burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Eduard Pöschl

Eduard Pöschl (* 11. máj 1820, Viedeň, Rakúsko – † 29. november 1898, Budapešť, Maďarsko) bol rakúsky matematik a pedagóg
Študovať začal v svojom rodisku, kde absolvoval aj gymnázium a filozofické ročníky, neskôr študoval právo v Győri, baníctvo a hutníctvo na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici, mineralógiu a geológiu vo viedenskom Montanistisches Museum, napokon matematiku, strojníctvo a staviteľstvo na technike, tiež vo Viedni. V r. 1850– 1887 pôsobil ako profesor na banskoštiavnickej akadémii, stál na čele katedier deskriptívnej geometrie a staviteľstva (1850– 1866), banského a hutníckeho strojníctva a staviteľstva (1866– 1872), napokon opäť deskriptívnej geometrie (1872– 1887). V r. 1873– 1876 bol prvým voleným riaditeľom školy. 
Venoval sa najmä konštrukčným výpočtom banských strojov, pokusom s konzervovaním dreva používaného v baníctve. V oblasti matematiky nebol publikačne činný ani napriek dlhému pôsobeniu na katedre deskriptívnej geometrie.
Zomrel 29. novembra 1898 v Budapešti.
Alojz Privorszky

Alojz Privorszky (* 1873, Kremnica – † v 1. svetovej vojne, ???) bol slovenský matematik.
Narodil sa v roku 1873. Bol absolventom budapeštianskej univerzity, kde sa v roku 1912 habilitoval ako súkromný docent. Venoval sa najmä projektívnej geometrii, čiastočne aj teórii funkcií. Z týchto oblastí uverejnil niekoľko samostatných prác a štúdií v časopise "Mathematikai és Physikai Lapok". Bol autorom príručky o základoch absolútnej geometrie. Zomrel v prvej svetovej vojne.
Gustáv Prokeš

Ing. Gustáv Prokeš (* 14. september 1915, Bratislava – † 21. jún 1995, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Životopis.
V rokoch 19261934 študoval na Masarykovom reálnom gymnáziu v Bratislave, kde aj maturoval. Po skončení štúdia na Elektrotechnickej fakulte ČVUT v Prahe (19341938) nastúpil ako asistent na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave. V r. 1941 sa tu stal prednostom Ústavu elektriny. Od r. 1950 pôsobil na Katedre fyziky Prírodovedeckej fakulty Slovenskej univerzity ako vedúci oddelenia elektriny. Pre svoju otvorenosť a kritičnosť bol po niekoľkých rokoch nútený z fakulty odísť. Prešiel do Ústavu merania SAV, kde pracoval až do odchodu do dôchodku. 
G. Prokeš patril medzi zakladateľov experimentálnej i teoretickej elektrofyziky na PF SU. Vďaka svojmu nadaniu, hlbokému vzdelaniu, skúsenostiam, tvorivosti a technickej zručnosti sústredil okolo seba mladých asistentov, a tak sa podarilo vybudovať laboratórium pre experimentálnu výuku i výskum. Myšlienkovo sa podieľal na vzniku pracoviska vysokofrekvenčnej magnetickej spektroskopie, čo bol v tom čase svetový trend v experimentálnej fyzike.
Skonštruoval viacero elektrotechnických zariadení. O jeho gnozen na meranie elektrického poľa prejavila záujem aj armáda. V posledných rokoch pôsobenia sa venoval problematike kapacitných snímačov. 
Gustáv Prokeš bol brilantný učiteľ s presvedčivým pedagogickým vystupovaním, logickým výkladom a perfektným podaním matematického aparátu teórie elektromagnetického poľa, osobitne v aplikáciách na oblasť mikrovĺn. Bol principiálnym zástancom praktickej výuky s vysokým podielom samostatnej experimentálnej práce v laboratóriu. Mal hlboko citlivý a trpezlivý osobný prístup voči študentom. Mnohí odchovanci sú mu vďační za svoje neskoršie vedecké úspechy.
František Púchovský

František Púchovský (* 9. marec 1921, Chynorany – † 11. august 1996, Žilina) bol slovenský matematik.
Životopis.
Narodil sa v Chynoranoch. V roku 1941 maturoval na Učiteľskom ústave v Bánovciach nad Bebravou. V rokoch 1947–1950 diaľkovo študoval matematiku a fyziku na Pedagogickej fakulte SU v Bratislave. Ako učiteľ pôsobil na školách všetkých stupňov. Aktívne pracoval v matematickej a fyzikálnej olympiáde v okresoch Dolný Kubín, Žilina i v centrálnych orgánoch fyzikálnej olympiády v Prahe. Na vtedajšiu Vysokú školu dopravnú v Žiline nastúpil v roku 1960. V roku 1970 pod vedením prof. RNDr. Josefa Korousa, DrSc., získal vedeckú hodnosť CSc. a v roku 1971 titul RNDr. V roku 1974 sa habilitoval za docenta. V rokoch 1975–1981 bol vedúcim katedry matematiky a 9 rokov vykonával funkciu prodekana pre pedagogickú činnosť na Fakulte prevádzky a ekonomiky dopravy a spojov. Hneď po príchode na Vysokú školu dopravnú začal aktívne pracovať v odbornom seminári "Ortogonálne polynómy a ich aplikácie", ktorý viedol prof. Korous. Keď prof. Korous v roku 1981 zomrel, prevzal vedenie tohto seminára. Zaoberal sa najmä zovšeobecnenými Jacobiho, Hermiteovými a Laguerreovymi polynómami. Bol autorom vyše 20 vedeckých článkov z tejto oblasti a viacerých skrípt z rôznych častí matematiky pre poslucháčov VŠD. Bol tiež školiteľom ašpirantov-matematikov i pomocným školiteľom ašpirantov-technikov. O prácu profesora Korousa a docenta Púchovského prejavili veľký záujem americkí a španielski matematici. V roku 1989 odišiel do dôchodku, ale i naďalej aktívne vedecky pracoval a zúčastňoval sa seminára. Zomrel 11. augusta 1996 v Žiline a pochovaný je v Banskej Hodruši.
Ján Purgina

Ján Purgina (* 16. máj 1719, Trnava – † 13. jún 1748, pravdepodobne tamže) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Narodil sa 16. mája 1719 v Trnave. Bol jezuitom, absolventom trnavskej univerzity, ktorý popri svojich teologických štúdiach aj vyučoval v nižších ročníkoch. Zachovala sa od neho latinská veršovaná práca o elektrostatických javoch z r. 1746, ktorá bola prvou samostatnou publikáciou venovanou tejto problematike na Slovensku. Autor sa v nej podpísal ako „trnavský básnik“ a v hexametroch popisuje základné experimentálne poznatky o trecej elektrine, priťahovaní a odpudzovaní telies, o elektricky vodivých i nevodivých materiáloch, o elektrickej iskre a iných svetelných účinkoch elektrických javov atď. Zomrel 13. júna 1748 pravdepodobne v Trnave.
Anton Radics

Anton Radics (* 12. november 1726 – † 15. september 1773) bol rumunský matematik, fyzik, pedagóg, kňaz a jezuita.
Životopis.
Narodil sa 12. novembra 1726 v Chesereu (Rumunsko). Profesor matematiky a ďalších predmetov na univerzite v Trnave (1763/1764), filozofie v Budíne, od roku 1769 farár v Bernolákove. Bol autorom diela venovaného prírodnej filozofii Rudjera Josipa Boškovića (1765). Ako Boškovićov stúpenec a dobrý znalec súdobých fyzikálnych poznatkov sa prejavil aj v svojej dvojzväzkovej učebnici fyziky (1766). Poznatky o Franklinových výskumoch atmosférickej elektriny sa vyskytujú v našej fyzikálnej literatúre prvý raz u neho a v učebnici P. Makóa vydanej približne v rovnakom čase. Jeho učebnica vôbec vykazuje veľkú podobnosť s Makóovým dielom, samotnému Boškovičovi však venuje Radics väčšiu pozornosť. Hoci v jeho tvorbe ešte nemožno hovoriť o jednoznačnom víťazstve newtonovskej fyziky, s viacerými Newtonovými tézami sa stotožňuje, napr. pri snahe o exaktný výklad nebeskej mechaniky alebo prijatím Newtonovej emisnej teórie svetla. Zomrel 15. septembra 1773 v Bernolákove.
Martin Raduch

Martin Raduch (* ???, Liptovská Mara (zaniknutá obec) – † ???, ???) bol slovenský učiteľ.
O jeho živote takmer nič nevieme, v roku 1766 pôsobil ako učiteľ v Rakovnici v Gemeri. Poznáme ho ako autora práce "Sprostný, ale zřetedlný traktat arithmetický, pro neumelých a zvláste kupeckého a sedláckého stawu lidj sepsaný…" (Bratislava 1776). Dielo pozostávalo z 23 tabuliek na prepočet hodnôt vtedy používaných mincí – patrilo do kategórie špeciálne upravených násobiliek. Ako také v dobe vydania by už nebolo zvláštnosťou, patrilo však k prvým tlačiam na Slovensku, v ktorých sprievodným textom k matematickému obsahu bola slovakizovaná čeština.
František Rausch

František Rausch (* 13. september 1743, Prellenkirchen, Rakúsko – † 26. január 1816, Bratislava) bol rakúsky matematik a pedagóg.
Narodil sa v Prellenkirchene. Študoval v Bratislave a ako profesor matematických disciplín pôsobil na viacerých školách: na viedenskom Tereziáne, na peštianskej univerzite aj na "Institutum geometricum" a na bratislavskej Kráľovskej akadémii. Prednášal matematiku a niektoré jej aplikácie, zememeračstvo, staviteľstvo, hydrotechniku atď. a okrem matematických učebníc vydal aj kompendiá týchto predmetov. 
Zomrel 26. januára 1816 v Bratislave.
Karol Rečičár

Doc. RNDr. Karol Rečičár, CSc. (* 26. september 1909, Krompachy – † 21. október 1989, Košice) bol slovenský vysokoškolský pedagóg, matematik a publicista.
Životopis.
Narodil sa 26. septembra 1909 v Krompachoch. Po maturite na Gymnáziu v Spišskej Novej Vsi študoval na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity matematiku a deskriptívnu geometriu, kde promoval v roku 1932. Po krátkom pôsobení na Maďarskom gymnáziu v Bratislave a po ukončení základnej vojenskej služby od roku 1934 pôsobí ako profesor matematiky a deskriptívnej geometrie na gymnáziách postupne v Nitre, Kežmarku, Košiciach, Banskej Bystrici, v Jure pri Bratislave a v roku 1945 sa opäť vracia na košické gymnázium. Po založení Vysokej školy technickej v Košiciach v roku 1952 prechádza na Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie Strojníckej fakulty. Na Vysokej škole technickej v Košiciach viedol výučbu deskriptívnej geometrie až do októbra 1974. V rokoch 1969 až 1970 bol vedúcim Katedry matematiky a deskriptívnej geometrie na Baníckej fakulte.
Pracoval v pedagogickej a vedeckej oblasti, presadzoval modernizačné snahy vo výučbe matematiky a deskriptívnej geometrie, pravidelne bol pedagogickým vedúcim ročníkov. V začiatkoch pomáhal budovať katedru materiálne i kádrovo. Zostavil ucelené učebné texty pre študentov. Vybudoval zbierku didaktických pomôcok pre deskriptívnu geometriu, je autorom viacerých skrípt z deskriptívnej geometrie. Aj za pôsobenia na VŠT spolupracoval s Ústavmi pre ďalšie vzdelávanie učiteľov v Košiciach a Prešove a usiloval o zvýšenie úrovne učiteľov matematiky a deskriptívnej geometrie vo Východoslovenskom kraji. Za dlhoročnú pedagogickú činnosť mu udelilo Ministerstvo školstva čestný titul Zaslúžilý učiteľ. 
V odbornovedeckej práci sa najskôr zaoberal cyklografickým zobrazením, potom sa venoval vektorovému premietaniu na princípe Fedorovovom a jeho aplikáciám v banskom meračstve a v geologickom prieskume. Z tejto problematiky viedol výskum na Baníckej fakulte VŠT a publikoval viaceré odborné práce. Zovšeobecnil vektorové premietanie na n-rozmerný euklidovský priestor a skúmal jeho aplikácie v banských technických disciplínach. Z uvedenej tematiky sa habilitoval v roku 1967 a obhájil kandidátsku dizertačnú prácu: "Vektorové zobrazovanie trojrozmerného priestoru a jeho aplikácie v baníctve a strojárstve." 
Bol členom JČSMF od roku 1929 a ostal členom Jednoty aj v období rokov 19391945. Od pôsobenia v Košiciach, od roku 1945, bol členom a potom po viac rokov aj podpredsedom výboru pobočky JČSMF a JSMF v Košiciach. Od roku 1972 do roku 1978 bol členom a predsedom Revíznej komisie pri ÚV JSMF. Svoje lingvistické znalosti dával k dispozícii ako člen Terminologickej komisie pre matematiku pri
ÚV JSMF. Je spoluautorom vydaných aj pripravovaných prác z matematickej terminológie. V r. 1975 Zaslúžilý člen JSMF. S publikačnou činnosťou úzko súvisí aj jeho činnosť v Edičnej rade teoretickej literatúry pri vydavateľstve Alfa v Bratislave. Niekoľko rokov bol edičným referentom pri VŠT v Košiciach. Za úspešnú činnosť na Baníckej fakulte dostal vyznamenanie prezidenta republiky Za pracovnú obetavosť. Zomrel náhle 21. októbra 1989 v Košiciach.
Regiomontanus

Johannes Müller von Königsberg (* 6. jún 1436, Königsberg in Bayern, Bavorsko, Nemecko† 6. júl 1476, Rím, Taliansko), známy pod latinským pseudonymom Regiomontanus, bol nemecký matematik, astronóm a astrológ.
Životopis.
Študoval na univerzite v Lipsku, od (1451) vo Viedni, kde bol žiakom významného astronóma Georga von Peuerbacha. Po krátkom pobyte v Taliansku (pravdepodobne na univerzite v Padove), sa usadil opäť vo Viedni. V roku 1467 prijal pozvanie ostrihomského arcibiskupa a kancelára Jána Vitéza, aby sa stal profesorom matematiky a astronómie na Academii Istropolitane, univerzite založenej v Bratislave kráľom Matejom Korvínom. V Uhorsku, najmä v Bratislave, Ostrihome a Budíne, pobudol do roku 1471 (1470), kedy sa usadil v Norimbergu, založil tam astronomickú pozorovateľňu vrátane dielne na zhotovovanie hvezdárskych prístrojov a tlačiareň, ktorá bola jednou z prvých v Európe. V roku 1476 na pozvanie pápeža Sixta IV. v súvislosti s reformou kalendára odišiel do Ríma, tam však nečakane ako 40-ročný zomrel. 
Patril k najvýznamnejším astronómom predkopernikovskej éry. Okrem pozorovaní sa venoval aj konštruovaniu astronomických prístrojov a najmä zostavovaniu astronomických tabuliek, ktoré boli mimoriadne rozšírené vďaka ich spoľahlivosti v astronómii i navigácii (jeho tabuľky používal napríklad aj Krištof Kolumbus pri svojej ceste do Ameriky). Predovšetkým v súvislosti so zostavovaním tabuliek sa zaujímal aj o matematické problémy, najmä o trigonometriu. Jeho dielo "De triangulis omnimodus libri quinque" (Päť kníh o rozličných trojuholníkoch, 1464) je v dejinách matematiky považované za začiatok samostatného vývoja trigonometrie – jej oddelenia od astronómie, ktorej bola dovtedy súčasťou. Regiomontanus bol zostavovateľom viacerých – opäť veľmi rozšírených a dlho používaných – trigonometrických tabuliek, medzi nimi prvých šesťmiestnych tabuliek funkcie tangens a mimoriadne podrobných tabuliek funkcie sinus. Venoval sa aj rôznym otázkam algebry (riešenie rovníc, operácie s odmocninami) a teórie čísel, bol napr. objaviteľom piateho dokonalého čísla 33 550 336. Pozoruhodné sú aj jeho preklad a komentáre k Ptolemaiovmu "Almagestu" (tu nadväzoval na dielo svojho učiteľa Peuerbacha), ďalej preklad a vydanie viacerých antických i súdobých astronomických a matematických diel.
Anton Revický

Anton Revický (* 12. január 1713, Sátoraljaújhely, Maďarsko – † 15. december 1781, Budín) bol maďarský filozof, prírodovedec a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v Sátoraljaújhelyi. Od roku 1728 bol príslušníkom rehole jezuitov. Študoval na Trnavskej univerzite, kde získal doktorát z filozofie a teológie. 
Učil na jezuitských školách, prednášal na univerzite v Trnave. Od roku 1759 bol v Pešti predstaveným rehoľného domu, riaditeľom gymnázia a po rozpustení jezuitskej rehole duchovným (od roku 1773). Na konci života bol generálnym vojenským vikárom v Budíne. Na trnavskej univerzite, kde okrem svetských a cirkevných dejín prednášal logiku, metafyziku, fyziku a matematiku, patril spolu s J. Ivančičom a Andrejom Jaslinským k tým, čo začali vyučovať filozofiu po novom, na základe výsledkov moderných prírodných vied. Vo fyzike patril medzi tzv. neskorých karteziánov. Napísal knihu "Elementa philosophiae naturalis". Prvá časť -- Všeobecná fyzika (1757) mala 323 strán, druhá –- Špeciálna fyzika (1758) 228 strán. Podľa Revického je pre fyziku typické praktické a evidentné poznávanie príčin a súvislostí medzi javmi, racionálne chápanie a prirodzený výklad prírodných javov. Základom fyziky je experiment. Revického výklad pojmov je viac kvalitatívny, iba v nevyhnutných prípadoch používa vzorce a elementárnu matematiku. Ako teológ často uprednostňoval Bibliu a cirkevné dogmy, dokonca aj pred vlastnými poznatkami. Kopernikovu heliocentrickú sústavu pokladal za možnú hypotézu. 
Zomrel 15. decembra 1781 v Budíne.
Georg Rhaeticus

Georg Joachim von Lauchen Rhaeticus (* 16. február 1514, Feldkirch, Rakúsko – † 4. december 1574, Košice) bol rakúsky matematik a astronóm.
Meno.
Narodil sa ako Georg Iserin. Do veku 14 rokov ho vzdelával otec, mestský lekár vo Feldkirchu. V roku 1528 jeho otca odsúdili za bosoráctvo a popravili ho. Súčasťou rozsudku bol aj zákaz používať priezvisko Iserin, preto sa Georgova matka, pôvodom Talianka, vrátila k svojmu dievčenskému menu Thomasina de Porris a jej syn začal používať meno Georg Joachim de Porris. „Porris“ znamená v taliančine „pór“ a navyše sa Georg necítil byť Talianom, a tak neskôr uprednostnil germanizovanú podobu tohto mena znejúcu „von Lauchen“. Ešte neskôr k tomu pripojil meno Rhaeticus (podľa rímskeho pomenovania jeho rodnej provincie - Rhaetia). 
Štúdium.
Rhaeticus začal po smrti otca študovať na latinskej škole vo Feldkirchu, pričom ho štedro podporoval Achilles Gasser, otcov nástupca na poste mestského lekára. V roku 1528 odišiel študovať do Zürichu na "Frauenmuensterschule", kde zotrval do roku 1531. Matematiku a astronómiu študoval od roku 1532 na univerzite vo Wittenbergu, kde v roku 1535 získal titul magistra.
Práca.
Po získaní magisterského titul zostal na svojej alma mater prednášať matematiku, vyučoval konkrétne aritmetiku a geometriu. O dva roky neskôr podnikol Rhaeticus študijnú cestu. V októbri 1538 sa vybral do Norimbergu za Johannom Schönerom, ktorý vydával knihy vrátane diel, ktoré už 60 rokov predtým chcel publikovať Regiomontanus. Ako Rhaetickus pokračoval v ceste, v Ingolstadte navštívil Petra Apiana a v Tübingene Joachima Cameraria.
V roku 1539 odišiel do Fromborku ku Kopernikovi, kde strávil dva roky. Potom sa do Wittenbergu vrátil, ale ako kopernikovec tu upadol do nemilosti a musel z univerzity odísť. Po pobyte v Norimbergu, Krakove a údajne aj v Moldavsku prežil posledné roky života v Košiciach. Na mladého Georga veľmi zapôsobil prvý Kopernikov náčrt heliocentrickej sústavy ("Comentariolus", 1530), preto sa vydal za jeho autorom. Vo Fromborku sa dôkladne zoznámil s myšlienkami veľkého Poliaka. Ako prvý informoval svet o Kopernikovom systéme vo forme listu J. Schonerovi ("Narratio de libris revolutionum Copernici", 1540). Na jeho naliehanie Kopernik dopracoval svoje hlavné dielo a Rhaeticus sa podstatným spôsobom zaslúžil o vydanie "Obehov nebeských sfér" ( 1543). Až do svojej smrti vlastnil Kopernikov rukopis. V Krakove konal astronomické pozorovania, venoval sa matematike i mineralógii. V posledných rokoch sa živil iba astrológiou a medicínou. Zomrel v Košiciach, podľa niektorých prameňov 4. decembra 1574, podľa iných 4. decembra 1576.
Evžen Říman

RNDr. Evžen Říman, CSc. (* 23. november 1897, Pustkovec – † 16. september 1983, Most) bol český fyzik, matematik a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa 23. novembra v Pustkovci (okr. Nový Jičín). Študoval na gymnáziu v Opave (1913–1916). Absolvoval Prírodovedeckú fakultu v Prahe (1919–1923), kde získal titul RNDr. (1927). V roku 1960 vyštudoval tiež na Elektrotechnickej fakulte ČVUT a v roku 1967 obhájil titul kandidáta vied. 
Ako stredoškolský profesor matematiky a fyziky pôsobil v Nitre (1924–1929), Bratislave (1929–1940) a Prahe (1940–1952). V roku 1952–1970 bol odborným asistentom na Elektrotechnickej fakulte ČVUT. Súčasne na viacerých miestach učil matematiku a fyziku formou konzultácií pre poslucháčov diaľkového štúdia či kurzov – v podnikových inštitúciách ČSD, v Socialistickej akadémii a inde.
Je autorom učebníc fyziky, zbierok príkladov a príručiek na pomoc záujemcom o štúdium na vysokých školách technických. Napísal tiež "Úvod do kryptografie" (1966). V JČSMF organizoval rozmanité prednášky a pracoval tiež v časopise "Rozhledy matematicko-fyzikální". Viedol matematické a fyzikálne olympiády.
Zomrel 16. septembra 1983 v Moste.
Ľudovít Romsauer

Prof. Ľudovít Romsauer (* 23. august 1879, Malacky – † 12. máj 1952, Budapešť, Maďarsko) bol maďarský matematik slovenského pôvodu.
Narodil sa v Malackách. Po absolvovaní bratislavskej reálky a vysokoškolských štúdií na budapeštianskej univerzite, resp. technike spočiatku vyučoval na gymnáziu v Sátoraljaújhelyi, neskôr na gymnáziu a na učiteľskom ústave v Budapešti. V r. 1903 – 1945 pôsobil na katedre deskriptívnej geometrie budapeštianskej techniky, prv ako asistent, od r. 1922 ako mimoriadny, neskôr ako riadny profesor (1924). V r. 1935 – 1937 bol dekanom fakulty stavebníctva. Vydal niekoľko učebníc a zbierok úloh z deskriptívnej geometrie a venoval sa aj projektívnej geometrii (doktorská dizertácia o krivkách 3. rádu – 1908). 
Zomrel 12. mája 1952 v Budapešti.
Karol Rovan

Karol Rovan (* 11. november 1908, Nemčiňany – † 15. december 1982, Bratislava) bol slovenský pedagóg a matematik.
Narodil sa v Nemčiňanoch v okrese Nitra.
Štúdium na Karlovej univerzite v Prahe ukončil v roku 1930. Ako učiteľ pôsobil na rôznych pracoviskách v Piešťanoch, v Novom Meste nad Váhom, v Bratislave na ul. Červenej armády a Gymnáziu Jura Hronca. Značnú pozornosť venoval príprave študentov na matematickú olympiádu. V rokoch 1952 – 1953 bol členom ÚV MO. V rokoch 1968 – 1969 sa aktívne zúčastňoval na príprave vytvorenia Jednoty slovenských matematikov a fyzikov (JSMF). Pomáhal tiež vytvárať koncepciu práce novozaloženej Matematickej sekcie JSMF. V rokoch 1969 – 1971 bol jej prvým podpredsedom. Bol spoluzakladateľom Klubu stredoškolských profesorov matematiky v Bratislave (v roku 1967).
Bol spoluautorom stredoškolských učebníc, zbierok úloh z matematiky a pôsobil aj ako prekladateľ vydavateľstva ALFA. Externe prednášal dejiny matematiky na PF UK a viedol aj semináre na VŠE. Za jeho pedagogickú prácu bol mu udelený titul Zaslúžilý učiteľ. Druhou láskou prof. Rovana bola hudba. Už za pôsobenia v Piešťanoch venoval sa ochotníckemu divadlu a hudobnému súboru.
Zomrel 15. decembra 1982 v Bratislave.
Josef Sahánek

Josef Sahánek (* 18. február 1896, Praha – † 23. marec 1942, Mauthausen, Rakúsko) bol český fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Prahe. Po maturite na vyššej reálke na Žižkove v r. 1914 sa zapísal na Filozofickú fakultu Karlovej univerzity, kde študoval matematiku a fyziku. V šk. roku 1917/1918 bol tiež riadnym poslucháčom štúdia poistnej matematiky na pražskej technike. Prvé tri roky po absolutóriu pôsobil ako asistent na technike v Brne. V tomto období získal spôsobilosť vyučovať matematiku a fyziku. V roku 1921 obhájil dizertáciu Denné variácie smeru vetra v Brne, za čo mu PFKU v Prahe udelila titul RNDr. V dvadsiatych rokoch bol asistentom Fyzikálneho ústavu PF Masarykovej univerzity v Brne ( 1921– 1927). 
Po dvoch rokoch pôsobenia na reálnom gymnáziu v Brne sa v roku 1929 stal na PFMU docentom experimentálnej fyziky na základe habilitačného spisu Výklad vzniku ultrakrátkych elektromagnetických vĺn v elektrónových lampách. Hoci už po smrti riaditeľa FÚ PF MU prof. Macků ( 1929) robil prednášky v zastúpení druhého profesora experimentálnej fyziky, profesorom fyziky, aj to iba nehonorovaným, sa stal až v r. 1934. Medzitým sa habilitoval na brnianskej technike ( 1934) a bol vymenovaný za docenta pre odbor technická fyzika. S účinnosťou od 1. júla 1938 bol dr. J. Sahánek menovaný mimoriadnym profesorom technickej fyziky na Vysokej škole technickej M. R. Štefánika v Košiciach. Po administratívnych a organizačných zmätkoch zavinených hlavne Viedenskou arbitrážou začal prednášať až na jeseň 1939. Krátko nato bol vymenovaný za profesora technickej fyziky a prednostu I. fyzikálneho ústavu brnianskej techniky, preto z Bratislavy odišiel. Lenže práve v deň, keď sa mal oficiálne ujať funkcie – 17. novembra 1939, nemecké úrady uzavreli české vysoké školy. Prof. Sahánek neodpovedal na neskoršie ponuky, aby sa vrátil na Slovensko a zostal v protektoráte. V roku 1942 zahynul v koncentračnom tábore. 
Hoci v prvom období pôsobenia na technike v Brne robil hlavne meteorologické pozorovania, stredobodom vedeckého záujmu prof. Sahánka bolo budenie ultrakrátkych elektromagnetických vĺn v elektrónových lampách. V tomto odbore dosiahol významné úspechy. Jeho hlavné práce boli v rokoch 1925– 1930 uverejnené v popredných odborných časopisoch, ako napríklad Physikalische Zeitschrift, a hojne sa citovali. Okupácia Čiech, zriadenie protektorátu a uzavretie českých vysokých škôl pretrhli sľubne sa rozvíjajúcu vedeckú dráhu niektorých českých fyzikov (napr. V. Kunzla, A. Vašíčka) a mnohí ďalší zaplatili daň najvyššiu. Popri prof. Záviškovi a prof. Dolejškovi medzi nich patril aj prof. Josef Sahánek.
Ján Šajnovič

Ján Šajnovič (* 12. máj 1733, Tordas, Maďarsko – † 4. máj 1785, Pešť) bol maďarský astronóm a jazykovedec.
Životopis.
Narodil sa v Tordasi. Stredoškolské štúdiá absolvoval v Győri a Budíne, v roku 1748 vstúpil do jezuitského rádu a v rokoch 1749– 1750 pôsobil ako učiteľ v Trenčíne, Bratislave a v Egeri.
Od roku 1751 študoval na trnavskej univerzite, kde absolvoval filozofické ročníky, neskôr sa venoval štúdiu teológie, matematiky a astronómie na univerzite vo Viedni. V rokoch 1758– 1760 bol asistentom Maximiliána Hella na astronomickom observatóriu vo Viedni, 1765– 1773 adjunktom univerzitnej hvezdárne v Trnave, od roku 1773 profesorom matematiky na kráľovskej akadémii v Budíne, po presťahovaní univerzity z Trnavy v roku 1777 zároveň adjunktom hvezdárne. V týchto funkciách prispieval do astronomických ročeniek daných observatórií a zúčastnil sa na ich redigovaní. V rokoch 1768– 1770 sa po boku M. Hella zúčastnil vedeckej expedície na ostrov Vardö v severnom Nórsku, ktorej prvoradým cieľom bolo pozorovanie prechodu Venuše pred slnečným diskom. Podrobnosti o tejto expedícii sa dozvedáme práve zo Šajnovičovho, neskôr aj publikovaného denníka, ktorý má mimoriadnu dokumentačnú hodnotu.
Počas expedície sa zúčastnil nielen astronomických, meteorologických a prírodovedných pozorovaní, ale venoval sa aj skúmaniu jazyka Laponcov v súvislosti s diskutovanou otázkou príslušnosti maďarčiny ku skupine ugrofínskych jazykov. V svojom diele "Demonstratio…" vydanom ešte počas expedície v Kodani (1770) ako prvý podal exaktný dôkaz príbuznosti týchto jazykov, čím sa stal zároveň priekopníkom porovnávacej jazykovedy. Bol autorom aj jednej menej významnej astronomickej príručky.
Zomrel 4. mája 1785 v Budapešti.
Jozef Šitko

Jozef Šitko (* 1776, Český Těšín – † 24. november 1833, Banská Štiavnica) bol slovenský inžinier, matematik a fyzik.
Životopis.
Po štúdiách filozofie, práva a matematiky na viedenskej univerzite vyučoval matematiku a fyziku na Východnej akadémii vo Viedni (1803 – 1837), neskôr fyziku na lýceu v Linzi (1807 – 1839). V rokoch 1809 – 1833 stál na čele katedry matematických vied na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici. 
Najväčším prínosom jeho celoživotného inžinierskeho diela bolo zdokonalenie vodostĺpcových banských strojov, ktoré vďaka svojim vylepšeným parametrom dokázali konkurovať i parným strojom a zásadne ovplyvnili technický aj hospodársky vývoj celej štiavnickej banskej oblasti. Konštruoval aj iné banské stroje a zariadenia a navrhol niekoľko zlepšení i v úpravníctve. Jeho vynikajúce technické výsledky boli podmienené predovšetkým nevšednou erudíciou v hydrodynamike, vôbec fyzike a v neposlednom rade aj vo vyššej matematike. Okrem diel technického zamerania uverejnil aj niekoľko prác o rôznych fyzikálnych otázkach súvisiacich s konštruovaním parných strojov a iných technických zariadení. Už v druhom decéniu 19. storočia zaviedol nepovinné prednášky z diferenciálneho a integrálneho počtu na banskoštiavnickej akadémii, čo na technickej vysokej škole bolo priekopnícke aj v medzinárodnom meradle.
Ľudovít Schlesinger

Ľudovít (Ludwig) Schlesinger (* 1. november 1864, Trnava – † 15. december 1933, Giessen, Nemecko) bol nemecký matematik slovenského pôvodu.
Životopis.
Narodil sa v Trnave v židovskej rodine Bernarda Schlesingera a jeho manželky Reginy rodenej Oppenheim. 
Svoje vysokoškolské vzdelanie získal v Nemecku, na univerzitách v Heidelbergu (1882 – 1884) a v Berlíne (1884 – 1887), kde získal aj doktorát. 
Na berlínskej univerzite začal aj svoju vedeckú a pedagogickú dráhu, v r. 1889 získal titul docenta, o päť rokov neskôr profesora. V r. 1897 krátko pôsobil na univerzite v Bonne, ale ešte v tom istom roku prešiel na univerzitu v Kluži, kde potom pôsobil do r. 1910. Napokon v r. 1911 – 1930 bol profesorom matematiky na univerzite v Giessene, kde prežil aj svoje dôchodcovské roky. Pred nástupom Jura Hronca patril k najvýraznejším vedeckým osobnostiam–matematikom pôvodom zo Slovenska. Na univerzite v Kluži bol Hroncovým učiteľom, neskôr v Giessene jeho „Doktorvater“-om, ktorý mal na vedeckú orientáciu nestora slovenských matematikov určujúci vplyv. Sám bol autorom 6 matematických príručiek a monografií, viacerých skrípt, vyše 80 vedeckých štúdií v renomovaných periodikách a asi troch desiatok matematicko-historických prác.
Venoval sa najmä teórii diferenciálnych rovníc, kde okrem pôvodných čiastkových štúdií je osobitne významná jeho rozsiahla a uznávaná príručka Handbuch der Theorie der linearen Differentialgleichungen (Leipzig 1895, 1897 – 1898). V tejto oblasti nadväzoval na dielo E. Bekeho, C. F. Gaussa, E. Picarda, H. Poincaré, B. Riemanna a predovšetkým na práce svojho profesora, neskôr svokra, nemeckého matematika L. Fuchsa. V tomto smere bol pokračovateľom Fuchsovho a Schlesingerovho diela aj J. Hronec. O vývoji teórie lineárnych rovníc napísal Ľ. Schlesinger aj knižnú prácu (1909) a aktívne sa zapojil do systematického spracovania diela Jánosa a Farkasa Bolyaiovcov, neskôr aj Carla Friedricha Gaussa a Leonharda Eulera vrátane vydávania ich súborného diela. Viaceré jeho matematicko-historické výskumy sa stali východiskom odborných matematických štúdií. Venoval sa aj niektorým problémom teórie funkcií komplexnej premennej. Bol editorom a redaktorom časopisu "Journal für die reine und angewandte Mathematik", jedného z najznámejších nemeckých matematických časopisov.
Zomrel 16. decembra 1933 v Giessene.
Augustín Scholtz

Augustín Scholtz (* 21. júl 1844, Rudňany – † 8. máj 1916, Veszprém, Maďarsko) bol slovenský .
Narodil sa 21. júla 1844 v Rudňanoch. Gymnaziálne štúdiá absolvoval v Spišskej Novej Vsi, Rožňave a v Levoči, potom sa venoval štúdiu matematiky a fyziky, v roku 1863–1864 na viedenskej, 1864–1865 na berlínskej univerzite. Od roku 1865 bol profesorom, neskôr aj riaditeľom evanjelického gymnázia v Spišskej Novej Vsi, v roku 1871–1883 profesorom rovnakého gymnázia v Budapešti, začas riaditeľom aj tejto školy. V roku 1879 získal docentúru na budapeštianskej univerzite a začal tam prednášať. V roku 1884 sa stal profesorom a do svojho odchodu na dôchodok v roku 1909 pôsobil na katedre vyššej matematiky na univerzite v Budapešti. Spolu s Lorándom Eötvösom, Gyulom Königom a Jenö Hunyadym bol v roku 1885 zakladateľom prvého neformálneho spolku matematikov a fyzikov v Uhorsku, z ktorého o šesť rokov neskôr vyrástla celokrajinská Matematická a fyzikálna spoločnosť (Mathematikai és Physikai Társulat), ktorá mala celý rad členov aj zo Slovenska. Vedecky sa venoval predovšetkým riešeniu geometrických problémov pomocou determinantov. Je zaujímavé, že väčšinu svojich vedeckých štúdií, v ktorých sa nachádzajú aj výsledky registrované svetovou vedou, publikoval ešte ako gymnaziálny profesor v Budapešti. Vychádzal najmä z podnetov profesora budapeštianskej techniky Jenö Hunyadyho, absolventa matematických štúdií na nemeckých univerzitách, ktorý sám bol inšpirovaný dielom viacerých , medzi nimi Jacoba Steinera, Christiana Staudta a Augusta Ferdinanda Möbiusa. V Scholtzových štúdiách išlo najmä o algebrické skúmanie podmienok, pri ktorých šesť bodov leží na jednej kužeľosečke. Pri svojich úvahách používal determinanty a dokázal o nich pomocnú vetu, ktorá našla bohaté uplatnenie v teórii determinantov a je uvádzaná ako Hunyadyho–Scholtzova veta. Na Scholtzove výsledky, ktoré uverejňoval okrem maďarských periodík aj v Grunertovom Archíve a ďalších časopisoch, nadväzovali okrem samotného Jenö Hunyadyho a ďalších aj viacerí zahraniční odborníci ako Gustav Escherich, Thomas Muir, Ernesto Pascal a ďalší. Zomrel 8. mája 1916 vo Veszpréme v Maďarsku.
Ladislav Schramm

Doc. Ladislav Schramm CSc. (* 25. jún 1920, Užhorod, Ukrajina – † 13. október 1980, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis.
Stredoškolské štúdium ukončil roku 1938 na gymnáziu v Bratislave. Univerzitné štúdium – matematika, fyzika – absolvoval na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave v r. 1942. 
Po celý čas svojej pedagogickej činnosti pôsobil v Bratislave. Do roku 1962 na obchodnej akadémii a na priemyselnej škole strojníckej; v rokoch 1954 – 1958 bol ústredným inšpektorom pre stredné a odborné školy. V rokoch 1962 – 1964 pôsobil na katedre matematiky a deskriptívnej geometrie Strojníckej fakulty SVŠT a od roku 1974 ako docent na katedre evidencie Vysokej školy ekonomickej. Je jedným z tých pedagógov, ktorý svoje odborné a metodicko-didaktické znalosti uplatnil aj v značnom počte vedeckých prác a pri tvorbe učebníc. Jeho vedecké publikácie a vysokoškolské učebné texty sú z oblasti výpočtovej techniky a informatiky aplikované na ekonomiku. Bol vedúcim autorského kolektívu značného počtu učebníc matematiky, fyziky a zbierok úloh pre stredné ekonomické školy. Je tiež autorom početných vedeckých článkov a statí publikovaných v odborných časopisoch. 
Svojou pedagogickou a publikačnou činnosťou sa značne podieľal na zvyšovaní úrovne matematiky v aplikácii na ekonomiku.
Otto Schwartz

Otto Schwartz (* 29. september 1847, Bezdan, Srbsko – † 16. marec 1910, Banská Štiavnica) bol slovenský fyzik.
Životopis.
V rokoch 1865 – 1869 študoval na viedenskej univerzite matematiku a fyziku, neskôr tu dizertáciou z oblasti fyziky získal doktorát (1871).
Celý svoj aktívny život pôsobil na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici: v rokoch 1869 – 1872 ako asistent, resp. adjunkt katedry fyziky a chémie a v rokoch 1872 – 1909 ako profesor a vedúci katedry matematiky. Patril k zakladateľom a najaktívnejším prednášateľom Banskoštiavnického lekárskeho a prírodovedného spolku. Vydal síce svoje prednášky z fyziky formou skrípt, ale vo fyzike ani matematike nebol vedecky aktívny, venoval sa najmä popularizácii novších fyzikálnych, najmä elektrotechnických objavov na pôde spolku a na stránkach rôznych periodík. Významné boli jeho dlhodobé klimatologické a meteorologické pozorovania a publikácie. Zapojil sa do vedeckého programu anglického Výboru pre výskum teplôt v podzemí a 38 rokov robil teplotné merania v banskoštiavnických baniach. Takmer štyri desaťročia robil aj meteorologické pozorovania v oblasti Banskej Štiavnice.
Viera Šimčisková

Viera Šimčisková (rodená Stará; * 15. september 1904, Litomyšl – † 13. august 1997, Bratislava) bola česko-slovenská pedagogička a matematička.
Životopis.
Do roku 1927 študovala matematiku na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V roku 19271934 učiteľka na gymnáziu v Příbrame. V roku 1934 prišla na Slovensko, učila na reálnom gymnáziu v Banskej Bystrici. Roku 1940 prišla do Bratislavy na dievčenské gymnázium na Dunajskej ulici. V rokoch 19451957 bola doma pri deťoch, v roku 1957 išla opäť do školy a až do roku 1975 pôsobila na Strednej škole na Novohradskej ulici (dnešné Gymnázium Jura Hronca). Starala sa o matematické talenty, prispievala do učebníc matematiky a veľmi úspešne pracovala v Matematickej olympiáde. Čestná členka Jednoty československých matematikov a fyzikov. Roku 1965 vyznamenaná medailou Jednoty československých matematikov a fyzikov, 1969 zaslúžilá učiteľka. V roku 1975 išla do dôchodku a ešte niekoľko rokov učila externe.
Zuzana Šimkovicová

RNDr. Zuzana Šimkovicová (rod. Hovorková) (* 10. december 1922, Očová – † 25. január 1983, Bratislava) bola slovenská pedagogička a fyzička.
Život.
V roku 19381939 študovala na gymnáziu vo Zvolene, 19391943 na Učiteľskej akadémii v Modre, kde i maturovala. V 19461948 absolvovala prípravku pre meštianske školy v Banskej Bystrici, Prírodovedeckú fakultu UK vyštudovala diaľkovo v roku 1958. Titul RNDr. obhájila na MFF UK v roku 1981. 
Ako učiteľka a neskôr stredoškolská profesorka pôsobila na rôznych miestach vo Valašskej Belej, Sucháni, Čavoji, Očovej, Bidovciach, Stupave a v Bratislave. V 19511982 učila na stredných školách v Bratislave (gymnázium J.Hronca). V neskoršom období sa ako vedúca predmetovej komisie fyziky zaslúžila sa o zavádzanie nových učebných metód a programov vo vyučovaní fyziky na stredných školách.
Venovala sa výchove talentov a individuálnej práci so študentmi. Mnohí z jej absolventov a žiakov sa stali úspešnými vedeckými pracovníkmi alebo pedagógmi.
Spoluzakladateľka Fyzikálnej olympiády, funkcionárka jej Krajského, neskôr Ústredného výboru. Členka Jednoty slovenských matematikov a fyzikov. Nositeľka viacerých pedagogických ocenení.
Alois Šmíd

Alois Šmíd (* 31. máj 1909, Luže – † 11. jún 1976, Pardubice) bol český pedagóg, matematik a fyzik.
Narodil sa 31. mája 1909 v Luži, okres Chrudim. Jeho otec bol stolárom. Matematiku a fyziku vyštudoval na Prírodovedeckej fakulte KU v Prahe. Po štúdiách nastúpil ako vychovávateľ a súkromný učiteľ ku dvom synom grófa Kinského na jeho zámku v Chlumci nad Cidlinou. V rokoch 1935– 1938 pôsobil na Učiteľskom ústave v Bánovciach nad Bebravou. Tu vyučoval matematiku a fyziku. Treba vyzdvihnúť, že za obdivuhodne krátky čas naučil sa pekne po slovensky. Bol vzorom v osobnej príprave na vyučovanie. Svojím prístupom k obom vyučovaným predmetom získaval si svojich žiakov, čo sa prejavilo, že ho viacerí nasledovali a venovali sa vysokoškolskému štúdiu matematiky a fyziky, napr. P. Baláž, F. Púchovský a mnohí ďalší. Z Bánoviec nad Bebravou prešiel v roku 1938 na učiteľský ústav v Ostrave. Po skončení vojny pôsobil kratší čas v Prahe, neskôr až do roku 1954 na gymnáziu v Příbrami. Tu sa v roku 1952 oženil a v 1953 sa mu narodil syn. Od roku 1954 učil na Strednej priemyselnej škole chemickej v Pardubiciach až do roku 1969. Na všetkých miestach, kde pôsobil, bol vždy hodnotený nielen ako výborný a svedomitý pedagóg, ale súčasne i ako čestný a dobrý človek. Zomrel 11. júna 1976 v Pardubiciach a pochovaný je na cintoríne v Mikuloviciach u Pardubic.
Bedřich Šofr

Bedřich Šofr (* 14. september 1890, Rychnov nad Kněžnou† 12. február 1977, Banská Bystrica) bol český a . Známa osobnosť v pedagogickej praxi, autor učebníc matematiky a geometrie, angažoval sa v matematickej olympiáde aj ako metodik. Ochotnícky herec a organizátor ochotníckeho divadla. Propagátor všestrannej telovýchovy a športu.
Životopis.
Narodil sa 14. septembra 1890 v Rychnově nad Kněžnou. Po gymnaziálnych a univerzitných štúdiách odchádza v roku 1919 na Slovensko do Zlatých Moraviec. V roku 1920 prechádza na gymnázium do Banskej Bystrice, kde pôsobí ako profesor až do roku 1939. Po 20 rokoch pôsobenia v roku 1939 bol daný k dispozícii pražskej vláde. Prešiel do Hradca Králového. Po návrate profesor na iných stredných školách v Banskej Bystrici (od 1950) a na Strednej priemyselnej škole spojovej techniky v Banskej Bystrici (1953-1958). Aktívne sa zúčastňoval na rozvoji spoločenského života v Banskej Bystrici. V 20. rokoch spolupracoval na založení ochotníckeho Divadelného združenia v Banskej Bystrici, 1936 iniciátor samostatného detského divadelného združenia, po 1945 zakladateľ písomnej a fotografickej dokumentácie Divadelného súboru A. Sládkoviča pri PKO v Banskej Bystrici, rkp. (1971). Z jeho žiakov možno spomenúť Jána Cikkera, Karola L. Zachara, Ľudovíta Jakubóczyho a Petra Karvaša.
Roku 1923 zakladateľ ŠK Slávia Banská Bystrica, 1931 zvolený do Obecného zastupiteľstva v Banskej Bystrici.
Jubilejný zjazd Jednoty českých a slovenských matematikov a fyzikov (JČSMF) v Prahe v roku 1962 mu udelil čestné uznanie.
Je autorom publikácií "Geometrické konštrukcie metódou algebraickou" (Banská Bystrica, 1964), "Populárne o počte pravdepodobnosti" (Bratislava, 1967), "Euklidovské geometrické konštrukcie" (Bratislava 1976). 
Napísal trojdielne pamäti "Historie mého života". Toto dielo obsahuje množstvo informácií o živote mesta a zároveň vystihuje atmosféru doby. V archívoch sú zachované dvojdielne "Divadelné spomienky" (na roky 1919–1939). 
Stúpenec čes.-slov. vzájomnosti.
Emil Sokol

Emil Sokol (* 20. január 1910, Čamovce – † november 1979, Prešov) bol slovenský fyzik a pedagóg.
Od roku 1964 do roku 1975 pôsobil na Katedre fyziky Pedagogickej fakulty UPJŠ v Prešove, v rokoch 1965 až 1967 ako vedúci katedry. Pracoval v oblasti didaktiky fyziky a výsledky publikoval v metodickom časopise. Bol autorom učebníc fyziky pre SVŠ a učebných textov pre poslucháčov Pedagogických fakúlt a okrem toho pracoval aj ako člen redakčnej rady časopisu "Fyzika ve škole". Bol predsedom krajského výboru Fyzikálnej olympiády vo Východoslovenskom kraji.
Július Šoltés

RNDr. Július Šoltés (* 2. júl 1935, Tulčík – † 2. február 1990, Bratislava) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Narodil sa v Tulčíku v okrese Prešov. Po absolvovaní vysokej školy pedagogickej, kombinácie matematika a fyzika, učil jeden rok na JSŠ v Liptovskom Mikuláši. Od 1. septembra 1959, odo dňa, kedy Gymnázium Jura Hronca v Bratislave vzniklo, až do svojej smrti bol verný tejto škole. Od vzniku Fyzikálnej olympiády v nej aktívne pôsobil. Nielen ako učiteľ, ktorého žiaci sa vracali z medzinárodných olympiád s medailami, ale aj ako organizátor, člen Krajského výboru FO v Bratislave. Angažoval sa v JSMF, bol členom ÚV JSMF a aktívne pôsobil vo Fyzikálnej terminologickej komisii SAV. Bol dlhoročným členom redakčnej rady časopisu Fyzika v škole, publikoval články s metodickou tematikou vo Fyzikálnych obzoroch a v Bratislavskom učiteľovi. Za svoju dlhoročnú činnosť pre JSMF bol v r. 1975 odmenený Pedagogickým vyznamenaním JSMF, pri výročí založenia FO v r. 1979 dostal Čestné uznanie JSMF a ÚV FO, za záslužnú činnosť fakultného učiteľa dostal Diplom dekana MFF. Písomne mu poďakoval minister školstva a primátor Bratislavy. V r. 1989 bol mu udelený titul Zaslúžilý učiteľ.
Zomrel 2. februára 1990 v Bratislave.
Pavol Šoltés

Doc. RNDr. Pavol Šoltés, CSc. (* 1. január 1941, Hažlín – † 1. júl 1986, Košice) bol slovenský matematik a pedagóg.
Narodil sa 1. januára 1941 v Hažlíne, okr. Bardejov. Stredoškolské štúdium absolvoval v Bardejove, Prírodovedeckú fakultu UK v Bratislave, odbor aplikovaná matematika. Po skončení štúdia odchádza pracovať na práve založenú Prírodovedeckú fakultu UPJŠ v Košiciach. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal roku 1970 na PFUK v Bratislave. Docentom PF UPJŠ v odbore matematická analýza bol menovaný v roku 1973. V rokoch 1972 – 1985 vykonáva funkciu prodekana pre výchovnovzdelávaciu činnosť, v r. 1985 – 1986 funkciu dekana PF UPJŠ. Ako vysokoškolský učiteľ viedol cvičenia a prednášky z matematickej analýzy a z teórie rovníc. Jeho vedeckovýskumná činnosť bola zameraná na teóriu diferenciálnych rovníc. Publikačná činnosť zahrňuje viac ako 25 pôvodných vedeckých prác, ktoré sú často citované v prácach domácich i zahraničných matematikov. Na jeho podnet vznikol v Košiciach seminár z teórie diferenciálnych rovníc. V tomto odbore bol zároveň školiteľom a svojou činnosťou podstatne prispel k výchove mladých odborníkov na východnom Slovensku. S viacerými z nich publikoval spoločné vedecké práce. Bol členom komisií pre rigorózne skúšky, pre štátne záverečné skúšky a iných s celoštátnou pôsobnosťou. Významne sa angažoval pri obsahovej prestavbe štúdia prírodovedných predmetov. Zomrel 1. júla 1986 v Košiciach.
Jan Srb

Jan Srb (* 9. apríl 1898, Telč – † 22. február 1964, Bratislava) bol slovenský matematik českého pôvodu.
Životopis.
Narodil sa v Telči. Základnú školu a reálku vychodil v rodnom meste. Maturoval r. 1916. Dva roky strávil na bojiskách I. svetovej vojny. V rokoch 1919– 1924 študoval matematiku a deskriptívnu geometriu na Karlovej univerzite a ČVUT v Prahe. Od r. 1923 pôsobil 26 rokov ako profesor a riaditeľ na šiestich moravských gymnáziách a reálkach. Od r. 1949 účinkoval na Pedagogickej fakulte v Brne, kde získal doktorát (RNDr.) a r. 1950 bol vymenovaný za docenta. R. 1953 prešiel na Prírodovedeckú fakultu Slovenskej univerzity, kde sa stal r. 1958 profesorom a r. 1960 vedúcim novozaloženej katedry geometrie. Na tomto mieste zotrval až do svojej smrti. 
Vedecké dielo prof. Srba vyšlo z klasických tradícií českej syntetickej projektívnej a algebraickej geometrie. Zaoberal sa rozkladom určitých typov kolineácií na súčin harmonických homológií, riešením rozličných problémov nadkvadrík, rozšírením klasickej Pascalovej vety a špeciálnymi zobrazovacími metódami deskriptívnej geometrie v n-rozmernom afinnom a euklidovskom priestore. Zo zamýšľaného rozsiahleho cyklu podstatná časť práce zostala v rukopise nedokončená. Prof. Srb bol uznávaným odborníkom v metodike vyučovania matematiky a deskriptívnej geometrie na stredných a vysokých školách. Sám mnoho rokov tieto predmety vyučoval na gymnáziách a prednášal na vysokej škole. V medzivojnovom období bol členom zemskej skúšobnej komisie v Brne pre odborných učiteľov meštianských škôl, po II. svetovej vojne patril do kolektívu tvorcov prvých povojnových učebníc matematiky pod vedením akademika E. Čecha a bol jedným z prekladateľov sovietskej učebnice M. V. Bradisa Metodika vyučovania matematiky na stredných školách. Prof. Srb vychoval niekoľko ašpirantov a bol členom i predsedom rôznych vedeckých a odborných komisií. Na škole pôsobil v rozličných funkciách, o. i. bol prodekanom Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského. Univerzita ocenila jeho zásluhy svojou zlatou medailou. Prof. Srb bol vyše 40 rokov členom JČSMF, pôsobil v nej v mnohých funkciách, naposledy v rokoch 1959– 1962 po smrti akademika J. Hronca viedol ako predseda celú organizáciu na Slovensku. JČSMF na svojom jubilejnom zjazde r. 1962 pri príležitosti 100. výročia svojho trvania vyznamenala prof. Srba svojou pamätnou medailou a udelila mu titul Čestného člena. Prof. Srb bol skromný, tolerantný, hlboko humanisticky založený učiteľ a človek s otcovským pomerom k mladším spolupracovníkom a obetavý vychovávateľ mladej učiteľskej generácie. Zomrel 22. februára 1964 v Bratislave.
Ján Štalmašek

Doc. Ján Štalmašek (* 4. máj 1905, Žilina† 23. marec 1968, Bratislava) bol slovenský matematik.
Vzdelanie.
Študoval na reálnom gymnáziu v Žiline, v rokoch 19221927 študoval v Prahe na ČVUT a na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity. V roku 1962 sa stal docentom.
Bibliografia.
Vysokoškolské učebnice:
Stredoškolské učebnice a pomôcky:
Peter Štefan

Peter Štefan, PhD. (* 1941, Bratislava, Slovensko – † 18. jún 1978, Tryfan, Wales, Spojené kráľovstvo) bol slovenský matematik, ktorý sa zaoberal predovšetkým dynamickými systémami a matematickou teóriou entropie.
Narodil sa v roku 1941 v Bratislave, kde aj maturoval. V roku 1965 absolvoval Karlovu univerzitu v Prahe a po ukončení štúdií na nej tri roky pracoval. V roku 1968 bol pozvaný na konferenciu o dynamických systémoch vo Warwicku. Po invázii vojsk Varšavskej zmluvy v roku 1968 emigroval do Veľkej Británie a v roku 1973 získal titul PhD. Pracoval v teórii regulácie a matematickej teórii entropie. Pôsobil na univerzitách v Manchestri, Bangore a Paríži.
Zahynul 18. júna 1978 počas horolezeckého výstupu na vrch Tryfan vo Walese.
Ladislav Šteffko

Ladislav Šteffko (* 11. február 1909, Odessa, Ruská ríša† 17. september 1981, Martin, Česko-Slovensko) bol slovenský matematik a pedagóg.
Po ukončení štúdia matematiky a deskriptívnej geometrie na Karlovej univerzite v Prahe pôsobil na gymnáziách vo Zvolene, Trnave, Košiciach, Prešove, Martine, Kláštore pod Znievom a v Turčianskych Tepliciach. Mimoriadnu pozornosť venoval talentovaným žiakom v matematike. Dostal vyznamenanie z ÚV MO, ÚV JČSMF i ÚV JSMF.