Štvrtý lateránsky koncil

Štvrtý lateránsky koncil tiež štvrtá lateránska synoda sa považuje za najvýznamnejší koncil stredoveku. Zvolal ho pápež Inocent III. 19. apríla 1213 bulou "Vineam Domini Sabaoth". Konal sa v dňoch 11. až 30. novembra 1215 v Lateránskej bazilike v Ríme. Katolícka cirkev ho napriek neprítomnosti zástupcov východnej cirkvi považuje za ekumenický koncil.
V centre záujmu pápeža Inocenta III. vždy stálo kánonické (cirkevné) právo. Koncil pod jeho vedením tak vydal veľké množstvo administratívnych a disciplinárnych nariadení, neprešiel len návrh financovania rímskych dikastérií.
Kánony štvrtého lateránskeho koncilu boli predmetom veľkého záujmu mnohých komentátorov, ktorí ich číslovali a rôzne kategorizovali. Stali sa pevnou súčasťou rozličných zbierok cirkevných zákonov a odvolávali sa ne viaceré európske provinčné synody. K jedným z najvýznamnejších autorov komentárov k dokumentom tohto koncilu patrí Johannes Teutonicus Zemeke.
Účastníci.
Štvrtý lateránsky koncil bol výnimočný už len počtom a pestrým zložením jeho účastníkov. Na koncil boli totiž pozvaní nielen všetci biskupi a opáti – v každej cirkevnej provincii mohol zostať len jeden prípadne dvaja biskupi, ale aj členovia dómskych a rádových kapitúl, ako aj králi a kniežatá z celého kresťanského sveta. Pápežovi sa tým podarilo, aspoň z pohľadu verejnosti, nadviazať na tradíciu (starovekých) ekumenických koncilov. Všetci účastníci boli vopred vyzvaní, aby predložili návrhy tém, o ktorých by sa malo rokovať.
Prítomných bolo 71 patriarchov a metropolitov, vrátane latinských patriarchov Jeruzalema a Konštantínopolu, 412 biskupov a približne 900 opátov a priorov (detailný zoznam účastníkov však uvádza len mená 71 patriarchov a metropolitov a 401 biskupov). Patriarchov Alexandrie a Antiochie zastupovali ich vyslanci. Delegácie vyslali aj rímsko-nemecký kráľ (a neskôr cisár) Fridrich II., cisár Latinského cisárstva Henrich (sídliaci v Konštantínopole), ako aj králi Francúzska, Anglicka, Aragónska, Uhorska, Cypru a Jeruzalema.
Boli to práve východné cirkvi, ktoré už dlhší čas žiadali zvolanie takéhoto ekumenického koncilu. V roku 1204 bol však v rámci štvrtej križiackej výpravy dobytý Konštantínopol, čo mimoriadne zhoršilo vzťahy medzi kresťanským Východom a rímskou cirkvou. Napokon sa tak štvrtého lateránskeho koncilu zástupcovia východnej cirkvi, i napriek pozvaniu, nezúčastnili.
Kánony.
V rámci plenárnych zasadnutí koncilu, ktorým predsedal pápež a po formálnej stránke prebiehali ako súdny proces, bola biskupom ako aj akreditovaným laikom garantovaná sloboda prejavu. Pápež v istom momente dokonca vyhlásil, že koncil tu je predsa na to, aby si vypočul vinného i nevinného, chudobného aj bohatého, ba mal by si vypočuť i samotného diabla, ak by prejavil ľútosť.
O priebehu jednotlivých zasadnutí tohto koncilu nemáme nijaké zmienky. Zachoval sa len text schválených kánonov. Na základe určitých nepriamych indícií sa môžeme domnievať, že koncil prijímal svoje rozhodnutia dvojtretinovou väčšinou a že pápež bol viazaný hlasovaním jednoduchej väčšiny.
Prenasledovanie heretikov.
Kto sa zúčastní na križiackej výprave proti albigéncom, bude požívať tie isté privilégia účastníci križiackej výpravy do Svätej zeme. Kto sa však takýmto heretikom hlási, obhajuje ich názory, poskytuje im ochranu alebo inak zvýhodňuje, upadá do exkomunikácie; po uplynutí jedného roku stráca spôsobilosť na právne úkony, odnímu sa mu dedičské práva, sudcovia budú zbavení svojej funkcie, klerikom sa odníme úrad, benefíciá a zakáže sa im vysluhovať sviatosti atď. Pod trestom exkomunikácie sa zakazuje laikom a neoprávneným klerikom kázať. Toto nariadenie je namierené predovšetkým proti praxi valdénskeho hnutia.
Aspoň raz ročne sa má vykonať vizitácia vo farnostiach, v ktorých sa objavilo podozrenie z hlásania nejakej herézy, a následne je potrebné nahlásiť biskupovi mená osôb, ktoré sa vzdialili od bežného kresťanského spôsobu života a mravov. Biskupi, ktorí si nebudú plniť tieto svoje povinnosti, budú zbavení úradu.
Výzva na križiacku výpravu.
Pápež oznámil, že dáva križiakom k dispozícii 30 000 libier z vlastného rozpočtu, 3 000 mariek striebra zo zbierok a uhradí výdavky na ich cestu od Ríma do Svätej Zeme. Klerici majú v nasledujúcich troch rokoch odvádzať päť percent z ich príjmov na podporu križiackej výpravy, pápež a kardináli dokonca desať percent z ich príjmov. Križiaci, ktorí si za účelom účasti na výprave vezmú pôžičky, sú oslobodení od povinnosti splácania úrokov. Povinnosť zaplatiť tieto úroky sa ukladá miestnej kresťanskej komunite. Svetská moc má Židov donútiť, aby im tieto úroky odpustili. Dovtedy, kým tak neurobia, ich musia kresťania považovať za prekliatych. Pre splatenie vlastnej dlžoby majú byť účastníkov výpravy zaistené výhodnejšie podmienky.
V domovskej krajine platí trojročný zákaz usporadúvania turnajov. V celom kresťanskom svete má aspoň na štyri roky zavládnuť (všeobecný) mier ("Pax Dei"). Ďalej sa uvaľuje štvorročné embargo na lode, zbrane a technológie pre saracénov.
Po splnení obvyklých podmienok (úprimná ľútosť a ústne vyznanie) nie je odpustenie hriechov garantované len priamym účastníkom križiackej výpravy, ale aj všetkým tým, ktorí ich pomáhali vyzbrojiť resp. financovali alebo priamo stavali lode pre túto výpravu.
Okrem záverov sformulovaných do podoby kánonov prijal koncil rozhodnutia aj v takých záležitostiach, ktoré by sme dnes označili za civilné alebo čisto politické. V roku 1215 to však bol práve koncil, ktorý predstavoval relevantné fórum pre diskusie o týchto témach. Na poslednom zasadnutí koncilu, 30. novembra 1215, oznámil pápež rozhodnutie koncilu v spore o trón v Svätej rímskej ríši. Za právoplatného kráľa bol uznaný Friedrich II., nároky Otta z Braunschweigu boli odmietnuté.
Anglickí baróni, ktorí sa vzbúrili proti kráľovi Jánovi I. Bezzemkovi, boli exkomunikovaní. Grófovi Raimundovi z Toulouse bol odňatý úrad, pretože podporoval katarov. Jeho panstvo prešlo do vlastníctva Simona z Monfortu, ktorý bol nekompromisným prenasledovateľom katarov.
Štvrtý lateránsky koncil prijal významné nariadenia, ktoré na celé storočia ovplyvnili postavenie cirkvi. Množstvo nariadení tohto koncilu sa stalo trvalou platnou súčasťou kánonického práva.