burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Severovýchodný chrám (Peristera)

Severovýchodný chrám () je ranokresťanský chrám nachádzajúci sa v areáli pevnosti Peristera v meste Peštera v Pazardžickej oblasti v južnom Bulharsku.
Iné názvy.
V literatúre sa vyskytujú aj názvy Severovýchodný chrám-veža (), Chrám svätej Petky (), Chrám-veža svätej Petky (), alebo Veža č. 5 ()
Dejiny.
Chrám bol postavený prestavbou pôvodnej obrannej veže v hradbách pevnosti pri obnove a rozširovaní pevnosti v prvej polovici 6. storočia počas panovania byzantského cisára Justiniána I.
Samotná pôvodná veža bola postavená v priebehu 4. storočia.
Severovýchodný chrám bol pri vykopávkach odkrytý neskôr ako Juhovýchodný chrám pevnosti.
Charakteristika.
Chrám-veža mal okrem duchovného významu aj dôležitú strategickú a obrannú funkciu.
Ide o jednoloďovú stavbu s apsidou. Dĺžka budovy dosahuje 7 metrov a šírka 7,2 metra, apsida dosahuje dĺžky 3 metre. Odchýlka pozdĺžnej osi chrámu voči smeru východ západ je 5° 8'.
V chráme boli objavené pozostatky fresiek, mramorové kúsky nádob určených na svätenú vodu a antické škridle dekorované krížmi.
Reštaurácia.
Počas reštaurátorského zásahu bol chrám čiastočne obnovený s použitím moderných stavebných materiálov. Múry boli postavené v pôvodnej hrúbke a priestor nad konchou apsidy bol zaklenutý valenou klenbou. Počíta sa s budúcou resakralizáciou objektu.
Patrocínium.
Chrám bol zasvätený svätej Petke.
Pamiatková ochrana.
Chrám je pamiatkovo chránený v rámci areálu pevnosti Peristera, ktorá má od roku 2011 pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Kováčovský potok (prítok Žitavy)

Kováčovský potok je potok na území geomorfologického celku Podunajská pahorkatina. Má dĺžku .
Je tokom V. rádu. 
Prameň.
Pramení v v centrálnej časti územia obce Tehla na juhozápadnom okraji lesa "Chrenové" a lesa aj poľa "Kováčová" a na okraji poľnohospodárskeho extravilánu severne od intravilánu obce v okrese Levice v Nitrianskom kraji.
Opis toku.
Od prameňa tečie v regulovanom koryte v smere severozápadozápadne, v mení smer na severozápadoseverný a pokračuje v regulovanom koryte v poľnohospodárskom extraviláne, v priberá bezmenný pravostranný prítok a mení smer na západný, ľavým brehom obteká pole "Domovina". Je lemovaný príbrežnou vegetáciou, v podteká cestu z Tehly do mesta Vráble, ľavým brehom obteká samotu "Kováčová", preteká cez les aj pole "Kováčová". V opúšťa územie obce Tehla a vteká na územie mesta Vráble, pravým brehom obteká komplex agrofarmy živočíšnej výroby, pravým brehom obteká pole "Trávnaté", preteká cez pole "Farské", v ústi do Žitavy a ako jej ľavostranný prítok. 
Pramení, preteká a ústi v území geomorfologického podcelku Hronská pahorkatina.
Pramení, preteká a ústi na pomedzí regiónov Tekov a Nitriansky región. Nemá dôležitejšie prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v názve samoty "Kováčová", alebo v názve lesa aj poľa "Kováčová", v extraviláne obce Tehla, v priestore ktorých v hornej časti svojho toku od prameňa potok preteká. Z názvu samoty resp. z názvu lesa aj poľa po rozšírení o adjektívny formant "-ský" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kováčovský potok". Priorita názvu samoty alebo názvu lesa aj poľa je ešte predmetom ďalšieho výskumu.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. Názov samoty "Kováčová" bol štandardizovaný v roku 1981.
V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kováčovský potok" nie je jedinečným hydronymom (2023-03-31), existujú štyri potoky s týmto štandardizovaným názvom. 
Referencie.
Ján Maleter

Ján Maleter (iné zápisy: Malleter alebo Milleter; * 15. august 1691, Spišská Nová Ves†7. marec 1755, tamže) bol mestský, stoličný a osobný lekár spišského starostu Teodora Konštantína Lubomirského v Spišskej Novej Vsi. Zaujímal sa o prírodne vedy a bol poverený zostavením prírodopisno-mineralogickej zbierky pre ruského cára Petra I. Neskôr spolupracoval s Matejom Belom na monografii Spišskej stolice.
Život.
Narodil sa v Spišskej Novej Vsi pravdepodobne do zemianskej rodiny. Jeho otec bol Juraj Maleter a matka Zuzana rod. Langová.
Do roku 1714 študoval na Univerzite v Jene. Potom odišiel na univerzitu v Leidene, kde v roku 1717 získal doktorát z medicíny. V Leidene sa zaujímal aj o prírodne vedy a neskôr bol poverený zostavením prírodopisno-mineralogickej zbierky pre ruského cára Petra I., ktorú aj sám inštaloval. Po návrate pôsobil najskôr ako lekár v Spišskej Novej Vsi. Od roku 1718 bol osobným lekárom spišského starostu Teodora Konštantína Lubomirského. Následne od roku 1723 zastával úrad stoličného lekára v Levoči, kde sa stal aj súčasne mestským lekárom. Bol obľúbeným domácim lekárom vo viacerých šľachtických a meštianskych rodinách.
Spolupracoval s Matejom Belom na monografii Spišskej stolice. V čase, keď územie Uhorska ohrozoval mor obhájil dizertačnú prácu o tzv. uhorskej chorobe ("morbus hungaricus"), na základe ktorej vydal spis o prevencii a liečení moru zdravotníckej komisie uhorskej miestodržiteľskej rade. Zomrel pravdepodobne 7. marca 1755 v Spišskej Novej Vsi.
Metochion

Metochion (, pl. μετόχιᾰ"metochia"; , ) je v byzantskej pravoslávnej tradícii malá kláštorná inštitúcia závislá od väčšieho monastiera, riadiaca sa jeho pravidlami (typikon) a podliehajúca jurisdikcii jeho igumena. Personálne metochion často tvorili len jeden, dvaja či traja mnísi. Dnes termín "metoh" v Srbsku často označuje akýkoľvek kláštorný majetok vzdialený od monastiera. V ruskom prostredí sa v podobnom kontexte používa termín ("monastyrskoje") podvorie ().
"Metochia" boli v stredovekej Byzancii spravidla zakladané na vzdialených vidieckych statkoch hlavného kláštora, pričom mnísi žijúci v metochiu dohliadali na miestne hospodárenie. Boli však zakladané aj v mestách, kde slúžili najmä kláštornému podnikaniu či obchodu. Využívané boli aj ako ubytovne pre pocestných a organizovali púte do materských kláštorov.
K metochiu spravidla okrem hospodárskych budov prislúchala kaplnka či kostol. Architektonicky išlo o rozmanité komplexy prispôsobované miestnym architektonickým tradíciám.
Tradične "metochia" vznikali vyčlenením z pôvodného kláštorného statku. Mohli však vzniknúť aj pričlenením monastiera k inému, väčšiemu či bohatšiemu kláštoru, typicky v prípade straty jeho nezávislosti z dôvodu ekonomického úpadku, čo sa často dialo v období neskorej Byzantskej ríše. Takto mohol byť ku kláštoru pričlenený aj pôvodne väčší kláštor či chrám. V neskoršom období preto termín označoval každý kláštor, ktorý zakladatelia pričlenili k väčšiemu kláštoru a podriadili jeho správe. Veľké kláštory mohli mávali viacero metochií (v Bulharsku napríklad Rilský monastier).
V Byzancii, odkiaľ "metochia" pochádzajú, vznikali výraznejšie zrejme až od 9. storočia, čomu nasvedčuje výskyt termínu v prameňoch. Typické boli aj pre stredoveké Srbsko a existovali aj v Bulharsku. Z termínu vznikol aj názov oblasti Metohija.
Stežky

Stežky () je názov vrchu v Belianskych Tatrách. Leží nad osadou Kežmarské Žľaby, približne severozápadne od Kežmarku.
Poloha.
Nachádza sa na východe Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú južne situované Kežmarské Žľaby, Tatranské Matliare a Tatranská Lomnica, východne leží Tatranská Kotlina a Lendak a severne Ždiar. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a vrcholom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry a Dolina Bielej vody kežmarskej.
Opis.
Stežky ležia v rázsoche, vybiehajúcej južným smerom z Bujačieho vrchu () v hlavnom hrebeni Belianskych Tatier. Východným a južným smerom okolitá krajina klesá do Popradskej kotliny, západným smerom sa nachádza Malá () a Veľká Svišťovka (), Kežmarský štít (), Rinias (), Belianska kopa () a Hlúpy () a severným Predné Jatky (), Bujačí vrch (), Skalné vráta (), Faixová skala () a Kobylí vrch (). Severne ležiacou Dolinou siedmich prameňov odteká voda potokom Čierna voda, južne situovanou Dolinou Bielej vody kežmarskej odvádza vodu Kežmarská Biela voda, smerujúca do rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý porast kosodreviny, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných častí je možné vidieť veľkú časť Popradskej kotliny, no tiež okolité vrchy Belianskych a Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Pieniny, Branisko, Levočské, Volovské a Stolické vrchy a východnú časť Nízkych Tatier.
Prístup.
Masív sa nachádza na území národných prírodných rezervácii a v Tatranskom národnom parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Okolím však vedie niekoľko značených turistických chodníkov:
Astronomy and Astrophysics

Astronomy and Astrophysics (skratka A&amp;A alebo Astron. Astrophys.) je recenzovaný medzinárodný vedecký časopis, venujúci sa teoretickej, pozorovacej a prístrojovej astronómii a astrofyzike. Vydáva ho francúzska spoločnosť EDP Sciences pre organizáciu Európske južné observatórium.
Vznikol v roku 1969 zlúčením piatich národných astronomických časopisov z Francúzska, Nemecka a Holandska. Jedným z iniciátorov jeho vzniku bol aj americký astronóm českého pôvodu Zdeněk Kopal.
Dejiny.
Časopis bol založený v roku 1969 zlúčením piatich národných astronomických časopisov:
V roku 1973 bol včlenený
Po Nežnej revolúcii bol v roku 1992 včlenený aj československý
Články v časopise boli v období po jeho založení písané prevažne po anglicky s malou časťou po francúzsky alebo po nemecky.
Financovanie.
Časopis bol pôvodne financovaný krajinami, ktorých časopisy boli doň včlenené. Neskôr sa pridali aj ďalšie európske krajiny vrátane nadnárodného Európskeho južného observatória. Po rozpade Východného bloku v rokoch 19891990 sa pridala aj väčšina bývalých socialistických krajín vrátane Česka a Slovenska.
Z názvu časopisu (na obálke) bol v roku 2001 odstránený podtitul "„A European Journal“" – európsky časopis. Dôvodom bolo, že záber časopisu sa stával viac globálnym a tiež že v roku 2002 dostala v redakčnej rade štatút pozorovateľa Argentína. Krátko potom redakcia vyhlásila, že A&amp;A "„odteraz zváži žiadosti o sponzorské členstvo z ktorejkoľvek krajiny na svete s dobre zdokumentovaným aktívnym a excelentným astronomickým výskumom“". Prispievateľmi sa potom stali prakticky všetky zvyšné krajiny Európskej únie, ale aj Brazília a Čile. V roku 2023 časopis sponzorovalo dokopy 27 krajín.
GRB 221009A

GRB 221009A (iný názov: Swift J1913.1+1946) bol výnimočne jasný a dlhotrvajúci záblesk gama žiarenia (GRB) v súhvezdí Šíp, ktorý spoločne objavili kozmické observatóriá Swift a Fermi 9. októbra 2022. Záblesk trval viac než desať hodín od momentu detekcie a bol krátko pozorovateľný aj amatérskymi astronómami. Šlo zároveň o jeden z najbližších zábleskov gama žiarenia a patrí medzi najenergetickejšie a najjasnejšie pozorované záblesky. Pre výskumníkov je to vzácna príležitosť podrobne ho študovať. K udalosti, ktorá ho vyvolala došlo pred približne 1,9 miliardami rokov a objekt, ktorý bol jeho pôvodcom, sa v súčasnosti nachádza vo vzdialenosti približne 2,4 miliardy svetelných rokov od Zeme.
Záblesk bol natoľko intenzívny, že saturoval detektor observatória Fermi, ktorý zachytil fotóny s energiami presahujúcimi 100 GeV. Large High Altitude Air Shower Observatory (LHAASO) v Číne zaznamenalo 5 000 vysokoenergetických fotónov (pre porovnanie, v celej histórii štúdia gama zábleskov ich astronómovia zachytili len stovky). Niektoré fotóny dokonca niesli rekordných 18 TeV energie, čo je viac, než je možné vygenerovať vo veľkom hadrónovom urýchľovači (LHC) Európskej organizácie pre jadrový výskum (CERN). Ruské zariadenie Carpet-2 pravdepodobne zaznamenalo jeden 251-TeV fotón z tohto záblesku. Porovnaním údajov zozbieraných rôznymi observatóriami vedci dospeli k záveru, že táto udalosť je 50 až 70-krát jasnejšia ako predošlý rekordný záblesk GRB 830801 z roku 1983. Poznatky z pozorovaní by mohli fyzikom pomôcť študovať, ako hmota interaguje pri relativistických rýchlostiach a potenciálne aj prispieť k fyzike nad rámec štandardného modelu.
GRB 221009A mohol byť vyvolaný zánikom masívnej hviezdy, prechádzajúcej štádiom supernovy prípadne zrodom čiernej diery. Niektorí fyzici uvažujú, že fotóny s takto výnimočnými energiami by mohli pochádzať z procesu, vysvetliteľného len novou fyzikou, zahŕňajúcou temnú hmotu, axióny alebo rozpadajúce sa sterilné neutrína. Detektory bleskov v Indii a Nemecku zachytili známky toho, že ionosféra Zeme bola zábleskom po dobu niekoľko hodín narušená v síce drobnej, no detegovateľnej miere. Niektorí astronómovia označili záblesk ako historicky najjasnejší („BOAT“ z angl. "„brightest of all time“"). Dosvit na röntgenových vlnových dĺžkach bol stokrát jasnejší než dosiaľ pozorované. GRB-221009A je len siedmy pozorovaný záblesk gama žiarenia s röntgenovými prstencami.
Záblesk bol následne pozorovaný zariadením Neutron Star Interior Composition Explorer (NICER), celooblohovým monitorom MAXI (Monitor of All-sky X-ray Image), Imaging X-ray Polarimetry Explorer (IXPE), International Gamma-ray Astrophysics Laboratory (INTEGRAL), vesmírnym teleskopom XMM-Newton a viacerými ďalšími. 
Medzi zariadeniami, ktoré zablesk zachytili, bol aj slovenský cubesat GRBAlpha, ktorý ho na rozdiel od viacerých iných observatórií zachytil bez saturácie detektora. Článok medzinárodného tímu GRBAlpha s výsledkami pozorovania záblesku bol v marci 2023 prijatý na publikovanie v časopise "Astronomy and Astrophysics".
Skyllis

Skyllis () môže byť:
Stepan Borčuk

Stepan Borčuk (; 29. október 1966, Ľubkivci, Ivanofrankivská oblasť, Ukrajinská SSR) je ukrajinský historik, profesor Katedry svetových dejín Fakulty histórie, politológie a medzinárodných vzťahov Prikarpatskej národnej univerzity Vasyľa Stefanyka Vasyľa Stefanyka. Popredný bádateľ histórie ukrajinskej encyklopedickej tradície.
Životopis.
Narodil sa v dedine Ľubkivci. Pôsobí na katedre všeobecných dejín.
V roku 1999 obhájil doktorandskú dizertačnú prácu "Spoločenské, kultúrne a vedecké aktivity Isidora Ivanoviča Šaraneviča (19291901)".
V roku 2015 obhájil doktorandskú dizertačnú prácu "Ukrajinská encyklopedická tradícia 20. storočia: projekty, interpreti, perspektívy výskumu".
Venuje sa výskumu tvorivých diel a aktivít ukrajinských historikov a verejných činiteľov Haliča v 19.20. storočí.
Košická župa

Košická župa môže byť:
Košická župa (Česko-Slovensko, 1922)

Košická župa bola jednotka územnej správy na východnom Slovensku v rámci prvorepublikového Česko-Slovenska. Vznikla zlúčením Abovsko-turnianskej, Šarišskej, Zemplínskej a časti Užskej župy v jeden celok. Jej existencia bola krátka. Vznikla na konci roku 1922 a úplne zanikla 1. januára 1923. Jej správnym centrom boli Košice. 
História.
Župa bola vyhlásená 21. septembra 1922 vládnym nariadením 280/1922 Zb., ktoré podmienilo zlúčenie Abovsko-turnianskej, Zemplínskej, Šarišskej a časti Užskej župy do jedného správneho obvodu.
Pre doterajšiu Zemplínsku župu a západnú časť Užskej župy (okolie Sobraniec, Veľkých Kapušian a Veľkého Berezného) bola dočasne ponechaná expozitúra v Michalovciach. Nové usporiadanie nastalo aj pre doterajšie hlavnoslúžnovské okresy. Obce Víťaz, Ovčie a Rolova Huta boli pripojené do Spišskej župy. Ďalej nastala rosziahla územnosprávna reforma vo vnútri novej Košickej župy. Viaceré slúžnovské okresy zanikli a zároveň vznikli nové okresy, medzi ktoré boli prerozdelené stávajúce obce.
Košická župa zanikla v celom svojom rozsahu dňa 1. januára 1923. Od tohto dátumu začal na Slovensku platiť nový župný systém, ktorý v praxi nahradil doterajšiu územnú správu na Slovensku. Celé územie Košickej župy bolo s časťou Spiša začlenené do novovzniknutej Župy XX. so sídlom v Košiciach. Okres Veľké Berezné zostalo naďalej súčasťou Podkarpatskej Rusi.
Geografia.
Košická župa tvorila rozsiahly celok na východe Slovenska. Na západe hraničila so Spišskou a Gemersko-malohontskou župou, na severe s Poľskou republikou a na juhu s Maďarským kráľovstvom. Východnú hranicu zdieľala s Podkarpatskou Rusou.
Administratívne členenie.
Košická župa sa delila na sedemnásť hlavnoslúžnovských okresov a jedno mesto so zriadeným magistrátom:
Eva Pavlová

Pplk. Mgr. Eva Pavlová (rodená Zelená; * 5. november 1964, Šumperk) je podplukovníčka českej armády v zálohe, od septembra 2022 zastupiteľka obce Černouček a od marca 2023 prvá dáma Českej republiky z titulu manželky českého prezidenta Petra Pavla.
Životopis.
Vyštudovala gymnázium a v rámci športových aktivít sa venovala najmä streľbe. Po maturite v roku 1983 pokračovala v štúdiu na Vojenskej odbornej škole žien pri Vysokej vojenskej leteckej škole v Košiciach. V roku 1985 chcela pokračovať vo svojej armádnej kariére, preto sa prihlásila na štúdium na bratislavskej Vojenskej politickej akadémii Klementa Gottwalda, ktorá sa zjednodušene označovala za školu pre politrukov. Podľa jej vyjadrenia jej bolo najskôr oznámené, že nemá vyhovujúci „kádrový profil“. Podala tak prihlášku do Komunistickej strany Československa. Školu dokončila v roku 1990. Na začiatku Nežnej revolúcie, 20. novembra 1989, z komunistickej strany vystúpila. Svoje členstvo v strane potom zhodnotila ako chybu.
Na posádkovej ubytovni v Prostějove sa potom zoznámila s Petrom Pavlom. Pretože však obaja mali partnerov, začal ich vzťah až o niekoľko rokov neskôr. Svadba sa uskutočnila v roku 2004. Manželovi pomáhala na generálnom štábe, kde mala na starosti komunikáciu so zahraničnými vojenskými a leteckými pridelencami do Česka. Po odchode z armády začala pôsobiť na pozícii asistentky v mediačnom centre Manofi. S manželom býva pod Řípom, v dome v obci Černouček.
V komunálnych voľbách v roku 2022 kandidovala ako nezávislá do zastupiteľstva Černoučku zo 4. miesta kandidátky subjektu „SNK Černouček 2022“. Mandát zastupiteľky obce sa jej podarilo získať.
Z predchádzajúceho manželstva má dcéru Evu (* 1992). Petr Pavel je z predchádzajúceho vzťahu otcom synov Jána (* 1990) a Petra (* 1993). Na konci roku 2022 boli spoločne starými rodičmi štyroch vnúčat.
Rinias

Rinias () je vrch v Belianskych Tatrách. Leží nad osadou Kežmarské Žľaby, približne severozápadne od Kežmarku. 
Poloha.
Nachádza sa na východe Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú južne situované Kežmarské Žľaby, Tatranské Matliare a Tatranská Lomnica, východne leží Tatranská Kotlina a Lendak a severne Ždiar. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a vedie ním hranica národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry a Dolina Bielej vody kežmarskej.
Opis.
Rinias leží v rázsoche, vybiehajúcej južným smerom z Bujačieho vrchu () v hlavnom hrebeni Belianskych Tatier a pokračujúcej juhovýchodne na susedné, sedlom oddelené Stežky (). Východným smerom sa nachádza Popradská kotlina, no tiež Kobylí vrch () a Faixová skala (), severným smerom sú Skalné vráta (), Bujačí vrch () a Predné Jatky (), západným Zadné Jatky (), Belianska kopa (), Jahňací štít (), Kolový štít (), Kežmarský štít () a Veľká Svišťovka () a južným Malá Svišťovka () a Vyhliadka (). Voda zo severovýchodných svahov odteká Milým potokom do Čiernej vody v Doline siedmich prameňov, západné a južné odvodňuje Kežmarská Biela voda, tečúca Dolinou Bielej vody kežmarskej do rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných častí je možné vidieť časť Popradskej kotliny, no tiež okolité vrchy Belianskych a Vysokých Tatier, Pieniny, Levočské vrchy, Branisko, Volovské a Stolické vrchy a východnú časť Nízkych Tatier.
Prístup.
Rinias sa nachádza na území národných prírodných rezervácii a v Tatranskom národnom parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Okolím však vedie niekoľko značených turistických chodníkov:
Zmrzlý vrch

Zmrzlý vrch () je vrch v Moravsko-sliezskych Beskydách. Leží na severnej Morave nad Trojanovicami, približne juhovýchodne od Frenštátu pod Radhoštěm. Patrí do CHKO Beskydy.
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Radhošťská hornatina a jej časti Pustevenský hřbet. Leží v Moravsko-sliezskom kraji, v okrese Nový Jičín a na katastrálnom území obce Trojanovice. Najbližším sídlom sú severozápadne situované Trojanovice, severne ležia Kunčice pod Ondřejníkem, severovýchodne Čeladná a južným smerom Prostřední a Horní Bečva.
Opis.
Zmrzlý vrch sa nachádza v rázsoche, vedúcej z Tanečnice (), ležiacej v hlavnom hrebeni medzi vrchom Čertův mlýn () a Radhošťom (). Severne susedí plytkým sedlom oddelená Nořičí hora (), západne vrch Okrouhlý () a Radhošť, južne Radegast () a nevýrazným sedlom oddelená Tanečnice () a východne Čertův mlýn (), Kněhyně (), Malá () a Velká Stolová (). Hrebeň je súčasťou povodia Odry, kde vodu z východných svahov odvádza Bystrý potok a zo západných Malá Ráztoka, čoby prítok Lomnej, smerujúcej do rieky Lubiny. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady.
Hustý lesný porast vrcholovej časti neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou možno pozorovať najmä okolité vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd a okolité údolia.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesom z Trojanovic, príp. po hrebeni z blízkej Tanečnice, ľahko dostupnej z Pusteven. Hlavným hrebeňom prechádza červeno značený chodník zo sedla Pustevny na vrch Čertův mlýn a východne vedie údolím potoka Bystrá zeleno značený chodník z rázc. Na Pekliskách do sedla Tanečnice.
Robert Metcalfe

Robert Melancton Metcalfe (* 7. apríl 1946, New York) je americký elektrotechnik, informatik a podnikateľ, ktorý prispel k rozvoju internetu v 70. rokoch 20. storočia. Spoluvynašiel Ethernet – súbor technológií pre tvorbu efektívnych počítačových sietí, spoluzakladal spoločnosť 3Com a sformuloval Metcalfov zákon, ktorý popisuje, že sieťový efekt telekomunikačnej siete je úmerný druhej mocnine počtu pripojených uzlov.
V rokoch 20112021 bol profesorom inovácií a podnikania na Texaskej univerzite v Austine. Získal viaceré ocenenia, vrátane Medaily cti IEEE, Národnej medaily za technológiu a inováciu a predovšetkým v roku 2023 najvyššie informatické ocenenie, Turingovu cenu.
Mal tiež niekoľko predpovedí, ktoré sa nenaplnili, vrátane predpovede kolapsu internetu v 90. rokoch.
Životopis.
V roku 1969 absolvoval štúdium elektrického inžinierstva a počítačovej vedy na Massachusetts Institute of Technology, následne študoval postgraduálne na Harvardovej univerzite.
V roku 1972 dostal ponuku od Boba Taylora a začal pracovať pre Xerox Corporation, v Palo Alto Research Center v Kalifornii, v známom Silicon Valley. Tu bol menovaný vedúcim tímu, ktorý dostal za úlohu prepojiť medzi sebou počítače Alto (ktoré sa nedostali nikdy do predaja) a rôzne periférne zariadenia, čiže vymyslieť, ako by mohla fungovať lokálna počítačová sieť (LAN). Metcalfe v roku 1973 navrhol systém nazvaný Ethernet, v ktorom jednotlivé zariadenia v sieti nemusia vzájomne nadväzovať spojenia, komunikujú spolu cez jedno médium, ku ktorému je umožnený viacnásobný prístup. Efektivita Ethernetu viedla k tomu, že sa nakoniec presadil v drvivej väčšine lokálnych sietí. Metcalfa úspech jeho riešenia motivoval k založeniu vlastnej firmy 3Com v roku 1979, ktorá poskytuje sieťové riešenia pre podnikové siete.
Osobný život.
S manželkou Robyn majú syna Maxa a dcéru Juliu.
Svenska Hockeyligan 2022/2023

Svenska hockeyligan (SHL) je 48. sezónou najvyššej švédskej klubovej súťaže v ľadovom hokeji.
Základná časť sa začala 17. septembra 2022 a skončila 9. marca 2023. Neskôr sa začalo play-off a baráž o udržanie.
Tímy.
V sezóne 2022/23 v nej bude hrať 14 regulárnych družstiev. HV71 sa vrátil do SHL po jednej sezóne v HockeyAllsvenskan kde vyhrali titul v sezóne 2021/22.
Baráž o udržanie.
Víťaz baráže zostáva v SHL, porazený zostupuje do HockeyAllsvenskan.
Šindelná

Šindelná () je vrch v Moravsko-sliezskych Beskydách. Leží na severnej Morave nad Řekou, približne juhozápadne od Třinca. Patrí do CHKO Beskydy.
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Lysohorská hornatina a jej časti Smrčinsko-čepelský hřbet. Leží v Moravsko-sliezskom kraji, v okrese Frýdek-Místek a zasahuje na katastrálne územie mesta Třinec a obce Řeka. Najbližším sídlom je na západnom úpätí situovaná Řeka, východne sa nachádza Tyra, severne mesto Třinec a juhozápadne Morávka.
Opis.
Šindelová leží v hrebeni, ktorý vedie z vrchu Kalužný () severozápadným smerom cez Smrčinu () na Javorový (). Západne sa nachádza Godula (), Ropička () a Príslop (), južne Velký Lipový (), Ropice (), Smrčina () a Kalužný, východne Ostrý (), Žďár () a Kozinec () a severne Malý Javorový (), sedlom oddelený Javorový () a Gutský vršek (). Masív patrí do povodia Olše, kde vodu odvádza zo západnej časti Ropičanka a z východnej potok Tyra. Na vrchol vedie značený turistický chodník od chaty na Malom Javorovom.
Výhľady.
Súvislý lesný porast hrebeňa neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou však možno pozorovať najmä okolité vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd, ojedinele aj Malú Fatru, Kysucké, Oravské a Sliezske Beskydy, ojedinele i Hrubý Jeseník.
Hamgjongbukto

Hamgjongbukto (doslova "Severný Hamgjong") je najsevernejšia provincia Severnej Kórey. Provincia vznikla v roku 1896 zo severnej polovice bývalej provincie Hamgjong. Hlavné mesto je Čchongdžin.
Poloha.
Provincia hraničí s Čínou (Ťi-lin) na severe, s provinciou Hamgjongnamdo ("Južný Hamgjong") na juhozápade a s provinciou Rjanggang-do na západe. Na východe je Japonské more. V provincii sa nachádza odpaľovacie miesto rakiet Musudan-ri a bývalý koncentračný tábor Hörjong.
Kayla Barronová

Kayla Jane Barronová ( rodená Saxová, * 19. septembra 1987, Pocatello, Idaho, USA) je americká vojenská dôstojníčka, inžinierka a astronautka NASA. Barronová bola v júni 2017 vybraná ako členka tréningovej skupiny astronautov NASA 22 a neskôr sa kvalifikovala ako astronautka v roku 2020. Barronová sa zúčastnila na svojom prvom vesmírnom lete SpaceX Crew-3 ako členka posádky Expedície 66/67, ktorá odštartovala k Medzinárodnej vesmírnej stanici 10. novembra 2021. Pred nástupom do NASA bola Barronová dôstojníčkou ponorkového vojska námorníctva USA. 
Životopis.
Kayla Barronová sa narodila 19. septembra 1987 v Pocatelle v štáte Idaho v Spojených štátoch Lauri a Scottovi Saxovcom. Jej rodina sa presťahovala do Richlandu v štáte Washington, kde v roku 2006 absolvovala Richlandskú strednú školu. Po jej skončení Barronová navštevovala Námornú akadémiu Spojených štátov amerických, ktorú ukončila v roku 2010 s titulom bakalár v odbore systémové inžinierstvo.
Počas štúdia bola Barronová členkou bežeckého a atletického tímu Midshipmen[4]. Po ukončení štúdia Barronová navštevovala Peterhouse na Univerzite v Cambridgei na základe Gatesovho cambridgeského štipendia. V roku 2011 tu získala titul magister filozofie v odbore jadrové inžinierstvo. Motivovaná túžbou riešiť antropogénnu zmenu klímy sa v rámci svojho postgraduálneho výskumu zamerala na modelovanie palivového cyklu pre koncepciu jadrového reaktora novej generácie s tóriovým palivom, ktorý je známy ako podkritický reaktor poháňaný urýchľovačom. 
Barronová je vydatá za Toma Barrona, dôstojníka špeciálnych jednotiek americkej armády. Má rada turistiku, beh a čítanie.
Vojenská kariéra.
Po získaní magisterského titulu patrila Barronová k prvej skupine žien, ktoré sa stali vojnovými dôstojníčkami na ponorkách. Absolvovala program výcviku dôstojníkov námorníctva pre jadrové elektrárne a ponorky a bola pridelená na ponorku USS Maine triedy Ohio. Počas služby na USS Maine Barronová absolvovala tri hliadky ako divízny dôstojník. Po pridelení na ponorku bola Barronová až do svojho výberu za astronautku vlajkovou asistentkou superintendenta na námornej akadémii. 
Kariéra v NASA.
V júni 2017 bola Barronová vybraná za členku 22. tréningovej skupiny astronautov NASA a začala dvojročný výcvik. Bola piatou absolventkou námornej akadémie, ktorá bola vybraná za kandidátku na astronautku.
Pripravovala sa na misiu SpaceX Crew-3, počas ktorej pracovala na palube Medzinárodnej vesmírnej stanice ako špecialistka misie. Na palube kapsule SpaceX Crew Dragon Endurance odštartovala 10. novembra 2021 a slúžila ako účastníčka dlhodobej misie Expedícia 67. Crew-3 pristála v Mexickom zálive 6. mája 2022 po 176 dňoch vo vesmíre. 
Externé odkazy.
https://www.nasa.gov/specials/artemis-team/
Medzinárodné letisko Pchjongjang

Medzinárodné letisko Pchjongjang, tiež známe ako medzinárodné letisko Pchjongjang Sunan, (IATA: FNJ, ICAO: ZKPY) je hlavné letisko obsluhujúce Pchjongjang, hlavné mesto Severnej Kórey. 
Sídli tu najväčšia Severokórejská letecká spoločnosť Air Koryo. Ďalšia, jediná zahraničná letecká spoločnosť ktorá tu sprostredkúva lety, je Air China. 
Začiatkom roku 2011 bolo južne od existujúceho terminálu postavené dočasné zariadenie na obsluhu medzinárodných letov. Začiatkom roku 2012 sa začala demolácia existujúceho terminálu, ktorý severokórejský vodca Kim Čong-un považoval za príliš malý a zastaraný. V júli 2012 nariadil výstavbu nového terminálu. Okrem toho bola postavená aj nová riadiaca veža a VIP terminál severne od hlavného terminálu.
Poloha.
Nachádza sa v mestskej časti Sunan, asi 24 km od centra hlavného mesta, asi 30 minút jazdy rýchlostnou cestou Pchjongjang-Hicheon. Okrem toho je železničná stanica Sunan vzdialená 800 metrov od budovy terminálu letiska v Pchjongjangu.
Raja Chari

Raja Jon Vurputoor Chari (* 24. júna 1977, Milwaukee, Wisconsin, USA) je americký skúšobný pilot a astronaut NASA. Je absolventom Akadémie vzdušných síl Spojených štátov, Massachusettského technologického inštitútu a Školy pre skúšobných pilotov amerického námorníctva a má nalietaných viac ako 2 000 hodín. Je brigádnym generálom vzdušných síl Spojených štátov amerických. 
Životopis.
Chari sa narodil v Milwaukee v štáte Wisconsin Peggy Egbertovej a Sreenivasovi V. Charimu z Indie, vyrastal v Cedar Falls v štáte Iowa a navštevoval Columbus High School, ktorú ukončil v roku 1995. Navštevoval Akadémiu vzdušných síl Spojených štátov amerických v Colorado Springs v štáte Colorado, ktorú ukončil v roku 1999 s titulom bakalár v odbore astronautické inžinierstvo a inžinierske vedy s vedľajším odborom matematika. Po ukončení štúdia Chari navštevoval Massachusettský technologický inštitút v Cambridgei ako Draperov štipendista a v roku 2001 získal titul Master of Science v odbore letecké a astronautické inžinierstvo. 
Chari je ženatý s Holly Schaffter Chari, tiež rodáčkou z Cedar Falls, a majú spolu tri deti.
Kariéra pilota.
Po skončení vysokoškolského štúdia absolvoval Chari výcvik pilotov na leteckej základni Vance v Oklahome. Absolvoval výcvik na lietadlá F-15E Strike Eagle na leteckej základni Seymour Johnson v Severnej Karolíne. Následne bol umiestnený na základniach Elmendorf AFB na Aljaške a RAF Lakenheath v Anglicku, kde bol nasadený na podporu vojny v Iraku. V roku 2007 absolvoval Chari ako výmenný dôstojník letectva školu pre skúšobných pilotov amerického námorníctva v Patuxent River v Marylande a bol vývojovým skúšobným pilotom na základni Eglin AFB na Floride, kde slúžil ako projektový pilot. Chari tiež navštevoval U.S. Army Command and General Staff College vo Fort Leavenworth v Kansase a slúžil ako dôstojník CENTCOM pre časovo citlivé zameriavanie. V čase svojho výberu za astronauta v júni 2017 Chari slúžil ako veliaci dôstojník 461. letky letových skúšok na základni Edwards AFB v Kalifornii.
V januári 2023 bol Chari navrhnutý na povýšenie na brigádneho generála.
Kariéra v NASA.
V júni 2017 bol Chari vybraný do 22. skupiny astronautov NASA a v auguste nastúpil do služby, aby začal dvojročný výcvik astronauta.
V decembri 2020 bol Chari vybraný do tímu Artemis, skupiny astronautov, ktorí "pomôžu pripraviť pôdu pre ďalšie lunárne misie vrátane vyslania prvej ženy a ďalšieho muža, ktorí sa v roku 2024 prejdú po povrchu Mesiaca." V tom istom mesiaci sa stal prvým astronautom zo skupiny 22, ktorý bol vybraný na vesmírnu misiu SpaceX Crew-3, ktorej velil. Chari je prvým nováčikom NASA, ktorý velil vesmírnemu letu od čias Joea Engla, ktorý velil misii STS-2 v roku 1981.
Dňa 23. marca 2022 Chari a astronaut ESA Matthias Maurer opustili spoločnú prechodovú komoru Quest na ISS, aby vykonali výstup do otvoreného vesmíru. Maurerova kamera v prilbe sa však uvoľnila, čím sa začiatok činnosti o hodinu oneskoril. Chari ju nakoniec zaistil pomocou drôtu a výstup do vesmíru sa úspešne dokončil. 
Externé odkazy.
https://www.nasa.gov/specials/artemis-team/
Hamhung

Hamhung je druhé najľudnatejšie mesto Severnej Kórey a hlavné mesto provincie Hamgjongnamdo. 
Odhadovaný počet obyvateľov je 768 551. Hamhung sa nachádza v južnej časti provincie Hamgjongnamdo a je hlavnou a najľudnatejšou metropolitnou oblasťou v provincii. Hamhung má prosperujúcu miestnu ekonomiku. V porovnaní s inými metropolitnými oblasťami v Severnej Kórei ju Severokórejčania poznajú ako veľkú oblasť architektonickej výstavby, ktorá bola postavená vládou Severnej Kórey.
Matthew Dominick

Matthew Stuart Dominick (* 7. decembra 1981, Wheat Ridge, Colorado, USA) je testovací pilot amerického námorníctva a astronaut NASA. Má nalietaných viac ako 1 600 hodín v 28 lietadlách, 400 pristátí na lietadlových lodiach, 61 bojových misií a takmer 200 skúšobných pristátí na lietadlových lodiach. 
Životopis.
Matthew Stuart Dominick sa narodil 7. decembra 1981 v meste Wheat Ridge v Colorade, USA Donaldovi a Rhonde Dominickovým. Vyštudoval strednú školu D'Evelyn Junior/Senior High School v meste Littleton v štáte Colorado. V roku 2005 získal bakalársky titul v odbore elektrotechnika na Univerzite v San Diegu s vedľajšími odbormi fyzika a matematika. 
Dominick a jeho manželka Faith majú dve dcéry.
Vojenská kariéra.
Po ukončení štúdia na univerzite v San Diegu bol Dominick vymenovaný za práporčíka námorníctva Spojených štátov. Absolvoval základný letecký výcvik v NAS Pensacola a v roku 2007 bol vymenovaný za námorného letca. Absolvoval výcvik na lietadlá F/A-18 Super Hornet. V rámci VFA-143 absolvoval dve nasadenia na podporu operácie Trvalá sloboda, než bol vybraný na účasť v programe spolupráce medzi United States Naval Test Pilot School (USNTPS) a Naval Postgraduate School, čo mu umožnilo získať titul Master of Science in Systems Engineering na Naval Postgraduate School a navštevovať školu pre námorných pilotov.
Po absolvovaní programu bol vymenovaný za skúšobného pilota a bol pridelený k VX-23 so základňou v NAS Patuxent River v Marylande. Tam pôsobil ako projektový dôstojník pre vývojové letové skúšky mnohých programov. Dominick sa podieľal aj na vývoji lietadiel X-47B, V-22 Osprey, E-2C Hawkeye a F-35C Lightning II. V čase svojho výberu za astronauta slúžil Dominick ako vedúci oddelenia v jednotke VFA-115 so základňou v Atsugi v Japonsku.
Jeho povýšenie na veliteľa námorníctva bolo schválené 27. júna 2019. 
Kariéra v NASA.
V júni 2017 bol Dominick vybraný za člena 22. skupiny astronautov NASA a začal dvojročný výcvik. V čase svojho výberu bol Dominick na mori na lodi USS Ronald Reagan.
Jozef Májek

Jozef Májek (* 15. marec 1911, Viedeň alebo Ružomberok – † 23. november 1936, Madrid, Španielsko) bol slovenský učiteľ a interbrigadista, ktorý bojoval v Španielskej občianskej vojne. Bol zaradený v guľometnej rote práporu Thälmann 12. medzinárodnej brigády spolu s Ladislavom Holdošom. Neskôr sa stal sa veliteľom roty. Zomrel ako 25–ročný pri prestrelke s príslušníkmi Falangy pri bitke o Madrid. Je pochovaný v Španielsku.
Od začiatku roku 1937 bola na jeho počesť pomenovaná aj 2. delostrelecká batéria „Jožko Májek“.
V Bratislave je po Jozefovi Májekovi pomenovaná ulica v Starom Meste (Májkova ulica). Pamätné tabule má Májek vo Vlkolínci a Ružomberku.
Belianska kopa

Belianska kopa () je vrch v Belianskych Tatrách. Leží nad osadou Tatranské Matliare, približne severozápadne od Kežmarku. 
Poloha.
Nachádza sa na východe Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Kežmarské Žľaby, Tatranské Matliare a Tatranská Lomnica, východne leží Tatranská Kotlina a Lendak, severne Ždiar a severozápadne Tatranská Javorina. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a národnej prírodnej rezervácii Belianske Tatry.
Opis.
Belianska kopa leží v rázsoche, vybiehajúcej juhovýchodným smerom z Kopského sedla, zovretej medzi Dolinu Bielych plies a Predné Meďodoly. Severne sa nachádza Ždiarska vidla (), Hlúpy () a Zadné Jatky (), východne Prostredné Jatky (), Predné Jatky (), Bujačí vrch (), Rinias () a Stežky (), južne Veľká Svišťovka (), Kozí štít (), Jahňací štít () a Kolový štít () a západne Kopa brán (), Jahnence (), Štefan () a Havran (). Lokalita je súčasťou povodia rieky Poprad, kde vodu z južných svahov odvádza Kežmarská Biela voda, zo severných a východných jej prítok Napájadlový potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky neprístupný vrchol pokrýva nesúvislý porast kosodreviny, ktorý umožňuje rozhľad. Viditeľný je tak blízky hrebeň Belianskych Tatier a okolité vrchy Vysokých Tatier, pri vhodných podmienkach aj časť Popradskej kotliny, Volovské vrchy, Branisko, Levočské vrchy a časť Oravských Beskýd.
Prístup.
Belianska kopa sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Jej úbočím však vedú značené turistické chodníky do Kopského sedla:
Nad Kršlí

Nad Kršlí () je vrch v Moravsko-sliezskych Beskydách. Leží na severovýchodnej Morave nad Morávkou, približne juhovýchodne od Frýdlantu nad Ostravicí. Patrí do CHKO Beskydy.
Poloha.
Nachádza sa vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Lysohorská hornatina a jej časti Polomský hřbet. Leží v Moravsko-sliezskom kraji, v okrese Frýdek-Místek a na katastrálnom území obce Morávka. Najbližšími sídlami sú severozápadne a severne situované samoty obce Morávka, severovýchodne sa nachádza Horní Lomná a južne Klokočov.
Opis.
Vrch Nad Kršlí leží v rázsoche, ktorá vybieha severozápadne z Malého Polomu (), ležiaceho v hraničnom hrebeni Moravsko-sliezskych Beskýd. Severným smerom sa nachádza vrch Mituří (), Slavíč () a Kalužný (), východným Kozí hřbety (), Veľký Polom () a Malý Polom, južným Uhorská () a Vrchpredmier () a západným Polomka (), Sulov (), Lysá hora () a Travný (). Južné a západné svahy odvodňuje riečka Morávka, východné jej prítok Skalka, patriace do povodia Ostravice. Na vrchol nevedie značený turistický chodník a názov vychádza z pomenovania samoty Kršle, ktorá je neďaleko.
Výhľady.
Nesúvislý lesný porast vrcholovej oblasti umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd, no tiež Turzovskú vrchovinu, Javorníky, Oravské a Sliezske Beskydy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no blízkym sedlom prechádza červeno značená hrebeňovka, vedúca z rázc. Bílý Kříž na Veľký Polom (), na ktorú sa pripájajú trasy z okolitých obcí. Značené chodníky vedú aj severným úbočím, kde je významné rázcestie Okrouhlice.
Aculifera

Aculifera môže byť iný latinský názov taxónu:
Jasmin Moghbeliová

Jasmin Moghbeliová (neprechýlene "Jasmin Moghbeli", ; * 24. jún 1983, Bad Nauheim, Nemecko) je americká testovacia pilotka námornej pechoty USA a astronautka NASA, absolventka Massachusettského technologického inštitútu, Naval Postgraduate School a Naval Test Pilot School. Od roku 2019 má nalietaných viac ako 2 000 hodín a absolvovala 150 bojových misií vrátane misií v Afganistane.
Životopis.
Moghbeliová sa narodila 24. júna 1983 v Bad Nauheime v západnom Nemecku v iránskej rodine. Jej rodičia Fereshteh a Kamy Moghbeliovci pochádzajú z mesta Mahabad v severozápadnom Iráne a po islamskej revolúcii v roku 1979 z krajiny utiekli a následne emigrovali do Spojených štátov, kde sa usadili v Baldwine v štáte New York. Moghbeliová počas štúdia navštevovala Baldwin Senior High School v New Yorku a Advanced Space Academy v Huntsville Space Camp v Alabame. Na Massachusettskom technologickom inštitúte (MIT) získala bakalársky titul v odbore letecké a kozmické inžinierstvo s informačnými technológiami a za MIT Engineers hrala volejbal a basketbal.
Vojenská kariéra.
Moghbeliová bola v roku 2005 vymenovaná za dôstojníčku námornej pechoty Spojených štátov amerických a vycvičila sa na pilotku lietadla AH-1 Super Cobra. Počas služby v námornej pechote bola trikrát nasadená v zahraničí a absolvovala 150 bojových misií. Moghbeliová získala magisterský titul z leteckého a kozmického inžinierstva na U.S. Naval Postgraduate School v Kalifornii a navštevovala aj školu pre skúšobných pilotov amerického námorníctva na Patuxent River Naval Air Station v Marylande, pričom sa stala skúšobnou pilotkou vrtuľníka VMX-1 na Marine Corps Air Station Yuma v Arizone.
Kariéra v NASA.
V júni 2017 bola Moghbeliová vybraná za členku 22. skupiny astronautov NASA a následne začala svoj dvojročný výcvik.
V januári 2020 absolvovala spolu s ďalšími 13 ľuďmi program prípravy kandidátov na astronautov NASA, čím sa oficiálne stala „spôsobilou na lety do vesmíru vrátane úloh na Medzinárodnej vesmírnej stanici, misií Artemis na Mesiaci a napokon aj misií na Mars“.
V marci 2022 bola pridelená ako veliteľka misie SpaceX Crew-7 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu, ktorej štart je naplánovaný na rok 2023.
Francisco Rubio

Francisco Carlos „Frank“ Rubio (* 11. december 1975, Los Angeles, Kalifornia, USA) je podplukovník americkej armády, pilot vrtuľníka, letecký chirurg a astronaut NASA.
Životopis.
Francisco Rubio sa narodil 11. decembra 1975 v Los Angeles v Kalifornii salvádorským rodičom. Ako dieťa žil prvých šesť rokov svojho života v Salvádore, potom sa jeho rodina presťahovala do Miami na Floride, kde navštevoval Miami Sunset Senior High School. Navštevoval Vojenskú akadémiu Spojených štátov vo West Pointe a získal bakalársky titul v odbore medzinárodné vzťahy.
Rubio a jeho manželka Deborah majú štyri deti.
Vojenská kariéra.
Po vymenovaní za podporučíka americkej armády sa Rubio stal pilotom UH-60 Blackhawk. Rubio bol veliteľom čaty a veliteľom roty. Ako pilot mal Rubio nalietaných viac ako 1 100 hodín, z toho 600 bojových hodín počas operácií v Bosne, Iraku a Afganistane.
Rubio získal doktorát medicíny na Uniformed Services University of the Health Sciences a absolvoval rezidentúru rodinného lekárstva vo Fort Benningu. Slúžil ako vedúci kliniky a letecký chirurg v Redstone Arsenal. V čase svojho výberu za kandidáta na astronauta bol Rubio chirurgom 3. práporu 10. skupiny špeciálnych síl vo Fort Carson.
Kariéra v NASA.
V roku 2017 bol Rubio vybraný za člena 22. skupiny astronautov NASA a začal dvojročný výcvik.
Dňa 15. júla 2022 NASA oznámila, že poletí na palube Sojuzu MS-22.
Rubio odštartoval na palube Sojuzu MS-22 21. septembra 2022. Jeho misia mala trvať približne 6 mesiacov s návratom na Zem začiatkom roka 2023. Poškodenie kozmickej lode však misiu predĺžilo. Očakáva sa, že Rubio sa vráti na Zem so Sojuzom MS-23 približne po roku pobytu vo vesmíre.
Artemis II

Artemis II (v minulosti označovaný ako Exploration Mission-2, EM-2) je plánovaný druhý let rakety Space Launch System (SLS) a zároveň prvý pilotovaný let lode Orion v rámci programu Artemis, ktorý realizuje NASA. V rámci misie vykoná posádka lode Orion testovací oblet Mesiaca. Pôjde tak o prvú pilotovanú misiu od letu Apollo 17 v roku 1972, ktorá bude mieriť ďalej ako na nízku obežnú dráhu Zeme.
Štart bol plánovaný najskôr na máj 2024., potom sa posunul na koniec roka 2024. Začiatkom roka 2024 však administrátor NASA Bill Nelson oznámil, že misia Artemis II sa odkladá z konca roka 2024 najskôr na september 2025. Dôvodom je niekoľko technických problémov.
Ciele.
Cieľom misie je vykonať oblet Mesiaca po tzv. dráhe voľného návratu. Kozmická loď teda nevstúpi na obežnú dráhu okolo Mesiaca. Astronauti počas letu vykonajú kontrolu a testovanie systémov lode Orion.
Posádka.
Posádku misie Artemis II budú tvoriť štyria astronauti. Na základe dohody medzi NASA a Kanadskou kozmickou agentúrou tvoria posádku traja astronauti zo Spojených štátov a jeden z Kanady, pričom ich mená boli zverejnené 3. apríla 2023.
"V zátvorkách je uvedený doterajší počet letov do vesmíru vrátane tejto misie."
Prípravy na let.
V januári 2023 dostala loď Orion určená pre misiu Artemis II trysku hlavného motora. Z exempláru Orionu z misie Artemis I sa po pristátí vymontovali smerové antény, prijímače GPS, jednotky spracovania obrazu a inerciálne merajúce jednotky. Následne boli namontované do kabíny Oriónu pre misiu Artemis II. Potom sa namontovali padáky a nafukovacie balóny pre pristátie, dvere bočného vstupného prielezu, bočné panely tepelnej ochrany a predný kryt na hornej časti kabíny. Nasledovala inštalácia tepelného štítu. Všetky procesy boli prekladané testami. Servisný modul a neskôr aj modul pre posádku následne prešli akustickými testami.
Mobilnú vypúšťaciu plošinu bolo potrebné opraviť po miernych poškodeniach, ktoré spôsobil štart Artemis I. V prvom štvrťroku 2023 jej pribudli aj laná a evakuačné koše pre prípad, že by posádka musela rýchlo uniknúť z rampy.
V septembri 2023 dostala raketa SLS pre túto misiu svoje štyri motory RS-25. 19. septembra sa vydala z Utahu na Floridu vlaková sústava so segmentmi motorov SRB naplnenými palivom. 20. septembra sa posádka zúčastnila prvého nácviku štartovacieho dňa.
20. novembra 2024 sa v raketovej montážnej hale VAB na Kennedyho vesmírnom stredisku začalo skladanie rakety SLS pre misiu Artemis II. Zostavovanie začalo motormi SRB a potrvá niekoľko mesiacov.
Štefan (vrch v Belianskych Tatrách)

Štefan () je vrch Belianskych Tatier. Leží nad obcou Tatranská Javorina, približne severozápadne od Kežmarku. 
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná Tatranská Javorina, severne ležia Podspády a východne obec Ždiar. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a tiež v národnej prírodnej rezervácii Belianske Tatry.
Opis.
Štefan sa vypína nad údolím Zadné Meďodoly v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom z vrchu Havran (), situovanom v hlavnom hrebeni Belianskych Tatier. Západne sa nachádza vrch Kôň (), Skalka (), Malý Baboš (), Veľký Baboš () a Košiar (), južne Široká (), Kopa brán (), Kolový štít () a Jahnence (), východne Jahňací štít (), Belianska kopa (), Hlúpy () a Ždiarska vidla () a severne Havran (), Nový () a Muráň (). Oblasť patrí do povodia Dunajca; vodu z južných svahov odvádza Meďodolský potok, severné časti odvodňuje potok Štefanka, oba smerujúce do riečky Javorinka. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky neprístupný vrchol pokrýva prevažne nízka vegetácia, umožňujúca rozhľad. Z vrcholu je viditeľná severná časť hlavného hrebeňa Belianskych Tatier a okolité vrcholy Vysokých Tatier, pri vhodných podmienkach aj Oravské Beskydy s Babou horou a Pilskom.
Prístup.
Vrch patrí do národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry, preto je podobne ako ostatné vrcholy tejto časti Tatier, turisticky neprístupný. Južným úpätím vedie dolinou Zadné Meďodoly modro značená turistická trasa z Tatranskej Javoriny do Kopského sedla a Tatranských Matliarov.