Piastovská klenba

Piastovská klenba (, "sklepienie trójpodporowe, sklepienie trójdzielne" alebo "sklepienie przeskokowe") je architektonický prvok poľskej gotickej architektúry, používaný medzi 14.15. storočí na území Malopoľska a Sliezska. Ide o charakteristickú trojdielnu obkročnú klenbu, ktorá je úpravou rebrovej klenby, a to pridaním piatej prípory ako dodatočný nosný bod. Skladá sa z troch trojuholníkových polí zvyčajne v obdĺžnikovom uzávere chrámu, z ktorých každé rozdeľuje trojlúč rebier na tri časti, čím vzniká klenba zložená z deviatich malých trojuholníkov. Rebrá väčšieho, čelného trojuholníkového poľa obkračujú víťazný oblúk smerom do rohov. Po stranách sú menšie polia. Piastovská klenba čiastočne ovplyvnila Petra Parléra pri tvorbe obkročnej klenby a vývoj spišského dvojlodia v 14. až 15. storočí.
Terminológia.
Termín piastovská klenba je odvodený od jeho použitia v rámci krakovského dvora na Waweli v hlavnom korunovačnom chráme prvých poľských kráľov z dynastie Piastovcov. Označenie piastovská klenba prvý krát použil v roku 1901 Ján Sas-Zubrzycki vo svojej dizertačnej práci: "Krakowska szkoła architektoniczna XIV wieku". Termín sa neskôr ujal aj v poľskej odbornej literatúre. Termín piastovská klenba sa všeobecne používa, ako zastrešujúce označenie pre viac príbuzných variácii klenbového systému.pozri: Najčastejší druhotný názov v poľskej odbornej literatúre je "sklepienie trójpodporowe". Pre jednoduchšiu verziu piastovskej klenby sa používa termín "sklepienie trójdzielne", ktorá je zložená z troch vzájomne sa prelínajúcich rebier, tvoriaci tvar trojuholníka. Zložitejšia verzia má označenie "sklepienie przeskokowe", ktorej štruktúra spočíva v posunutí nosného bodu. Klenba bola zoskupená do polovičnej šesťramennej hviezdice, tvoriaci sedemdielnu obkročnú klenbu. 
Historický vývoj.
Piastovská klenba je pravdepodobne odvodená z architektonického tvaroslovia cisterciánskych stavieb nemeckého prostredia na prelome 13. a 14. storočia. Stavitelia sa v súvislosti s dvojpodporovými tzv. kazimírovskými dvojlodiami inšpirovali riešením klenbového systému trojlúča rebier v kapitulnej sieni cisterciánskeho kláštora v Pelpline alebo hradu Marienburg (Malbork, okolo roku 1300) na území Rádu nemeckých rytierov. Práve na ne nadviazal pravdepodobne aj Peter Parlér pri vytváraní svojej obkročnej klenby. Podobné klenbové riešenia uplatňovali cisterciáni vo svojich kapitulných sieňach juhonemeckého a podunajského prostredia, akými sú kláštory v Maulbronn, Bebenhausen a Vyšší Brod. Prototyp obkročnej trojdielnej klenby tzv. wiślická klenba sa prvýkrát objavil v Kolegiálnej bazilike narodenia Preblahoslavenej Panny Márie vo Wiślice, ktorú mohol ovplyvniť aj klenbový systém kapitulnej sieni v cisterciánskom opátstve v Ląde.
Klenbový systém sa skladá z troch trojuholníkových polí zvyčajne v obdĺžnikovom uzávere chrámu, z ktorých každé rozdeľuje trojlúč rebier na tri časti, čím vzniká klenba zložená z deviatich malých trojuholníkov. Rebrá väčšieho, čelného trojuholníkového poľa obkračujú víťazný oblúk smerom do rohov. Po stranách sú menšie polia. Na klenbu mali rozhodujúci vplyv cisterciánske kláštory v prímorských oblastiach na severe dnešného Poľska. Piastovská klenba bola prvýkrát použitá vo východnom uzávere presbytéria Wawelskej katedrály v Krakove (1346). Ďalej sa piastovská klenba objavuje v bočných lodiach mnohých malopoľských alebo vroclavských chrámov, akými sú Kolegiálny kostol svätého Kríža a Bartolomeja (13411371) alebo Kostol Preblahoslavenej Panny Márie na Piasku (13341390) či Kostol svätého Stanislava, Doroty a Václava (14. storočie) vo Vroclave. Klenbu použili aj v mariánskej kaplnke Wawelskej katedrály, pristavanej k osi presbytéria (13821390) a v mnohých ďalších sliezskych kostoloch, napríklad v Legnici, Namysłówe, Nyse alebo Góre. Obmena sedemdielnej piastovskej klenby bola použitá v chórovej ochodzi Oliwskej katedrály (1401) v Gdansku alebo v mestskej radnici v Toruni (koniec 14. storočia). Rôzne variácie piastovskej klenby sa nachádzajú ojedinele aj v podunajskom prostredí pod sliezko-malopoľským vplyvom, ako napríklad klenba Zlatej brány Katedrály svätého Víta (1368) alebo v predsieni Kostola Panny Marie pod řetězem v Prahe (1375) či zjednodušený typ v centrálnom dvojlodí kostola v Sankt Peter bei Freistadt (14. storočie), ktorý možno súvisí s klenbami v presbytériách juhočeských kostolov, ukončených rovným dvojosovým uzáverom.
V priebehu 14. storočia bola spišská gotická architektúra ovplyvnená piastovskou klenbou. Podľa Juraja Žáryho bol malopoľský vplyv jeden z faktorov vývoja tzv. spišského dvojlodia. Deväťdielna obkročná klenba sa vyskytuje v oboch skupinách centrálneho a pozdĺžneho dvojlodia, akými sú napríklad Kostol svätého Serváca vo Vrbove, Kostol svätého Antona Pustovníka v Spišskej Belej, Kostol nanebovzatia Panny Márie v Ľubici, Kostol svätého Jána Evanjelistu vo Veľkej, Kostol svätého Egídia v Poprade, Kostol svätej Alžbety Uhorskej v Dravciach, Kostol svätého Mikuláša v Odoríne, Kostol svätého Juraja v Spišskej Sobote a Kostol svätej Kataríny Alexandrijskej vo Veľkej Lomnici. Klenbový systém spišských obkročných klenieb je podobný piastovskej klenbe. Vo vymedzenom obdĺžnikovom rámci s piatimi klenbovými pätkami sú štyri umiestené v rohoch a piata je na stredovej podpore uprostred dvojlodia. Z nej smeruje trojlúč rebier do rohov pri víťaznom oblúku, ktorý delí plochu na tri časti, čím vzniká klenba zložená z deviatich malých trojuholníkov, zoskupených do polovičnej šesťramennej hviezdice. Z podobného základu vychádza aj jednoduchá sedemdielna obmena piastovskej klenby, ktorá bola vzorom pre klenby v Kostole svätej Agnesy v Ruskinovciach (dnes zničený), Kostole Márie Magdalény v Danišovciach a v Kostole Ducha Svätého v Žehre.