Bitka pri jazere Hód

Bitka pri jazere Hód ("") bolo stretnutie medzi uhorským kráľovstvom a Kumánmi v septembri alebo októbri roku 1282. Uhorský kráľ Ladislav IV. úspešne odrazil útočníkov.
Predohra.
Pod hroziacim nebezpečenstvom mongolskej invázie sa prví Kumáni usadili v Uhorskom kráľovstve, keď v roku 1239 uhorský kráľ Belo IV. ponúkol útočisko chánovi Kutenovi a jeho ľudu Kráľovo rozhodnutie vyvolalo sociálne, ekonomické a politické napätie a usadzovanie más kočovných Kumánov na rovinách pozdĺž rieky Tisa vyvolalo medzi nimi a miestnymi dedinčanmi mnohé konflikty. Keď sa Mongoli na jar 1241 dostali k hraniciam a vtrhli do Uhorska, uhorská šľachta obvinilo Kutena a jeho Kumánov zo spolupráce s nepriateľom. Kumáni opustili Uhorsko uprostred plienenia po tom, čo rozhnevaný dav zmasakroval Kutena a jeho družinu v Pešti. Ich odchodom Belo stratil svojich najcennejších spojencov a Mongoli rozhodne porazili jeho kráľovskú armádu v bitke pri rieke Slaná 11. apríla 1241. Po odchode Mongolov v nasledujúcom roku Belo pozval Kumánov naspäť, aby sa usadili na vyľudnených rovinách medzi riekami Dunaj a Tisa výmenou za vojenskú službu. Dokonca zariadil zasnúbenie svojho prvorodeného syna Štefana, ktorý bol v roku 1246 alebo skôr korunovaný, s Alžbetou, dcérou kumánskeho náčelníka. 
Otázka sociálnej integrácie Kumánov bola v nasledujúcich desaťročiach marginalizovaná a ignorovaná. 
Vojenské jednotky Kumánov sa stali významnou súčasťou uhorského kráľovského vojska, čo prispelo aj k formovaniu štruktúry ľahkej jazdy. Kumáni sa zúčastňovali vojenských ťažení v zahraničí, napríklad počas bojov proti Rakúskemu vojvodstvu a Českému kráľovstvu. 
V občianskej vojne medzi kráľom Belom IV. a jeho synom Štefanom sa obe strany snažili získať kumánsku podporu. Počas tohto konfliktu, v roku 1264, vyslal Belo kumánske vojská bojovať proti svojmu synovi Štefanovi, napriek tomu, že Kumáni oficiálne patrili pod zvrchovanosť Štefana, ktorý prijal titul „ Dominus Cumanorum “. Po Štefanovom víťazstve v občianskej vojne mal značný počet Kumánov v úmysle opustiť Uhorsko uprostred rabovania a plienenia, no pre kráľa boli vojensky dôležití. Okolo apríla 1266 ich Štefan trestnou výpravou donútil, aby zostali v Uhorsku.
Po smrti Štefana V. v roku 1272 nastúpil na uhorský trón pod regentkou svojej matky Alžbety Kumánskej 10-ročný Ladislav IV. (neskôr známy aj ako Ladislav Kumánsky), no v skutočnosti kráľovstvo spravovali barónske strany. Uhorsko upadlo do feudálnej anarchie, keď o najvyššiu moc bojovali rôzne skupiny. V rokoch 1277 až 1279 Ladislav, ktorý bol vyhlásený za plnoletého, dočasne uspel vo vnútornej i zahraničnej politike. Pápež Mikuláš III. vyslal začiatkom roku 1279 Filipa, biskupa z Ferma, do Uhorska, aby mu pomohol obnoviť kráľovskú moc. Príchod pápežského legáta mal však celkovo negatívny dopad na vnútropolitickú stabilitu. Biskup zistil, že väčšina Kumánov si v posledných desaťročiach zachovala svoje pohanské náboženstvo a zvyky v rámci kresťanskej ríše. 
Filip vymohol od kumánskych náčelníkov slávnostný sľub, že sa vzdajú svojich pohanských zvykov a presvedčil uhorského panovníka, aby zložil prísahu, že dodrží sľub kumánskych náčelníkov. Počas snemu v Tétény v lete 1279 boli prijaté takzvané kumánske zákony, ktoré predpisovali sociálnu a kultúrnu asimiláciu Kumánov. 
Tí však zákony nedodržiavali a Ladislav IV., ktorý bol tiež polovičného kumánskeho pôvodu, ich nedokázal vynútiť. V dôsledku toho Filip exkomunikoval panovníka a krátko nato uvalil na Uhorsko interdikt. Po vzájomnom uväznení a politických bojoch zložil na jar 1280 Ladislav IV. novú prísahu, že presadí kumánske zákony. V reakcii na to sa mnohí Kumáni rozhodli opustiť Uhorsko namiesto toho, aby poslúchli požiadavky legáta. To zásadne ohrozilo efektivitu uhorskej vojenskej spôsobilosti. Kráľ prenasledoval odchádzajúcich Kumánov až po Szalánkemén (dnes Stari Slankamen v Srbsku), ale nemohol im brániť v prekročení hraníc. Podľa kráľovského donačného listu Tomášovi Talpasovi z roku 1288 uhorské vojsko prekročilo Južné Karpaty, aby priviedlo späť „tajne prebehnutých Kumánov z tatárskeho pohraničia“. Potom nasledovala kumánska invázia do Uhorska.
Bitka.
Bitku spomína súčasník Šimon z Kézy vo svojej kronike Činy Hunov a Uhrov, Obrázková kronika zo 14. storočia a 19 kráľovských listín kráľa Ladislava IV.
Panovník informovaný o kumánskej revolte, keď sa v júli 1282 konalo zhromaždenie pri hrade Patak (dnes ruiny pri Sátoraljaújhelyi ) po dobytí pevnosti odbojného pána Fintu Abu. Informácia Obrázkovej kroniky, že povstanie viedol Oldamir, „vodca“ alebo „knieža Kumánov (dux Cumanie)“, čo naznačuje, že Kumáni v Uhorsku si na pomoc zavolali svojich príbuzných žijúcich pod mongolskou zvrchovanosťou. Došlo k devastácii oblasti medzi riekami Tisa a Maros, Kumáni napríklad napadli a vypálili kláštor v Egrese, kde sa nachádzala časť kráľovskej pokladnice.. 
V reakcii na kumánsky útok Ladislav IV. okamžite povolal kráľovskú armádu, ku ktorej sa pridali šľachtici, rytieri a jobagióni zo severovýchodného Uhorsku, prevažne zo Šarišského, Užského a Zvolenského komitátu. Ladislav so svojou armádou pochodoval na juh a utáboril sa pri Szegede, aby čakal na príchod posíl zo Zadunajska, vrátane kráľovniných ľudí. Ladislav s vojskom vpochodoval do oblasti dnešného Hódmezővásárhely, kde porazil Kumánov. Niektorí z nich utiekli z kráľovstva cez hranicu južných Karpát, zatiaľ čo iní sa vzdali a prisahali vernosť kráľovi a dodržiavanie kumánskeho zákona z roku 1279. Po víťazstve sa Ladislav vrátil do Szegedu, kde zvolal ďalšie zhromaždenie. Kráľ prišiel do Budína krátko pred 2. novembrom 1282.. 
Dohra.
Porážka Kumánov pri jazere Hód mala za následok zníženie počtu kumánskeho obyvateľstva v Uhorsku, ich rozptýlenie a tým aj zníženie ich ekonomickej a vojenskej sily.
Územie medzi riekami Maros a Körös okrem Temesközu (Banátu) prestalo byť po bitke prevažne obývané Kumánmi. Ich porážka znamenala začiatok „feudalizácie“ (tj sociálnej integrácie) kumánskych poddaných do politickej, sociálnej a kultúrnej štruktúry väčšinovej spoločnosti, ktorá trvala počas celého 14. storočia. Zároveň sa Kumáni v dobových prameňoch čoraz menej objavujú ako samostatná entita, čo naznačuje ich úplnú sociálnu, jazykovú a kultúrnu asimiláciu napriek ich prežitému privilegovanému územiu zvanému Kunság až do konca 19. storočia. Na Slovensku ich prítomnosť pripomína prívlastok „Plavecký“ v miestnych názvoch (Plavecký Mikuláš, Plavecký Peter, Plavecké Podhradie).