burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Aškenázski Židia

Aškenázski Židia alebo aškenáziovskí Židia alebo Aškenázi () sú Židia pochádzajúci zo stredovekých židovských komunít v Porýní. Spolu so sefardskými Židmi sú najvýznamnejšou etnickou podskupinou židovského národa.
Označenie "Aškenázi" vzniklo z hebrejského výrazu pre Nemecko — Aškenaz (אשכנז). Od 10. do 19. storočia sa rozšírili prevažne na východ a zakladali komunity v Nemecku, Poľsku, Rusku, v strednej a východnej Európe, ale aj inde. Východoeurópski Aškenázi si až do holokaustu zachovali svoju kultúrnu osobitosť a špecifické náboženské zvykové právo (tzv. "aškenázsky minhag"). Dorozumievali sa hlavne jazykom jidiš alebo slovanskými jazykmi zmiešanými s hebrejčinou (napr. dnes už zaniknutý "lešon kenaan", ako sa označovala tzv. "židovská čeština", ale aj iné židovsko-slovanské jazyky). Naproti tomu Židia v Nemecku a vo Francúzsku sa od 18. storočia začali hlavne vďaka vplyvu haskaly a občianskemu zrovnoprávneniu rýchlo kultúrne aj nábožensky asimilovať.
Napriek tomu, že v 11. storočí predstavovali len 3 % celosvetovej židovskej populácie, v roku 1931 bolo až 92 % Židov na svete aškenázskeho pôvodu. Dnes predstavujú asi 80 % židovskej populácie na celom svete. Väčšina historických židovských komunít v Európe je aškenázskeho pôvodu, s výnimkou komunít v stredomorskej oblasti. Mnohí Židia, ktorí z Európy emigrovali na iné kontinenty (predovšetkým do Spojených štátov), sú východní Aškenázi. 
História.
Historicky je možné doložiť existenciu židovských komunít na sever od Álp a Pyrenejí od 8. - 9. storočia. Začiatkom 10. storočia už bola židovská populácia na severe Európy pevne usídlená, v roku 1066 prišli Židia spolu s normanskými dobyvateľmi do Anglicka a v tom istom čase osídlili aj Porýnie. S nástupom križiackych výprav a vyháňania z viacerých európskych krajín - z Anglicka (1290), Francúzska (1394) a niektorých regiónov Nemecka (15. storočie) - boli Židia nútení migrovať na východ do Poľska, Litvy a Ruska. 
Celé stáročia bola ekonomická aktivita Židov orientovaná na obchod, predaj a finančníctvo (úverové služby), a to v dôsledku kresťanských predpisov, platných vo väčšine európskych krajín, ktoré Židom zakazovali vykonávať určité činnosti a znemožňovali dôležité finančné transakcie (ako napríklad pôžičky na úrok, ktoré boli považované za hriech úžery) medzi kresťanmi. V 15. storočí sa aškenázska komunita v Poľsku stala najväčšou židovskou komunitou v diaspóre, čo sa nezmenilo až do holokaustu.
Sefardskí Židia

Sefardskí Židia (iné názvy: Sefardi, zriedkavo: Sefardimovia, sefardim; ) sú prúd európskeho židovstva, predstavovaný pôvodne v stredoveku Židmi Pyrenejského polostrova (Španielska a Portugalska) a neskôr, po vyhnaní týchto Židov z Pyrenejského polostrova v rokoch 1492 – 1497 a 1531, ich potomkami, ktorí sa uchýlili do rôznych končín sveta. 
V prvých storočiach po vyhnaní sa usídlili zväčša v okolí Stredozemného mora, najmä na Balkáne. Dnes žijú hlavne v Izraeli, USA, vo Francúzsku, v Holandsku a v Turecku.
Označenie pochádza z hebrejského výrazu pre Španielsko – "Sefarad" (ספרד).
Patrick Maynard Stuart Blackett

Patrick Maynard Stuart Blackett (* 18. november 1897, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 13. júl 1974, Londýn) bol britský astronóm a experimentálny fyzik, ktorý v roku 1948 za objav dvojice pozitrón - elektrón dostal Nobelovu cenu za fyziku.
Tatra 11

Tatra 11 bol malý automobil vyznačujúci sa jednoduchou a trvácnou konštrukciou, využívajúci chrbticový nosný rám, výkyvné polonápravy vzadu a vzduchom chladený plochý motor.
Konštruktérom tohto vozidla bol Hans Ledwinka, ktorý práve u T-11 položil základy tzv. tatrováckej koncepcie, ktorá sa s výhodou používa aj u ťažkých nákladných automobilov Tatra až do dnešných dní.
Tatra 11 mala dvojvalcový vzduchom chladený plochý motor (tzv. „boxer“) s objemom 1056 cm³, s rozvodom OHV a výkonom 8,8 kW (12 PS) pri 2500-2800 ot/min., ktorý cez 4-stupňovú prevodovku s ovládacou pákou v strede vozidla poháňal zadnú výkyvnú nápravu. Predná náprava bola tuhá. Brzdená bola iba zadná náprava, na každej strane však boli zdvojené brzdové čeľuste pôsobiace na ten istý široký brzdový bubon – jeden pár slúžil pre prevádzkovú a druhý pre ručnú brzdu.
Odpruženie bolo riešené listovými pružinami – vzadu s progresívnou charakteristikou, vpredu doplnené trecím pákovým tlmičom.
Celá konštrukcia bola na dobu vzniku veľmi pokroková a vynikala pevnosťou a trvanlivosťou pri relatívne nízkej hmotnosti podvozku 500 kg.
Vozidlo dosahovalo maximálnu rýchlosť okolo 70 km/h. Pre T-11 sa používali rôzne druhy otvorených, aj uzavretých karosérií.
Upravené vozidlá Tatra 11 využívala továreň aj v automobilovom športe, kde dosiahli viaceré úspechy, spravidla pod vedením továrenského jazdca Josefa Veřmiřovského.
Tatru 11 nahradil v roku 1926 inovovaný model Tatra 12, ktorý sa líšil predovšetkým brzdenou prednou nápravou a drobnými zmenami na mazaní motora.
T-11 položila základ celému radu osobných automobilov Tatra rovnakej koncepcie s dvoj- a štvorvalcovými vzduchom chladenými plochými motormi, ako aj mnohým úžitkovým vozidlám, z ktorých prvým bola Tatra 13.
Súčasne vyrábané nákladné vozidlá Tatra používajú stále centrálny chrbticový rám, výkyvné polonápravy a vzduchom chladený spaľovací motor. Takto konštruovaný podvozok preukazuje výhody svojej kompaktnej stavby predovšetkým pri jazde v ťažkom teréne, zatiaľ čo vzduchom chladený motor preukazuje svoje výhody predovšetkým v extrémnych klimatických podmienkach.
Tatrovácka koncepcia

Tatrovácka koncepcia je názov pre označenie koncepcie podvozku automobilov, využívanej v automobilke Tatra Kopřivnice.
Autorom tzv. „tatrováckej koncepcie“ je konštruktér Hans Ledwinka, ktorý ju po prvý raz použil v roku 1923 v malom osobnom automobile Tatra 11.
Pre túto koncepciu je charakteristický chrbticový nosný rám tvorený tuhou nosnou rúrou kruhového prierezu, na ktorú sú prírubami pripojené rozvodovky výkyvných náprav a vpredu prevodovka s motorom. Takýto podvozok vykazuje veľmi dobrú odolnosť voči namáhaniu v krute i ohybe pri zachovaní ľahkej stavby. Nerovnosti terénu sú vyrovnávané vysokým zdvihom výkyvných polonáprav a namáhanie zachytáva torzne tuhá rúra, takže sa neprenáša do nadstavieb vozidla, čo zjednodušuje ich konštrukciu.
Hnací hriadeľ je vedený vo vnútri centrálnej nosnej rúry. Takáto konštrukcia si vyžaduje používanie diferenciálu s čelnými ozubenými kolesami, a pri snahe o zachovanie jednotného rázvoru na obidvoch stranách používanie tanierových kolies rozdielneho priemeru, ktoré sa pri pružení odvaľujú po pastorkoch diferenciálu. V hnacom mechanizme teda nie sú použité žiadne kĺby. 
U novších typov vozidiel Tatra sa už používali tanierové kolesá rovnakého priemeru za cenu rozdielneho rázvoru vozidla, resp. u všetkých poháňaných náprav za cenu posunutia kolies na jednej strane vozidla voči kolesám na druhej strane o šírku pastorku.
Dnes koncepciu tuhého chrbticového rámu a výkyvných polonáprav používajú ťažké terénne vozidlá Tatra.
Shuvuuia

Shuvuuia bol 60 cm. dlhý vtákovitý dinosaurus. Žil pred 90 až 75 miliónmi rokov na území dnešného Mongolska. Je známy zo skamenelín zahŕňajúcich pozostatky lebky. Jediný druh je Shuvuuia deserti.
Opis.
Rod Shuvuuia sa vyznačoval pretiahnutou nízkou lebkou s množstvom malých zubov, štíhlou stavbou tela a dlhými zadnými končatinami, ktoré z neho robili výborného bežca. Podobne ako ďalšie rody z čeľade Alvarezsauridae, disponoval mimoriadne skrátenými prednými končatinami, ktoré vďaka silne vyvinutému palcu pripomínali krátke kopije. Ich účel nie je známy, keďže ich pohyblivosť bola zrejme obmedzená. Ak je správny názor, že rod Shuvuuia požieral termity, je možné, že pomáhali pri narušovaní termitísk. Nedá sa vylúčiť ani použitie predných končatín pri vzájomných súbojoch. Na rozdiel od niektorých ďalších alvarezsauridov mal pomerne dlhý chvost, kým na predných končatinách sa okrem dominantného prvého prsta (palca) zachovali aj drobné pozostatky druhého a tretieho prsta. Žil na rovnakej lokalite, ako niektoré známejšie dinosaury, napríklad rod Velociraptor alebo Protoceratops.
Operenie.
Rod Shuvuuia patrí medzi prvé dinosaury, ktoré boli objavené so stopami pernatej pokrývky tela a je teda jedným z niekoľkých známych operených dinosaurov. V niekdajších pernatých útvaroch boli dokonca objavené aj stopy proteínu beta-keratínu.
V kultúre.
Shuvuuia sa objavuje v prvej epizóde amerického televízneho dokumentu Dinosaur Planet z roku 2003.
Roman Brat

Roman Brat (* 9. december 1957, Bratislava) je slovenský prozaik, scenárista, publicista a prekladateľ.
Životopis.
V rokoch 1977 – 1982 študoval odbor slovenčina-španielčina na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Po ukončení štúdia nastúpil do Literárnej redakcie Slovenského rozhlasu, kde pôsobil viac ako dve desaťročia. Od roku 2008 pracuje ako dramaturg hranej tvorby v Slovenskej televízii. Okrem prekladu po španielsky píšucich prozaikov sa venuje aj prekladu divadelných hier. Jeho manželka Mária Bratová je prekladateľkou zo švédskeho jazyka.
Tvorba.
Popri redaktorskej práci sa začal venovať umeleckému prekladu, editorskej činnosti a pôvodnej tvorbe. Preložil viacero románov, noviel, poviedok, divadelných a rozhlasových hier. Medzi jeho najvýznamnejšie práce patria preklady próz zo španielčiny (Mario Vargas Llosa, ktorý v roku 2010 získal Nobelovu cenu za literatúru, Juan Carlos Martini, Santiago Moncada a ďalší). Vo vlastnej tvorbe sa venuje najmä písaniu diel pre deti a mládež, píše i pre dospelých. Jeho poviedky sú umiestnené do španielskeho prostredia a vyjadrujú snahu bojovať o vlastné miesto vo svete, o vlastnú dôstojnosť a lásku.
V roku 2010 bola nakrútená podľa jeho scenára hraná televízna rozprávka "Aj kone sa hrajú". Scenár autor knižne adaptoval do rovnomennej knihy.
Za svoju tvorbu získal významné ocenenia: Hlavnú cenu na Festivale filmovej tvorby pre deti v Chicagu "The Kenneth F. and Harle G. Montgomery Prize" za animovanú rozprávku Najrýchlejší posol ríše, cenu "Najlepšia detská kniha roka 2008" za knihu Zmätené dvojičky zo slepej uličky (spolu s Gabrielou Futovou), "Cenu Bibiany a Slovenskej sekcie IBBY" za Najlepšiu detskú knihu jesene roka 2007 za knihu Môj anjel sa vie biť, cenu "Zlatá rybka – Najlepšia detská kniha roka 2007" za knihu Môj anjel sa vie biť, "Cenu Slovenských pohľadov za preklad" za rok 2004, "Cenu Bibiany a Slovenskej sekcie IBBY" za Najlepšiu detskú knihu jari roka 2001 za knihu Tvrdohlavý baran. Knihy Stratený kráľ za rok 2018 a Ja nechcem byť mimozemšťan za rok 2020 získali od Literárneho fondu "Prémiu za pôvodnú slovenskú literatúru v kategórii Literatúra pre deti a mládež". Pri príležitosti "Dňa knihy" v Španielsku (23. apríl) Romanovi Bratovi udelil španielsky kráľ Juan Carlos I. "Kríž Oficiéra Rádu za občianske zásluhy" ("Cruz de Oficial de la Orden del Mérito Civil") za šírenie hispánskej kultúry. Cenu mu odovzdal španielsky veľvyslanec na Slovensku dňa 22. apríla 2008.
Autorské dielo.
Televízne animované rozprávkové seriály.
Epizódy:
1. Tvrdohlavý baran
2. Toreador Pedro
3. Púšťový obor
4. Baba – Jaga
5. Ubolený duch
6. Drak so šikmými očami
7. Chudobný hrnčiar 
RTVS (vtedy STV) vyrobila a odvysielala len prvú časť pod názvom Najrýchlejší posol ríše, ktorá v roku 1999 získala mimoriadnu cenu na Festivale filmovej tvorby pre deti v Chicagu – .
Táňa Keleová-Vasilková

Táňa Keleová-Vasilková (vl. menom Taťjana Vasilková) (* 7. apríl 1964, Chomutov) je slovenská spisovateľka.
Životopis.
Narodila sa v rodine slovenského publicistu a cestovateľa Františka Keleho. Ako štvorročná sa presťahovala s rodičmi do Bratislavy, kde odvtedy žije a pôsobí.
Vyštudovala gymnázium a žurnalistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 1987 – 1991 pracovala ako redaktorka v časopise "Osvetová práca", od roku 1991 je spisovateľkou na plný úväzok.
Je vydatá, matka troch detí, s ktorými žije v Devínskej Novej Vsi.
Tvorba.
Už ako študentka uverejňovala svoje prvé práce v časopise Kamarát. V súčasnosti píše výlučne romány pre ženy, v ktorých zobrazuje životné situácie dnešných žien a rodín.
Hutná (prítok Hrona)

Hutná je vodný tok na strednom Slovensku, ľavostranný prítok Hrona na strednom Pohroní, má dĺžku .
Pramení v sopečnom pohorí Poľana, na juhovýchodnom úpätí Ľubietovskej Bukoviny (), v nadmorskej výške okolo 
Od prameňa tečie najprv na severovýchod, oblúkom sa postupne stáča na severozápad, priberá niekoľko kratších prítokov z oboch strán a vstupuje do severovýchodnej časti Zvolenskej kotliny. Preteká v blízkosti obce Strelníky, sprava priberá Slobodný potok, neskôr ďalší pravostranný prítok z oblasti Kováčovho majera a koryto sa viac rozširuje. Vstupuje na územie obce Ľubietová, postupne preteká jej časťami Píla, Zábava i samostatnou obcou, v blízkosti stredu obce priberá ľavostrannú Vôdku a stáča sa viac na severoseverozápad.
Potom tečie cez Ľubietovskú dolinu, ktorá oddeľuje Bystrickú vrchovinu na západe od Veporských vrchov (podcelok Čierťaž) na východe a vlieva sa do Hrona neďaleko obce Lučatín, na styku troch geomorfologických celkov: Zvolenská kotlina, Horehronské podolie a Veporské vrchy.
Chotina

Chotina je rieka v okresoch Bánovce nad Bebravou a Topoľčany. Je to pravostranný prítok Nitry s dĺžkou , je tokom IV. rádu.
Pramení v Považskom Inovci, v podcelku Vysoký Inovec, pod hlavným hrebeňom pohoria, na juhovýchodnom úpätí vrchu Jakubová (), v nadmorskej výške približne 
V pramennej oblasti utvára vejár viacerých prítokov a tečie najprv juhovýchodným smerom, sprava priberá Švarcov jarok a stáča sa na východ. Zľava potom priberá Sakovú, pri osade Stará huta Starohutský potok sprava a následne pri samote Mankovec rovnomenný potok z ľavej strany.
Ďalej mení smer toku na juhovýchod, sprava priberá Bystrý potok a vzápätí taktiež sprava Chotinku a preteká popri osade Kulháň. Ďalej priberá pravostranné prítoky, najprv spod Ostrého vrchu () a potom Vrábeľku. Následne vteká do vodnej nádrže Nemečky () a vstupuje do Podunajskej pahorkatiny, do podcelku Nitrianska pahorkatina.
Tu preteká obcou Nemečky a postupne sa stáča viac na juh. Až ku obci Tvrdomestice vytvára niekoľko meandrov, tečie intravilánom obce a následne za obcou opäť meandruje. Pri osade Mreža sa spája s pravostrannou Železnicou a výrazne rozširuje svoje koryto.
Tok riečky sa potom trojnásobne oblúkovito stáča a vstupuje na územie obce Jacovce, kde vytvára jeden prudký ohyb a následne menšiu sihoť. Potom tečie cez susedné Tovarníky, z pravej strany priberá Slivnicu a ďalej tečie cez Topoľčany juhovýchodným smerom až ku svojmu ústiu do Nitry južne od mesta.
Riečka patrí do kaprového revíru Slovenského rybárskeho zväzu Miestnej organizácie Topoľčany s označením Nitra č. 4, číslo revíru: 2-1430-1-1.
Livina (prítok Bebravy)

Livina je vodný tok pretekajúci územím okresov Trenčín, Bánovce nad Bebravou a Partizánske. Je to pravostranný prítok Bebravy, má dĺžku a je tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v Považskom Inovci na južných svahoch vrchu Inovec () v nadmorskej výške približne 
Opis toku.
Od prameňa tečie najprv juhovýchodným smerom, priberá prvý prítok zľava spod Močiarov () a neskôr sprava z oblasti Zvadlivého. Potom vteká do Podunajskej pahorkatiny, do podcelku Nitrianska pahorkatina. Tu sa stáča na juhozápad, priberá prítok z pravej strany z doliny Dolná Nová hora (Novohorský potok; ), prudko mení smer toku opäť na juhovýchod, preteká obcou Zlatníky a výrazne rozširuje svoje koryto. Ďalej preteká cez Malé Hoste, okrajom Veľkých Hostí a v blízkosti Libichavy. Na území obce Šišov vytvára niekoľko ohybov a mení smer toku najprv na východ, zľava priberá Libichavský potok, následne vytvára dve pravouhlé zákruty a na krátkom úseku tečie juhovýchodným smerom popri obci Chudá Lehota. Opäť sa ohýba v pravom uhle a na krátkom úseku tečie severovýchodným smerom k obci Borčany. Následne sa stáča na východ, z ľavej strany priberá Višňovú, opätovne vytvára niekoľko ostrých zákrut pri obci Livinské Opatovce a neďaleko susednej obce Livina ústi do Bebravy.
Ústie.
Do Bebravy ústi východne od obce Livina v nadmorskej výške cca 
Obce.
Livina preteká cez katastrálne územie týchto obcí:
Inovec (prítok Bebravy)

Inovec je vodný tok v okresoch Trenčín a Bánovce nad Bebravou. Je to pravostranný prítok Bebravy s dĺžkou , je tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v Považskom Inovci, na juhovýchodnom svahu vrchu Inovec (), v nadmorskej výške okolo 
Opis toku.
Spočiatku tečie východným smerom, pri Mazúrovej chate priberá prvý prítok zľava a vteká do Podunajskej pahorkatiny, podcelku Nitrianska pahorkatina, časť Bánovská pahorkatina. Tu sa najprv stáča na juhovýchod, preteká cez Dubodiel, na krátkom úseku tečie na juh, sprava priberá Bratinovský potok a prudko sa stáča na juhovýchod. Z pravej strany ďalej priberá Vrbovský potok () a ďalej pokračuje cez Čuklasovce. Potom tečie viac-menej východným smerom, utvára niekoľko prudkých zákrut a preteká cez Veľké Držkovce. Rozširuje svoje koryto a opätovne sa stáča na juhovýchod. Následne preteká Držkovskou dolinou, míňa obce Dvorec na pravom brehu a Veľké Chlievany na ľavom brehu. Tu sa stáča na východ a v blízkosti Biskupíc sa vlieva do Bebravy.
Auxín

Auxín je rastlinný hormón.
Názov „auxín“ pochádza z gréčtiny, kde "auxein" znamená predlžovať sa, rásť. Názov získal kvôli svojej schopnosti urýchľovať rast ošetrených častí rastlín hlavne mladých častí stoniek a koleoptýl. Bol prvým objaveným rastlinným hormónom.
Auxíny z chemického hľadiska.
Základným prirodzeným auxínom je kyselina indolyl-3-octová (IAA - "z anglického Indole Acetic Acid"). Je pravdepodobne v rastlinách najčastejšie zastúpená. Ďalšie auxíny objavené v rastlinách sú napr. kyselina 4-chlórindolyloctová, kyselina fenyloctová (PAA) alebo kyselina indolyl-3-maslová (IBA). Okrem týchto prirodzených látok boli pripravené aj syntetické zlúčeniny, ktoré majú podobnú chemickú štruktúru aj podobný účinok v rastlinách ako prirodzené auxíny, napr. kyselina naftyloctová (NAA) vyznačujúca sa lepšou trvanlivosťou, alebo kyselina 2,4 dichlórfenoxyoctová (2,4-D).
Antiauxíny.
Syntetické zlúčeniny s podobnou štruktúrou ako auxíny, ale bez fyziologického účinku nazývame "antiauxíny". Požívajú sa na zablokovanie účinku auxínov, keďže sa naviažu namiesto nich na ich väzbové miesta a tým ich vyradia z činnosti. Cieľové bunky prestanú byť citlivé na auxíny.
Transport auxínov.
Auxín sa môže transportovať pasívne (v cievnych zväzkoch) ale aj aktívne, smerom od vrcholu nadol z jednej bunky do druhej (existujú špecifické prenášače na auxín). Nazývame to polárny transport auxínu.
Pôsobenie auxínov.
Kyselina indolyloctová bola objavená na v 30. rokoch 20. storočia na základe svojej funkcie nazývanej fototropizmus (čo je , zjednodušene povedané, rast rastlín za svetlom). Dnes je známe, že fototropizmus spôsobuje bielkovina fototropín (zo skupiny kináz), ktorá je citlivá na svetlo. Po osvetlení fototropín vyvoláva bočný (laterálny) presun auxínu na zatienenú stranu, kde auxín vyvoláva väčší rast. Takýmto spôsobom dôjde k ohybu stonky.
Podobnú funkciu má auxín pri gravitropizme, čo je ohyb koreňov v smere gravitácie. Koreňová špička vníma gravitáciu pomocou špecializovaných buniek - statocytov. Tie obsahujú plastidy naplnené škrobom (statolity), ktorých polohu dokáže bunka vnímať. Vplyvom zmeny polohy statolitov dochádza k bočnému presunu auxínov (podobne ako pri fototropizme) a tým sa vyvoláva otáčanie koreňov.
Auxín spôsobuje tiež takzvanú apikálnu dominanciu, čo je prednostný rast vrcholových púčikov, pričom nižšie púčiky na stonke (alebo konároch stromov) sú inhibované. Je to umožnené tým, že najvyššie koncentrácie auxínu sú na vrcholoch stoniek kde sa auxín syntetizuje. Odtiaľ sa jednosmerne transportuje smerom nadol. Ak vrchol stonky odrežeme, auxín prestane prúdiť a nižšie postavené púčiky začnú rásť. Tento poznatok sa uplatňuje v záhradníckej praxi napr. pri každoročnom reze jabloní.
Medzi ďalšie účinky auxínov patrí predlžovanie stoniek a koleoptýl, kde podporuje hlavne objemový rast buniek.
V podzemnej časti rastlín auxín podporuje zakladanie bočných koreňov. Takisto napomáha tvorbe adventívnych koreňov napr. na stonke, čo sa využíva pri zakoreňovaní odrezkov. Komerčne dostupné prípravky obsahujú väčšinou kyselinu naftyloctovú (NAA). 
Auxín taktiež spomaľuje opadávanie listov a stimuluje rast plodov.
Radiša (rieka)

Radiša je riečka na území okresu Bánovce nad Bebravou. Je to ľavostranný prítok Bebravy, má dĺžku a je tokom V. rádu.
Prameň.
Pramení v Strážovských vrchoch, v podcelku Nitrické vrchy, pod hlavným hrebeňom pohoria, na južnom úpätí Capárky () v nadmorskej výške približne 
Opis toku.
Od prameňa tečie sprvu juhozápadným smerom, zľava priberá prítok spod Suchého vrchu () a následne z tej istej strany aj Čierny potok. Potom utvára dvojitú zákrutu, vstupuje do Kšinianskej kotliny, z pravej strany priberá Závadu a preteká obcou Kšinná už južným smerom. Za obcou priberá sprava Kšinku, zľava Rakovec a opäť sprava Brusné.
Následne vstupuje do Podunajskej pahorkatiny, podcelku Nitrianska pahorkatina a časti Bánovská pahorkatina. Preteká obcou Žitná-Radiša, konkrétne najprv časťou Radiša, kde priberá pravostranný prítok spod Bánovského vrchu () a potom okrajom časti Žitná, ležiacej pri sútoku Radiše s ľavostrannou Omastinou. Vzápätí vstupuje na územie obce Uhrovec, tu priberá zľava Striebornicu a stáča sa na západ. Rozširuje svoje koryto a mení smer toku na juhozápad, preteká cez Horné Naštice a následne vstupuje na územie mesta Bánovce nad Bebravou. Preteká intravilánom mesta a zároveň geomorfologickou časťou Bebravská niva. Tu sprvu tečie juhozápadným smerom, potom sa južne od centra stáča na západ, na krátkom úseku tečie viac-menej súbežne s Bebravou, preteká ešte cez Biskupice, v blízkosti nich ústi do Bebravy ().
Spacelab

Spacelab je vesmírne laboratórium, ktoré skonštruovala Európska kozmická agentúra (ESA). Do vesmíru ho vynášal americký raketoplán vo svojom nákladovom priestore. Počas celého letu bolo laboratórium v nákladovom priestore družicového stupňa raketoplánu a bolo od raketoplánu závislé (napr. ohľadom energetických zdrojov). Nebolo preto schopné, na rozdiel od Skylabu, lietať na obežnej dráhe Zeme samostatne.
Spacelab tvoria dve pretlakové laboratóriá, v ktorých astronauti robia mikrogravitačné experimenty, a tri nehermetizované laboratóriá nazývané externé plošiny. Spacelab mal buď pretlakové moduly, alebo vonkajšie plošiny, alebo ich kombináciu. Posádka spala v prednej časti orbitera a na prácu v pretlakových moduloch sa presunula cez prechodový tunel. Laboratórium sa považuje za najvýznamnejší medzinárodný projekt západnej kozmonautiky.
Prvý let Spacelabu sa uskutočnil 22. marca 1982 pri misii STS-3. Išlo o prototyp montážnej plošiny Spacelabu. Prvé experimenty vo vesmíre však boli vykonané až v roku 1983, pri lete STS-9. Celkove absolvovali rôzne modifikácie Spacelabu 29 letov, posledný v roku 2001 (STS-104).
Spacelab nebol prvou orbitálnou vesmírnou stanicou. Jeho predchodcom bol od roku 1973 objemnejší a ťažší Skylab. Vôbec prvým vesmírnym laboratóriom bol ruský Saľut 1 vypustený v roku 1971.
Europasaurus

Europasaurus bol dlhokrký bylinožravý dinosaurus, trpaslíčí sauropód dorastajúci do dĺžky približne 6 metrov. Žil pred 155 až 150 miliónmi rokov na území dnešného Nemecka. Jediný druh je Europasaurus holgeri.
Znaky.
Podobne ako iné sauropódy zo skupiny Macronaria, aj tento tvor disponoval pomerne silnými lyžicovitými zubami vhodnými na spásanie odolnej vegetácie. Vonkajším výzorom pripomínal Europasaurus oveľa väčšie sauropódy zo skupiny Brachiosauridae. Mal vysokú lebku, dlhý krk vztyčujúci sa od pliec smerom hore, kohútik nad úrovňou bedier a relatívne krátky chvost. Kladistická analýza však ukázala, že priamo do Brachiosauridae nepatril, predstavoval však blízkeho príbuzného ako brachiosauridov, tak titanosaurov. 
Trpaslíčia veľkosť.
Hoci na dnešné pomery predstavoval Europasaurus pomerne veľké zviera, v skutočnosti išlo o trpaslíčiu formu, ktorá vznikla z oveľa väčších predkov. Dôvod pre zmenšenie veľkosti nachádzame zrejme v migrácii prapredkov Europasaura na pomerne malý ostrov, ktorý nedokázal uživiť populáciu obrovských dinosaurov. Podbný prípad trpaslíčej formy sauropódov nachádzame aj u oveľa neskoršieho rodu Magyarosaurus, prípadne u ornitopóda rodu Telmatosaurus.
Zoznam geovedných organizácií

Toto je zoznam organizácií, ktorých pole pôsobnosti spadá do kategórie vied o Zemi.
Sokol rároh

Sokol rároh (iné názvy: rároh veľký, rároh; v dávnej slovenčine aj: "rároha"; lat. "Falco cherrug") je druh z čeľade sokolovité. Žije v lesostepiach palearktickej oblasti od Česka a Rakúska na východ po Mongolsko a Tibet. Na Slovensku hniezdi 35 - 52 párov na nížinách a v susediacich pohoriach do 
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sokol rároh patrí medzi ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, podľa rýchlosti poklesu za 19 rokov (19932012) o 47% a dĺžky života jednej generácie (6.4 roka) je predpokladaný pokles o 5079% za obdobie troch generácií.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 10 - 40, zimujúcich jedincov 10 - 25. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytoval, vykazovali po roku 1975 do konca 80. rokov "výrazný pokles" o viac ako o 50%. V 90. rokoch nasledoval "mierny nárast" o 20 až 50%. Ekosozologický status v roku 1995 bol "E" - ohrozený druh, v roku 1998 "CR:A1c,B2acd" už "CR" - kriticky ohrozený. V roku 2001 "CR" - kriticky ohrozený. Európsky ochranársky status je "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia je tak "E" - ohrozený druh.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 2045 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli "stúpajúce". V roku 2014 hodnotený už o stupeň miernejšie, ako "EN D" - silne ohrozený. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 35 52 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20072018) aj dlhodobý trend od roku 1980 (19802018) boli "klesajúce". Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná".
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 5530 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Pravdepodobnostná interpretácia

Pravdepodobnostná interpretácia je interpretácia, podľa ktorej je vlnová funkcia, vystupujúca vo vlnovej mechanike, amplitúdou pravdepodobnosti umožňujúcej výpočet pravdepodobnosti, že nájdeme časticu v danom bode. Všeobecne povedané, ide o tvrdenie, že kvantová teória dokáže spočítať iba tie hodnoty merateľných veličín, získané relatívnymi pravdepodobnosťami, a nie je schopná predpovedať konkrétny výsledok špecifického merania.
Sokol lastovičiar

Sokol lastovičiar (iné názvy: lastovičiar obyčajný, lastovičiar; lat. "Falco subbuteo") je druh z čeľade sokolovitých. Obýva palearktickú a orientálnu oblasť. Na Slovensku hniezdi. Je to sťahovavý druh.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sokol lastovičiar patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, populácia miestami klesá kvôli strate biotopov. Stavy v Európe sú stabilné.
Výskyt a stav na Slovensku.
Sokol lastovičiar hniezdi skoro na celom území Slovenska od nížin až do , na 79,50% mapovacích kvadrátoch bolo hniezdenie dokázané alebo pravdepodobné. Loví aj vo vyšších nadmorských výškach.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 600 - 800. Veľkosť populácie i územie, na ktorom sa vyskytoval, boli "stabilné", maximálna zmena do 20 %. Ekosozologický status v roku 1995 "R" - vzácny. V roku 1998 "LR:nt", "LR" - menej ohrozený druh. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 6001000. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj dlhodobý trend od roku 1980 (19802012) bol "klesajúci". Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná". V roku 2014 "LC" - menej dotknutý. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 600 1000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20072018) aj dlhodobý trend od roku 1980 (19802018) bol "klesajúci". Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná".
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Princíp korešpondencie

Princíp korešpondencie je požiadavka, aby výsledky, aké dáva klasická fyzika, vyplývali i z kvantovej teórie ako dobré priblíženie k opisu správania sa systémov, ktorých akcia je „veľká“ v porovnaní s Planckovou konštantou.
Kaňa sivá

Kaňa sivá ("Circus cyaneus") je dravý vták z čeľade jastrabovité ("Accipitridae"). Obýva holarktídu. Na celom území Slovenska sa objavuje počas migrácie, zimovanie bolo potvrdené v 47,80 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kaňa sivá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie nie je ľahké určiť, pretože nie je jednoznačný vplyv zmien krajiny na jeho stavy, pravdepodobne je klesajúci, populácia v Európe klesá a predpokladaná strata je odhadovaná na 30% za obdobie troch generácií (od roku 2000 do 2024). Tento proces je zistený aj v Rusku, kde žije 70% európskej populácie.
Opis.
Je menšia ako kaňa močiarna (dĺžka tela 45 – 55 cm, rozpätie krídel 97 – 118 cm), líši sa celkovo svetlejším vzhľadom a dlhšími a širšími krídlami zakončenými hrotom so 4 letkami. Samice sú prevažne hnedé, s jasne bielou kostrčou, svetlou, hnedo pruhovanou spodinou a variabilne veľkým žltkastým polom na vrchnej strane krídla. Menší samci sú šedomodrí s čiernymi koncami krídel, tmavým okrajom na ich spodnej strane a bielou kostrčou a spodinou tela. Mladé vtáky sú veľmi podobné samiciam, od ktorých sa líšia hnedou, menej pruhovanou spodinou tela a väčším žltohnedým polom na vrchnej strane krídel. Podobne ako sovy má aj kaňa sivá závoj okolo očí.
Rozšírenie.
Hniezdny areál zahŕňa značnú časť palearktickej oblasti od Írska a severozápadného Španielska východne až po Kamčatku. Je čiastočne sťahovavý, zimuje v strednej a južnej Európe, severne Afrike, na Blízkom a Strednom východe a v južnej Ázii.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 3 000 - 5 500. Na Slovensku nehniezdi, v Česku hniezdi niekoľko desiatok párov. V zozname vzácnych ornitologických pozorovaní podliehajúcich hláseniu Faunistickej komisii nie sú záznamy, ktoré by naznačovali hniezdenie 
 V zozname vzácnych a zriedkavých druhov vtákov databázového systému Birding Slovakia je takisto stále vedený ako bežný transmigrant a bežne zimujúci 
Ekosozologický status v roku 1995 "Im" - nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "V" - zraniteľný druh.
Biotop.
Hniezdi v otvorenej krajine (tajgách, v močiaroch a okolo plytkých jazier s hustou vegetáciou, na vresoviskách, podmáčaných lúkách, poliach, lesných pasekách alebo v porastoch mladých ihličnanov).
Potrava a lov.
Rovnako ako väčšina kaní sleduje korisť – malé cicavce a vtáky – počas pomalého letu nízko nad terénom. Hneď ako zahliadne, rýchlo sa znesie na zem a uchopí ju do pazúrov.
Hniezdenie.
Väčšina párov je monogamných, u samcov sa však objavuje aj polygamia. Hniezdo je na zemi, skryté medzi nižšou hustou vegetáciou. V jednej znáške býva (2)4 – 6 vajec veľkých 42,0 x 34,1 mm. Inkubačná doba trvá 29 – 31 dní, na vajciach sedí samotná samica. Mláďatá sú operené po 29 – 42 dňoch.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 2300 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Kvantová teória

Kvantová teória je ucelená sústava teoretických disciplín opisujúcich vlastnosti a správanie mikročastíc a fyzikálnych polí a ich vzájomnú interakciu. Časť fyziky využívajúca aparát kvantovej teórie sa nazýva kvantová fyzika.
Hlavné disciplíny kvantovej teórie sú:
Charakteristickými znakmi kvantovej teórie sú:
Kvantová teória študuje nielen mikroskopické, ale aj makroskopické kvantové javy (javy, v ktorých sa kvantová povaha mikrosveta prejavuje aj v makroskopických mierkach), napr. supravodivosť, supratekutosť, kvantový Hallov jav.
Kaňa močiarna

Kaňa močiarna ("Circus aeruginosus") je dravý vták z čeľade jastrabovité ("Accipitridae"), obýva palearktickú oblasť. Tento dravec obľubuje okolie rybníkov a vodných plôch a veľmi často loví na vlhkých lúkach, kde žije veľká časť jeho obľúbenej potravy. Lieta nízko nad vodou a nad zemou. Je dobrým letcom a živí sa hmyzom, žabami, plazmi, menšími vodnými vtákmi, príležitostne aj rybami. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kaňa močiarna patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, európska populácia narastá.
Veľkosť.
Kaňa je veľká približne 43 až 54 cm , rozpätie krídel dosahuje zhruba 115 až 130 cm . Váha samcov sa pohybuje okolo 400 až 650 g a váha samičiek približne okolo 500 až 800 g .
Hlas.
Po prílete na hniezdisko sa často ozývajú vysokým "kvíí-éé". Tento hlas slúži na vyznačenie teritória aj ako hlas toku. 
Výskyt a stav na Slovensku.
Na Slovensku je zo všetkých kaní najviac rozšírená. Je sťahovavá, k nám prilieta v apríli a odlieta v septembri až v októbri. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 400 - 500. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytovala vykazovali "mierny nárast" o 20 do 50%. Hniezdenie bolo dokázané alebo predpokladané na 36,80 % mapovacích kvadrátov. Ekosozologický status v roku 1995 "R" - vzácny. V roku 1998 "LR:lc", "LR" - menej ohrozený druh, "lc" - najmenej ohrozený taxón. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. Európsky ochranársky status nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 10001500 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli "stúpajúce". V roku 2014 LC - menej dotknutý. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 1000 1500 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20072018) bol "stabilný". Dlhodobý trend od roku 1980 (19802018) bol "stúpajúci". Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov bola "stabilná". Veľkosť územia na ktorom hniezdila z pohľadu dlhodobého trendu bola "stúpajúca".
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Haja tmavá

Haja tmavá alebo haja hnedá (lat. "Milvus migrans") je dravý vták z čeľade jastrabovité ("Accipitridae"). Hniezdi v Európe, v severnej Afrike a v Ázii. Na Slovensku je to sťahovavý druh, ktorý obýva najmä lužné lesy riek Morava, Dunaj a Latorica. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov haja tmavá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je neznámy. Napriek tomu, že je pravdepodobne najbežnejší dravec sveta, jeho stavy klesajú kvôli otravám, zástrelom, znečistenia vody a prílišné používanie pesticídov. Na lokálnej úrovni na jej stavy vplývajú negatívne modernizácia miest a poľnohospodárstva. Európska populácia má neznámy trend. Mimo územia Európy je trend taktiež neznámy, v niektorých krajinách stúpa (Austrália) v iných klesá, ako Zambia. V západnej Afrike bol zistený významný pokles stavov približne až o 70% a to podľa výskumov v rokoch 19691973 a 20002004.
Výskyt a stav na Slovensku.
Hniezdenie bolo dokázané na 7,70 % mapovacích kvadrátov.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 40 - 60. Veľkosť populácie vykazuje "výrazný pokles" viac ako o 50%. Veľkosť územia na ktorom sa vyskytuje má "mierny pokles" od 20% - 50%. Ekosozologický status v roku 1995 "V" - zraniteľný. V roku 1998 "VU:B1,2c", "VU" - zraniteľný. V roku 2001 "VU" - zraniteľný. V roku 2014 "EN* C2a(i); D" - silne ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "V" - zraniteľný druh. 
Taxonómia.
Je známych 7 poddruhov. 
Kompletný prehľad poddruhov:
Haja červená

Haja červená ("Milvus milvus") je dravý vták z čeľade jastrabovité ("Accipitridae"). Obýva západnú a juhozápadnú palearktickú oblasť. Na Slovensku sa vyskytuje v dvoch odlišných typoch prostredia. Hniezdi v lužných lesoch rieky Moravy a Dunaj v blízkosti lúk a pasienkov a hniezdi v bukových lesoch pahorkatín severovýchodného Slovenska, takisto pri lúkach a pasienkoch. Hniezdenie bolo dokázané na 3,70 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov haja červená patrí medzi takmer ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 15 - 20, zimujúcich jedincov 0 - 2. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje vykazujú "mierny pokles" od 20 - 50%. Ekosozologický status v roku 1995 "E" - ohrozený druh. V roku 1998 "EN:AIc", "EN" - ohrozený. V roku 2001 "EN" - ohrozený. V roku 2014 "EN* C2a(i); D" - silne ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC4" - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status. 
Zimovanie.
Haja červená od roku 1995 pravidelne zimuje na sútoku riek Dyje a Morava na území Česka, neďaleko slovenských hraníc, s maximálnym počtom 18 jedincov v roku 1999. Do roku 1999 boli známe zimné výskyty len na východnom Slovensku. Po roku 2000 už nie sú pozorovania z východného Slovenska ale pribudli záznamy zimujúcich hají červených zo západného Slovenska. Zo 158 záznamov (január 2018) je drvivá väčšina zo Záhoria (Borská nížina, Chvojnická pahorkatina a Dolnomoravský úval) a len štyri sú z Podunajskej roviny, kde sa zimné výskyty začínajú objavovať až po roku 2007.
U hají červených boli popísané dve stratégie zimovania, celé zimné obdobie zotrvajú na jednej lokalite alebo majú dve oddelené zimoviská ktoré vystriedajú aspoň raz, pričom na oboch miestach ostanú približne rovnaký čas (96 +- 35 dní). Využívanie týchto dvoch spôsobov zimovania sa v priebehu rokov mení a výber taktiky nie je závislý ani od veku ani od pohlavia jedincov. Kritérium výberu môže byť potravná ponuka a stav prostredia. Jediným rozdielom je veľkosť okrsku. U mladých hají je domovský okrsok väčší ako u starších hají. Pravdepodobným vysvetlením je lepšia znalosť zimoviska u starších jedincov.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 30000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Haja červená je druh európskeho významu zaradený aj do Bonnského dohovoru (Príloha II), Bernského dohovoru (Príloha II). a smernici o vtákoch (Príloha I).
Orliak morský

Orliak morský (iné názvy: orol morský, zastarano: "rybár", "rybárik"; lat. "Haliaeetus albicilla") je druh z čeľade jastrabovité. Obýva celú severnú Palearktídu. Na Slovensku žije pri veľkých riekach a vodných plochách. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov orliak morský patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, európska populácia má takisto stúpajúci trend.
Hlas.
Orliak morský sa ozýva vysokým a rýchlym "kli-klik-klik" alebo "kyik, kyik, kyik...", pripomínajúcim hlas tesára čierneho
 v čase toku. U samice znie zreteľne hlbšie ako u samca. Je to kontaktný hlas, séria 15 - 30 volaní stúpajúca čo do rýchlosti i výšky tónu. Týmto hlasom sa ozýva najmä v období hniezdenia. Pri rušení na hniezde znie ako "kli-kli-kli...". Známy je aj hlboký štekavý hlas "kru".
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 0 - 5, zimujúcich jedincov 40 - 80. Veľkosť populácie vykazuje "mierny nárast" od 20 do 50%. Veľkosť územia na ktorom sa vyskytuje je "stabilná", maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 "Im" - nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 "CR:B1", "CR" - kriticky ohrozený. V roku 2001 "CR" - kriticky ohrozený. V roku 2014 "VU* D" - zraniteľný. Dôvodom preradenia do nižšej kategórie môže byť niektorý z nasledujúcich dôvodov: zvýšenie počtu rozmnožujúcich sa jedincov, rastúci trend populácie, zväčšovanie areálu alebo aj možnosti pozitívneho ovplyvnenia populácií z okolitých krajín. Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "R" - vzácny druh.
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 10000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Dôležitým faktorom v ochrane všetkých lesných druhov vtákov sú správne spôsoby obhospodarovania lesov, nerúbať v hniezdnej dobe a nie veľkoplošným holorubným spôsobom.
Vhodným modelom je prírode blízke hospodárenie v lesoch. Za hniezdnu dobu orliaka morského je považované obdobie od 1. januára do 31. júla, podľa prílohy č.3 internej smernice Štátnej ochrany prírody SR "IS-20-2021 Smernica k uzatváraniu dohôd o sprístupnení porastov pre účely realizácie prírode blízkeho obhospodarovania lesov" pre potreby špecifického opatrenia 4.3 Akčného plánu pre implementáciu Stratégie adaptácie SR na zmenu klímy :Ochrana a adaptácia lesov v chránených územiach.
Orliak morský je druh európskeho významu
, ktorý sa vyskytuje ako kritériový druh v 1 chránenom vtáčom území - Dunajské luhy.
Druh je zaradený do
Bonnského dohovoru (Príloha I).
Orol krikľavý

Orol krikľavý (lat. "Clanga pomarina", "Aquila pomarina") je druh z čeľade jastrabovité. Hniezdi v centrálnej palearktickej a v orientálnej oblasti. Na Slovensku je sťahovavý, cez Slovensko prebieha jeho západná hranica rozšírenia. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov orol krikľavý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, európska populácia tvorí asi 73% z celkovej a tiež je stabilná.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 800 - 900. Hniezdenie bolo dokázené na 39,20 % mapovacích kvadrátov. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytoval boli "stabilné", maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 "V" - zraniteľný. V roku 1998 "LR:nt", "LR" - menej ohrozený druh. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "R" - vzácny druh.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 600800 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) bol "klesajúci". Dlhodobý trend od roku 1980 (19802012) bol "stabilný". Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola "stabilná". V roku 2014 NT* C1 - takmer ohrozený. 
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 600 800 párov. Krátkodobý trend i veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov (20072018) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802018) boli "klesajúce".
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 3220 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Jaroslav Heyrovský

Jaroslav Heyrovský (* 20. december 1890, Praha – † 27. marec 1967, Praha) bol český fyzikálny chemik ocenený v roku 1959 Nobelovou cenou za chémiu. Venoval sa hlavne polarografii.
Životopis.
Narodil sa v Prahe ako piate dieťa Leopolda Heyrovského, profesora rímskeho práva na českej univerzite v Prahe, a jeho manželky Kláry, rodenej Hanlovej. Jeho bratom bol entomológ Leopold Heyrovský ml.
Do roku 1909 študoval na gymnáziu, potom odišiel študovať do Londýna v rokoch 19101914 na University College, kde bol vedený sirom W. Ramsayom. V roku 1918 získal doktorát na Karlovej univerzite v Prahe. Počas 1. svetovej vojny slúžil vo vojenskej nemocnici ako lekárnik a rádiológ.
Svoju univerzitnú kariéru začal ako asistent profesora B. Braunera v Ústave analytickej chémie Karlovej univerzity, v roku 1922 bol povýšený na docenta a v roku 1926 sa stal prvým profesorom fyzikálnej chémie na univerzite. Bol členom mnohých zahraničných vedeckých inštitúcií a čestným doktorom niekoľkých svetových univerzít.
Založil Polarografický ústav ČSAV a ako jeho profesor a riaditeľ vychoval veľký počet žiakov. Vytvoril vo svete uznávanú vedeckú školu. Už ako mladý začal z podnetu profesora fyziky na Karlovej univerzite v Prahe B. Kučeru teoreticky riešiť problém anomálie na elektrokapilárnych krivkách. Zdokonalil Kučerovu metódu, ktorá spočívala v tom, že sa za pomoci špeciálnych elektród, tvorených ortuťovou kvapkou a platinovým drôtikom, dalo v roztoku určiť i nepatrné množstvo prímesí. Ďalej objavil originálny spôsob výskumu elektrolytických dejov, ktorý bol založený na použití ortuťovej kvapkovej elektródy v spojení s vyrovnávacou elektródou a na meraní priebehu intenzity elektrického prúdu, ktorý prechádza elektrolytickým roztokom v závislosti na napätí. Táto metóda sa rýchlo rozšírila vo svete a uplatnila sa i v priemysle, napríklad v metalurgii a potravinárskom priemysle ako vynikajúci test na zistenie nepatrného množstva cudzej látky. Prvé údaje o tejto metóde publikoval v roku 1922 v časopisoch a v roku 1923 ju vysvetlil v prednáške na zasadaní Faradayovej spoločnosti v Londýne.
V roku 1925 spoločne so svojím japonským žiakom M. Shikatem zostrojil prístroj pre automatický záznam kriviek v závislosti intenzity prúdu a napätia, ktorý nazvali polarograf. Od tej doby sa taktiež táto nová záznamová metóda nazýva polarografia a Heyrovský ju v päťdesiatych rokoch doplnil oscilografickou polarografiou.
Stal sa jediným československým občanom, ktorý dostal Nobelovu cenu za chémiu a jeho vedecká práca preslávila československú vedu na celom svete.
Po svojej smrti v roku 1967 bol pochovaný v Prahe na Vyšehrade.
Myšiak severský

Myšiak severský alebo myšiak severný ("Buteo lagopus") je dravec z čeľade jastrabovitých. Hniezdi v celej holarktíde, v Európe v Škandinávii a v Rusku, pravidelne zimuje aj v strednej Európe. Na Slovensku bol zistený v zime v 65,00 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov myšiak severský patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, v Európe je fluktujúca, v severnej Amerike je posledných 40 rokov stabilná.
Opis.
Dorastá do dĺžky až 60 centimetrov a rozpätie krídel má až 150 centimetrov.
Výskyt a stav na Slovensku.
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 800 - 2 500. Ekosozologický status v roku 1995 aj v roku 1998 žiadny. Európsky ochranársky nezaradený "SPEC". Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana.
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Včelár lesný

Včelár lesný (iné názvy: včelár obyčajný, včelojed obyčajný; lat. "Pernis apivorus") je druh z čeľade jastrabovité. Hniezdi najmä v listnatých lesoch a lesostepiach západnej palearktickej oblasti. Vo vhodných biotopoch obýva celé Slovensko od 100 - . Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov včelár lesný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, európska populácia poklesla v priebehu troch generácií (35.4 rokov) o 25%.
Výskyt a stav na Slovensku.
Zo zimovísk prilieta v apríli a v máji Najskorší jarný prílet bol zaznamenaný 24. marca 2008 pri meste Kolárovo a 25. marca 2016 pri obci Kostolná-Záriečie Na zimoviská odlieta v mesiacoch august, september a október. Najneskorší odlet na zimoviská bol pozorovaný 18. októbra 2016 v katastri obce Svätá Mária a v tom istom roku dňa 25. októbra bol nájdený zranený jedinec pri obci Veľký Čepčín. Hniezdenie bolo dokázané na 47,10 % mapovacích kvadrátov.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 900 - 1 300. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú "stabilné", maximálna zmena do 20 %. Ekosozologický status v roku 1995 "R" - vzácny. V roku 1998 "LR:1c", "LR" - menej ohrozený druh. V roku 2001 "LR" - menej ohrozený. V roku 2014 LC* C1 - menej dotknutý. Európsky ochranársky status "SPEC4" - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "S" - vyhovujúci ochranársky status.