Henri Pourrat

Henri Pourrat (* 7. máj 1887 Ambert, Puy-de-Dôme, Francúzsko† 16. júl 1959, Vernet Puy-de-Dôme) bol francúzsky spisovateľ, zberateľ rozprávok, autor románov a esejí tematicky zameraných na okolitý región Ambertu, jeho prírodu, tradície, dialekt a spoločenské vzťahy.
Život.
Mladosť.
Henri Pourrat žil v obci Ambert. Po prvom stupni strednej školy ("collège") v Amberte a Lýceu Henricha IV. v Paríži si vybral agronómiu a bol prijatý v roku 1905 na štúdium v "Národnom agronomickom inštitúte v Paríži". Dostal však tuberkulózu a musel sa zmieriť s odchodom z Paríža, aby žil v klíme zdravšej pre jeho pľúca a donútil sa k prísnemu dennému režimu. Vrátil sa preto do Ambertu a po ťažkom roku 19051906, keď jeho osud kolísal medzi životom a smrťou, začala mať systematická liečba nádejné výsledky.
Čas meteorov.
Počas tohto vynúteného oddychu si vytvoril asketický spôsob života, od ktorého sa neodkláňal, čítal, písal, prechádzal sa Ambertom ako stredobodom sveta, údolím rieky Dore a kopcami Livradois-Forezu:
Popri Rousseauovi, Chateaubriandovi, Balzacovi a Péguym bol ovplyvnený hlavne Nietzschem a Barrèsom, ktorí boli určujúci pre jeho koncepciu „rustikálnej duše“, ktorú treba zachovať. Mal tiež výraznú záľubu pre Rabelaisa a La Fontaina, ako aj pre anglo-írskeho básnika Yeatsa. Jeho korešpondencia, hlavne tá, ktorú udržiaval s Josephom Desaymardom od roku 1908, okrem iného prezrádza záľubu čím ďalej tým viac v prospech ľudovej literatúry, tej ktorá sa vyjadruje prostredníctvom chansons de geste a podomovo šírených kníh (colportage).
Osobitná pozornosť venovaná dielam Oliviera de Serresa tiež potvrdzuje túto orientáciu na obranu pozemskej civilizácie a regionalistickej témy.
So svojimi priateľmi Jeanom Angelim a Augustom Blachem, mladým básnikom, ktorý sníval o publikovaní veršov v "Mercure de France", sa dal do písania, aby „otriasol livradoiskou strnulosťou“. Od roku 1906 publikoval pod rôznymi pseudonymami: Damien Micolon, Jean Ducouen, Jean-Paul Des Chazeaux, a to vo viacerých regionálnych denníkoch: "L’Écho de la Dore", "La Veillée d’Auvergne", "L’Auvergne littéraire", "la Semaine auvergnate", "L'Auvergne illustrée", "Revue d'Auvergne". Boli to jeho prvotiny zahŕňajúce básne, početné príbehy, z ktorých viaceré boli publikované na pokračovanie, niekoľko literárnych kroník, alebo aj krátkych statí, kde sa mieša história s legendou a dve divadelné hry.
V roku 1909 začal písať pod vlastným menom. Zavrhol definitívne svoje pseudonymy a pod vlastným menom publikoval od začiatku januára 1912. Ako zdôrazňuje Sylvia Mittler, jeho vývoj sa stával významnejším v rokoch, ktoré predchádzali Veľkej vojne a ktoré samotný Pourrat označil ako „Čas meteorov“. Obdobie 19091911 bolo kritické, charakterizované zlým vkusom v poézii tak ako aj veľkým smädom po všeobecných ideách. To, ktoré nasleduje v rokoch 19111914 nadobudne úplne iný charakter. Sníva o vízii života stabilného, pokojného, jedným slovom dospelého, v ktorom poézia ako taká, morálny zmätok, nemá miesto. Spisovateľ objavil svoju identitu.
Jeho dielo v tlači pozostáva z viac ako 1300 publikácií v asi 150 časopisoch a denníkoch. Editované dielo sa stalo plodným (vo viac ako stovke prác) a rôznorodým: básne, romány, eseje, životopisy, zbierky rozprávok. 
V roku 1914 sa Pourrat vyhol mobilizácii z dôvodu svojho zlého zdravotného stavu, ale ako mnoho mužov jeho generácie zostal svetovou vojnou hlboko traumatizovaný. Vo vojne padli aj jeho priatelia Jean Angeli (v júni 1915) a Pierre Armilhon (v apríli 1918). Podporujúc vojnové úsilie svojím spôsobom, nechal publikovať sériu pochodových piesní v septembri 1915. 
Ocenenia.
Potom, ako publikoval "Sur la colline Ronde" (spolu so Jeanom L’Olagne), "Montagnards et Liberté" (dve diela vo veršoch ), uverejnil Henri Pourrat v roku 1921 vo vydavateľstve Albin Michel prvý diel "Les Vaillances" (slov. Udatní), frašky a dobrodružstvá Gasparda z hôr. Za toto dielo bol ocenený cenou Figaro (1921). Celok štyroch dielov Gasparda bol následne v roku 1931 ocenený Veľkou cenou Francúzskej akadémie za román ("Grand prix du roman de l'Académie française"). 
V roku 1926 mu Dublinská univerzita udelila titul doctor honoris causa.
V roku 1928 bol Pourrat menovaný rytierom Radu čestnej légie. 
V roku 1941 mu bola za veľmi zvláštnych okolností prisúdená Goncourtova cena za "Vent de Mars" (slov. Marcový vietor). Henri Pourrat bol okrem toho autorom hagiografického diela "Chef Français" (slov. Hlava Francúzov) o hlave francúzskeho vichistického štátu maršalovi Pétainovi. Stal sa oficiálnym ospevovateľom „Návratu k zemi“, ktorý presadzoval "Nový režim národnej revolúcie". V tom istom roku získal za knihu "Muž s rýľom" cenu Général-Muteau Francúzskej akadémie. 
V roku 1951 dostal cenu Louis-Barthou a v roku 1957 cenu Gustave Le Métais-Larivière, tiež udelenou Francúzskou akadémiou za celoživotné dielo.
Početné a verné priateľstvá.
V roku 1914 Henri Pourrat dával kurz literatúry na prvom stupni strednej školy v Amberte, kde bol jeho mladší brat Paul a Alexandre Vialatte v druhom ročníku. Začiatkom roku 1916 sa stal verným priateľom mladého Alexandra Viallata, ktorý sa prisťahoval do Ambertu v roku 1916 a definitívne sa v podprefektúre usadil v roku 1948.
Jeden z najbližších priateľov Pourrata bude aj Francis Jammes, ktorý sa stane krstným otcom jeho najstaršej dcéry. Ale veľa iných autorov, medzi ktorých patrí Lucien Gachon, Jean Paulhan, Jean Giono, Josette Clotisová, Joseph Desaymard, Claude Deavaine, Švajčiar Ferdinand Ramuz. V zbierkach korešpondencie sa vyskytuje veľa iných mien, ktorých nositelia zdieľali priateľstvo s Henri Pourratom.
Keď bol celkom mladý, spriatelil sa so Jeanom a Françoisom Angelim. S prvým, ktorý mal pseudonym Jean L’Olange a ktorý zomrel v priebehu prvej svetovej vojny, publikoval viacero článkov a dielo "Sur la colline ronde". François sa stal neskôr rytcom a maliarom. 
Jeanne Baraducová, rodená Bressonová, maliarka, bola sesternicou jeho manželky. Je známa svojou tvorbou zameranou najmä na zátišia. Pourrat nadviazal priateľstvá s umelcami, ku ktorým patrili Henri Charlier, sochár Philippe Kaeppelin (ktorý ilustroval niektoré jeho diela ako je "Histoire fidèle de la bête en Gévaudan") a fotograf Albert Monier.
Medzi dvoma vojnami.
Počas medzivojnového obdobia Henri Pourrat pokračuje vo svojej tvorbe, ako početnými knihami, tak aj článkami, ktoré publikuje v "Le Figaro", "NRF", Tour du Levant, (slov. Veža Levantu) vyšla v roku 1931. Avšak, čo je znakom dlhého dozrievania tejto rustikálnej epopeje, jej vydanie vo forme "ne variatur" (konečná verzia, nemeniť) bude až v roku 1940. 
Bolo to v roku 1932, keď sa Pourratova rodina presťahovala do nového domu L’Enclos v Amberte. To mu umožnilo organizovať svoj život spisovateľa, dlhé doobedia zasvätené písaniu a poobedia počas meditatívnych prechádzok, ktoré boli tiež príležitosťou na zbieranie rozprávok, príbehov a legiend od starých vidiečanov. Až do svojej smrti v roku 1959 opustí L’Enclos len kvôli niekoľkým návštevám v Paríži a prázdninám u svokrovcov vo Vernet-la-Varenne (Puy-de-Dôme). 
Venoval sa niekoľkým regionálnym dielam, vychádzajú "L'Auvergne", najprv "Les Limagnes", potom "Au fort de l'Auvergne", "Mont et Merveilles", "la cité perdue" (Gergovie). Najväčšie dielo 30. rokov je "Toucher terre," zhromažďuje jeho písomnosti o prírode, mieste pre človeka, remesle a umení.
Toto obdobie končí vydaním diela "Georges alebo Aprílové dni" v marci 1939. Zvláštne varovný príbeh o blízkej vojne vnesenej do srdca Francúzska, v ktorom spisovateľ „ukáže, ako problém morálky, teda moci, ktorú musí človek nad sebou znovu získať, bude čoraz viac ťažiť“. Na to bolo potrebné vidieť bytosti, ktoré zápasia s veľmi ťažkým osudom, a preto predpokladajú vojnu, únavu, úzkosť a blížiacu sa katastrofu.
Druhá svetová vojna.
14. októbra 1940 maršal Pétain, hlava francúzskeho vichistického štátu, prišiel na Pourratovo pozvanie „na stretnutie s pracujúcim ľudom“ do Ambertu, pri Vichy, na návštevu mlyna na papier (mlyn na papier Richard-de-Bas najstarší v Livradois) a objednal si balík papiera s vodotlačou so svojím emblémom. Pri tejto príležitosti Pourrat vydal "Le paysan français" a "Le chef français", knihy venované maršalovi a jeho politike „návratu k zemi“. Ocenený Radom Francisque, zostal zároveň ostražitý zoči-voči národnému socializmu, ako ukazuje štúdium rukopisov "Muža s rýľom". 
Ako podporovateľ "Roľníckej korporácie "založenej vichistickou vládou sa vzďaľuje od národnej revolúcie, pretože neoceňuje, ako uviedol vo svojej korešpondencii, politický obrat v daných okolnostiach. 
Ambert váhal oceniť Pourrata. Len jedna škola v meste nesie jeho meno. Platí za svoju citovú náklonnosť k maršalovi počas temných rokov. Ale nebol nikdy kolaborantom, uisťujú tí, ktorí ho bránia. Okrem iného, počas okupácie pomáha Židom na úteku v slobodnej zóne (štát Vichy), prijíma ich u seba a informuje makistov (odbojárov) o akciách, ktoré sa pripravujú proti nim. Je pochovaný na cintoríne v Ambert.
Modernosť v tradícii.
Keď Marius Péraudeau, parížsky galerista, odkúpil mlyn na papier Richard de Bas, aby v ňom vytvoril múzeum papiera a pokúsil sa tam založiť grafickú dedinu, zapojil sa do projektu. Múzeum bolo inaugurované 3. júla 1943 za prítomnosti Georgesa-Henriho Rivièra, riaditeľa národného múzea umení a ľudových tradícií.
Henri Pourrat pomôže Mariusovi Péraudeauovi založiť asociáciu "Biely list," čoho cieľom je nechať znovuzrodiť tradície papierenského priemyslu v regióne Ambert. Ako ochranca vidiečanov a ich tradícií sa Pourrat zaujímal o priemysel a ekonomický a sociálny rozvoj. 
Od roku 1925 písal dielo "La Femme moderne" a v roku 1955 "Sur la montagne de l'uranium". Redigoval asi 400 literárnych kroník o nových knihách. 
Jeho texty preberajú pravidelne termíny a výrazy z regionálneho jazyka, tu z dialektu v Auvergne. Zaoberajú sa aj témami a legendami, ktoré sa nachádzajú v iných regiónoch južnej polovice Francúzska. Tieto spisy sú považované za dvojjazyčné, francúzsko-okcitánske.
Od lokálnosti po univerzalitu.
Od roku 1908 Henri Pourrat začal zbierať rozprávky medzi pastiermi a starými sedliakmi počas svojich dlhých prechádzok po Livradois. Posledné desaťročie jeho života je skoro celé zasvätené tomu, čo považoval za svoje majstrovské dielo: „Trésor des contes”. Je možné si všimnúť, že výraz "il était un fois" (kedysi dávno) systematicky nahrádza výrazom "„il y avait une fois“" (kedysi dávno). 
Viac ako tisíc rozprávok zoskupených do trinásť dielov "Trésor des contes" vytvárajú najväčšiu zbierku rozprávok na svete. Zozbierané v Auvergne, tieto rozprávky majú spoločný prameň v mnohých krajinách na všetkých kontinentoch, majú kolektívne nevedomie a univerzálny rozsah. 
Pourratovo dielo bolo preložené do angličtiny, nemčiny, španielčiny, japončiny, češtiny, slovenčiny a slovinčiny. Študenti pracovali od bakalárskych prác až po štátne dizertácie v Kanade, Spojených štátoch, Portugalsku, Švajčiarsku, Taliansku, Belgicku, Írsku, Japonsku a dokonca na Havaji.
Literárny odkaz.
V roku 1974 jeho deti Claude Pourrat a Annette Lauras darovali mestu Clermond-Ferrand otcov archív: rukopisy, dokumentáciu, korešpondenciu (viac ako 20 000 prijatých listov). Tiež bolo vytvorené centrum Henriho Pourrata pripojené k Mestskej a medzi-univerzitnej knižnici v Clermont-Ferrande. Toto centrum sa naďalej rozširuje. V roku 1975 bola pridaná k nemu najväčšia časť knižnice spisovateľa. Nákupy a dary rukopisov a vydaní bibliofílií sa pravidelne kompletizujú, čo sú ľudové rozprávky, umenie a tradície v Auvergne, tiež aj francúzska literatúra prvej polovice 20. storočia. Inventár bol digitalizovaný a je prístupný na internete. Korešpondencia a rukopisy sú tiež v databáze Francúzskej národnej knižnice Opale plus. 
Po jeho smrti v roku 1959 pokračovalo Pourratovo dielo inšpiráciou sochárov, ako boli Argentínčanka Esther Barugel, Philippe Kaeppelin alebo Jean-Philippe Roch, maliarov ako Španiel Nicolás Rubió, fotografov Alberta Moniera, Nicole Privala, filmárov Clauda Santelliho a Jacquesa Santamariu, univerzitných pedagógov, historikov alebo výskumníkov.
V roku 1965 Claude Santelli natočil dvojdielny televízny film "Gaspard des montagnes" s Bernardom Noëlom v hlavnej úlohe. V roku 1976 minister vzdelávania René Haby inauguroval na námestí Livradois v Amberte monument z granitu "Gaspard des montagnes" od sochára Jeana Chaucharda na pamiatku Henriho Pourrata. V roku 1979 pri príležitosti 20. výročia jeho smrti uskutočnilo rádio FR3 Auvergne sériu vysielaní "Histoire d'en parler" predstavenú Christianom Lassalasom. 
V roku 1987 vydala pošta známku a mnoho filatelistických dokumentov na pamiatku Henriho Pourrata pri príležitosti storočnice jeho narodenia. V tej istej dobe viacero spomienkových medailí Henriho Pourrata zo striebra a bronzu realizovali Philippe Kaeppelin, Jean-Philippe Roch a Madame Drombeuf.
V roku 1993 Jacques Santamaria režíroval film "Le Chasseur de la nuit", ktorý sa reprízoval na Antenne 2 a bol reprízovaný na Antenne 2 a Arte.
V máji 2009 Spoločnosť priateľov Henriho Pourrata organizovala oslavy 50. výročia jeho smrti. Dva zošity "Henri Pourrat" (číslo 24 a 25) obsahujú dokumenty o týchto udalostiach organizovaných v Collège de France v Paríži, v Katolíckej univerzite v Lyone a takisto v Clermont-Ferrande. Za zmienku stoja aj verejné prednášky Clauda Daleta, Michela Zinka, Bernadette Bricout a Marie-Hélène Lafon, ktoré uvádzala Annette Lauras, spisovateľova dcéra. 
Spoločnosť priateľov Henriho Pourrata chráni dielo spisovateľa a zúčastňuje sa aktívne na vysielaní, na objavovaní, na spoznávaní a na štúdiu diela spisovateľa. Od 1982 do 2014 publikovala 31 "Zošitov Henri Pourrat", editovala a reeditovala nepublikované práce, prednášky z konferencií, korešpondenciu. "Nové zošity" "Henri Pourrat" nadviazali na ich vydávanie počnúc rokom 2015. Početné lokality Francúzska dali meno Henri Pourrat uliciam, bulvárom, avenue, stredným školám a lýceám.