Krvavý dážď

Krvavý dážď alebo červený dážď je jav, pri ktorom sa zdá, že z oblohy prší krv vo forme dažďa. Prípady sú zaznamenané od Homérovej "Iliady", ktorá vznikla približne v 8. storočí pred Kr., a sú veľmi rozšírené. Do 17. storočia sa verilo, že dážď je v skutočnosti krvou. V literatúre sa výskyt krvavého dažďa považoval za zlé znamenie. Predpovedal udalosti a zatiaľ čo niektoré z nich môžu byť literárnymi prvkami, niektoré prípady sú historické. V súčasnosti existuje vedecký konsenzus, že jav krvavého dažďa spôsobujú vzdušné spóry zelenej mikroriasy "Trentepohlia annulata".
Zaznamenané prípady krvavého dažďa sa zvyčajne týkali malých oblastí. Trvanie môže byť rôzne, niekedy trvá len krátko, inokedy niekoľko dní. V 17. storočí sa vysvetlenia tohto javu odklonili od nadprirodzených javov a snažili sa nájsť prirodzené príčiny. V 19. storočí sa krvavé dažde začali skúmať vedecky a presadili sa teórie, že červenú farbu vode dodáva prach. Dnes prevládajú teórie, že dážď spôsobuje červený prach suspendovaný vo vode (dažďový prach) alebo prítomnosť mikroorganizmov. Medzi alternatívne vysvetlenia niektorých historických popisov patrili opisy červenej polárnej žiary, ktorá mala mať vzhľad dažďa alebo krvi.
Tento jav sa dostal do medzinárodného povedomia v roku 2001 po tom, čo v indickej Kerale padal červený dážď, a opäť v roku 2012.
História a použitie v literatúre.
Výskyt krvavého dažďa v histórii sa vyskytoval od staroveku až po súčasnosť. Najstarší literárny príklad je v Homérovej "Iliade", kde Zeus dvakrát spôsobil krvavý dážď, v jednom prípade ako varovanie pred porážkou v bitke. Rovnaká predzvesť sa vyskytuje aj v diele básnika Hésioda, ktorý písal okolo roku 700 pred Kr.; autor John Tatlock predpokladá, že Hésiodov príbeh mohol byť ovplyvnený príbehom zaznamenaným v Iliade. Grécky životopisec z prvého storočia Ploutarchos tiež uvádza krvavý dážď počas vlády Romula, zakladateľa Ríma. Rímski autori Titus Livius a Plínius Starší zaznamenali niekoľko neskorších prípadov krvavého dažďa, pričom Livius ho opisuje ako zlú veštbu.
Neobvyklé udalosti, ako napríklad krvavý dážď, sa v staroveku považovali za zlé znamenia a táto viera pretrvávala aj v stredoveku a v ranom novoveku. V celej severnej a západnej Európe je zaznamenaných veľa prípadov krvavých dažďov, ktoré doboví spisovatelia používali na predpovedanie zlých udalostí: v "Anglosaskej kronike" sa píše: „V Británii bol krvavý dážď. A mlieko a maslo sa zmenili na krv. A Hlothhere, kráľ Kentu, zomrel“. Tatlock naznačuje, že hoci kronika bola napísaná dlho po týchto udalostiach, môže sa zakladať na historickej pravde. Poznamenáva, že hoci sa môže zdať, že dážď predznamenáva kráľovu smrť, stredovekí kronikári vo svojich dielach často zaznamenávali nezvyčajné udalosti „len pre ich všeobecný záujem.“ Gregor Toursky zaznamenal, že v roku 582 „na území Paríža pršala z oblakov skutočná krv, ktorá padala na šaty mnohých mužov, ktorí boli takí špinaví a fľakatí, že sa v hrôze vyzliekli z vlastného odevu“.
Hoci dielo Geoffreyho z Monmouthu, spisovateľa z 12. storočia, ktorý spopularizoval legendy o kráľovi Artušovi, sa považuje skôr za „fantastické“ než spoľahlivé, aj on zaznamenáva výskyt krvavého dažďa, a to za vlády Rivalla. Túto udalosť ďalej rozpísal Layamon vo svojej básni "Brut" (napísanej okolo roku 1190):
V tom istom čase prišlo zvláštne znamenie, aké sa nikdy predtým ani potom neobjavilo. Z neba tu prišla zázračná potopa; tri dni pršala krv, tri dni a tri noci. To bola nesmierne veľká spúšť! Keď dážď pominul, prišlo vzápätí ďalšie znamenie. Prišli čierne muchy a lietali ľuďom do očí; do úst, do nosa, ich život išiel celý do záhuby; také množstvo múch bolo, že zožrali obilie a trávu. Beda všetkým ľuďom, ktorí bývali na tej zemi! Potom prišla taká úmrtnosť, že tu málokto zostal nažive. Potom prišla zlá náhoda, že kráľ Riwald zomrel.
Mnohé diela, ktoré zaznamenávajú výskyt krvavého dažďa, ako napríklad Layamonovo dielo, boli napísané výrazne neskôr, ako sa táto udalosť mala odohrať. Mních Ralph Higden v 14. storočí vo svojom diele "Polchronicon" uvádza, že v roku 787 došlo ku krvavému dažďu, ktorý možno autor zamýšľal ako náznak blížiacej sa invázie Vikingov. V knihe "Book of Leinster" napísanej v 12. storočí je zaznamenaných mnoho senzačných udalostí vrátane spŕšky striebra; v roku 868 sa v nej uvádza aj spŕška krvi.
V diele Viliama z Newburghu krvavý dážď dokazuje odhodlanie a cieľavedomosť Richarda I. (Levie srdce). Podľa Viliama z Newburghu, jeho súčasného kronikára, v máji 1198 Richarda a robotníkov pracujúcich na hrade zalial „dážď krvi“. Hoci niektorí jeho poradcovia považovali dážď za zlé znamenie, Richarda to neodradilo:
Kráľa to ani trochu nepohlo k tomu, aby poľavil v práci, ktorá ho tak veľmi bavila, že ak sa nemýlim, aj keby bol z neba zostúpil anjel a nabádal ho, aby od nej upustil, bol by ho preklínal.
V Nemecku bol dážď krvi jedným z viacerých znamení príchodu Čiernej smrti v rokoch 13481349. Tento jav sa dostal do povedomia verejnosti v 16. storočí, počas Renesancie, keď sa používal ako príklad Božej moci. Z Talianska sa do Európy rozmohla literatúra využívajúca zázračné javy, akými je aj dážď krvi, ako prostriedok varovania pred nemorálnosťou. V Nemecku boli takéto diela obľúbené najmä medzi Protestantmi. Hoci sa nezvyčajné udalosti, ako napríklad krvavý dážď, stále považovali za poverčivé, často využívané ako prejav božskej moci, Nicolas-Claude Fabri de Peiresc (15801637) bol jedným z mála, ktorí navrhli prirodzené príčiny; po tom, čo sa dopočul o krvavom daždi v Aix-en-Provence, navrhol, že ho spôsobili motýle. Hoci jeho teória bola neskôr odmietnutá, pomohol takým ľuďom akými boli Pierre Gassendi a René-Antoine Ferchault de Réaumur položiť základy na odstránenie povier z vysvetľovania tohto javu.
Jedným z prvých vedcov správne vysvetliac tento jav bol Giuseppe Maria Giovene (17531837). Krvavý dážď pršal na Apúliu 7. marca 1803 a vtedy sa predpokladalo, že dážď bol spôsobený výbuchom talianskych sopiek Vezuv alebo Etna, alebo že bol spôsobený presunom hmoty pochádzajúcej z morského dna a zdvihnutej výparom. Giovene dával tento jav do súvislosti s vetrom, ktorý sa vyskytol pred dažďom, a dospel k záveru, že piesok pochádzal z Afriky a že bol vytlačený vetrom prichádzajúcim zo smeru juhovýchod.
V Európe bolo v 13., 14. a 15. storočí zaznamenaných spolu menej ako 30 prípadov krvného dažďa. V 16. a 17. storočí bolo zaznamenaných 190 prípadov; v 17. storočí nastal pokles, keď bolo zaznamenaných len 43 prípadov, ale v 19. storočí sa tento počet opäť zvýšil na 146. Literatúry na tému krvavého dažďa je málo, hoci si získal pozornosť niektorých prírodovedcov.
Mechanizmus.
Štúdia z roku 2015 jednoznačne preukázala, že príčinou krvavého dažďa v Kerale boli vzdušné spóry zelenej mikroriasy Trentepohlia. V štúdii sa použila molekulárna fylogenetika na porovnanie vývoja sekvencie DNA T. annulata izolovanej zo vzorky krvavého dažďa so sekvenciou T. annulata z Rakúska. Výsledky naznačujú, že izolát z Keraly je v skutočnosti nedávno privezeným druhom z Rakúska. Výskum potvrdil pravdepodobnosť, že k privezeniu došlo prostredníctvom mrakov nad oceánom, čo je jav medzikontinentálneho šírenia druhov, ktorý bol predtým zaznamenaný v prípade baktérií a húb, ale nie v prípade riasy. Šírenie cez mraky nad oceánom je analogické medzikontinentálnym letom; spóry tejto riasy z Európy sa do Indie dostali prostredníctvom mrakov, ktoré sa vznášali cez Arabské more. Spóry mohli byť najprv prenesené do oblakov na ich rozptýlenie. Ako presne sa tieto nižšie stratosférické oblaky obsahujúce spóry rias dostali do Keraly, nie je známe, ale mohlo by to súvisieť aj s monzúnom, keďže Kerala je spolu so Srí Lankou prvým štátom, ktorý juhozápadný monzún zasahuje. Autori uviedli, že ich kroky budú spočívať v analýze medzikontinentálnych mrakov pomocou vysokoúčinných filtrov pevných častíc s použitím podobnej techniky založenej na sekvencii DNA nazývanej „metagenomika“, ktorá by odhalila celú mikrobiálnu diverzitu týchto mrakov.
Zatiaľ čo väčšina starovekých autorov, ako napríklad Hésiodos a Plínius, sa prikláňali k pripisovaniu dažďa pôsobeniu bohov, Cicero túto myšlienku odmietol a namiesto toho navrhol, že červený dážď môže byť spôsobený „"ex aliqua contagione terrena"“, „z nejakej pozemskej nákazy“. Dva prípady v Iliade vysvetľuje Hérakleitos jednoducho ako dážď červenej farby, a nie doslova ako krv; neskorší scholiast však predpokladá, že išlo o zrážky krvi, ktorá sa predtým vyparila: po bitke krv stekala do blízkych vodných tokov, vyparovala sa a potom padala ako dážď. Toto vysvetlenie, dokazujúce neznalosť vlastností destilácie, zopakoval aj Eustathius zo Solúna, arcibiskup z 12. storočia.
Tatlock v štúdii o niektorých stredovekých prípadoch krvavého dažďa poznamenáva, že stredoveké prípady krvavého dažďa „sa dobre zhodujú“ s ich klasickými protikladmi. Aj keď sa v nich vyskytujú premenné (napríklad dážď niekedy trval len krátko, zatiaľ čo v iných prípadoch mohol trvať aj niekoľko dní), všeobecne sa považovali za zlé znamenia a varovania pred zlými udalosťami, ktoré sa majú stať. Naznačuje tiež, že tento jav mohol byť zaznamenaný len na malých územiach, pretože farba dažďa by nebola vždy viditeľná a mohla byť zrejmá len na bledom pozadí. V klasickom období sa udalosti, ako je dážď krvi, považovali za prejav božskej moci; v stredoveku boli Kresťania menej náchylní pripisovať tomuto javu takéto dôvody, hoci stúpenci prírodných náboženstiev to robili radi.
V 19. storočí sa objavil trend vedeckejšieho skúmania udalostí, ako sú krvavé dažde; Ehrenberg uskutočnil na Pruskej akadémii vied experimenty, pri ktorých sa pokúsil vytvoriť „krvavý dážď“ pomocou prachu zmiešaného s vodou. Dospel k záveru, že krvavý dážď je spôsobený zmiešaním vody s červenkastým prachom, ktorý sa väčšinou skladá zo živočíšnych a rastlinných látok. Nemal jasno v otázke pôvodu prachu, ale uviedol, že mu chýbajú vlastnosti afrického prachu, ktoré by mohli naznačovať, že pochádza zo Sahary. Namiesto toho navrhol, že prach pochádza z vyschnutých močiarov, kde ho zdvihol prudký vietor a neskôr padal ako dážď. Toto vysvetlenie pretrváva a "Academic Press Dictionary of Science and Technology" (1992) pripisuje farbu krvavého dažďa prítomnosti prachu s obsahom oxidu železa.
Okrem prachu sa niekedy uvádzajú aj iné dôvody krvavého dažďa. Schove a Ho naznačili, že niektoré opisy červeného dažďa alebo pary sa môžu týkať polárnej žiary. Keď červený dážď padal v Kerale, predpokladanou príčinou bol prach. Alternatívne teórie, ktoré boli neskôr zamietnuté, zahŕňali prach z meteoritu a mimozemské bunky vo vode. Častice spôsobujúce červenú farbu v Kerale boli neskôr určené ako spóry riasy "Trentepohlia annulata".