Ibn

Ibn (regionálne: ibin, eben, ab(e)n; medzi dvoma menami niekedy: b(i)n alebo b. resp. regionálne ben - podrobnosti pozri nižšie) je arabské slovo znamenajúce syn. Ide o veľmi častú súčasť arabských mien.
Zápis, prepis, výslovnosť.
Toto slovo je v rámci arabskej gramatiky a pravopisu z viacerých hľadísk atypické, predovšetkým tým, že má dve verzie zápisu a výslovnostne sa viaže na predchádzajúce slovo. 
Dva spôsoby zápisu tohto slova sú takéto:&lt;br&gt;
(1) Prvý, základný zápis slova je ابن:
(2) Druhý zápis slova je بن :
Druhý zápis (بن) sa správne má používať prakticky len v jednom špeciálnom prípade: ak stojí medzi menom danej osoby a menom jej otca, čiže napr. Abd al-Azíz bin Abd ar-Rahmán (bin Fajsal bin Turkí…atď.) - v preklade: Abdalazíz syn Abdarrahmána (syn Fajsala syn Turkího…atď.), a zároveň nestojí na začiatku riadku (t.j. ak slovo pripadne na začiatok riadku musí sa písať ابن). Spomínané meno danej osoby však nesmie byť meno typu lakab alebo kunja (i keď podľa niektorých názorov môže byť aj kunja). Spomínané meno otca musí byť naozaj meno otca, nie meno matky ani meno iného predka (i keď v oblasti Perzského zálivu – prinajmenšom v praxi - môže ísť o meno starého otca). Vo všetkých ostatných prípadoch sa má používať prvý zápis (ابن); týka sa to samozrejme aj (skrátených) mien začínajúcich sa rovno slovom syn, píše sa teda napr. Ibn Saúd (nie B(i)n Saúd). V praxi sa však vyskytujú aj prípady, keď meno obsahuje prvý zápis (ابن) aj pred menom otca a naopak (najmä v severnej Afrike) prípady, keď je druhý zápis (بن) použitý dokonca aj na úplnom začiatku mena. Viacerí hovoriaci arabčiny sa (mylne) domnievajú, že druhý zápis (بن) je vždy nespisovný alebo že sa vždy má vyslovovať tak, ako keby bol namiesto neho napísaný prvý zápis (ابن.) (porov. napr. ).
Slovo syn (بن , prípadne ابن ) má v rámci mien aj ten účinok, že mení pred ním stojace meno na podstatné meno určité, napr. je Muhammad(u) bn(u) Ahmad(a) (neurčitý tvar by bol Muhammad(un) ). Pri dôkladnej výslovnosti sa toto vyslovuje [muhammadubnu ahmad(a)]. Okrem toho z výslovnostného pravidla uvedeného vyššie pri príklade wa-´ibn vyplýva, že ak sa napíše Muhammad(u) ibn(u) Ahmad(a), čiže ibn namiesto bn , výslovnosť je taká istá ako v predchádzajúcej vete, čiže [muhammadubnu ahmad(a)], čiže v istom zmysle sa tu slovo ibn v nominatíve vlastne vyslovuje [ubnu].
Tak ako pre iné arabské slová, aj pre slovo syn (pri oboch zápisoch) pred slovom v genitíve platí, že pri dôkladnej výslovnosti je v nominatíve na konci –u a odpadá počiatočná samohláska nasledujúceho určitého člena, napr. ibnu l-Wálid(i) = ibn al-Wálid (preklad: syn al-Wálida), ibnu l-´imám(i) = ibn al-´imám (preklad: syn imáma). Ak text obsahuje vokalizáciu, táto dôkladná výslovnosť sa (prevažne) odzrkadľuje aj v písme. 
Výskyt v menách.
Ako už bolo naznačené vyššie, pokiaľ ide o slovo syn ako súčasť mien, slovo syn môže stáť:
V súčasnom Egypte sa ibn/bin z mien jednoducho vynecháva, čiže meno pozostáva len z rodného mena a mena otca (napr. Muhammad Ahmad), pričom občas je na konci ešte pridané rodné meno starého otca alebo „priezvisko“ (konkrétne: profesia alebo prídavné meno mesta pôvodu predka).
Prepis v praxi.
Prepis do latinky sa rieši v literatúre značne nejednotne. Nasledujú typické príklady postupu prepisu:
Viaceré texty nepoužívajú jednotný systém prepisu tohto slova, napríklad "Encyclopaedia Beliana" vnútri mien uvádza raz ibn či Ibn (aj keď je v origináli بن) a inokedy zas bin bez zjavného jednotného systému. Anglická wikipédia pre svoje účely odporúča vždy používať prepis ibn (s výnimkou zaužívaných prípadov s bin).
Pokiaľ ide o otázku, či sa slovo ibn má prepisovať s veľkým alebo s malým začiatočným písmenom, v zásade platí, že ak je slovo ibn na začiatku mena, prepisuje sa samozrejme s veľkým začiatočným písmenom (Ibn) a vnútri mena obyčajne s malým začiatočným písmenom (ibn), i keď niektoré texty aj vnútri mena píšu veľké začiatočné písmeno. Okrem toho existujú (najmä v dejinách Španielska) špeciálne prípady, kde je dovnútra celého mena integrované meno typu „syn + meno predka“; v takom prípade sa častejšie píše veľké začiatočné písmeno (Ibn), napr. známy Ibn Hazm má dlhší tvar mena Abú Muhammad Alí Ibn Hazm (menej častý zápis: Abú Muhammad Alí ibn Hazm). Tu treba poznamenať, že toto rozlišovanie je problémom len pri prepise do latinky, lebo v samotnej arabčine veľké písmená neexistujú.
Súvisiace slová.
Množné číslo slova ibn je banún(a) (regionálne varianty: banín, benín ) alebo abná´. Slovo banún(a) sa pred slovom v genitíve mení na banú (regionálne varianty: baní, bení), čo v preklade znamená nielen synovia (koho), ale aj potomkovia, kmeň, rod, napr. banú Umajja znamená Osmanovci (rod Osmana), banú Ádam znamená potomkovia Adama, čiže ľudstvo. Dcéra sa povie bint alebo ibna, pričom obe tieto slová majú množné číslo banát. 
V hebrejčine je ekvivalentom slova ibn slovo ben.
Latinské tvary.
V stredovekej latinčine (a z nej dodnes tradične v iných európskych jazykoch) sa slovo ibn často písalo podľa jeho výslovnosti na Pyrenejskom polostrove, čiže v podobe Aben či Aven. Tak vznikli napr. nasledujúce latinské (resp. európske) mená: Avenzoar = Ibn Zuhr, Avenpace (Avempace) = Ibn Bádždža, Abenzabarre = Ibn Zabarra, Aben Pascualis = Ibn Baškuwál, Avicen(n)a = Ibn Síná, Averroes = Ibn Rušd.