Medzinárodné vzťahy (1919 – 1939)

Medzinárodné vzťahy (1919 – 1939) sa zaoberajú hlavnými interakciami, ktoré formovali svetové dejiny v tomto období, známom ako medzivojnové obdobie, s dôrazom na diplomaciu a hospodárske vzťahy. Obsahovo nadväzuje na diplomatické dejiny prvej svetovej vojny a predchádza diplomatickým dejinám druhej svetovej vojny. Medzi dôležité etapy medzivojnovej diplomacie a medzinárodných vzťahov patrili riešenia vojnových otázok, ako napríklad reparácie, ktoré dlhovalo Nemecko, a hranice; americká angažovanosť v európskych financiách a odzbrojovacích projektoch; očakávania a neúspechy Spoločnosti národov; vzťahy nových krajín k starým; nedôverčivé vzťahy medzi Sovietskym zväzom a kapitalistickým svetom; úsilie o mier a odzbrojenie; reakcie na Veľkú hospodársku krízu, ktorá sa začala v roku 1929; kolaps svetového obchodu; zrútenie demokratických režimov jedného po druhom; rast hospodárskej autarkie; japonská agresivita voči Číne; fašistická diplomacia vrátane agresívnych krokov fašistického Talianska a nacistického Nemecka; španielska občianska vojna; zmiernenie expanzívnych krokov Nemecka smerom do Porýnia, Rakúska a Československa a posledné, zúfalé štádiá zbrojenia, keď sa čoraz viac blížila ďalšia svetová vojna.
Mier a odzbrojovanie.
V 20. rokoch 20. storočia neboli žiadne veľké vojny. Na periférii sa odohralo niekoľko malých vojen, ktoré sa spravidla skončili do roku 1922 a nehrozili eskaláciou. Medzi výnimky patrila ruská občianska vojna v rokoch 1917 - 1922, poľsko-sovietska vojna v rokoch 1919 - 1921, grécko-turecká vojna v rokoch 1919 - 1922 a niektoré občianske vojny, napríklad v Írsku. Naopak, ideály mieru sú témou, ktorá v 20. rokoch 20. storočia dominovala zahraničným záležitostiam všetkých veľkých štátov. Mimoriadne výstižne sa vyjadril britský labouristický vodca a premiér Ramsay MacDonald:„Akonáhle sa zameriavate na záruky orgánu, akým je Spoločnosť národov, minimalizujete a podriaďujete vojenskú hodnotu paktu a povyšujete na skutočne účinnú úroveň morálne záruky, ktoré vyplývajú zo zmierovacieho, arbitrážneho, nestranného a súdneho úsudku vykonávaného týmto orgánom.“
Spoločnosť národov.
Hlavnou inštitúciou, ktorá mala zabezpečiť mier a stabilitu a riešiť spory, bola Spoločnosť národov, ktorá vznikla v roku 1919. Liga bola oslabená neúčasťou Spojených štátov, Nemecka a Sovietskeho zväzu, ako aj (neskôr) Japonska. Nedokázala sa vyrovnať s odmietaním veľkých krajín, najmä Japonska a Talianska, prijať nepriaznivé rozhodnutia. Historici sa zhodujú v tom, že vo veľkých sporoch bola neúčinná.
Séria medzinárodných kríz vyčerpala možnosti Ligy, pričom prvou z nich bola japonská invázia do Mandžuska. Japonsko bolo odsúdené a vystúpilo z Ligy. Čoskoro nasledovala Habešská kríza v rokoch 1934-36, počas ktorej Taliansko napadlo Etiópiu (Habeš), jeden z dvoch nezávislých afrických štátov. Liga sa pokúsila uplatniť voči Taliansku hospodárske sankcie, ale bezvýsledne. Tento incident poukázal na slabiny Francúzska a Veľkej Británie, ktorých príkladom bola neochota znepriateliť si Taliansko a stratiť ho ako protiváhu Hitlerovho Nemecka. Obmedzené opatrenia západných mocností tlačili Mussoliniho Taliansko k spojenectvu s Hitlerovým Nemeckom. Habešská vojna ukázala svetu, aká neúčinná bola Liga pri riešení sporov. Pri riešení španielskej občianskej vojny nezohrala žiadnu úlohu. Liga nedokázala vyriešiť ani iné menšie konflikty, do ktorých boli zapojené veľké európske štáty, ako napríklad Rífsku vojnu medzi Španielskom a marockými separatistami.
Odzbrojovanie.
Washingtonská námorná konferencia, známa aj ako Washingtonská konferencia o zbraniach alebo Washingtonská konferencia o odzbrojení, bola vojenská konferencia, ktorú zvolal prezident USA Warren G. Harding a ktorá sa konala vo Washingtone pod vedením ministra zahraničných vecí Charlesa Evansa Hughesa od 12. novembra 1921 do 6. februára 1922. Konala sa mimo záštity Spoločnosti národov a zúčastnilo sa na nej deväť štátov: Spojené štáty, Japonsko, Čína, Francúzsko, Veľká Británia, Taliansko, Belgicko, Holandsko a Portugalsko. Sovietske Rusko nebolo pozvané. Konferencia sa zamerala na riešenie nedorozumení alebo konfliktov týkajúcich sa záujmov v Tichom oceáne a východnej Ázii. Hlavným úspechom bola séria námorných odzbrojovacích postulátov, na ktorých sa dohodli všetci účastníci a ktoré trvali desať rokov. Ich výsledkom boli tri hlavné zmluvy - Zmluva štyroch mocností, Zmluva piatich mocností ("Washingtonská námorná zmluva"), Zmluva deviatich mocností - a množstvo menších dohôd.
Vedenia sa teraz ujala Veľká Británia. Úspešná Londýnska námorná zmluva z roku 1930 pokračovala v obmedzeniach vojnových lodí medzi hlavnými mocnosťami, ktoré boli prvýkrát stanovené v roku 1922. Zmluvy z rokov 1922 - 1930 zachovali mier počas 20. rokov 20. storočia, ale neboli obnovené, pretože svetová scéna sa od roku 1931 vyvíjala čoraz negatívnejšie.
Mierový duch Locarna.
Sedem medzinárodných zmlúv dojednaných v Locarne v roku 1925 hlavnými mocnosťami v Európe (bez Sovietskeho zväzu) výrazne posilnilo legitimitu Nemecka a pripravilo mu cestu k návratu do úlohy veľmoci a k členstvu v Spoločnosti národov v roku 1926, pričom získalo stále miesto v jej rade. Locarnské zmluvy znamenali dramatické zlepšenie politickej klímy v západnej Európe v rokoch 1924 - 1930. Podporovali očakávania pokračovania mierového urovnávania, ktoré sa často nazýva „duch Locarna“. Tento duch sa konkretizoval po vstupe Nemecka do Ligy v roku 1926 a po stiahnutí spojeneckých vojsk okupujúcich nemecké Porýnie.
Historička Sally Marksová hovorí:„Odteraz mal vládnuť duch Locarna, ktorý nahradil zmierenie ako základ pre mier. Pre niektorých však mier zostal skôr zúfalou nádejou než skutočnosťou. Niekoľko mužov vedelo, že duch Locarna je krehkým základom, na ktorom sa dá vybudovať trvalý mier.“Nacistické Nemecko nemalo žiaden prospech z mierového ducha. Odmietlo Locarno a 7. marca 1936 vyslalo vojská do demilitarizovaného Porýnia.
Postavenie vojny mimo zákon.
Kellogg-Briandov pakt z roku 1928 bol výsledkom návrhu Spojených štátov a Francúzska, ktorý v podstate zakazoval vojnu na riešenie „sporov alebo konfliktov akejkoľvek povahy alebo akéhokoľvek pôvodu, ktoré môžu medzi nimi vzniknúť“. Väčšina krajín sa k nemu ochotne pripojila a využila túto príležitosť na podporu cieľa mierovej zahraničnej politiky. Jediným problémom bola samotná formulácia zrieknutia sa všetkých vojen - Francúzi chceli, aby sa definícia obmedzila na útočné vojny, zatiaľ čo Američania trvali na tom, aby zahŕňala všetky druhy vojen. Historik Harold Josephson poznamenáva, že pakt bol zosmiešňovaný pre svoj moralizmus a legalizmus a nedostatočný vplyv na zahraničnú politiku. Tvrdí, že namiesto toho viedol k aktívnejšej americkej zahraničnej politike. Jeho ústredné ustanovenia, ktoré sa vzdávajú použitia vojny a podporujú mierové riešenie sporov a použitie kolektívnej sily na zabránenie agresii, boli začlenené do Charty OSN a ďalších zmlúv. Hoci občianske vojny pokračovali, vojny medzi etablovanými štátmi boli od roku 1945 zriedkavé, s niekoľkými výnimkami na Blízkom východe, v Afrike a Ázii.
Kriminalizácia jedovatého plynu.
Jedovatý plyn sa stal v 20. rokoch 20. storočia predmetom celosvetovej križiackej výpravy. Jedovatý plyn nevyhrával bitky a generáli ho nechceli. Vojaci ho nenávideli oveľa intenzívnejšie ako guľky alebo výbušné granáty. Do roku 1918 tvorili chemické náboje 35 % francúzskych zásob munície, 25 % britských a 20 % amerických zásob. V roku 1925 bol vydaný „Protokol o zákaze používania dusivých, jedovatých alebo iných plynov a bakteriologických metód vedenia vojny“ (Ženevský protokol), ktorý prijali ako politiku všetky veľké krajiny.
Ochrana moci.
V medzivojnovom období bola diplomatická úloha oficiálnej ochrannej mocnosti formalizovaná v Ženevskom dohovore z roku 1929. Ochranným mocnostiam bolo povolené kontrolovať zajatecké tábory, viesť súkromné rozhovory s väzňami, voľne komunikovať s väzňami a dodávať knihy do väzenskej knižnice. Návrh Medzinárodného výboru Červeného kríža, aby bol zodpovedný za zabezpečenie dodržiavania zmluvy, bol však zamietnutý.
Európa.
Veľká Británia.
Británia bola problémovým gigantom, ktorý v 20. rokoch 20. storočia nebol takou dominantnou diplomatickou silou ako predtým. Často musela ustupovať Spojeným štátom, ktoré často uplatňovali svoju finančnú prevahu. Medzi hlavné témy britskej zahraničnej politiky patrí úloha na Parížskej mierovej konferencii v roku 1919, kde sa premiér Lloyd George usiloval zmierniť francúzske požiadavky na odplatu. Čiastočne sa mu to podarilo, ale Británia musela opakovane brzdiť Francúzov v súvislosti s Nemeckom. Británia bola aktívnym členom novej Spoločnosti národov, výsledkom však bolo najmä opakované sklamanie.
Politicky sa koaličná vláda na čele s liberálom Lloydom Georgeom opierala predovšetkým o podporu Konzervatívnej strany. Spoluprácou prevažne s konzervatívcami si čoraz viac znepriatelil svoju zmenšujúcu sa základňu stúpencov liberálov a chybami v zahraničnej politike si znepriatelil svoju hlavnú základňu stúpencov konzervatívcov. Čankajšková kríza v roku 1922 priviedla Britániu na pokraj vojny s Tureckom, ale domíniá boli proti a britská armáda váhala. Lloyd George odmietol agresívnu politiku v prospech mieru a stratil kontrolu nad koalíciou. Bol nahradený vo funkcii premiéra a už nikdy sa nedostal k moci.
Británia udržiavala úzke vzťahy s Francúzskom a Spojenými štátmi, odmietala izolacionizmus a usilovala sa o svetový mier prostredníctvom zmlúv o obmedzení námorného zbrojenia. O mier s Nemeckom sa usilovala prostredníctvom Locarnských zmlúv z roku 1925. Hlavným cieľom bolo obnoviť prosperujúci a mierový stav Nemecka.
Domíniá (Kanada, Austrália, Južná Afrika a Nový Zéland) dosiahli v roku 1931 v zahraničnej politike faktickú nezávislosť, hoci každé z nich bolo vo veľkej miere závislé od britskej námornej ochrany. Po roku 1931 obchodná politika zvýhodňovala Commonwealth clami voči USA a iným krajinám. Vzťahy s nezávislým Írskym slobodným štátom zostali chladné, pričom v rokoch 1932 - 1937 prebiehala obchodná vojna.
Úspech v Locarne pri riešení nemeckej otázky podnietil ministra zahraničných vecí Austena Chamberlaina, aby v spolupráci s Francúzskom a Talianskom našiel hlavné riešenie diplomatických problémov východnej Európy a Balkánu. Ukázalo sa, že vzájomné antagonizmy sa nepodarilo prekonať, pretože Chamberlainov program bol chybný kvôli jeho nesprávnym predstavám a chybným úsudkom.
Odzbrojovanie bolo na programe dňa a Veľká Británia zohrala významnú úlohu po americkom príklade na Washingtonskej námornej konferencii v roku 1921. Jej cieľom bolo námorné odzbrojenie hlavných mocností a fungovala až do roku 1933. Potom sa odzbrojenie zrútilo a problémom sa stalo riziko vojny s Nemeckom.
Veľká Británia dlhovala americkému ministerstvu financií veľké množstvo peňazí, ktoré si požičala na vedenie vojny. Washington odmietol tento dlh zrušiť, ale v roku 1923 Briti opätovne prerokovali svoj vojnový dlh vo výške 978 miliónov libier. Sľúbila pravidelné splátky vo výške 34 miliónov GBP počas desiatich rokov a potom 40 miliónov GBP počas 52 rokov so zníženou úrokovou sadzbou. Británia podporila medzinárodné riešenie nemeckých platieb prostredníctvom Dawesovho plánu, ktorý stabilizoval nemeckú ekonomiku natoľko, aby si mohla požičať od newyorských bánk na zaplatenie reparácií - peňazí, ktoré potom Anglicko a Francúzsko použili na úhradu vojnových dlhov voči USA. V roku 1931 sa v dôsledku veľkej hospodárskej krízy všetky nemecké platby skončili a v roku 1932 Británia pozastavila svoje platby USA. Nemecké a britské dlhy boli nakoniec splatené v roku 1952.