Druhá bitka o Charkov

Bitka o Charkov alebo charkovská operácia bolo ozbrojené stretnutie v južnej časti východného frontu cez druhú svetovú vojnu. Začalo sa 12. mája 1942 útokom sovietskeho Juhozápadného frontu severne a južne od Charkova. Nemecké jednotky však onedlho prešli do protiútoku a veľkú časť týchto sovietskych vojsk obkľúčili. Bitka o Charkov bola začiatkom nemeckej letnej kampane, ktorá vyvrcholila bitkou o Stalingrad. Bitky sa na nemeckej strane zúčastnil aj delostrelecký pluk 31 Zaisťovacej divízie.
Predohra.
Do konca februára 1942 sovietske ofenzívy zatlačili Nemcov takmer na celom fronte. Najväčšie úspechy Červená armáda dosiahla pred Moskvou a v oblasti Rostova. Obe strany však boli po ťažkých bojoch veľmi vyčerpané. Stalin ako aj časť sovietskeho štábu boli naďalej presvedčení, že Nemci sú silne oslabení a ZSSR má stále nádej udržať si po zimných ofenzívach iniciatívu vo svojich rukách. Týmto názorom však odporovali vedúci generálneho štábu Boris Šapošnikov ako aj generáli Alexandr Vasilevskij a Georgij Žukov, ktorí navrhovali zotrvanie v obrane do doby, kedy budú jednotky opätovne posilnené. Stalin navyše veril, že vedenie operácii na širokom fronte môže narušiť nemecké plány na nasledujúce obdobie a to i napriek tomu, že Sovieti v tej dobe disponovali menším počtom vojsk než ich nepriateľ. Zatiaľ čo Červená armáda mohla nasadiť na východnom fronte na jar 1942 5 600 000 mužov, 3 900 tankov, 44 900 diel a 2200 lietadiel, Wehrmacht disponoval 6 200 000 mužmi, 3229 tankmi, 57 000 delami a 3395 lietadlami. Sovietske velenie sa domnievalo, že Nemci hodlajú v lete opäť zaútočiť na Moskvu. Stalin sa rozhodol využiť najmä úspechy sovietskych síl v južnej časti frontu, kde Timošenkove a Malinovského vojská rozvíjali útok smerom od Rostova nad Donom k rieke Donec.
20. marca 1942 Timošenko so svojim štábom v meste Kupiansk spracoval plány potrebné pre ďalšiu ofenzívu smerom na Charkov a odoslal ich na hlavný štáb, ktorý ich definitívne potvrdil 17. apríla. Veľkoryso plánovaná ofenzíva z oblasti Barvenkova, Iziumu a Volčanska mala za cieľ preniknúť až do oblasti Dnepropetrovska a Sineľnikova, kde mali sovietske vojská obsadiť mosty cez Dneper.
Sovietske sily.
Do 11. mája 1942, Červená armáda v sektore Juhozápadného frontu koncentrovala 4 armády (21., 28., 38. a 6. armáda). Do 11. mája bol prisunutý aj 21. a 23. tankový zbor s 269 tankmi. Front mal k dispozícii aj niekoľko menších jednotiek. Južný front disponoval 57. a 9. armádou s 30 streleckými divíziami a 24. tankovým a 5. jazdeckým zborom.
Preskupovanie sovietskych vojsk počas obdobia rasputice, kedy neboli nespevnené cesty zjazdné však trvalo dlhšie než bolo pôvodne plánované. Nemci však týmto presunom nevenovali veľkú pozornosť. Rovnako Sovieti nevenovali dostatočnú pozornosť prieskumu, za čo v nasledujúcich bojoch ťažko zaplatili.
Nemecké prípravy.
Nemci neuvedomujúc si sovietske prípravy na ofenzívu plánovali od 30. apríla jednotkami 6. armády uskutočniť operáciu Friderikus, čo bol krycí názov útoku na Iziumský výbežok. Útok sa mal začať okolo 18. mája.
Jednotky nemeckej skupiny armád Juh poľného maršala Fedora von Bocka boli v tomto období intenzívne posilňované. Hitler totiž 5. apríla 1942 vydal smernicu č. 41, v ktorej vyjadril plán letnej ofenzívy na juh ZSSR. Ofenzíva mala za cieľ dosiahnuť Kaukaz, čím by sa prerušili dodávky ropy z oblasti Kaspiku ako i spojenie ZSSR so západnými Spojencami cez Irán. Nemenej podstatné bolo dobytie Krymu, čo bolo hlavnou úlohou von Mansteinovej 11. armády.
Ofenzíva.
Začiatočná fáza.
Ofenzíva Červenej armády sa začala ráno 12. mája 1942 o 6:30 jednohodinovou delostreleckou prípravou a 20 minútovým úderom letectva. Pozemný útok sa začal dvojitým obchvatným úderom z oblasti Barvenkova a Volčanska o 7:30. Nemci kládli vo svojich obranných postaveniach tvrdý odpor a museli byť likvidovaní kombinovanými útokmi letectva, delostrelectva v spolupráci s pozemnými útokmi. Sovieti boli nútení na podporu útoku nasadiť i svoj druhý sled. Veľmi ťažké boje sa rozhoreli okolo nemeckých postavení pri obci Nepokrytaja, kde sa rozhodli pre protiútok. Do konca dňa Sovieti prenikli najviac 10 cez nemecké pozície. Moskalenko onedlho zistil, že tam kde Sovieti neočakávali žiadny odpor proti nim stoja dve nemecké divízie. Toto bol prvý príznak nedostatočného prieskumu pred začiatkom operácie. Naopak Nemci pred začiatkom sovietskej ofenzívy s útokom počítali. Sovieti vôbec netušili, že sily proti ktorým útočia sú silnejšie než oni sami.
Paulus v tej dobe vyčlenil 3 pechotné a jednu tankovú divíziu na obranu Charkova. Bojovalo sa v ťažkých podmienkach za dažďov a blata. Sovietsky postup sa tak veľmi spomalil, najväčšie úspechy boli dosiahnuté na ľavom krídle. Bock na začiatku bitky varoval Paulusa aby nezačínal protiútok okamžite, ale vyčkal na leteckú podporu. Nemci však nakoniec nemohli čakať, sovietskym tankovým jednotkám sa totiž podarilo preraziť cez pozície VIII. zboru generála Walthera Heitza vo Volčanskom sektore menej než od Charkova. Úspechy sovietskych vojsk však neboli dostatočné, na mnohých úsekoch Nemci podnikali energické protiútoky a zatláčali útočiace jednotky späť. Odpoveďou boli útoky sovietskych tankových záloh. Problémy útočníkom spôsobovalo najmä nemecké letectvo, ktoré sa významne podieľalo na zastavení postupu 28. armády.
Južný úsek sovietskeho útoku neutrpel nemeckými protiútokmi také vážne straty ako severný smer. Bolo to i preto, že Nemci nasadili väčšinu svojich záloh proti severnému krídlu a na obranu juhu nemali dostatok síl. Ale už 14. mája Hitler nariadil generálovi Ewaldovi von Kleist aby jednotkami svojej 1. tankovej armády podnikol útok, ktorého krycí názov znel operácia Friderikus.
Druhá fáza.
15. i 16. mája Sovieti na severnom úseku neustále narážali na silný odpor nemeckých vojsk. Frustrujúci bol najmä nedostatok ťažkého delostrelectva, s pomocou ktorého by bolo možné ničiť nepriateľské ohniská odporu. Ťažké boje prebiehali okolo Nemcami držanej obkľúčenej obce Ternova, kde sa bojov zúčastnil aj slovenský delostrelecký pluk 31. Po jednodňovej prestávke sa ďalšie sovietske útoky stretli so silným odporom a najmä protiútokmi nemeckých tankových síl, ktoré nútili útočiace vojská prejsť do obrany. Úspechy na južnom krídle sovietskych klieští pokračovali aj v nasledujúcich dňoch i napriek silným útokom nemeckého letectva.
Protiútok 1. tankovej armády.
17. mája dorazili na bojisko jednotky von Kleistovej 1. tankovej armády. III. tankový a XXXXIV. zbor začali protiútok v oblasti Barvenkova z oblasti Alexandrovky. S pomocou leteckej podpory, Kleist prerazil sovietske pozície 9. armády a v priebehu prvého dňa postúpil . Sovieti v tej dobe práve preskupovali svoje jednotky. Timošenko hlásil najvyššiemu veleniu situáciu a žiadal posily. Vasilevskij u Stalina žiadal povolenie pre ústup, no nebol úspešný. 18. mája sa situácia opäť zhoršila a sovietske velenie (Stavka) súhlasilo s ukončením bojových operácií a odchodom 9. armády z výbežku. Timošenko a Chruščov však hlásili, že v oblasti Kramtorska nepriateľský odpor ochabuje a Stalin okamžite plán ústupu zamietol.
19. mája Paulus na základe rozkazov od von Bocka pokračoval v ofenzíve proti severnému výbežku pri Iziume z oblasti Merefy. Až tieto akcie Nemcov nakoniec prinútili Stalina ukončiť ofenzívu, bolo však neskoro. Nemci začali okolo sovietskych výbežkov uzatvárať obkľúčenie. Sovieti sa snažili brániť a Timošenko 21. mája nariadil ústup armádnej skupiny Kotčenko a nariadil tiež protiútoky 9. a 57. armády, ktoré mali spomaliť nemecký postup a obnoviť spojenie s obkľúčenými jednotkami. Tieto však neboli úspešné a do konca 24. mája boli sovietske sily pri Charkove obkľúčené. Krídla sovietskej obrany sa pod silnými nemeckými útokmi rozpadli.
Obkľúčenie sovietskych vojsk.
25. mája sa Sovieti pokúsili o prvý únik z obkľúčenia masovými útokmi. Neboli však úspešní. Do 26. mája boli sovietski vojaci obkľúčení na území s rozlohou necelých . Pokusy o spojenie s nimi z východu boli nemeckými vojskami a letectvom úspešne odrážané. 28. mája Timošenko nariadil ukončenie útočných operácií, pokusy o spojenie s obkľúčenými jednotkami pokračovali do 30. mája. Z obkľúčenia sa podarilo prebojovať iba menej než 10 % vojakov (okolo 27 000 mužov).
Delostrelecký pluk 31 Zaisťovacej divízie v bitke o Charkov.
Delostrelecký pluk 31 bol jediným útvarom Zaisťovacej divízie, ktorý ako celok zasiahol do bojov v prvej línii. Nasadenie pluku dohodol jeho veliteľ pplk. del. Karol Pichl priamo s nemeckým velením ako bez vedomia veliteľa divízie plk. pech. Pavla Kunu tak bez vedomia ministra NO gen. Ferdinanda Čatloša. Nemci túto iniciatívu po stratách počas sovietskej zimnej ofenzívy privítali. Rozkaz na presun pluku vydal plk. Kuna 1. februára a pluk sa presúval pešími pochodmi po trase Žitomir - Korostyšev - Kočerovo - Kyjev, odkiaľ po trojtýždňovom odpočinku vyrazil na Charkov, kde 4 batérie, spolu 24 húfnic vz. 14/19, zaujalo obranné postavenie pri obci Ternova. 7. apríla bol pluk podriadený veliteľtvu 6. armády (grn. Paulus).
Pluk sa ocitol 12. mája priamo v osi sovietskej ofenzívy. Na Ternovu útočilo s podporou pechoty až 92 tankov (z toho 10 KV-1 a 40 T-34, proti ktorým boli húfnice neúčinné). Paľbou sa podarilo zastavaviť útok sovietskej pechoty, no ťažké tanky prenikli až k batériam a zničili viaceré húfnice. Napriek tomu pluk prvým útokom odolával až do 15:00, kedy z dôvodu ustupujúcej nemeckej pechoty mjr. Beniač vydal príkaz na ústup do obce Veseloje. Počas ústupu pluk prišiel o ďalšie húfnice. 13. mája dorazili do Veseloje nový veliteľ pluku plk. Quido Dotzauer a nemecký generál OKW. Nemecký generál vyčítal plk. Pichlovi opustenie pozícií a vydal rozkaz vrátiť pluk do pôvodného palebného postavenia. Plk. Pichl a por. Gajdoš zorganizovali provizórnu jednotku, ktorá sa na nákladnom aute vydala naspäť do Ternovej, no cestou vbehli priamo do sovietskych jednotiek a boli zajatí. 
Medzitým nový veliteľ pluku Quido Dotzauer zhromažďoval a znovu organizoval svoje jednotky, ktoré boli následne nasadené ako improvizovaný peší prápor (zhruba 350 mužov a 26 guľometov) do obrany obce Veseloje, kde spolu s nemeckým pionierskym práporom, zvyškom motorizovaného pluku a s podporou delostrelectva držali 6 km široký úsek frontu 30 km pred Charkovom proti viacerým útokom sovietskych vojsk. Po zahájení nemeckého protiútoku bol peší prápor mjr. Beniača 28. mája z frontu stiahnutý.
Delostrelecký pluk 31 získal počas nasadenia pri Charkove od 10. apríla do 28. mája cenné skúsenosti v boji proti masovému útoku tankov a pechoty. Hoci dôstojníci a vojaci pluku nemali žiadne frontové skúsenosti, neskolabovali a bránili sa proti početnej prevahe pechoty, ako aj proti tankom, proti ktorým boli ich húfnice neúčinné. Slovenskí delostrelci nespanikárili a neopustili svojvoľne pozície ani potom, ako spred ich postavení ustúpila nemecká pechota. K 30. máju vykazoval pluk straty 19 mŕtvych, 14 ranených a 20 nezvestných, ako aj stratu všetkých 24 húfnic.
Dohra.
Podľa ruských zdrojov počas bitky od 12. do 29. mája 1942 zahynulo alebo padlo do zajatia 170 958 sovietskych vojakov, ďalších 106 232 bolo ranených. Názory na straty sovietskych vojsk sa však líšia. Kým Glanz tvrdí, že Sovieti prišli v kotli pri Barvenkove o 207 000 zabitých alebo zajatých, Beevor hovorí o 240 000 zajatých. Sovietska 6., 9. a 57. armáda boli kompletne zničené. V boji padlo i mnoho vysokých sovietskych dôstojníkov, ktorí velili armádam. Samotný Timošenko bol evakuovaný do Moskvy a sám očakával že bude postavený pred vojenský súd. Sovietske velenie porážku pri Charkove pred verejnosťou úzkostlivo tajilo. 
Nemecké straty boli v porovnaní so sovietskymi nízke, odhadujú sa na 20 000 mŕtvych, ranených a zajatých. V priebehu mesiaca sa Mansteinovi podarilo krvavo odraziť sovietske vylodenie na Kerči, čím mohol svoje sily definitívne sústrediť proti Sevastopoľu. 28. júna 1942 sa začala nemecká letná ofenzíva, známa ako operácia Blau, založená na Hitlerovom rozkaze č. 41 a mala rozhodujúci vplyv na dianie až do zimy. Sovietske velenie, ktoré v tomto období pochopilo, že nemecká letná ofenzíva nebude smerovať na Moskvu ale na juh ZSSR nariadilo svojim vojskám nenechať sa obkľúčiť a viesť defenzívnu činnosť. Nasledujúce boje, ktoré pokračovali bojmi o okolie Rostova nad Donom a Voroneže vyvrcholili bitkou o Stalingrad.
Front sa však v priebehu roka vrátil späť. Najprv sa Sovietom po porážke nemeckých vojsk pri Stalingrade v zime 1943 podarilo mesto oslobodiť. Tento stav však netrval dlho, Nemecké jednotky zorganizovali protiútok a Sovietov z mesta opäť vytlačili v tzv. tretej bitke o Charkov. Definitívny koniec okupácie znamenali až sovietske útočné operácie nasledujúce po bitke v Kurskom oblúku. Charkov bol oslobodený 23. augusta 1943.