burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
FreeBSD

FreeBSD je open source operačný systém vychádzajúci zo systému BSD, verzie Unixu , ktorý bol vyvinutý na Kalifornskej univerzite v Berkeley. Vyvíja a spravuje ho veľký tím ľudí z celého sveta.
Vznikol ako sada záplat pre systém 386BSD po tom, čo sa 386BSD prestal vyvíjať. V neskorších verziách bol prepísaný na základe verzie 4.4BSD-Lite, ktorá neobsahovala kód, o ktorom sa viedol spor medzi Kalifornskou univerzitou v Berkeley a firmou Novell v januári 1995.
Dôležité vlastnosti.
Podpora hardvéru.
FreeBSD obsahuje podporu pre širokú škálu hardvérových platforiem. Je možné ho prevádzkovať na architektúre Intel i386 (vrátane Pentium a Athlon), AMD64 (Opteron, Athlon 64 a EM64T), Alpha/AXP, ARM, IA-64, MIPS, PC-98 a UltraSPARC. Podpora ďalších platforiem je vo vývoji.
Softvérové vybavenie.
Systém FreeBSD tvorí jadro a tzv. základný systém (označuje sa ako „world“). Ostatný softvér je dostupný vo forme binárnych balíčkov pre konkrétnu platformu a zo systému portov. Na platforme i386 poskytuje 17 000 balíčkov, ktoré je možné priamo nainštalovať. Okrem tohto natívneho spôsobu je, ako na každom unixovom systéme, možná kompilácia priamo zo zdrojového tarballu aplikácie.
Systém portov je strom adresárov, ktorý obsahuje pre každú natívne podporovanú (portovanú) aplikáciu informáciu o tom, odkiaľ stiahnuť jej zdrojový kód a prípadne záplaty obsahujúce úpravy špecifické pre FreeBSD. Každý z portov má svojho správcu, ktorý sa stará o jeho aktuálnosť. Každý z portov je možné nainštalovať a odinštalovať identickými, jednoduchými príkazmi.
Sieťové servery.
Najčastejšie nasadenie FreeBSD je v úlohe internetového a intranetového servera. Poskytuje robustné sieťové služby a využíva efektívne pamäť na zabezpečenie rýchlej odozvy. FreeBSD používa napríklad Yahoo!.
Pracovné stanice.
Medzi ne patria bežné open source desktopové prostredia, kancelárske, grafické a programátorské aplikácie, čo z FreeBSD robí systém vhodný pre nasadenie aj na pracovných staniciach.
Licenčná politika.
FreeBSD je dostupný zadarmo aj s kompletnými zdrojovými textmi podľa podmienok 3-bodovej licencie BSD, ktorá nekladie podmienku zachovania rovnakej licencie pre odvodené produkty, čo umožňuje použitie FreeBSD kódu v komerčných produktoch.
Vďaka tomu sa stopy po FreeBSD sa najdu v mnohých komerčných operačných systémoch. Jadro XNU operačného systému Apple Darwin, ktoré je základom Mac OS X, je založené na jadre FreeBSD. Operačný systém JunOS pre smerovače Juniper je odvodený od FreeBSD.
Mario Diaz-Balart

Mario Diaz-Balart (* 25. september 1961, Fort Lauderdale, Florida, USA) je americký politik, republikánsky člen Snemovne reprezentantov od roku 2003, ktorý reprezentuje 25. okres Floridy.
Narodil sa vo Fort Lauderdale na Floride, vyštudoval University of South Florida a bol obchodníkom a členom Floridskej snemovne reprezentantov pred vstupom do Snemovne reprezentantov USA. Je bratom Lincolna Diaz-Balarta a synom kubánskeho exilového politika Rafaela Diaz-Balarta a bývalý synovec z manželstva Fidela Castra.
Bystrianska jaskyňa

Bystrianska jaskyňa je najväčšou jaskyňou južnej strany Nízkych Tatier. Nachádza sa v Bystrianskom krase v južnej časti Národného parku Nízke Tatry, pri obci Bystrá. Bola objavená 29. júna 1923.
Staré časti jaskyne boli známe od nepamäti. Vchod do nich tvorí prírodný otvor vo vrchu Biele bralo, nad potokom Bystrianka. Nové časti objavili 24. apríla 1926 cez priepasť Peklo bratia Holmanovci a Jozef Kovalčík, ktorí jaskyňu roku 1941 aj provizórne sprístupnili. V januári 1956 našli už spomenutí objavitelia spolu s O. Gajdošíkom a L. Ivanovom spojenie medzi starými a novými časťami. Od roku 1968 je z celkovej doteraz známej dĺžky pre verejnosť sprístupnených . Vchod do jaskyne leží v súčasnosti vo výške na západnom okraji obce Bystrá.
Jaskyňa vznikla v tmavosivých vápencoch a dolomitoch stredného triasu, ktoré sa tiahnu až po Valaskú. Kľukaté chodby Starej a Novej jaskyne sa vytvorili rozšírením puklín podzemnými vodami riečky Bystrianky v troch vývojových úrovniach. Najnižšou z nich preteká podzemný potôčik, ktorý sa po objavuje v obci Valaská ako vyvieračka. Osobitosťou jaskyne je puklinový charakter chodieb s výzdobou po jednej strane chodby. Zastúpené sú všetky formy sintrovej výzdoby a eróznych tvarov. Zvláštnosťou sú zasintrované okruhliaky nízkotatranskej žuly v horných častiach chodieb. Kvapľové útvary sa najviac vytvorili v Klenotnici v podobe stalaktitov, stalagmitov a záclonovitých závesov. Všetky sú živé, žltobielej farby s vysokým leskom. Medzi najkrajšie patria Zvonivé stalaktity v Katakombách, Baldachýn nad Riečišťom a Kováčska vyhňa pred Peklom. Inde vynikajú nástenné vodopády a pod nimi sintrové jazierka.
Bystrianska jaskyňa zohrala svoju úlohu aj počas 2. svetovej vojny. Keď 20. januára 1945 Nemci obsadili dedinu Bystrá, mnohí obyvatelia našli útočisko v jej podzemných priestoroch. Pod vedením známeho speleológa F. Majku a bratov Mitterpachovcov zostúpili do hĺbky . Tu si medzi tektonickými zlomami urobili úkryt. Von z jaskyne sa však nemohli len tak ľahko dostať, pretože vchod do jaskyne Nemci zamínovali. V mäkkom hlinitom dne, ktoré vystlali skalami a slamou, si urobili lôžka a do fliaš zberali vodu stekajúcu z kvapľov. Takto tu prežili 21 dní. Von sa dostali až po oslobodení Bystrej. V najväčšom dóme je umiestnená pamätná tabuľa, venovaná pamiatke Gabriela Krupu, ktorého zasiahla guľka, keď oneskorene vkĺzol do jaskyne. Mimo prehliadkového okruhu sa nachádza tzv. Liečebná sieň, kde sa v súčasnosti s úspechom liečia horné dýchacie cesty u detí.
V jaskyni bolo pozorovaných trinásť druhov netopierov, a to podkovár malý (Rhinolophus hipposideros), netopier obyčajný (Myotis myotis), netopier Blythov (Myotis blythii), ucháč svetlý (Plecotus auritus), ucháč sivý (Plecotus austriacus) a ďalšie.
Demänovské jaskyne

Demänovské jaskyne tvoria najväčšiu sústavu jaskýň na Slovensku.
Tento komplex asi 30 jaskýň sa nachádza v Demänovskej doline na severnej strane Nízkych Tatier. Hlavné jadro leží na pravej strane potoka Demänovka medzi Machnatou dolinou na Lúčkach a Čiernou dolinou pri Kamennej chate.
Demänovské jaskyne zahrňujú viaceré postupne objavované jaskyne. Z turistického hľadiska sú najvýznamnejšie:
Objavovanie komplexu.
Prvá bola objavená Demänovská ľadová jaskyňa, spomínaná už roku 1299 v listinách ostrihomskej kapituly. Jej prvý opis (aj s pozdĺžnym rezom jaskyne od J. Buchholza ml.) publikoval pod názvom Cserna maius et minus roku 1723 Matej Bel. Okrem nej uvádza aj jaskyne Veľké a Malé Okno, Beníkovú a Dvere.
3. augusta 1921 potom objavil Alois Král za pomoci Adama Mišuru, Ota Hrabala a Jarmily Vránovej jaskyňu slobody, a roku 1923 bola objavená Pustá jaskyňa.
Rôznymi pokusmi (farbením podzemného toku a pod.) sa zistilo, že tieto jaskyne sú spojené a tvoria jeden komplex. Za prepojený jaskynný celok sa však považuje taký systém jaskýň, cez ktorých prirodzené spojenia sa dostal človek. A to nebolo v tomto prípade jednoduché. Spojenie medzi jaskyňou Pustá a Demänovskou jaskyňou slobody sa podarilo nájsť kolektívu speleológov vedených A. Droppom a V. Nemcom 2. júla 1951. Tým vznikol komplex Demänovská jaskyňa slobody-jaskyňa Pustá.
Dňa 26.1.1952 sa z Demänovskej ľadovej jaskyne podarilo P. Révajovi, P. Droppovi a S. Šrolovi preniknúť do jedinečného bludiska Demänovskej jaskyne Mieru. Vytvorili tak ďalší systém Demänovská ľadová jaskyňa – Demänovská jaskyňa mieru.
V roku 1983 preplával Vladímír Žikeš päť sifónov proti prúdu Demänovky a tým dokázal spojenie jaskyne Vyvieranie a Demänovskej jaskyne slobody.
Ak mal byť celý systém Demänovských jaskýň uznaný za jednotný, ostávalo objaviť prirodzené spojenie Demänovskej jaskyne mieru s Demänovskou jaskyňou slobody. To sa však podarilo až po 35 rokoch. 2. januára 1987 sa päťdesiatim ôsmim jaskyniarom z oblastných skupín z Ružomberka, Handlovej, Rožňavy, Terchovej, B. Bystrice, Liptovského Trnovca, Žiliny a Demänovskej doliny podarilo objaviť prirodzené spojenie dvoch najdlhších demänovských jaskýň. Tým sa zaradil systém asi 30 demänovských jaskýň s celkovou dĺžkou viac ako na prvé miesto na Slovensku.
Charakteristika.
Demänovské jaskyne vyhĺbili vody Demänovky v tmavošedých guttensteinských vápencoch stredného triasu na tektonických poruchách smeru JV-SZ a JZ-SV. Prvotným činiteľom bola chemická činnosť atmosférických vôd. Takto rozšírené puklinové priechody umožnili ponor vodám Demänovky a Zadnej vody. Ku zväčšeniu a rozšíreniu niektorých častí jaskýň prispelo aj rútenie z povaly a stien. Postupným zarezávaním sa podzemného toku Demänovky do vápencového podkladu sa v priebehu pleistocénu vytvorilo 9 horizontálnych úrovní v relatívnych výškach 0, 3, 10, 40, 58, 90, 100, 130 a nad terajšou hladinou Demänovky, ktoré nadväzujú na riečne terasy na povrchu. Vo vyprázdnených podzemných dutinách sa sústavne vytvárajú kvapľové útvary.
Demänovská jaskyňa slobody

Demänovská jaskyňa slobody (starší pravopis: Demänovská jaskyňa Slobody) je krasová jaskyňa v Nízkych Tatrách v Demänovskej doline, jedna z Demänovských jaskýň. Objavil ju v roku 1921 Alois Král a je najnavštevovanejšou jaskyňou na Slovensku.
Opis.
Jaskyňa je na kvapľovú výzdobu najbohatšia zo známych Demänovských jaskýň. Umelo prekopaný vstupný otvor leží na západnom svahu Demänovskej Poludnice vo výške , asi nad hladinou Demänovky. Sprístupnená je od roku 1924. Z celkovej dĺžky (spolu s jaskyňou Pustá) je pre verejnosť sprístupnených len . 
Jaskyňa pozostáva z dómov, siení a chodieb, vytvorených v šiestich jaskynných úrovniach, ktoré vznikli počas pleistocénu. Podzemný tok Demänovky teraz preteká najnižšou úrovňou. Jaskynné priestory sú vyzdobené živými kvapľovými útvarmi, sfarbenými zlúčeninami železa a mangánu do žlta až červena. Na povale sa objavujú sklovité brká a hrubšie stalaktity, na dne robustnejšie stalagmity a stĺpy, na stenách kvapľové vodopády. Priehlbiny jaskynného dna vypĺňajú Koralové, Zlaté, Hroznové a Leknové jazierko. Raritou jaskyne sú inovaťové stalaktity v Klenotnici a jaskynné perly - guľôčky podoby hrachu - na dne jazierka vo Veľkom dóme. Že kvaple rastú veľmi pomaly je vidieť napr. na sklovitom brku vo Veľkom dóme, ktoré podrástlo za 10 rokov (195868) len o , čo predstavuje usadenie CaCO3.
Teplota jaskyne je 67 °C a relatívna vlhkosť 9597 %. Tri povrchové otvory vo výškach 812, 870 a spôsobujú silné prievany, čím nadobúda charakter dynamickej jaskyne. 
Z pleistocénnej fauny sa v Medvedej chodbe našli kosti jaskynného medveďa ("Ursus speleus"). V hlinených jazierkach na brehu podzemnej Demänovky žije jaskynný kôrovec krivák ("Niphargus tatrensis"), z jaskynných netopierov tu bol zistený netopier obyčajný ("Myotis myotis"). Pri elektrických reflektoroch vegetujú rôzne druhy rias a machov (vodopád Smútočnej vŕby, Snežný dóm).
Demänovská jaskyňa mieru

Demänovská jaskyňa mieru (starší pravopis: Demänovská jaskyňa Mieru) je zatiaľ verejnosti neprístupná jaskyňa zo sústavy Demänovských jaskýň.
Tvorí genetický spoj medzi Demänovskou ľadovou jaskyňou a Demänovskou jaskyňou slobody. Jej vrchol leží v dolinke Vyvieranie vo výške , asi nad vyvieračkou Demänovky. Z celkovej dĺžky sa pripravuje na sprístupnenie .
Jaskyňa je typom riečnej jaskyne v zrelom štádiu vývoja s bohatou kvapľovou výzdobou. Zahrňuje priestranné chodby a dómy, vytvorené podzemnými vodami Demänovky v piatich jaskynných úrovniach v priebehu staršieho a stredného pleistocénu. V najvyššom poschodí (Kostnica) sa tiež našli kosti medveďa jaskynného.
Driny

Jaskyňa Driny je kvapľová jaskyňa v Malých Karpatoch. Nachádza sa asi na juhozápad od Smoleníc v Smolenickom krase. Územie bolo vyhlásené v roku 1968 a novelizované v roku 1996 s rozlohou ochranného pásma 11,7 ha. Je súčasťou CHKO Malé Karpaty.
Objavili ju v roku 1929 I. Vajsábel a J. Banič. Neboli však prví, ktorí sa pokúšali dostať do jaskyne. Už v roku 1866 v rakúsko-pruskej vojne tu táborili pruskí vojaci. No o naozajstné „prieskumné“ cesty v Smolenickom krase sa pokúšali až od roku 1920 bratia Vajsablovci, Valovci a Štefan Banič (známy ako vynálezca padáka) so synom Jánom. Pokusy boli korunované úspechom až v roku 1929, keď sa I. Vajsablovi a J. Baničovi podarilo po viacerých pokusoch preniknúť do podzemia závrtovým komínom.
O päť rokov neskôr, v roku 1934, sprístupnili prvých . V roku 1950 objavili J Majko, A. Droppa a L. Blaha ďalšie časti jaskyne, ktoré vynikajú zachovalou kvapľovou výzdobou. V roku 1959 ju znovu sprístupnili. Z celkovej dĺžky je dnes pre verejnosť sprístupnený dlhý okruh. Vchod do jaskyne je vo výške v západnom svahu vrchu Driny (), ktorý je tvorený pomerne čistými jurskými vápencami.
Driny sú puklinovou jaskyňou, ktorú vymodelovali zrážkové vody, ktoré prenikali do podzemia systémom puklín, takže chodby sú pomerne úzke. Podzemné priestory nie sú rozsiahle, ale majú veľmi peknú sintrovú výzdobu. Steny sú bohato pokryté sintrom v teplých žltých, červenohnedých a žltohnedých farbách. Scenériu dopĺňajú pagodovité stalagmity a pre túto jaskyňu tak typické zúbkovité záclony. Ďalej sú tu drobné jazierka, sintrové vodopády a na dne bývalých podzemných jazierok sa nachádza hráškovitá výzdoba. K najzaujímavejším priestorom patrí Sieň spolupracovníkov a Sieň Slovenskej speleologickej spoločnosti.
Gombasecká jaskyňa

Gombasecká jaskyňa je kvapľová jaskyňa v Slovenskom krase, nachádza sa v chotári obce Slavec v okrese Rožňava. Slúžila aj ako sanatórium na liečenie chorôb dýchacích ciest, v súčasnosti sa však v jaskyni choroby dýchacích ciest neliečia.
Nachádza sa uprostred Národného parku Slovenský kras na západnom úpätí Silickej planiny, v doline rieky Slaná, asi južne od Rožňavy v katastrálnom území obcí Slavec, Plešivec, Silická Brezová a Silica. Jej vchod leží vo výške Jaskyňu objavili dobrovoľní jaskyniari z Rožňavy 21. novembra 1951 prekopaním Čiernej vyvieračky. Z celkovej dĺžky jaskyne (), bolo od roku 1955 pre verejnosť sprístupnených .
Jaskynné chodby prebiehajú v dvoch horizontálnych úrovniach, s relatívnym prevýšením . Majú približne horizontálny priebeh a vytvorili sa erozívnou a korozívnou činnosťou podzemnej riečky Čierny potok v tektonických puklinách čistých svetlosivých vápencov stredného triasu. Čierny potok, ktorý zbiera vody na Silickej planine, priteká od Silickej ľadnice a do jaskyne sa dostáva sifónovými priestormi. Z toho vyplýva, že ide o jeden genetický silicko-gombasecký systém. 
Vývojovo patrí Gombasecká jaskyňa medzi najmladšie slovenské jaskyne. Má však veľmi impozantnú výzdobu, ktorá pozostáva z rôzne sformovaného sintru, sfarbeného bohatou škálou farieb od bielej cez žltú až po okrovú. Európskou zvláštnosťou sú biele brčká, 2 hrubé a až dlhé, ktoré ostro kontrastujú s červenohnedými povlakmi na stenách. 
Gombasecká jaskyňa býva označovaná za rozprávkovú. Príroda dala kvapľom, rôzne bizarné tvary a podoby, ktoré sú ešte zvýraznené pestrou farebnosťou a sviežosťou, pretože ich tvorba neustále pokračuje. Medzi najkrajšie priestory patria Mramorová sieň s hlbokou studňou, Sieň mieru (sieň Ladislava Herényiho), Sieň múdrosti (sieň Viliama Rozložníka), Brková sieň a ďalšie. 
Jaskyňa má mimoriadne priaznivé mikroklimatické pomery: stálu teplotu okolo 9°C, relatívnu vlhkosť 98%, čistý vzduch a pre človeka priaznivé zloženie aerosólu. Tieto faktory sú dôležité pri liečení niektorých chorôb horných dýchacích ciest. Dosiahnuté výsledky pokusnej liečby v Mramorovej sieni v hĺbke boli úspešné.
Harmanecká jaskyňa

Harmanecká jaskyňa je kvapľová jaskyňa vo Veľkej Fatre, neďaleko Dolného Harmanca, asi na SZ od Banskej Bystrice.
Harmanecká jaskyňa sa nachádza v podcelku Bralná Fatra, nad Harmaneckou dolinou, na severnom svahu vrchu Kotolnica, vo výške , asi nad hladinou potoka Harmanec. 
Vstupná časť jaskyne, ktorú ľudia nazývali Izbica, bola známa od nepamäti. Do ďalších neznámych priestorov sa roku 1932 prekopal M. Bacúrik. Speleológovia postupne objavovali Dóm pagod a Riečisko (1938), Vysoký gotický dóm, Bludný dóm (1942) a priestory za Bludným dómom, takže dnes je známa dĺžka jaskyne . Verejnosti je sprístupnený okruh v dĺžke 1 020 m.
V roku 1968 bola jaskyňa vyhlásená za chránený prírodný výtvor, novelizované v roku 1972, v súčasnosti má štatút národnej prírodnej pamiatky. Jaskyňa sa vytvorila v tmavosivých (guttensteinských) vápencoch stredného triasu v dvoch úrovniach. Je výsledkom korozívnej a erozívnej činnosti ponorných vôd (pritekajúcich z juhu) v priebehu pliocénu, čím predstavuje typ puklinovo-rútivej jaskyne v senilnom štádiu vývoja. Podzemné priestory zahrňujú chodby, siene a dómy založené na vrstvových plochách a tektonických poruchách. Vyzdobujú ju útvary všetkých druhov.
Pozoruhodné sú biele pagody, sintrové jazierka, nástenné vodopády s ružovkastými záclonovitými závesmi vo Vysokom gotickom dóme a Kamenná váza vo Dóme pagod, ktorá je aj v znaku Harmaneckej jaskyne. V Malej sieni sa objavujú aj útvary z bieleho kašovitého sintra. Dno Riečišťa a Nánosovej chodby pokrývajú hlinité a piesčité nánosy ponorných vôd. V rozsiahlych dómoch a sieňach prevládajú mohutné pagodovité útvary s charakteristickými excentrickými stalaktitmi a mäkkým sintrom. V niektorých častiach jaskyne sa nachádzajú jazierka so vzácnymi jaskynnými perlami. Farba kvapľových útvarov je väčšinou biela, len miestami prechádza do žltej a hnedej. 
Teplota jaskyne je 6,2 °C, vlhkosť okolo 97 %. Keďže sa vzdušné prúdy prejavujú len vo vstupných častiach, nadobúda charakter dynamicko-statickej jaskyne.
Z jaskynných netopierov tu boli pozorované: podkovár veľký (Rhinolophus ferrumequinum), podkovár malý (Rhinolophus hipposideros), netopier obyčajný (Myotis myotis), netopier fúzatý (Myotis mystacinus), netopier brvitý (Myotis emarginatus) a netopier ostrouchý (Myotis blythii).
Kryštálová jaskyňa v Malom Rozsutci

Kryštálová jaskyňa v Malom Rozsutci je verejnosti neprístupná jaskyňa v Malej Fatre pod Malým Rozsutcom.
Z mineralogického hľadiska je veľmi významná. Je zaujímavá zo stránky vedeckej, so zreteľom na genézu, je unikátna svojím výskytom, ojedinelým typom kalcitovej výzdoby, ale možno hovoriť aj o jej ohrození, najmä ľudskou činnosťou. Z hľadiska genézy vlastných priestorov možno ich klasifikovať ako typ vrstevnokorozívny.
Vytvorila sa v tmavosivých reiflingských vápencoch patriacich chočskému príkrovu. Otázka vzniku kalcitovej výzdoby je značne zložitá. Pôvodne vyslovený názor o hydrotermálnej výplni puklín sa ukazuje menej pravdepodobný, pretože hĺbková kontinuita s prívodnými cestami hydrotermu je ťažko preukázateľná. Pokus interpretácie vzniku v dôsledku anomálnych hodnôt rádioaktívnych prvkov (žiarenia) publikoval V. Bukinovský (1971). Zdá sa priveľmi voľne interpretovaný a v práci J. Tulisa (1974) je vyvrátený, aj keď autor v závere pripomína, že tým nechce diskutovať o vplyve rádioaktívnych prvkov na kryštalizačné procesy. K meraniam rádioaktivity v Kryštálovej jaskyni J. Tulis (1974) pripomína, že prirodzená rádioaktivita vápencov je nižšia ako okolitého ovzdušia a namerané hodnoty všeobecne nepresahujú klarkové hodnoty karbonátových hornín.
Tieto okolnosti svedčia o tom, že kľúč ku genetickým riešeniam treba hľadať v podiele mikrochemických komponentov, v špeciálnych geochemických podmienkach vzniku, podrobnom kryštalografickom rozbore tvarov, prípadne aj v mikroklimatických podmienkach lokality. Orientačné spektrochemické analýzy ukázali, že prítomnosť mikrochemických komponentov v kalcitoch jaskyne vcelku zodpovedá zloženiu okolitej materskej horniny, z ktorej vznikli vylúhovaním pripovrchovou cirkuláciou vody a v špeciálnych podmienkach v priestoroch jaskyne vykryštalizovali. Rozbory sekundárnej výplne odhalili podstatne širšiu škálu prvkov, čo zrejme súvisí s vlastnosťou ílovitých substancií viazať prvky výplne.
Dĺžka jaskyne je 26 metrov. Dno je intenzívne zasunuté množstvom kalcitových drúz. Keďže aj povrch stien je takmer súvislo pokrytý drúzovým kalcitom, je pravdepodobné, že aj miesta, na ktoré padli odtrhnuté drúzy, boli znovu pokryté kryštálmi. Aj v Kryštálovej jaskyni možno pozorovať, že veľkosť vrcholových kryštálov súvisí s hrúbkou podložky, čo poukazuje na podobné skúsenosti SEKANINU (1962) pri výskume exogénnych kalcitov na Štramberku.
Ojedinelosť výskytu tohto typu jaskynnej výzdoby, aj napriek nešetrným ľudským zásahom (v roku 2002 poškodil(i) neznámy vandal(i) najmä úvodnú časť), predstavuje mineralogické nálezisko mimoriadneho významu.
Torzovité nálezy kostí, najmä v tzv. „cintoríne a v líščej komore", sa zatiaľ podrobne nespracovali. Lokalita je toho času zatvorená. Z ďalších mineralogických nálezov sa v literatúre uvádzajú pyrity ako fysilizačný element v sedimentoch krížňanského príkrovu na Medziholí, hoci ako mineralogické nálezisko nemajú väčší význam.
Važecká jaskyňa

Važecká jaskyňa je kvapľová jaskyňa v Liptovskej kotline pri Važci.
Nachádza sa v doline Bieleho Váhu na severnom okraji Nízkych Tatier v pohorí Kozie chrbty, pri JZ okraji obce Važec, vo výške Jaskyňu objavil študent Ondrej Húska v roku 1922 a o šesť rokov ju provizórne sprístupnili. Neskôr jaskyniari objavili ďalšie priestory v podzemí a v roku 1954 ju sprístupnili už definitívne. Celková dĺžka jaskyne je , z čoho je sprístupnených pohodlnou prehliadkovou trasou. V roku 1968 bola jaskyňa vyhlásená za chránený prírodný výtvor. Važecká jaskyňa je vytvorená v zaujímavom type kotlinového krasu v šedomodrých vápencoch stredného triasu, ktoré sa striedajú so svetlými dolomitmi.
Podzemné priestory vznikli v pleistocéne erozívnou a korozívnou činnosťou vôd Bieleho Váhu, ktoré vnikali pod povrch tektonických puklín hlavne na vrstvových plochách vápencov. Preto majú priestory jaskyne tvar nízkych priestranných sál, sčasti vyplnených riečnymi nánosmi. Podzemné priestory zahŕňajú chodby, dómy a siene, ktoré vznikali na miestach tektonických puklín a mnohé majú rútivý charakter. Priestory jaskyne skrášľuje pestrofarebná, sklovito-modrá, modro-biela alebo voskovo žltá sintrová výplň. Zo stropu visia tenké brčká, stalaktity, záclony, na podlahe sú hrubšie stalagmity a podlahové náteky. Nájdeme tu zátišia bohato zdobené sintrovými nátekmi a mladými kvapľami rôznych tvarov a farieb.
Medzi najpozoruhodnejšie patrí vysoký a široký kvapľový stĺp a Biele záclony v Húskovej sieni, Koralové jazierko v Jazierkovej sieni, Galéria a Zbojnícka komora. Jaskyňa je do značnej výšky vyplnená riečnymi usadeninami (Kostnica, Hlinená chodba, Čarovná záhradka), v ktorých sa zachovali kosti medveďa jaskynného ("Ursus speleus"). 
Važecká jaskyňa je staticko-dynamickým typom jaskyne s priemernou teplotou 7,1°C a vlhkosťou 94%. Z recentných živočíchov sa tu vyskytuje podkovár malý ("Rhinolophus hipposideros"), v sintrových jazierkach žije chvostoskok ("Colembolla").
Kloakovce (Monotremata)

Kloakovce (iné názvy: vtákozobce, vajcorodce, vajcorodé, vtákopyskotvaré, vajconosce, zriedkavo kloačnaté ; lat. Monotremata) je taxón (presnejšie: rad alebo nejaká nadradová kategória) cicavcov. Do kloakovcov patrí najmä vtákopysk divný a ježury.
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Taxón kloakovce patrí v závislosti od použitého systému:
Vnútorná systematika.
kloakovce (Monotremata):
Staršie sa kloakovce niekedy delili na dva rady (prípadne podrady): 
Ostatné vyššie uvedené taxóny (Teinolophidae, Kollikodontidae a spomenuté incertae sedis) vtedy ešte neboli známe.
Charakteristika.
Vajcorodce sú jediné cicavce, ktoré kladú vajcia.
Roľnícka strana Slovenska

Roľnícka strana Slovenska bola jednou z množstva politických strán, ktoré vznikli na Slovensku po nežnej revolúcii a pôsobili na slovenskej politickej scéne v 90. rokoch 20. storočia.
Roľnícka strana Slovenska sa zásluhou utvorenia predvolebnej koalície s Hnutím za demokratické Slovensko (HZDS) v parlamentných voľbách v roku 1994 dostala do NR SR. Bola súčasťou víťaznej koalície, ktorá zvíťazila so ziskom 34,93% hlasov a získala 61 poslaneckých kresiel v Národnej rade SR, aj keď v koalícii nebola HZDS rovnocenným partnerom. Po víťazných voľbách utvorila spolu s HZDS, Združením robotníkov Slovenska a Slovenskou národnou stranou koaličnú vládu.
Predsedom RSS bol Pavel Delinga, podpredsedom Miroslav Maxon.
V roku 1997 sa preferencie RSS pohybovali medzi 1 až 2 %. V novembri 1997 strana zanikla zlúčením s Hnutím poľnohospodárov SR (HP SR) a vytvorením novej politickej strany pod názvom Nová agrárna strana (NAS). Predsedom tohto nového politického subjektu sa stal predseda RSS Pavel Delinga.
Politici Roľníckej strany Slovenska.
Články o politikoch Roľníckej strany Slovenska sú uvedené v kategórii .
RSS

RSS je môže byť skratka pre:
Havrania skala (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Havrania skala () je vrch v pohorí Spišsko-gemerský kras, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Stratená, približne severne od Dobšinej.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Spišsko-gemerského krasu, v centre geomorfologického podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližším sídlom je južne situovaná Stratená, západne sa nachádza Dobšinská Ľadová Jaskyňa, severozápadne Vernár, severovýchodne Hrabušice a juhovýchodne Dedinky. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis.
Havrania skala leží na rozsiahlej planine v centrálnej časti Slovenského raja. Na východe sa nachádza Gačovská skala (), Suchý vrch (), Červená skala () a Bykárka (), severne leží Cigánka () a Lipovec (), západne Vahan (), Štrbáková () a Remiaška () a južne Duča (), Marčeková () a Skala (). Na východnom úpätí sa nachádza Krčmársky potok, jediný významnejší a stabilný vodný tok, smerujúci do rieky Hnilec. Na vrchol vedie značená turistická trasa. 
V okolí Havranej skaly je niekoľko menších jaskynných priestorov, niektoré z nich sú prístupné aj z turistických chodníkov.
Výhľady.
Časť vrcholu pokrýva súvislý lesný porast, časť bralo s nízkou vegetáciou, ktorá umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a blízkych Volovských vrchov, no tiež Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, východnú časť Nízkych Tatier s Kráľovou hoľou, Stolické vrchy a Revúcku vrchovinu.
Nižná

Nižná môže byť:
Ľudovít XII.

Ľudovít XII. (* 27. jún 1462, Blois, Francúzsko – † 1. január 1515, Paríž), bol francúzsky kráľ v rokoch 14981515. Bol z dynastie Valoisovcov, presnejšie z Orleánskej dynastie. Generálne stavy ho prezývali "Оtec ľudu".
Ľud ho miloval, bol dobrý hospodár, dbal o právny poriadok.
Dal sa rozviesť s Janou, sestrou Karla VIII. a oženil sa Annou Bretónskou, vdovou po Karlovi VIII., aby bolo k francúzskej korune pripojené Bretónsko, ktoré bolo posledným samostatným krajom dnešného Francúzska. 
Keďže po praslici pochádzal z rodu Visconti, nárokoval si aj Milánsko a napadol preto Itáliu, kde sa potom v rokoch 1499 až 1513 odohrávali boje (tzv. druhá až štvrtá Vojna o panstvo v Itálii). Po dobytí Milána roku 1499/1500 sa Ľudovít dohodol so španielskym Ferdinandom Aragónskym a obsadil Neapolsko. Ferdinand Aragónsky sa však nato obrátil proti Ľudovítovi a sám dobyl Neapolsko. Nasledovali roky komplikovaných španielsko-francúzskych bojov o Itáliu. Roku 1504 uznalo Francúzsko španielsku nadvládu v Neapolsku, ale ponechalo si Milánsko.
Roku 1511 sa proti Ľudovítovi XII. postavila Cambraiská liga (založená pôvodne 1507 pápežom, rímsko-nemeckým cisárom a Ľudovítom XII. proti Benátkam) spolu s pápežom naverbovanými Švajčiarmi a po ostrých súbojoch medzi Francúzmi a ostatnými v rokoch 1512 a 1513 sú Francúzi úplne vytlačení z Itálie za Alpy. Milánsko pripadlo Švajčiarom.
Po smrti Ľudovíta XII., ktorý nemal deti, sa v roku 1515 stal kráľom Francúzska syn jeho bratanca a zať František I. (1515 – 1547).
Deti.
8. septembra 1476 sa oženil s Janou Francúzskou, sestrou svojho predchodcu Karola VIII., s ktorou sa po svojom nástupe na trón v roku 1498 rozviedol.
8. januára 1499 sa oženil s Annou Bretónskou (14771514), vdovou po Karolovi VIII. Mali spolu nasledujúce deti:
Jeho treťou manželkou sa 11. októbra 1514 stala Mária Tudorová (14961533), len 18-ročná sestra Henricha VIII. Anglického, ale Ľudovít zomrel len tri mesiace po svadbe, a manželstvo bolo bezdetné.
Mal aj nemanželského syna Michala (* 1485 – † 1511), arcibiskupa v Bourges.
Karol VIII. (Francúzsko)

Karol VIII. (* 30. jún 1470, Amboise, Francúzsko† 7. apríl 1498, Amboise), bol francúzsky kráľ v rokoch 14831498.
Pôvod.
Narodil sa ako tretí syn Ľudovíta XI. a Šarloty Savojskej.
Vláda.
Na trón nastúpil po smrti svojho otca roku 1483 a hneď nato vypukol ostrý spor medzi jeho sestrou Annou z Beaujeu a Ľudovítom Orleánskym o poručníctvo a regentstvo. 
Karol bol slabý kráľ. Svojim sobášom s Annou, dedičkou Bretónska, získal túto krajinu pre francúzsku korunu. Ako dedič práv Anjouovcov na Neapolsko podnikol roku 1494 vojenskú výpravu do Itálie, kde v roku 1495 dobyl Neapolsko. Koalícia pápeža so Španielskom, Milánskom a Benátkami ho však z Itálie znova vypudila.
Zomrel len 27-ročný, 7. apríla 1498, pri nešťastí, keď sa hlavou udrel do nízkeho dreveného trámu. 
Jeho smrťou vyhynula staršia vetva rodu Valois. Jeho nástupcom bol Ľudovít XII., pravnuk Karola V.
Rodina.
6. decembra 1491 si vzal Annu Bretónsku, s ktorou mal tieto deti:
Henrich II. (Francúzsko)

Henrich II. (* 31. marec 1519, Saint-Germain-en-Laye, Francúzsko – † 10. júl 1559, Paríž) bol francúzsky kráľ od 31. júla 1547 do svojej smrti.
Vláda.
Vo Francúzsku prenasledoval kalvinistov, ale v zahraničí sa neváhal spolčovať s protestantmi (z politických dôvodov). 
Francúzsky boj proti cisárovi Karolovi V. za jeho vlády znova vypukol, pretože nemecké opozičné kniežatá prenechali Henrichovi II. zmluvou zo Chambord (1552) ríšsky vikariát nad biskupstvami Toul, Metz a Verdun. 
Roku 1556 sa potom, ako sa Karol V. (španielsky kráľ a zároveň rímsko-nemecký cisár) vzdal svojich trónov, nemecko-francúzska vojna zmenila na francúzsko-španielsku vojnu (Henrich II. vs. Filip II.). Táto sa skončila roku 1559 mierom v Cateau-Cambrésis, podľa ktorého Francúzsko stratilo Artois, Flámsko, Franche-Comté, Savojsko a Piemont, ale získalo Calais a biskupstvá z roku 1552. 
Ovdovený Filip II. si vzal Alžbetu, dcéru Henricha II. Henrich II. usporiadal na počesť tejto svadby turnaj (mimochodom posledný historicky známy turnaj), kde bol však pri súboji smrteľne zranený (kolba ho nešťastne zasiahla do hlavy a trafila ho do oka, následkom čoho zomrel).
Rodina.
28. októbra 1533 si zobral za manželku Katarínu Medicejskú (* 1519 – † 1589). Mali spolu desať detí:
Zoznam vládcov Belgicka

Zoznam predsedov vlády.
Belgický predseda vlády sa volá "Premier Ministre" po francúzsky, "Eerste Minister" po holandsky a "Premierminister" po nemecky.
Hoci vedúci predstavitelia vlády boli menovaní už od nezávislosti krajiny, predsedal až do roku 1918 Rade ministrov často kráľ Belgičanov, takže moderná éra predsedov vlád začína po prvej svetovej vojne.
Kotešová

Kotešová je obec na Slovensku v okrese Bytča.
Hlboké nad Váhom

Hlboké nad Váhom je obec na Slovensku v okrese Bytča. Do roku 1998 bola mestskou časťou Bytče.
Polohopis.
Obec leží na západnom okraji centrálnej časti Manínskej vrchoviny, podcelku Súľovských vrchov. Rozkladá sa v údolí Hlbockého potoka a jeho prítokov. Prístupná je cestou III. triedy, napojenej západne od obce na cestu I/61 (Považská Bystrica – Žilina). 
Okresné mesto sa nachádza západným smerom, krajské mesto Žilina je vzdialené východne. 
Turizmus.
Okrajom obce prechádza hranica Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy a južná časť chotára patrí do Národnej prírodnej rezervácie Súľovské skaly. Juhovýchodne od obce sa nachádza 14 metrov vysoký Hlbocký vodopád. Obcou vedie zeleno značený turistický chodník, pokračujúci Hlbockou dolinou popri vodopádu na rázcestie "Pod Roháčom", kde sa pripája na hlavnú magistrálu pohoria. Z lokality sa dá pokračovať na Súľovský, Hričovský a Lietavský hrad, no tiež do Súľova či k jaskyni Šarkania diera.
Hvozdnica

Hvozdnica je obec na Slovensku v okrese Bytča.
Polohopis.
Hvozdnica sa rozkladá v Bytčianskej kotline v blízkosti Javorníkov. Z južnej strany je obtekaná riekou Váh. Preteká ňou potok Štiavnik, ktorý ústi do vodného diela Mikšová, ktoré je viditeľné pri vstupe do obce cez most.
Okrem južnej časti obce je tvorená Podjavorínckou vrchovinou v rozsahu od 310 do 600 m n. v. 
Chotár obce hraničí od severovýchodu smerom k juhu s mestskými časťami Bytče – Malou Bytčou, Mikšovou a Beňovom; na východ je medzi územia Malej Bytče a Mikšovej vklinené územie obce Predmier. Od juhu smerom na západ susedí Hvozdnica s obcami považskobystrického okresu – Podvážie, Jasenica, Stupné a Brvnište. Zo severnej strany susedí s obcou Štiavnik. 
Názov.
Vývin názvu obce
Obec mala v minulosti tieto názvy: 
Kultúra a zaujímavosti.
Zaujímavosti.
Príbehy najstarších obyvateľov obce Hvozdnica a Štiavnik zachytil vo filme "Ako to dokázali?" režisér Juraj Jakubík.
Rodáci.
Gašpar Rovňan (* 8. január 1870, Hvozdnica – † 1. november 1944, Zlaté Moravce) bol slovenský verejný činiteľ, úradník.
Milan Rovňan (1929 Hvozdnica – 24. října 1995 Žilina) byl slovenský fotbalový útočník a trenér.
Školstvo.
Obec Hvozdnica zriaďuje Základnú školu s materskou školou a centrum voľného času, obe sú zaradené do siete škôl a školských zariadení ministerstva školstva. 
Základná škola je určená pre primárne vzdelávanie (1. – 4. ročník) a nie je plne organizovaná, vďaka tomu je v triedach menší počet žiakov na učiteľa. V posledných rokoch bola v škole zrealizovaná rekonštrukcia priestorov a vybavenia. 
Obec prispieva na prevádzku školských zariadení, pretože plnia aj kultúrno spoločenskú funkciu, v roku 2016 to bolo na CVČ sumou dve tisíc eur mesačne.
Jablonové (okres Bytča)

Jablonové je obec na Slovensku v okrese Bytča.
Predmier (okres Bytča)

Predmier je obec na Slovensku v okrese Bytča.
Polohopis.
Predmier sa rozkladá v Bytčianskej kotline blízko Súľovských skál a Javorníkov. Obteká ho rieka Váh a preteká ním potok Hradnianka, ktorá pramení v Súľovských skalách. Katastrálne územie je zalesnené len vo vyšších polohách. Boli tu sídliská halštatské a slovanské z doby poveľkomoravskej.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci Predmier bola v roku 1193 v donácii Bela III., ale archeologické doklady katastrálneho územia obce túto zmienku predchádzajú o pár storočí. Dôkazy o osídlení pochádzajú už z neskorej doby bronzovej. Historicky hmatateľné sú napr. črepy zdobené žliabkami, železná ostroha, rôzne druhy keramiky. Podľa nich možno zaradiť Predmier medzi najstaršie obce okresu.
V najstaršej písomnej zmienke sa obec nazýva "Predmír", pretože bola obohnaná pevným múrom a bola to dobrá poloha pre podpisovanie mierových zmlúv. Neskôr ho však Turci dobyli a tak si obyvatelia museli stavať nové prístrešie.
Názov Predmier sa spomína v roku 1312 v listine v spojení s Predmierským richtárom. Obec bola neskôr darovaná do rúk Podmanických a patrila tak k Považskobystrickému panstvu. Neskôr je názov doložený v podobe "Predmyer", ako to dosvedčuje listina panovníka Mateja z roku 1471, keď bol Predmier darovaný Jánovi Domanickému. Neskôr sa Predmier spomína ako mestečko a obyvatelia ako mešťania. Po vymretí rodiny Podmanických sa Predmier dostal do rúk dedičov Balašovcov. V roku 1573 bolo udelené obci Maximiliánom II. jarmočné právo, právo varenia piva a pálenia liehu a v druhej polovici 17. storočia bolo iba o máličko menším trhovým strediskom ako Bytča.
Ľudia sa tu poväčšine živili poľnohospodárstvom, drotárstvom a prácou v lese. Z remeselnej výroby tu prekvitala najmä kováčska a mlynárska výroba. V obci bol kedysi pivovar, v 19. storočí píla a tiež továreň na výrobu papierových výrobkov.
Hospodárstvo.
Ľudia sa tu živia predovšetkým poľnohospodárstvom a tiež sa nestratila práca v lese. V dedine má svoju prevádzku firma Aladin na výrobu svietidiel. Blízko obce sa nachádzajú firmy vyrábajúce prefabrikáty, gumené výrobky, zdvíhacie hydraulické zariadenie, autodiely a iné.
Veľké Rovné

Veľké Rovné je obec na Slovensku v okrese Bytča, ktorá sa nachádza na severozápadnej časti Slovenska. V obci je veľa miestnych častí/osád medzi najväčšie patria: Horevsie, Rimanovice, Žarnov, Ivor.
Dejiny.
Prvá zmienka o obci "Rovné" pochádza z roku 1540, na tomto území sa predtým nachádzali osady Rimanovice ("Rimanowicz", prvá zmienka 1408) a Kriváč (prvá zmienka 1437), ktoré sa však neskôr vyľudnili a zanikli. V dedine je ešte druhá historická čast a to je časť Horevsie ktorá bola v minulosti dosť považovaná ako centrum obce bol tam kostol, obchody, krčmy, cintorín. V minulosti bola obec známa predovšetkým drotárstvom. Drotárske tradície sa snaží obec naďalej rozvíjať, v Budatínskom zámku pri Žiline ako i v budove Obecného domu vo Veľkom Rovnom sú stále drotárske expozície, obec tiež poriada rôzne kultúrne aktivity.
V obci sa narodil Vladimír Ferko - slovenský spisovateľ, publicista a autor literatúry faktu a jeho brat Milan Ferko - autor historického románu Matúš Čák Trenčiansky a ďalších. Vladimír spolu so synom Andrejom sú autormi románu a rovnomenného scenára k filmu "Ako divé husi" z drotárskeho prostredia.
Symboly obce.
Prvý odtlačok obecného znaku, ako uvádza heraldik Ladislav Vrteľ, je na dochovanej písomnosti z 31. októbra 1794. Nepochybne súvisí so starodávnym patrocíniom pôvodného i terajšieho farského kostola sv. Michala archanjela. Tvar pečatidla je okrúhly a v pečatnom poli je zobrazený sv. Michal archanjel, stojaci na hadovi.
Pečať obce Veľké Rovné nebola v našej heraldickej literatúre známa a jej objavenie je prekvapujúce, osobitne z ikonografického hľadiska. Pozoruhodné je zobrazenie sv. Michala i skutočnosť, že stojí nie na drakovi, ako je nielen v našej, ale aj európskej heraldike obvyklé. Toto vybočenie zo všeobecnej zaužívanej ikonografickej konvencie robí symbol Veľkého Rovného jedinečný. Pozoruhodné sú aj blesky, šľahajúce z anjelovho štítu, presnejšie spoza jeho štítu, ktoré sú tiež v našej heraldike zriedkavé.
Terchová

Terchová je obec na severe Slovenska v okrese Žilina. Je typickou kopaničiarskou obcou s veľkým počtom osád. Svojou geografickou polohou je známa ako turistické centrum Malej Fatry a kultúrna oblasť Žilinského regiónu s pravidelnými podujatiami. 
Poloha.
Obec sa nachádza medzi Krivánskou Fatrou a Kysuckou vrchovinou na severe Žilinskej kotliny. Centrom obce preteká rieka Varínka. Tvorí vstup do Vrátnej doliny. Nachádza sa tu až 68 osád.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1580, kedy patrila panstvu Strečno-Gbeľany. Obyvatelia pracovali v kameňolomoch, lesoch a živili sa chovom oviec. V 19. storočí sa veľká časť obyvateľstva vysťahovala najmä do Kanady, USA, Francúzska a Argentíny. Počas druhej svetovej vojny bola obec pri ústupe fašistických vojsk dňa 8. – 9. apríla 1945 vypálená. Po oslobodení sa niektorí odsťahovali na južné Slovensko.
Kultúra a turizmus.
Obec je známa hlavne svojou kultúrnou tradíciou a ako stredisko cestovného ruchu. Od začiatku 60. rokov sa každoročne koná kultúrny festival Jánošíkove dni. Z podujatí sú známe napríklad Cyrilometodské dni, Country fest Rozmarín, Budzogáň, Deň sv. Huberta a ďalšie. Neďaleko obce sa vo Vrátnej doline nachádza stredisko letnej a zimnej turistiky ako aj lyžiarske stredisko. V obci sa nachádza stála expozícia Považského múzea v Žiline s názvom "Jánošík a Terchová".
Terchovské srdce.
V obci sa v roku 2015 postavila 30 m vysoká rozhľadňa. Nachádzajú sa tu 3 terasy, z ktorých je výhľad najmä na obec Terchovú a okolité vrcholy Malej Fatry.
Náučný chodník diery.
Jánošíkove diery sa nachádzajú v národnej prírodnej rezervácii Rozsutec. Skladajú sa z troch ucelených častí: Dolné diery, Nové diery a Horné diery. Preteká nimi Dierový potok, ktorý ich vyformoval. V Dierach sa nachádza viac ako dvadsať vodopádov, ktoré spolu vytvárajú Vodopády Dierového potoka. Bizarné skalné útvary so špecifickou klímou sú domovom viacerých zaujímavých druhov rastlín a živočíchov. Viac informácií o náučnom chodníku na https://naucnechodniky.eu/naucny-chodnik-diery/
Terchovská muzika.
Významnou časťou terchovského folklóru je ľudová hudba. Hudba sa ústne podávala po generáciách. Prvotne ako spev, trávnice, píšťalky a neskôr sláčiková hudba. Sláčiková skupina sa skladá z jedného/dvoch primášov, kontráša a basáka (hrajúceho na špecifickej dvojstrunovej base tzv. „basičke“). Terchovská muzika je od roku 2013 na zozname svetového ústneho a nehmotného kultúrneho dedičstva ľudstva.
V starších časoch si muzikanti vyrábali sláčikové nástroje sami. Vyrábali ich z drevených prepraviek, „krabíc“. Preto sa terchovská muzika niekedy označuje ako "krabicová/škatuľová muzika".
Mojš

Mojš je obec na Slovensku v Žilinskom kraji v okrese Žilina. V obci sa narodil otec prvého česko-slovenského kozmonauta Vladimíra Remeka.
Poloha.
Obec sa nachádza vo východnej, rovinatej časti Žilinskej kotliny, asi 6 km východne od centra Žiliny. V tesnej blízkosti na juh sa nachádza Vodné dielo Žilina, ktoré je premostené lávkou pre chodcov a cyklistov s mestskou časťou Mojšova Lúčka. Severne od intravilánu prechádza železničná trať Žilina – Košice, za ktorou je výrobný závod Kia Slovakia. Prístup do obce vedie z cesty II/583 (Žilina - Terchová).
Dejiny.
Spomína sa v roku 1419 ako "Vasarfalva", v roku 1438 už ako "Majosfalva". Obec patrila zemianskym rodinám Mojšovskovcov a Záborskovcov. Istý čas patrila hradnému panstvu Strečno. V roku 1598 mala obec 8 domov, v roku 1720 9 daňovníkov, v roku 1787 pri prvom sčítaní ľudu 26 domov, 33 rodín a 189 obyvateľov. Zaoberali sa poľnohospodárstvom, chovom dobytka, chodili na sezónne práce a pltníčili. V obci je klasicistická kúria zo začiatku 19. storočia, vybudovaná na staršom základe a gotická kaplnka sv. Anny z roku 1923. V roku 1925 bola v Mojši založená obecná knižnica.
Jasenové

Jasenové je obec na Slovensku v okrese Žilina. 
Poloha.
Obec leží v Rajeckej kotline, asi 1 km severne od mesta Rajec v smere k Žiline. Východným okrajom preteká rieka Rajčanka, ktorá Jasenové oddeľuje od susedných Kľačí. 
Dejiny.
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1407. V obci sa nachádzal rímskokatolícky kostol zo 14. storočia, postavený v gotickom slohu, a neskôr dvakrát prestavaný: v období baroka a napokon v roku 1882 v neorománskom štýle. Ďalej sa v Jasenovom nachádza rímskokatolícky Kostol Božského Srdca Ježišovho, ktorý bol budovaný od roku 1998 a posvätený v roku 2000. Z roku 1924 je Kaplnka Božského Srdca Ježišovho. Sú tu aj dve kúrie z 19. storočia.
Horný Hričov

Horný Hričov je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Polohopis.
Obec leží na severnom okraji Bytčianskej kotliny, z juhu tiesnená Súľovskými vrchmi a zo severu a západu korytom Váhu. Východne od obce sa nachádza vodná nádrž Hričov, juhozápadne stojí žilinské letisko. Južným okrajom obce vedie železničná trať Bratislava – Žilina, no tiež diaľnica D1 a cesta I/61. 
Žilina je vzdialená východne, Bytča juhozápadne.
Dejiny.
Najstaršia písomná zmienka o obci Rizot (Rizoi), patriacej pod hričovské panstvo, sa zachovala z roku 1208. Poloha na starej považskej ceste predpokladá staršie osídlenie, čo potvrdzuje aj existencia neďalekého hradu. Od roku 1254 patrilo tunajšie panstvo magistrovi Tolušovi (Bartolomej). Od roku 1265 patril „castrum Hrichou“ Mikulášovi z rodiny Beychovcov, od roku 1424 prešiel do majetku kráľovny Barbory, manželky Žigmunda Luxemburského. V polovici 15. storočia hrad i panstvo ovládli Husiti, po roku 1469 sa jeho majiteľom stal Blažej Podmanický. Po roku 1563 sa správcom majetkov stal František I. Turzo, následne boli obce hričovského panstva, vrátane Horného Hričova, pripojené k bytčianskemu panstvu. 
Obyvatelia sa venovali zaoberali poľnohospodárstvu, chovom oviec a prácou v okolitých lesoch. Počas sčítania ľudu v roku 1784 mal Horný Hričov 63 domov, v ktorých žilo 374 obyvateľov, v roku 1828 sa ich počet zvýšil na 487. Poľnohospodársky ráz si obec udržala aj po vzniku Prvej republiky, kedy sa tu okrem ľanového plátna tkali aj koberce, no tiež fungovala píla a dve tehelne. V rokoch 1920 a 1924 Horný Hričov vyhorel, priehradu dokončili v roku 1962, kedy bola zaplavená časť chotára. 
Od roku 1960 patrí do okresu Žilina.
Dolná Tižina

Dolná Tižina je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Poloha.
Obec leží v severovýchodnej časti Žilinskej kotliny, v regióne Horného Považia asi 15 km východne od Žiliny. Východne sa dvíhajú končiare Malej Fatry, západne od obce preteká rieka Varínka. Obcou preteká Tižinský potok, ktorý na okraji Stráže ústi do potoka Kúr. 
Nachádza sa medzi Varínom a Belou, v tesnom susedstve obce Stráža, cez ktorú má cestou II/583 spojenie na Žilinu i Terchovú.
Dlhé Pole

Dlhé Pole je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Dejiny.
Počas Slovenského národného povstania vznikla v obci základňa partizánskeho oddielu Za Vlasť, oddiel pôsobil v obci a okolí až do mája 1945.
Kotrčiná Lúčka

Kotrčiná Lúčka je obec na Slovensku v okrese Žilina. Nachádza sa 4km od obce Nededza. 
Poloha.
Obec sa nachádza na Hornom Považí, asi 10 km severovýchodne od Žiliny. Leží v malej kotline v južnej časti Kysuckej vrchoviny, prístupnej úzkym údolím potoka Kotrčiná. Juhozápadne od obce sa nachádza vrch Straník ().
Dejiny.
Obec  leží v severnej časti bývalej Trenčianskej stolice. Toto územie bolo podľa archeológov osídlené už v mladšej dobe kamennej. Svedčia o tom aj archeologické nálezy v okolitých obciach.  Na rozsiahlom lužickom hradisku, ktoré bolo na Straníku, sú stopy o. Vrch Straník tvorí hranicu chotára našej obce z južnej strany. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1439. V listine z roku 1439 sa obec spomínala ako Kothorchyna Luchka. Zakladateľom a dedičným richtárom bol žilinský mešťan Kotrč. Od roku 1469 mala obec názov Luczka a mala 11 domov. V roku 1720 mala obec 9 daňovníkov a od roku 1773 sa volala Kotrčiná Lúčka. V roku 1798 sa uvádza že v obci žilo 239 obyvateľov. Z roku 1824 pochádza aj Lúčanska pečať.  Až v roku 1933 sa začalo s vedením obecnej kroniky, ktorá nám bližšie dokumentuje udalosti v našej obci. Prvý kronikár (Jakub Milo) uvádza, že v roku 1933 mala obec 64 domov s 396-timi obyvateľmi.  Prevažná väčšina domov bola drevených, so šindľovými alebo slamenými strechami.  Dedina sa rozkladala popri potoku Lúčanka, ktorý vyviera pod Páleniskom, západne od obce. Druhá svetová vojna neobišla ani našu obec. Front prechádzal obcou od 25. Apríla do 30. Apríla.
Kunerad

Kunerad je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Obec leží na juhovýchodnom okraji Rajeckej doliny, na úpätí Lúčanskej Fatry, 5 km na juhovýchod od Rajeckých Teplíc a 20 km na juh od Žiliny.
Dejiny.
Obec pod názvom Hunyarad sa spomína pomerne neskoro, až 1490. Obec vznikla v údolí potoka Bystrička ako zemianska obec. Patrila k zemianskym rodinám Práznovských a Athalmyovcov. V roku 1990 tu bol dobudovaný Kostol Povýšenia svätého Kríža. V roku 2019 bola obec Kunerad zapísaná do zoznamu vypálených obcí na základe nového výskumu a požiadaviek zástupcov obcí a Slovenského zväzu protifašistických bojovníkov (SZPB). 
Kuneradský zámok.
V Kunerade sa nachádza zámok postavený v r. 1916 v secesnom štýle podľa vzoru francúzskej architektúry. Zámok, je ozdobený vežami, arkádami, terasami a vonkajšími schodiskami. V minulosti slúžil ako príležitostné sídlo grófskej rodiny Ballestrémovcov. Počas SNP v Kuneradskom zámku sídlil štáb druhej partizánskej brigády Milana Rastislava Štefánika a nemeckí fašisti 25. septembra 1944 kaštieľ vypálili. Renovovali ho v roku 1974.
Po rekonštrukcii kaštieľ slúžil ako liečebný ústav. Po roku 1989 bol kaštieľ sprivatizovaný. Počas rekonštrukčných prác v roku 2010 bola strecha zničená požiarom a zámok poškodený vodou pri hasení a odvtedy je zámok opustený. Strecha bola opravená len provizórne až po roku a aj v roku 2017 kaštieľ stále chátra, oprava sa odkladá pre nedostatok financií a kvôli legislatívnym sporom medzi vlastníkom Z. Miškolcim a pamiatkovým úradom.
Stránske

Stránske je obec na Slovensku v okrese Žilina. 
Poloha.
Obec leží v severnej časti Rajeckej kotliny, asi 1 km východne od mesta Rajecké Teplice. Preteká ňou Stránsky potok a stavebne je prepojená s Poluvsím. 
Dejiny.
Po prvýkrát sa spomína pri prestavbe kostola z 13. storočia v roku 1368. Ten bol 15. januára 1858 vážne poškodený pri zemetrasení. Jeho pôsobivá zrúcanina s priľahlým cintorínom tu stojí dodnes. V roku 1995 bol postavený nový kostol, ktorý je zasvätený svätej Helene.
Základné informácie o obci Stránske.
Rozloha intravilánu obce: 1875 ha
Počet rodinných domov:  226 (stav k 31.12.2014)
Priemerný vek obyvateľov obce je 38,12 rokov (stav k 31.12.2014)
Narodení v období od 1.1.2014 do 31.12.2014: 12
Zosnulí v období od 1.1.2014 do 31.12.2014:  5
Prisťahovaní do obce v období od 1.1.2014 do 31.12.2014: 24
Odsťahovaní z obce v období od 1.1.2014 do 31.12.2014:  16
Počet obyvateľov  obce k 31.12.2014:  791