burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Hornonitrianske predhorie

Hornonitrianske predhorie alebo Hornianske predhorie je geomorfologickou časťou Veľkého Tribča, podcelku pohoria Tribeč. Leží v severozápadnej časti podcelku, juhovýchodne od Topoľčian.
Polohopis.
Územie sa nachádza v strednej časti pohoria Tribeč a zaberá severozápadnú časť podcelku Veľký Tribeč. Vytvára pás územia, lemujúci túto časť pohoria, približne od Ješkovej Vsi na severe, po Kovarce na západe. Hornonitrianske predhorie obklopuje v rámci pohoria na východe Skýcovská vrchovina, geomorfologická časť podcelku Rázdiel, južným smerom nadväzuje podcelok Veľký Tribeč s časťami Vysoký Tribeč a Zlatnianske predhorie. Severný a západný smer vymedzuje Tribečské podhorie, ktoré je súčasťou Podunajskej pahorkatiny. 
Západné a severné úbočia Veľkého Tribča patria do povodia Nitry, kde smerujú aj všetky vodné toky z Hornonitrianskeho predhoria. Najvýznamnejšie potoky tejto časti pohoria sú Dršňa, Lišna, Vyčoma a Hradský potok.
Chránené územia.
Prakticky celá stredná časť pohoria, vrátane Hornonitrianskeho podhoria, patrí do Chránenej krajinnej oblasti Ponitrie. Osobitne chránenými územiami sú národná prírodná rezervácia Hrdovická, prírodná rezervácia Kovarská hôrka a Solčiansky háj.
Turizmus.
Turisticky atraktívne lokality sú najmä v chránených oblastiach na západnom okraji územia. Značené chodníky z okolitých obcí vedú na dominantné vrchy pohoria. Najnavštevovanejší je hlavný hrebeň v úseku Veľký Tribeč – Malý Tribeč – Medvedí vrch, s pokračovaním na Javorový vrch.
Jaroslav Taraba

Jaroslav Taraba (* 18. január 1932, Leopoldov – † 30. apríl 2020, Lednické Rovne) bol slovenský sklársky dizajnér a výtvarník, spolu s Karolom Hološkom jeden zo zakladateľov moderného sklárskeho dizajnu na Slovensku.
Životopis.
Jaroslav Taraba sa narodil sa na Dolnom Považí v meste Leopoldov. Navštevoval súkromné štúdium kresby a maľby v Prahe (19561959). Študoval na Vyššej priemyselnej škole sklárskej v Lednických Rovniach (19601965). V sklárniach na Lednických Rovniach nastúpil v roku 1948. Kde pracoval ako asistent u sklárskeho dizajnéra Karola Hološku. Spoločne s Hološkom a technikom Ing. Vojtechom Chmelíkom sa im podarilo uskutočniť prevratný krok vo výrobe ručne fúkaného skla. Technológia tzv. ťahanej nôžky, ktorá umožňovala výrobu kalicha a stopky pohára z jedného kusa skloviny, bola patentovaná v roku 1956. Od roku 1972 sa stal vedúcim dizajnérskeho oddelenia Tatrasklo, v súčasnosti RONA. Na tomto mieste posobil až do roku 1992. Spolu s Karolom Hološkom patrili k prvým dizajnérom sklárskeho priemyslu na Slovensku.
Bol taktiež jedeným z iniciátorov založenia Slovenského múzea sklárstva v Lednických Rovniach a podieľal sa aj na výrobe historického skla pre expozície múzea.
Tvorba.
Tarabova tvorba bola spočiatku ovplyvnená princípmi navrhovania nápojového skla Karola Hološku. Postupne sa prepracoval k vlastnému tvarosloviu, využívajúc geometrický dekor vytváraný pantografom. Neskôr pracoval viac s čistým geometrickým tvarovaním skla bez dekorovaný doplnkov. Okrem nápojového skla sa venoval aj hutnícky tvarovaným úžitkovým predmetom z farebného skla. Ďalším prínosom je Tarabove rozšírenie nápojových súprav o ďalšie typy nádob – misky, karafy, vázy – ako súčasti kompletov stolových súprav.
Bol aktívnym účastníkom medzinárodných sklárskych sympózií v Lednických Rovniach.
Zoznam častí seriálu Oteckovia

Oteckovia je slovenský denný seriál vysielaný na TV Markíza. Ide o adaptáciu argentínskej telenovely "Señores Papis" z roku 2014 vysielanej v televízii telefe. Seriál sa vysiela od 1. januára 2018 do 10. júna 2022 v podvečernom slote o cca 17:55 od pondelka do piatka. Seriál sa po druhej sérii dočkal 24. decembra 2019 špeciálu - Vianočný zázrak. V súvislosti s SARS-CoV-2 Markíza dočasne v marci 2020 pozastavila výrobu seriálu Oteckovia až do odvolania. Od 13. marca došlo k zrušeniu piatkových epizód, od 17. marca dokonca televízia obmedzila vysielanie iba na tri dni od pondelka do stredy, dočasne poslednú časť Markíza naplánovala na 1. apríla. Natáčať sa začalo znova 1. júna 2020 a vysielať 31. augusta 2020.
Série.
Série sú zoradené podľa oficiálneho zdroja televízie Markíza.
Časti.
Série sú zoradené podľa oficiálneho zdroja televízie Markíza.
Jaroslav Kubera

Jaroslav Kubera (* 16. február 1947, Louny† 20. január 2020, Ústí nad Labem) bol český politik, od 14. novembra 2018 až do svojej smrti 20. januára 2020 bol predsedom Senátu Parlamentu Českej republiky, hornej komory českého parlamentu. Medzi rokmi 1994 až 2018 stál nepretržite v čele mesta Teplice, najskôr ako starosta, potom od roku 2001 už ako primátor. Od roku 2000 bol senátorom za obvod číslo 32 - Teplice. Bol predsedom Ústavno-právneho výboru Senátu a od roku 2016 až do roku 2018 bol podpredsedom hornej komory. Od roku 2016 bol zastupiteľom Úsťanského kraja.
Ako politik vystupoval veľmi aktívne, bol známy pre svoje žartovné a často kontroverzné výroky, aj pre ne bol často radený medzi najzaujímavejších členov českého parlamentu. Mediálne bol známy aj ako náruživý fajčiar.
V rokoch 1967 až 1968 bol členom Komunistickej strany Československa. Do politického sveta sa vrátil po Nežnej revolúcii, keď vstúpil do Občianskeho hnutia. Z neho odišiel v roku 1992, aby vstúpil do Občianskej demokratickej strany, ktorej členom bol až do smrti.
V roku 2018 stvárnil rolu Edvarda Beneša vo filme Toman. Film získal trinásť nominácií na filmové ocenenie Český lev, no ani jednu z nominácií nepremenil.
Biografia.
Jaroslav Kubera sa narodil 16. februára 1947 v českom meste Louny v Úsťanskom kraji. Potom čo úspešne odmaturoval, začal študovať matematiku na "Universite Jana Evangelisty Purkyně" "v Brně", dnes Masarykovej univerzite, a zahraničný obchod na Vysokej škole ekonomickej v Prahe. Vysokoškolské štúdium však nedokončil. Medzi rokmi 1967 až 1969 pracoval v podniku Sklo Union Teplice, v rokoch 1969 až 1990 v podniku Elektrosvit Teplice a v rokoch 1990 až 1994 bol tajomníkom Mestského úradu v Tepliciach. Od roku 1994 bol profesionálny politik. 
Jaroslav Kubera zomrel náhle v pondelok 20. januára 2020, keď sa mu v jeho kancelárii privodila nevoľnosť. Najprv bol prevezený do Nemocnice v Tepliciach, odtiaľ potom do Kardiocentra v Ústí nad Labem, kde vydýchol. Príčinou smrti bol určený ťažký infarkt myokardu.
Bol ženatý a mal dve dospelé dcéry a dve vnúčatá.
Základné zákony Izraela

Základné zákony Izraela () sú kapitoly nepísanej ústavy Izraela.
Izraelský štát nemá klasickú písanú ústavu. Napriek tomu deklarácia nezávislosti sľubuje, že ústava bude schválená do 1. októbra 1948, rozdielmi medzi sekulárnymi a náboženskými predstaviteľmi vznikol rozpor, ktorí znemožnil prijatie jednotného dokumentu. David Ben Gurion neskôr vyhlásil, že Izrael by mal počkať na návrat väčšiny Židov do Izraela. Veriaci Židia odmietali predstavu, že ich národ bude mať dokument, ktorý bude mať väčšiu autoritu než náboženské texty akými sú Tóra, Tanach, Talmud a Šulchan aruch.
Kompromisné riešenie navrhol člen Knesetu poslanec Hariri a táto rezolúcia nesúca jeho meno bola prijatá Knesetom 13. júna 1950. Kompromis fakticky znamená, že budú jednotlivé kapitoly prijímané postupne prostredníctvom tzv. "Základných zákonov". Tie by mali byť v budúcnosti spojené a spolu utvoriť budúcu Izraelskú ústavu. Prvý Základný zákon, Kneset, bol prijatý Tretím Knesetom v roku 1958. Ostatné základné zákony boli schvaľované v nepravidelných intervaloch. Ich pozícia v Izraelskom právnom systéme je do značnej miery špecifická. Pre ich zmenu je potrebná absolútna väčšina poslancov, minimálne 60, v určitých situáciach i takzvaná zvláštna väčšina. Pri posudzovaní rozporu čiastkových zákonov so Základnými zákonmi u Najvyššieho súdu je také posudzovanie prioritné. Právnou váhou sa teda riadi skôr medzi rovinu ústavnú, napriek tomu ústava v Izraeli doteraz nie je. Doteraz bolo prijatých celkovo dvanásť Základných zákonov, ale v súčasnosti je v platnosti jedenásť Základných zákonov.
Základnými zákonmi Izraela sú: Kneset 1958, Izraelské nehnuteľnosti 1960, Prezident štátu 1964, Vláda 1968, 1992, 2001, Štátne hospodárstvo 1975, Armáda 1976, Jeruzalem 1980, Súdnictvo 1984, Štátny kontrolór 1988, Ľudská dôstojnosť a sloboda 1992, Sloboda zamestnania 1994 a Referendum 2014.
Scudetto

Scudetto (dosl. „malý štít“) je dekorácia nosená na dresoch talianskych klubov, ktoré zvíťazili v poslednej hranej sezóne najvyššej súťaže v danom športovom odvetví. Scudetto bolo vytvorené v 20. rokoch 20. storočia na počesť víťaza národnej talianskej futbalovej ligy. Prvým klubom, ktorý scudetto nosil na svojich dresoch bol v roku 1924 Janov CFC. Postupom času si tento zvyk osvojili aj niektoré iné športové odvetvia. Neskôr sa zvyk nosiť znak "scudetto" na dresoch rozšíril aj do ostatných športov.
Pôvod.
Vynálezcom "Scudetto" bol pravdepodobne taliansky básnik a autor divadelných hier Gabriele D'Annunzio. V mladosti bol D'Annunzio nadšeným priaznivcom futbalu a v roku 1887 si kúpil v Londýne koženú loptu od rovnakého výrobcu, ktorý zásoboval English Football League (EFL) .
Neskôr, v roku 1920, bolo anektované vtedajšie rakúsko-uhorské mesto Fiume (dnešná Rijeka v Chorvátsku) a pripojené k Taliansku. D'Annunzio navrhol, aby miestny klub na svojom drese nosil malý štít s talianskou trikolórou ako symbol talianskej zvrchovanosti nad mestom .
V roku 1924 Talianska futbalová federácia (FIGC) schválila rozhodnutie oceniť víťaza ligy tým, že mu umožní nosiť znak "Scudetto" na svojich dresoch. Od tej doby sa "scudetto" stalo symbolom úradujúceho šampióna ktorejkoľvek talianskej ligovej súťaže.
Kostol Ružencovej Panny Márie (Kranj)

Kostol Ružencovej Panny Márie (), známy aj ako Ružencový kostol () je budova stredovekého kostola zo začiatku 16. storočia nachádzajúca sa v historickom centre mesta Kranj nazývanom Pungert v občine Kranj v historickom tradičnom regióne Gorenjska v Slovinsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Kostol bol postavený v prvej dekáde 16. storočia nad bývalou mestskou bránou, ktorá sa nachádzala v mestských hradbách. Bol postavený v neskorogotickom slohu.
Okolo kostola býval cintorín, kde sa pochovávali najchudobnejší obyvatelia mesta. V krypte kostola sa naopak pochovávali až do konca 18. storočia príslušníci šľachty (predovšetkým z hradu Khieslstein) a duchovenstvo.
V období reformácie bol kostol odňatý rímskokatolíckej cirkvi a slúžil nejaký čas ako protestantský kostol.
Prvýkrát bol kostol renovovaný v 17. storočí.
Ku koncu 19. storočia bol kostol druhýkrát renovovaný a čiastočne stratil svoj stredoveký vzhľad. Interiér kostola bol v roku 1889 vymaľovaný maľbami v podobe ružencov a výjavmi z bitky pri Lepante medzi habsburskými a osmanskými vojskami, kde údajne Ružencová Panna Mária dopomohla víťazstvu katolíckych vojsk. Autorkou malieb je Matija Bradaška. 
Po druhej svetovej vojne bolo okolie kostola reštaurované svetoznámym slovinským architektom Jože Plečnikom. Pri kostole tak pribudli napríklad kamenné schodisko, fontána, alebo arkády.
V roku 2008 prebehla zatiaľ posledná reštaurácia kostola v cene približne 100 000 eur.
Chrámové sviatky sú dva, 7. október na sviatok Ružencovej Panny Márie a 26. júl pri príležitosti sviatku Joachima a Anny, rodičov Panny Márie.
V dnešnej dobe je kostol majetkom rímskokatolíckej cirkvi, slávia sa tu chrámové sviatky, ale je prepožičaný do užívania aj veriacim macedónskej pravoslávnej cirkvi.
Mezivrata

Mezivrata () je najvyšší vrch Miličínskej vrchoviny, geomorfologického okrsku Vlašimskej pahorkatiny. Leží približne juhovýchodne od mestečka Votice v okrese Benešov a cca severne od mesta Tábor. Zalesnený vrchol je z diaľky ľahko identifikovateľný podľa 101 m vysokého vysielača.
Polohopis.
Najvyšší, hoci výškovo málo výrazný vrch sa nachádza na južnom okraji Stredočeského kraja, juhovýchodne od mesta Votice v okrese Benešov. Najbližšími sídlami sú západne ležiaci "Oldřichovec", miestna časť obce Smilkov a východne ležiace "Podlesí", patriace k obci Neustupov. Patrí do Miličínskej vrchoviny, ktorá je okrskom podcelku Votická vrchovina, patriacej do geomorfologického celku Vlašimská pahorkatina. Juhozápadne od vrchu je vybudovaný Oldřichovický rybník.
Stavby na vrchole.
Vrchol Mezivrat je najvyšším bodom v širokom okolí a napriek neveľkej efektívnej výške umožňuje zaujímavé výhľady. Už v roku 1919 tu bola vybudovaná drevená rozhľadňa, na ktorú 15. augusta 1919 vystúpil pri návšteve blízkeho "Hostišova" československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk. Po zrútení prvej veže bola v roku 1938 vybudovaná nová, tzv. triangulačná veža šesťbokého pôdorysu, slúžiaca geodetom, no i verejnosti ako vyhliadková veža. Betónová stavba vysoká cca 17 metrov stojí dodnes, hoci pre zlý technický stav je (v roku 2019) uzavretá.
Vysielač Mezivrata.
Na vrchole masívu stojí 83 metrov vysoká konštrukcia vysielača, vybudovaného v rokoch 1986 až 89. Celková výška vysielača dosahuje po inštalácii nových antén výšku 101 metrov. Šíri signál rozhlasového i televízneho vysielania pre južnú časť Stredočeského kraja a nadväzuje na vysielače Cukrák, Žižkov (Praha), Krásné (Pardubice), Kleť (České Budějovice) a Javořice (Jihlava). V súčasnej dobe (2023) je možné z vysielača prijímať:
Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+).
Multiplex vysiela na frekvencii 12C s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.
Najbližšie vysielače.
Najbližšie významné okolité vysielače a vzdialenosť k nim:
Prístup.
Vrchol je vďaka vysielaču dostupný odbočkou z cesty "Oldřichovec" (Smilkov) – "Podlesí" (Neustupov). Západným úpätím vedú značené turistické chodníky:
Kapitalizácia úrokov

Kapitalizácia úrokov môže byť:
Karolína Muchová

Karolína Muchová (* 21. august 1996, Olomouc) je česká tenistka. Vo svojej doterajšej kariére vyhrala jeden turnaj na okruhu WTA Tour, a to Korea Open 2019. V rámci okruhu ITF získala do mája 2019 dva tituly v dvojhre a jeden v štvorhre. 
V rebríčku WTA bola zatiaľ najlepšie klasifikovaná v dvojhre 15. júla 2019 na 43. mieste, v štvorhre v septembri 2016 na 513. mieste. Trénuje ju Slovák Emil Miške.
Jej otec je bývalý ligový hráč futbalovej Sigmy Olomouc, Josef Mucha.
Zoznam predsedov Senátu Parlamentu Českej republiky

Toto je zoznam predsedov Senátu Parlamentu Českej republiky od roku 1996, kedy prebehli prvé voľby do Senátu, po ktorých bolo zvolené prvé vedenie.
Formiskos

Formiskos () je typ starogréckej keramiky.
Formiskos (mn. č. "formiskoi"), uzavretá keramická nádoba zväčša v tvare hrušky alebo vrecúška (rôznej veľkosti a dekorácie) s malým otvorom na užšom krku (zrejme pre šnúrku na nosenie) a na jeho konci, slúžil možno ako rituálna nádobka na kropenie vodou alebo olejom (podľa väčšiny vedcov nemohla byť naplnená kvapalinou), alebo rituálna hrkálka pri pohrebných či náboženských obradoch. 
Vedci na otázku o ich úlohe a pôvode ešte nemajú jednoznačnú odpoveď. Snažia sa ale na ňu odpovedať prostredníctvom výskumu archeologických, ikonografických a literárnych zdrojov. Staroveké písomné pramene rozprávajú o kockových hrách zvaných "astragalismos". Samotné kocky tejto hry sa nazývali "astragaly" (), čo znamená "„kĺby z kostí“" (zvieracie kostičky). Tieto kocky boli uložené vo vrecúšku z kože alebo látky zvanom formiskos. Je zjavné, že sa tvar i názov týchto vrecúšok premietol aj na keramické „formiskoi“ (dôkazom toho je 6 keramických formiskoi, z ktorých 2 zobrazujú aj astragaly).
Ich výskyt je veľmi zriedkavý, o čom svedčí aj malý počet zachovaných exemplárov (asi 90 kusov, vrátane niekoľkých kovových, ktoré možno opísať ako formiskoi, t. j. tohto tvaru). Niekoľko z nich malo zrejme súvis s pohrebnou sférou, čo dokazujú aj ich dekoratívne zobrazenia. Napr. atický čiernofigúrový formiskos (cca 550 – 530 pred Kr.) objavený v roku 1879 zobrazuje zosnulého na posteli obklopeného príbuznými, ktorí spievajú pohrebné piesne (formikos na pohreboch možno slúžil ako hudobný nástroj alebo sa ním vyháňali zlí duchovia).
Aj keď nemáme žiadne staroveké svedectvo o existencii podobného gréckeho hudobného nástroja alebo hrkálky, ich tvar je celkom podobný zobrazeniam hrkálok na kamenných pohrebných stélach alebo vyobrazeniach (malých) hrkálok na keramických vázach, ktoré zvyčajne držia deti a menej často dospelí. S výnimkou niekoľkých starších podobných formiskoi z Itálie a niektorých nálezov zo 4. stor. pred Kr. a z helenistickej doby, väčšinu z nich datujú do 6. a 5. stor. pred Kr. (v severnom Grécku sa nenašli žiadne).
Malý Tribeč

Malý Tribeč () je tretí najvyšší vrch pohoria Tribeč. Nachádza sa v strednej časti pohoria, na hranici chotárov obcí Nitrianska Streda, Kovarce a Velčice, na hranici okresov Topoľčany a Zlaté Moravce.
Polohopis.
Nachádza sa v západnej polovici geomorfologickej časti Vysoký Tribeč, v centrálnej oblasti podcelku Veľký Tribeč i celého pohoria. Leží približne severovýchodne od Veľkého Tribča () a najbližším sídlom je Zlatno ( východne) a Súlovce ( západne).
Severozápadné svahy vrchu patria do povodia Nitry, kam smerujú prítoky potoka "Lišna", juhovýchodné svahy patria do povodia Žitavy. Južným smerom odvádzajú nadbytočnú vodu prítoky Čerešňového potoka. Pod plytkým sedlom juhozápadným smerom je vodný zdroj "Pustovníkova studňa", neďaleko značeného chodníka je "prameň Jelšiny".
Prístup.
Vrcholom Malého Tribča vedie modro značená trasa zo Solčian cez susedný Medvedí vrch (), ktorá sa v sedle na rázcestí pri "Pustovníkovej studni" pripája na červeno značenú Ponitriansku magistrálu. Tá vedie z Kostolian pod Tribečom cez Veľký Tribeč do Zlatna. Sedlom zo Zlatna vedie zároveň najmenej náročná výstupová cesta na Malý Tribeč.
Doolittlov nálet

Doolittlov nálet ( alebo "Doolittle’s Raid") alebo nálet na Tokio () bol americký letecký útok, ktorý sa uskutočnil v sobotu 18. apríla 1942, na japonské hlavné mesto Tokio a iné miesta na ostrove Honšu počas druhej svetovej vojny. Bola to prvá vzdušná operácia, ktorej cieľom boli japonské domovské ostrovy. Ukázalo sa, že Američania boli schopní letecky napadnúť japonskú pevninu. Cieľom bola aj odveta za nečakaný útok na Pearl Harbor. Odvetný úder mal zároveň zlepšiť americkú morálku. Nálet bol plánovaný a vedený podplukovníkom Jamesom Doolittlom z amerických vzdušných síl.
Šestnásť stredných bombardérov B-25B Mitchell vzlietlo, bez stíhacieho sprievodu z americkej lietadlovej lode USS "Hornet" hlboko v západnom Tichom oceáne, každý s posádkou piatich mužov. Podľa plánu mali zasiahnuť vojenské ciele v Japonsku a pokračovať na západ aby pristáli v Číne. Pristátie so stredným bombardérom na lietadlovej lodi bolo totiž nemožné. Pri nálete prišlo o život 50 ľudí vrátane civilistov a zranilo sa okolo 400 ľudí. Pätnásť lietadiel dosiahlo Čínu ale všetky havarovali, zatiaľ čo šestnáste pristálo vo Vladivostoku v Sovietskom zväze. Z 80 členov posádok prežilo misiu 77. Osem členov posádok bolo zajatých japonskou armádou v Číne, traja boli neskôr popravení a jeden v zajatí podľahol chorobe. B-25B, ktoré pristalo v ZSSR bolo skonfiškované a jeho posádka internovaná na viac ako rok, než im bolo dovolené „utiecť“ cez Spojencami okupovaný Irán za pomoci NKVD.
Následky náletu.
Nálet spôsobil Japonsku zanedbateľné materiálne škody, avšak mal veľký psychologický účinok. Pozdvihol morálku v Spojených štátoch. Naopak v Japonsku vznikli pochybnosti o schopnosti vojenských predstaviteľov zabezpečiť obranu domácich ostrovov. Zároveň bol nálet, pri ktorom zahynulo viacero civilistov, využitý na propagandistické účely, aby zvýšil túžbu Japoncov po odplate.
Bekim Aziri

Bekim Aziri (* 14. júl 1988, ČSSR), známy aj ako Bekim, je slovenský raper, stand-up komik a bývalý profesionálny cyklista s albánskym menom a macedónskymi koreňmi.
Životopis.
Detstvo prežil v Pezinku. Do roku 2005 bol profesionálnym cyklistom, kedy jeho kariéru ukončila vážna nehoda na bikrosových pretekoch v českom Přerove. Zlomil si pri nej štvrtý krčný a rozdrvil piaty krčný stavec, ktoré zatlačili na miechu a spôsobili jeho ochrnutie. V dôsledku trvalých následkov skončil na invalidnom vozíku.
Neskôr začal svoju hudobnú kariéru ako raper. Medzi jeho skladby patria „Ona“, „Zmena“, „Desperado“, „Nie je hanbou byť iný“ a „Spoločná pesnička“. V roku 2015 vydal aj album "Koleso Šťastia."
Tiež je známym stand-up komikom (alebo ako on uvádza: „"sit down tragedy"“) účinkujúcim v Temných kecoch. Učinkuje aj v reklamách spoločnosti Telekom a je spoluvlastník tréningového centra CrossFit v Pezinku.
Od mája 2022 moderuje talk show "Bekimovo horúce kreslo" na Europa 2. V júni 2023 získal podcast ocenenie "SOWA Social Awards Slovakia" v kategórii "Podcast".
T-Systems

T-Systems International GmbH (skrátene T-Systems) je nemecká globálna IT služba a poradenská spoločnosť so sídlom vo Frankfurte nad Mohanom. Spoločnosť bola založená v roku 2000 a je dcérskou spoločnosťou Deutsche Telekom.
Od roku 2012 bol T-Systems najväčšou nemeckou a jednou z najväčších európskych spoločností poskytujúcich služby v oblasti IT služieb, ktoré slúžia zákazníkom ako WestLB, Old Mutual, Daimler, Volkswagen, Royal Dutch Shell, Sanlam, Murray &amp; Roberts, BP, TUI AG, De Agostini, Philips, MAN SE, Airbus, E.ON. a British American Tobacco. Spoločnosť pôsobí vo viac ako 20 krajinách av roku 2015 zamestnávala 45 990 ľudí, v roku 2003 to bolo približne 50 000 ľudí na celom svete, medzi nimi približne 27 000 v Nemecku a 23 000 mimo Nemecka. V roku 2007 bol generálnym riaditeľom Reinhard Clemens. Predtým bol prezidentom EDS Nemecko (teraz HP Enterprise Services) od roku 2003. Od januára 2018 je generálnym riaditeľom spoločnosti T-Systems Adel Al-Saleh.
V júni 2018 T-Systems oznámila, že v priebehu 3 rokov preruší 10 000 pracovných miest, z toho 6 000 v Nemecku, s nádejou, že spoločnosť sa vráti do ziskovosti.
Na Slovensku pôsobí pod názvom Deutsche Telekom IT Solutions Slovakia a sídli v Košiciach.
Rewind, Replay, Rebound

Rewind, Replay, Rebound je siedmy štúdiový album dánskej hudobnej skupiny Volbeat, ktorý vydali 2. augusta 2019 vydavateľstvá Universal, Vertigo a Republic Records. Je to prvý album s basgitaristom Kasparom Boyom Larsenom.
Album začala skupina nahrávať ešte v novembri 2018 v Hansen Studios v Ribe, ale oficiálne ho ohlásili až 15. mája 2019 cez oficiálnu webovú stránku skupiny.
Jednou z prvých dokončených skladieb albumu, ktorú zatiaľ hrávali len na koncertoch a je zároveň aj súčasťou ich DVD/koncertného albumu s názvom "Let's Boogie! Live from Telia Parken", je skladba „The Everlasting“.
Názov albumu.
Podľa Michaela Poulsena sa názov albumu a motív albumového obalu týkajú skupiny Volbeat a jej hudobného vývoja. Slovo "Rewind" popisuje staré časy, slovo "Replay" je kvôli inšpirácii starým materiálom skupiny, zatiaľ čo slovo "Rebound" je v názve kvôli preberaniu starých inšpirácií a ich vylepšovaniu.
Single.
Dňa 10. mája 2019 vydala skupina prvý singel albumu s názvom „Parasite“, ktorý bol kritizovaný kvôli dĺžke 39 sekúnd, ale neskôr dňa 15. mája k nemu pribudol dlhší singel s názvom „Leviathan“.
Dňa 10. júna skupina zverejnila na svojej oficiálnej stránke na sociálnej sieti Facebook krátke video bez zvuku, čím fanúšikom prvý krát naznačila, že sa chystá nový, už tretí, singel albumu s názvom „Last Day Under the Sun“, ktorého 21-sekundovú ukážku zverejnili 12. júna, a ktorý vyšiel 13. júna 2019 spolu s hudobným videom, ktoré bolo odpremiérované o 14:00 hodín stredoeurópskeho času a o 8:00 hodín času východného pobrežia USA.
Dňa 18. júla vyšiel štvrtý singel albumu s názvom „Cheapside Sloggers“ a 26. júla nasledoval piaty singel „Pelvis on Fire“.
Dňa 1. novembra 2019 vyšiel šiesty singel „Die to Live“.
Hodnotenie.
Album "Rewind, Replay, Rebound" získal všeobecne pozitívnu kritiku. Na stránke Metacritic, ktorá mu udelila normalizované hodnotenie zo 100 bodov založených na recenziách z mainstreamových publikácií, album získal priemerné hodnotenie 67 bodov na základe štyroch zdrojov.
Predajnosť.
V prvom týždni debutoval album "Rewind, Replay, Rebound" na 7. mieste v rebríčku UK Albums Chart s predajom 4 840 kópií.
Hrad Kamen

Hrad Kamen (, ) je zrúcanina stredovekého hradu z 12. storočia nachádzajúca sa v dedine Begunje na Gorenjskem v občine Radovljica v historickom tradičnom regióne Gorenjska v Slovinsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Hrad bol postavený v 12. storočí grófmi z Ortenburgu, ktorí však hrad nikdy priamo neobývali a o budovu sa starali správcovia. Už v roku 1145 sú zmienky o hrade, ako o jednej z najdôležitejších pevností v okolí. V roku 1418 po smrti posledného grófa z Ortenburgu sa hrad stal majetkom grófov z Celje, ktorí ho vlastnili až do smrti grófa Hermana III. a napokon v roku 1436 hrad začal využívať šľachtický grófsky rod Lambergových. Jurij Lamberg hrad v roku 1469 odkúpil. Počas správy Lambergových sa hrad dočkal mnohých reštaurácií a renovácií. Rod Lambergových opustil hrad v 18. storočí, kedy hrad stratil svoj obranný význam a rod sa premiestnil do nového sídla, hradu Katzenstein. Hrad bol ponechaný svojmu osudu a jeho časť bola rozobraná miestnymi obyvateľmi, ktorí použili materiál pri výstavbe kostola.
V roku 1959 prebehla čiatočná reštaurácia a zakonzervovanie hradnej zrúcaniny za účelom jej zachovania.
Zrúcanina hradu sa nachádza na konci dediny Begunje na Gorenjskem na skalnom výbežku pri začiatku doliny Draga.
Hrad bol postavený v románskom slohu, neskôr k nemu boli vybudované gotické a renesančné prístavby. Z románskeho obdobia sa dochovala veža ako najstaršia časť dnešnej zrúcaniny hradu. Románska veža má štvorcový pôdorys a leží v severozápadnej časti hradu. Z obdobia gotiky pochádzajú zvyšky štvorposchodovej obytnej budovy, ktoré sa nachádzajú na opačnom konci hradného komplexu, než románska veža. V centrálnej časti hradu bol postavený v 16. storočí renesančný palác s vnútorným nádvorím. Na južných svahoch pod samotným hradom sa nachádzali terasovité záhrady. Ďalej k hradnému komplexu patrili ešte rôzne komerčné budovy, vrátane mlynu a píly. 
Zrúcanina hradu Kamen je voľne prístupná.
Lišiak (časopis)

Lišiak je slovenský krížovkársky časopis s mesačnou periodicitou, vydávaný od roku 1967. Jeho predchodcami bol dvojtýždenník "Slovenská krížovka a hádanka" (19461948) a mesačník "Krížovkár a hádankár" (19551966). Od roku 1967 "Lišiaka" vydával Obzor, vydavateľstvo kníh a časopisov v náklade do 100 000 výtlačkov, po nežnej revolúcii časopis vystriedal viacerých vydavateľov kým sa v roku 2011 stal jedným z titulov vydávaných mediálnym domom Petit Press. V súčasnej podobe (2019) je vydávaný na 44 stranách a obsahuje švédske krížovky, sudoku, doplňovačky, písmenové a maľované krížovky, osemsmerovky, roháčiky a logické rébusy.
Jazero (Košice)

Jazero je vodná nádrž, ktorá vznikla v druhej polovici 20. storočia, nachádza sa v košickej mestskej časti Nad jazerom.
Charakteristika.
Jazero je dominantou tejto mestskej časti a je zasadené v oblasti rekreačnej lokality s identickým názvom Jazero. K tejto rekreačnej zóne patrí vodná plocha, lanový park, požičovňa plavidiel, piesková pláž, multifunkčné ihriská: detské a volejbalové a pre návštevníkov je počas leta otvorených množstvo stravovacích zariadení. Ak má voda dobrú kvalitu, dá sa v nej kúpať. Okrem kúpania je voda vhodná aj na vodné športy aj rybolov. Počas sezóny sa o bezpečnosť kúpajúcich stará plavčík aj záchranná služba. Areál poskytuje tiež možnosť opaľovať sa, využiť vodný lyžiarsky vlek, bicyklovať sa, korčuľovať sa, prechádzať sa v lesoparku a na hrádzi blízkej rieky Hornád. 
Lyžiarsky vlek s názvom Trixen každoročne slúži okrem rekreácie aj na uskutočňovanie súťaží vo free style lyžovaní a skoku na lyžiach. Na Jazere sa každoročne usporadúva aj pravidelné podujatie s názvom Košické Benátky, ktorý je festivalovou udalosťou netradičných plavidiel, predstavených na ploche Jazera.
Kúpanie.
Vodná nádrž Jazero nepatrí medzi vodné plochy, ktoré sú Krajským úradom životného prostredia v Košiciach vyhlásené za vhodné na kúpanie. Hlavne z dôvodov častej kolísavosti kvality vody v ukazovateľoch cyanobaktérie, ktorá má schopnosť tvoriť vodný kvet a chlorofyl. No kvalita vody zvyčajne na začiatku sezóny vyhovuje podmienkam na kúpanie a tak je tu vybudované prírodné kúpalisko, ktoré prevádzkuje mestská časť Nad Jazerom. V priebehu letnej sezóny sa však zvyknú premnožiť hlavne cyanobaktérie so schopnosťou tvoriť vodný kvet. Z týchto dôvodov Mesto Košice v spolupráci s odbornou spoločnosťou FLOS AQUE, z.s. Brno realizuje od roku 2015 vo vodnej nádrži rôzne opatrenia na elimináciu cyanobaktérií. V roku 2018 bol do vody dávkovaný špeciálny prípravok Profi Baktérie (nepatogénne baktérie a látky podporujúce ich rozvoj). Následne sa konali ďalšie dve aplikácie prípravku v roku 2019. Na elimináciu siníc sa celkovo investovalo 305 780 eur. V roku 2019 bolo na toto čistenie vyčlenených 40-tisíc eur.
Nelly Řehořová

Nelly Řehořová (* 10. jún 2001, Opočno, Česko) je česká speváčka a herečka.
Životopis.
Spevu sa začala venovať v jedenástich rokoch, keď sa prihlásila do detskej relácie "TV Stars". V roku 2014 vyhrala Cenu internetu v súťaži "Česko spieva". Od vtedy začala tvoriť samostatné piesne od rôznych autorov aj s videoklipmi.
Medzi jej veľké spevácke úspechy patria spoločné vystúpenia s Bárou Basikovou alebo s Helenou Vondráčkovou v pražskej O2 aréne. K piesni „Žít jen svou láskou“ jej zložil hudbu skladateľ Michal David.
Prvé herecké skúsenosti naberala v detskom divadelnom súbore "Háďata při DDM" v Hronove. Pravidelne sa zúčastňovala letnej hereckej školy. Vo filme si prvý raz zahrala v roku 2014, keď dostala rolu menšieho dedinského dievčaťa vo filme "Babovřesky 2".
Filmografia.
Televízne seriály.
"Podľa Česko-Slovenskej filmovej databázy"
Piesne s videoklipmi.
"Podľa oficiálnej webovej stránky speváčky"
Nedze

Nedze sú geomorfologická časť podcelku Čachtické Karpaty v pohorí Malé Karpaty. Rozprestiera sa v najsevernejšej časti pohoria, západne od Nového Mesta nad Váhom. Najvyšším vrchom sú vysoké Salášky.
Polohopis.
Územie sa nachádza na severnom okraji pohoria Malé Karpaty a zaberá severnú časť podcelku Čachtické Karpaty. Má oválny tvar severo-južnej orientácie s úzkym, juhozápadným smerom vybiehajúcim ramenom. Z okolitých sídiel je východným smerom situované Nové Mesto nad Váhom, na južnom okraji ležia Čachtice, juhozápadne sa nachádza Višňové a na severozápade sa územia dotýkajú Bzince pod Javorinou. Na západe a severe susedí Myjavská pahorkatina, severovýchodne leží Bielokarpatské podhorie, podcelok Považského podolia a východný okraj klesá do Podmalokarpatskej pahorkatiny, ktorá je časťou Podunajskej pahorkatiny. Južným smerom pokračujú Čachtické Karpaty a od ich časti Plešivec sú Nedze vymedzené hlbokým údolím riečky Jablonka. 
Táto časť Malých Karpát patrí do povodia Váhu a východným smerom do rieky Váh smerujú aj dva najvýznamnejšie vodné toky; južným okrajom vedúca riečka Jablonka a severný okraj lemujúca Kamečnica. Juhovýchodným okrajom vedie cesta II/504 (Nové Mesto nad Váhom – Vrbové), z ktorej v Čachticiach odbočuje a hlbokým údolím Jablonky do Hrachovišťa vedie cesta III/1229. Rovnakú trasu využíva aj železničná trať do Myjavy. Severný okraj lemuje cesta II/581 z Nového Mesta nad Váhom do Starej Turej.
Chránené územia.
Takmer celé územie sa nachádza v Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty, výnimku tvorí okolie kameňolomu pri Čachticiach. Osobitne chráneným územím je národná prírodná pamiatka Čachtická jaskyňa, zaberajúca veľkú oblasť v južnej polovici tejto časti pohoria.
Turizmus.
Severný okraj Malých Karpát patrí skôr medzi pokojné a menej navštevované oblasti. Turisticky atraktívnym územím je okolie Čachtického hradu nad obcou Višňové, ku ktorému vedú i značené chodníky z časti Nedze. Samotná ruina je na hradnom brale na južnej strane úžiny a teda v susednej časti Plešivec. Chráneným územím v južnej časti vedie žlto značená trasa z Nového Mesta nad Váhom cez Višňové na Čachtický hrad a tu končí i zeleno značená trasa, vedúca z Lubiny západným okrajom územia.
Let Aeroflot 1492

Let Aeroflot 1492 bol vnútroštátny let ruskej leteckej spoločnosti PAO Aeroflot na lietadle typu Suchoj Superjet 100-95B, ktoré 5. mája 2019 o 15:04Z (18:04) vzlietlo z Medzinárodného letiska Šeremetievo v Moskve s plánovaným príletom na Letisko Murmansk. Krátko po odlete sa lietadlo muselo pre technickú poruchu po údere blesku vrátiť na letisko. Počas pristávacieho manévra o 15:31Z (15:31) došlo k tvrdému nárazu lietadla na runway, v dôsledku čoho vypukol požiar, ktorý zachvátil celú zadnú časť lietadla. Haváriu neprežilo 41 zo 78 osôb na palube.
Plešivec (geomorfologická časť)

Plešivec je geomorfologická časť podcelku Čachtické Karpaty v pohorí Malé Karpaty. Rozprestiera sa v severnej časti pohoria, juhozápadne od Čachtíc. Najvyšším vrchom je vysoký Veľký Plešivec.
Polohopis.
Územie sa nachádza v severnej časti pohoria Malé Karpaty a zaberá južnú časť podcelku Čachtické Karpaty. Má pretiahnutý tvar severovýchodno-juhozápadnej orientácie a od zvyšku pohoria ho oddeľuje na severe údolie riečky Jablonka, na juhu údolie Holešky. Medzi významné sídla patria obce Čachtice a Šípkové na východe, Prašník na juhu, Krajné, Hrachovište a Višňové na severozápade. Východne od severného okraja leží Nové Mesto nad Váhom, juhovýchodne Vrbové a Piešťany.
Malé Karpaty pokračujú časťou Nedze (podcelok Čachtické Karpaty) severovýchodným a podcelkom Brezovské Karpaty juhozápadným smerom. Na západe susedí Myjavská pahorkatina a juhovýchodne krajina klesá do Podmalokarpatskej pahorkatiny, ktorá je časťou Podunajskej pahorkatiny. 
Táto časť Malých Karpát patrí do povodia Váhu a východným smerom do rieky Váh smerujú aj dva najvýznamnejšie vodné toky; západným a severným okrajom vedúca riečka Jablonka a južný okraj lemujúca Holeška. Z centrálnej oblasti tečú menšie vodné toky juhovýchodným smerom do Horného Dudváhu. Údoliami riek vedú komunikácie, z ktorých najvýznamnejšie sú východným okrajom vedúca cesta II/504 (Nové Mesto nad Váhom – Vrbové), z ktorej v Čachticiach odbočuje a hlbokým údolím Jablonky do Hrachovišťa vedie cesta III/1229. Rovnakú trasu využíva aj železničná trať do Myjavy. Na južnom okraji vedie údolím Holešky cez Prašník cesta II/499 z Vrbového do Brezovej pod Bradlom.
Chránené územia.
Takmer celé územie sa nachádza v Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty, výnimku tvoria okrajové časti pohoria, ktoré je z chránenej oblasti vyňaté. Osobitne chránenými územiami sú národná prírodná rezervácia Čachtický hradný vrch, prírodná rezervácia Plešivec a Málová.
Turizmus.
Severný okraj Malých Karpát patrí skôr medzi pokojné a menej navštevované oblasti, výnimkou je však severný okraj tejto časti v okolí Čachtického hradu nad obcou Višňové. Milovníci prírody navštevujú chránené územia.
Kados

Kados () je typ starogréckej nádoby.
Kados (mn. č. "kadoi"), veľký vydutý keramický džbán so širokým otvorom a dvomi malými vertikálnymi uchami, bola nádoba na uchovávanie tekutín. Pri preprave sa priväzoval lanom. Grécky nápis z 3. stor. pred Kr. vyrytý na bronzovej doske pripomína nákup 40 plných kadoi za cenu 3 statérov za každý kados. Kados bol teda aj objemovou mierou (cca 40 litrov) známou i v rímskom svete, kde sa termín "cadus" používal na označenie nádob na skladovanie vína alebo ovocia. Je tiež pravdepodobné, že sa používal aj na uskladnenie múky.
Matej Marušin

Matej Marušin (* 28. marec 1992, Prešov) je slovenský herec.
Matejova cesta k herectvu nebola priamočiara. Študoval na strojníckej priemyslovke, hral profesionálne futbal na Slovensku, ale aj v zahraničí. Aktívnu hráčsku kariéru ukončil v Českých Budějoviciach.
Následne začal študovať na VŠMU pod vedením prof. Emílie Vášáryovej a doc. Zuzany Kronerovej. Už počas štúdia sa presadzoval na doskách profesionálnych divadiel.
V súčasnosti účinkuje vo viacerých divadlách a za stvárnenie postavy katolíckeho disidenta Krčméryho získal aj uznanie odbornej verejnosti a cenu Literárneho fondu. Diváci ho mohli vidieť aj v slovenských a českých filmoch.
Psychobilly

Psychobilly je hudobný žáner všeobecne popisovaný ako zmes medzi neskorým punkom a americkým rockabilly. Texty skladieb často odkazujú na hororové filmy, násilie, odpudivé podoby sexuality a ďalšie všeobecne tabuizované témy, hoci tak činia často v komediálnej alebo dvojzmyselnej nadsázke. V psychobilly sa hrá na gitaru, bicie a (holou rukou) na kontrabas namiesto elektrickej basgitary, ktorá je bežnejšia v modernej rockovej hudbe. Za zakladateľa psychobilly je všeobecne považovaná britská skupina The Meteors. Koncom 80. rokov sa tento žáner rozšíril aj do zvyšku Európy či USA. Vznikli skupiny ako Nekromantix, Tiger Army, Demented Are Go, The Batmobile, The Horrorpops alebo nemeckí Mad Sin.
História.
Termín „psychobilly“ sa prvýkrát objavil v roku 1976 v piesni Johnnyho Casha s názvom „One Piece at a Time“, kde spieva:
Móda.
Ku každému hudobnému žánru určite patrí aj štýl obliekania a česanie vlasov. Punkáči majú číra, skinheadi holé hlavy a (hard) rockeri dlhé vlasy. Účes, ktorý väčšinou nosia na hlave poslucháči psychobilly, sa nazýva „quiff“. Oblečenie je zmesou štýlov rokenrolu 50. rokov, punku 70. rokov a rockabilly. Tieto odevy sú často šité z džínsoviny, kože alebo z látok imitujúcich zvieracie vzory. Tie sú doplnené cvočkami a reťazami. Často nechýbajú ani hororové kostýmy a masky. Neoddeliteľnou súčasťou je tiež tetovanie, ktorého motívom sú lebky, pin-up girls, plamene, autá... (skrátka to už záleží na každom, čím si ozdobí svoje telo).
Základná škola (Pezinok, Fándlyho 11)

Základná škola Fándlyho 11 (v minulosti "III. ZDŠ Fándlyho ulica", hovorovo "Panelka" alebo "panelová škola") je základná škola, ktorá sa nachádza v juhovýchodnej časti mesta Pezinok, ktorá začala svoju činnosť v roku 1959. Súčasnou riaditeľkou je Ing. Monika Hlúšková.
Tvoria ju hlavná budova s jedálňou, telocvičňa a budova školského klubu detí a areál školy tvoria aj bežecká dráha, basketbalové ihrisko a detské ihriská. Nachádza sa neďaleko Judo arény.
V roku 2016, vďaka vyhre súťaže spoločnosti Lidl, do areálu základnej školy pribudlo namiesto pôvodného detského ihriska nové detské ihrisko Žihadielko a vedľa neho bolo postavené aj ihrisko na workout.
História školy.
Základný kameň dvadsaťtritriednej panelovej školy Na pažiti bol položený v roku 1957. Dňa 20. októbra 1959 sa do novej budovy zvanej „Panelka“ sťahuje jedenásťročná škola a 23. októbra sa v nej začína pravidelné jednosmenné vyučovanie. V školskom roku 1959/1960 tu bola zriadená stredná škola pre pracujúcich (večerné štúdium) a základnú školu navštevovalo 545 žiakov zadelených do 16 tried, prospelo 502 žiakov, z toho 87 žiakov prospelo s vyznamenaním a neprospelo 41 žiakov, 16 žiakov malo povolenú opravnú skúšku. Vtedajšou riaditeľkou bola Marta Fraňová a jej zástupcom bol Martin Kováč.
V roku 1973 sa stala „bázovou školou“, t. j. zabezpečovala pedagogické poradenstvo pre školy celej spádovej oblasti (Pezinok, Grinava, Svätý Jur, Limbach, Viničné, Slovenský Grob).
Výstavbu školskej družiny presadil v 1. polovici 70. rokov 20. storočia vtedajší predseda Mestského národného výboru v Pezinku, Štefan Lovič, v rámci „akcie Z“. Stavala sa brigádnicky z tehlových panelov a do prevádzky bola daná v roku 1976.
Rekonštrukcia.
Počas svojho pôsobenia prešla rôznymi drobnými rekonštrukciami, ale najväčšou rekonštrukciou prešla v roku 2017, kedy bola rekonštruovaná celá hlavná budova základnej školy s jedálňou.
Štôlňa Budúcnosť

Štôlňa Budúcnosť je banská a najnižšie situovaná prieskumná štôlňa pri Pezinku na trase Banského náučného chodníka nad mestskou časťou Cajla. V útrobách štôlne sa nachádza napríklad dvojkoľajná trať a lyžicový nakladač NL 12V s pneumatickým pohonom, ktorý je kópiou amerického stroja Rocker Shovel 12B firmy Eimco. 
Asi po 200 metroch sa v útrobách nachádza doľava razená chodba, ktorá smeruje skoro na juh smerom k ložisku Ferdinand Karolína. Štôlňa je plná naplaveného bahna.
História.
V 80. rokoch 20. storočia bolo nutné preskúmať juhovýchodné pokračovanie ložiska. Vzhľadom na pozitívne výsledky prieskumu v druhej polovici 80. rokov a začiatkom 90. rokov nadviazali baníci ďalší prieskum, ktoré riešil ďalšie pokračovanie ložiska juhovýchodným smerom (štôlňa Sirková).
Spinefarm Records

Spinefarm Records je fínske hudobné vydavateľstvo založené v roku 1990. Zameriava sa predovšetkým na heavy metalovú hudbu. V roku 2002 sa vydavateľstvo stalo časťou Universal Music Group.
Spinefarm Records sa skladá z päť vydavateľstiev. Sú nimi Spinefarm (mainstream metal, hard rock a progresívny rock), Spikefarm (extrémny metal, industriálny metal a folk metal), Ranka Recordings (fínska hudba), Ranch (rock) a Odor (pop a ostatné žánre).
Zubácka brázda

Zubácka brázda je geomorfologická časť podcelku Kobylináč v pohorí Biele Karpaty. Rozprestiera sa v severnej časti pohoria, približne západne od Púchova.
Polohopis.
Územie sa nachádza na severe pohoria Biele Karpaty a zaberá severnú časť podcelku Kobylináč. Má podlhovastý tvar západo-východnej orientácie, ktorého centrálnu os vytvára riečka Zubák. Veľkú časť brázdy zaberá intravilán obce Zubák s viacerými samotami. Vnútrohorská kotlina susedí len s časťami Bielych Karpát, konkrétne na juhu s materským podcelkom Kobylináč, na východe a severe geomorfologická časť Hladké vrchy. Severozápadným smerom nadväzuje pohorie podcelkom Kýčerská hornatina. 
Táto časť Bielych Karpát patrí do povodia Váhu a východným smerom do rieky Váh smeruje aj potok Zubák, ktorý na území Zubáckej brázdy priberá viaceré menšie prítoky. Kotlinové územie je prístupné údolím potoka po ceste III/1951 z Lednických Rovní, kde odbočuje z cesty II/507 (Púchov – Nemšová).
Chránené územia.
Táto časť pohoria leží mimo územia Chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty. Rovnako sa tu nenachádzajú ani žiadne osobitne chránené územia.
Turizmus.
Severný okraj Bielych Karpát patrí skôr medzi pokojné a menej navštevované oblasti. Centrom obce Zubák vedie zeleno značený chodník z južne situovanej Lednice (s rovnomennou ruinou hradu), pokračujúci severovýchodným smerom do Záriečia. Necelý kilometer východne od Zubáckej brázdy je na "Tlstej hore" () vybudovaná rozhľadňa.
Hladké vrchy

Hladké vrchy sú geomorfologická časť podcelku Kobylináč v pohorí Biele Karpaty. Rozprestiera sa na severnom okraji pohoria, približne severozápadne od Púchova a najvyšší vrch Tlstá hora dosahuje 
Polohopis.
Územie sa nachádza na severe pohoria Biele Karpaty a zaberá východný okraj podcelku Kobylináč. Hladké vrchy obklopujú viaceré brázdy, kde ležia sídla, samotami zasahujúce aj do tejto časti pohoria. Juhovýchodný okraj zasahuje na okraj Púchova, východne v údolí Bielej vody ležia Dohňany, Mestečko a Záriečie, západne leží obec Zubák. V rámci pohoria nadväzuje na severe podcelok Kýčerská hornatina, západne podcelok Kobylináč a jeho časť Zubácka brázda a južným smerom ležia Vršatské bradlá s časťami Podvršatská brázda a Vršatské predhorie. Východne susedí pohorie Javorníky s časťou Javornícka brázda. 
Okrajová časť Bielych Karpát patrí do povodia Váhu a túto oblasť odvodňujú dva hlavné vodné toky; západné a južné svahy odvádzajú vodu prítokmi riečke Zubák, východným okrajom tečie Biela voda. Jej údolím vedú aj významné komunikácie na Moravu, cesta I/49 z Púchova do Vsetína a rovnakým smerom vedúca železničná trať. Západný okraj obsluhuje cesta III/1951 z Lednických Rovní do Zubáka.
Chránené územia.
Táto časť pohoria leží mimo územia Chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty. Rovnako sa tu nenachádzajú ani žiadne osobitne chránené územia.
Turizmus.
Severný okraj Bielych Karpát patrí medzi pokojné a menej navštevované oblasti. Jediný, zeleno značený chodník vedie z obce Zubák lokalitou "Jazero" do Záriečia. V južnej časti je na "Tlstej hore" () vybudovaná rozhľadňa, poskytujúca kruhový rozhľad.
Babia dolina

Babia dolina je najväčšou dolinou vo východnej časti Belianskych Tatier, dlhá približne .
Poloha.
Dolina sa začína vo výške neďaleko Červenej skaly, medzi Čiernym vrchom () a Tokárňou (), približne od Bachledovej doliny. Od začiatku smeruje na západ, kde sa po asi 2 km, v oblasti sedla Oželec (), ostro stáča na juhozápad. Vo výške asi sa prudko zdvíha a vytvára kotol, ktorý sa ťahá pod Bujačí vrch (). Táto oblasť doliny sa volá Kuria dolinka. Od západu Babiu dolinu ohraničuje severné rameno, ktoré spadá z Bujačieho vrchu cez Holý vrch () a pokračuje dlhým chrbtom Tokárne. Na východe ju ohraničuje hrebeň Margity, Babí vrch a Čierny vrch.
Potoky.
Dolinou preteká Babí potok.
Turistika.
Do doliny nevedú turistické chodníky. Dolina je v prísne chránenej prírodnej rezervácii TANAPu.
Makak

Makak ("Macaca") je rod úzkonosovcov z čeľade mačiakovité ("Cercopithecidae"). Je známych celkom 26 druhov, z toho niektoré už vyhynuli.
Výskyt.
Žijú v južnej a juhovýchodnej Ázii vrátane ostrovov (Sulawesi, Malé Sundy, Filipíny, Japonsko), na severozápade Afriky a jeden druh, makak magot ("M. sylvanus"), sa vyskytuje na Gibraltári v Európe. Oblasti Afriky a Európy však dnes obývajú iba sporadicky, ešte počas pleistocénu ale predstavovali bežnú súčasť tunajšej fauny.
Obývajú lesy, pláne aj skalnaté oblasti. Veľká ekologická diverzita medzi jednotlivými druhmi spôsobuje, že len málo druhov sa vyskytuje sympatricky. Jednu z výnimiek predstavujú makak vanderu ("M. silenus") a makak bonet ("M. radiata"), ktorí sa spoločne vyskytujú v juhoindických lesoch. Hybridizácia často nastáva medzi makakom dlhochvostým ("M. fascicularis") a makakom rézus ("M. mulatta") v miestach, kde sa ich areály výskytu pretínajú.
Opis a správanie.
Makaky sú celkom statné opice, ale stavba ich tela závisí na konkrétnom druhu a prostredí v ktorom žijú. Medzi robustné makaky patrí napr. makak japonský ("M. fuscata") z chladných oblastí Japonska, naopak makak dlhochvostý z juhovýchodnej Ázie je menšia opica. Predné i zadné končatiny sú rovnako dlhé. Sú prispôsobené pohybu na zemi aj v stromoch a majú dobrý úchop. Makaky sa pohybujú po všetkých štyroch končatinách a využívajú aj šplhanie. Lebka nemá žiadne špecializované znaky. V papuli majú makaky lícne torby do ktorých si uschovávajú potravu.
Tvoria tlupy s rôznym množstvom opíc. Často sa objavujú mnohosamcové-mnohosamicové štruktúry s vysokou socializáciou. Častá je matrilineárna hierarchia, mladé samice v tlupe zostávajú, no mladé samce tlupu opúšťajú. Makaky sú vysoko prispôsobivé, plodožravé až všežravé opice. Niektoré druhy žijú synantropicky. Majú rozvinuté schopnosti učenia a napodobňovania, čo z nich robí inteligentné adaptabilné primáty schopné riešiť aj zložitejšie problémy. Rozmnožovanie prebieha sezónne v chladnejších areáloch, v trópoch celoročne.
Vo vedeckom výskume.
Makaky patria spolu so šimpanzmi medzi najviac preskúmané primáty a hrajú veľkú úlohu vo vedeckom výskume. Obľúbeným druhom je z tohto pohľadu makak dlhochvostý (zrejme pre svoju malú veľkosť), ktorý je hojne využívaný napr. pre testovanie liekov proti rakovine, diabetu alebo kardiovaskulárnym poruchám. V 50. rokoch 20. storočia bola pomocou testovania na makakoch vyvinutá vakcína proti detskej obrne. Prebiehajú tiež pokusy s klonovaním a roku 2018 čínski vedci publikovali výsledky výskumu v ktorom sa makak dlhochvostý stal prvým klonovaným primátom pomocou metódy prenosu jadier somatických buniek (SCNT). Makaky tiež patrili k druhom, ktoré boli opakovane vysielané do vesmíru. Rad druhov je dnes však následkom ľudských činností ohrozený vyhynutím, makak chocholatý ("M. nigra") a makak mentavejský ("M. pagensis") potom patrí medzi kriticky ohrozené druhy.