Dánčina

Dánčina je germánsky jazyk. Je rodným jazykom približne piatich miliónov ľudí žijúcich v Dánskom kráľovstve, vrátane Faerských ostrovov a Grónska, patriacich k ríši. Mimo územia Dánskeho kráľovstva je dánčina rodným jazykom početných menšín v Šlezvicku v Spolkovej republike Nemecko a v rôznych oblastiach USA, napríklad v Solvangu v Kalifornii. Dánska menšina (asi 10 000 ľudí) žije aj na slnečnom pobreží Španielska.
Dánčina (v Dánsku) sa vnútorne člení na tri hlavné dialektové oblasti: západnú (kontinentálnu), ostrovnú (zahŕňajúc všetky veľké ostrovy okrem Læsø, Samsø, Anholt a Bornholm) a východnú, ktorá zahŕňa už len ostrov Bornholm. Západná oblasť sa ďalej ešte delí na západo-, južno- a východojutskú oblasť.
Historický vývin.
Z historického hľadiska patrí dánčina k východnej vetve severogermánskych jazykov. Odlišuje sa od západoškandinávskych jazykov tzv. východoškandinávskou monoftongizáciou. Pri monoftongizácii dochádza k zmene, pri ktorej sa z diftongov stávajú monoftongy – napr. /au/ → /o:/ (isl. hlaupa − dán. løbe), /ei/ → /e:/ (isl. steinn − dán. sten), rovnako aj pri príslušných umlautovaných formách /øy/ → /ø/ (isl. eyra – dán. øre). Ďalšie zmeny, napr. lámanie, nie sú veľmi spoľahlivým kritériom, pretože sa na severogermánskom území môžu, ale aj nemusia vyskytovať (napr. isl. a far. mjólk, nór. nynorsk mjølk, švéd. mjölk − dán. mælk, nór. bokmål melk).
Zo všetkých kontinentálnych škandinávskych jazykov sa dánčina najviac vzdialila od hláskového systému staroseverského jazyka. Toto sa odráža nielen na veľkom rozdieli medzi výslovnosťou a písaním dnes, ale už v období neskorého stredoveku. Tu je dôležité spomenúť aspoň tri hláskové zmeny, ktoré majú základ v silnom hromadení prízvuku na prízvučnej (prvej) slabike. Sú to redukcia neprízvučných samohlások na /ə/, ktorá nezasiahla východnú dánčinu (stn. kasta &gt; dán. kaste), pričom v záp. dán. nastala strata hlásky (jut. kastØ), ďalej oslabenie záverových spoluhlások /p, t, k/ &gt; /b, d, g/ v 12. storočí (švéd. gripa − dán. gribe) a oslabenie trených hlások (spirantov) /b, d, g/ &gt; /ß, ð, γ/ a neskôr často &gt;Ø.
Výslovnosť.
Typickým znakom dánskej výslovnosti je tzv. ráz – hlasivky sa na krátku dobu stiahnu a vzápätí uvoľnia, pričom vznikne zvuk. Tento môže sprevádzať samohlásky a niektoré spoluhlásky. Neexistuje pevné pravidlo kedy ráz treba použiť. Ráz je typický pre výslovnosť Dánov žijúcich v Kodani alebo na ostrove Sjaelland a menej typický pre dialekt v južnom Jutsku. 
Dánčina má viac samohlások ako slovenčina. V sjaellandskej/kodaňskej variante má dánčina 13 krátkych a 12 dlhých vokalických foném. V západnej forme štandardnej dánčiny je to 10 vokalických foném, pričom každá môže byť dlhá alebo krátka.
Dánčina má 11 fonematických dvojhlások. V písanom texte je ich len ťažko rozoznať, keďže môžu byť reprezentované dvojicami písmen ako napr. &lt;ag&gt;, &lt;av&gt;, &lt;af&gt; – výslovnosť /au/; &lt;ev&gt;, &lt;eb&gt; – výslovnosť /eu/; &lt;eg&gt;, &lt;ig&gt;, &lt;ek&gt; – výslovnosť /ai/ atď. Je možné rozdeliť ich do týchto dvoch skupín: 
Systém dánskych spoluhlások nie je taký rozsiahly ako v slovenčine. Existujú tu nasledovné fonémy: 
Vedú sa polemiky o tom, či v dánčine vôbec existuje "š", či ešte existuje /Ɣ/ a či sa má vokalizované "r" vnímať ako samohláska /ɐ/. Človeku, ktorý sa učí dánčinu ako cudzí jazyk môže robiť problém hláska /ð̞/, ktorej výslovnosť leží niekde medzi anglickým /ð/ a slovenským "l".