burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Remetalkes I

Remetalkes I. (, rímske meno: "Gaius Iulius";* ?† 12) bol panovník sapejského Tráckeho kráľovstva v rokoch 15 pred Kr. do roku 12. Po svojom synovcovi Reskuporovi II. bol taktiež kráľom Odryského kráľovstva. Bol priamym potomkom tráckeho kráľa Kotysa I. a prostredným dieťaťom tráckeho kráľa Kotysa II., ktorý panoval pred ním.
Životopis.
V roku 48 pred Kr. sa stal poručníkom svojho synovca Reskupora II., ktorý bol následníkom trónu Odryského kráľovstva. Ešte niekedy pred bitkou pri Actiu v roku 31 pred Kr. sa stal spojencom rímskeho cisára Augusta. Získal rímske občianstvo a pri tejto príležitosti prijal aj rímske meno Gaius Iulius.
Remetalkov synovec, Reskuporis II. zomrel v roku 13 pred Kr. počas bitky, proti tráckemu kmeňu Besov, počas ich povstania proti Rimanom. Po smrti svojho synovca bol Remetalkes vodcom Besov, Vologasom vyhnaný z územia Trácie. Vrátil sa po dvoch rokoch, keď boli Besi vyhnaní Rimanmi z územia Odryského kráľovstva a cisár Augustus pridelil Remetalkovi okrem jeho pôvodného územia (Tráckeho kráľovstva) aj územia Odyrského kráľovstva po jeho synovcovi a pravdepodobne aj nejaké územia naviac, keďže Tacitus o Remetalkovi vo svojom diele píše ako o kráľovi celej Trácie. 
Po prevzatí vlády v Trácii bol na Remetalkov príkaz vyhotovený prvý architektonický plán starovekého Filipopolu (dnešný Plovdiv) a začala sa výstavba mestského fóra.
Remetalkes zomrel v roku 12 v Ríme. Po jeho smrti cisár Augustus rozdelil jeho kráľovstvo medzi jeho syna Kotysa III. a brata Reskupora III.. 
Vyobrazenie na minciach.
V čase panovania Remetalka I. boli razené mince s jeho podobizňou. Na jednej strane mince bol zobrazený cisár Augustus a na druhej strane Remetalkes I. so svojou manželkou, pričom na minciach bolo vyrazené jeho rímske meno Gaius Iulius.
Popová (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Popová () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Vernárom, približne južne od Popradu.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Vernár. Najbližším sídlom je južne situovaná osada Pusté Pole a severovýchodne ležiaci Vernár, juhovýchodne sa nachádza Dobšinská Ľadová Jaskyňa a juhozápadne Telgárt. Vrcholom vedie hranica Národného parku Slovenský raj a Nízke Tatry.
Opis.
Popová leží v severozápadnej časti Slovenského raja, priamo nad Vernárskym sedlom. Severným smerom sa nachádza Koreň (), Človečia hlava (), Zbojnícka () a Barbolica (), východným Tri kopce (), Koč (), Vahan (), Kopanec (), Javorina () a Kopa (), južným Ondrejisko (), Borovniak (), Rakytovec () a Gregová () a západne Prostredný vŕšok (), Kráľova hoľa (), Úplaz () a Predná hoľa (). Severné časti masívu odvodňuje Vernársky potok do Hornádu, voda z južných svahov odteká do rieky Hnilec. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no východným úbočím a horským sedlom prechádza cesta I/66 z Popradu do Brezna.
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje rozhľad. Z vhodných miest sú pozorovateľné najmä okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, východná časť Nízkych Tatier a Stolické vrchy, ojedinele tiež časť Braniska a Levočských vrchov.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný neznačenými lesnými chodníkmi z blízkeho Vernárskeho sedla.
Občianska bazilika Filipopolu

Občianska bazilika () sú ruiny antickej kultovej budovy, ktoré sa nachádzajú v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu v rámci komplexu plovdivského rímskeho fóra.
Lokalita.
Antická knižnica mesta Filipopolis leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na námestí „Centralen“ (, doslova "Centrálne námestie") Nachádza sa v severnej časti komplexu fóra antického mesta Filipopolis (agory), západne od budovy komplexu filipopolskej bibliotéky.
Dejiny a charakteristika.
Budova bola postavená s najväčšou pravdepodobnosťou počas obdobia panovania cisára Vespaziána v rokoch 6979. Bola zasvätená imperátorskému kultu. Stavba predstavovala centrálne miesto, kde sa konali súdne procesy a iné dôležité stretnutia. V blízkosti budovy sa nachádzala tribúna, ktorá slúžila na rečnícke (predovšetkým politické) podujatia.
V súčasnosti je preskúmaná a exponovaná len južná časť budovy v priestoru vchodu, keďže zvyšné časti budovy sa nachádzajú pod modernou zástavbou z 20. storočia na ulici „Kňaz Aleksandăr I“.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu v rámci komplexu plovdivského rímskeho fóra
Rok zapísania na zoznam kultúrnych pamiatok: 1995
Dôvod udelenia štatútu: archeologická hodnota komplexu
Šurická brázda

Šurická brázda je geomorfologickou časťou Bučenskej vrchoviny, podcelku Cerovej vrchoviny. Leží v jej južnej časti, juhovýchodne od mesta Fiľakovo v okrese Lučenec. 
Polohopis.
Územie zaberá centrálnu časť pohoria a obklopuje ho na západe Fiľakovská brázda, na juhu a východe Hajnáčska vrchovina a na severe Bučeň a Blhovská vrchovina. Južná časť zasahuje do Chránenej krajinnej oblasti Cerová vrchovina.
Západnú časť územia odvodňujú prítoky Beliny v povodí Ipľa, centrálnu časť jej prítok Čamovský potok a východnú rieka Gortva v povodí Rimavy. Šurická brázda leží v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota a Lučenec a zasahuje na katastrálne územie mesta Fiľakovo a obcí Šíd, Belina, Čamovce, Šurice, Hajnáčka a Blhovce. Centrálnou časťou vedie cesta II/571 z Fiľakova do Jesenského, ktorú kopíruje železničná trať Zvolen – Košice.
Turizmus.
Šurická brázda patrí v rámci pohoria medzi turisticky menej atraktívne oblasti a územie je skôr zázemím pre túry do južne situovaných lokalít. Z rázcestia pri železničnej zastávke Hajnáčka vedie žlto značený chodník na Soví hrad, no tiež zeleno značený chodník na Pohanský hrad. Západným okrajom vedie žltá trasa z Fiľakova na vrch Monica.
Live In Mushow Big Opening 2006

Live In Mushow Big Opening 2006 je názov koncertného albumu, ktorý slovenský spevák Marián Greksa nahral so skupinou hudobníkov, ktorá si dala názov Psycho. Album z väčšej časti zložený akustických coververzií rockových hitov vyšiel pod nezávislou hudobnou produkciou v roku 2006.
Bolí...

Bolí... je názov piateho štúdiového albumu slovenského speváka Mariána Greksu. Tento album nahral so skupinou hudobníkov nazvanou Grexabat. Album vyšiel v roku 2015.
Na albume "Bolí..." je jedenásť nahrávok skôr v štýle progresívneho metalu. Ako skladateľ hudby a aranžér na ňom výrazne dominuje Adam Mičinec, ktorý v roku 2010 na Gitariáde dosiahol druhú priečku v kategórii rocková gitara. Celý album nahrali na gitarách a na bicích, nepoužili v štúdiu jediný syntetizátor. Bicie v ôsmich pesničkách nahral Boris Brna, o zvyšné tri nahral mladý nemecký bubeník Kevin Kott zo skupiny At Vance. Basgitaru nahral Atilla Béreš, ktorý okrem hrania v Grexabate je aj kapelníkom skupiny Družina.
Prostredný vŕšok

Prostredný vŕšok () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Pustým Poľom, približne južne od Popradu.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Telgárt. Najbližším sídlom je na východnom úpätí situovaná osada Pusté Pole, juhozápadne sa nachádza Telgárt, severovýchodne Vernár a východne Dobšinská Ľadová Jaskyňa. Vrch patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Prostredný vŕšok leží v západnej časti Slovenského raja, priamo nad osadou Pusté Pole. Severným smerom sa nachádza Predná hoľa (), Koreň (), Človečia hlava (), Zbojnícka (), Barbolica () a Popová (), východným Kopanec (), Javorina (), Kopa (), Ondrejisko () a Borovniak (), južným Rakytovec (), Buchvald (), Kyprov () a Gregová () a západne Kráľova skala (), Kráľova hoľa (), Tri kopce () a Úplaz (). Oblasť patrí do povodia rieky Hnilec, ktorá preteká severne vedúcou Zadnou dolinou, voda z južných svahov odteká Zbojníckym potokom. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a juhovýchodným úbočím prechádza cesta I/66 z Popradu do Brezna a železničná trať Červená Skala – Margecany.
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných miest sú pozorovateľné okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízkych Tatier a Stolických vrchov.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný neznačenými lesnými chodníkmi z blízkeho Pustého Poľa.
Trhy s mokrým tovarom v Číne

V Číne sú mokré trhy tradičnými trhmi, na ktorých sa predáva čerstvé mäso, produkty a iný tovar podliehajúci skaze. Sú najrozšírenejším predajným miestom potravín v mestských oblastiach Číny, ale čelia rastúcej konkurencii supermarketov. Od 90. rokov 20. storočia sa mokré trhy vo veľkých mestách prevažne presúvajú do moderných krytých priestorov.
Na mokrých trhoch v Číne sa bežne nepredávajú voľne žijúce zvieratá, ale nedostatočne regulované mokré trhy boli spojené so šírením zoonotických chorôb vrátane epidémie SARS v rokoch 20022004, epidémie vtáčej chrípky v roku 2013 a pandémie COVID-19. Chov voľne žijúcich zvierat v malom rozsahu sa v Číne objavil v 80. rokoch 20. storočia a v 90. rokoch sa rozšíril s podporou vlády. V roku 2003 bol na čínskych mokrých trhoch zakázaný predaj divo žijúcich zvierat, pričom v roku 2020 sa po rozšírení COVID-19 zaviedli ďalšie obmedzenia a presadzovanie.
Modernizácia.
Od 90. rokov 20. storočia veľké mestá v Číne presúvajú tradičné vonkajšie mokré trhy do moderných krytých priestorov. V roku 1999 boli všetky trhy pri cestách v meste Chang-čou zakázané a presunuté do krytých priestorov. Do roku 2014 boli všetky mokré trhy v meste Nanking presunuté do krytých priestorov.
Od roku 2018 zostávajú mokré trhy najrozšírenejším predajným miestom potravín v mestských regiónoch Číny napriek tomu, že od 90. rokov 20. storočia vzrástol počet reťazcov supermarketov. V roku 2016 sa v štúdii Meat &amp; Livestock Australia o spotrebiteľoch dovážaného mäsa v 15 čínskych mestách zistilo, že 39 % týchto spotrebiteľov si v predchádzajúcom mesiaci kúpilo hovädzie mäso na mokrom trhu, zatiaľ čo rovnaký podiel spotrebiteľov si v predchádzajúcom mesiaci kúpil hovädzie mäso v supermarkete. Mokré trhy však v porovnaní so supermarketmi strácajú na popularite, a to napriek tomu, že ich možno považovať za zdravšie a udržateľnejšie. Správy naznačujú, že „hoci v Číne a v blízkosti väčších miest existujú dobre spravované, hygienicky vyhovujúce mokré trhy, hygiena môže byť neusporiadaná, najmä v menších obciach“. V priebehu roka 2010 sa objavili „inteligentné trhy“ vybavené terminálmi na elektronické platby, keďže tradičné mokré trhy čelili rastúcej konkurencii diskontných predajní. Mokré trhy tiež začali čeliť konkurencii internetových obchodov s potravinami, ako sú napríklad obchody Hema spoločnosti Alibaba.
Gregová (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Gregová () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne južne od Popradu.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Telgárt. Najbližším sídlom je na juhozápadnom úpätí situovaný Telgárt, západne sa nachádza Šumiac, severovýchodne osada Pusté Pole a Vernár a východne Dobšinská Ľadová Jaskyňa a Stratená. Vrch patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis.
Gregová leží na západnom okraji Slovenského raja, priamo nad obcou Telgárt. Severným smerom sa nachádzajú Tri kopce (), Úplaz (), Predná hoľa (), Prostredný vŕšok () a Popová (), východným Javorina (), Kopa (), Ondrejisko (), Borovniak () Rakytovec () a Buchvald (), južným Trsteník (), Kyprov (), Priehybka () a Čelo () a západným Grúň (), Kráľova skala () a Kráľova hoľa (). Voda zo severnej časti odteká Zbojníckym potokom do rieky Hnilec, južné svahy odvodňujú prítoky Hrona, prameniaceho na juhovýchodnom úpätí. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a juhovýchodným úbočím prechádza cesta I/66 z Popradu do Brezna i železničná trať Červená Skala – Margecany, ktorá má v južnej časti Gregovej vybudovaný jedinečný Telgártsky tunel.
Geológia.
Vrch Gregová je tvorený masívom ryolitov. V súčasnosti sú považované za súčasť tektonickej jednotky silicika. Pre svoje vystupovanie medzi mladšími sedimentami spodného triasu, kam boli štruktúrne inkorporované pri presune vernárskeho a muránskeho príkrovu, boli pôvodne považované za spodnotriasové. Ryolity sú však vrchnopermského veku. Datované boli na základe veku monazitu na 263 ±3,5 milióna rokov. Datovania na základe U-Pb vekov zirkónu preukázali ten istý vek 263,3 ±1,9 milióna rokov.
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít sú pozorovateľné okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízkych Tatier a Stolických vrchov, nezriedka i Levočské a Volovské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný neznačenými lesnými chodníkmi z blízkeho Telgártu.
Parný rušeň 264.2

Parný rušeň 264.2 je rad dvojvalcových dvojspražných rýchlikových rušňov, ktoré v rokoch 19001902 zakúpila Spoločnosť štátnej dráhy pre vedenie rýchlikov medzi Viedňou a Budapešťou. Ide o typické dvojspražné rýchlikové rušne z prelomu 19. a 20. storočia.
Vznik.
V rokoch 1900 až 1902 vyrobila Lokomotívka Spoločnosti štátnej dráhy pre Spoločnosť štátnej dráhy celkom 16 rýchlikových rušňov, ktoré boli určené pre dopravu rýchlikov z Viedne cez Marchegg, Bratislavu, Párkán (dnes Štúrovo) až do Budapešti. Rušne konštrukčne plne zodpovedali vtedy vyrábaným rakúskym Rrušňom radu 6 (neskôr 264.0 ČSD) s výnimkou parného stroja – miesto združeného, aký presadzoval vtedajší vrchný konštruktér rakúskych štátnych železníc Karl Golsdorf, bol použitý jednoduchší dvojčitý.
Prevádzka.
Rušne boli spočiatku nasadené tam, kde boli pôvodne zamýšľané – na rýchliky z Viedne cez Bratislavu až do Štúrova. Už od roku 1904 však boli nasadzované aj na pravobrežnú trať medzi Viedňou a Budapesťou, cez Ráb.
V roku 1909 boli v rámci poštátnenia Spoločnosti štátnej dráhy prevzaté rakúskymi štátnymi železnicami, ktoré ich preznačili na radu 406 a používali na vedenie rýchlikov z Viedne predovšetkým do Českých miest. V roku 1918 bolo 11 rušňov umiestnených v Prahe a 5 vo Viedni.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska ich všetky prevzali Československé dráhy a umiestnili do výtopní v Bratislave a Nových Zámkoch, kde spočiatku slúžili pôvodnému účelu, avšak po dodávke nových rušňov radu 375.1, objednaných ešte MÁV a dodávaných v rokoch 19191920, prešli na podradnejšie výkony. Po dodávkach ďalších nových rušňov boli postupne presúvané ďalej na východ, kusy v horšom stave hneď vyradzované. V roku 1924, kedy došlo k ich prečíslovaniu na rad 264.2, už boli vyradené stroje 406.01 a 406.04. Ich posledným domovom sa stala výtopňa v Košiciach, kde absolvovali aj svoje posledné prestížne výkony -vedenie rýchlikov Praha – Jasy, konrétne v úseku Košice – Kráľovo.
Presúvaním podstatne modernejších a hlavne výkonnejších rušňov radu 363.0 a 354.5 do výtopne v Košiciach boli postupne v priebehu triadsiatych rokov 20. storočia vyradzované, až v roku 1938 zostali posledné dva kusy – 264.202 a 264.206, ktoré po Viedenskej arbitráži prevzali MÁV a zaradili pod číslami 227.01 a 227.02. Rušeň 227.01 bol na konci druhej svetovej vojny odvlečený do Poľska a jeho ďalší osud nie je známy. Rušeň 227.02 bol vyradený v roku 1953.
Technický popis.
Rušne mali vnútorný rám. Jeho pojazd bol zhodný z rakúskymi rušňami radov 6 (264.0) a 106 (264.1). Vpredu sa nachádzal otočný podvozok s rázvorom náprav 2700 mm, ktorého otočný čap bol posunutý dozadu o 80 mm. Dvojčitý parný stroj mal 2 parné valce s priemerom 490 mm a zdvihom piestov 650 mm. Výmenu pary vo valcoch zabezpečovalé ploché posúvače. Vonkajší rozvod bol Heusingerov, ktorý poháňal prvú nápravu za otočným behúňom. Na kotli boli umiestnené dva parné domy vzájomne prepojené trúbkou, čo predchádzalo strhavaniu vody do valcov.
Jon Stewart (filozof)

Jon Bartley Stewart (* 1961) je americký filozof a historik filozofie. Špecializuje sa na kontinentálnu filozofiu 19. storočia s dôrazom na myšlienky Kierkegaarda a Hegela. Stewart v súčasnosti pôsobí ako vedecký pracovník na Filozofickom ústave Slovenskej akadémie vied. Od mája 2023 je šéfredaktorom časopisu "Filozofia".
Stewart je známy najmä svojou prácou v oblasti nemeckého idealizmu, existencializmu, filozofie náboženstva a štúdií týkajúcich sa Hegela a Kierkegaarda. Zaslúžil sa o to, aby sa filozofia a kultúra tzv. dánskeho zlatého veku stala medzinárodne známejšou. Jeho práca je široko interdisciplinárna, dotýka sa oblastí ako filozofia, religionistika, literatúra, história a škandinávske štúdiá. Jeho filozofický korpus zahŕňa výskumné monografie, preklady a editorské práce. Je známy aj ako organizátor a administrátor veľkých výskumných projektov.
Jon Stewart

Jon Stewart môže byť:
Filozofický ústav Slovenskej akadémie vied

Filozofický ústav Slovenskej akadémie vied, v. v. i. je jeden z ústavov Slovenskej akadémie vied.
Riaditeľom ústavu je v súčasnosti doc. Mgr. Richard Sťahel, PhD.
Filozofický ústav vznikol v roku 1946 ešte v rámci Slovenskej akadémie vied a umení. V roku 1953 sa stal súčasťou Slovenskej akadémie vied. V roku 1975 bol zlúčený so Sociologickým ústavom pod názvom Ústav filozofie a sociológie SAV. V roku 1990, keď sa oba ústavy opäť osamostatnili, vrátil sa k svojmu pôvodnému názvu.
Činnosť ústavu.
Ústav sa „zameriava na základný výskum v oblasti analytickej filozofie, environmentálnej filozofie, logiky a metodológie vied, sociálnej a politickej filozofie, fenomenológie, filozofickej antropológie a tiež dejín filozofického a politického myslenia na Slovensku.“
Vydáva dva odborné filozofické časopisy, "Filozofia", ktorá je určená pre široké odborné filozofické publikum, a "Organon F", časopis zameraný na analytickú filozofiu, filozofiu vedy a logiku. Šéfredaktorom časopisu "Filozofia" je Jon Stewart, PhD., Dr. habil. phil. et theol. Šéfredaktorom časopisu "Organon F" je Mgr. Martin Vacek, PhD.
Boeing X-45

X-45 je americké bojové bezpilotné lietadlo, ktoré bolo navrhnuté pre bojové operácie v 21. storočí. Lietadlo malo byť určené pre útočné misie, ako je potlačenie protivzdušnej obrany nepriateľa (SEAD), elektronický boj a s tým súvisiace operácie.
Vznik a vývoj.
Boeing spustil svoj program bezpilotných bojových lietadiel v roku 1998. Nasledujúci rok si agentúra DARPA (Defense Advanced Research Project Agency) a americké letectvo vybrali Boeing, aby v rámci programu J-UCAS postavil dve bezposádkové lietadlá X-45A a jednu riadiacu stanicu. Prvý let X-45A sa uskutočnil 22. mája 2002 na leteckej základni Edwards v Kalifornii. Dron prezývaný „Elsie May“ letel 14 minút, pričom dosiahol rýchlosť 361 km/h a nadmorskú výšku 2286 metrov. Podarilo sa odskúšať letové charakteristiky a základné aspekty prevádzky lietadla, najmä spojenie medzi lietadlom a riadiacou stanicou.
Dňa 29. apríla 2003 Boeing oznámil, že ho agentúra DARPA požiadala, aby upravila svoj konštrukciu lietadla X-45B, ktoré bolo práve vtedy vo vývoji. Išlo o väčšiu a vylepšenejšiu verziu X-45A. DARPA požadovala lietadlo, ktoré by mohlo splniť ciele amerického letectva aj námorníctva USA. Upravená konštrukcia dostala označenie X-45C.
V apríli 2004 sa uskutočnila významná skúška, počas ktorej demonštrátor X-45A zhodil z vnútornej zbraňovej šachty presne navádzanú zbraň (250-librovú inertnú bombu). Bomba bola vypustená vo výške asi a pri rýchlosti asi 710 km/h. V auguste 2004 sa uskutočnil prvý test prevádzky viacerých lietadiel. Jeden operátor riadil súčasne oba demonštrátory X-45A. Letové skúšky X-45A boli úspešne ukončené v auguste 2005.
V októbri 2006, po 64 letoch a dosiahnutí mnohých prvenstiev v autonómnom bojovom letectve, boli obe lietadlá X-45A odoslané do leteckých múzeí. Jedno lietadlo putovalo do Národného múzea letectva USA na leteckej základni Wright-Patterson v Daytone v štáte Ohio a druhé do Smithsonian National Air and Space Museum vo Washingtone, D.C.
V rokoch 2004 až 2005 získal Boeing od agentúry DARPA 942 miliónov dolárov na postavenie a otestovanie troch prototypov X-45C. X-45C bolo vyvýjané v rámci programu J-UCAS, ktorý však bol v januári 2006 ukončený. Boeing využil poznatky z vývoja X-45C a použil konštrukciu tohto stroja ako základ pre interne financovaný demonštrátor nazvaný Phantom Ray. Nové bezposádkové lietadlo s rozpätím krídel bolo verejnosti predstavené 10. mája 2010. Dňa 27. apríla 2011 absolvoval Phantom Ray svoj prvý let. Dron vzlietol z leteckej základne Edwards a let trval 17 minút.
Konštrukcia.
Lietadlo X-45A malo stealth dizajn so šípovými krídlami. Malo kompozitnú konštrukciu s rozpätím krídel . Lietadlo bolo bez zvislých riadiacich plôch.
Dron mal užitočné zaťaženie 680 kg. V dvoch interných zbraňových šachtách mohol niesť presne navádzané bomby. Pod krídlami mal dva závesníky na pomocné palivové nádrže, čo umožňovalo predĺžiť dolet stroja.
X-45A poháňal jeden dvojprúdový motor Honeywell F124-GA-100 bez prídavného spaľovania s ťahom 28 kN. Lietadlo bolo schopné letu v nadmorskej výške a malo cestovnú rýchlosť 0,75 Mach.
Breath

Breath je názov prvého štúdiového albumu slovenského gitaristu Henryho Tótha. Album v roku 1996 vyšiel v hudobnom vydavateľstve Jumbo Records.
Za tento album, ktorý je známy (podľa hlavného motívu dizajnu na jeho obale) aj pod názvom The Big H - Breath získal Henry Tóth od Slovenskej hudobnej akadémie Grammy West ocenenie v kategórií „Najlepší inštrumentalista roka“. Bol nominovaný tiež v kategóriách „Producent roka“, „Platňa roka“ a mal nomináciu aj za „Zvuk“. V tomto roku spolu s Delmarom Brownom, Emilom Frátrikom a Braňom Valantským absolvoval Henry Tóth úspešné koncertné turné.
Ukrajinský ústav národnej pamäti

Ukrajinský ústav národnej pamäti (ukrajinsky "Український Інститут Національної Пам'яті", UINM), v preklade aj Ukrajinský inštitút národnej pamäti, je ústredný výkonný orgán pôsobiaci pri Kabinete ministrov Ukrajiny. Bol zriadený 31. mája 2006 ako osobitný orgán na obnovu a zachovanie národnej pamäti ukrajinského národa. V rokoch 2006 až 2010 bol ústrednou vládnou inštitúciou s osobitným štatútom, v rokoch 2010 až 2014 výskumnou rozpočtovou inštitúciou. 
História.
Dňa 9. decembra 2010 bol UINR zrušený dekrétom Viktora Janukovyča a v ten istý deň Kabinet ministrov Ukrajiny namiesto neho vytvoril Ukrajinský inštitút národnej pamäti ako výskumnú inštitúciu v rámci rozpočtu Kabinetu ministrov Ukrajiny.
Podľa historika Georgija Kasianova bol Ukrajinský ústav národnej pamäti od roku 2015 pod kontrolou ukrajinských nacionalistických síl, konkrétne Centra pre výskum oslobodzovacieho hnutia. Tieto sily, ktoré neboli na Ukrajine populárne a ktorým sa nikdy nedarilo v národných voľbách, zrazu získali významný nástroj na ovplyvňovanie ukrajinského vzdelávania a politiky. Tento vplyv bol roznesený ruskou propagandou a použitý ako jedna zo zámienok ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022. 
Dekomunizácia Ukrajiny.
V máji 2015 podpísal prezident Petro Porošenko štyri zákony týkajúce sa dekomunizácie na Ukrajine. Riaditeľ inštitútu Volodymyr Viatrovič sa podieľal na príprave dvoch z týchto zákonov. Trestné sankcie uložené týmito zákonmi a ich formulácie sa stali terčom kritiky v krajine aj v zahraničí. Zákon "O prístupe k archívom represívnych orgánov komunistického totalitného režimu v rokoch 1917 - 1991" podriadil štátne archívy týkajúce sa represií počas sovietskeho obdobia právomoci Ukrajinského inštitútu národnej pamäti.
Hanshin Tigers

Hanshin Tigers je profesionálny bejzbalový klub z Nippon Professional Baseball, patriaci do "Central League". Je to druhý najstarší bejzbalový tím v Japonsku. Klubové farby sú Žltá, čierna a biela.
Klub bol založený v roku 1935. 
Fanúšikovská základňa Tigers je jedna z najväčších v Japonsku, najmä preto, že sa tím stal v posledných rokoch jedným z najsilnejších. Fanúšikovia sú však tiež považovaní – na japonské pomery – za besných. Po posledných ligových majstrovstvách tímu došlo na moste Ebisu-bashi v Osake k nepokojom, ktoré mali za následok zranenia a škody na majetku.
Za svoju históriu klub celkom 5-krát vyhral "Central League", z toho 1-krát aj nasledujúcu Japonská sériu:
Červená skala (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Červená skala () je vrch v pohorí Spišsko-gemerský kras, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Dedinky, približne juhozápadne od Spišskej Novej Vsi.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves a na katastrálnom území obce Smižany. Najbližším sídlom sú južne situované Mlynky a juhozápadne ležiace Dedinky, západne sa nachádza Stratená, severne Hrabušice, severovýchodne Spišské Tomášovce, Smižany a Spišská Nová Ves a východne Novoveská Huta, Hnilec a Hnilčík. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis.
Červená skala leží v severovýchodnej časti planiny Geravy, na juhovýchodnom okraji Slovenského raja. Z východu je vymedzená dolinou Berezinec, zo severu údolím Bieleho potoka, ktorý odvádza vodu z tejto oblasti do rieky Hornád. Severným smerom sa nachádza Bykárka (), Zadný Turník () a Jabloň (), východným Dubnica (), Holý kameň (), Hýľ (), Haniskova () a Veľká Knola (), južným Viničiar () a Kráľova hoľa () a západným Gačovská skala (), Suchý vrch () a Havrania skala (). Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a blízkych Volovských vrchov, nezriedka však aj Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, východnú časť Nízkych Tatier s Kráľovou hoľou a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no južne a východne prechádza zeleno značený chodník z Dediniek cez Geravy a rázc. Predný Hýľ do údolia Berezinec (pripojenie na modrú značku Košiarny briežok – Klauzy).
Marko Kiprusoff

Marko Kristian Kiprusoff (* 6. jún 1972, Turku) je bývalý fínsky profesionálny hokejový obranca. 
Vo vstupnom drafte NHL v roku 1994 ho draftoval klub Montreal Canadiens ako ich výber v treťom kole, celkovo na 70. mieste. V NHL odohral jednu sezónu za Montreal a jednu za New York Islanders.
Bol dlhoročným národným reprezentanom, majstrom sveta z 1995 a bronzovým olympijským medailistom. V roku 2011 sa stal členom siene slávy fínskeho hokeja a o 9 rokov člen siene slávy klubu TPS Turku, kde odohral aj väčšinu svojej kariéry.
Je starším bratom brankára Miikku Kiprusoffa.
Klubová kariéra.
Marko Kiprusoff je rodákom z Turku, vyrastal v hokejovej rodine na predmestí Nättinummi.Svoju hokejovú kariéru začal v klube TPS, kde odohral (s výnimkou troch zápasov za HPK) päť sezón v SM-lige. Kiprusoff si získal povesť solídneho ofenzívneho obrancu v TPS a po jeho úspešných vystúpeniach pre fínsky národný tím a TPS dostal zmluvu s Montrealom Canadiens.
Kiprusoff vyhral šampionát SM-liiga dvakrát, a to v rokoch 1993 a 1995. Získal aj titul v európskej lige s TPS v roku 1994.
Sezónu 1995/96 odohral v Montreale Canadiens, ale v NHL sa príliš nepresadil. Odohral tu 24 zápasov (v ktorých získal štyri asistencie) a ďalších 28 zápasov odohral za montrealskú farmu AHL Fredericton Canadiens.
Po úvodnej sezóne v NHL odohral Kiprusoff dve sezóny vo švédskej Elitserien za Malmö IF, po ktorých sa v roku 1998 vrátil do TPS. Kiprusoff vyhral ďalšie dva šampionáty SM-liiga s TPS, čím sa stal štvornásobným šampiónom SM-liiga. Kiprusoff sa vrátil do NHL, kde v sezóne 2001-02 hral za New York Islanders. Tri sezóny odohral za EHC Kloten vo Švajčiarsku.
V roku 2004 sa Kiprusoff opäť vrátil do TPS, hneď vo svojej prvej sezóne sa stal najproduktívnejším obrancom ligy. V drese TPS hral až do konca sezóny 2008-09. 
Dňa 21. mája 2009 podpísal zmluvu s francúzskym tímom Ducs d'Angers z Ligue Magnus. Ďalšie sezóny odohral v Maďarsku a v nižších fínskych ligách. V roku 2011 uzavrel dvojročnú hráčsku/trénersku zmluvu s Kuusamon Pallo-Karhut. 
V súčasnosti je hokejovým trénerom. Pôsobil ako asisten v juniorskom mužstve fínskeho hokejového klubu TPS, neskôr aj v seniorskom tíme. Tri mesiace bol aj trénerom klubu TUTO Hockey.
Reprezentačná kariéra.
 
 
 
 
 
Kiprusoff bol oporou fínskeho národného tímu počas väčšiny 90. rokov. Celkovo odohral 198 zápasov národného tímu.
Ako mladý hráč bol súčasťou mužstva, ktorému tesne ušla zlatá medaila na MS 1994. O rok neskôr bol súčasťou mužstva, ktoré získalo pre Fínsko historicky prvú zlatú medailu na MS, bolo to vo Švédsku 1995.
Kiprusoffov posledný medzinárodný turnaj boli majstrovstvá sveta 2003.
Ján Markhot

Ján Martin Nepomuk Markhot - Markhot de Vittencz (; * 17. november 1811, Dolné Krškany – † 14. september 1888, Ivanka pri Nitre) bol uhorský politik, kráľovský radca, podžupan Nitrianskej župy a poslanec uhorského snemu.
Životopis.
Jeho otec bol Alexander Markhot, právny zástupca majetkov ostrihomského arcibiskupa a matkou Mária Dombay. Jeho mladší brat Imrich Markhot (18131868) bol advokátom a nitrianskym župným podnotárom.
Strednú školu absolvoval v Nitre, právo v Bratislave. Advokátsky diplom získal už ako 18-ročný. V roku 1846 sa stal hlavným slúžnym Nitrianskeho slúžnovského okresu a v roku 1848 druhým podžupanom Nitrianskej župy. Počas uhorskej revolúcie bol vyslancom novozámockého okresu a následne spolu s barónom Jánom Jesenákom bol vládnym zmocnencom v Nitrianskej župe. Po porážke revolúcie sa musel skrývať, no bol zajatý a neskôr prepustený.
Neskôr sa spolupodielal na organizovaní ľudových krúžkov a bol jedným z vodcov župnej opozície. V roku 1869 sa stal nitrianskym prvým podžupanom. V roku 1875 bol zvolený vo volebnom okrsku Veča za poslanca uhorského snemu.
Spolu s manželkou Sidóniou Martonovou (vzdialenou príbuznou Ľudovíta Košuta) mali 4 deti: synov Júliusa a Aladára a dcéry Janku a Melániu.
Rodové sídlo v Ivanke pri Nitre je v súčasnosti sídlom Štátneho archívu v Nitre.
Stredná odborná škola interiérovej architektúry a drevárstva Christa Boteva

Stredná odborná škola interiérovej architektúry a drevárstva Christa Boteva (), v minulosti známa aj ako Stolárska škola (), alebo Priemyselná škola () je budova školy z prvej polovice 20. storočia, ktorá sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita.
Budova leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na ulici „Gladston“ ( č. 70.
Dejiny a charakteristika budovy.
Budova je predstaviteľom bulharskej moderna. Bola postavená podľa projektu architektov Svetoslava Grozeva a Dimităra Popova. 
Základný kameň budovy bol položený v priebehu roku 1931. a budova bola dokončená v roku 1933. V tom istom roku sa do budovy presťahovala Stredná odborná škola interiérovej architektúry a drevárstva Christa Boteva (v tom čase pod názvom Priemyselná škola).
Zaujímavým prvkom je schodisko, ktorého priestor je presklený štyrmi zvislými pásmi okien, pričom jednotlivé pláty skla sú vložené do tenkých kovových rámov. Toto riešenie pripomína budovu Staatliches Bauhaus v Dessau, ktorá bola postavená podľa projektu Waltera Gropiusa.
Stredná odborná škola interiérovej architektúry a drevárstva Christa Boteva.
Dejiny.
Škola bola založená v roku 1907 ako "Stolárska škola" pri Obchodno-priemyselnej komore v Plovdive. V prvých rokoch po založení škola postupne sídlila v rôznych budovách v meste.
V roku 1933 sa premiestnila počas konania "Plovdivského priemyselného veľtrhu" do súčasnej budovy, ktorá bola počas veľtrhu oficiálne otvorená. V roku 1934 sa škola zúčastnila prvého "Plovdivského veľtrhu vzoriek" pričom exponáty vystavovala vo vlastnej budove. V roku 1936 škola získala zlatú medailu na medzinárodnom veľtrhu v Bruseli.
Súčasnosť.
V súčasnosti škola pôsobí ako stredná odborná škola financovaná štátom. V škole sú štvorročné a päťročné štúdijné odbory. 
Päťročné štúdijné odbory na škole sú: 
Ako štvorročné štúdijné odbory sa na škole vyučuje drevorezba, balenie a výroba parkiet.
Absolventi päťročných oborov získajú po záverečných skúškach tretí stupeň odbornej stredoškolskej kvalifikácie, absolventi štvorročných odborov druhý stupeň.
Blhovská vrchovina

Blhovská vrchovina je geomorfologickou časťou Bučenskej vrchoviny, podcelku Cerovej vrchoviny. Leží v jej severnej časti, medzi mestami Fiľakovo a Rimavská Sobota. 
Polohopis.
Územie zaberá sever strednej časť pohoria a obklopuje ho na západe Fiľakovská brázda a Bučeň, na juhu susedí Šurická brázda a na juhovýchode Hajnáčska vrchovina. Východne sa nachádzajú Gemerské terasy a Oždianska pahorkatina, geomorfologické časti Rimavskej kotliny a severozápadne nadväzujú Novohradské terasy, časť Lučeneckej kotliny. Vrchovina nezasahuje do Chránenej krajinnej oblasti Cerová vrchovina.
Severnú a západnú časť územia odvodňujú prítoky rieky Suchá v povodí Ipľa, centrálnu a východnú rieka Gortva v povodí Rimavy. Blhovská vrchovina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota a Lučenec a zasahuje na katastrálne územie mesta Fiľakovo a Rimavská Sobota a obcí Bulhary, Šávoľ, Buzitka, Veľké Dravce, Ožďany, Husiná, Gemerček, Hodejov, Konrádovce, Čierny Potok, Šíd, Šurice, Čamovce a Blhovce. Južným okrajom vedie cesta II/571 z Fiľakova do Jesenského, ktorú kopíruje železničná trať Zvolen – Košice, severne prechádza rýchlostná cesta R2 z Lučenca do Rimavskej Soboty.
Turizmus.
Vrchovina patrí v rámci pohoria medzi turisticky menej atraktívne oblasti, no je tu vyznačených niekoľko turistických chodníkov.
Historická budova Bulharskej národnej banky (Plovdiv)

Historická budova Bulharskej národnej banky (), alebo len Budova Bulharskej národnej banky () je bývalá budova banky zo začiatku 20. storočia, ktorá sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu.
Lokalita.
Budova leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na ulici „Rajko Daskalov“ ( č. 51 vedľa domu Levski.
Dejiny.
V roku 1896 pripravil architekt Josef Schnitter architektonický plán Plovdivu, pričom v pláne už sa počíta s budovou banky na súčasnom mieste. Pozemok o výmere približne 0,3 hektára na výstavbu budovy bol zakúpený riaditeľstvom Bulharskej národnej banky od Atanasa Samokovlieva v roku 1897. V ten istý rok bola architektovi Jakobovi Heinrichovi Meyerovi pridelená úloha na prípravu projektu. Samotná výstavba budovy sa začala o rok neskôr v roku 1898, pričom Jakob Heinrich Meyer na výstavbu osobne dozeral. Neskôr dozor nad výstavbou budovy prevzal architekt Kamen Petkov. Výstavba budovy bola dokončená v roku 1909.
V roku 1929 bola budova rozšírená podľa projektu Kamena Petkova. Ďalšia rekonštrukcia sa uskutočnila v roku 1974, kedy bola na budove postavená nadstavba.
V roku 1985 bol budove Národným inštitútom pre kultúrne pamiatky pridelený štatút kultúrnej pamiatky miestneho významu.
V roku 2013 Bulharská národná banka podarovala budovu plovdivskému magistrátu výmenou za pozemky v blízkosti pamätníku Skobeleva majka.
Charakteristika.
Budova bola postavená podľa projektu švajčiarskeho architekta Jakoba Heinricha Meyera.
Pre výstavbu sa využili tie najkvalitnejšie materiály privezené z rôznych miest, napríklad tehly a škridle boli privezené z Francúzska a sklá z Budapešti. Budova je trojposchodová. Celková vnútorná plocha budovy dosahuje 5400 m².
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Roky vyhlásenia: 1985
Dôvody zaradenia medzi kultúrne pamiatky miestneho významu:
The Spirit of Memory

The Spirit of Memory je názov druhého štúdiového albumu slovenského gitaristu Henryho Tótha. Album v bol v roku 2000 vydaný bez oficiálneho vydavateľa ako nezávislý hudobný projekt. Vybrané skladby z tohoto albumu boli vydané v množstve 12 500 kópií ako multimediálna príloha časopisu "Playboy".
Breath &amp; Blue

Breath &amp; Blue je kompilácia zložená z pôvodného debutového albumu, "Breath", nového štúdiového albumu, "Blue", a niekoľkých hudobných bonusov z nahrávania, ktorý pod týmto spoločným názvom vydal v roku 2006 cez hudobné vydavateľstvo Forza Music slovenský gitarista Henry Tóth.
Nie je čas zomrieť

Nie je čas zomrieť () je americko-britský špionážny, akčný krimitriler režiséra Caryho Joji Fukunagu, v poradí dvadsiata piata oficiálna Bondovka. V hlavnej úlohe Jamesa Bonda sa naposledy predstavil britský herec Daniel Craig. Film uzatvára Craigovu pentalógiu, ktorá sa začala v "Casino Royale" (2006) a pokračovala v "Quantum of Solace" (2008), "Skyfall" (2012) a "Spectre" (2015). Film sa stal zatiaľ najdrahšou Bondovkou aká bola kedy natočená. Mal premiéru 28. septembra 2021 v Londýne a za necelé dva roky stihol zarobiť vyše 775 miliónov dolárov.
V slovenčine sa film dočkal dvoch dabingov. V prvom pre Sunrise Studio dabuje Bonda Miloslav Kráľ a v druhej novšej verzii pre TV JOJ sa zhostil hlavnej role Ján Galovič. V Česku daboval agenta 007 Jiří Dvořák. Dabing vyrobila pre MagicBox tvorivá skupina Josefa Petráska v štúdiu Pro-Time.
Dej.
James Bond, agent 007, skončil aktívnu službu a užíva si zaslúžený oddych na Jamajke. Pokoj však nemá dlhé trvanieobjaví sa totiž jeho starý priateľ Felix Leiter z CIA a požiada ho o pomoc. Misia na záchranu uneseného vedca sa ukáže byť oveľa zradnejšou, ako spočiatku vyzerala. Bond sa počas nej dostane na stopu nevyspytateľného zločinca, ktorý disponuje nebezpečnou a veľmi ničivou novou technológiou.
Humanistické gymnázium svätých Cyrila a Metoda (Plovdiv)

Humanistické gymnázium svätých Cyrila a Metoda (), je budova školy z konca 19. storočia, ktorá sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka miestneho významu.
Ďalšie názvy.
Škola bola počas svojej existencie známa aj ako Gymnázium svätých Cyrila a Metoda (), Plovdivské mužské gymnázium (), Eparchijská triedna škola svätých Cyrila a Metoda (), Gymnázium kniežaťa Alexandra I. (), Centrálna škola svätých Cyrila a Metoda (), Seminár svätých Cyrila a Metoda (), Oblastné reálne gymnázium (), Štátne mužské gymnázium kniežaťa Alexandra I. (), Mužské gymnázium kniežaťa Alexandra I. (), alebo Mužské gymnázium Dimităra Blagoeva ().
Lokalita.
Budova leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na ulici „Chan Kubrat“ ( č. 15.
Dejiny a charakteristika budovy.
Budova bola postavená podľa projektu talianskeho architekta Pietra Montaniho, ktorý bol od roku 1881 hlavným architektom Východnej Rumélie. Budova bola postavená v roku 1885 a v tom istom roku sa do budovy presťahovalo dnešné gymnázium, vtedy pod názvom "Štátne mužské gymnázium kniežaťa Alexandra I."
Zaujímavým prvkom budovy je rozľahlá aula, ktorej steny sú zdobené ornamentami, ktoré zhotovili umelci Ivan Mrkvička a Anton Mitov. 
V súčasnosti v budove sídlia dve školy a to samotné "Humanistické gymnázium svätých Cyrila a Metoda" a "Základná škola kniežaťa Alexandra I." ().
Humanistické gymnázium svätých Cyrila a Metoda.
Škola bola prvýkrát otvorená 1. septembra 1850 ako "Eparchijská triedna škola svätých Cyrila a Metoda". Založil ju Najden Gerov.
V roku 1868 škola získala štatút gymnázia na základe súhlasu (tzv. irade) vydaného Vysokou portou, ktorý odobril veľký vezír Ali Paša. Stalo sa tak prvou školou gymnaziálneho typu otvorenou na území dnešného Bulharska. Škola sa zároveň presťahovala do novej budovy, tzv. Žltej školy. V roku 1873 gymnázium opustili jeho prví absolventi. Škola fungovala do Aprílového povstania v roku 1876. Následne bola zatvorená a budova školy fungovala v priebehu Rusko-tureckej osloboditeľskej vojny v rokoch 1877 – 1878 ako nemocnica. V roku 1878 bola škola znovu otvorená, najskôr len ako trojročná reálna škola a v roku 1880 ako "Oblastné reálne gymnázium". 
Po zjednotení Bulharska sa 20. októbra 1885 škola presunula do súčasnej budovy, tentoraz už ako "Štátne mužské gymnázium kniežaťa Alexandra I." Otváracieho ceremoniáli sa zúčastnil bulharský knieža Alexander I., takmer celá vláda, ako aj Stefan Stambolov.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Dlhý vrch (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Dlhý vrch () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Telgárt. Najbližšími sídlami sú západne situovaná Červená Skala a Šumiac, severne sa nachádza Telgárt, juhozápadne Muránska Huta a východne Rejdová. Vrch patrí do ochranného pásma Národného parku Muránska planina.
Opis.
Dlhý vrch leží na severnom okraji Muránskej planiny, priamo nad údolím Hrona. Severným smerom dominujú Nízke Tatry s vrcholmi Stredná hoľa (), Kráľova hoľa () a Kráľova skala (), rovnakým smerom leží aj Gregová (), východne sa nachádza Ondrejisko (), Borovniak (), Trsteník (), Homoľa () a Priehybka (), južne Kyprov (), Stolica (), Magura () a Čelo () a západne Šiance (), Veľký Cigán (), Lopušná () a Grúň (). Oblasť je súčasťou povodia rieky Hron, ktorý odvodňuje severné svahy, vodu z južných odvádza potok Stračaník. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. Severným úpätím vedie popri Hrone cesta I/66 z Brezna do Popradu a železničná trať Červená Skala – Margecany.
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý riedky lesný porast, ktorý umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú pozorovateľné okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízkych Tatier a Stolických vrchov.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný neznačenými lesnými chodníkmi z blízkeho Telgártu alebo Červenej Skaly.
Dan Přibáň

Dan Přibáň (* 7. januára 1976, Praha) je český novinár, režisér a cestovateľ, známy svojimi kurióznymi expedíciami po svete na žltých Trabantoch. Niekoľkých jeho expedícii sa na motocykli zúčastnil aj slovenský cestovateľ Marek Slobodník.
Biografia.
Od roku 2002 do roku 2008 pôsobil ako redaktor portálu iDNES.cz a časopisu ABC. V rokoch 2008 až 2009 bol šéfredaktorom populárno-vedeckého časopisu VTM Science. V súčasnosti pôsobí ako nezávislý novinár a venuje sa najmä cestovateľským výpravám po exotických krajinách.
Trabanty.
Dan Přibáň je náčelníkom cestovateľských projektov, ktoré organizuje pod názvom Transtrabant.
V júli 2007 sa vydal na prvú trabantovú výpravu, nazvanú „Trabantom Hodvábnou cestou“. V roku 2009 uskutočnil cestu naprieč Afrikou a v októbri 2012 odštartoval cestovateľský projekt „Trabantom naprieč Južnou Amerikou“. V apríli 2015 zahájil expedíciu do Tichomoria a v roku 2019 prezentoval v kinách film "Trabantom tam a zasa naspäť". Přibáň potom ohlásil koniec trabantích expedícii, no avizuje ďalšie cestovateľské plány s inými vozidlami špecifickej žltej farby.
Gemerské terasy

Gemerské terasy sú geomorfologickou časťou Rimavskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberajú nivy riek Rimava, Blh a Slaná v okrese Revúca, Rimavská Sobota a Rožňava. 
Polohopis.
Územie zaberá juhovýchodnú časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie južnú časť Rimavskej kotliny. Južne susedí Petrovská vrchovina a Hostická kotlina, západne Hajnáčska vrchovina, Blhovská vrchovina a Oždianska pahorkatina, severne Cinobanské predhorie, Rimavské podolie, Pokoradzská tabuľa, Valická pahorkatina a Licinská pahorkatina a východne Koniarska planina, Plešivská planina, Silická planina a Gemerská pahorkatina. Západnú časť územia odvodňujú prítoky Rimavy, strednú časť prítoky Blhu a východnú rieka Slaná.
Gemerské terasy ležia v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota a Revúca, no východným okrajom zasahujú malou časťou aj do okresu Rožňava v Košickom kraji. Z významných sídiel sa v západnej časti nachádza Rimavská Sobota a Jesenské, v južnej Rimavská Seč a Lenartovce a vo východnej Tornaľa a Plešivec. Územím vedie rýchlostná cesta R2 a cesta I/16 z Lučenca do Rožňavy, I/67 z Tornale do Maďarska, I/72 z Rimavskej Soboty do Hnúšte a cesta II/571 z Fiľakova cez Jesenské do Lenartovec. Od západu na východ vedie i železničná trať Zvolen – Košice a severne aj železničná trať Brezno – Jesenské.
Chránené územie.
V južnej časti sa nachádza chránený areál Martinovská nádrž. Na juhu sa územia dotýka Chránená krajinná oblasť Cerová vrchovina, na východnom okraji Národný park Slovenský kras.
Turizmus.
Nížinatá krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým kvôli historickým pamiatkam. Medzi významné patrí Gemerský hrad, no tiež mnohé stredoveké kostoly. V južnej časti sa nachádza kúpeľná obec Číž. Cez Rimavskú Sobotu prechádza červeno značený Chodník Márie Széchy z Fiľakova na Muránsky hrad. Z Tornale vedie modrá turistická trasa k jaskyni Domica.
Robert Geiss

Robert Geiss (* 29. január 1964, Pulheim, Nemecko) je nemecký podnikateľ, investor, realitný maklér a televízny herec.
Životopis.
Robert Geiss je synom obchodníka Reinolda a matky Margret. Po skončení strednej školy nastúpil do rodinnej firmy. V roku 1986 založil so svojím bratom Michaelom Geissom spoločnosť na športové oblečenie "Uncle Sam". O rok neskôr sa oženil s vtedajšou fitness trénerkou Carmen Schmitzovou, s ktorou má dve dcéry. V roku 1995 predal značku "Uncle Sam" za približne 140 miliónov nemeckých mariek (t. j. cca 86 mil. €). Akcie boli rozdelené medzi neho a jeho brata. Od roku 2011 sa Robert Geiss začal objavovať v známej dokumentárnej reality show "Geissenovci – Ťažký život milionárov". Seriál dokumentárnym spôsobom opisuje každodenný život milionárskej rodiny. V marci 2013 sa stal vlastníkom novej značky "Roberto Geissini". Koncom roka 2015 Geiss produkuje reláciu so svojou spoločnosťou "Geiss TV GmbH", za ktorú (od roku 2017) požaduje od RTL II okolo 2,5 milióna eur za sezónu. V súčasnosti Geiss predáva nehnuteľnosti, vlastní obchody s oblečením a objavuje sa v rôznych televíznych reláciách. Spolu so svojou rodinou žije v luxusnej vile v Monaku. Taktiež je vlastníkom rodinného domu v Saint-Tropez, chaty vo Valberg a Kitzbühel, bytu v Dubaji aj Monaku a hotelového komplexu "Maison Prestige" v Grimaud.
MODRÍ – ES

MODRÍ – ES, skratka MES (v máji 2023 krátko MODRÍ – Európske Slovensko, od mája 2023 do decembra 2023 Modrí, Most – Híd) je slovenská mimoparlamentná stredopravá politická strana, zaregistrovaná v máji 2023. Iniciátorom jej vzniku je expremiér Mikuláš Dzurinda, ktorý ju založil po neúspechu projektu Modrá koalícia (dnes Demokrati).
V zakladajúcom tíme strany sa angažuje približne dvadsiatka prevažne mladších ľudí, vrátane dcéry Mikuláša Dzurindu, sociálnej antropologičky a absolventky medzinárodných vzťahov Jany Šokovej, informatika a podnikateľa Tomáša Halgaša alebo mládežníckeho aktivistu a kresťansko-demokratického politika Milana Kabinu. Vznik strany Dzurinda konzultoval s Pálom Csákym, ten sa ale členom strany nestal. Podľa Dzurindu chcú byť „stredopravou stranou konzervatívno-liberálneho typu“.
Na ustanovujúcom kongrese strany, ktorý sa konal 14. mája 2023 v Košiciach, zvolili delegáti predsedu strany (Mikuláš Dzurinda ako jediný kandidát) a štyroch podpredsedov – Ľuboša Schwarzbachera, Martina Hubinského, Janu Ambrošovú a Michala Horta. Medzi programové priority pre nadchádzajúce parlamentné voľby zaradili posilnenie ekonomického rastu, zastavenie drastického zvyšovania cien a inflácie, reformu školstva a zdravotníctva.
18. mája 2023 avizovala spoluprácu so stranou MODRÍ platforma bývalej strany MOST – HÍD (pod názvom MOST – HÍD 2023) na čele s Lászlóm Sólymosom potom, čo oznámila vystúpenie z projektu SZÖVETSÉG – ALIANCIA v reakcii na umiestnenie Györgya Gyimesiho na kandidátku. 25. mája bola strana oficiálne premenovaná na "Modrí, Most – Híd". 19. decembra 2023 bola strana premenovaná na "MODRÍ – ES" (ES znamenajúc „Európske Slovensko“), vedenie však avizovalo, že naďalej plánuje spolupracovať so stranou MOST – HÍD.
Henry Tóth (album)

Henry Tóth je názov štvrtého štúdiového albumu, ktorý v roku 2023 cez hudobné vydavateľstvo Soundberg Hill Records 2022 vydal slovenský gitarista Henry Tóth.
Toto autorské dielo, ktoré Henry Tóth vydal pri príležitosti okrúhlych 60. narodenín, obsahuje 22 inštrumentálok založených na jeho gitarových linkách a nápadoch. Žánrovo autor čerpal hlavne v štýloch založených na blues, rocku a džeze, no miestami zaskočí poslucháča tanečnejším tempom a aranžmánmi.