Dejiny

Dejiny alebo história sú/je:
Ako dejiny či história sa označuje aj opis vyššie uvedených vývojov (príslušnými odborníkmi), t.j. najmä historiografia alebo historická veda - o nich pozri samostatné články.
Samotný pojem dejín je spätý s filozofiou dejín do takej miery, že možno tvrdiť, že vypracovanie koherentného pojmu dejín je úlohou filozofie dejín. To sa odráža na fakte, že pojem dejín je predmetom reflexie skôr filozofov či filozofujúcich historikov než empirických historikov.
V historickej vede a filozofii dejín sa rozlišuje medzi:
Delenie dejín.
Dejiny možno rozdeliť dvomi spôsobmi – tematicky a chronologicky. Chronologické delenie sa tiež označuje ako periodizácia dejín.
Tematické delenie.
Na ilustráciu poslúži tematické delenie dejín v užšom zmysle od českého historika Hynek Kollmann uverejnené v hesle „Dějiny“ v "Ottovom slovníku náučnom" (1893):
Toto delenie (s menšími úpravami) uvádza aj "Masarykov slovník náučný" (1926):
Chronologické delenie.
Tradičné delenie.
Dejiny tradične členíme na nasledovné obdobia, rozdelené významnými medzníkmi:
Toto členenie je primárne založené na vývoji v Európe (nie v Indii, Číne alebo Amerike). Všetky snahy vytvoriť nové delenie zohľadňujúce celosvetové dianie zatiaľ stroskotali. 
Marxistické členenie.
Najmä v staršej literatúre bývalých komunistických krajín, vrátane Slovenska, sa vyskytuje aj marxistické členenie dejín, ktoré člení dejiny na spoločensko-ekonomické formácie charakterizované spôsobom výroby a vzťahom ľudí k výrobným prostriedkom:
Sféry zaoberajúce sa dejinami.
O to, aby si ľudia uvedomili dejiny, sa pokúšajú:
O nájdenie všeobecných zákonitostí dejín sa pokúša filozofia dejín
Vývoj pojmu história/dejiny.
"Pozri aj kapitoly o dejinách pod Historická veda a Historiografia (zapisovanie dejín)"
Pôvodne (najmä v antike) sa pojem dejiny ("história") chápal ako udalosť a jej vyrozprávanie, zatiaľčo od 18. stor. sa dejiny chápu ako proces, rozvoj alebo pozadie konania:
V staroveku Herodotos chápal históriu ako "zisťovanie znalostí prostredníctvom vypytovania sa svedkov". Aristoteles ju chápal ako reprodukciu toho, čo sa stalo. Polybios ju chápal ako súvislý celok, v ktorom sa spájajú konania a udalosti v rôznych častiach sveta.
V stredoveku ju Isidor zo Sevilly chápal ako bezpečné znalosti o tom, čoho bol človek očitým svedkom, plus ústna a písomná tradícia o minulosti – táto definícia bola rozhodujúca v celom stredoveku. V stredoveku sa tiež dejiny chápali ako súčasť Božieho plánu na postupné spasenie ľudstva. Najvýznamnejším historikom tohto obdobia bol Otto Frizinský (pozri aj Historiografia (dejepisectvo)). 
Počnúc Giovannim Vicom sa dejiny začali chápať už nie ako "historky" (príbehy) ale ako označenie pre vzájomné vzťahy ľudí v čase a priestore. 
V čase osvietenstva sa dejiny zbavili dovtedajších silných vplyvov náboženstva, rečníctva a morálnej filozofie. Po roku 1800 napokon Leopold von Ranke, ktorý začal výskum diplomatických spisov novoveku, zaviedol dodnes platný názor, že dejiny možno objavovať krok za krokom (tzv. historická metóda).
Vznik historického vedomia.
Poňatie dejín sa utváralo oddeľovaním od mýtu (mýtického myslenia), pričom tento proces sa označuje ako vznik historického vedomia resp. historického myslenia. Zatiaľ čo v mýtickom myslení čas nemá ustálenú štruktúru (udalosti sú chápané na základe periodického opakovania, majú charakter nikdy nekončiaceho vznikania a zanikania), historické myslenie sa vyznačuje zmyslovo profánnym vnímaním času a dôslednou snahou o presné zaradenie všetkých udalostí na lineárnu časovú os. Výraznejšie rysy historického vedomia možno badať až v dielach Giambattista Vica a Johanna Gottfrieda von Herdera, pričom až v období prvej polovice 19. storočia došlo – pod vplyvom nemeckého idealizmu a utvorenia vedeckých techník umožňujúcich objektívne skúmanie minulosti – k definitívnemu oddeleniu historického myslenia od myslenia nehistorického (tzn. mýtického ai.). 
Dejiny vo filozofii.
Podľa svätého Augustína je boj dvoch ríš: Božia riša bojuje s ríšou diabla. Obidve ríše sú založené na rozdielnom spôsobe lásky - pozemský štát na sebaláske (egoizme), ktorá sa stupňúje až do znevažovania Boha, nebeský štát sa zakladá na láske k Bohu, ktorá sa pozdvihuje až k opovrhovaniu sebou samým. Zdalo by sa, že tie isté rozdiely odlišujú cirkev a štát a ich vonkajšie formy prejavu. Lenže aj v cirkvi aj v štáte sa nachádzajú aj stúpenci toho druhého duchovného poriadku. Až na konci sveta vystúpi ako víťaz Boží štát.
V období baroka dejiny mali celistvý a jediný význam, ktorý určovala a spravovala božia
prozreteľná vôľa. Človek bol jej dejinným nástrojom. Ľudskému rozumu ostávala iba možnosť rekonštruovať univerzálny najvyšší poriadok (ordo ordinum). Touto rekonštrukciou bola pansofia čiže vševeda.
Podľa Hegela je vývoj ducha v čase. Za rôznorodosťou aktivít jednotlivcov i celých národov sa skrýva spoločný duchovný základ. V celej rozmanitosti ľudských zámerov sa presadzuje jednotný účel dejín - sebauvedomovanie ducha. V dejinách
sa duch vyvíja až k uvedomeniu si samého seba a tento proces sa prejavuje ako uvedomenie si slobody v jednotlivých národoch. Dejiny sú pokrokom v uvedomovaní si slobody. Na tomto procese sa však
nezúčastňujú všetky bnárody, ale ib a tie, ktoré si vytvorili ako inštitúciu štát. Ostatné národy sú nehistorické a nemajú plnoprávne postavenie v dejinách ľudského rodu. Rozdielne sú aj úlohy tých národov, ktoré sa na dejinnom vývoji ducha zúčastňujú. Odlišujú sa historickou etapou, stupňom, na akom sa nachádzajú. Historický porces uvedomovania si slobody sa začal v starovekých orientálnych despociách, ktoré však slobodu človeka spájali s jedinou privilegovanou osobou. Gréci a Rimania už slobodu priznali viacerým členom spoločnosti. K pochopeniu, že všetci ľudia sú slobodní, dospievajú až germánske národy, ktoré takto završujú vývin kresťanstva a vlastne aj celé dejiny. Dejiny majú svoj koniec a dosiahli ho v germánskom svete. Dejiny v ňom dospeli do štádia rozumu a ďalší priebeh politického a duchovného života nemôže z tohto hľadiska priniesť nijaké zásadné zmeny.
Husserl historický vývoj zobrazuje ako nekonečné rozvíjanie skrytého ‘rozumu', telosu, 'zmyslu', ktorý dejiny vždy obsahovali. Preto všetky kolízie a problémy sociálneho vývoja v minulosti i v súčasnosti vystupujú ako problémy duchovné, prevažne 'filozofické', i keď v značne širšom poňatí tohto slova. Ide o stretávanie rôznych životných orientácií, 'štýlov' myslenia a správania sa. Táto naozajstná zvláštnosť a forma vyjadrenia sociálne praktických rozporov, rozporov historického vývoja nie je len zvláštnym aspektom analýzy vo fenomenológii, ale Husserl ju mení na zákon, princíp, podstatu historického vývoja. Z takéhoto výkladu dejín 'logicky' vyplýva premena filozofie na hlavný prostriedok vyriešenia krízovej situácie."
Podľa Popoviča sú dejiny modelovanie procesu v diachronickom aspekte.
Podľa Štúra sú dejiny najdôstojnejšie prejavovanie sa ducha; sú ustavičným poznávaním ducha, a to poznávaním toho, čo sám duch je, čiže nepretržitým reflektovaním sa ducha sebou samým. Preto v historickom procese sa poznáva zákonitosť ducha ako rozumu jasnejšie než v prírode.
Podľa Croceho je histŕia formou totožná s umením, no obsahom sa od neho odlišuje.