burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Zoznam planétok 3501 – 3750

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Zoznam planétok 3751 – 4000

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Silická ľadnica

Silická ľadnica je zaľadnená priepasť v strednej časti Silickej planiny. Je najnižšie položená ľadová jaskyňa na svete, nachádza sa v nadmorskej výške Je vytvorená v druhohorných strednotriasových vápencoch Silického príkrovu podzemným tokom Čierneho potoka a je súčasťou Silicko-Gombaseckého podzemného hydrologického systému. Vznikla prepadnutím stropu staršieho podzemného dómu asi pred 2000 rokmi. Inverzia flóry a fauny. Významná archeologická lokalita. Nachádza sa neďaleko obce Silica v okrese Rožňava a nie je voľne prístupná, vchod je ohradený plotom.
Chránené územie je v správe Správy slovenských jaskýň a bolo vyhlásené za národnú prírodnú pamiatku v roku 1982. Οd roku 1995 je tiež súčasťou svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Zoznam planétok 4001 – 4250

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Zoznam planétok 4251 – 4500

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Zoznam planétok 4501 – 4750

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Zoznam planétok 4751 – 5000

Dáta použité s dovolením / Data used with permission 
© IAU: Minor Planet Center.
Mučeník

Mučeník alebo martýr (cirkevnolat. "martyr" &lt; gr. "μάρτυς, υρος, ὁ" – „svedok, svedčiaci o udalosti“) je osoba, ktorá znáša, resp. znášala utrpenie, prenasledovanie, mučenie alebo zomrela za svoju vieru, presvedčenie, morálnu hodnotu alebo mravný ideál.
Kresťanstvo.
Asi od polovice 2. storočia sa mučeníkom označuje kresťan, ktorý zomrel za vieru v Krista a tak vydal svedectvo viery preliatím vlastnej krvi (). 
V katolicizme sa pre kánonické dokázanie mučeníctva musia v rámci procesu "beatifikácie" identifikovať štyri konštitučné prvky: prenasledovateľ, mučeník, smrť a jej príčina.
V protestantizme sú za mučeníkov považované aj kresťanské obete katolíckej inkvizície.
Za prvého kresťanského mučeníka je považovaný diakon Štefan, ktorý bol ukameňovaný "(Sk 7)".
Prenasledovateľom je fyzická osoba alebo dokonca určitý systém, ideológia, ktorá je odlišná od mučeníka. To znamená, že prenasledovateľ a mučeník nemôže byť tá istá osoba. Mučeníkom je osoba, ktorá trpela a zomrela pre Krista. Musí to byť kresťan. Po Druhom vatikánskom koncile sa uznáva, že aj iné kresťanské cirkvi majú dar mučeníctva, ale katolícka cirkev vyhlasuje za blahoslavených a svätých iba katolíkov. Materiálnym prvkom mučeníctva je smrť mučeníka.
Štiavnica

Štiavnica môže byť:
Rieka (rozlišovacia stránka)

Rieka môže byť:
Mladá Viedeň

Mladá Viedeň (po nemecky "Jung(-)Wien") bola skupina viedenských spisovateľov a básnikov z konca 19. a začiatku 20. storočia, ktorej vedúcou osobnosťou bol Hermann Bahr. 
Skupina vznikla roku 1891 po Bahrovom návrate do Viedne, kde sústredil okolo seba mladých autorov ako Hugo von Hofmannsthal, Arthur Schnitzler a Felix Salten. Miestom stretnutí skupiny sa stala kaviareň Griensteidl (Café Griensteidl). Bahr pôsobil súčasne ako mentor a ako sprostredkovateľ zahraničnej literatúry. Svoje kontakty s vydavateľstvami a časopismi využíval na podporu mladých, neznámych autorov. Dôležitým nástrojom skupiny bol tiež Bahrov týždenník Die Zeit (vychádzal v r. 1894 až 1904).
Skupina podstatne ovplyvnila vznik a vývoj literárnej moderny v Rakúsku a nemecky hovoriacich oblastiach.
Kratšiu dobu v skupine pôsobil aj Karl Kraus. Podstatne ovplyvnení touto skupinou boli známi autori začiatku 20. storočia ako napríklad Robert Musil, Joseph Roth a Ödön von Horváth.
Hermann Bahr

Hermann Bahr (* 19. júl 1863, Linz, Rakúsko - † 15. január 1934, Mníchov, Nemecko) bol rakúsky impresionistický spisovateľ, dramatik a divadelný a literárny kritik.
Životopis.
Narodil sa v rodine právnika a poslanca Aloisa Bahra. Navštevoval akademické gymnázium v Linzi a benediktínsku školu v Salzburgu. Po presťahovaní do Viedne študoval klasickú filológiu, filozofiu, právo a ekonomiku.
Vo Viedni vytvoril skupinu "Mladá Viedeň", ktorej členmi boli mladí básnici a spisovatelia. Skupina využívala na šírenie svojich diel a názorov Bahrov týždenník "Die Zeit" (vychádzal od roku 1894 do roku 1904).
V rokoch 1906-7 bol režisérom v Deutsches Theater v Berlíne. V roku 1918 pôsobil krátko ako dramaturg v Burgtheater vo Viedni. V období 1907 až 1932 prispieval do rôznych nemeckých novín a časopisov svojimi literárnymi kritikami a články o umení, o.i. do "Berliner Tageblatt", "Frankfurter Zeitung", ai
Napísal takmer 40 divadelných hier a rad románov a publikácií.
Bol dvakrát ženatý, s prvou manželkou Rosou Joklovou sa rozviedli v roku 1909, druhou manželkou bola wagnerovská speváčka Anna Mildenburgová. Od roku 1912 žil v Salzburgu. V roku 1922 sa s manželkou presťahovali do Mníchova, kde strávil záver života. Je pochovaný v rakúskom Salzburgu.
164P/Christensen

164P/Christensen je periodická kométa, ktorú objavil Eric J. Christensen.
170P/Christensen

170P/Christensen je periodická kométa, ktorú objavil Eric J. Christensen.
173P/Mueller

173P/Mueller je periodická kométa, ktorú objavila Jean Muellerová.
171P/Spahr

171P/Spahr je periodická kométa, ktorú objavil Timothy B. Spahr.
172P/Yeung

172P/Yeung je periodická kométa, ktorú objavil William Kwong Yu Yeung.
168P/Hergenrother

168P/Hergenrother je periodická kométa, ktorú objavil Carl W. Hergenrother.
147P/Kushida-Muramatsu

147P/Kushida-Muramatsu je periodická kométa, ktorú objavili Yoshio Kushida a Osamu Muramatsu.
152P/Helin-Lawrence

152P/Helin-Lawrence je periodická kométa, ktorú objavili Eleanor Francis Helinová a Kenneth J. Lawrence.
155P/Shoemaker

155P/Shoemaker je periodická kométa, ktorú objavili Carolyn Jean Spellman Shoemakerová a Eugene Merle Shoemaker. Táto kométa sa rozpadla pri prelete pri jupitere a dopadla v 7-mich kusoch do jupitera.
Námestie sv. Michala

Námestie Sv. Michala sa nachádza v centre Hlohovca. 
Pomenované je podľa archanjela Michala. Nachádzajú sa tu kostol sv. Michala z roku 1242 a kaplnka sv. Anny z roku 1748. Okrem toho sa na námestí nachádza napr. hotel Jeleň, mestská knižnica, park s fontánou a mnoho obchodov a pohostinstiev.
Námestie sv. Cyrila a Metoda

Námestie sv. Cyrila a Metoda je námestie:
Rádiológia pečene

Rádiológia pečene je oblasťou medicínskeho odboru rádiológia, a zaoberá sa zobrazovaním chorobných stavov tohto orgánu za pomoci röntgenového žiarenia, ultrazvuku a magnetickej rezonancie.
CT vyšetrenie pečene.
Pre kvalitné vyšetrenie pečene je nevyhnutné použitie helikálnej počítačovej tomografie. Denzita normálneho parenchýmu pečene sa pohybuje medzi 40 až 70 HU.
Význam vnútrožilového podania kontrastnej látky (k.l.).
Pečeň má dvojité cievne zásobenie: 25% krvi je z pečeňovej tepny ("arteria hepatica"), 75% z vrátnice ("vena portae"). Podanie kontrastnej látky zväčší rozdiel denzít medzi normálnym parenchýmom a ložiskom v pečeni - a veľkosť tohto rozdielu v rôznych fázach prechodu kontrastnej látky pečeňou závisí od toho, ktorý z týchto dvoch zdrojov krvi je hlavným „zásobovačom“ ložiska v pečeni.
Rozlíšenie jednotlivých chorobných stavov pečene preto často vyžaduje dynamické vyšetrenie po vnútrožilovom podaní kontrastnej látky - v "arteriálnej fáze" (12-20 sekúnd po začiatku podávania k.l.), fáze redistribúcie ("artério-portálnej fáze"; 20 až 60 s po začiatku podávania k.l.) a vo "fáze rovnovážnej" (120 sekúnd po začiatku podávania k.l.). V arteriálnej fáze sa maximálne sýti aorta, tepny a výrazne i ložiská v pečeni, ktoré majú zásobenie hlavne z a.hepatica. V arterio-portálnej fáze sa do pečene dostáva kontrastná látka z vena portae a dochádza k výraznému sýteniu normálneho parenchýmu, zásobovaného najmä krvou z tohto zdroja. Je to ideálna fáza na zobrazenie málo cievne zásobených - tzv. hypovaskularizovaných ložísk, ktoré vyniknú oproti „svietiacemu“ parenchýmu pečene. V rovnovážnej fáze dochádza k vyrovnaniu denzít parenchýmu pečene a krvi, kontrastná látka sa rovnomerne distribuuje intra- i extracelulárne. Následkom je zníženie kontrastu väčšiny ložísk v pečeni s jej parenchýmom.
Kontrastnú látku je potrebné podávať automatickou striekačkou vo forme bolusu - čo znamená, že určitý objem kontrastnej látky sa podáva konštantnou rýchlosťou priamo do žily pacienta. Objem sa pohybuje v závislosti od hmotnosti a obsahu jódu v k.l. - obyčajne medzi 75 až 100 ml, podáva sa jednorazovo rýchlosťou 2-3 ml/s. Množstvo potrebnej kontrastnej látky možno znížiť následným podaním bolusu fyziologického roztoku, ktorý „tlačí“ k.l. pred sebou - k tomu je však potrebná dvojcestná automatická striekačka.
169P/NEAT

169P/NEAT je periodická kométa, ktorú objavil projekt NEAT.
166P/NEAT

166P/NEAT je periodická kométa, ktorú objavil projekt NEAT.
163P/NEAT

163P/NEAT je periodická kométa, ktorú objavil projekt NEAT.
126P/IRAS

126P/IRAS je periodická kométa, ktorú objavila družica IRAS.
125P/Spacewatch

125P/Spacewatch je periodická kométa, ktorú objavil projekt Spacewatch.
146P/Shoemaker-LINEAR

146P/Shoemaker-LINEAR je periodická kométa, ktorú objavili Carolyn Jean Spellman Shoemakerová, Eugene Merle Shoemaker a projekt LINEAR.
160P/LINEAR

160P/LINEAR je periodická kométa, ktorú objavil projekt LINEAR.
165P/LINEAR

165P/LINEAR je periodická kométa, ktorú objavil projekt LINEAR.
159P/LONEOS

159P/LONEOS je periodická kométa, ktorú objavil projekt LONEOS.
150P/LONEOS

150P/LONEOS je periodická kométa, ktorú objavil projekt LONEOS.
167P/CINEOS

167P/CINEOS je periodická kométa, ktorú objavil projekt CINEOS.
162P/Siding Spring

162P/Siding Spring je periodická kométa, ktorá bola objavená na observatóriu Siding Spring Observatory.
148P/Anderson-LINEAR

148P/Anderson-LINEAR je periodická kométa, ktorú objavili Jean H. Anderson a projekt LINEAR.
156P/Russell-LINEAR

156P/Russell-LINEAR je periodická kométa, ktorú objavili Kenneth S. Russell a projekt LINEAR.
158P/Kowal-LINEAR

158P/Kowal-LINEAR je periodická kométa, ktorú objavili 24. júla 1979 Charles Thomas Kowal a projekt LINEAR ..
161P/Hartley-IRAS

161P/Hartley-IRAS je periodická kométa, ktorú objavili Malcolm Hartley a družica IRAS.
Astrodynamika

Astrodynamika je vedný odbor zaoberajúci sa štúdiom pohybu rakiet, striel a kozmických lodí pomocou Newtonových pohybových zákonov a gravitačného zákona. Je to odbor nebeskej mechaniky.
Kométa Bennett

Kométa Bennett alebo C/1969 Y1 patrila medzi dve veľké kométy 70tych rokov.
Kométa zatmenia

Kométa zatmenia alebo C/1948 V1 bola veľmi jasná kométa objavená počas úplného zatmenia Slnka 1. novembra 1948.
Kométa Beljawsky

Kométa Beljawsky alebo C/1911 S3 bola neperiodická kométa, ktorú objavil Sergej Ivanovič Beľavskij.
Kométa Brooks

Kométa Brooks alebo C/1911 O1 bola neperiodická kométa, ktorú objavil William Robert Brooks.
Kométa de Kock-Paraskevopoulos

Kométa de Kock-Paraskevopoulos alebo C/1941 B2 bola neperiodická kométa, ktorú objavil Reginald Purdon de Kock a John S. Paraskevopoulos.
Sylvester Stallone

Sylvester Enzio Stallone (* 6. júl 1946, New York) je americký filmový herec, scenárista a režisér, v 80. rokoch 20. storočia predstaviteľ drsných silákov v akčných dobrodružných trileroch. Jeho najznámejšie filmy sú série "Rocky" a "Rambo".
Súkromný život.
Stallone bol ženatý 3-krát. Vo veku 28 rokov – 28. decembra 1974, sa oženil so Sashou Czack. Narodili sa im 2 synovia – Sage Moonblood (* 5. máj 1976 - † 13. júl 2012) a Seargeoh (* 1979). Manželstvo bolo rozvedené 14. februára 1985. V tom istom roku po ukončení rozvodového konania sa 15. decembra 1985 oženil s modelkou a herečkou Brigitte Nielsen, v Beverly Hills, Kalifornia, USA. Jeho druhé manželstvo vydržalo 2 roky. V máji 1997 sa Stallone oženil s Jennifer Flavin, s ktorou má 3 dcéry: Sophia Rose (* 27. augusta 1996), Sistine Rose (* 27. júna 1998) a Scarlet Rose (* 25. mája 2002).
Dagmar Daneková

 
 
Dagmar Daneková (* 20. február 1978, Žilina) je slovenská vzpieračka
V roku 2000 reprezentovala Slovensko na olympijských hrách v Sydney, kde v kategórii 58 kg obsadila 9. miesto.
Súťažila na troch svetových šampionátoch, naposledy na majstrovstvách sveta 2001. Najlepší výsledok na majstrovstvách sveta dosiahla v roku 1998, kde v kategórii 53 kg skončila na 5. mieste.
Karol Kmeťko

Karol Kmeťko (* 12. december 1875, Dolné Držkovce – † 22. december 1948, Nitra) bol slovenský rímskokatolícky duchovný, diecézny biskup nitriansky, arcibiskup "ad personam", autor náboženských publikácií a článkov.
 V rokoch 19181920 bol členom Revolučného národného zhromaždenia, v roku 1920 sa stal poslancom Národného zhromaždenia za HSĽS. Na svoj mandát rezignoval v roku 1922 po zaujatí funkcie biskupa.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska a vzniku ČSR bolo treba urýchlene riešiť otázku biskupov na Slovensku. Nitriansky biskup Viliam Baťán (Batthyány) a banskobystrický biskup Wolfgang Radnai boli vypovedaní z územia ČSR. Rožňavský biskup Ľudovít Balás zomrel v Rožňave 18. septembra 1920. Vláda uvažovala aj o vypovedaní košického biskupa Augustína Fischera-Colbrieho. Väčšia časť ostrihomskej arcidiecézy sa stala súčasťou ČSR a arcibiskup Ján Černoch (Csernoch) zostal v Ostrihome, ktoré sa stalo súčasťou Maďarska. 
V tejto situácii pápež Benedikt XV. v tajnom konzistóriu 13. novembra 1920 vymenoval prvých troch slovenských biskupov – Mariána Blahu pre Banskobystrické biskupstvo, Karola Kmeťka pre Nitrianske biskupstvo a Jána Vojtaššáka pre Spišské biskupstvo. Všetkých troch vysvätil 13. februára 1921 v Nitre pápežský nuncius v Prahe Clemente Micara, hlavnými spolusvätiteľmi boli neskorší pražský arcibiskup Karel Kasper a pražský pomocný biskup Anton Podlaha.
11. mája 1944 ho pápež Pius XII. menoval za arcibiskupa "ad personam".
Dôležitosť vymenovania K. Kmeťka za arcibiskupa tkvela v tom, že na Slovensku sa ešte pred 2. svetovou vojnou vyzdvihla všeobecne uznávaná cirkevná autorita, o ktorú sa mohli katolíci oprieť po zmene politického režimu. Určitou nevýhodou bol jeho vysoký vek a horší zdravotný stav. Jeho autoritu nemohli spochybňovať ani odporcovia HSĽS, od ktorej sa Kmeťko odpútal ešte v medzivojnovom období. Veľa zavážil aj jeho postoj proti rasovému zákonodarstvu a neľudskostiam páchaným v spojitosti s riešením „židovskej otázky“ na Slovensku.
Ujímal sa prenasledovaných a väznených. V záujme týchto vykonal niekoľko sto intervencií, pričom nikdy nehľadel na ich náboženskú príslušnosť, ani na ich árijský alebo neárijský pôvod. Koncom septembra 1944 osobne vyhľadal veliteľa nemeckého Gestapa, aby zamedzil prenasledovanie obetí nacizmu, čo bolo pre neho nie malým uponížením.
Okres Břeclav

Okres Břeclav je okres v Česku v Juhomoravskom kraji. Jeho sídlom je mesto Břeclav. Rozloha okresu je , s počtom obyvateľov 123 161 osôb (hustota je 105 obyvateľov na ). V okrese Břeclav je 69 obcí, z toho 10 miest.
Susedí na západe s okresom Znojmo a na severozápade s okresom Brno-venkov, na severe s okresom Vyškov a na severovýchode s okresom Hodonín, všetky v Juhomoravskom kraji. Z juhu je okres vymedzený štátnou hranicou so Rakúskom a z juhozápadu štátnou hranicou so Slovenskom.
Hilda Múdra

Hilda Múdra, rodená Hildegard Klimpel (* 1. január 1926, Viedeň – † 22. november 2021, Bratislava) bola slovenská trénerka krasokorčuľovania rakúskeho pôvodu. V roku 1947 sa vydala za Jozefa Múdreho, odvtedy žila v Bratislave. Pätnásť rokov bol jej zverencom najúspešnejší slovenský krasokorčuliar, olympijský víťaz Ondrej Nepela. Viedla aj Miroslava Šošku, Jozefa Sabovčíka, Mariana Filca, Agnesu Búřilovú a iných.
Na jej počesť boli pomenované medzinárodné majstrovstvá špeciálnych olympiád v krasokorčuľovaní s názvom Pohár Hildy Múdrej. V roku 2000 prevzala od prezidenta Rudolfa Schustera cenu za Ondreja Nepelu pre najlepšieho slovenského športovca 20. storočia.
Hlohovec (okres Břeclav)

Hlohovec je obec v Česku, ktorá leží neďaleko Valtíc. V písomných prameňoch je po prvýkrát spomenutá až v roku 1414, vznikla ale už v 13. storočí ako kolonizačná dedina založená pasovským biskupstvom. Od tohto je aj odvodený jej nemecký názov Bischofswarth, čiže biskupská stráž, lebo jej katastrom viedla pôvodná moravsko-rakúska hranica.
Izabela Makaiová

Doc. MUDr. Izabela Makaiová, CSc. je slovenská lekárka. Vypracovala viacero diagnostických metód nukleárnej medicíny a uviedla ich do rutinného využívania. Zameriava sa najmä na nukleárnu onkológiu. V súčasnosti pôsobí v "Onkologickom ústave sv. Alžbety" na Heydukovej ulici v Bratislave ako prednostka "Kliniky nukleárnej medicíny Lekárskej fakulty Univerzity Komenského".
Marína Čeretková-Gállová

Marína Čeretková-Gállová (* 26. september 1931, Zbehy – † 22. október 2017, Nitra) bola slovenská spisovateľka.
Životopis.
V roku 1957 absolvovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Po promócii nastúpila do literárno-dramatickej redakcie v Česko-slovenskom rozhlase. Pre svoje zásadné občianske postoje dostala k 31. decembru 1970 výpoveď. V dôsledku toho pracovala v rokoch 1971 – 1978 ako kultúrno-propagačná referentka v Odevných závodoch v Košiciach, neskôr po zmene bydliska ako kultúrna referentka na Strednej priemyselnej škole potravinárskej v Nitre. Žila v Nitre.
Tvorba.
Debutovala v roku 1962 zbierkou noviel "Koniec líšky". Vyjadruje v nej citový život žien, novely sú pretkané erotickými motívmi. V jej ďalších dielach sa opakujú rovnaké motívy – nešťastná láska, odcudzenie medzi mužom a ženou, medzi deťmi a rodičmi. Okrem prózy napísala aj viac ako desať rozhlasových hier.
Entomológia

Entomológia (z gr. "en-tomon" = vrezaný, vrezaná vec + "logos" = reč, slovo, rozum, filozofická náuka…) je vedný odbor zoológie, ktorý sa zaoberá štúdiom hmyzu ("Insecta"). 
História.
Prvým človekom v histórii ľudskej spoločnosti, ktorý sa zaoberal entomológiou bol v štvrtom storočí pred našim letopočtom Aristoteles (384 pred Kr. – 322 pred Kr.). Tento staroveký grécky vedec a filozof dal základ vzniku zoológie, t. j. vede, ktorá sa zaoberá výskumom živočíchov a zahŕňa v rámci svojho výskumu i obrovskú skupinu malých živočíchov – hmyz. Práve Aristoteles má hlavný podiel na založení a definovaní vedného úseku zoológie, ako vede o hmyze, tzv. entomológie. Aj názov tejto vedy – entomológia (z gréckeho εντομος) pochádza od Aristotela, lebo entomon znamená po grécky hmyz a logos je veda.
Entomológia na Slovensku.
V histórii slovenskej entomológie sú mnohí entomológovia iného pôvodu, ako slovenského. Ide o entomológov, ktorí boli pôvodom z Rakúska, Uhorska, Čiech, Poľska, Talianska, Nemecka, Anglicka, ale i iných krajín. V minulosti sa entomológii venovali ľudia z iných profesií a amatérski entomológovia prispeli k rozvoju tejto vedy.
Bežnou činnosťou s entomologickým charakterom v histórii bolo včelárstvo. V ďalšom období hmyz skôr vystupuje ako nepriateľ ľudí, lebo ich pripravoval o časť úrody, ktorá sa v tej dobe značne ťažko získavala.
V období stredoveku (5. – 15. storočie) dochádza vplyvom náboženstva a jeho dogiem k celkovej stagnácii rozvoja všetkých prírodných vied a tradujú sa naďalej v celej vede, a teda i v entomológii omyly Aristotela zo staroveku a zastáva a uznáva sa za správne mnoho poloprávd a skreslených, nevedeckých záverov.
Začiatkom 14. storočia sa v Európe začína šíriť nový myšlienkový prúd, ktorý mal svoj pôvod v Taliansku vo Florencii. Bola to renesancia, ktorá znamená „znovuzrodenie“ pôvodných antických myšlienok. Toto obdobie malo význam pre celkové uvoľnenie názorov na štúdium prírodných vied a formujú sa nové, moderné názory, ktoré ovplyvnili mnohých významných entomológov v ich budúcom prírodovednom výskume.
Ambróz Lazík

ThDr. Ambróz Lazík (* 7. december 1897, Trstín – † 20. apríl 1969, Trnava) bol rímskokatolícky duchovný, titulárny biskup appijský a apoštolský administrátor Trnavskej apoštolskej administratúry.
Životopis.
Po maturite v malom seminári v Trnave nastúpil v roku 1917 vojenskú službu, z ktorej sa vrátil v roku 1919 a pokračoval v bohosloveckých štúdiách v Nitre. Kňazské svätenie prijal 29.júna 1922 v Nitre. Kaplánom bol v Dvoroch nad Žitavou a v Nových Zámkoch. V roku 1925 sa stal biskupským archivárom - tajomníkom, potom kancelárom. V roku 1933 získal doktorát z teológie. V rokoch 19361940 bol generálnym vikárom Trnavskej apoštolskej administratúry. V roku 1938 dostal tituly apoštolského protonotára, kanonika Bratislavskej družnej kapituly a bol vymenovaný za rektora Kňazského seminára v Bratislave. V roku 1942 bol menovaný za trnavského farára. V roku 1945 bol opätovne menovaný za generálneho vikára.
Po smrti Pavla Jantauscha bol 8. júna 1947 menovaný za administrátora Trnavskej apoštolskej administratúry. Za titulárneho biskupa appijského bol menovaný 25. júla 1949. Biskupské svätenie prijal 14. augusta 1949 v Trnave z rúk olomouckého arcibiskupa Jozefa Matochu. V rokoch 19501951 bol izolovaný orgánmi komunistickej štátnej bezpečnosti vo svojej rezidencii v Trnave. 
Zomrel 20. apríla 1969 v Trnave. Bol pochovaný v Trstíne, svojom rodisku.
Ján Bohdan Hroboň

Ján Bohdan Hroboň (* 6. marec 1938, Martin – † 17. január 2006) bol slovenský farár evanjelickej cirkvi augsburského vyznania. Bol známym kazateľom doma aj v zahraničí. Významne sa podieľal na založení Biblickej školy a Evanjelickej základnej školy v Martine. Po jeho smrti vyšla kniha jeho úvah "Evanjelium stromov v mošovskom zimnom parku", ktorú vydala Evanjelická ZŠ v Martine v roku 2007.
Životopis.
Ján Bohdan Hroboň sa narodil dňa 6. marca 1938 v Martine. Jeho otcom bol Ján Vladimír Hroboň, evanjelický farár, ktorý sa stal jeho vzorom. Mal dvoch mladších bratov. Matka Anna pochádzala zo známej martinskej evanjelickej a národne uvedomelej rodiny Štarkovcov. Bola tajomníčkou Živeny. Zomrela, keď mal Ján Bohdan 8 rokov. Rodina sa krátko nato presťahovala zo Sabinova do Rimavskej Soboty. Tam vyštudoval na gymnáziu a rozhodol sa stať sa kňazom, rovnako ako jeho otec. Absolvoval teologickú fakultu v Modre, kam bola presťahovaná z Bratislavy v 50. rokoch, v období tvrdej ateizácie. Vždy bol rozhodným odporcom a vytrvalým kritikom bývalého režimu. Ordinovaný bol v roku 1960 a stal sa tak 5. generáciou farárov v rodine Hroboňovcov.
Počas základnej vojenskej služby v Jičíne sa zoznámil so svojou manželkou Miladou, rod. Krištufovou. Zobrali sa v roku 1964 v Rimavskej Sobote. V tom čase bol kaplánom v Košiciach. Ako námestný farár nastúpil do Jelšavskej Teplice. Tam sa im narodila dcéra Elena. V rokoch 1966 až 1972 pôsobil v cirkevnom zbore Ratkovské Bystré. Vtedy sa im narodili traja synovia – Ján, Bohdan a Ľudovít.
Pôsobiská.
Založil tu detský spevokol a celkovo sa aktívne venoval práci s mládežou. Podieľal sa na dovoze duchovnej literatúry zo zahraničia v čase, keď za podobné aktivity hrozilo farárom väzenie. Počas pôsobenia sa mu narodili dve ďalšie dcéry. 
V roku 1982 prijal pozvanie cirkevného zboru v Hanušovciach n/T. S manželkou a 6 deťmi sa nasťahoval do takmer neobývateľnej starej fary. Počas jeho pôsobenia došlo k zväčšeniu a zvýšeniu aktivít miestneho cirkevného zboru. Vznikli spevokoly a rôzne hudobné skupiny. V krátkom období bol generálne opravený kostol a postavená nová fara so spoločenskými priestormi. Podarilo sa získať pre fíliu Hermanovce nad Topľou kostol, odobraný v bývalom režime, čo bol pred rokom 1989 pozoruhodný počin.
Novou kapitolou v jeho živote bol príchod do Martina v roku 1993. Rovnako ako v predchádzajúcich zboroch, aj tu zmobilizoval zbor. Naplno zúročil aj svoje široké kontakty. Aj ich prispením vznikli projekty, ktoré v mnohom ohľade prekročili rámec zboru či mesta. So svojimi spolupracovníkmi vytvoril podmienky pre vznik Biblickej školy, Evanjelickej základnej školy a obnovenie budovy 1. slovenského gymnázia. Vznikol časopis Martinský evanjelik a celý rad aktivít s deťmi a mládežou. 
V roku 2001 sa rozhodol odísť do dôchodku. Býval s manželkou v Mošovciach. Aj naďalej intenzívne prednášal v Biblickej škole a na Žilinskej univerzite. Naplnila sa mu tak túžba vyučovať teológiu na vysokej škole. Naďalej vypomáhal v Martine i v okolitých cirkevných zboroch. Ako kazateľa ho pozývali na mnohé miesta doma i v zahraničí. Mal prirodzenú autoritu.
Zomrel vo veku nedožitých 68 rokov.
Grónčina

Grónčina (grónsky Kalaallisut) je jazyk patriaci do východoinuitskej skupiny jazykov (tzv. eskimáčtina). Hovorí ňou 54 000 obyvateľov Grónska, nie len Eskimáci, ale aj dánski emigranti. Od júna 2009 je grónčina jediným úradným jazykom Grónska. Dovtedy bola úradným jazykom spolu s dánčinou. Gróni sú 100% gramotní. Eskimáci v Kanade, USA a na Sibíri hovoria podobnými jazykmi, ale nemajú rovnaký pravopis.
Pravopis.
Grónčina sa píše latinkou. Písaná grónčina je založená na gramatike Samuela Kleinschmidta (1814-1886) z roku 1851. Oficiálne pravopisné pravidlá boli zavedené v roku 1973. Dovtedy sa miesto q používalo Kra (ĸ).
Namiesto úvodzoviek sa v grónčine používajú symboly: ›...‹ a »...«.
Abeceda: A a E e F f G g H h I i J j K k L l M m N n O o P p Q q R r S s T t U u V v 
V slovách prevzatých z dánčiny sa vyskytuje aj: Bb, Cc, Dd, Ww, Xx, Yy, Zz, Øø, Öö a Åå.
Nárečia.
Grónčina sa delí na 3 hlavné nárečia. V okolí mesta Upernavik sa vyskytuje zvláštna forma tohto nárečia.
Gramatika.
Grónčina o polysyntetický jazyk – veľa slov sa spája do jedného dlhého slova, ktoré však v slovenčine môže znamenať celú vetu. Napr.: Niuerniarsuataartarpusi (Ni'u'ver'ni'jar'su'va'taar'tar'pu'si) – Kupuješ veľa tovaru.
Grónčina rozlišuje jednotné a množné číslo. Má 4 osoby a 10 pádov (absolutív, relatív, equatív, inštrumentál, lokatív, allatív, ablatív, prolatív, nominatív a akuzatív).
Slovesá.
Slovníky uvádzajú slovesá v 3. osobe jednotného čísla. Prítomný čas a minulé časy majú rovnaké tvary. Grónčina časuje podobne ako slovenčina (3 osoby jedného a 3 osoby množného čísla).
Skloňovanie slovesa hovoriť (oqarpoq)
Paleoázijské jazyky

Paleoázijské jazyky alebo paleosibírske jazyky je skupina (spoločenstvo) jazykov používaných v severnej severovýchodnej Ázii, na Sachaline, na Kurilách a v severnej Amerike. Väčšinou sú to afixálne aglutinačné jazyky.
Patria sem tieto jazykové rodiny a izolované jazyky:
Rozsah skupiny je pomerne sporný, najčastejšie sa do nej "ne"zaraďuje ainčina, potom eskimácko-aleutské jazyky a potom prípadne ďalšie z paleoázijských jazykov v užšom zmysle.
Eskimácko-aleutské jazyky

Eskimácko-aleutské jazyky sú jazyková rodina zo skupiny paleoázijských jazykov. Sú to polysyntetické jazyky.
Rozprestierajú sa od Čukotky, cez Beringov ostrov, Aljašku, Aleutské ostrovy, sever Kanady až po Grónsko. Hovorí nimi asi pod 100 000 ľudí, predovšetkým Eskimáci a zvyšok Aleuti. 
Pozostáva z dvoch jazykov (či podľa iných názorov skupín jazykov):
Eskimáčtina

Eskimáčtina je hlavný jazyk (či podľa iných názorov skupina jazykov) z eskimácko-aleutských jazykov. Hovoria ňou najmä Eskimáci. Používa sa v severnej Amerike a Grónsku (okrem Aleutských ostrovov a Komadorských ostrovov) a zvyšky zostali aj v severovýchodnej Ázii.
Je to výrazne polysyntetický jazyk s veľkým množstvom prípon.
Delenie.
Delí sa na dve navzájom nezrozumiteľné jazykové skupiny:
Inuitčina

Inuitčina (jazyk inuit) je skupina nárečí z eskimáčtiny. Hovoria ním Inuiti (v užšom zmysle), asi 75 000 ľudí.
Tradične sa ním hovorí v severoamerickej Arktíde a v menšej miere na Labradore. Z politického hľadiska žijú Inuiti v dánskom autonómnom území Grónsko, v Kanade a v štáte USA Aljaška. Donedávna žili aj v Rusku, najmä na Diomedových ostrovoch, ale dnes už takmer isto vyhynuli.
Skôr než o jazyk ide o jazykové kontinuum, ktoré pozostáva zo 16 variet, ktoré sa zvyknú združovať do 4 skupín:
Aleutčina

Aleutčina je jazyk z eskimácko-aleutských jazykov. Hovoria ním Aleuti (v roku 1995 už asi len 305 osôb) na Aleutách, Komandorských ostrovoch a Pribilovových ostrovoch.
Koncom 20. storočia v Rusku žilo okolo 700 Aleuťanov, 216 ovládalo aleutčinu. V USA 2000, 400 z nich rozpráva po aleutsky.
Delí sa na:
Zoznam hvezdární a planetárií na Slovensku

Zoznam miest na Slovensku, v ktorých sa nachádzajú hvezdárne, planetáriá a astronomické kabinety.
Afroázijské jazyky

Afroázijské jazyky (staršie: semitsko-hamitské jazyky alebo hamitsko-semitské jazyky) je jedna z najvýznamnejších jazykových rodín sveta.
Hovorí nimi asi 340 miliónov ľudí v celej severnej Afrike, na Blízkom východe až po Perzský záliv. Z etnického hľadiska sem patria ľudia europoidnej rasy, ale v Afrike aj negroidná rasa.
Semitsko-hamitské etniká v severnej Afrike a na Blízkom východe sídlia od nepamäti, nie je jasné odkiaľ z týchto dvoch oblastí (Blízky východ či severovýchodná Sahara) pôvodne prišli.
Delí sa na tieto vetvy:
(*) Niektorí lingvisti považujú kušitské jazyky za jednu vetvu, iní za uvedené dve vetvy.
Pôvodný jednotný afroázijský jazyk sa rozpadol asi pred 10 000 rokmi, čo je tak dávno, že akékoľvek pokusy zistiť príbuznosť s inými jazykovými rodinami sú prakticky nemožné.
Kostol svätej Anny (Trnava)

Kostol svätej Anny v Trnave je s spolu s kláštorom neskorobarokovou stavbou postavenou uršulínkami, ktoré prišli do Trnavy na podnet arcibiskupa Imricha Esterháziho v roku 1724. Jednoloďový kostol má eliptický pôdorys a štvorcové presbytérium. 
V cínovej truhle pod oltárom Panny Márie je uložená časť ostatkov svätých košických mučeníkov. 
Krídla kláštornej budovy sa nachádzali po oboch stranách kostola. Západné krídlo v roku 1942 zbúrali a na jeho mieste postavili budovu dievčenského gymnázia.
Ödön von Horváth

Ödön (vlastným menom Edmund Josef) von Horváth (* 9. december 1901, Sušak, Chorvátsko – † 1. jún 1938, Paríž, Francúzsko) bol rakúsky dramatik a prozaik.
Rodina.
Otec, Dr. Edmund Josef von Horváth (1874 – 1950) bol úradníkom uhorského ministerstva obchodu, v roku 1909 povýšený do šľachtického stavu, matka Mária Hermína, rod. Prehnalová (1882 – 1959).
Životopis.
Od roku 1908 navštevoval základnú školu v Budapešti, neskôr arcibiskupský internát „Rakoczianum“, kde bol vyučovací jazyk maďarský. V roku 1909 jeho otec dostal šľachtický titul a bol preložený do Mníchova, syna však so sebou nevzal. Vo vzdelávaní pokračoval na vyššej reálke v Bratislave, Budapešti a stredoškolské vzdelanie ukončil v r. 1919 vo Viedni. V Mníchove navštevoval prednášky z germanistiky a filozofie. V roku 1920 uverejnil svoje prvé práce. Od roku 1923 býval hlavne v Berlíne, Salzburgu a Murnau v Hornom Bavorsku.
Horváth nepatril do žiadnej politickej strany, ale sympatizoval s ľavicou. V roku 1933, po tom čo SA prehľadala jeho byt v Murnau, rozhodol sa opustiť Nemecko a presťahovať sa do Viedne. V roku 1938, v roku anšlusu Rakúska, emigroval do Paríža. Zahynul 1. júna 1938, keď naňho spadla na Champs-Elysées, v priebehu búrky, vetva stromu.
Vo svojich prácach sa zameriava na spoločensko-politické témy a kritiku malomeštiakov, v neskorších prácach sa objavujú témy vzniku fašizmu.
Od 70. rokov 20. storočia jeho tvorba prežíva v Nemecku renesanciu. Na Slovensku zostáva Horváth naopak stále málo známym aj ako spisovateľ, aj ako dramatik.
Búr (rieka)

Búr je vodný tok na západnom Slovensku, na území okresu Levice. Je to pravostranný prítok Ipľa, má dĺžku 23 km. 
Pramení v Podunajskej pahorkatine, v podcelku Ipeľská pahorkatina, severne od obce Brhlovce v nadmorskej výške okolo 
Tečie na juh cez obce Brhlovce, Bory (tu priberá bezmenný prítok sprava), Santovku, kde priberá zľava Domanický potok a pri Malinovci tiež z ľavej strany Malinovský potok (). Následne preteká cez Demandice, priberá pravostrannú Kamennú, ďalej priberá už len Hybecký potok zľava. Tečie cez obec Sazdice, južne od nej sa prudko stáča na východ a veľkým oblúkom ústi pri obci Kubáňovo do Ipľa ().
Jelešňa

Jelešňa () je riečka na hraniciach medzi Poľskom a Slovenskom, na hornej Orave a na území okresu Tvrdošín. Pôvodne bol ľavostranný prítok Čiernej Oravy, v súčasnosti sa vlieva do Oravskej priehrady a meria približne .
Opis toku.
Pramení v Skorušinských vrchoch, v podcelku Oravická Magura, v masíve Magura, neďaleko slovensko-poľskej štátnej hranice, v nadmorskej výške cca Od prameňa tečie najprv na sever, na území Skorušinských vrchov. Po vstupe do Oravskej kotliny sa pri obci Hladovka stáča na severozápad a začína silne meandrovať. Za Hladovkou tečie územím rašelinísk, podteká most zrušenej železničnej trate a následne tečie ako hraničný tok. Oddeľuje v podstate slovenskú časť Oravy od poľskej časti regiónu. Na tomto úseku podteká cestný most v blízkosti hraničného prechodu Trstená – Chyžné. Rieka tečie už prevažne západným smerom a na hraničnom kameni III/29a pokračuje hranica na sever, kým koryto Jelešne pokračuje na západ.
Ústie.
Do Oravskej priehrady sa vlieva na katastrálnom území Trstenej v nadmorskej výške , ďaleko od najbližšieho osídlenia.
Minulosť.
Stredný a dolný tok rieky je chráneným územím (CHA Jelešňa), ochraňuje sa biotop vydry riečnej. Pred výstavbou vodnej nádrže ústila Jelešňa priamo do Čiernej Oravy na území zaplavenej obce Oravské Hámre.
Litava (prítok Krupinice)

Litava je významný ľavostranný prítok Krupinice. Má celkovú dĺžku . 
Pramení v Krupinskej planine pod vrchom Javorok () v nadmorskej výške okolo Tečie najprv na juh cez obec Senohrad, zľava priberá Litavicu (), ďalej preteká obcami Lackov a Litava, kde priberá Rieku z ľavej strany. Pri obci Cerovo sa hlboko zarezáva do podložia a preteká kaňonovitým územím. Stáča sa na západ, zľava priberá Malú Litavu a vytvára päť veľkých zaklesnutých meandrov. Na tomto úseku priberá najprv Hlboký jarok zľava, následne Cerovský potok, Trpinec a Konštiansky potok sprava. Na skalnom brale na poslednom meandri, pod sútokom s Konštianskym potokom sa vypínajú zrúcaniny hradu Čabraď. Rieka potom tečie na juhozápad a dolina sa rozširuje, preteká v blízkosti obce Drienovo, neskôr priberá pravostranný Vrbovok () a tečie na juh. Ďalej priberá ľavostranný Belujský potok (), stáča sa najprv na juhozápad a pred obcou Plášťovce na západ. Preteká okrajom Plášťoviec a na jej katastrálnom území sa vlieva do Krupinice.
Malina (rieka)

Malina je kanalizovaná rieka na Záhorí, preteká územím okresu Malacky. Je to ľavostranný prítok Moravy, má dĺžku 48,162 km a je tokom III. rádu. Pri ploche povodia 516,6 km² má prietok v Jakubove 0,828 m³/s a v ústí priemerne 2,234 m³/s.
Prameň.
Pramení v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, pod vrchom Tri kopce (661,8 m) v nadmorskej výške okolo 
Opis toku.
Spočiatku tečie na severozápad, vytvára Modranskú dolinu a obracia sa na západ. Vstupuje do Borskej nížiny, napája vodnú nádrž Kuchyňa, do ktorej ústi potok Javorinka a preteká obcou Kuchyňa vo dvoch oddelených rovnobežných korytách. Za obcou sa spája opäť do jedného koryta a tečie na krátkom úseku na severozápad. 
Potom vstupuje na územie VVP Záhorie, sprava priberá Cabadov jarok, napája Tretí rybník, do ktorého z juhu ústi Pernecká Malina s prítokom Kuchynská Malina. Vzápätí napája aj Štvrtý rybník a oblúkom sa stáča na juhozápad. Opúšťa územie VVP a preteká cez Malacky, ďalej priberá zľava Balážov potok, sprava Ježovku a zľava Tančibocký potok. V oblasti sútoku s týmito tromi prítokmi sú vybudované Jakubovské rybníky. 
Ďalej tečie západným smerom popri obci Jakubov a prudko sa stáča na juh, po chvíli na juhovýchod a tečie súbežne so Zohorským kanálom na pravom brehu. Oblúkom sa stáča na východ, priberá zľava Močiarku () a opäť tečie na juh. Z ľavej strany priberá Suchý potok neďaleko obce Láb, preteká okrajom obce Zohor, zľava priberá Zohorský potok, sprava Zohorský kanál a následne zľava Stupavský potok. V oblasti Devínskeho jazera ešte priberá posledný pomenovaný prítok, pravostrannú Starú Grabu a následne v nadmorskej výške ústi do Moravy.
Búr

Búr môže byť
Afrikánci

Afrikánci (afrik. "Afrikaner") sú potomkovia protestantských osadníkov z Nizozemska (ale aj z dnešného Belgicka, Francúzska a Nemecka) v Južnej Afrike. Ich jazyk je afrikánčina, sú prevažne protestanti. Často sa ako synonymum používa slovo Búri – o dejinách pozri tam.
Massospondylus

Massospondylus bol 5 až 6 metrov dlhý bylinožravý dinosaurus, relatívne štíhly prosauropód podobný rodu Plateosaurus. Žil pred približne 195 miliónmi rokov na území dnešnej Afriky a USA. 
Opis.
Massospondylus bol stredne veľký bylinožravý prosauropód so širokou lebkou a veľkými očnicami. Odhaduje sa, že vážil v priemere 135 kilogramov a v dospelosti bol asi 4 metre dlhý, pričom niektoré jedince mohli dosahovať dĺžku až 6 metrov. Dlhý čas sa predpokladalo, že Massospondylus bolo štvornohé zviera, podľa anatomickej štúdie jeho predných končatín z roku 2007 mu však jeho rozsah pohybu zabráňoval efektívnu štvornohú chôdzu.
Massospondylus mal štíhle telo s dlhým krkom, tvoreným deviatimi krčnými stavcami. Dlhý chvost, ktorý tvoril viac ako polovicu jeho telesnej dĺžky, tvorilo 40 chvostových stavcov. Massospondylus mal ľahšiu stavbu tela ako jeho príbuzný rod Plateosaurus. Nedávny nález ukazuje, že Massospondylus mal veľmi dobre vyvinuté kľúčne kosti, spojené do útvaru pripomínajúceho vidlicovitú kosť dnešných vtákov, v tvare písmena V.
Podobne ako Plateosaurus, aj Massospondylus mal predné končatiny zakončené piatimi prstami rôznej dĺžky – dva veľmi krátke vonkajšie prsty, dva oveľa dlhšie prostredné a dlhý palec s obrovským zahnutým pazúrom. Tento pazúr mohol slúžiť ako dobrá pomôcka pri získavaní potravy, alebo ako účinná zbraň proti predátorom.
Anatómia lebky.
Malá hlava Massospondyla bola približne polovičnej dĺžky jeho stehennej kosti. Početné otvory v lebke podstatne znižovali jej hmotnosť a vytvárali miesto pre upnutie svalov čeľuste. Otvory nozdier boli elipsového tvaru a nachádzali sa v prednej časti lebky. Očné otvory (orbity), boli v porovnaní s očnými otvormi Plateosaura proporčne väčšie. Medzi očným otvorom a nozdrou sa nachádzal otvor nazývaný "antorbital fenestra", oveľa menší než u Plateosaura. V zadnej časti lebky sa nachádzali dva páry spánkových (temporálnych) otvorov – laterálny temporálny otvor, nachádzajúci sa hneď za očnými otvormi a supratemporálny otvor navrchu lebky. Niekoľko menších otvorov sa vyskytovalo aj v dolnej čeľusti. Lebka Massospondyla býva tradične stvárňovaná ako širšia a kratšia než u Plateosaura. Niektoré rysy na lebke sa líšia v závislosti od exemplára; napríklad hrúbka nadočnicového oblúku a výška zadnej časti hornej čeľuste. To môže spôsobovať sexuálny dimorfizmus.
Klasifikácia.
Podľa rodu Massospondylus bola pomenovaná aj čeľaď Massospondylidae. Okrem Massospondyla sem môže patriť aj rod Yunnanosaurus, hoci niektorí paleontológovia ho vo svojich štúdiách radia do jeho vlastnej čeľade (napr. Lu "et al." 2007), podľa iných naopak ide o zástupcu kladu Anchisauria. Smith a Pol sem vo svojej fylogenetickej analýze z roku 2007 zaradili aj rody Coloradisaurus, Lufengosaurus a Glacialisaurus. Adeopapposaurus, ktorý je známy na základe jedinej fosílie, kedysi považovaný za akúsi juhoamerickú formu Massospondyla, bol taktiež zahrnutý do tejto čeľade. Podľa nedávnych kladistických štúdii sa sem radí aj rod Pradhania, ktorý bol najskôr považovaný za vývojovo primitívneho sauropódomorfa (Novas et al., 2011).
Oravica

Oravica je hornooravskou riekou, na území okresu Tvrdošín. Je významným ľavostranným prítokom Oravy s dĺžkou a priemerným prietokom v Trstenej /s.
Opis toku.
Pramení na území Poľska neďaleko slovenskej hranice, pod vrchom Siwiańskie Turnie () v lokalite Molkówka, v nadmorskej výške cca Územím Poľska tečie len na krátkom, asi 750 metrovom úseku. 
Po vstupe na naše územie tečie západným smerom cez Tichú dolinu. Z masívu Magury () je napájaná početnými krátkymi prítokmi, ďalej priberá Juráňov potok () a tečie na krátkom úseku na severozápad. Zľava ďalej priberá Bobrovecký potok, obteká osadu Oravice a prechádza z Podtatranskej brázdy (podcelok Zuberecká brázda) do Skorušinských vrchov.
Tu priberá Čierny potok z ľavej strany, veľkým oblúkom vteká do Oravskej kotliny, preteká cez Vitanovú ďalej na západ a medzi obcami Vitanová a Liesek vytvára meandre. Pri obci Čimhová priberá zľava Čimhovský potok, následne pri Liesku tiež zľava Hlboký potok (), až k Trstenej opäť meandruje a priberá pravostranný Bratkovčík. 
Opúšťa Oravskú kotlinu a vstupuje do Oravskej vrchoviny. Tu preteká Trstenou a stáča sa na juhozápad. Na konci mesta priberá z ľavej strany Všivák a za mestom priberá ľavostranné prítoky Trsteník a Zábiedovčík, preteká okrajom mesta Tvrdošín a na okraji mesta sa napokon v nadmorskej výške približne vlieva do Oravy.
Spinosaurus

Spinosaurus (v preklade "ostnatý jašter") bol obrovský dravý dinosaurus zo skupiny Tetanurae. Vyskytoval sa pred približne 95 miliónmi rokov na území dnešnej severnej Afriky.
Znaky.
Spinosaurus disponoval pomerne ľahkou a pretiahnutou stavbou tela. Oproti iným dravým dinosaurom bol nápadný pretiahnutou nízkou hlavou, ktorá pripomínala hlavu krokodíla, veľkými hákovitými pazúrmi predných končatín a najmä mimoriadne predĺženými tŕňmi stavcov chrbta, na ktoré sa za života zvieraťa upínala pravdepodobne kožená plachta. Predĺžené tŕne stavcov boli na najvyššom bode až okolo dvoch metrov vysoké, proporcionálne oveľa dlhšie než tŕne stavovcov príbuzného rodu Suchomimus. 
Klasifikácia.
Podľa Spinosaura je pomenovaná čeľaď Spinosaury obsahujúca dve podčeľaďe: Baryonychinae a Spinosaurinae. Čeľaď Baryonychinae obsahuje rod Baryonyx z južného Anglicka a rod Suchomimus z Nigera v strednej Afrike. Spinosaurinae zahŕňa rody Spinosaurus, Irritator a Angaturama (tento rod je však často považovaný za Irritatora) z Brazílie.
Spôsob života.
Predpokladá sa, že spinosaurus predstavoval rybožravého dinosaura, podobne ako príbuzný Baryonyx, ktorému na mieste, kde sa pôvodne nachádzal žalúdok, našli skamenenú rybu. Zodpovedá tomu aj stavba čeľustí spinosaura, ktoré pripomínali čeľuste krokodílov. Avšak pred nedávnom sa viac pritvrdila teória o tom, že sa stravoval s mäsom z ostatných dinosaurov. Veď na čo by mal pazúre ostré ako nôž a tlak, ktorý dokázal vyvinúť stlačením čeľustí rovnaký, či možno dokonca väčší ako tlak, ktorý dokázal vyvinúť Tyrannosaurus Rex. Čeľuste totiž nemal až tak špecializované ako napríklad Suchomimus. 
Účel koženej plachty na chrbte spinosaura nie je istý. Plachta mohla mať termoregulačnú funkciu (čo však nemusí nevyhnutne znamenať, že spinosaurus bol ektotermný, mohla spĺňať podobnú funkciu ako uši slona - vyžarovať prebytočné teplo), prípadne vizuálnu funkciu (upútať pozornosť samíc alebo odstrašiť soka).
Veľkosť.
Spinosaurus je dnes najdlhším známym dravým dinosaurom. Všeobecne sa uvádza, že dorastal do dĺžky 17 metrov, je však zrejmé, že dosiahnuť mohol aj väčšej veľkosti. Najdávnejšie objavený jedinec spinosaura, ktorého pozostatky boli zničené počas druhej svetovej vojny, bol síce nedospelý, napriek tomu až 17,5 m. dlhý. Nedávno opísaný jedinec (MSNM V4047) mal podľa výpočtov dĺžku okolo 21 metrov a váhu aspoň 20 ton (čo je dvakrát viac než hmotnosť rodu Tyrannosaurus).
Sikenica (rieka)

Sikenica je rieka na južnom Slovensku, preteká územím okresov Banská Štiavnica a Levice. Je významným ľavostranným prítokom Hrona, má dĺžku a je tokom IV. rádu. 
Pramení v Štiavnických vrchoch, na západnom úpätí Šementlova (), v nadmorskej výške cca , na katastrálnom území obce Vysoká.
Od prameňa tečie najprv na juhozápad, pri horárni Štampoch napája malú vodnú nádrž, do ktorej sprava ústi potok Štampoch a rieka sa stáča na juh. Vstupuje do Podunajskej pahorkatiny, do podcelku Ipeľská pahorkatina, zľava priberá potok Roháč (), opätovne sa stáča na juhozápad, sprava priberá Uhlišský potok a následne z tej istej strany prítok spod Veľkého Veterníka (). Rozširuje svoje koryto a pokračuje na juh. Tečie cez Bohunice, kde sprava priberá Pukanský potok a za obcou ďalší ľavostranný prítok z oblasti Chlievísk.
Južne od obce vytvára oblúk, sprava priberá bezmenný prítok (), neskôr tiež sprava Myšpotok a začína výraznejšie meandrovať. Preteká obcou Bátovce, zľava priberá vodnatejšiu Jabloňovku, pokračuje okolo osady Jalakšová a po prekonaní niekoľkých meandrov sa dostáva k obci Žemberovce, kde zľava priberá Žemberovský potok ().
Znovu tečie viac juhozápadným smerom a vteká do Horšianskej doliny, kde sa Sikenica hlboko vrezáva do andezitového podložia a utvára niekoľko zaklesnutých meandrov. Neďaleko obce Kmeťovce, v hornej časti doliny, priberá z pravej strany Devičiansky potok a v strednej časti doliny preteká okrajom obce Horša. Pred obcou Krškany opúšťa dolinu a následne touto obcou preteká. 
Ďalej sa tok rieky postupne vyrovnáva, tečie južným smerom cez Kalinčiakovo, rekreačnú oblasť Margita-Ilona a neďaleko obce Mýtne Ludany priberá zľava Čankovský potok. V blízkosti obce Hontianska Vrbica sa križuje s korytom vodného kanála Perec, sprava priberá Teler (). Západne od obce Zbrojníky priberá zľava ďalší kanál a koryto sa prudko stáča najprv na západ a po pribratí svojho najvýznamnejšieho prítoku, pravostrannej Podlužianky (), na juh. Na katastrálnom území obce Šarovce ústi v nadmorskej výške približne do Hrona.
Rudava (rieka)

Rudava je rieka na Záhorí, ľavostranný prítok Moravy. Má dĺžku a zaberá povodie s plochou . Je tokom III. rádu, priemerná lesnatosť povodia dosahuje až 60 % (borovicové lesy na viatych pieskoch).
Prameň.
Pramení v Lakšárskej pahorkatine (podcelok Borskej nížiny) pod vrchom Dubník (), západne od obce Bílkove Humence v nadmorskej výške cca 
Opis toku.
Najprv obteká obec z juhu a tečie na severovýchod, potom na východ, priberá zľava menšie potoky (Štefánka, Čulanka, Habánka) a ďalej preteká územím vojenského výcvikového priestoru (VVP) Záhorie. Oblúkom sa stáča na juhozápad, opúšťa VVP Záhorie a tečie po jeho východnej hranici. Na pravom brehu sa oddeľuje koryto Starej Rudavy, ktoré ďalej tečie viac-menej rovnobežne. Zľava potom priberá Prievalský potok, Mäsiarsky potok, Hrudky, Smrekovec, Hraničný potok, Trstienku, výraznejším oblúkom sa stáča na západ a priberá zľava Kráľov potok, sprava Starú Rudavu pri hájovni Stará píla. Opäť preteká územím VVP, zľava priberá Rudavku (), sprava Žliabok, pri obci Studienka na krátkom úseku opúšťa územie VVP, vytvára meandre a po tretí raz vstupuje na územie VVP. Tu sa od hlavného koryta oddeľuje pravobrežný Nový kanál (), pričom Rudava ďalej pokračuje veľkým oblúkom na juhozápad, definitívne opúšťa územie VVP, podteká diaľnicu D2, železničnú trať a následne aj štátnu cestu I/2 (pri obci Veľké Leváre). Spája sa s Novým kanálom a tečie ďalej na severozápad. Pri obci Malé Leváre sa koryto obracia na západ, priberá pravostranný Lakšársky potok, križuje Zohorský kanál a v oblasti Rudavného jazera sa v nadmorskej výške vlieva do Moravy (katastrálne územie obce Malé Leváre).
Myjava (rieka)

Myjava je rieka na západnom Slovensku, na Kopaniciach a Záhorí, preteká územím okresov Myjava a Senica. Je to ľavostranný prítok Moravy s dĺžkou , priemerným prietokom v ústí /s a plochou povodia . Je vodným tokom III. rádu a medzi Myjavou a Jablonicou je vodný tok osobitne chránenou prírodnou pamiatkou Rieka Myjava.
Prameň.
Pramení v Bielych Karpatoch pod Šibeničným vrchom () na území Moravy, v nadmorskej výške cca , juhovýchodne od juhomoravskej obce Nová Lhota, nad katastrom obcí Stará Myjava a Stará Turá. 
Opis toku.
Od prameňa tečie najprv na juh, prekračuje moravsko-slovenskú hranicu a priberá len kratšie prítoky. Napája vodnú nádrž Stará Myjava a vteká do Myjavskej pahorkatiny. Preteká obcou Stará Myjava, vytvára dvojitý oblúk s vodnou nádržou Brestovec a priberá Brestovský potok sprava. Následne tečie cez Myjavu a stáča sa na západ, sprava priberá Svacenický jarok, preteká Turou Lúkou, priberá opäť sprava Smíchov, meandruje a stáča sa na juh. Ďalej preteká katastrálnym územím obce Podbranč, ďalej obce Prietrž, kde zľava priberá Debernícky potok a južnejšie Dankácky potok () a potok tečúci obcou Osuské (). Pri tejto obci sa stáča na juhozápad a na kratšom úseku tečie Chvojnickou pahorkatinou, priberá zľava Brezovský potok a vteká do katastrálneho územia obce Jablonica a zároveň do Borskej nížiny. Zľava priberá Hodonský potok a stáča sa na severozápad, tečie súbežne s Myjavskou Rudavou, na katastrálnom území Senica priberá sprava najvýznamnejší prítok Teplicu a koryto sa stáča na západ. Ďalej priberá zľava Myjavskú Rudavu (), pri obci Šajdíkove Humence sa najprv oddeľuje sprava koryto Starej Myjavy a následne Myjava zľava priberá Hrušovský potok (), ďalej priberá ľavostranný Kalaštovský potok a pri Šaštíne sa sprava opätovne pripája Stará Myjava. Vzápätí preteká Šaštínom, zľava priberá Šaštínsky potok, pri Strážoch nad Myjavou sa sprava oddeľuje Čárska Kopánka, následne pri Kuklove križuje koryto Myjavy () a prechádza na ľavý breh. Myjava potom podteká železničnú trať Bratislava – Břeclav, následne aj diaľnicu D2, priberá sprava Čársky potok a podteká štátnu cestu I/2 neďaleko obce Kúty. Koryto rieky potom križuje kanál Kúty-Brodské zo severu a Malolevársky kanál z juhu. Napokon vteká do oblasti lužných lesov a v katastrálnom území obce Sekule ústi v nadmorskej výške cca do Moravy. Približne od mesta Senice až k ústiu vytvára rieka Myjava širokú nivu.
Povodie Myjavy podľa prítokov (v smere toku).
Myjava (P – pravostranné prítoky, Ľ – ľavostranné prítoky)