Anna Lacková

Anna Lacková, rod. Domková (pseudonymy pozri nižšie; * 7. august 1899, Mošovce – † 8. september 1988, Myjava) bola slovenská spisovateľka a umelecká prekladateľka. Do roku 1919 pracovala ako banková úradníčka, následne pôsobila ako spisovateľka v slobodnom povolaní, pričom patrila aj k funkcionárkam spolku Živena.
Začínala básnickou tvorbou, no venovala sa predovšetkým tvorbe prózy so ženskou tematikou a literatúry pre deti a mládež. Po druhej svetovej vojne napísala historické romány "Anička Jurkovičová" (1948) a "Z čírej lásky" (1958) na motívy osudov štúrovcov.
Meno.
Anna Lacková, rodným priezviskom Domková, používala pseudonymy "Anna Lacková-Zora", "Anna Lacková Zora", "Anna Zora Lacková", "Teta Zora", "Zora", "Zora Lacková".
Životopis.
Narodila sa v rodine roľníka a obchodníka Jána Domka a jeho manželky Márie, rod. Miškóciovej, ktorí mali okrem nej tri dcéry a dvoch synov. V rokoch 19021913 navštevovala ľudové školy v Mošovciach a v Brezovej pod Bradlom, v rokoch 19131915 študovala na meštianskej škole v Turčianskom Svätom Martine a v rokoch 19151917 na obchodnej škole v Písku v južných Čechách.
Pôsobila ako banková úradníčka Myjavskej banky vo Veľkých Levároch (19171918) a v Myjave (19181919), kde následne žila ako spisovateľka v slobodnom povolaní, pričom pôsobila aj ako predsedníčka tunajšej organizácie spolku Živena. V roku 1954 sa presťahovala do Modry.
Osobný život.
V roku 1919 sa zosobášila s evanjelickým kňazom Pavlom Lackom (1882?). Spolu mali synov Rastislava (19201986), Jána (19251991) a jednu dcéru.
Literárna tvorba.
Prvé verše a prózu uverejnila v roku 1918 v "Národných novinách", časopise "Živena" a iných časopisoch. Knižne debutovala básnickou zbierkou "Jarné spevy" (1921), v ktorej sa usilovala nadviazať na poéziu Pavla Országha Hviezdoslava a slovenskej básnickej moderny. Na radu Eleny Šoltésovej sa preorientovala na prózu a literatúru pre deti a mládež.
Jej medzivojnová tvorba sa vyznačovala didaktizmom, sentimentalizmom a dôrazom na citové problémy ženy, pričom ženskú tematiku spracovala v novelách "Za cieľom života" (1924), "Obrázky zo starých časov" (1925), umelecky náročnejších dievčenských románoch "Zahodené diamanty" (1928), "Myšacia bundička" (1938) a autobiograficky ladenej zbierky próz "Pútnice idú žitím" (1942). V týchto dielach podáva obrazy dievčenského dospievania v konfliktoch života, ľahký sentimentálny tón preplieta jemnou iróniou. Využívala v nich motívy lásky, ľúbostného trojuholníka, dobové chápanie ženskej emancipácie, ale vo svojich dielach tiež popisuje rozpory medzi dušou a telom, citmi a sexualitou, odkazuje často na mysticizmus, špiritizmus, teozofiu, Sigmunda Freuda, pričom jej hľadanie zmyslu života sa pre jej hrdinky často končí martýrskou identifikáciou s obetou Ježiša Krista.
Detskému publiku venovala zbierku básní a rozprávok "Konvalinky, kytka rozprávok a básničiek" (1925), zbierku príležitostných rečňovaniek "Sviatok slovenských detí" (1932) a veselohru "Čertík" (1932). Preložila životopisné dielo nemeckého luteránskeho kňaza a náboženského spisovateľa Wilhelma Löheho "Životopis jednej svätej služobnice Božej z kňazského stavu" (1941).
Po druhej svetovej vojne čiastočne prekonala literárny vplyv predošlej generácie ženských spisovateliek (Terézie Vansovej, E. Šoltésovej). V historických prózach spracovala osudy štúrovskej generácie, pričom sa zamerala na život Jozefa Miloslava Hurbana a jeho manželky v románoch "Anička Jurkovičová" (1948) a "Z čírej lásky" (1958). V rukopise ostal jej román "Horkou šupkou k sladkému jadru" a memoáre "Rozpomienky" 12.