Vpád starých Maďarov do Córdobského kalifátu

Vpád starých Maďarov do Córdobského kalifátu (v súčasnosti Španielsko) bol najzápadnejší nájazd starých Maďarov v období ich sťahovania do strednej Európy, hoci už pri veľkom nájazde v rokoch 924925 Maďari vyplienili Nîmes a možno sa dostali až do Pyrenejí.
Nájazd je zaujímavý tým, že dobové arabské pramene pri opise protivníka spomínajú ešte v roku 942 „"mesto Morava“" ("Maráwa") ako severného suseda starých Maďarov, čo naznačuje, že Morava, resp. jej severná a západná časť v tom čase ešte existovala a nebola spustošená.
Predohra.
Vpád starých Maďarov do Európy znamenal storočie neutíchajúcich bojov a invázií v 9. a 10. storočí, ktoré se odohrali na území dnešného Nemecka, Francúzska, Talianska, Rakúska, Maďarska, Česka, Slovenska, Bulharska, Chorvátska, Grécka a iných zemí, ktoré Maďari spustošili.
Vpád.
Jediný súčasný odkaz na to, že starí Maďari prešli cez Pyreneje do Španielska, je v prácach al-Ma’súdího, ktorý napísal, že „"ich nájazdy siahajú do krajín Ríma a takmer až do Španielska"“. Jediný podrobný opis nájazdu z roku 942 zachoval Ibn Hajján vo svojej knihe "Kitáb al-muktabis fí ta'rích ridžál al-Andalus" (dosl. "Ten, kto hľadá vedomosti o histórii Andalúzie"), ktorá bola dokončená krátko pred jeho smrťou v roku 1076. Jeho správa o starých Maďaroch sa opiera o stratený zdroj z desiateho storočia. Podľa Ibn Hajjána staromaďarská nájazdnícka skupina prechádzala cez kráľovstvo Longobardov (severné Taliansko) a potom cez južné Francúzsko, pričom sa po ceste prebíjala. Potom napadli "Thaghr al-Aksá" („"najvzdialenejšiu marku"“), severovýchodnú pohraničnú provinciu Córdobského kalifátu. 7. júla 942 začala hlavná armáda obliehanie Lleidy. Mestá Lleida, Huesca a Barbastro ovládali členovia klanu Banú Ṭawíl. Prvým dvom vládol Músa ibn Muhammad, zatiaľ čo Barbastro bolo pod kontrolou jeho brata Jahju ibn Muhammada. Počas obliehania Lleidy maďarská jazda postúpila až po Huescu a Barbastro, kde 9. júla v potýčke Jahju zajali.
Ibn Hajján tiež vymenúva sedem staromaďarských „"vodcov"“ – slovo "amír" je všeobecný výraz pre vládcu alebo vojvodu: „"Mali sedem náčelníkov. Medzi nimi najväčší v dôstojnosti sa volal Džíla (Gyula). Ečer ho nasledoval, po ňom Bulčudi, potom Bašman, Alpár, Glad a nakoniec Harhadi."“ Predpokladalo sa, že to boli velitelia siedmich kontingentov, ktoré tvorili inváznu armádu, ale je oveľa pravdepodobnejšie, že Ibn Hajján iba zaznamenáva sedem náčelníkov staromaďarských kmeňov. Možno sa spolieha na byzantský zdroj. V neskoršej tradícii sa Alpár a Glad spomínali ako porazení nepriatelia Maďarov. György Györffy tvrdí, že „"preskupovanie moci"“ po roku 942 spôsobilo, že si ich takto pamätali.
Informácie o polohe Uhorska, jeho vodcoch a trase inváznej armády mohli pochádzať od piatich zajatých Maďarov, ktorí podľa Ibn Hajjána konvertovali na islam a boli začlenení do kalifovej gardy. Jahjá zaplatil veľké výkupné a bol prepustený 27. júla. Následne odišiel do Córdoby, aby vzdal hold kalifovi Abd ar-Rahmán III. an-Nasirovi:
Dohra.
Pre nedostatok zásob potravín a nedostatok krmovín sa starí Maďari po niekoľkých dňoch stiahli. Podľa Ibn Hajjána to boli správy o nájazdoch a strach, ktorý šírili medzi moslimami, čo inšpirovalo leónskeho kráľa Ramira II. k odmietnutiu zmluvy, ktorú uzavrel s kalifom rok predtým (941):
V skutočnosti gróf Fernán González, ktorý velil pohraničnej oblasti Kastílie, spolupracoval s kráľom Garcíom Sánchezom I. z Pamplony v jeho vojne s kalifátom už v apríli, mesiace pred príchodom Maďarov. Skutočnou motiváciou Ramira bolo pravdepodobne zabrániť strate tváre, keďže bol ženatý s Urracou, Garcíovou sestrou.
Niekedy medzi rokmi 939 a 943 Ermengol, najstarší syn Sunyera, grófa z Barcelony, „"zomrel v bitke pri Baltarge bezdetný"“ () podľa "Gesta Comitum Barchinonensium" z 12. storočia. Historik Albert Benet i Clará naznačil, že táto inak neznáma bitka musela byť proti Maďarom.