacitami rádovo v terabajtoch.
Štvrtý kvadrant

Štvrtý kvadrant môže byť:
Formátovanie

Formátovanie môže byť:
Radič (počítač)

Radič alebo riadiaca jednotka (periférneho zariadenia) alebo hovorovo kontrolér je počítačový hardvér zabezpečujúci styk (interfacing) s počítačovou perifériou (počítačovým modulom). Radič funguje ako tlmočník, údaje z periférie prekladá do formátu, ktorému rozumie zbernica počítača a naopak. Radič je vlastne riadiaca jednotka, ktorá riadi celú činnosť periférie. Toto riadenie sa uskutočňuje pomocou riadiacich signálov, ktoré predáva každému konkrétnemu zariadeniu v periférii. Reakciou na riadiace signály sú stavové hlásenia, ktoré sú mu posielané na spracovanie pre následné rozhodnutie nad ďalším krokom. Každý radič zariadenia má na starosti určitý typ zariadenia ale každý radič zariadenia môže pracovať paralelne s ostatnými. Niektoré radiče komunikujú priamo medzi sebou, bez využitia CPU.
"Príklad činnosti radiča: Radič pevného disku (HDD) dostáva príkazy z CPU na prečítanie určitého súboru. Ako odpoveď dostane CPU z radiča žiadaný súbor. Prečítanie súboru je však spojené s množstom činností - roztoč motor platní disku na presné otáčky, vystav hlavu do oblasti zoznamu dát (FAT tabuľky), prečítaj kde sa nachádza prvý segment súboru, vystav hlavu na zadanú pozíciu - stopu disku, prečítaj sektor, ulož prečítané hodnoty do buffera... V skutočnosti je množstvo úloh vykonávaných radičom ešte oveľa väčšie." 
Niektoré radiče používaných vo výpočtovej technike:
a veľa iných ...
Radič

Radič môže byť:
Kontrolér

Kontrolér môže byť:
Sojuz TMA-8

Sojuz TMA-8 () bol ruský pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TMA-8 vyštartoval 30. marca 2006 z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravil dvoch členov Expedície 13. Na palube Sojuzu TMA-8 sa nachádzal aj Marcos Pontes, ktorý sa stal prvým občanom Brazílie vo vesmíre. Sojuz TMA-8 zostal u ISS ako záchranná loď až do septembra 2006, kedy sa s ním vrátili späť na Zem Pavel Vinogradov, Jeffrey Williams a Anousheh Ansariová, ktorá sa stala prvou vesmírnou turistkou a prvou Iránčankou vo vesmíre.
Posádka.
Členovia posádky ISS Expedície 13
Prvý brazílsky kozmonaut
Popis misie.
Štart misie sa uskutočnil 30. marca 2006 z kozmodrómu Bajkonur v Kazachstane. K ISS sa Sojuz TMA-8 pripojil 1. apríla 2006. Počas spoločného týždenného pobytu na stanici Pontes uskutočňoval pokusy projektu "Centenario". Potom sa posádka Expedície 12 spolu s Pontesem vrátili na Zem v lodi Sojuz TMA-7, prístátie sa prebehlo 8. apríla v Kazachstane. Sojuz TMA-8 zostal pri ISS ako záchranná loď.
Návrat lodi Sojuz TMA-8 sa uskutočnil 29. septembra 2007. Na palube bola okrem členov Expedície 13 (Vinogradov, Williams) tiež Anousheh Ansariová, ktorá priletela v lodi Sojuz TMA-9.
Parenchým (botanika)

Parenchým je pletivo, ktoré je tvorené tenkostennými a spravidla živými rastlinnými bunkami. Bunky môžu mať buď približne rovnakú dĺžku šírku a výšku, alebo byť predĺžené v jednom rozmere. Obsahuje veľa medzibunkových priestorov (intercelulár). Vzniká z delivých buniek stratou delivej schopnosti.
Typy parenchymatického pletiva.
Doskový parenchým: Nachádza sa v pokožke.Neobsahuje interceluláry ani chloroplasty.
Palisádový parenchým: Tvoria ho predížené,valcovité bunky,bez intercelulár,ktoré obsahujú veľké množstvo chloroplastov. Nachádzajú sa v liste pod pokožkou.
Hubovitý parenchým:Je tvorený guľovitými bunkami,obsahuje interceluláry a menší počet chloroplastov.Nachádzajú sa v listov pod palisádovým parenchýmom.
Merenchým :Tvoria ho guľovité bunky s intercelulárami. Nachádza sa v dužinatých plodoch.
Chlorenchým: je typ parenchymatického pletiva s asimilačnou funkciou.Jeho bunky obsahujú veľké množstvo chloroplasov. V liste sa delí na palisádový a hubovitý perenchým
Aerenchým (Erenchým) Tvoria ho bunky,ktoré sú usporiadané do reťiazok. V tomto pletive prevládajú interceluláry nad bunkami.Nachádzajú sa u vodných a močiarnych rastlinách.
Aktinenchým: Tvoria ho ľuľkovité a hviezdicovité bunky,medzi,ktorými sa nachádzajú interceluláry.
Prozenchým: Je tvorený veľkými predĺženými bunkami,bez intercelulár,so širokými priehradkami(naprv.cibuľa)
Medzinárodná obchodná komora

Medzinárodná obchodná komora (skr. MOK; po anglicky "International Chamber of Commerce" - ICC; po francúzsky "Chambre de Commerce Internationale" – CCI) je celosvetová medzinárodná obchodná komora. Je to organizácia, ktorá presadzuje a podporuje celosvetový obchod. Slúži ako zástanca svetového obchodu v globálnej ekonomike so záujmom o ekonomický rast, vytváranie pracovných miest a prosperitu. Ako globálna obchodná organizácia tvorená členskými štátmi napomáha rozvoju obchodných záležitostí v medzinárodnom meradle. MOK má priamy prístup k národným vládam po celom svete prostredníctvom ich národných výborov.
Na dosiahnutie tohto cieľa MOK vyvinula širokú škálu aktivít. Medzinárodný arbitrážny súd MOK je najuznávanejší súd tohto druhu na celom svete. Jej pravidlá z oblasti obchodu sú vytvorené na princípe dobrovoľnosti a zahŕňajú najrôznejšie skúsenosti z oblasti bankovníctva, marketingu, protikorupčnej oblasti a environmentálneho manažmentu. Vďaka politike MOK a jej presadzovaniu sú národné vlády, Organizácia Spojených národov a ostatné globálne zoskupenia informované o stanoviskách k najvýznamnejším otázkam posledných dní.
Dejiny.
Medzinárodná obchodná komora bola založená v roku 1919, aby slúžila obchodnému svetu na presadzovanie obchodu a investícií, otvorených trhov tovarov a služieb a voľnému pohybu kapitálu. Medzinárodný sekretariát organizácie bol založený v Paríži a Medzinárodný arbitrážny súd MOK vznikol v roku 1923.
Prvým predsedu MOK bol Étienne Clémentel. V decembri 2004 Svetová rada zvolila za predsedu MOK Jonga Sunga Pcharka, Marcus Wallenberg sa stal podpredsedom a Jean-Rene Fourtou čestným predsedom. V júni 2005 bol Guy Sebban zvolený Svetovou radou do funkcie medzinárodného tajomníka.
Na začiatku MOK reprezentovala súkromný sektor Belgicka, Anglicka, Francúzska, Talianska a Spojených štátov amerických. V súčasnosti reprezentuje svetové obchodné organizácie asi v 130 krajinách.
Svetová rada, Národné výbory a Medzinárodný sekretariát.
Svetová rada sa podobá valnému zhromaždeniu veľkej medzivládnej organizácie, s tým rozdielom, že účastníkmi sú vedúce obchodné osobnosti menované do tejto rady národnými výbormi. Väčšinou sa stretávajú dvakrát ročne. Rada volí predsedu a podpredsedu na dvojročné obdobie. Rada volí Výkonný výbor na odporúčanie predsedu.
Generálny tajomník je na čele Medzinárodného sekretariátu. Generálny tajomník spolupracuje s národnými výbormi na vypracúvaní pracovných programov MOK. Vymenúva ho Svetová rada. Medzinárodný sekretariát MOK sídli v Paríži a je zodpovedný za prevádzku MOK. Pripravuje pracovný program schválený Svetovou radou a zásobuje medzivládne organizácie s novinkami z oblasti obchodu.
Výkonný výbor je zodpovedný za implementáciu politiky MOK. Výkonný výbor má 15 až 30 členov, ktorými sú obchodní lídri a čestní členovia. Funkčné obdobie je trojročné. Na konci každého roka končí funkčné obdobie 1/3 členov. Predseda, jeho bezprostredný predchodca a podpredseda tvoria Predsedníctvo.
Hardcore

Hardcore (z angl. doslova „tvrdé jadro“) môže byť:
Vladimír Oravský

Vladimír Oravský (* 22. január 1947, Rožňava) je švédsky spisovateľ, dramatik, filmový a divadelný režisér slovenského pôvodu.
Divadelná hra "AAAHR!!!", ktorú Oravský napísal spolu s Kurtom Petrom Larsenom bola v roku 2006 odmenená na svetovom kongrese v Manile od International Playwrights’ Forum a "International Association of Theatre for Children and Young People" ako najlepšia hra pre deti.
Oravského hra "Denník Zlaty Ibrahimovičovej" ("Zlata Ibrahimovics dagbok"), ktorú napísal spolu s Danielom Malménom bola jednou z víťazov v súťaži organizovanej Dramaten Elverket, švédskym kráľovským dramatickým divadlom.
Oravský napísal viac ako 30 kníh a približne rovnaký počet divadelných hier a filmových scenárov.
Vo filme "Mladé roky Erika Nietzscheho" ("Erik Nietzsche – de unge år", scenár Lars von Trier, réžia Jacob Thuesen), hrá David Dencik rebela Želka, ktorý má predstavovať Vladimíra Oravského.
Venuša (symbol)

Symbol Venuša (♀) môže znamenať:
Multilicencia

Multilicencia je viacnásobná, pre viacerých používateľov určená licencia (povolenie) umožňujúca jej držiteľom vykonávať určitú činnosť, napr. prevádzkovať výrobok, technológiu a pod. Obvyklá je v prípade softvérovej licencie.
Zavesená fasáda

Zavesená fasáda je konštrukčný systém ľahkého obvodového plášťa. Oddeľuje vonkajší priestor od vnútorného prostredia. Je pomerne novým systémom uplatňovaným na objektoch modernej výstavby. Podstata systému spočíva v predsadení resp. zavesení pred stropnú konštrukciu objektu. 
História.
Zavesená fasáda je často spájaná s výškovými budovami. Tento systém sa najprv zrealizoval a naplno uplatnil v USA, neskôr sa rozšíril do ostatných krajín. V roku 1931 bola slovenská odborná verejnosť informovaná o novej konštrukcií v časopise Slovenský Staviteľ. V roku 1931 bola postavená prvá budova so zavesenou konštrukciou v Bratislave. 
Umiestnenie a stabilita.
Podľa polohy rozoznávame zavesené fasády:
Zo statickej stránky sú tieto konštrukcie vždy namáhané na ohyb vplyvom vetra a tiež dochádza k namáhaniu tlakovou alebo ťahovou silou vyvolanou účinkom hmotnosti steny.
Upevnenie.
Zavesenie fasády je montážne náročnejšie ako fasáda jednoducho vkladaná medzi časti konštrukcie.
Obalové konštrukcie sa vyrábajú priemyselne pre uľahčenie montážneho systému. Pri vyhotovení je dôležitá možnosť vyrovnania tolerancií pri samotnej montáži fasády, sadaní stavby alebo počas prevádzky. Z tohoto hľadiska je dôležité kĺzavé uloženie v spodnej a hornej časti objektu. Záleží predovšetkým od typu systému.
Druhy kotvení:
Materiál.
Zložky konštrukcie:
Materiál na báze hliníka má široké spektrum možností uplatnenia tvaru profilov i celkovej konštrukcie. Použitie predsadenej obalovej konštrukcie má široké spektrum uplatnenia. Je možné ju aplikovať na rôzne druhy pôdorysov, zalomení a zakrivení budov, vytvárať rôzne rastre transparentných a plných dielov.
Marcell Komor

Komor Marcell (* 7. november 1868, Budapešť - † 29. november 1944, Deutschkreutz, Rakúsko) bol maďarský architekt. Jeden z popredných reprezentantov maďarskej architektúry usilujúci na prelome 19. a 20. storočia o vlastný národný štýl. Zahynul v rámci Holokaustu ako obeť fašistickej perzekúcie.
Študoval na Vysokej škole technickej v Budapešti. Po absolvovaní bol pracovníkom stavebnej firmy "Hauszmann- Czigler" a v roku 1897 sa stal ako 31 ročný spoluvlastníkom stavebnej kancelárie v Budapešti.
Spolupráca s D. Jakabom.
V roku 1897 nadviazal spoluprácu s Dezsom Jakabom (1864- 1932). Ich diela majú typický neobarokový ráz, ktorý sa stal súčasťou oficiálnej prezentácie monarchie. Podľa ich projektov postavili bývalú Ľudovú operu, mestské, dnes Erkelovo divadlo, sanatórium park v Budapešti, radnicu v Subotici a Marosille, spoločenský dom v Syentesi a v Oradei. Obaja boli žiakmi O. Lechnera.Treba však povedať, že typický "lechnerovský štýl" sa na nich prejavil len ojedinele a to napr. na dvorových fasádach bratislavskej Reduty, kde sa objavujú mäkké organické okenné šambrány typické pre lechnerovskú secesiu. Nevydali sa však cestou osobitej lechnerovskej architektúry, ale zvolili si vlastný historizujúci štýl s odkazom na barok.
Obchodný a obytný dom Luxor

Obchodný a obytný dom Luxor (1937 užšia súťaž, 1937 – 1939 realizácia) je polyfunkčná budova s "modernou funkcionalistickou fasádou" s obchodmi, reštauráciou, administratívou v nižších podlažiach a bytmi v horných podlažiach. Nachádza sa v "Bratislave na Štúrovej ulici 1 – 3". Autorom je brniansky architekt Jan Víšek (1890 – 1966).
Situovanie.
Polyfunkčná budova je situovaná v tesnej blízkosti bývalej "Mestskej sporiteľne" od architekta Juraja Tvarožka (1887 – 1966). Práve tieto dve budovy určili obrysy južného okraja Námestia SNP v Bratislave, ktoré sa malo stať novodobým centrom mesta. Tento skôr okrajový mestský priestor sa v priebehu tridsiatych rokov zmenil na výkladnú skriňu republiky. Svoje stavebné názory tu začali realizovať najvplyvnejší stavebníci mesta.
Dispozícia.
Dispozícia vychádza z pravouhlého konštrukčného systému na úzkom pozemku v tvare trojuholníka. Zasklený parter s obchodnými prevádzkami mierne ustupuje za uličnú čiaru. Približne v jednej tretine z oboch strán priečelia sú umiestnené slepé pasáže. Poschodie s priebežným pásovým oknom slúžilo obľúbenej reštaurácii Luxor. V ďalších štyroch podlažiach boli kancelárie a byty s pozdĺžnymi oknami v jednoduchom rytme. 
Architekt Jan Víšek spočiatku vychádzal z inšpirácie kubizmom a z diel A. Perreta ale po príchode do Brna v roku 1924 vyznával funkcionalizmus s úspornými výrazovými prostriedkami, čo sa prejavilo i na fasáde komplexu Luxor. Pôvodnú funkcionalistickú fasádu neskôr obložili plochým zaveseným plášťom Hunter-Douglas.
Dnešok.
V roku 1998 objekt Luxor zrekonštruovali podľa architekta Jána Bahnu a jednu z pasáží spolu s prvým poschodím prepojili so susednou budovou sporiteľne.
The Jackson 5

The Jackson 5 (v začiatkoch The Jacksons, následne krátko Jackson Five a po poslednej zmene opäť The Jacksons) bolo americké populárne hudobné kvinteto. Pochádzali z mesta Gary v Indiane, USA a hrali R&amp;B, soul, funk a neskôr disco. Na začiatku 70. rokov boli považovaní za „hudobný fenomén pop music“ a tiež tu odštartovali úspešnú kariéru speváci Michael Jackson a Jermaine Jackson.
Jackson 5 tvorili piati synovia Katherine a Josepha Jacksona: Jackie, Tito, Jermaine, Marlon a Michael. Joseph Jackson stál pri zrode tejto skupiny v roku 1962, pôsobil v skupine ako manažér. V tej dobe boli členmi a pôvodnú zostavu tvorili Jackie, Tito, Jermaine a dvojica mladíkov Reynaud Jones a Milford Hite. Po roku však do skupiny prišli Michael a Marlon a sformovali tak základné kvinteto kapely.
Nahrávať začali v Steeltown v r. 1967, avšak v rokoch 1969 až 1975 mali podpísanú zmluvu s Motown Records. Poslednou zmenou vydavateľa bol v roku 1975 odchod do CBS/Epic už pod novým názvom The Jacksons (značka "The Jackson 5" je stále majetkom Motownu). Keďže basgitarista Jermaine sa oženil s dcérou majiteľa Motownu Berryho Gordyho, zostal nahrávať v tejto spoločnosti. Jeho nástupcom sa stal Tito, ktorého predchádzajúce miesto zaujal ich najmladší brat Randy .
Jackson 5 boli významnou súčasťou éry vtedajšej populárnej hudby, medzi najvýznamnejšie vydané single patria: "I Want You Back", "ABC", "The Love You Save", a "I'll Be There", ako aj neskôr vydané hity ako "Mama's Pearl", "Never Can Say Goodbye" a "Dancing Machine".
Videografia.
Videoklipy.
Niektoré videoklipy:
Dunajská banka

Bývalá Dunajská banka vypĺňa nárožie mestského bloku v historickom jadre mesta Bratislavy. Presnejšie na mieste bývalej pôvodnej Rybárskej brány.
Funkcia.
Jej funkcia sa priebehom rokov menila. V súčasnosti táto budova slúži ako nájomný a kancelársky dom.
Realizácia a úprava.
Túto budovu projektoval Fridrich Weinwurm a Ignác Vécsei. Jej realizácia začala v roku 1937. Parter v roku 1993 prestavali podľa návrhu B. Somoru. Bez porušenia pravidiel nového stavebného umenia sa v návrhu rieši súlad nového s historickým prostredím.
Architektonická kompozícia.
Má takmer štvorcový pôdorys. Obsahuje jedno podzemné podlažie a šesť nadzemných podlaží. Na prízemí ja pasáž v tvare písmena L z ktorej boli prístupné obchodné prevádzky, medzi nimi aj bratislavská predajňa Wiener Werkstätte. Podobne ako na staršom obchodnom dome Schön, aj tu Fridrich Weinwurm pracoval so širokými francúzskymi oknami so zábradlím z drôteného pletiva, ktoré obom budovám dávajú vecný a priemyselný ráz. Proporcie a rytmus francúzskych okien naznačujú klasicistické vertikálne členenie. Aj keď objem budovy, plynulo pokračujúca rímsa, rovnakým spádom a výškou strechy musel svojím členením reagovať na okolité historické prostredie, priečelia ostali puristicky hladké. Na spodnej časti sa nachádza travertínový obklad.
Giuseppe Terragni

Giuseppe Terragni (* 15. apríl 1904, Meda, Taliansko – † 19. júl 1943) bol významný taliansky architekt pokladaný za predstaviteľa talianskeho racionalizmu. 
Narodil sa v meste Meda (okolie Milána). Ako sedemnásťročný sa zapísal na univerzitu architektúry Politecnico v Miláne, ktorú ukončil v roku 1926. Vynikal už ako študent. V roku 1925 zúčastnil s Pietrom Lingerim na konkurze vyhotovenia návrhu Monumentu padlých v Come na Hlavnom námestí.
V rokoch 19261927 mu v týždenníku RASSEGNA ITALIANA vyšli články, pokladané za manifestáciu talianskeho racionalizmu. Okrem Terragniniho sa podpísali Libera, Figini, Pollini, Frette, Larco a Rava. V tom istom roku si otvoril štúdio so svojim bratom Attiliom v Come. Jeho kariéra sa začala rekonštrukciou fasády hotela Metropoli-Suisse v Come.
V rokoch 19391941 bol povolaný do vojny. Najskôr do Juhoslávie, neskôr do Ruska. V roku 1943 sa zranený sa vrátil do Talianska a zomiera 19. júla toho istého roku.
Eľ Lisickij

Eľ Lisickij (, ), vlastným menom Lazar Markovič Lisickij (), pôvodným menom Lazar Morduchovič Lisickij (; * 23. november 1890, Počinok, Rusko – † 30. december 1941, Moskva) bol ruský maliar a architekt, jeden z predstaviteľov ruského konštruktivizmu.
Biografia.
Tvoril takmer vo všetkých oblastiach navrhovania. Patril medzi predstaviteľov ruského konštruktivizmu. Neprijali ho na akadémiu v Petrohrade a tak vyštudoval na technickej škole v Darmstadte. Na začiatku 1. svetovej vojny sa vrátil do Ruska. Od roku 1917 vyučoval spolu s Kazimirom Malevičom na umeleckej škole vo Vitebsku a neskôr aj na VCHUTEMAS. Jeho záľubou boli nefiguratívne geometrické konštrukcie. V roku 1921 vyučoval na moskovskej akadémii. V rokoch 1922 – 1928 sa vrátil do Nemecka, kde sa zúčastňoval v aktivitách tamojšej avantgardy ako profesor Bauhausu. Spolupracoval aj so skupinou De Stijl. Od roku 1928 žil v Moskve, kde pôsobil ako návrhár. Na medzinárodných výstavách a veľtrhoch. navrhoval výzdobu sovietskych pavilónov. Spolu s Hansom Arpom publikovali knižné dielo "Umelecké izmy".
Architektonická tvorba Eľa Lisického sa najviac odrazila v utopických návrhoch horizontálnych mrakodrapov, ktoré mali radikálne zmeniť urbanistický obraz Moskvy. Tieto horizontálne mrakodrapy boli stavby s troma opornými bodmi a mali sa akoby vznášať nad zemou. Takto sa mal dosiahnuť efekt maximálne využitej úžitkovej plochy oproti minimálnym požiadavkám na podpornú plochu. Ale takéto oceľové konštrukcie nebolo možné zrealizovať.
Viac ako architektúre sa Lisickij venoval maľbe, reklamnej grafike, knižnému umeniu a výstavníctvu. Umeleckým vzorcom prounu sa Lisickij pokúšal prekonať konvenčné formy obrazu, sochy a architektúry. „Prouny sú prestupné stanice medzi materiálom a architektúrou. Proun mení výrobné formy umenia na komunistickom základe z oceľobetónu.“
„...naše umenie patrí k epoche vedeckých vedomostí. Používame metódy tejto epochy – analyzujeme… Svet je nám daný cez videnie, cez farbu – to je jeden prístup. Svet je nám daný cez dotyk, cez materiál – to je druhý prístup. Podľa oboch prístupov svet patrí ku geometrickému poriadku.“ (Eľ Lisickij) 
Iné projekty.
Evanjelický kostol (Siófok)

Evanjelický kostol (Siófok) je kostol v Maďarsku v meste Siófok od maďarského architekta Imreho Makovecza.
História.
Prvé záznamy o tom, že v Siófoku je evanjelická bohoslužba pochádza z roku 1934. V roku 1935 bola založená Enyingi Misszió Gyülekezet (Zhromaždenie enyigskej misie). V roku 1943 sa sem prisťahoval duchovný Dénes Buthy, a odvtedy sa misia volala Enyingi-Siófoki Misszió Gyülekezet. Už v 40-tych rokoch sa miestni začali zaoberať myšlienkou, že by sa tu mohol postaviť kostol podľa plánu Gyulu Sándyho. Ale tieto snahy sa kvôli povojnovým rokom neuskutočnili. Preto sa bohoslužby naďalej usporadúvali v budove na hlavnej ulici, ktorú najprv prenajímali a potom kúpili. Po revolúcií v roku 1956 Buthy odišiel do zahraničia. 
Mesto postupne rástlo a s ním aj evanjelická obec. Preto na konci 80-tych rokov už existovala veľká snaha o postavenie kostola a pastoračného centra. Pod vedením duchovného Mártona Józsa sa začala stavba kostola podľa návrhu od Imre Makovecza – „Kristova loď”. Kostol bol vysvätený 30. júna 1990, pastoračné centrum v roku 1992. Stavba bola dokončená v roku 1994. V tomto roku sa sem prisťahoval aj nový duchovný Csaba Baranyai.
Architektúra.
Kostol sa nachádza v centre mesta v parku "Oulu", v blízkosti železničnej stanice.
Je jedným z najmodernejších a najkrajších evanjelických kostolov v Maďarsku, postavený v štýle organickej architektúry. Park, v ktorom sa kostol nachádza, projektoval dr. Imre Jámbor. Autor architektonického stvárnenia kostola je známy maďarský architekt Imre Makovecz. Podobne ako jeho ostatné sakrálne stavby, aj táto má typické tzv. „Makoveczké znaky” ako napr. drevo, organickosť, krídla anjelov a pod.
Kostol bol postavený medzi rokmi 1990 a 1994, jeho stavba stála 62 miliónov forintov. Časť ceny hradil štát a spoločenstvo evanjelikov, najväčšiu pomoc poskytlo bratské zhromaždenie z fínskeho mesta Oulu, ktoré poslalo drevo. Kostol je až 80% postavený z dreva. Je štvorportálový a má kapacitu 120 ľudí. Na veži kostola sa nachádza strom života: z neho vyrastajúci kríž hlása myšlienku, že golgotský kríž nepatrí smrti, ale ukáže cestu k večnému životu. Nad hlavným portálom sa nachádzajú krídla anjelov, ktoré chránia vstupujúcich. Severná braná je pomenovaná na počesť fínskeho bratstva – brána Suomi; západná na počesť nemeckého bratstva – nemecká brána. Oltár je orientovaný na východ a zdobí ho „socha vzkriesenia” od Lászloa Péterfyho.
Okrem bohoslužieb sa tu usporadúvajú aj koncerty, hlavne v letnom období. V roku 2004 posvätili nový organ, ktorý stál 30 miliónov forintov. Bol vyhotovený v budapeštianskej továrni organov Aquincum. Prvý koncert s ním vysielalo naživo Magyar Rádió (Maďarské rádio).
Vedľa kostola stojí pastoračné centrum, tiež od Makovecza. Nachádza sa tu byt duchovného, sála v tvare kruhu, miestnosti pre spoločenstvo a hosťovské izby.
Chata pri Popradskom plese

Chata pri Popradskom plese (v minulosti známa ako "Chata kpt. Morávku") je horská chata situovaná do malebného prostredia Popradského plesa () vo Vysokých Tatrách.
Poloha.
Chata () je situovaná pod vrcholkami tatranských štítov nad Popradským plesom veľmi citlivo i napriek svojmu veľkému objemu. Pri pohľade z druhého brehu Popradského plesa máte vďaka vysokej štítovej streche pocit, že chata tu vyrástla priamo s horstvom.
Architektúra.
Architektonické stvárnenie je poznačené socialistickým realizmom, v ktorom vznikla. Je silne romantizujúca a nesie prvky ľudovej architektúry. Vysoká štítová strecha je pokrytá šindľom a členená vikiermi. Samotná stavba je drevená a prízemie je vystavané z kameňa.
Dispozičné riešenie.
Dispozícia má tvar písmena L. Veľmi dobre je vyriešené delenie hospodárskych priestorov. No i napriek toľkým kladom mala chata pri Popradskom plese aj zopár nedostatkov, ktoré sa týkajú dispozičného riešenia izieb. Financie nedovolili investorovi postaviť hotel, ale iba chatu, a tým pádom došlo ku kráteniu hygienických zariadení. Vtedajšia nomenklatúra charakterizovala poskytovanie ubytovania na 6-lôžkové a viac lôžkové izby s jedným hygienickým zariadením na poschodí. V súčasnosti tak už nie je. Chata má dve poschodia vybavenosti a dve poschodia ubytovania. Spolu 120 izieb.
Konštrukcia a interiér.
Konštrukcia chaty je z dreva. O návrh interiéru sa postaral "Cesnek". Piata chata pri Popradskom plese sa zrealizovala v rokoch 19571961 a celkové náklady boli 7 058 000 Kčs.
Fasáda

Fasáda (z francúzskeho "face" tvár, líc) je vonkajšia stena budovy. Je perforovaná okennými, dvernými, vetracími otvormi. 
Ďalej môže byť členená horizontálne rímsami, vertikálne pilastrami, zapustenými stĺpmi alebo napríklad bosážou, lisénami, atikou, tympanónom a pod. Tieto prvky sa na fasáde objavujú zväčša v historických slohoch z antiky, baroka, rokoka. Hovoríme o historickej fasáde.
Riešenie fasády môže byť nielen pomocou vystupujúcej štruktúry ale aj pomocou kompozície z farieb. Z hľadiska orientácie rozoznávame "priečelné fasády", "nádvorné fasády", "záhradné fasády". Od polovice 20. rokov 20. storočia sa začala zavádzať zavesená fasáda, ktorá je oddelená od nosných prvkov budovy. Tento typ sa rozvinul v dvojitú fasádu, v ktorej dobre prúdi vzduch. Týmto spôsob sa dajú dobre vetrať alebo ohrievať priestory. V high-tech veku je tendencia využívať fasády sekundárne – na výrobu elektriny: fotovoltaická fasáda, inteligentná fasáda.
Recklinghausen

Recklinghausen je mesto v Nemecku. Nachádza sa v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko vo vládnom obvode Münster a v severozápadnej časti Porúria. 
Kultúra.
V meste Recklinghausen je múzeum ikon, v ktorom je vystavených vyše 1 000 prác z Ruska, Grécka a Balkánu. Bolo založené v roku 1956 a je najväčšiou galériou ikon mimo pravoslávneho sveta.
Trstina cukrová

Trstina cukrová (iné názvy: cukrová trstina, zriedkavo cukrovník lekársky; staršie: trsť cukrová, cukrová trsť, cukrovník; zastarano: "cukrovník obecný"; skrátene alebo zastarano trstina; lat. "Saccharum officinarum") je viacročná bylina s listami dlhšími ako 2 m, pestovaná predovšetkým pre vysoký obsah cukru. 
Plné steblá, vysoké 2 – 4 m, dosahujú priemeru 20 – 80 mm. Dreň je bohatá na sacharózu, fruktózu a glukózu, ďalej obsahuje tuk, organické kyseliny, pektín, škrob a iné zložky. Rastlina je pôvodná v Novej Guiney. Jej pestovanie bolo najprv zaznamenané v Indii a odtiaľ sa šírilo všetkými smermi. Je to najvýznamnejšia kultúrna tráva; pestuje sa v teplých oblastiach celého sveta, napr. na Kube, Jáve, v juhovýchodnej Ázii, v Egypte a na južnom pobreží Španielska. 
Z rozdrvených stebiel sa lisuje šťava, z ktorej sa získava surový cukor hnedej farby a rafináciou sa vyrába čistá sacharóza ("trstinový cukor"). Z odpadného sirupu ("melasy") sa kvasením a destiláciou vyrába rum. Zo zvyškov stebiel sa vyrába papier, lepenka a izolačný materiál. Odpad slúži ako palivo.
Produkcia.
Najväčšími producentmi cukrovej trstiny na svete sú Brazília, India a Čína.
Karibovia

Karibovia je skupina indiánskych etník žijúcich na Antilách, v karibskej oblasti, Strednej Amerike a v Južnej Amerike na sever od Amazonky (cca 200 000 osôb).
Jazyky tvoria karibskú rodinu. Sú to väčšinou roľníci, rybári a lovci. Je to spoločnosť málo hierarchizovaná. U niektorých etník bol doložený kanibalizmus (termín kanibali vznikol zo španielskeho slova "Caribales"). Na ostrovoch a pobreží väčšinou vymreli v 16. – 17. storočí. Zvyšky antilských Karibov sú na Dominike, na pevnine žijú neveľké skupiny vo Venezuele, Kolumbii a Brazílii.
Smeč

Smeč je tenisový úder ktorý sa hrá nad hlavou. Hrá sa silovo a väčšinou končí ako víťazný úder. Je nápadne podobný podaniu, ale na rozdiel od podania hráč nemá toľko možností skadiaľ a kam zasmečovať, pretože na smeč nahráva protihráč, ktorý to môže sťažiť, napríklad zahratím obranného úderu do bekhendovej strany. Toto hráči najčastejšie riešia obehnutím a zahratím forhendového smeču, pretože bekhendový smeč je neporovnateľne ťažšie hrateľný úder.
Sýrčania

Sýrčania (-kodifikovaný tvar; zriedkavo "Sýrania") môžu byť:
Raumplan

Raumplan (doslova „priestorový plán“) je v architektúre pojem (pôvodne Adolfa Loosa) označujúci plán budovy berúci do úvahy aj veľkosť a svetlú výšku miestností v závislosti od ich funkcie a reprezentatívneho významu. Priestor celej stavby nie je členený do jednotlivých podlaží, kde každé podlažie je vo svojej ploche jednoúrovňové, ale do kubusov a miestností, ktoré sa prelínajú v rôznych výškových úrovniach.
Zakladateľ – tvorca.
Hlavným predstaviteľom a tvorcom Raumplanu je najväčší predstaviteľ architektúry začiatku 20. storočia vo Viedni, a zároveň jeden z najvýznamnejších predchodcov modernej architektúry, architekt Adolf Loos. Silne sa zasadil proti výzdobe v architektúre (esej "Ornament a zločin") a snaží sa architektúru priviesť späť k rýdzo čistej užitočnosti. Jeho najväčším prínosom pre architektúru je vytvorenie práve Raumplanu (priestorového plánu). Prostredníctvom neho formuluje celkom nový pohľad na vnútorný priestor a usporiadanie miestností z hľadiska jeho trojrozmernosti. Interiéry obytných domov navrhnutých viedenským architektom sú často tvorené miestnosťami, ktoré prenikajú jedna do druhej, rozčlenené do niekoľkých úrovní. Spoločne vytvárajú otvorený a plynulý priestor. Loos bol vo svojej parížskej ére veľmi zaujatý ideou trojrozmernej architektúry. Jeho rodinné domy sú navrhnuté so striedanými úrovňami jednotlivých priestorov, schodiská sú niekedy značne komplikovanými útvarmi. Vzájomná súvislosť a väzba priestorov zdôrazňuje ich priehľadnosť. 
Citáty.
„Normálny projektant robí dvojrozmerný, plošný plán. Architektúra je však trojrozmerná a aj tretí rozmer je potrebné formovať a navrhovať. Nemá sa preto robiť len Flächenplan – plošný plán, ale aj Raumplan – priestorový plán.“ 
„Naučte sa myslieť a tvoriť v troch dimenziách, a nie ako obyčajne v dvoch:“
„Každý jeden bod daného priestoru odvodiť a určiť pomocou troch súradníc podľa danej geometrickej osnovy. Bude to matematická a nie grafická tvorba architektúry. Dobrý projekt sa tak dá presne opísať a matematicky určiť. Viem si predstaviť sám seba, ako sedím v kresle a diktujem celý projekt asistentovi len v slovách a číslach. Bude na to treba vymyslieť nejaké prístroje, namiesto dnešných primitívnych trojuholníkov a príložníkov.“
„Grafika je plochá, zatiaľčo architektúra vždy trojrozmerná.“
Massimiliano Fuksas

Massimiliano Fuksas (* 9. január 1944, Rím, Taliansko) je taliansky architekt. 
Narodil sa v Ríme v rodine pochádzajúcej z Litvy. Tu v roku 1969 úspešne ukončil svoje štúdium architektúry na univerzite La Sapienza. V rokoch 1989 až 1993 pracoval ako uznávaný architekt jednotlivo v Ríme, Paríži a vo Viedni. V roku 2002 si založil nový architektonický ateliér vo Frankfurte nad Mohanom. V rokoch 1998 až 2000 pôsobil tiež ako riaditeľ siedmeho ročníka "Biennale Internazionale di Architettura" v Benátkach pod názvom „ Menej estetiky, viac etiky“. 
Životopis.
Firenze"
Ako uznávaný architekt počas tohto obdobia prednášal na viacerých univerzitách ako sú: Staatliche Akademie der Bildenden Künste v Stuttgarte, École Spéciale d'Architecture v Paríži, Institut für Entwerfen und Architektur v Hannoveri, Akademie der Bildenden Künste vo Viedni a Columbia University v New Yorku.
Wolf D. Prix

Wolfgang Dieter Prix (* 12. december 1942, Viedeň, Rakúsko) je rakúsky architekt, predstaviteľ dekonštruktivizmu, v súčasnosti pôsobiaci pod spoločným názvom architektonickej kancelárie COOP Himmelb(l)au.
Život.
Študoval architektúru na Technische Universität Wien, neskôr Architectural Association School of Architecture a nakoniec na Southern California Institute of Architecture v Los Angeles.
Super Charge Ion Battery

Super Charge ion Battery (SCiB, alebo SCIB) je akumulátor novej generácie. Je druhom LI-ion akumulátora s riadeným nabíjaním a vybíjaním. Do komerčného využitia bol výrobcom (Toshiba) akumulátor uvoľnený 11.12.2007.
SCiB akumulátor je založený na tzv. SCiB štandardnom module s kapacitou 4.2 Ah. Vačšie kapacity je možné zložiť sériovým a paralelným zapojením modulov.
Princíp činnosti.
Princíp činnosti, ani chemické reakcie neboli doteraz (12.2007) sprístupnené.
Aplikácie.
Firma momentálne (12.2007) ponúka dva modely zložené z desiatich článkov o celkovej kapacite 4 200 mAh a napätí (2,4 a 24 V) určené pre zariadenia v automobiloch.
Akumulátor pre pohon bicyklov, motocykle, automatizovane riadené vozidlá, elektrický vysokozdvižný vozík, nákladné vozidlá a stavebné stroje, čiže všetky zariadenia využívajúce akumulátorové batérie. SCiB je možné využiť na záložné zdroje energie (UPS), akumuláciu energie v napájacích sieťach a stabilizácii dodávky elektrického prúdu. Je plánovaná aplikácia vo vozidlách s hybridným pohonom.
Predpokladá sa aj použitie v zariadeniach spotrebnej elektroniky (notebook).
Sériová výroba má byť spustená v marci 2008
Aleš Brichta

Ing. Aleš Brichta (* 9. august 1959, Praha) je český rockový spevák. Je zakladajúcim členom a bol vedúcou osobnosťou českej heavymetalovej skupiny Arakain. V súčasnosti vystupuje so svojou vlastnou skupinou "Aleš Brichta Band". Aleš Brichta je vzdialený príbuzný ruského vojnového maliara Vasilija Vasilijeviča Vereščagina (1842 – 1904).
V roku 2008 bol poslucháčmi českého Radia Beat zvolený v kategórii „Osobnosť“ do Beatovej siene slávy. K päťdesiatke Aleša Brichtu vznikla v roku 2009 nahrávka "AB 50 - A Tribute to Aleš Brichta".
United States National Library of Medicine

United States National Library of Medicine (doslova "Národná knižnica medicíny Spojených štátov") je riadená federálnou vládou Spojených štátov a je to najväčšia svetová knižnica medicíny. Zbierky Národnej knižnice medicíny zahrňujú viac ako 7 miliónov kníh, žurnálov, odborných správ, rukopisov, mikrofilmov, fotografií a obrázkov týkajúcich sa medicíny a súvisiacich vied, pričom obsahujú aj svetové najstaršie a najvzácnejšie práce. Budova knižnice sa nachádza v meste Bethesda, štát Maryland.
Od roku 1879 Národná knižnica medicíny vydáva Index Medicus. Ide o mesačného sprievodcu k článkom v približne 5 000 vybraných časopisoch.
Gottfried Böhm

Gottfried Böhm (* 21. január 1920, Offenbach am Main Nemecko – † 9. jún 2021, Kolín nad Rýnom) bol nemecký architekt, nositeľ Pritzkerovej ceny za rok 1986. Bol považovaný za architekta expresionizmus ako aj post-Bauhausu.
USS Mississippi

USS Mississippi bol názov pre lode USA. Prvá bola pomenovaná podľa rieky, ostatné podľa štátu Mississippi:
Socialistický realizmus v architektúre na Slovensku

Socialistický realizmus v architektúre na Slovensku je pomerne krátke obdobie na "začiatku 50. rokov 20. storočia", ktoré sa vyznačovalo tým, že bolo sprevádzané rôznymi názormi, pozitívnymi, negatívnymi, sprevádzané hlavne mocou, politickou ideológiou.
Toto obdobie bolo pomerne krátke, totalitné, s celou škálou emócií v rámci svojho trvania, po ňom, dnes. No zložkou kultúry, ktorá reflektuje jednu zo stránok dejín 20. storočia. 
Vznik.
V povojnovom období, v rámci materiálovej základne, ekonomických faktorov, stavby sa realizovali z tehly, dreva, zväčša tých najjednoduchších. Bol to racionálny prístup, kde išlo hlavne o úspornosť. Narastala však nespokojnosť, často sa vyčítala absencia výtvarného aspektu a kompozície. 
V apríli roku 1948 sa v Prahe konal zjazd takzvanej národnej kultúry, ktorého následné ustanovenia platili aj pre architektúru, i keď spomenutá nebola. Bolo v podstate logické, že socialistický realizmus nastúpil, politická situácia nič iné nedovoľovala. Otázky estetického vnímania začal určovať štát, ako pri všetkých totalitných režimoch. Zasiahol do teritória umelca s požiadavkami na reprezentáciu moci, odraz predstáv o reálnom svete.
Pre socialistický realizmus sa používa aj slangový výraz "sorela", kde podľa slabík so znamená socialistický, re– realizmus a la - od priezviska Lakomý. Zdeněk Lakomý bol zástancom stalinskej česko-slovenskej architektúry. Toto pomenovanie vraj vytvoril architekt Josef Havlíček.
Výrazové prostriedky.
Čo sa týka výrazu, uplatňoval sa monumentalizmus, preberali sa klasicizujúce formy, historizmus, presadzovala sa umelecká stránka architektúry. V podstate cielene vybrané formy, ktoré mali reprezentovať oficiálnu ideológiu. 
Príklady.
Medzi stavbami, ktoré sa realizovali bolo málo tých, ktoré spĺňali politické ambície. Predstavy vystihujúce ideológiu chýbali, čím sa ťažko nariadenia plnili.
Súťaže.
V rámci nich sa zvyčajne prvá cena neudeľovala. Súťaže boli prostriedkom propagandy, boli priestorom pre kritiku, hľadaním správnych prejavov pre socialistický realizmus.
Kladné stránky.
Medzi kladné stránky tohto obdobia patrí obnovenie vydávania časopisu Projekt, o architektúre, tiež časopis Výtvarný život v spolupráci s výtvarnými umelcami. V roku 1953 bola zriadená Slovenská akadémia vied, kde sa rozvíjala aj vedecká činnosť. O architektúre sa viedli diskusie, semináre o problémoch v rámci architektúry. Bola snaha vyvolať záujem o architektúru aj zo strany širokej verejnosti, aj keď v dôsledku politickej ideológie.
Koniec obdobia.
Koniec obdobia, prípadne doznievanie nastáva po takzvanej II. Všezväzovej konferencií pracovníkov vo výstavbe uskutočnené v Moskve, kde odzneli kritické vyjadrenia smerované na socialistický realizmus. Bol to však dôsledok Stalinovej smrti, ktorá znamenala obrat v spoločnosti.
Carlo Scarpa

Carlo Scarpa (* 2. jún 1906, Benátky, Taliansko – † 28. november 1978, Sendai, Japonsko) bol taliansky architekt a dizajnér. 
Životopis.
Narodil sa v Benátkach ako syn učiteľa na základnej škole. Ako dvojročný sa s rodinou presťahoval do Vicenzy, kde absolvoval strednú technickú školu. Po smrti svojej matky v roku 1919 sa vrátil do Benátok, kde začal navštevovať "Accademia di Belle Arti In Venice".
Po získaní titulu v roku 1926 sa stal učiteľom architektonického kreslenia na tejto škole. Po promóciach začal pracovať v M.V.M. Cappelin, kde čoskoro vymenil Vittoria Zecchina ako umelecký vedúci. Tento smer, ktorý založil Zecchin, kde pôvodne vytváral priehľadné fúkané sklenené kúsky v základných formách, kde detailné kúsky charakterizovali ich kuželovitý základ. Scarpa neskôr navrhol sklenené kúsky vo svetlých zafarbených vitrážach alebo dekoráciu s vencami. Cappelin sa zavrel pre bankrot v roku 1932.
Priemyselný a interiérový design.
V roku 1934 sa stal výtvarný vedúci po boku Veniniho (kde zostal do roku 1947/). Tu experimentoval v širokom potenciáli skla, používajúc a inovujúc mnoho tradičných techník, s ktorými získal extrajednoduché moderné kúsky. S Veniniho sklenenými prácami v Benátkach Carlo Scarpa vytvoril mnoho návrhov. Tu začal svoju kariéru ako interierový dizajnér a primyselný dizajnér. 
Architektúra.
Po vojne sa vrátil k práci architekta a učiteľa. Zotrval ako učiteľ na Univerzite v Benátkach, ale začal získavať úlohy, ktoré by mohli byť jeho majstrovskými kúskami. Najdôležitejšie sú Canova Plaster Cast Gallery in Possagno /1955-1957/, Castelvecchio Museum in Venice /1956/ za ktoré získal národnú cenu, možno jeho najvýznamnejšie dielo, Olivetti showroom in Piazza S. Marco, Venice /1957-1958/, Querini- Stampalia Foundation in Venice /1961-1963/, Brion Cemetery in San Vito d´Altivole /1969/, Banca Popolare di Verona in Verona
Carlo Scarpa odolal postmodernistickým a neoracionálnym vplyvom sedemdesiatych rokov, preferujúc vypracovávanie dekoratívneho systému odvodzovaného z materiálov modernej architektúry používanej v tradičnom remesle. Carlo Scarpa bol neustále v spojení s jeho remeselníkmi, a jeho kresby boli revidované takmer denne aby odzrkadlovali tzv. Preindustrializovanú pozornosť k starým metódam konštrukcie. Ako mnohí renesanční architekti, Carlo Scarpa zriedka musel stavať celé budovy. 
V čase smrti bol na vrchole jeho slávy a vplyvu. Jeho budovy a projekty sú študované architektmi a študentmi na celom svete, a jeho dekoratívny štýl sa stal modelom pre architektov, ktorí si prajú oživiť remeslo a zmyselné materiály v súčasných metódach. Doteraz Carlo Scarpa zostáva záhadný charakter v histórii modernej architektúry a dizajnu. Jeho práca sa nepodrobuje ľahko vysvetleniu a analýze, navzdory pokusom mnohých architektov a historikov.
Hotel Josef

Hotel Josef (Rybná 20, Praha, Česko) je hotel v centre Prahy navrhnutý svetoznámou architektkou českého pôvodu Evou Jiřičnou, postavený roku 2002.
Buganda

Buganda je kráľovstvo 52 klanov kmeňa Baganda; najväčšie a najvýznamnejšie z 5 tradičných kráľovstiev Ugandy. 
Poloha.
Rozkladá sa na juhu Ugandy na západnom a severnom pobreží Viktóriinho jazera, a v súčasnosti zahrnuje ugandské distrikty Kalangala, Kayunga, Kiboga, Luwero, Masaka, Mpigi, Mubende, Mukono, Nakasongola, Rakai, Sembabule a Wakiso. Pôvodne bol integrálnou súčasťou Bugandy tiež distrikt Kampala. Ten je však od obnovenia kráľovstva v roku 1993 uvedený v ugandskej ústave ako "„ugandský distrikt“", ale nie ako distrikt Bugandy. Buganda požaduje od ugandskej vlády začlenenie distriktu späť do Bugandy. Buganda na západe hraničí s kráľovstvami Ankole, Toro a Buňorom-Kitarou, na severozápade s Buňorom-Kitarou, na severovýchode s územím bývalého distriktu Lango (moderné distrikty Apac a Lira), na východe s kráľovstvom Busoga, na juhu potom s Tanzániou. Súčasťou Bugandy je aj väčšina ugandskej časti Viktóriinho jazera. S výnimkou územia distriktu Kampala je teda Buganda totožná s formálnou ugandskou Centrálnou oblasťou. Metropolou Bugandy je Kampala, ktorá však od roku 1993 nie je súčasťou obnoveného kráľovstva.
Demografia.
Ako v celej Ugande je aj tu úradným jazykom angličtina. Inak sa tu hovorí hlavne bantuskými jazykmi. Bugandu obýva predovšetkým kmeň Baganda hovoriaci jazykom luganda. Na severe Bugandy žije kmeň "Baruli", hovoriaci jazykom "ruruli".
Politika.
Tunajší kráľ má titul "kabaka (Kabaka wa Buganda)". Jeho sídlom je palác Twekobe. Tunajší parlament sa nazýva "lukiiko" a predseda vlády má označenie "katikkiro". Od obnovenia kráľovstva v roku 1993 však žiadna z bugandských inštitúcií nemá reálnu moc. Kráľovstvo Buganda usiluje o autonómiu a premenu Ugandy na federáciu.
Almazán

Almazán je španielske mesto v autonómnom spoločenstve Kastília a León. Podľa údajov z roku 2010 má 5 965 obyvateľov.
Buňoro

Buňoro () alebo Buňoro-Kitara () je jedno zo štyroch tradičných kráľovstiev na území Ugandy. Jeho hlavným mestom je Hoima.
Tunajší kráľ má titul "Omukama". Územie kráľovstva, ktoré má v súčasnosti skôr len obradnú funkciu bez výraznej autonómie, má rozlohu 21 376 km² a v súčasnosti zahrnuje ugandské distrikty Hoima, Kibale a Masindi.
V rokoch 1962 - 1967 malo kráľovstvo Buňoro-Kitara v rámci Ugandy obmedzenú autonómiu. Kráľovstvo Buňoro-Kitara má s ďalším tradičným ugandským kráľovstvom Bugandou spor o časť územia, ktorá je dnes súčasťou Bugandy.
Ankole

Ankole alebo tiež Nkore je tradičné kráľovstvo na juhozápade Ugandy, zahrnujúce distrikty Bushenyi, Mbarara a Ntungamo, ktoré sú súčásťou formálnej Západnej oblasti. Na severe hraničí s kráľovstvom Toro, na východe s kráľovstvom Buganda, na západe s územím bývalého distriktu Kigezi, na juhu potom s Rwandou a Tanzániou; ku kráľovstvu však patrí aj časť Edwardovho jazera, kde hraničí tiež s Demokratickou republikou Kongo. Jeho metropolou je mesto Mbarara. Tunajší kráľ má titul "omugabe".
Demografia.
Ako v celej Ugande je aj tu úradným jazykom angličtina. Inak sa tu hovorí hlavne bantuskými jazykmi. Ankole obýva prevažne kmeň "Baňankole" hovoriaci jazykom "ruňankole". Medzi ďalšie kmene patrí "Bakonjo", hovoriaci jazykom "lukonja"; a "Bakiga", hovoriaci jazykom "rukiga".
Dejiny.
Kráľovstvo Ankole vzniklo roku 1901 v rámci britského protektorátu Uganda, zlúčením 11 malých kráľovstiev, ktorými boli "Nkore, Nshenyi, Rujumbura, Igara, Kajara, Obwera, Rukiga, Buzimba, Buhweju, Kitagwenda" a "Bunyaruguru", pričom tu aj naďalej vládla dynastia vládnuca v doterajšom kráľovstve Nkore. Roku 1962 vznikla nezávislá Uganda, v ktorej rámci malo kráľovstvo Ankole do roku 1967 na základe vtedajšej ugandskej federalistickej ústavy obmedzenú autonómiu a bolo súčasťou formálnej Západnej oblasti. Vo februári 1966 previedol vtedajší ugandský predseda vlády Milton Obote štátny prevrat, zrušil ústavu a prehlásil sa prezidentom. Potom vnútil ugandskému parlamentu schválenie novej centralistickej ústavy, ktorá začala platiť od 8. septembra 1967. Toho dňa bolo kráľovstvo Ankole spolu s ostatnými ugandskými kráľovstvami zrušené, premenené v obyčajný distrikt centralizovanej Ugandy a ankolský kráľ "Charles Godfrey Rutahaba Gasyonga II." odišiel do exilu. V rokoch 1972 - 1973 bol distrikt rozdelený na dva distrikty "West Ankore" a "East Ankore", premenované roku 1974 na Bushenyi a Mbarara. Roku 1976 potom bola Západná oblasť zrušená a oba distrikty sa stali súčasťou novo zriadenej Južnej provincie. Roku 1989 potom bola táto provincia zase zrušená a jej území začlenené do obnovenej Západnej oblasti.
Roku 1993 prijala Uganda novú ústavu, ktorá umožnila obnovu tradičných kráľovstiev. Skoro na to sa vrátil z exilu princ Rutashijuka Ntare VI., syn posledného ankolského kráľa, a 20. novembra 1993 bolo kráľovstvo Ankole formálne obnovené. Inštitúcia ankolskej kmeňovej monarchie však má dosť kontroverznú minulosť, a tak nebol ankolský princ dosadený na tunajší trón. Ankolský obyvatelia sú kvôli tejto minulosti rozdelený na dve skupiny, z ktorých si jedna praje dosadenie princa na trón a tým aj plnú obnovu Ankolského kráľovstva, zatiaľ čo je druhá skupina proti. V roku 1993 vznikol vyčlenením časti územia distriktov Bushenyi a Mbarara, nový distrikt Ntungamo.
Kyoga

Kyoga je jazero v Afrike v Ugande. Je pozostatkom obrovského jazera, ktoré zahrňovalo aj Viktóriino jazero. Má rozlohu . Je približne dlhé. Dosahuje hĺbku 3 až . Veľkosť povodia je . Leží v nadmorskej výške .
Pobrežie jazera je silno členité. Cez jazero preteká Viktóriin Níl. Pri odtoku sa nachádzajú Murchisonove vodopády. Jazero zarastá rákosím a šachorom. Na jazere je rozvinutá miestna vodná doprava, pre ktorú sú trasy udržiavané a čistené od rastlinstva. Na brehu leží mesto Soroti.