Pittsburská dohoda

Pittsburská dohoda bola politická dohoda, ktorú 30. mája 1918 v americkom Pittsburghu podpísali zástupcovia Slovenskej ligy v Amerike, Českého národného združenia a Zväzu českých katolíkov s Tomášom G. Masarykom. Text dokumentu sformuloval v rámci svojej návštevy USA a potom aj podpísal T. G. Masaryk spolu s ďalšími 11 Čechmi a 17 Slovákmi. 
Dohoda, jej vznik a význam.
Schvaľovala spojenie Slovákov a Čechov v samostatnom štáte, v ktorom malo mať Slovensko vlastnú administratívu a snem. Hoci zo slovenského hľadiska znamenala ústup od hlavných požiadaviek Clevelandskej dohody, sľubovala Slovákom samosprávu a slovenčinu ako úradný jazyk na školách, v úradoch a vo verejnom živote. Na rozdiel od Clevelandskej dohody nemalo ísť o federatívne usporiadanie štátu a forma štátu mala byť republikánska. 
Text dohody vznikol počas návštevy Masaryka v USA. Začiatkom mája 1918 pricestoval do USA s úmyslom najmä získať súhlas vlády Spojených štátov na oficiálne uznanie „svojho“ hnutia (reprezentovaného Česko-Slovenskou národnou radou), ktoré sa snažilo o vznik ČSR ako krajiny Čechov a Slovákov. Masaryk cestoval do USA z Japonska cez Kanadu a postupne navštívil krajanov v Chicagu a v Pittsburghu. Chicago bolo vtedy počtom Čechov druhým najväčším mestom po Prahe a v Pittsburghu žilo v roku 1918 viac Slovákov ako v Bratislave. 
Originálny text, ktorý navrhol Masaryk, bol jeho odpoveďou Slovenskej lige, ktorá túžila po slovenskej autonómii a federáciu ako ju požadovala Clevelandská dohoda. Masaryk potreboval okrem českej aj slovenskú podporu a preto im sľuboval, čo by v spoločnom štáte mohli dosiahnuť. V knihe Svetová revolúcia, ktorá vyšla v roku 1925 napísal Masaryk, že dohodu podpísal v snahe upokojiť „malú slovenskú frakciu, ktorá snívala o bohvieakej samostatnosti Slovenska“. 
Masarykov návrh (vraj na servítke) bol potom prepísaný krasopisom do vtedajšej americkej slovenčiny a až tak dodatočne podpisovaný. (Napríklad sa v oficiálnom texte používa Česko-Slovensko alebo Česko-slovensko namiesto Československo). Masaryk podľa vlastných slov Slovákom sľúbil „vlastnú administratívu, snem a súdy“, čím sa prakticky vyhol ponuke slovenskej autonómie. 
Masarykovo snaženie v USA dopadlo pozitívne a jeho zavŕšením bola Washingtonskej deklarácie z 18. októbra 1918, znamenajúca oficiálne uznania zahraničného odboja Čechov a Slovákov americkou vládou. Deklarácia vyhlásila zvrchovanú a nezávislú Československú republiku (v deklarácii uvedená ako "„The Czechoslovak State" [...] "a republic“". Vzhľadom na okolnosti vydania je jej originálne a oficiálne znenie v angličtine a preklady do češtiny aj slovenčiny vznikli až neskôr.) Vznik Česko-Slovenska bol ukončený jeho vyhlásením 28. októbra 1918 a jeho hranice boli vymedzené mierovými zmluvami a z nich vychádzajúcimi rozhodnutiami v rámci versailleského mierového systému.
Spochybňovanie dohody po vzniku ČSR.
Pittsburská dohoda sa po roku 1919 stala predmetom politického zápasu v ČSR. Ako základ svojho programu boja za autonómiu ju používal Andrej Hlinka, ktorý sa o nej dozvedel až rok po jej uzavretí, keď do ČSR zavítala delegácia Slovenskej ligy. V životopisnej knihe o Hlinkovi z roku 1934 to tvrdil Karol Sidor. Niektorí českí politici ju právne, či úplne spochybňovali, napr. T. G. Masaryk spochybňoval jej platnosť a neskôr tvrdil, že nie je právne záväzná, lebo to bola len „lokálna dohoda amerických Čechov a Slovákov“.
Podľa historičky Margaret MacMillanovej českí politici, predovšetkým Masaryk, odmietali splniť dohodu o autonómii Slovákov (snem, administrácia, súdy) pretože štát bol nestabilný. Nemecká menšina (asi 3 mil.) bola nespokojná nemenej ako Slováci (asi 2,9 mil.). Autonómia pre Slovákov by viedla aj k autonómii nemeckej menšiny a nejasný nasledujúci vývoj.
Ústava ČSR, ktorú Revolučné národné zhromaždenie ČSR prijalo 29. februára 1920, neobsahovala nič o vlastnom slovenskom správnom systéme ani o vlastnom zákonodarnom orgáne a vlastnom súdnictve na Slovensku. Ústava dokonca stanovila, že „československý jazyk“ sa stane oficiálnym na celom zemí ČSR. Podľa tejto ústavy bolo Česko-Slovensko unitárnym štátom riadeným z Prahy. "Vládcom" Slovenska sa stal Vavro Šrobár ako minister s plnou mocou pre správu Slovenska, pôsobiaci ako stúpenec národnej jednoty Čechov a Slovákov, žijúci v Prahe.
V rokoch 1918 – 1928 bolo Česko-Slovensko administratívne rozdelené na 5 samosprávnych krajín/zemí Českú zem, Moravskú zem, Sliezsku zem, Slovenskú krajinu a Podkarpatskoruskú zem. V roku 1928 bola krajina Sliezska spojená s Moravskou, aby sa oslabil vplyv nemeckého obyvateľstva, čo znamenalo, že v rokoch 1928 – 1939 sa ČSR delila na 4 samosprávne krajiny/zeme: Českú zem, Moravsko-sliezsku zem, Slovenskú krajinu (1928 - 1938) a Podkarpatskoruskú. Administratívna zmena, ktorá 1. júla 1928 nahradila župy, bola Prahou prezentovaná ako plnenie pittsburských požiadaviek slovenských autonomistov (najmä HSĽS). Krajinské zriadenie znamenalo vytvorenie Krajinského zastupiteľstva Slovenskej krajiny, ktoré malo 54 členov, z toho 36 volených a 18 vymenovaných pražskou vládou na návrh krajinského prezidenta. Prvým krajinským prezidentom bol Ján Drobný, člen HSĽS. V roku 1938 bola Slovenská krajina transformovaná na rovnomenné autonómne územie Slovenská krajina (1938 – 1939), po ktorom vznikol v marci 1939 Slovenský štát.
Obsah a originál dohody.
Originál bol na Slovensko prinesený zástupcami amerických Slovákov na krátky čas v roku 1938 a v roku 1991. V roku 2018 bol krátko vystavený ako exponát v rámci Česko-slovenskej / Slovensko-českej výstavy na Bratislavskom hrade. Zástupcovia Slovenskej ligy v Amerike odovzdali originál dohody 9. septembra 2007 do pittsburského historického múzea Heinz History Center.