burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
QRIO

QRIO je humanoidný robot spoločnosti SONY.
Je nasledovníkom robota s označením SDR-4x.
Dokáže kráčať po rôznych povrchoch a tancovať, ako prvý robot dokázal bežať a poskakovať. Pre dosiahnutie plynulosti pohybov a malých rozmerov bol vyvinutý špeciálny servomotor Intelligent Servo Actuator ISA. ISA systém disponuje aj senzormi, ktorých úlohou je zisťovať v akej pozícii sa nachádzajú jednotlivé kĺby a špeciálnym riadiacim procesorom.
Pri „statickom pohybe“ sa využíva na stabilizovanie robota umiestnenie jeho ťažiska tak, aby kolmica, ktorá ním prechádza smerom k zemi bola v rámci nohy na ktorej robot stojí, alebo medzi jeho nohami, s cieľom robota stabilizovať. Dynamická chôdza je sprevádzaná pohybmi, pri ktorých ťažisko robota nemusí byť nutne v tzv. zóne stability, pretože do úvahy sa berie dynamika pohybu a sily gravitácie sa vyrovnávajú s odstredivými silami pohybu. Hovorí sa o tzv. Zero Moment Point ZMP. QRIO podobne ako človek využíva „dynamický typ pohybu“.
Robot disponuje senzormi v chodidlách, ktoré mu umožňujú detegovať typ povrchu, pomocou tlaku, ktorým povrch na robota pôsobí. Vďaka tomu je schopný detegovať skokové zmeny výšky povrchu až do alebo šikmú plochu až do 10 stupňov a prispôsobiť sa im.
QRIO dokáže rozoznať mechanický tlak, ktorý je naň vyvíjaný a urobí krok smerom v ktorom je naň tlačené s cieľom zachovať svoju stabilitu a predísť pádu. Dokáže sa prispôsobiť tlaku, ktorý prichádza spredu, zozadu, zľava a sprava. Ak vyhodnotí situáciu tak, že pád je nevyhnutný, prispôsobí sa situácii a v smere pádu natiahne ruky. Riadiaci systém uvoľní servomotory, aby lepšie absorbovali pád. Následne robot zistí svoju pozíciu, obráti sa tvárou hore a dokáže sám vstať.
QRIO disponuje dvomi kamerami a stereoskopickým videním. Je schopný rozoznávať tváre ľudí, pričom si ich pamätá. Analogicky je schopný rozoznať aj ľudské hlasy. V hlave má namontovaných sedem mikrofónov a vie nielen rozoznávať slová ale aj určovať smer, odkiaľ zvuk prichádza. Dokáže tiež odpovedať, jeho slovník obsahuje desiatky tisíc slovíčok. Je schopný dialógu a zapamätá si niektoré informácie o človeku s ktorým sa rozpráva.
Disponuje emóciami, ktoré je schopný navonok prejavovať.
Koncepcia Johna von Neumanna

Koncepcia Johna von Neumanna alebo Von Neumannova architektúra alebo Neumannova architektúra je architektúra počítača, ktorú navrhol John von Neumann so spolupracovníkmi.
V roku 1945 von Neumann publikoval 101 stranovú správu The First Draft Report on the EDVAC, v ktorej popísal základné prvky dnešných počítačov:
Táto "Von Neumannova architektúra" sa používa v počítačoch dodnes. Správu z roku 1945 J. von Neumann zostavil v mene skupiny svojich spolupracovníkov projektu E.N.I.A.C. Správa o logickom návrhu digitálnych počítačov obsahovala podrobný návrh konštrukcie počítača, ktorý sa odvtedy stal známym ako E.D.V.A.C. V súlade s touto správou bol pod jeho vedením od roku 1946 do roku 1951 stavaný prvý počítač v Princeton Institute for Advanced Studies (IAS), ktorý býva niekedy označovaný ako von Neumannov.
Počítač bol postavený na týchto pravidlách:
Schéma von Neumannovho IAS počítača je na obrázku hore. V strede je aritmeticko-logická jednotka (ALJ). Činnosť celého počítača riadi radič. Radič odovzdáva povely operačnej pamäti, ALJ a V/V zariadeniam a späť od nich dostáva stavové hlásenia. Radič číta z operačnej pamäte inštrukcie, tieto dekóduje a prevádza na postupnosť signálov. Dáta číta ALJ z operačnej pamäte alebo zo vstupného zariadenia. ALJ dáta tiež odkladá do pamäte alebo zapisuje na výstupné zariadenia. Von Neumannov počítač IAS je významný preto, že až na malé výnimky je jeho schéma platná dodnes.
Nováky

Nováky sú mesto ležiace v okrese Prievidza v Trenčianskom kraji. Mesto sa nachádza len 10 kilometrov od Prievidze.
Poloha.
Mesto sa nachádza v centrálnej časti Hornonitrianskej kotliny, na rieke Nitra, asi južne od Prievidze. Zo západu do mesta zasahujú výbežky Nitrických vrchov, východný okraj mesta lemujú stráne pohoria Vtáčnik.
Doprava.
Nováky ležia na železničnej trati 140 (Nové Zámky – Prievidza). Železničná doprava je v regióne dobre využívaná, keďže vytvára spojenie medzi mestami Handlová, Prievidza, Nováky, Partizánske, Topoľčany, Nitra a Bratislava. Železničná stanica má zároveň aj dobrú polohu vzhľadom na to, že stojí na jednom námestí s autobusovou stanicou a v blízkosti centra mesta.
Cez Nováky vedie Európska cesta 572 a cesty 1. triedy číslo 9 a 64. Nováky zároveň ležia na rýchlostnej ceste R2, z ktorej je v okolí vybudovaný zatiaľ len úsek Nováky – Prievidza. V neďalekej Prievidzi sa nachádza aj letisko medzinárodného významu.
Obyvateľstvo.
Etnické zloženie obyvateľstva.
a iní
Priemysel.
Nováky sú silne priemyselné mesto. Je tu široko rozvinutý chemický (Fortischem – bývalé Novácke chemické závody), energetický (tepelná elektráreň Nováky), banícky (Hornonitrianske bane Prievidza), strojársky a stavebnícky priemysel. Prvý krát bola tepelná elektráreň Nováky spustená do prevádzky už v roku 1953.
20. decembra 2023 bola ukončená ťažba v Bani Nováky, vyťažením poslednej tony sa ukončila ťažba hnedého uhlia na Slovensku.
Púchov

Púchov () je mesto na Slovensku ležiace v Trenčianskom kraji.
Polohopis.
Mesto Púchov je okresné mesto na strednom Považí. Nachádza sa v údolí Bielej vody a Váhu, na pomedzí Javorníkov, Bielych Karpát a Strážovských vrchov. Cez Púchov vedie cesta I/49 na Moravu, ktorú križuje II/507 z Trenčína na Považskú Bystricu. Miestna železničná stanica je dôležitou križovatkou tratí Bratislava – Žilina a Púchov – Horní Lideč. Najbližšími väčšími mestami sú východne ležiaca Považská Bystrica, južne ležiaca Dubnica nad Váhom a na severozápad situovaný Vsetín.
Vodné toky.
Mestom preteká rieka Váh a riečka Biela voda.
Mestské časti.
Mesto na svojej webstráne uvádza tieto mestské časti:
Obyvateľstvo.
Etnické zloženie (podľa údajov z roku 2021) 
Náboženské zloženie (podľa údajov z roku 2021) 
Kultúra a zaujímavosti.
Divadlo.
Ochotnícke divadlo má v meste bohatú tradíciu. Prvá písomná zmienka o činnosti ochotníckeho divadla v Púchove sa viaže k roku 1862 a k deťmi hranej moralite "Osada Hladomor". Ochotníci tu pôsobili za Rakúsko uhorskej monarchie a po jej páde počas prvej Československej republiky nastal zlatý vek tunajšieho divadla. Od roku 1945 v meste pôsobil jeden z najkvalitnejších amatérskych súborov vtedajšej republiky DS Makyta. Prvý súbor, ktorý reprezentoval štát na medzinárodnom festivale v Monaku. V súčasnosti pôsobí v meste šesť súborov: DS Homo Fuge, D 121, divadlo M, DDŠ/DM – Ochotníček, DDS Trpaslíci, Hugo.Divadlo M a DDŠ-O paria k špičke súčasnej slovenskej amatérskej scény.
Nové divadlo za viac ako 5 miliónov eur bolo otvorené v Púchove. Po Bratislave je jediným mestským divadlom na Slovensku postaveným po revolúcii. Okrem domácich divadelných súborov, budú v divadle pravidelné hosťovanie činohry z celého Slovenska.
Hudba.
V Púchove pôsobia viaceré folklórne súbory: FS Váh, FS Biela voda a DFS Púchovček. Hudobne ich doprevádzajú DĽH Lachovček a ĽH Váh.
Z Púchova pochádzajú viaceré známe či menej známe kapely rozličných žánrov:
Priemysel.
Púchov je známy najmä výrobou pneumatík a textilno-odevných výrobkov.
Stará Turá

Stará Turá (, ) je mesto na západnom Slovensku ležiace na juhozápade Trenčianskeho kraja na moravsko-slovenskom pomedzí.
Polohopis.
Mesto sa nachádza v severnej časti Myjavskej pahorkatiny, v regióne Kopaníc, na potoku Tŕstie. Na moravskej strane hraničí s Juhomoravským krajom. Mesto so svojím okolím patrí do Podjavorinského kopaničiarskeho kraja. Svedčí o tom i množstvo miestnych častí a kopaníc v okolí, rozprestierajúcich sa medzi Malými Karpatami a Bielymi Karpatami. Konfesionálne rozdelenie obyvateľstva podľa sčítania z roku 2021 je 43,1 % evanjelici, českobratská cirkev a iné konfesie, 20,7 % katolíci a 36,2 % bez náboženského vyznania.
Mestom prechádza cesta II/581 a železničná trať Nové Mesto nad Váhom – Veselí nad Moravou. Stará Turá leží západne od Nového Mesta nad Váhom a východne od Myjavy.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o Starej Turej je z roku 1392, keď sa spomína v darovacej listine kráľa Žigmunda ako obec patriaca Čachtickému hradu, ktorý v tom čase dostal Stibor zo Stiboríc. Súčasťou čachtického hradného panstva bola Stará Turá až do zániku feudalizmu v Uhorsku.
Rozvoj Starej Turej možno datovať od roku 1467, keď ju kráľ Matej Korvín povýšil za preukázané zásluhy pri chytení bratríckeho hajtmana Jána Švehlu na poddanské mestečko (oppidum). Na základe udeleného privilégia boli Staroturania oslobodení od platenia tridsiatku a iných mýtnych poplatkov vo všetkých krajinách uhorskej koruny. Toto privilégium, ktoré pomáhalo obchodnej a trhovej činnosti mestečka, niekoľkokrát potvrdili ďalší uhorskí panovníci.
Keď chudobná pôda, najmä na kopaniciach, nestačila uživiť obyvateľstvo, hľadali Staroturania možnosti vo výrobe a predaji po domácky zhotovovaného dreveného riadu. Popri tejto tradičnej výrobe, ktorá sa zachovala dodnes, je potrebné spomenúť obuvníkov a kožušníkov, mlynárov, stolárov, tokárov, kováčov i hrnčiarov. Stará Turá mala mlyny, valchy, vyhne, varilo sa tu pivo, pestoval šafran a vyrábal papier. V okolí Starej Turej sa chovalo veľké množstvo kráv, z ktorých mlieka sa po úprave vyrábalo topené maslo. Staroturania sa preslávili aj ako prví zakladatelia bryndziarní na Slovensku.
Starej Turej sa stratami na životoch i veľkými materiálnymi škodami (mesto takmer vyhorelo) nevyhli ani udalosti v roku 1848.
Doprava.
Mestom prechádza jednokoľajná železničná trať ŽSR 121 Nové Mesto nad Váhom – Vrbovce – Veselí nad Moravou daná do prevádzky 1. septebmbra 1929. Mesto sa nachádza na spojnici medzi mestami Myjava a Nové Mesto nad Váhom.
Veľký Meder

Veľký Meder (, 19481990 "Čalovo") je mesto na Slovensku ležiace v okrese Dunajská Streda v Trnavskom kraji.
Polohopis.
Mesto leží v južnej časti Žitného ostrova, len asi severne od Dunaja a maďarskej hranice. Od Dunajskej Stredy je vzdialené juhovýchodne, od Komárna západne a Győr leží len južne. Križuje sa tu cesta I/13, I/63 a II/561, dôležitú úlohu zohráva aj železničná trať Bratislava – Komárno.
Dejiny.
Z územia Veľkého Medera sa našli doklady osídlenia kultúry s lineárnou keramikou a želiezovskej skupiny, ďalej osídlenia v starej bronzovej dobe, a najmä germánske sídlisko zo starej aj mladej rímskej doby.
Pomenovanie usadlosti ("Marthamagor" 1239, "Villa Meger" 1268, "Marchamagyar" 1298, neskôr "Mogor", "Megere" a podobne) je zložené zo slovanského slova Marča (k osobnému menu Marek) a slova maďar(ský). Fakt, že bolo v názve treba použiť slovo maďarský poukazuje na to, že osada pod týmto názvom vznikla ako maďarská osada v nemaďarskom, teda slovenskom prostredí. Pôvodní slovanskí obyvatelia (osady a/alebo jej okolia) boli teda nútení podrobiť sa starým Maďarom [Dvořák 89].
Veľké jazerá, rieky a potoky obklopujúce mesto, núkali dobré podmienky na rybárčenie, kopcovité okolie mesta zase na pestovanie poľnohospodárskych plodín a chovu zvierat. Obranyschopnosť novej usadlosti a bezpečnosť obyvateľstva zaručovali i tri avarské zemné hrady, ktoré poznali pod menom „avargyűrű” (avarský prsteň) či „tatárhányás” (tatársky vrch)
V čase panovania kniežaťa Gejzu I. (970997) sa prechodné bydlisko kmeňov zmenilo na stálu usadlosť, čo v dejinách meste považujeme za dôležitú historickú udalosť. Prvými obyvateľmi boli pravdepodobne jazdci z ozbrojeného sprievodu panovníka. Presný rok ich usadenia nepoznáme. V listine Bélu IV. z roku 1268 ("Nagy diploma""Veľký diplom") je mesto spomenuté pod menom "Villa Meger". Toto pomenovanie poukazuje na to, že to bola významná, obývaná usadlosť. V listine sa ďalej uvádza, že vlastníkom mesta je comes Parabuch, ktorý časť svojich majetkov odovzdal synovi Izsopovi. Odtiaľ pochádza meno obce Ižop. "Veľký diplom" z roku 1268 je prvou známou, uchovanou kráľovskou listinou z histórie Veľkého Medera a čas jeho vzniku je datovaný od tohto roku. V roku 1998 bolo teda 730. výročie vzniku.
Kultúra a zaujímavosti.
Pomníky.
Socha Bélu Bartóka, pomník hrdinov I. a II. svetovej vojny.
Rekreácia.
Termálpark Veľký Meder.
Termálpark Veľký Meder je obkolesený lesoparkom sa nachádza od maďarských hraníc a od Bratislavy. Krytý rekreačný komplex je otvorený celý rok medzi 9:00 a 21:00 h. Vodná plocha krytého bazéna má atypický tvar s rozlohu a hĺbkou . Nachádza sa tu aj polokrytý sedací bazén s vyššou teplotou vody.
Vo všetkých bazénoch je termálna voda s teplotou 27 – 38 °C, vhodná na liečenie ochorení kĺbov, chrbtice a svalstva. Tento komplex okrem bazénov ďalej ponúka návštevníkom perličkový kúpeľ, masáž, solárium, saunový svet, bioptron liečbu, kozmetický salón, samoobslužnú reštauráciu a bar. V lete je k dispozícii 8 bazénov, reštaurácie, občerstvenia, športové vyžitie pre deti i dospelých. Ubytovanie sa je priamo v areáli.
Dunajská Streda

Dunajská Streda (, , heb. "סרדאהלי") je okresné mesto okresu Dunajská Streda na južnom Slovensku ležiace v Trnavskom kraji na Podunajskej nížine.
Polohopis.
Leží v približnom strede Žitného ostrova. Cesta I/63 na Komárno vedie južným okrajom, priamo v centre sa križujú II/507 a II/572. Mestom prechádza aj železničná trať Bratislava – Komárno. Dunajská Streda leží južne od Galanty, severozápadne od Komárna, juhovýchodne od Bratislavy a severne od maďarského Győru.
Časti mesta.
V 19. storočí boli k mestu pričlenené dovtedy samostatné obce Nemešseg (doslova , ), Stredská Nová Ves (), Felserská Nová Ves (), Bašatejed (doslova , ) a Elótejed (doslova , ).
V roku 1960 bola k Dunajskej Strede pričlenená obec Malé Blahovo (historicky , ) a obec Mliečany (doslova , ).
Samospráva.
Na čele mesta stojí primátor, od roku 2009 je ním Zoltán Hájos (SZÖVETSÉG – ALIANCIA). Mestské zastupiteľstvo má od roku 2018 21 poslancov, 13 bolo zvolených za stranu SMK-MKP a 8 ako nezávislí kandidáti.
Obyvateľstvo.
Národnostné zloženie obyvateľstva.
Tesne pred 2. svetovou vojnou žila v meste početná židovská komunita, ktorá tvorila takmer 43 % obyvateľstva Dunajskej Stredy.
Náboženské zloženie obyvateľstva.
Historicky patrila Dunajská Streda podľa vierovyznania obyvateľov medzi centrá judaizmu na Slovensku. Pri sčítaní v roku 1930 deklarovalo židovské náboženstvo 42,26 % (2 654) obyvateľov, čo bol v percentuálnom vyjadrení druhý najvyšší pomer na Slovensku.
Kultúra a zaujímavosti.
Pamiatky.
Veľká časť mesta bola zlikvidovaná v rámci socialistickej výstavby. Zanikli mnohé historické pamiatky ako napríklad Veľká synagóga, na ktorej mieste sa nachádza pamätník holokaustu. V období medzi dvoma svetovými vojnami bolo v Dunajskej Strede viac synagóg napr. Adas Jisrael a zopár židovských modlitební napr. Beth Midrash, ktorá slúži svojmu účelu dodnes. Nezachoval sa tzv. Biely kaštieľ, alebo starý cintorín, ktorý sa nachádzal na mieste dnešného hotela Bonbón. 
Občianska vybavenosť.
V Dunajskej Strede sa nachádza aj termálne kúpalisko s akvaparkom a wellness hotel s japonskými kúpeľmi. V septembri sa koná tradičný žitnoostrovský jarmok a mnoho sprievodných podujatí a koncertov.
Leopoldov

Leopoldov je mesto na Slovensku ležiace v okrese Hlohovec v Trnavskom kraji.
Polohopis.
Mesto Leopoldov leží na dolnom Považí, na naplaveninách pôvodného riečiska Váhu, severozápadne od Hlohovca, severovýchodne od Trnavy a km južne od Piešťan. Z východnej strany susedí kataster s Hlohovcom, z južnej strany s hlohoveckou miestnou časťou Šulekovom a zo severozápadnej strany s Červeníkom.
Mestom vedie cesta II/513, západným okrajom aj diaľnica D1. Leopoldov je dôležitý železničný uzol, kde železničnú trať Bratislava – Žilina križujú trate do Galanty a na Nitru.
Názov.
Mesto bolo v minulosti známe aj pod názvami: Neustadl, Neistadl ad penes Praesidium Leopoldopoliense, Ujhely, Ujváros, Ujvároska, Mestečko, Mestečko Leopoldov.
Pamiatky.
V meste je rímskokatolícky kostol sv. Ignáca z Loyoly z roku 1712, väznica z roku 1669 a pranier.
Dejiny.
Mesto Leopoldov bolo cirkevne osamostatnené v roku 1671. V tomto roku, teda osem rokov po založení mesta bol postavený aj prvý kostol zasvätený sv. Ignácovi. V júli 1683, keď veliteľ pevnosti Kielmansegg dal vypáliť celé mesto z obavy pred obsadením Turkami, vyhorel aj kostol. Po znovu postavení obce, bol postavený aj nový drevený kostol. Jeho stav bol však veľmi biedny. Desať rokov po vypálení obce v júli 1693 bol položený základný kameň nového kostola. Práce pokračovali veľmi rýchlo, a tak bol v októbri 1693 kostol vysvätený. Aj on však vyhorel v roku 1728. Nový kostol bol vystavaný z milodarov a vysvätil ho biskup Jozef Vito, v roku 1803. V roku 1813 rozvodnený Váh zaplavil obec a voda podmyla aj múry kostola. Oprava klenby bola nevyhnutná. Počas Slovenského povstania Hurbanovské vojsko chcelo obsadiť pevnosť Leopoldov. Veliteľ pevnosti vydal príkaz podpáliť Mestečko. Oheň zachvátil aj strechu a vežu kostola. Vežové hodiny a zvony požiar zničil. Škodu utrpelo aj vnútorné zariadenie. Oprava kostola bola nevyhnutná. V krátkom čase bola strecha kostola pokrytá šindľom, opravili sa múry, zrenovoval sa exteriér i interiér kostola. V roku 1863 bola dostavaná nová veža.
Farský úrad v Mestečku bol zriadený v roku 1775, matrika sa začala viesť od roku 1739. Do zriadenia samotnej fary vykonávali duchovnú správu Jezuiti z pevnosti. Patrónom kostola teda počas celej jeho pohnutej histórie bol Ignác z Loyoly. Pred kostolom je socha Panny Márie, rokokový stĺp z polovice 18. storočia, v kamennej pletencovej ohrade. Kostol má dva postranné oltáre a jeden hlavný oltár. Jeho interiér zdobia mnohé zaujímavé obrazy a sochy, no najväčším skvostom je vzácny organ umiestnený na kostolnom chóre. Kostol je situovaný v príjemnom prostredí miestneho parku a s nedávno zrekonštruovanou farou sú ozdobou námestia.
Gbely

Gbely sú mesto ležiace v okrese Skalica v Trnavskom kraji. V okolí mesta sa nachádzajú náleziská ropy.
Polohopis.
Mesto sa nachádza v severozápadnej časti Záhorskej nížiny, južne od Skalice, západne od Senice a severne od Malaciek. Východná časť územia mesta spadá do geomorfologického celku Chvojnická pahorkatina a východná časť do celkov Borská nížina a Dolnomoravský úval. Západnú časť mesta ohraničuje rieka Morava, na juhu susedí mesto s obcami Brodské, Kúty, Čáry, Smolinské, na východe s obcou Petrova Ves a na severe s obcami Holíč a Kopčany.
Mestom pretekajú Barinský potok a Unínsky potok.
Najvyšším miestom v katastri mesta je Ostrý vrch nachádzajúci sa južne od intravilánu.
Cez Gbely prechádza železničná trať Kúty – Sudoměřice. Cez mesto vedú cesty 3. triedy III/1134 Adamov - Gbely - Petrova Ves a III/1155 Gbely - Smolinské - Šaštín-Stráže.
Pezinský amatérsky filmový festival

Pezinský amatérsky filmový festival alebo Pezinský alternatívny filmový festival (PAFF) je medzinárodný festival amatérskej filmovej tvorby, ktorý sa koná v Pezinku už tradične v druhej polovici marca. 
Divákom predstavuje najmä nízkorozpočtové, nezávislé a študentské filmy rôznych žánrov, od filmov animovaných, filmov s nadsázkou, až po filmy experimentálne a rôznych formátov, od filmov celovečerných, krátkometrážnych, až po filmy 5 sekundové. V roku 2015 sa konal už 11. ročník dvojdňového festivalu, ktorý okrem filmov, v piatok tradične ponúka aj koncert a v sobotu viacero hostí a prednášok.
História.
PAFF v roku 2003 naštartovali amatérski filmoví nadšenci z pezinskej filmovej skupiny „Tichý dom“. Po nich prevzali organizačno-štafetový kolík ľudia nemenej zažratí do amatérskeho filmu z okolia OZ Kinečko a OZ PDF. Od roku 2014 festival organizovali ľudia z okolia OZ Kinečko a od roku 2019 ľudia z OZ Priatelia divadla a filmu.
C

C je tretie písmeno latinskej abecedy a zároveň piate písmeno slovenskej abecedy.
Rôzne významy C.
C môže byť:
Samo (panovník)

Samo (* ? – † 658/659) bol pôvodne kupec z Franskej ríše, ktorý sa v roku 623 stal vodcom kmeňového zväzu Slovanov existujúceho v 7. storočí a označovaného ako Samova ríša. O jeho živote a osobnosti je len veľmi málo dokladov, niekoľko stručných zmienok obsahuje Fredegarova kronika. V slovenskej historiografii sa považuje za jedného z prvých významných panovníkov uceleného štátneho útvaru, rozprestierajúceho sa na území dnešného Slovenska.
Životopis.
Primárnym zdrojom o živote Sama je štvrtá, posledná kniha Fredegarovej kroniky, ktorá má sama o sebe nejednoznačný pôvod a autora (resp. autorov), viď článok o tomto prameni. V tomto zdroji sa uvádza, že mal dvanásť žien z pokolenia Slovanov, s ktorými mal dvadsaťdva synov a pätnásť dcér.
Fredegar uvádza, že Samo pochádzal z kraja "Senonago", čo podľa niektorých zdrojov zodpovedá územiu dnešného belgického mesta Soignies, prípadne mesta Sens vo Francúzsku. Na slovanské územie prišiel v spoločnosti ďalších franských kupcov zrejme začiatkom 20. rokov 7. storočia. Miestne kmeňové kniežatstvá si ho za vodcu (uvádza sa titul "rex" – kráľ) zvolili v roku 623 po tom, čo sa vyznamenal účasťou v slovanskom povstaní proti Avarom. Útvar, ktorému vládol, sa rozkladal medzi ich kaganátom a Franskou ríšou a zahŕňal časti územia viacerých dnešných stredoeurópskych štátov, primárne Česka, Rakúska a Slovenska. Aj keď išlo o nový štátny útvar, v porovnaní so svojimi dvoma veľkými susedmi malý, na čele so Samom dokázal fungovať a odolávať viac než 30 rokov. Pričinil sa o to pravdepodobne aj mier, ktorý od roku 626 medzi Avarmi a Slovanmi zavládol. 
Znakom Samových vodcovských schopností bola porážka austrázijských vojsk franského kráľa Dagoberta I. v bitke pri Wogastisburgu roku 631 alebo 632. Ozbrojený stret bol ťažiskovou udalosťou konfliktu Frankov so Samovou ríšou, ktorý sa odohral začiatkom 30. rokov 7. storočia. Podľa Fredegarovej kroniky sa spor vyhrotil po tom, čo Slovania na svojom území pobili a olúpili franských kupcov. Bitke malo predchádzať stretnutie Sama s Dagobertovým vyslancom, na ktorom panovník Slovanov odmietol franské požiadavky o finančnú náhradu. Po víťazstve pri Wogastisburgu Slovania dokonca podnikli viacero ozbrojených vpádov do Franskej ríše, až na územie dnešného Durínska. Pravdepodobne po porážke austrázijského vojska sa k Samovmu zväzu pridali aj Lužickí Srbi a ich knieža Dervan, ktorí pred tým podliehali pod franskú zvrchovanosť.
O Samovom neskoršom živote neexistujú spoľahlivé historické pramene, aj samotná Fredegarova kronika dovtedy opisuje skôr udalosti a reálie vo vzťahu ku Franskej ríši. Po jeho smrti v roku 658 alebo 659 sa nadkmeňový útvar, ktorému panoval, s najväčšou pravdepodobnosťou rozpadol na menšie jednotky.
Ján Jacina

Doc. MUDr. Ján Jacina, CSc. (* 13. máj 1923, Brekov – † 20. jún 1990, Košice) bol slovenský lekár a pedagóg.
Životopis.
Narodil sa v roľníckej rodine. Po absolvovaní ľudovej školy v Brekove nastúpil do Gymnázia v Michalovciach. Začiatkom roku 1945 sa stal dobrovoľníkom v Československom armádnom zbore. Po trojmesačnom výcviku v Poprade sa stal veliteľom čaty a bol nasadený do bojov pri Vrútkach, kde bol ťažko ranený. V rokoch 19451948 študoval na Lekárskej fakulte Masarykovej univerzite v Brne, v štúdiu pokračoval na Lekárskej fakulte Slovenskej univerzite v Košiciach a v Bratislave.
V roku 1950 začína vyučovať na Lekárskej fakulte UPJŠ v Košiciach ako asistent, neskôr odborný asistent, v roku 1961 je docent, v roku 19621965 je dekan. Kandidátsku prácu obhájil roku 1961 na tému: Vylučovanie anorganického fosforu obličkami u dojčiat s umelou výživou, habilitačná práca: Renálne vylučovanie anorganického fosforu v detskom veku.
Je autorom alebo spoluautorom mnohých ďalších vedeckých a odborných prác publikovaných v zborníkoch a odborných časopisoch. Jeho diela boli publikované aj v zahraničných médiách. Bol členom vedeckej spoločnosti v Bratislave a zároveň primárom Detskej kliniky v Košiciach.
Po smrti v roku 1990 mu bol udelený titul Profesor in. memoriam.
Ako rodák obce Brekov sa aktívne zapájal do ochotníckeho divadla v obci. Bol vynikajúcim futbalistom a hrával za mužstvá Michalovského okresu: Michalovce, Budkovce, Trhovište, Lastomír.
Brekovská brána

Brekovská brána je zúžená časť doliny Laborca, ležiaca juhozápadne od Humenného. Zo západu ju tvoria výbežky Nízkych Beskýd, z východu Vihorlatské vrchy. Brána je asi široká a dlhá a Laborec tu opúšťa sústavu kotlín a vstupuje do Východoslovenskej nížiny.
Geológia.
V priebehu neogénu, trvajúceho asi 23 miliónov rokov, sa v dôsledku nerovnomerných tektonických poklesov zemskej kôry pod horským oblúkom Karpát vytvorila rozsahla krajinná oblasť Východoslovenskej nížiny. Člení sa na centrálnu časť - Východoslovenskú rovinu a obvodovú časť - Východoslovenskú pahorkatinu. Jedným z deviatich podcelkov východoslovenskej pahorkatiny je Laborecká niva. Na severe a severovýchode Laboreckú nivu ohraničuje podcelok Vihorlatských vrchov - Humenské vrchy, tvoriace tektonické rozhranie Východoslovenskej nížiny a Humenskej kotliny. 
Pri stvárňovaní ich povrchu hrali značnú úlohu pohyby krýh pozdĺž zlomových porúch v smere pohoria, ale aj pozdĺž porúch, ktoré naň smerujú kolmo. Práve takejto poruche vďačí za svoju podobu prielomová dolina Laborca. Rozdeľuje Humenské vrchy na severozápadnú časť, postupne klesajúcu pod náplavy Ondavky a centrálnu časť, so súvislým ústredným chrbtom Krivoštianky, s pokračovaním až k vulkanitom Vihorlatu. Svedčí o tom, že tok Laborca je starší ako Humenské vrchy.
Prielom vznikol pozdĺž zlomu, pozvoľným zarezávaním rieky do dvíhajúcej sa horskej prekážky, pravdepodobne za súčasného poklesávania priľahlých zníženín. Svedčia o tom zvyšky eróznych terás rieky v zlome, vo výškach 100-150 m od dnešnej hladiny Laborca. Nasledovali ďalšie statisícročia, kým neúnavná rieka na poklesávajúcom území svojou akumulačnou činnosťou nahromadila usadeniny štrkov, pieskov a kalových nánosov, vytvoriac nivu, rozprestierajúcu sa pozdĺž Laborca až k Michalovciam.
Doprava.
Bránou vedú hlavné severojužné cestné (cesta I/74) a železničné spojenia (Michalovce – Humenné) medzi Michalovcami a Humenným.
Brekovská jaskyňa

Brekovská jaskyňa je novoobjavená jaskyňa vyhlásená za prírodnú pamiatku v roku 2006. Nachádza sa v katastrálnom území obce Brekov v okrese Humenné v Prešovskom kraji. Rozloha ochranného pásma bola stanovená na 15,2648 ha. 
Z geologického hľadiska sa v okolí obce Brekov nachádzajú viaceré pozoruhodné útvary. Povrch tvoria štvrtohorné náplavy so sprašovými a svahovými hlinami, vápence, dolomity a bridlice s jaskyňami. V oblasti Rekovo, Viničná skala a vrchu Klokočiny () sa nachádza chránená jaskynná oblasť s Veľkou Artajamou a novoobjavená Brekovská jaskyňa. V starých záznamoch sa hovorí, že ide o veľký jaskynný komplex, ktorý sa tiahne pravdepodobne aj popod koryto rieky Laborec. Je zaujímavé, že pečať brekovských richtárov za starých čias obsahovala obraz sovy a jaskyňa sa nazývala „sovia jaskyňa“. Jaskyňa nie je v súčasnosti prístupná pre verejnosť, no je možné prísť až k veľmi hlbokej jame (jaskyni).
Prístup k jaskyni je od kameňolomu. Tento otvor do jaskynných priestorov je následkom prerazenia ťažby z kameňolomu. Vchod je z tejto strany opatrený mrežami kvôli vandalom, ktorí ničia výzdobu jaskynných priestorov. Asi smerom, v ktorom pokračuje jaskyňa, sa nachádza i Veľká artajama. Diera-artajama je hlboká vertikálne približne 15 metrov. Je to i vchod do jaskyne, ktorý je známy už stáročia. Pokračuje po malej plošinke hlbšie, kde sa rozvetvuje cez malé priechody. Jaskynná výzdoba je na všetkých dostupných miestach poškodená vandalmi. Vchod dovnútra je nebezpečný.
Irina Nevická

Irina Nevická (* 10. december 1886, Zbudská Belá – † 21. november 1965) bola ukrajinská spisovateľka. 
Narodila sa v učiteľskej rodine. Svoje detstvo prežila v Prešove a v Starej Ľubovni. Študovala v nemeckej národnej škole a potom na Pedagogickej fakulte v Prešove, ale štúdium nedokončila. Nejaký čas žila v Čičave, v Údole a v Užhorode. V roku 1922 sa presťahovala do Prešova, kde žila až do smrti (november 1966).
Prvé diela uverejňovala v časopisoch "Nedeľa" a "Náuka". Knižne vyšli "Pravda pobidyla" (1924), "Darček" (1929), "Matij Kukolka" (1968,1994). Napísala tiež viacero dramatických diel, z ktorých knižne vyšla len hra "Bože provydiňňa" (1925).
I. Nevická má dôležité miesto v našom kultúrnom živote. Svojou angažovanosťou sa vo veľkej miere pričinila o pozdvihnutie národného a kultúrneho života v Podkarpatskej Rusi a na východnom Slovensku v medzivojnovom období. Svedčí o tom založenie ženského spolku ("Prosvita") v roku 1922. Vydala prvý ženský kalendár na východnom Slovensku a v roku 1931 vydávala v Prešove časopis "Slovo národa", ktorý vychádzal dvakrát do mesiaca a bol písaný po ukrajinsky.
Appeasement

Appeasement (čítaj "apízment", "epízment" z angl. zmierovanie, zmierňovanie) je pojem, ktorým sa v politológii označuje politicko-vojenská stratégia ústupkov, zmierňovania a tolerancie aj za cenu nevýhodnej alebo poníženej situácie, s cieľom nevyprovokovať vojenský alebo politický konflikt.
Politika appeasementu v medzivojnovom období.
Od 2. svetovej vojny získal tento pojem negatívnu konotáciu a stal sa synonymom slabošstva, zbabelosti a sebaklamu. V tomto historickom kontexte znamená appeasement politiku ústupkov a uzmierňovania si nacistického Nemecka v rokoch 1933 – 1939 predstaviteľmi Spojeného kráľovstva a Francúzska. Mocnosti vychádzali z toho, že ak si dovolia Hitlerovi uspokojiť si územné nároky na východe Európy, tak sa nebude snažiť prenikať na západ.
V tridsiatych rokoch Nemecko uplatňovalo veľmi agresívnu zahraničnú politiku. Hitler vystupoval so svojimi nárokmi vždy takým spôsobom, akoby už išlo o jeho posledné požiadavky. Nemecko hrubo porušovalo podmienky Versaillskej zmluvy a európske veľmoci proti tomu nezasiahli.
Konkrétne príklady politiky appeasementu.
Pri poslednej požiadavke sa európske mocnosti spamätali a skončili politiku appeasementu.
Douglas Adams

Douglas Noël Adams (* 11. marec 1952, Cambridge, Spojené kráľovstvo – † 11. máj 2001, Santa Barbara, Kalifornia, USA) bol anglický spisovateľ sci-fi.
Život.
Jeho rodičia sa rozišli, keď mal päť rokov. Matka bola zdravotná sestra a otec študent teológie. Matka ho vychovávala sama, a tak si už ako stredoškolák privyrábal ako ošetrovateľ v ústave pre duševne chorých, zametač kurínov aj ako asistent pri röntgene. Na strednej škole mal vynikajúce hodnotenie z angličtiny (neskôr slúžil profesorom ako vzorový príklad žiaka), čo mu dopomohlo k štipendiu na štúdiá anglickej literatúry v Cambridge.
Bol študentom – bohémom. Patril k hlavným aktérom divadelného diania na škole, ale bol aj dobrým a zábavným spoločníkom. Neil Gaiman, jeho spolupracovník a priateľ, si na spoločné študentské roky spomína ako na zbierku absurdných príhod a skúšku hraníc, kam až sa dá zájsť s provokatívnosťou v témach. Po jednom predstavení vysokoškolskej hry, ktorá sa hrala v divadelnom West Ende v Londýne, sa Adams stretol s Grahamom Chapmanom, členom Monty Pythonovcov. Časom sa s Pytónmi skamarátil a občas spolu aj pracovali. Aj keď Adams vystupoval len v jednej epizóde TV seriálu "Lietajúci cirkus Montyho Pythona", všeobecne bol považovaný za jedného z členov skupiny. 
Zomrel 11. mája 2001 na srdcový záchvat. Počas celého života mal rád rockovú hudbu a jeho dôvernými priateľmi boli členovia skupiny Pink Floyd. Na zádušnej omši po jeho pohrebe v roku 2001 zaspieval osobne David Gilmour skladbu „Wish You Were Here“.
Tvorba.
Jeho humorné fantasy si našlo veľký ohlas aj medzi ľuďmi, ktorí nie sú fanúšikmi fantasy a sci-fi. Veľkú popularitu si získal hlavne vďaka rozhlasovej hre stanice BBC "The Hitchhiker`s guide to galaxy". Túto hru neskôr zhrnul do knihy "The Hitchhiker`s guide to galaxy" (1979). Bol natočený aj vydarený rovnomenný seriál, v ktorom je ale zobrazený iba základný príbeh. V roku 2005 bol natočený aj rovnomenný film.
Adams ale za svoju najdôležitejšiu knihu nepovažoval Stopárovho sprievodcu, ale knihu o ochrane ohrozených druhov "Last Chance to see", na ktorú sa ale často zabúda.
Ray Bradbury

Raymond Douglas Bradbury (* 22. august 1920, Waukegan, Illinois, USA – † 5. jún 2012, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol americký spisovateľ sci-fi a fantasy.
V roku 1939 vydal štyri čísla vlastného fanzinu Futuria Fantazia. Prvá publikovaná poviedka "Hollerbochen's Dilemna" mu vyšla v amatérskom fanzine Imagination! v roku 1938. Jeho prvá predaná poviedka bola "Pendulum", ktorú napísal spolu s Henry Hassom. Najčastejšie spolupracoval s fanzinom Weird tales, kde v rokoch 19411948 publikoval celkom 25 poviedok.
Jeho najslávnejším dielom sú "The Martian Chronicles" (v roku 1950 The Silver locus, po slovensky "Marťanské kroniky"). Kniha rozoberá vzájomné postavenie – ignoranciu ľudí a mimozemšťanov, ale hlavne o neschopnosť ľudí učiť sa z vlastných chýb.
Nemenej slávnym dielom je 451 stupňov Fahrenheita (v roku 1951 The Fireman) – pohľad na spoločnosť, kde zločinom je vlastniť a čítať knihy. Román sfilmoval francúzsky režisér Francois Truffaut.
Ocenenia.
Jeden asteroid je pomenovaný na jeho počesť "(9766) Bradbury", ako aj kráter na mesiaci sa volá „Dandelion Crater“ (pomenovaný podľa románu, "Dandelion Wine" – Púpavové víno).
17. novembra 2004 Bradburymu udelili za prítomnosti prezidenta George W. Busha National Medal of Arts.
Takisto získal "World Fantasy Award" za životné dielo, "Stoker Award" za životné dielo, "SFWA Grand Master", "SF Hall of Fame Living Inductee" a First Fandom Award.
Lopatka

Lopatka (lat. "scapula") patrí medzi kosti hornej končatiny. Je to plochá kosť, trojuholníkovitého tvaru. Je uložená na chrbte, medzi hrudnými svalmi v úrovni 2. až 7. rebra. Tvorí kĺb s ramennou kosťou. S kľúčnou kosťou vytvára pletenec hornej končatiny.
Anatómia.
Lopatka má horný, vnútorný a vonkajší okraj. Horný okraj ("margo superior scapulae") je tenký. Na povrchu má zárez ("incisura scapulae"), ktorý je doplnený väzom ("ligamentum transversum scapulae superius") na otvor. Cez tento otvor prechádza nadlopatkový nerv ("nervus suprascapularis"). Horný okraj prechádza do zobákovitého výbežku (zobák, "processus coracoideus"). Vnútorný okraj ("margo medialis scapulae") je dlhší a hrubší, obrátený smerom k chrbtici a dobre hmatný. Vonkajší okraj ("margo lateralis scapulae") je najhrubší, obrátený k podpažiu.
Tieto okraje zvierajú tri uhly. Horný ("angulus superior") a dolný uhol ("angulus inferior"). Tretí, vonkajší uhol ("angulus lateralis") je oddelený od ostatnej kosti miernym zúžením – tzv. krčkom lopatky ("collum scapulae"). Okraj má na svojom povrchu kĺbovú jamku ("cavitas glenoidalis"), pre spojenie s hlavicou ramennej kosti. V hornej časti krčku, nad kĺbovou jamkou je nadkĺbový hrbolček ("tuberculum supraglenoidale"), na ktorom začína dlhá hlava dvojhlavého svalu ramena ("musculus biceps brachii"). Pod kĺbovou jamkou je podkĺbový hrbolček ("tuberculum infraglenoidale"), na ktorom začína dlhá hlava trojhlavého svalu ramena ("musculus triceps brachii").
Lopatka má prednú a zadnú plochu. Predná plocha ("facies costalis") je mierne vyhĺbená a upína sa tu začiatok podlopatkového svalu ("musculus subscapularis"). Zadná plocha ("facies dorsalis") je rozdelená hrebeňom ("spina scapulae") na dve časti. Menšia časť nad hrebeňom je nadhrebeňová jama ("fossa supraspinata") a väčšia je podhrebeňová jama ("fossa infraspinata"). Hrebeň lopatky preklenuje zadnú časť od vnútorného okraja k vonkajšiemu uhlu. Tu prechádza do výbežku – tzv. nadplecok alebo nadpažok ("acromion"), ktorý má kĺbovú plôšku ("facies articularis acromii") pre spojenie s kľúčnou kosťou.
Funkcia.
Lopatka sa môže vo svojom svalovom závese dobre pohybovať. Môže sa vytočiť k chrbtici – retrakcia, vytočiť sa ramenným kĺbom dopredu – protrakcia, klesať a dvíhať sa – depresia a elevácia a mierne sa otáčať dolným uhlom navonok a späť – rotácia. Do strednej polohy, z ktorej sa dajú robiť všetky pohyby lopatky, je uvedená, položením dlane na zátylok.
Spojenie lopatky a kľúčnej kosti je pomerne pevné. Niekedy sa tu nachádza kĺbny disk. Pohyby tohoto kĺbu doplňujú pohyby v kĺbe kľúčno – hrudnom. Tieto pohyby sú dobre hmatné.
Pohyby ramenného kĺbu sú opísané samostatne.
Kostra dolnej končatiny

Kosti dolnej končatiny (lat. "ossa membri inferioris") sa delia na
Jabĺčko

Jabĺčko alebo patela (lat. "patella") je najväčšia sezamská kosť patriaca medzi kosti dolnej končatiny človeka. Je súčasťou úponovej šľachy štvorhlavého stehenného svalu. Proximálne je zaoblená v "basis patellae", distálne vybieha do hrotu – "apex patellae".
Rozoznávame na nej dve plochy
Kostra človeka

Kostra človeka (lat. "humana osseus" alebo "sceletum") je tvorená navzájom spojenými kosťami. Kostra dáva telu pevnosť a vnútornú oporu. Chráni vnútorné orgány a určuje tvar a rozmery tela.
Kostru tvorí osová kostra a kostra končatín.
Kosti (lat. "ossa") majú dve funkcie
Kostru človeka rozdeľujeme na niekoľko častí:
Lebka

Lebka () je súčasť kostry stavovcov, ktorá predovšetkým chráni mozog. Je vytvorená z množstva lebečných kostí a je pohyblivo naviazaná na chrbticu.
Zvyčajne na nej rozoznávame časť tvárovú a mozgovú (mozgovňu). Tvárová časť obsahuje vyústenia zmyslových orgánov a ústnu dutinu. Dutá mozgová časť chráni mozog.
Lebka človeka.
Lebka patrí medzi kosti človeka, je kostrou hlavy.
Lebka sa skladá z 28 samostatných kostí, ktoré sú spojené navzájom švami (lat. "suturae"), sánka (lat. "mandibula") je pripojená k lebke pomocou 2 čeľustných kĺbov (lat. "articulatio temporomandibularis" = spánkovosánkový kĺb). Ku kostre hlavy patrí ešte jazylka (lat. "os hyoideum"), ktorá však nie je s lebkou kĺbovo, prípadne syndezmoticky (švami) spojená, preto sa neradí medzi kosti lebky.
Lebka sa delí na tvárovú a mozgovú časť (mozgovňa) a tak sú delené aj kosti, ktoré ju tvoria:
Vo vnútri lebky je lebečná dutina (lat. "cavum cranii").
Existujú aj iné delenia, napríklad na lebkovú klenbu (), lebkovú spodinu () a kosti tváre.
Kosti trupu

Kosti trupu (lat. "ossa trunci") nazývané aj osová kostra človeka, sa delia na:
Stavce tvoria chrbticu. 
Rebrá, hrudná kosť a hrudné stavce tvoria kostru hrudníka.
Ramenná kosť

Ramenná kosť (lat. "humerus") patrí medzi kosti hornej končatiny človeka.
Ramenná kosť je typickou dlhou kosťou, rozlišujeme na nej telo a dva konce, proximálny a distálny.
Orson Scott Card

Orson Scott Card (* 24. august 1951, Richland, Washington, USA) je americký produktívny spisovateľ rôznych žánrov s množstvom bestselerov.
Životopis.
Narodil sa v Richlande v štáte Washington; vyrastal v Kalifornii, Arizone a Utahu; pôsobil v mormonskej misii v Brazílii.
Skončil Universitu Brigham Young a University of Utah, teraz žije v Greensboro v štáte Severná Karolína. On a jeho žena Kristine majú päť detí: Geoffrey, Emily Janice, Charlie Ben, Zina Margaret a Erin Louisa. Deti majú mená po spisovateľoch Chaucerovi, Emily a Emily Dickinsonovej, Charlesovi Dickensovi, Margaret Mitchellovej, a Louise May Alcottovej.
Počas 80tych rokov napísal množstvo technických článkov a stĺpčekov najmä pre "Compute!'s Gazette" a "Ahoy!", dva časopisy o domácich počítačoch Commodore.
Je tiež aktívny ako politický prispievateľ a hovorca. Krátko po útokoch z 11. septembra Card začal písať týždenný stĺpček „War Watch“ (neskoršie premenovaný na „World Watch“) pre "Rhino Times" v Greensboro, ktoré sú uchované na Cardovej internetovej stránke. Hoci je demokrat, ústne podporil Georga W. Busha vo vojne proti teroru, invázie do Afganistanu a Iraku.
Prehľad.
Debutoval sci-fi románom "Hot Sleep" a zbierkou "Capitol". Neskôr pridal fantasy poviedku "Songmaster". Známy je predovšetkým sériou románov "Ender's Game" (v češtine „Enderova hra“), ktoré sa stali najpopulárnejšími sci-fi románmi od svojho vydania v roku 1985. Obidve "Ender's Game" a pokračovanie "Speaker for the Dead" (v češtine „Mluvčí za mrtvé“) získali ceny Hugo a Nebula, čo sa v dvoch po sebe nasledujúcich rokoch podarilo iba Cardovi.
Napísal niekoľko románov zo súčasnosti, ako "Lost Boys", "Treasure Box" a fantasy román "Enchantment". Iné práce dokumentujú jeho univerzálnosť ako prepis filmu Jamesa Camerona "The Abyss", alternatívna história "The Tales of Alvin Maker" (v češtine „Příběhy Alvina Tvůrce“) a "Pastwatch", a "Robota" v spolupráci s Doughom Chiangom (Hviezdne vojny).
V jeho tvorbe dominuje detailný opis postáv a morálnych hodnôt. Ako hovorí „Staráme sa o morálne hodnoty, vznešenosť, slušnosť, šťastie, dobrotu— hodnoty skutočného sveta, ktoré však môžu byť vo svojej čistote zobrazené len v knihách.“
Niektoré z jeho románov, napríklad "Stone Tables" o živote proroka Mojžiša; trilógia "Women of Genesis"; zbierka poviedok "The Folk Of The Fringe"; a román "Saints" o mormónoch, sa zaoberajú náboženskou tématikou. V iných prácach je vplyv jeho mormonskej viery menej badateľný. Série "Homecoming" (v češtine „Návrat domů“) a "Alvin Maker" (v češtine „Alvin tvůrce“) čiastočne odrážajú Knihu mormónov a život zakladateľa mormónskej cirkvi Josepha Smitha.
David Gerrold

David Gerrold (* 24. január 1944, Chicago, Illinois, USA), vlastným menom Jerrold Freedman, je americký spisovateľ sci-fi.
Životopis.
Gerrold začal svoju spisovateľskú kariéru ako študent v roku 1967 tým, že sa mu podarilo predať nevyžiadaný scenár pre jednu epizódu televízneho seriálu "Star Trek". Tento scenár bol sfilmovaný ako epizóda „The Trouble with Tribbles“, ktorá sa stala jednou z najpopulárnejších epizód seriálu a bol nominovaný na cenu Hugo.
Pokračoval v písaní televíznych scenárov (najmä pre vedecko-fantastické seriály ako "Land of the Lost", "Babylon 5", "Sliders" a "The Twilight Zone") a vedecko-fantastických románov, z ktorých najznámejšie sú "The Man Who Folded Himself" (1973), o mužovi, ktorý použil stroj času k zamoreniu celej histórie svojimi duplikátmi a "When H.A.R.L.I.E. Was One" (1972), príbeh o vzťahu umelej inteligencie so svojimi stvoriteľmi. Tento román bol nominovaný na prestížne ocenenia Hugo a Nebula. Prerobené vydanie so zapracovanými najnovšími poznatkami o počítačoch nazvané "When H.A.R.L.I.E. Was One, Release 2.0" bolo publikované v roku 1988.
Gerrold napísal knihu o fenoméne Star Trek ("The World of Star Trek") a spolupracoval na vytvorení televízneho seriálu "Star Trek: The Next Generation". Je zodpovedný za preformovanie postavy prvého dôstojníka na výkonného dôstojníka a veliteľa „zásahovej jednotky“, ako aj za mnohé ďalšie zmeny v tomto seriáli. Scenár, ktorý napísal pre jednu z epizód, do ktorého zahrnul narážku na AIDS a zobrazenie homosexuálneho páru v posádke bol odmietnutý. Neskôr sa k nemu vrátil v románe "Blood and Fire".
Je autorom série "War Against the Chtorr" (v češtine „Válka s Chtorr“) o invázii hrozných mimozemšťanov na Zem: "A Matter for Men" (v češtine "Věc pro lidi") (1983), "A Day for Damnation" (v češtine "Den na prokletí") (1985), "A Rage for Revenge" (v češtine "Zlost tiší pomsta") (1989) a "A Season for Slaughter" (v češtine "Čas pro jatka") (1993). V roku 2004 začal písať piaty diel ("A Method For Madness") a zmluvu má podpísanú aj na šiesty ("A Time For Treason") a siedmy ("A Case For Courage").
Takisto napísal knihu "Worlds of Wonder: How to Write Science Fiction &amp; Fantasy". Vydaná bola v roku 2001.
2. september

Začiatok nového školského roka.
Párnica

Párnica je obec na Slovensku v okrese Dolný Kubín. Obec sa nachádza na križovatke ciest, kde z cesty Kraľovany - Dolný Kubín odbočuje cesta Párnica - Zázrivá - Terchová - Žilina. 
Dejiny.
S názvom Párnica sa prvýkrát stretávame pri popise chotára Istebné. V archívnych dokumentoch z roku 1382 sa spomína, že hranice chotára končili niekde pri potôčiku "Parnicza" (dnes Zázrivka). S najväčšou pravdepodobnosťou vtedy obec Párnica ešte neexistovala. Pôvod názvu bol odvodený údajne od prameňa teplej vody tzv. teplice, alebo parnice ktorý sa nachádza za obcou smerom na sever.
Ani počas zimných mesiacov voda nezamŕzala a neustále sa z nej parilo. V sedemdesiatych rokoch 20. storočia tu hydrológovia uskutočnili prieskumný vrt.
Prvá písomná zmienka o existencii Párnice pochádza z roku 1420. V priebehu druhej polovice 15. storočia a začiatkom 16. storočia Párnica zaznamenávala priaznivý rozvoj. Zložitým obdobím v dejinách tejto obce bola druhá polovica 17. storočia. Počet obyvateľov sa v priebehu 18. a 19. storočí neustále menil. 
V 18. storočí žilo na 19 raliach 876 obyvateľov a o 30 rokov neskôr iba 685. V roku 1918 bolo v Párnici evidovaných okolo 1091 obyvateľov. Ich hlavným zdrojom obživy bolo poľnohospodárstvo spojené s chovom dobytka a oviec. Časť z nich sa venovala ťažbe dreva. Obyvateľstvo Párnice tvorili predovšetkým sedliaci.
Okrem poľnohospodárstva sa venovali aj remeslám. Rozšírené bolo najmä kolárstvo, stolárstvo a rezbárstvo, ženy sa venovali šitiu a vyšívaniu. V roku 1930 žilo v 219 domoch 1104 ľudí. V 30. rokoch 20. storočí sa v Párnici rozmáhali socialistické myšlienky, ktoré boli najmä odrazom zlej hospodárskej situácie.
Počas druhej svetovej vojny sa stala útočiskom partizánskeho odboja.
Šport.
Párnica je obec s dobrým usmiestnením na rieke Orava. Práve pri Párnici je známy úsek pre milovníkov vodných športov, napríklad raftingu.
Hmlovina (astronómia)

Hmlovina alebo nebula (z lat. "nebula" - „hmla“) je viditeľný medzihviezdny oblak plynu a prachu. Pôvodne sa názov hmlovina používal ako všeobecné pomenovanie rozľahlého astronomického objektu, zahŕňajúce galaxie mimo Mliečnej cesty (niektoré príklady starého používania tohto pomenovania ostali dodnes; napríklad galaxii Androméda sa niekedy hovorí "hmlovina Androméda").
Hmloviny mávajú obrovské rozmery, až stovky svetelných rokov v priemere a môžu sa v nich nachádzať hviezdy aj hviezdokopy. Napriek majestátnemu vzhľadu je hmota hmlovín nesmierne riedka. Takú nízku hustotu, akú má typická hmlovina nedokážeme napodobniť ani v pozemských laboratóriách. 
Z takzvaných hviezdotvorných hmlovín môžu gravitačným kolapsom vznikať hviezdy. Po svojom zániku sa časť hmoty hviezdy stáva opäť hmlovinou. Aj počas svojho života hviezdy veľmi ovplyvňujú hmloviny: obohacujú ich hmotu o častice hviezdneho vetra, alebo naopak spôsobujú ich pomalé vyparovanie v dôsledku fotónovej erózie. 
V Mliečnej ceste je charakteristická koncentrácia hmlovín v blízkosti galaktického rovníka a len málo ich nájdeme pri galaktických póloch.
Typológia.
Hmloviny môžu byť roztriedené podľa toho, akým spôsobom svietia:
HII oblasti sú rodiská hviezd. Tie sa tvoria, keď sa veľmi rozptýlené oblaky molekúl začnú rútiť vplyvom ich vlastnej gravitácie, často aj pod vplyvom neďalekého výbuchu supernovy. Oblak sa zrúti a rozpadne, tvoriac niekedy až stovky hviezd. Novovytvorené hviezdy ionizujú okolitý plyn, čím vytvoria emisnú hmlovinu.
Iné hmloviny sa tvoria pri zániku hviezd. Z hviezdy, ktorá absolvuje premenu na bieleho trpaslíka, sa odtrhne jej vonkajšia vrstva, z ktorej sa vytvorí planetárna hmlovina. Novy a supernovy môžu tiež vytvoriť hmlovinu známu ako "pozostatok novy", resp. "pozostatok supernovy".
Chemické zloženie.
Najzastúpenejším chemickým prvkom v celom vesmíre je vodík. Je preto zrejmé, že vodík je tiež najbežnejším prvkom vo hviezdach a teda aj v hmlovinách, ktoré sú s hviezdami vývojovo zviazané. Napriek tomu, že vodík je najľahší chemický prvok, hmotnostne tvorí až 70 % hmlovín. Ďalších 28 % potom pripadá na hélium, druhý najrozšírenejší (a tiež druhý najľahší) prvok v medzihviezdnom prostredí a len 2 % na ostatné prvky.
Nakoľko hmota hmlovín je veľmi riedka a je priamo vystavená kozmickému žiareniu, jej atómy sú často excitované, prípadne až jeden či viackrát ionizované. Vznik molekúl preto nie je taký bežný. Najrozšírenejšou molekulou v hmlovinách je molekulárny vodík (H2), v ktorom je však viazaných maximálne 10 % atómov vodíka hmloviny. Energiu k vzniku molekulárneho vodíka dáva atómom vodíka ultrafialové žiarenie, ktoré ich ale tiež štiepi na jednotlivé atómy.
V medzihviezdnom prostredí však bolo k roku 2002 nájdených viac než 140 rôznych druhov molekúl. Veľké percento pripadá na organické zlúčeniny, čiže zlúčeniny uhlíka.
Yves Le Prieur

Yves Paul Gaston Le Prieur (* 23. marec 1885, Lorient, Francúzsko – † 1. jún 1963, Nice,) bol korvetný kapitán francúzskeho námorného loďstva a vynálezca. Považuje sa za zakladateľa moderného prístrojového potápania. Okrem toho má „na svedomí“ mnohé ďalšie vynálezy, z ktorých väčšina bola pôvodne určená na vojenské účely.