burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Nitrianska tabuľa

Nitrianska tabuľa je geomorfologická časť Nitrianskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Leží medzi Sereďou a Novými Zámkami.
Polohopis.
Nachádza sa na juhu strednej časti Podunajskej pahorkatiny a zaberá južný okraj podcelku Nitrianska pahorkatina. Rovinaté územie medzi nivami riek Váh a Nitra tvorí prechodnú oblasť medzi severne ležiacimi pahorkatinami a južne ležiacou rovinou. Severným smerom pokračuje Nitrianska pahorkatina časťou Zálužianska pahorkatina a juhovýchodne podcelok Nitrianska niva časťou Dolnonitrianska niva. Juhozápadným smerom nadväzuje Podunajská rovina a južne jej časť Novozámocké pláňavy. Západným okrajom preteká rieka Váh, no oblasť odvodňujú len vodné kanály a menšie vodné toky, medzi nimi Jarčie, Dlhý kanál a Cabajský potok. 
Nitrianska tabuľa zasahuje do okresu Nové Zámky v Nitrianskom kraji a okresov Šaľa a Galanta v Trnavskom kraji. Západne susedí mesto Sereď, na juhovýchodnom okraji ležia Nové Zámky. Z obcí sú najvýznamnejšie Šoporňa, Šintava, Pata, Mojmírovce, Močenok, Tvrdošovce a Rastislavice. 
Doprava.
Severozápadnou časťou územia prechádza medzinárodne významná rýchlostná cesta R1 z Trnavy do Zvolena a tiež na ňu sa pripájajúca cesta I/62 zo Serede. Centrálnu časť križuje cesta II/562 z Nitry do Šale, južnou vedie cesta I/75 zo Šale do Nových Zámkov a východnou cesta I/64 z Nitry do Komárna. Juhom prechádza významná železničná trať Bratislava – Štúrovo, východne vedie nivou Nitry trať z Nových Zámkov do Prievidze. 
Chránené územia.
V tejto časti Nitrianskej pahorkatiny sa nachádza iba chránený areál Močenský park, okrajovo na juhu aj prírodná rezervácia Palárikovské lúky.
Turizmus.
Rovinaté, málo zvlnené územie v strednej časti Podunajskej nížiny ponúka vhodné podmienky najmä na cykloturistiku a nenáročné prechádzky. Oblasťou vedie viacero značených cyklotrás, značené turistické chodníky tu nie sú. Severozápadnou časťou prechádza z Nitry cez Patu a Šintavu do Serede modro značená Svätojakubská cesta.
Tetrakis(dimetylamino)etylén

Tetrakis(dimetylamino)etylén (TDAE) je bezfarebná kvapalná organická zlúčenina, ktorá patrí medzi enamíny. Primárne a sekundárne enamíny majú tendenciu izomerizovať (na imíny), ale terciárne enamíny sú kineticky stabilné. Nezvyčajnou vlastnosťou TDAE je to, že patrí medzi tetra-enamíny. Aminoskupiny majú kladný mezomérny efekt, takže dochádza k posunu elektrónovej hustoty smerom k dvojitej väzbe, čo výrazne upravuje vlastnosti molekuly, ktoré sa podobajú typickým alkénom.
Štruktúra.
Kryštalografická analýza ukázala, že TDAE má štruktúru deformovaného alkénu, pričom dihedrálny uhol medzi N2C-CN2 koncami je 28°. Dĺžka dvojitej väzby C=C je 135 pm, podobne ako u alkénov. Tetraisopropyletylén, ktorý je takmer izoštruktúrny s TDAE, má dĺžku C=C väzby 135 pm, ale má planárne usporiadanie okolo dvojitej väzby (C6 jadra). Naproti tomu dikatión [TDAE]2+ je alkán, ktorý má dlhšiu stredovú C-C väzbu a kratšie C-N väzby.
Syntéza.
TDAE vzniká reakciou trifluórchlóreténu s dimetylamínom:
Reakcie.
TDAE reaguje s kyslíkom v chemiluminiscenčnej reakcii za vzniku tetrametylmočoviny:
TDAE je donor elektrónov s potenciálom E = 1.06 V vs Fc+/0 (ferrocénu). S buckminsterfulerénom (C60) tvorí soli prenosom náboja:
Oxidáciou vzniká dikatión.
Zoznam zahraničných ciest prezidenta Petra Pellegriniho

Toto je zoznam zahraničných ciest prezidenta Petra Pellegriniho, v poradí šiesteho prezidenta Slovenskej republiky, ktoré boli alebo budú uskutočnené od jeho inaugurácie dňa 15. júna 2024.
Zhrnutie.
Od júna 2024 navštívil prezident Peter Pellegrini 5 krajín počas 6 ciest.
Bitka pri Slankamene (1691)

Bitka pri Slankamene bola jednou z posledných a zároveň aj tých najväčších pozemných bitiek počas trvania Veľkej tureckej vojny. K samotnej bitke došlo dňa 19. augusta 1691 pri meste Slankamen (v súčasnosti Stari Slankamen, Srbsko) severne od Belehradu a to jednak medzi ríšskymi vojskami pod velením Ľudovíta Bádenského a Adama Zrínskeho a osmanskou armádou, ktorú viedol veľkovezír Mustafa Köprülü. Bitka sa napokon skončila vojenskou porážkou armád osmanských Turkov, pričom sám veľkovezír v boji padol.
Predohra.
V roku 1689 sa hlavné velenie protitureckých vojsk dostalo do rúk Ľudovíta Viliama, markgrófa Bádenského, ktorého vojskám sa podarilo preniknúť až na územie Bosny. Armádam osmanských Turkov sa však podarilo opäť prevziať vojnovú iniciatívu takým spôsobom, vďaka ktorému sa zmobilizovali oddiely s cieľom znovudobytia Budína, v dôsledku čoho sa im podarilo postúpiť iba o niekoľko stoviek kilometrov smerom na sever. V roku 1690 však vojvoda Bádenský odtiahol so svojimi armádami z Belehradu a došiel do Sedmohradska. Po krátkom čase však musel túto aj krajinu opustiť, keďže sám veľkovezír medzitým začal vojenský pochod z Belehradu smerom na sever. Cisár Leopold I. Habsburský bol však zaneprázdnený vojnou na západe Európy proti francúzskym vojskám kráľa Ľudovíta XIV., čo znamenalo, že nemohol poslať silnejšiu armádu proti Osmanskej ríši. Dôsledkom tohto problému bolo, že vojvoda Bádenský mal napokon k dispozícii približne 45 tisíc vojakov.
Krvavý stret.
Dňa 19. augusta roku 1691 došlo k priamej zrážke na bojovom poli a to medzi habsburskými armádami a osmanskými vojskami pri Slankameni. Sám hlavný veliteľ nazval tento boj ako „"najkrvavejšou a najostrejšou"“ bitkou storočia. Čas a miesto boja zvolil turecký veľkovezír, ktorý však na bojisku utrpel zdrvujúcu porážku. Na bojisku našlo smrť 12 tisíc mŕtvych osmanských vojakov. Vojnové straty na strane kresťanských vojsk predstavovali približne polovicu. O život prišiel aj Adam Zrínsky ako jediný syn bývalého a zároveň už zosnulého chorvátskeho bána Mikuláša VII. Zrínskeho.
Dôsledky boja.
Bitka pri Slankamene dala osmanskej vojnovej strane jasne najavo, že Turci už nedokázali postupovať do Uhorska a zároveň vstúpiť na jeho územie. V nasledujúcich mesiacoch došlo k strate ďalších pevností. V roku 1692 stratili osmanskí Turci pevnosť Veľký Varadín a o dva roky neskôr sa podarilo európskym armádam získať Gyulu ako poslednú pevnosť severne od rieky Maroš.
Von Richterova reakcia

Von Richterova reakcia, tiež nazývaná von Richterova syntéza, je v organická reakcia pomenovaná po Victorovi von Richterovi, ktorý túto reakciu objavil v roku 1871. Ide o reakciu aromatických nitrozlúčenín s kyanidom draselným vo vodnom roztoku etanolu za vzniku produktu arénovej substitúcie (substitúcia kruhu, ktorá vedie k vstupujúcej skupine umiestnenej vedľa predchádzajúcej polohy odchádzajúcej skupiny) karboxylovou skupinou. Hoci vo všeobecnosti nie je synteticky použitelná kvôli nízkemu chemickému výťažku a tvorbe mnohých vedľajších produktov, jej mechanizmus bol veľmi zaujímavý a prebehlo takmer takmer 100 rokov, kým bol navrhnutý aktuálne prijímaný mechanizmus.
Všeobecná reakčná schéma.
Nižšie uvedená reakcia ukazuje klasický príklad konverzie "p-"brómnitrobenzénu na kyselinu "m-"brómbenzoovú.
Reakcia je typom nukleofilnej aromatickej substitúcie. Okrem brómderivátu sa ako substráty tejto reakcie môžu použiť aj nitroarény substituované chlórom a jódom, ako aj viac substituované deriváty. Výťažky sú však vo všeobecnosti nízke až stredné, pričom uvádzané percentuálne výťažky sa pohybujú od 1 % do 50 %.
Mechanizmus reakcie.
Niekoľko rozumných mechanizmov bolo navrhnutých a vyvrátených mechanistickými údajmi predtým, ako ten v súčasnosti akceptovaný, uvedený nižšie, navrhol Rosenblum v roku 1960 na základe experimentov s označovaním dusíkom-15 (15N).
Kyanid sa najprv pripojí k "p-"brómnitrobenzénu, v "orto"-pozícii. Potom nasleduje uzavretie kruhu prostredníctvom nukleofilného ataku na kyanoskupinu, po ktorom sa imidátový medziprodukt rearomatizuje. Otvorením kruhu štiepením väzby dusík-kyslík vzniká "o-"nitrózobenzamid, ktorý sa recykluje za vzniku zlúčeniny obsahujúcej väzbu dusík-dusík. Elimináciou vody vzniká cyklický azoketón, ktorý podlieha nukleofilnému ataku hydroxidu za vzniku tetraedrického medziproduktu. Tento medziprodukt zaniká štiepením väzby uhlík-dusík, čím vzniká aryldiazén s "o-"karboxylovou skupinou, ktorý uvoľňuje plynný dusík za vzniku aniónovej formy pozorovaného produktu kyseliny benzoovej, pravdepodobne prostredníctvom vytvorenia a okamžitej 
protonizácie medziproduktu aryl aniónu. Produkt sa izoluje po kyslom spracovaní.
Následné mechanistické štúdie ukázali, že podrobenie nezávisle pripravených "o-"nitrózobenzamidových a azoketónových medziproduktov v podmienkach von Richterovej reakcie poskytlo očakávaný produkt, čo poskytlo ďalšiu podporu tomuto návrhu.
Nitrianske vŕšky

Nitrianske vŕšky sú geomorfologickou časťou Nitrianskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Ležia na území mesta Nitra.
Polohopis.
Nachádzajú sa v strednej časti Podunajskej pahorkatiny, na východnom okraji podcelku Nitrianska pahorkatina. Návršie nápadne vystupuje nad mierne zvlnenú krajinu a nivu rieky Nitra priamo v krajskom meste a na malé lokality je husto zastavané a osídlené. Plošne malá oblasť tvorí akoby predĺženie Zobora, no ide o samostatnú časť, patriacu už do Nitrianskej pahorkatiny. Tá nadväzuje západným smerom časťou Zálužianska pahorkatina, severne susedí Stredonitrianska niva a východne Dolnonitrianska niva, ktoré sú súčasťou podcelku Nitrianska niva. Severný a východný okraj lemuje rieka Nitra, kam odteká voda z celej oblasti. Významnejšie vodné toky tu nie sú. 
Nitrianske vŕšky sa nachádzajú v okrese Nitra v Nitrianskom kraji, prakticky celým územím v katastri mesta Nitra. 
Doprava.
Južnou časťou územia prechádza medzinárodne významná rýchlostná cesta R1 z Trnavy do Zvolena, no mestom prechádza aj cesta I/64 z Topoľčian do Nových Zámkov a cesta II/562 do Šale. Zo severu na juh prechádza tiež železničná trať Nové Zámky – Prievidza. 
Chránené územia.
V tejto časti Nitrianskej pahorkatiny sa nachádza iba prírodná pamiatka Nitriansky dolomitový lom.
Turizmus.
Oblasť je atraktívna najmä kvôli historickým pamiatkam, no zaujmú i prírodné scenérie. Vzhľadom na hustú mestskú zástavbu tu nie sú vhodné podmienky na cykloturistiku, no mesto ponúka široké možnosti na nenáročné prechádzky.
Glycylglycín

Glycylglycín je dipeptid glycínu, čo z neho robí najjednoduchší peptid. Zlúčeninu prvýkrát syntetizovali Emil Fischer a Ernest Fourneau v roku 1901 varením 2,5-diketopiperazínu (anhydridu glycínu) s kyselinou chlorovodíkovou.
Kvôli svojej nízkej toxicite je užitočný ako tlmiaci prvok pre biologické systémy s účinným rozsahom pH medzi 2,53,8 a 7,58,9; po rozpustení je však pri skladovaní len mierne stabilný. Používa sa pri syntéze zložitejších peptidov.
Dudvážska mokraď

Dudvážska mokraď je geomorfologická časť Dolnovážskej nivy, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Leží v rovine Vážskej nivy, medzi Čachticami a Zavarom.
Polohopis.
Nachádza sa v západnej oblasti Podunajskej pahorkatiny a zaberá západnú časť podcelku Dolnovážska niva. Tá sa rozprestiera v okolí susedného Váhu a lemuje východný okraj, západne susedí podcelok Trnavská pahorkatina a jej časti Trnavská tabuľa a Podmalokarpatská pahorkatina. Rovinatá mokraď sa tiahne v úzkom páse v povodí Dudváhu, ktorý odvodňuje celú oblasť. Priberá potoky pritekajúce z Malých Karpát, ktoré na dolných tokoch prepája sieť kanálov. Z významných vodných tokov tu preteká Dudváh, Dubová, Chtelnička, Holeška a Blava. 
Dudvážska mokraď zasahuje do Trnavského a Trenčianskeho kraja a okresov Trnava, Hlohovec, Piešťany a Nové Mesto nad Váhom. Z obcí sa tu nachádza Červeník, Krakovany, Čachtice, Veľké Kostoľany, Bučany a Zavar. 
Doprava.
Južnou a strednou časťou územia prechádza medzinárodne významná diaľnica D1 z Trnavy do Trenčína a s ňou súbežne vedúca cesta I/61. Na ne sa pripájajú cesty nižších tried, II/513, II/499 a najmä zo severu na juh prebiehajúca cesta II/504, ktorá dopravne obsluhuje mnohé tunajšie obce. Z juhu na sever prechádza južnou časťou tiež významná železničná trať Bratislava – Žilina a južným okrajom aj železničná trať Trnava – Sereď. 
Chránené územia.
V tejto časti Podunajskej pahorkatiny sa nachádza prírodná pamiatka Brehové porasty Dubovej a chránený areál Dedova jama.
Turizmus.
Rovinaté územie Dolnovážskej nivy je vhodné na nenáročné prechádzky a cyklotúry. Oblasťou vedie niekoľko značených cyklotrás. Turisticky atraktívne je okolie Čachtíc na severnom okraji.
Paideros (maliar)

Paideros () bol grécky maliar čiernofigúrových váz, činný v druhej polovici 6. storočia pred Kr.
Známy je len vďaka signatúre na fragmente keramického taniera (v tonde pinaxu) s vyobrazením vpravo kráčajúcej bohyne Atény so štítom a kopijou (jej spracovanie je dosť nedbalé), ktorý je uložený v "Múzeu antickej agory" v Aténach (Agora Museum AP 1859A, 2325C, 3 fragmenty). Takmer úplne zachovaný nápis typu "bústrofédon" („ako sa otáča vôl“ – ťahajúci pluh po brázdach, čiže striedajúce sa riadky, písané napr. zľava doprava a potom opačne) s jeho podpisom a podpisom hrnčiara Sóta, sa na fragmente nachádza pod okrajom odevu Atény:
 
Takáto trojriadková signatúra napísaná v type "bústrofédon" je veľmi zriedkavá. Zatiaľ čo bolo grécke meno Sotes v tom období celkom bežné, meno Paideros je veľmi ojedinelé. Je uvedené napr. na fragmente komédie dramatika Télekleida, ktorý žil viac ako o sto rokov neskôr. Je možné, že išlo o meno, ktoré si osvojil samotný maliar, alebo zrejme o jeho prezývku.
Trnavská tabuľa

Trnavská tabuľa je geomorfologická časť Trnavskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá rovinatú oblasť v širšom okolí Trnavy, približne v trojuholníku medzi Sládkovičovom, Šenkvicami a Vrbovým.
Polohopis.
Nachádza sa v západnej oblasti Podunajskej pahorkatiny a zaberá juhovýchodnú polovicu podcelku Trnavská pahorkatina. Na severozápade a západe nadväzuje podcelok časťou Podmalokarpatská pahorkatina, na juhu nadväzuje geomorfologický celok Podunajská rovina a jej časť Úľanská mokraď a na východe Dolnovážska niva a jej časť Dudvážska mokraď. Rovinatú oblasť Podunajskej pahorkatiny z veľkej časti odvodňujú prítoky Dudváhu, v južnej časti aj Čiernej vody a významnými vodnými tokmi tu sú Gidra, Trnávka, Horná Blava, Chtelnička a Holeška. 
Trnavská tabuľa zasahuje do Trnavského a Bratislavského kraja a okresov Trnava, Hlohovec, Piešťany, Galanta a Senec. Z významných sídiel tu leží Trnava, Vrbové, Špačince, Veľké Kostoľany, Bučany, Blatné a okrajovo i Sládkovičovo, Šenkvice a Veľké Úľany. Ide o významnú poľnohospodársku a priemyselnú oblasť so strategickou dopravnou sieťou.
Doprava.
Územím prechádzajú najvýznamnejšie cestné a železničné koridory, vedúce na sever i východ Slovenska. V blízkosti Trnavy sa križuje medzinárodne významná diaľnica D1 z Bratislavy do Trenčína a rýchlostná cesta R1 do Nitry. Dôležitú úlohu zohrávajú aj cesta I/61 na Považie, južným okrajom vedúca cesta I/62 zo Senca do Serede, cesta I/51 z Trnavy do Senice a cesty II/504, II/560 a II/499, na ktoré sa pripájajú miestne komunikácie, obsluhujúce tunajšie obce. Z juhu na sever prechádza južnou časťou aj významná železničná trať Bratislava – Žilina, na ktorú sa v Trnave pripája trať do Senice i do Serede. 
Chránené územia.
V tejto časti Podunajskej pahorkatiny sa nachádza iba chránený areál Trnavské rybníky.
Turizmus.
Poľnohospodársky intenzívne využívaná Trnavská tabuľa poskytuje vhodné podmienky na cykloturistiku, nakoľko tu je viacero značených cyklotrás. Turisticky atraktívne je mesto Trnava s množstvom historických budov, no zaujímavé pamiatky sú vo viacerých obciach tejto časti Podunajskej nížiny. Značené turistické trasy tu nie sú.
Solivarsko-švábske dúbravy

Solivarsko-švábske dúbravy je chránené územie v správe štátnej ochrany prírody Prešov. Nachádza sa v katastrálnom území obce Ruská Nová Ves, Dulova Ves, Kokošovce, Žehňa, a Solivar v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2024 na rozlohe 541,6 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území rezervácie platí 2. stupeň ochrany. Predmetom ochrany sú biotopy európskeho významu najmä eurosibírske dubové nátržníkové lesy.
Henri Kagan

Henri Boris Kagan (* 15. december 1930, Boulogne-Billancourt) je v súčasnosti emeritným profesorom na Université Paris-Sud vo Francúzsku. Je všeobecne uznávaný ako priekopník v oblasti asymetrickej katalýzy. Jeho objavy mali ďalekosiahly vplyv na farmaceutický priemysel.
Absolvoval Sorbonnu a École nationale supérieure de chimie de Paris a doktorát získal u Jean Jacquesa na Collège de France. Následne bol vedeckým spolupracovníkom A. Horeaua. Potom sa presťahoval na Université Paris-Saclay, Orsay, kde je emeritným profesorom. Medzníkom v jeho výskume bol vývoj C2-symetrických ligandov, napr. DIOP pre asymetrickú katalýzú. Tento objav viedol k objavu mnohých príbuzných ligandov, ktoré podporujú katalyzátory používané v rôznych praktických aplikáciách.
Vyznamenania.
Dr. Kagan je členom Francúzskej akadémie vied a získal mnoho ocenení v tejto oblasti vrátane: Striebornej medaily Francúzskeho národného vedeckého výskumného centra, Prelogovej medaily, pamätnej mince Augusta-Wihelma-von Hoffmana, Nagojskej medaily za organickú chémiu, Cena Tetrahedron za kreativitu v organickej chémii, Wolfova cena za chémiu, Grand Prix de la Fondation de la Maison de la Chimie, Chevalier de la Légion d'honneur, Cena JSPS pre významných vedcov, Cena Rjódži Nojoriho a Franklin Medal Benjamin 2005.
V roku 2001 vznikla kontroverzia, keď Kaganovi nebola udelená Nobelova cena, o ktorú sa podelili K. Barry Sharpless z Výskumného inštitútu Scripps v La Jolla v Kalifornii, Ryōji Noyori z Nagojskej univerzity v Japonsku a William Knowles, predtým zo spoločnosti Monsanto v St Louis, Missouri, za prácu na katalytickej asymetrickej syntéze. Predpokladalo sa, že ako Kagan bol jedným z priekopníkov v tejto oblasti, aj on by mal byť ocenený. Keďže však cenu môžu dostať maximálne tri osoby, bol vynechaný.
Kobylie (vrch)

Kobylie () je vrch v strednej časti Malej Fatry, krajinnom celku Fatransko-tatranskej oblasti. Leží nad obcou Turie, približne východne od Rajeckých Teplíc.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej polovici geomorfologického podcelku Lúčanská Fatra a v jej časti Lúčanské Veterné hole. Vrch leží na hranici katastrálnych území obce Turie a mesta Rajecké Teplice v okrese Žilina, v Žilinskom kraji. Najbližšími sídlami sú severne situované Turie a západne ležiace Poluvsie (Rajecké Teplice), Stránske a Kunerad.
Opis.
Kobylie leží v rázsoche, vybiehajúcej západným smerom z Krížavy () na Skalku () a Kozol (). Z Kobylia vybieha severným smerom rameno na Čipčie (). Oblasť patrí do povodia Rajčanky, kde vodu zo severovýchodných svahov odvádza Turiansky potok, zo severných jeho prítok Polomec a z južných Medzihorský potok. Západne sa nachádza Polomec, sedlom oddelený Kozol () a Žiar (), južne Mylný grúň (), Horná lúka (), Slatiny () a Veterné (), východne Veľká lúka (), Skalka (), Krížava (), Zázrivá (), Dlhá lúka () a Minčol () a severne Skalnatá (), Dolná roveň (), Ostrá () a Čipčie ().
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Malej Fatry, no tiež Strážovské vrchy, Súľovské vrchy a Kysuckú vrchovinu.
Sótes

Sótes alebo Sotes () bol grécky hrnčiar čiernofigúrových váz, činný v polovici 6. storočia pred Kr.
Známy je len vďaka signatúre na fragmente keramického taniera (v tonde pinaxu) s vyobrazením vpravo kráčajúcej bohyne Atény so štítom a kopijou, ktorý je uložený v "Múzeu antickej agory" v Aténach (Agora Museum AP 1859A, 2325C, 3 fragmenty). Takmer úplne zachovaný nápis typu "bústrofédon" („ako sa otáča vôl“ – ťahajúci pluh po brázdach, čiže text sa píše striedavo, najprv napr. zľava doprava a potom opačne) s jeho podpisom a podpisom maliara Paidera, sa na fragmente nachádza pod okrajom odevu Atény:
 
Takáto trojriadková signatúra napísaná v type "bústrofédon" je veľmi zriedkavá. Grécke meno Sótes ("Σώτης" – Sótés) bolo v starovekom Grécku celkom bežné. V polovici 6. storočia pred Kr. sa v Aténach ešte dlhé samohlásky omega a éta nepoužívali. V roku 403 pred Kr. Atény oficiálne prijali rozvinutejšiu iónsku (východnú iónsku, či milétsku) alfabetu, ktorá ich už používala. Samotný tanier bol kedysi hrnčiarsky dobre a starostlivo vyrobený. Hlina má jemnú štruktúru, je tvrdá a výlisky na spodnom povrchu sú pekne spracované.
Gróf Drakula

Gróf Drakula (v anglickom origináli "Count Dracula") je fiktívna postava, ktorá predstavuje krvilačného grófa, ktorý ukazuje obraz tradičného ducha zo 17. storočia a presadzuje ho ako nový archetyp upíra. Postava sa prvýkrát objavila v románe "Dracula" autora Brama Stokera z roku 1897. Patrí k najznámejším postavám svetovej populárnej kultúry. Niektorí si myslia, že črty postavy boli inšpirované skutočným kniežaťom Vlada III. z 15. storočia, ktorý bol tiež známy ako Vlad Dracula.
Postupom času bola táto postava v skutočnosti prevzatá a následne transformovaná v mnohých dielach, najmä v kinematografii. Prevažne sa objavuje v hororových filmoch.
Stoker využil na zostrojenie svojej postavy ľudové povesti o upíroch a vlkolakoch a pridal niektoré biografické rysy valašského kniežaťa Vlada III. a vizuálne rysy známeho britského herca viktoriánskej éry Henryho Irvinga (* 1838† 1905).
Popis.
Jednou z najznámejších schopností Draculu je jeho schopnosť zmeniť ostatných na upírov tým, že ich uhryzne a nakazí upírskou chorobou. Ďalšie charakteristiky boli pridané alebo zmenené v nasledujúcich populárnych fiktívnych dielach vrátane filmov, karikatúr a iných spracovaní. Je náchylný na cesnak, svetlo či kresťanský kríž. Vo filmových podobách zvykne nosiť červeno-čierny oblek a cez deň sa skrývať do hrobiek či rakví.
Draculov hrad v Bran (Transylvánia (Rumunsko)) je často označovaný za ten čo sa objavuje v románe.
Gütersloh

Gütersloh je nemecké mesto v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko. Je správnym centrom rovnomenného krajinského okresu a súčasne leží vo vládnom obvode Detmold. Je tiež súčasťou regiónu Východného Vestfálska-Lippe. V roku 2013 tu žilo viac ako 95 tisíc obyvateľov. Mesto je sídlom nemeckého výrobcu elektroniky, spoločnosti Miele.
Popis.
Gütersloh leží vo Vestfálskej panvici, juhozápadne od pohoria Teutoburského lesa. Nachádza sa približne 20 km juhozápadne od Bielefeldu. Preteká tadiaľ rieka Emža, pri ktorej leží najnižší bod mesta v nadmorskej výške 64 m n. m.
Prvá zmienka o meste pochádza z roku 1184. V roku 1951 bola v mestskej časti Pavenstädt nájdená hlinená čaša s objemom 12 litrov, ktorá pochádza z doby 1700 rokov pred naším letopočtom a vypovedá o osídlení oblasti už v týchto dobách.
Torysa (chránené územie)

Torysa je územie európskeho významu v správe Pieninského národného parku. Nachádza sa v katastrálnom území obce Tichý Potok v okrese Sabinov v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2004 na rozlohe 18,249 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území rezervácie platí 2. stupeň ochrany. 
Predmetom ochrany biotopy, ktoré sú horské vodné toky a ich drevinová vegetácia s myrikovkou nemeckou a lužné vŕbovo-topoľové a jelšové lesy.
Podmalokarpatská pahorkatina

Podmalokarpatská pahorkatina je geomorfologická časť Trnavskej pahorkatiny, podcelku Podunajskej pahorkatiny. Zaberá zvlnenú oblasť od Nového Mesta nad Váhom po Pezinok a Senec.
Polohopis.
Nachádza sa na západnom okraji Podunajskej pahorkatiny a zaberá západnú polovicu podcelku Trnavská pahorkatina. Východne tak nadväzuje Trnavská tabuľa, severovýchodne susedí podcelok Dolnovážska niva a jej časť Dudvážska mokraď. Na severe leží Považské podolie a jeho podcelok Bielokarpatské podhorie a západný okraj vymedzujú Malé Karpaty s časťami Nedze a Plešivec, podcelkom Brezovské Karpaty a opäť časťami Biele hory, Lošonská kotlina, Smolenická vrchovina a Homoľské Karpaty. Na juhu nadväzuje Podunajská rovina a okrajovo i časť Úľanská mokraď. Túto oblasť Podunajskej pahorkatiny z veľkej časti odvodňujú prítoky Dudváhu, v južnej časti Čiernej vody a na severe Váhu. Medzi významné vodné toky patrí Jablonka, Horná Blava, Chtelnička, Holeška, Gidra, Trnávka, Stoličný potok a Parná. 
Podmalokarpatská pahorkatina sa tiahne cez Trenčiansky, Trnavský a Bratislavský kraj a okresy Nové Mesto nad Váhom, Piešťany, Trnava, Pezinok a Senec. Na jej území ležia mestá Nové Mesto nad Váhom, Vrbové, Pezinok, Senec a Modra a obce Trstín, Dechtice, Čachtice, Šenkvice a mnohé iné.
Doprava.
Južnou časťou prechádzajú najvýznamnejšie cestné a železničné koridory, vedúce na sever Slovenska. Z Bratislavy na Trnavu a Trenčín vedie medzinárodne významná diaľnica D1 a s ňou súbežná cesta I/61 na Považie. Strednou časťou prechádza cesta I/51 z Trnavy do Senice a významnú úlohu zohrávajú cesty II/502 z Vrbového cez Smolenice a Pezinok do Bratislavy, II/503 zo Senca do Pezinku, II/504 z Modry do Trnavy, II/560 z Trnavy do Dechtíc a II/499 z Piešťan do Vrbového. Na tieto cesty nadväzujú miestne komunikácie, dopravne obsluhujúce sídla v celej oblasti. Južnou časťou prechádza aj významná železničná trať Bratislava – Žilina, na ktorú sa v Trnave pripája trať do Senice. 
Chránené územia.
Západný okraj pahorkatiny lemuje Chránená krajinná oblasť Malé Karpaty a v tejto časti Podunajskej pahorkatiny sa nachádza prírodná rezervácia Alúvium Gidry a Lindava a chránený areál Všivavec.
Turizmus.
Okraj Podunajskej pahorkatiny patrí medzi atraktívne oblasti pre turistov, cykloturistov i obdivovateľov historických pamiatok. Je tu vyznačených viacero cyklotrás, do blízkych Malých Karpát vedú značené turistické chodníky a na okraji pohoria stojí niekoľko hradov (Červený Kameň, Smolenický zámok, Čachtický hrad či Katarínka). Klenotom je Kaštieľ v Budmericiach s okolitým parkom. Podhorie Karpát je súčasťou Malokarpatskej vinohradníckej oblasti, ktorú reprezentujú mestá Modra a Pezinok, ako aj mnohé obce v oblasti.
La Liga 2023/2024

La Liga 2023/2024 bol 93. ročník najvyššej španielskej futbalovej súťaže. Titul obhajovala Barcelona, nováčikmi súťaže boli Granada, Las Palmas a Alavés. Sezóna začala 11. augusta 2023 a skončila 26. mája 2024.
Real Madrid získal 36. titul v klubovej histórii. Do ligovej fázy Ligy majstrov UEFA 2024/2025 sa spolu s ním kvalifikovali aj Barcelona, Girona a Atlético Madrid. Do Európskej ligy UEFA 2024/2025 sa kvalifikovali Athletic Bilbao a Real Sociedad. Do 4. predkola Konferenčnej ligy UEFA 2024/2025 zamieril Real Betis zo 7. miesta tabuľky. Do 2. ligy zostúpili Cádiz, Almería a Granada.
Tabuľka.
&lt;br&gt;
Jazdecká socha Henricha IV.

Jazdecká socha Henricha IV. () je bronzová jazdecká socha francúzskeho kráľa Henricha IV. idúceho na koni. Socha sa nachádza v Paríži na námestí "Place du Pont-Neuf". Sochu vytvoril v roku 1818 François-Frédéric Lemot. Socha je od roku 1992 chránená ako historická pamiatka.
Umiestnenie.
Socha je umiestnená v Paríži v 1. obvode na námestí "Place du Pont-Neuf" na západnom cípe ostrova Cité uprostred Pont Neuf.
História.
Prvú jazdeckú sochu Henricha IV. vytvorili sochári Giambologna a Pietro Tacca. Bola slávnostne odhalená v roku 1614 na neďalekom "Place Dauphine". Podstavec sochy bol v každom rohu doplnený manieristickou sochou otroka, ktoré vytvoril Pierre de Francqueville. Táto socha bola zničená za Francúzskej revolúcie a zostali iba sochy otrokov, ktoré sú uložené v Louvri.
Dňa 3. mája 1814 pri príležitosti návratu Ľudovíta XVIII. bola odhalená provizórna socha, ktorú Henri-Victor Roguier zhotovil zo sadry a usadil ju na jedného z koní kvadrigy, ktorú Napoleon Bonaparte ukoristil v roku 1806 z Brandenburskej brány. Súsošie bolo uložené v paláci Menu-Pleasures a ešte v roku 1814 vrátené Prusku.
Súčasnú sochu vytvoril sochár François-Frédéric Lemot a bola slávnostne odhalená 25. augusta 1818. Počas vztýčenia novej sochy bolo do nej uložených niekoľko predmetov – pergamenové dokumenty týkajúce sa inaugurácie sochy, 26 medailí a tri knihy o Henrichovi IV. Sada bola umiestnená do brucha koňa a je teraz zachovaná v Národnom archíve a vystavená v jeho múzeu.
Popis.
Pomník predstavuje bronzovú jazdeckú socha francúzskeho kráľa Henricha IV. v brnení, korunovaného vavrínom a držiacim v pravej ruke žezlo zdobené ľaliami. Henrich IV. hľadí v smere na "Quai des Orfèvres", zatiaľ čo kôň sa pozerá na "Quai de l'Horloge".
Socha je umiestnená na podstavci, na ktorom sú basreliéfy a latinské dedikačné nápisy.
Passage Sainte-Avoie

Passage Sainte-Avoie alebo Passage Sainte-Avoye je ulica v Paríži. Nachádza sa v 3. obvode v historickej štvrti Le Marais. Ide o súkromný priechod, ktorý nie je verejnosti prístupný.
Názov.
Názov ulice, rovnako ako celej štvrte, je odvodený od už neexistujúceho kláštora zasväteného svätej Avoye, pôvodom zo Sicílie.
Poloha.
Priechod vedie od ulice "Rue Rambuteau" a končí na ulici "Rue du Temple".
História.
Priechod prebieha na mieste bývalých parížskych hradieb Filipa II. Augusta, ktoré rozdeľovali súčasnú ulicu "Rue Rambuteau" pri križovatke s "Rue Pecquay". Pasáž bola otvorená v roku 1828 na mieste palácov hôtel de Mesmes a hôtel Augrau Dalleray. Hôtel de Mesmes obýval kráľ Henrich II. V tomto paláci zomrel dňa 12. novembra 1567 "Connétable" Anne de Montmorency, zranený v bitke pri Saint-Denis.
Milan Karvaš

Doc. Ing. Milan Karvaš, Ph.D. (* 5. jún 1932, Bratislava† 2. august 2024, Bratislava) bol slovenský chemik, univerzitný pedagóg.
Životopis.
Po maturite na reálnom gymnáziu v Bratislave Milan Karvaš v roku 1952 nastúpil na štúdium chémie na vtedajšej Chemickej fakulte SVŠT, v súčasnosti Fakulte chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity v Bratislave, kde v roku 1957 promoval na inžiniera chémie (Ing.). V rokoch 19571960 pracoval v Chemickom ústave Slovenskej akadémie vied, kde sa venoval organickej syntéze pod vedením doc. Ježa. Jeho začínajúca vedecká kariéra sa rýchlo skončila, keď bol z politických dôvodov prepustený. Ako živiteľ rodiny sa mohol zamestnať len v robotníckej profesii. V rokoch 19601982 pracoval v Chemických závodoch J. Dimitrova (CHZJD) spočiatku vo funkcii majstra vo výrobe, neskôr prešiel do závodného výskumu CHZJD, kde sa zaoberal výskumom gumárenských výrobkov a zušľachťovacích prísad pre plasty. V rokoch 19711972 bol na študijnom pobyte na prestížnom Švajčiarskom federálnom technologickom inštitúte (ETH) v Zürichu. V roku 1968 na Chemickom ústave SAV externe obhájil kandidátsku dizertačnú prácu a získal vedecko-pedagogický titul CSc., v súčasnosti PhD. V rokoch 19831990 pôsobil ako vedúci odboru syntézy vo Výskumnom ústave chemickej technológie v Bratislave a významnou mierou sa zaslúžil o zavedenie výroby prísad do polymérov v Dusle Šaľa, ako aj o výskum a vývoj originálnych svetelných stabilizátorov do polymérov na báze stéricky tienených amínov a o ich zavedenie do výroby v Chemku Strážske (ich výroba a vývoz do mnohých krajín sveta, napr. do USA a Japonska, pretrvávajú dodnes). V rokoch 19922000 externe pôsobil na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského, kde prednášal Priemyselnú chémiu. V roku 1997 sa habilitoval na docenta na Prírodovedeckej fakulte UK. V roku 1991 založil so spoločníkmi v Bratislave súkromné komerčné laboratórium SYNKOLA zamerané na kontraktné syntézy nových zlúčenín s požadovanou biologickou aktivitou.
Bol spoluorganizátorom populárnych „Novartis Lectures“, na ktorých v Bratislave prednášali významní zahraniční vedci. Svoju vedeckú a organizačnú erudíciu využil aj pri práci v prospech slovenského školstva a vedy. V rokoch 19911995 bol členom predsedníctva prvej Akreditačnej komisie, poradného orgánu vlády, člen a čestný člen viacerých vedeckých spoločností (Švajčiarska chemická spoločnosť, Slovenská chemická spoločnosť). Bol členom Slovenského národného komitétu pre chémiu IUPAC. Je autorom alebo spoluautorom 64 pôvodných vedeckých prác a spoluautorom 104 patentov.
Časť svojej nezištnej práce venoval aj pre Rotary klub Bratislava, napĺňajúc tak krédo, ktoré mu bolo vlastné počas celej profesionálnej kariéry „Service Above Self“ (Služba na prvom mieste). Napriek politickému prenasledovaniu za socializmu veril, že je ušľachtilé robiť svet lepším.
Šúr (geomorfologická časť)

Šúr je geomorfologická časť Podunajskej roviny. Zaberá neveľkú oblasť v blízkosti mesta Svätý Jur.
Polohopis.
Nachádza sa na severozápadnom okraji Podunajskej roviny, priamo na úpätí Malých Karpát. Západne tak susedí podcelok Pezinské Karpaty a ich časť Homoľské Karpaty, zvyšok územia nadväzuje na samotnú Podunajskú rovinu. Nie je tak časťou žiadneho podcelku ale priamo geomorfologického celku. Územím pretekajú len menšie vodné toky z blízkych Malých Karpát – Blatina, Šúrsky kanál a Račiansky kanál. Značnú časť územia tvoria mokrade. 
Šúr leží v Bratislavskom kraji a v okresoch Bratislava III, Senec a Pezinok. Na jej okraji leží mesto Svätý Jur a okrajové časti Bratislavy (Vajnory a Rača), no tiež obce Chorvátsky Grob, Slovenský Grob a Grinava (Pezinok).
Doprava.
Strednou časťou územia prechádza diaľnica D4, ktorá bude výhľadovo pokračovať tunelom popod Malé Karpaty. Dnes končí na západnom okraji v križovatke s cestou II/502 z Pezinka do Bratislavy, ktorá lemuje západný okraj Šúra. Sídla v okolí dopravne obsluhujú na ne nadväzujúce miestne komunikácie. Železničné koridory na Žilinu a Nové Zámky prechádzajú už mimo tejto oblasti. 
Chránené územia.
Značná časť oblasti je súčasťou rovnomennej národnej prírodnej rezervácie.
Turizmus.
Oblasť na okraji mestských sídiel patrí medzi obľúbené ciele nenáročných prechádzok. V okolí je tiež niekoľko značených cyklotrás a strednou časťou prechádza zeleno značená Štefánikova magistrála k Mohyle generála Milana Rastislava Štefánika.
Konrád Červený

Konrád zvaný Červený (* okolo 922† 10. august 955) bol vojvodom lotrinským a zaťom neskoršieho cisára Otta I. Konrád bol významnou osobnosťou východofranskej ríše v polovici 10. storočia a predkom cisárov zo sálskej dynastie. Padol v bitke na Lešskom poli proti maďarským nájazdníkom.
Život.
Konrád pochádzal z franskej grófskej rodiny, ktorej statky boli v okolí Wormsu. Kráľ Otto I. ho roku 944 menoval vojvodom lotrinským za zásluhy, ktoré si Konrád získal v boji proti Otovmu povstalému bratovi Henrichovi a jeho spojencom, a pretože ho chcel k sebe pevnejšie pripútať, dal mu roku 947 svoju dcéru Luitgardu za manželku. Konrád sa zúčastnil prvej Otovej výpravy do Talianska a stal sa roku 952 miestodržiteľom v Pavii. Upadol však skoro potom v nemilosť kráľovu, pretože s Berengarom II. urobil nevýhodnú zmluvu, spojil sa so svojím švagrom Liudolfom Švábskym, ktorý intrigoval proti otcovi, a obaja sa vzbúrili v roku 953. Spočiatku sa im darilo dosť dobre, hoci Konrád bol zo svojho vojvodstva vypudený, keď sa však Konrád roku 954 spojil s Maďarmi, ktorí práve vtedy urobili veľký vpád do Nemecka, začali sa od nich odvracať spojenci a Konrád sa musel Otovi poddať; podržal síce svoje veľké rodinné statky, ale vojvodstva bol zbavený.
Dňa 10. augusta 955, na sviatok svätého Vavrinca, padol v boji proti Maďarom pri rieke Lech. Podľa Viedenskej obrázkovej kroniky z rokov 13581370 (podľa Gesta Hungarorum) ho zabil maďarský veliteľ Lél (Lehel), a to úderom loveckého rohu olifantu do hlavy, ako je vyobrazené v iniciále kroniky. Údajná vražedná zbraň sa zachovala, je to byzantský slonovinový roh a slúži ako atribút maďarského hrdinu v múzeu v Jászberéne.
Konrád po sebe zanechal syna Otta Wormského, vojvodu korutánskeho. Cez Otta bol Konrád pradedom cisára Konráda II.
Majstrovstvá sveta v hokejbale 2024

Majstrovstvá sveta v hokejbale 2024 boli v poradí 15. majstrovstvá sveta v hokejbale, ktoré organizovala Medzinárodná hokejbalová federácia (ISBHF). Konali sa 21.29. júna 2024 vo Švajčiarsku, za účasti 16 mužských a 7 ženských tímov.
Organizátor.
Švajčiarsko bolo organizátorom svetového šampionátu tretíkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 2003 a 2015. Dejiskami zápasov boli mestá Visp a Raron.
Účastníci a rozlosovanie.
Rozlosovanie:
Clash MMA

Clash of the Stars je česko-poľská organizácia bojových športov (MMA, box, kickbox a pod.), zameriavajúc sa výlučne na zápasy s influencermi. Spoločnosť bola založená 10. júna 2021 so sídlom v Karvinej, promotérmi sú Tomas Linh Le Sy a Jakub Tyberiusz Łabudek.
Informácie.
Zakladateľom a majiteľom je Tomáš Linh Le Sy, bývalý zápasník organizácie Oktagon MMA, v ktorej sa najviac zviditeľnil svojou účasťou v reality-show Oktagon Výzva 3.
Organizácia sa zameriava hlavne na súboje influencerov, ktorí medzi sebou bojujú na jednotlivých galavečeroch moderovaných Jakubom Jírom. Záznamy z turnajov sú dostupné na stránkach spoločnosti formou pay-per-view.
Súťaž cieli hlavne na sledovanosť a popularitu, čo kritizujú niektorí profesionálni MMA športovci, ako napríklad tréner a rozhodca Jakub Müller alebo zápasník Patrik Kincl.
Súťažiaci.
Najvýraznejšou postavou Clash of the Stars je zrejme Filip Grznár, profesionálny kulturista a taktiež MMA zápasník. Grznár sa objavil na piatich galavečeroch. Pozornosť pritiahol napríklad jeho súboj s youtuberom Alešom „Psychopatom“ Bejrom podľa pravidiel thajského boxu, okolo ktorého sa súperi navzájom napadli aj mimo zápasu. Podobne prebiehal aj samotný zápas, pri ktorom Bejra vážne zranil rozhodca. Na siedmom turnaji sa Bejr stretol s Jaromírom Soukupom, ale kvôli nerešpektovaniu pravidiel boxu bol behom zápasu diskvalifikovaný a prehral.
B4THECLASH.
Pred každým turnajom prebieha séria predzápasových rozhovorov s bojovníkmi, ktorá sa nazýva B4THECLASH ("Before The Clash"). Vždy sa vysiela naživo a bezplatne na videoplatforme YouTube s cieľom zvýšiť povedomie o doteraz neznámych bojovníkoch alebo napríklad vytváraním sporov medzi, podobne ako napríklad v reality show. Prenos väčšinou moderuje Tomáš Linh Le Sy (raz v zastúpení Jakubom Jírom, druhykrát "Jenysom") a stretávajú sa tu jeden alebo dva páry zápasníkov.
Komorný folklórny súbor Szőttes

Komorný folklórny súbor Szőttes () je jedným z najprestížnejších maďarských folklórnych tanečných súborov na južnom Slovensku. Svojou tvorbou výrazne prispievajú k popularizácii maďarskej ľudovej umeleckej tradície, predovšetkým ľudových piesní, ľudových tancov a inštrumentálnej ľudovej hudby. Založil ho choreograf János Quittner, ktorý v roku 1969 vytvoril súbor ľudového tanca v organizačnom rámci Csemadoku, ktorý v súčasnosti pôsobí ako samostatná občianska organizácia so sídlom v Bratislave. Ich vystúpenia sa konajú najmä na južnom Slovensku, no pravidelne sa zúčastňujú aj mnohých medzinárodných festivalov ľudového umenia.
Turistická značkovaná trasa číslo 5109

 Turistická značkovaná trasa číslo 5109 je zelená trasa v Myjavskej pahorkatine, ktorá vedie zo Starej Turej k Mohyle M. R.Štefánika na Bradle. Dĺžka trasy je 22,6 km.
Potônska mokraď

Potônska mokraď je geomorfologická časť Podunajskej roviny. Zaberá rovinatú oblasť v blízkosti mesta Dunajská Streda.
Polohopis.
Nachádza sa v centrálnej časti Podunajskej roviny, na severe strednej časti Žitného ostrova. Nie je súčasťou žiadneho podcelku a obklopuje ho iba vlastná Podunajská rovina. Poloha na ostrove predurčuje, že územím pretekajú len menšie vodné toky Starý Klátovský kanál, Klátovský kanál a okrajom aj Klátovské rameno, ktorým voda odteká do Malého Dunaja. Časť územia tvoria mokrade a v strednej časti je Blahovský rybník. V západnej časti je vybudovaný pretekársky okruh Slovakia ring.
Potônska mokraď leží v Trnavskom kraji, v okrese Dunajská Streda. Samotná oblasť je osídlená minimálne, no na okrajoch ležia obce Blahová, Horná Potôň, Orechová Potôň, Malé Dvorníky, Ohrady a Dunajský Klátov.
Doprava.
Východnou časťou územia prechádza cesta II/507 z Dunajskej Stredy do Galanty a južne mimo mokrade aj cesta II/572 z Dunajskej Stredy do Bratislavy. Na ne nadväzujú miestne komunikácie, prepájajúce sídla v oblasti. 
Chránené územia.
V tejto časti Podunajskej roviny nie sú žiadne osobitne chránené oblasti. Severovýchodným okrajom preteká Klátovské rameno, ktoré je národnou prírodnou rezerváciou.
Turizmus.
Oblasť patrí medzi turisticky pokojnejšie, pričom tu nie sú značené chodníky. Severným okrajom územia vedie cyklotrasa, ktorá umožňuje nenáročnú cykloturistiku. Atraktívny je minizoo Malkia park a blízky Slovakia ring.
Encefalitída

Encefalitída je zápal mozgu. Podľa závažnosti sa prejavuje rôznymi príznakmi, medzi ktoré patria znížené alebo zmenené vedomie, bolesti hlavy, horúčka, zmätenie, stuhnutý krk a vracanie. Medzi ďalšie komplikácie patria záchvaty, halucinácie, problémy s rozprávaním, s pamäťou a so sluchom.
Medzi pôvodcov encefalitídy patria vírusy, napríklad vírus herpex simplex alebo vírus besnoty, ako i baktérie, huby či parazity. Medzi ďalšie príčiny patria autoimunitné ochorenia a niektoré lieky. V mnohých prípadoch je pôvod ochorenia neznámy. Medzi rizikové faktory patrí slabý imunitný systém. Diagnóza je zvyčajne založená na príznakoch a podporená výsledkami krvných testov, lekárskych zobrazovacích metód a analýzy mozgomiešneho moku.
Niektorým druhom encefalitídy sa dá predísť pomocou očkovania. Encefalitídu možno liečiť antivirotikami (napríklad acyklovirom), antikonvulzívami a kortikosteroidmi. Liečba väčšinou prebieha v nemocnici. Liečba niektorých pacientov vyžaduje umelé dýchanie. Keď je akútny stav pod kontrolou, môže byť nutná rehabilitácia. V roku 2015 sa odhadovalo, že encefalitídou trpelo 4,3 milióna ľudí a zomrelo na ňu 150 000 ľudí po celom svete.
Louvoisova fontána

Louvoisova fontána () je fontána v Paríži.
Umiestnenie.
Fontána sa nachádza v 2. obvode uprostred "Square Louvois" na ulici "Rue de Richelieu" pri vchode do starej budovy Francúzskej národnej knižnice.
História.
Fontánu vybudoval v roku 1844 architekt Louis Visconti na príkaz kráľa Ľudovíta Filipa. Sochy navrhol Jean-Baptiste-Jules Klagmann.
Popis.
Fontána oslavuje štyri významné francúzske rieky – Seinu, Garonnu, Loiru a Saônu. Fontána sa skladá z troch nad sebou umiestnených vodných nádrží. Do najvyššej najmenšej tečie voda zo štyroch hláv faunov. Nádrž podopierajú štyri alegorické ženské postavy predstavujúce rieky stojace uprostred strednej nádrže. Do nej steká voda z hornej z maskarónov v tvare levích hláv. Po okraji strednej nádrže sú tiež maskaróny, ktoré sa striedajú so znameniami zverokruhu. Z maskarónov tečie voda do najnižšieho bazéna. Jeho stred je zdobený štyrmi tritónmi idúcimi na delfínoch.
Sochy sú podpísané Jeanom-Baptistom-Julesom Klagmannom.
Fontána bola vyrobená zo zliatiny z Callovej zlievarne.
Meidiov maliar

Meidiov maliar je konvenčné meno gréckeho maliara červenofigúrových váz, činného koncom 5. storočia pred Kr.
Meidiov maliar je jednou z najvýraznejších postáv atického maliarstva s červenofigúrou technikou na konci 5. storočia pred Kr. Identifikoval ho (podľa štýlu maľby) nemecký archeológ Eduard Gerhard v roku 1839. Menom "Meidiov maliar" ho nazval britský archeológ a historik umenia John Beazley podľa hrnčiara Meidia, ktorý sa podpísal ("ΜΕΙΔΙΑΣ EΠΟΙΗΣΕΝ", „Meidias to vyrobil“) na hydriu v Londýne (British Museum - E224), zdobenú týmto anonymným maliarom (hydria s únosom dcér Leukippa). Dnes je Meidiovmu maliarovi pripisovaných 36 váz a jeho dielni približne 230 váz a fragmentov.
Meidiov maliar bol podľa talianskeho klasického archeológa G. Becattiho antický manierista. Vo svojich dielach preferoval tému zo ženského sveta. Ako veľkolepý dekoratér rozvíjal rafinovanú zmyselnosť ženských postáv a zdobil plochu priestorovými motívmi (postavy vo svojich riasených rúchach z jemnej látky pôsobia ako v stave beztiaže). Užíval všetky možné prostriedky objektívne i subjektívne, na dosiahnutie efektného, dekoratívne pôvabného celku. Ako jeho doba, tak aj jeho diela začali smerovať k jedincovi, k intimite súkromia, a odvracali sa od veľkých ideálov kolektívnej "polis". Jeho kresby, ktoré sa s láskou zaoberali detailmi, starostlivo sprostredkúvali najjemnejšie detaily, modelovali a zdôrazňovali drapériu a anatómiu a často pridávali rozličné ozdoby.
Medzi jeho diela s tzv. „vlasteneckou tématikou“ patrí baňatý červenofigúrový lékythos z Clevelandu (Cleveland Museum of Art 82.142), vyrobený počas rokov peloponézskej vojny, zobrazujúci scénu s narodením Erichthonia, prvého aténskeho kráľa. Je tu zobrazená bohyňa Zeme Gé, ktorá podáva svoje dieťa Erichthonia bohyni Aténe. Erichthonios, počatý zo semena Héfaista, sa stal kráľom Atén a príbeh o jeho narodení sa stal populárnym v aténskom umení v piatom storočí pred Kr.
Atický červenofigúrový pyxis pripisovaný Meidiovmu maliarovi z "Ashmoleovho múzea" v Oxforde (Ashmolean Museum V. 551, G. 302), datovaný približne do rokov 420 až 400 pred Kr., pochádzajúci s najväčšou pravdepodobnosťou zo ženského hrobu, zobrazuje aténske dámy snívajúce o láske. Nie je tu nič, čo by nezdobilo zlato, náhrdelníky, náramky, náušnice, dokonca aj samotné krídla bohov lásky a palmetové ozdoby okolo stredu veka neunikli pozláteniu. Táto túžba po honosnejších vyobrazeniach dosahuje svoj vrchol v "kerčských vázach" v nasledujúcom storočí.
Meidiov maliar, pomenovaný podľa podpisu hrnčiara na bohato zdobenej hydrii v Britskom múzeu, bol pre svoj štýl koncom osemnásteho a devätnásteho storočia v Anglicku veľmi obdivovaný a údajne bol inšpiráciou pre limitovanú edíciu Josiaha Wedgwooda (anglického hrnčiara, výrobcu keramiky a priemyselníka v 18. storočí) červenofigúrovej vázy vyrobenej na oslavu otvorenia jeho novej továrne na území starovekej Etrúrie v roku 1769. Počas nasledujúcich 150 rokov zostala práca Meidiovho maliara stredobodom záujmu bádateľov.
Dávid Ďuriš

Dávid Ďuriš (* 22. marec 1999, Žilina) je slovenský profesionálny futbalista, ktorý hráva na pozícii útočníka na hosťovaní z MŠK Žilina v talianskom klube Ascoli v Serie B.
Klubová kariéra.
MŠK Žilina.
Ďuriš je odchovancom MŠK Žilina. Do klubu prišiel keď mal sedem rokov. Cez rezervu sa postupne dostal do prvého tímu. V A-tíme Žiliny debutoval 18. septembra 2018 pri výhre 6:0 nad Tatran Krasno v pohári. V zápase strelil aj svoj premiérový gól.
V lige debutoval 20. júla 2019 pri výhre 3:0 nad Zemplínom Michalovce. O necelý mesiac neskôr, dňa 17. augusta strelil svoj prvý ligový gól pri výhre 3:0 nad Nitrou. Vo svojej prvej sezóne v lige odohral 23 zápasov a strelil šesť gólov.
Dňa 8. júla 2021 strelil Ďuriš dva góly pri vysokej výhre 5:1 nad Dila Gori v prvom zápase prvého predkola Konferenčnej ligy UEFA 2021/22. Dňa 12. augusta 2021 strelil gól pri výhre 5:0 nad Tobol Kostanaj v odvete tretieho predkola Konferenčnej ligy. Žilina po výhre 1:0 vonku a 5:0 doma postúpila do play-off predkola Konferenčnej ligy.
Hosťovanie v Ascoli.
Dňa 31. januára 2024 odišiel Ďuriš na hosťovanie do talianskeho klubu Ascoli v Serie B. V klube debutoval 10. februára pri prehre 2:3 s Catanzaro. Svoj prvý gól strelil 11. marca pri prehre 1:2 so Sampdoria Janov.
Medzinárodná kariéra.
Ďuriš debutoval v národom tíme Slovenska dňa 22. septembra 2022 pri prehre 1:2 s Azerbajdžanom v skupine Ligy národov UEFA 2022/23. Svoj prvý gól strelil dňa 16. októbra 2023 keď rozhodol o výhre 1:0 nad Luxemburskom.
Ďuriš bol povolaný do záverečnej nominácie na Majstrovstvá Európy vo futbale 2024.
Štatistiky kariéry.
Klubové.
"K 23. júnu 2024"
Medzinárodné.
"K 23. júnu 2024"
Evakuačná batožina

Evakuačná batožina je batožina určená na prenášanie vecí osobnej potreby v prípade vyhlásenej alebo spontánnej evakuácie za účelom pobytu mimo oblasti akútneho alebo potenciálneho ohrozenia po dobu dlhšiu ako jeden deň. Evakuačná batožina môže byť pripravená až v prípade nariadenej evakuácie, alebo môže byť predbežne pripravená a priebežne udržiavaná, napr. v oblastiach častých záplav.
Odporúčaný obsah.
Evakuačná batožina by mala byť pripravená pre každého člena rodiny alebo skupiny zvlášť. Jeho hmotnosť by mala umožniť jeho prepravu hromadnými dopravnými prostriedkami (ak sa nevykonáva evakuácia vlastným vozidlom). Odporúčaná je hmotnosť do 25 kg pre dospelého a do 10-15 kg pre dieťa. Vhodnou batožinou je kufor na kolieskach alebo batoh, menej vhodným taška alebo kufor bez koliesok.
Najčastejšími vecami odporúčanými pre umiestnenie do evakuačnej batožiny v kontexte strednej Európy sú:
Úkrytová batožina.
Úkrytová batožina je batožina obsahom aj formou podobnej evakuačnej batožine, avšak je určená pre pobyt v stálom tlakovo odolnom úkryte, stálom tlakovo neodolnom úkryte alebo improvizovanom úkryte za vyhláseného vojnového stavu alebo jeho ekvivalentu mimo Slovensko. Pretože je úkrytová batožina určená na pobyt v kolektívnych úkrytoch, je jej odporúčaná hmotnosť nižšia ako pri evakuačnej batožine – do 15 kg pre dospelých a do 10 kg pre deti.
Podobné pojmy.
V komunite prepperov a survivalistov existuje niekoľko konceptov, ktoré sú svojím určením podobné evakuačnej batožine. Bug-out bag je batožina určená na presun z miesta ohrozenia do vopred pripraveného útočiska pro prípad núdze, tzv. "bug-out location". Podobne tzv. "Bug-out vehicle" je vozidlo určené na to isté. Get Home Bag je batožina s vybavením určená na návrat domov (napr. z práce) v prípade vzniknutých mimoriadnych udalostí, kedy nefunguje verejná ani individuálna automobilová doprava. INCH Bag (z anglického "I'm Never Coming Home" – „Už sa nikdy nevrátim domov“) je batožina určená na trvalé opustenie domova na neurčitú dobu mimo vopred pripravené útočisko. "Everyday carry" je sada vecí, ktoré človek nosí denne pri sebe a ktoré sú určené na riešenie každodenných problémov aj mimoriadnych situácií.