Nemecké mestské právo

Nemecké mestské právo bol súhrn mestských práv (výsad) z raného a vrcholného stredoveku, založený na severonemeckom magdeburskom práve pochádzajúcom zo Saského zrkadla, alebo na juhonemeckom mestskom práve (tzv. norimberskom práve) pochádzajúcom zo Švábskeho zrkadla. Najmä Magdeburské právo inšpirovalo vznik mestských privilégií nielen v Nemecku, ale aj v strednej a východnej Európe, vrátane územia dnešného Slovenska, od začiatku 13. storočia.
História.
Keď Nemci začali zakladať mestá v severnej Európe už v 10. storočí, často dostali mestské privilégiá, ktoré im poskytli autonómiu od miestnych svetských alebo náboženských vládcov. Medzi takéto privilégiá často patrilo právo na samosprávu, ekonomickú autonómiu, trestné súdy a milície. Mestské zákony boli viac-menej úplne skopírované zo susedných miest, ako sú vestfálske mestá Soest, Dortmund, Minden a Münster. Keď sa Nemci začali usadzovať na východe, kolonisti vytvorili svoje mestské zákony na základe už existujúcich zákonov z 12. storočia miest: Kolín nad Rýnom na západe, Lübeck na severe (Lübecké právo), Magdeburg na východe (Magdeburské právo) a buď Norimberg alebo Viedeň na juhu.
Udelenie nemeckých mestských práv podľa vzoru iného mesta novému mestu považovalo pôvodný model za "Rechtsvorort", čiže zhruba zákonného sponzora novozriadeného mesta. Magdeburg sa stal napríklad sponzorom miest využívajúcich magdeburské práva a jeho sudcovia mohli rozhodovať v nejednoznačných právnych veciach v mestách, ktoré tieto práva využívajú. Niektoré mestské práva sa stali známymi pod rôznymi názvami, hoci pôvodne pochádzali z toho istého zdroja. Názov niektorých mestských variantov označuje "Rechtsvorort", z ktorého sa preslávili, nie nevyhnutne, že tento špecifický štýl práv pochádza z "Rechtsvorort". Ako sa územné hranice v priebehu času menili, zmeny nemeckých mestských práv boli nevyhnutné.
V priebehu 15., 16. a 17. storočia boli mestské zákony na mnohých miestach upravované právnymi odborníkmi o aspekty rímskeho práva. Nakoniec zákony starších miest spolu s miestnou autonómiou a jurisdikciou ustúpili územným vládcom. "Reichsdeputationshauptschluss" z roku 1803 takmer všetkých 51 ríšskych miest Svätej ríše rímskej sprostredkovali územní vládcovia; zvyšné slobodné ríšske mestá Frankfurt, Brémy, Hamburg a Lübeck sa stali suverénnymi mestskými štátmi. Jedinými pozostatkami stredovekých mestských práv zahrnutých do "Bürgerliches Gesetzbuch" z 1. januára 1900 boli jednotlivé články týkajúce sa rodinného a dedičského práva. Mestá Hamburg, Brémy a Berlín sú v súčasnosti spravované podľa "Landesrechte", čiže zákonov spolkových krajín Nemecka.
Mnohé mestá, ktorým boli udelené nemecké mestské práva, už nejaký čas existovali, no udelenie mestského práva kodifikovalo právny štatút osídlenia. Mnohé európske osídlenia datujú svoj vznik do prijatia listiny mesta, hoci predtým existovali ako osada.
Najstaršie nemecké mestské právo, "Justitia Civitatis Augustensis", udelil mestu Augsburg 21. júna 1156 cisár Fridrich Barbarossa.
Z rovnakého obdobia pochádza Soestské mestské právo ("Jus Susatense"), ktoré je zápisom zvykového práva mesta Soest z rokov 1144 až 1165. Právo prevzalo asi 65 miest v severonemeckej oblasti, ako Lübeck (1160), Korbach (1188), Rüthen (1200) alebo Rostock (1218) a stalo sa základom lübeckého alebo lippského mestskoprávneho okruhu.
Vývojom Soestského mestského práva pod rôznymi vplyvmi vzniklo v Lübecku osobité Lübecké mestské právo, kodifikované v roku 1294. Toto právo už predtým prevzali mnohé severoeurópske mestá, ako Hamburg (ca. 1190), Gdansk (1224), Kiel (1242), Krakov (1257), Velikij Novgorod alebo Riga.
Lippské mestské právo, odvodené od soestského používali mestá Lippstadt (1220–1222), Hamm (1225), Lemgo (1245), Detmold (1263) alebo Rheda (1355).
Expanzia nemeckého mestského práva.
Nemecké mestské právo bolo často uplatňované počas Ostsiedlungu strednej a východnej Európy nemeckými kolonistami začiatkom 13. storočia. Pretože mnohé oblasti sa považovali za nedostatočne zaľudnené alebo nedostatočne rozvinuté, miestni vládcovia ponúkli roľníkom z nemeckých krajín mestské privilégiá, aby ich primäli k imigrácii na východ. Niektoré mestá, ktoré dostali nemecké mestské právo, boli založené na už existujúcich osadách, zatiaľ čo iné boli postavené nanovo kolonistami. Mnohé mestá vznikli v súvislosti s osídľovaním blízkych vidieckych komunít, no mestské práva miest boli žiarlivo strážené. Nemecké mestské právo sa spočiatku vzťahovalo len na etnických Nemcov, no postupne sa vo väčšine lokalít považovali za občanov všetci obyvatelia miest bez ohľadu na etnický pôvod.
Lübecké právo.
Lübecké právo sa rýchlo rozšírilo medzi námornými osídleniami pozdĺž južného pobrežia Baltského mora a používalo sa v severnom Meklenbursku, západnom Pomoransku a častiach Pomoria a Varmie. Tvorilo základ Rižského práva v Rige, používaného pre niektoré mestá v krajinách Livónskeho rádu v Livónsku, Estónsku a Kurónsku.
Magdeburské právo.
Magdeburské právo bolo populárne v území Meißenského markgrófstva a Horného Saska a bolo zdrojom pre niekoľké varianty vrátane Środského práva (Środa Śląska) v Poľsku, ktoré sa vo veľkej miere používalo v strednom a južnom Poľsku, a chelmnského práva (mesto Chełmno), ktoré sa používalo v štáte Rádu nemeckých rytierov, v Prusku a pozdĺž dolnej Visly vo východnom Pomoransku a v Mazovskom kniežatstve. Ďalšími variantmi boli brandenburské, litoměřické a olomoucké právo.
Litoměřické právo.
Litoměřické právo a zákonníky vychádzajúce z norimberského, ako staropražské a chebské právo, boli do Čiech zavedené za vlády kráľa Václava I., kým nemeckí kolonisti zaviedli na Morave brnenské právo a olomoucké právo. Juhonemecké právo, vo veľkej miere pochádzajúce z norimberských a viedenských zákonníkov, sa používalo v Bavorsku, Rakúsku a Slovinsku a do Uhorského kráľovstva bolo zavedené počas vlády kráľa Bela IV. 
Jihlavské právo bolo variantom, ktorý často využívali banské mestá v Čechách, na Morave, v horách Horného Uhorska a v Sedmohradsku. Ostatné mestské zákony vyhovovali alebo boli upravené tak, aby vyhovovali miestnym pomerom, ako napríklad právo miest Głubczyce, Görlitz, Goslar, Lüneburg, Lwówek Śląski, Nysa, Stoličný Belehrad a spišské právo.
Środské právo.
Środské/Neumarktské právo je miestnym poľským variantom magdeburských práv podľa vzoru mestských práv Środy Śląskej v Dolnom Sliezsku, ktoré v roku 1235 udelil poľský kráľ Henrich Bradatý z dynastie Piastovcov. Účelom vytvorenia środských zákonov bolo prispôsobiť takzvané nemecké právo záujmom poľskej autority. Významné mestá s środským právom boli Kalisz, Legnica a Radom. V dôsledku vlády poľského kráľa Kazimíra III. získali v 14. storočí v celom Poľskom kráľovstve mnohé mestá środské právo, najmä v Mazovsku, Haliči a Volyni. Do roku 1477 bolo 132 mestám a tisíckam dedín v Poľsku udelené środské právo. Mnohé sedmohradské saské osady v Sedmohradsku, najmä v regiónoch Altland, Burzenland a Nösnerland, dostali v 14. storočí juhonemecké mestské právo. 
V 15. storočí získalo mnoho miest v Litovskom veľkokniežatstve środské mestské právo, ktoré sa používalo vo veľkej časti Poľska. V 16. storočí Ruské cárstvo udelilo alebo opätovne potvrdilo magdeburgské práva na rôzne mestá pozdĺž Dnepra získané od Poľsko-litovskej únie. Po rozdelení Poľska sa magdeburské právo naďalej používalo v západnom cárskom Rusku až do 30. rokov 19. storočia.