Karol Anton Medvecký

Karol Anton Medvecký - Medveczky de Medvecze et Kis Bistercze (* 8. jún 1875, Dolná Lehota, Slovensko † 12. december 1937, Bojnice, Slovensko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, etnograf, historik a politik, signatár Martinskej deklarácie. 
Životopis.
Pochádzal zo starého šľachtického rodu Medvecký z Medvedzia a Malého Bysterca. Ľudovú školu navštevoval v Oravskom Podzámku. V rokoch 18871895 študoval na gymnáziu v Trstenej, Ružomberku, Banskej Štiavnici, Lučenci, Košiciach. Po štúdiu teológie, ktoré absolvoval v roku 1899 na seminári v Banskej Bystrici, bol 3. júla 1899 vo Svätom Kríži nad Hronom vysvätený za kňaza. Pôsobil ako kaplán v Detve, Krupine, Jastrabej, Veľkom Poli, Píle, Beňuši a Detvianskej Hute. Bol administrátorom farnosti na Donovaloch, Brehoch a Prochote V roku 1909 sa stal farárom v Bacúrove, kde strávil desať rokov. Pre svoje vlastenecké postoje, ktoré vyjadroval v osvetovej práci a v článkoch bol cirkevnou vrchnosťou perzekvovaný.
Bol členom Slovenskej národnej strany, počas prvej svetovej vojny však odmietal politiku jej vedenia. V lete 1917 vystriedal Jozefa Gregora Tajovského vo funkcii tajomníka SNS. Roku 1918 sa stal tajomníkom Slovenskej národnej rady. V rokoch 19181920 bol členom Revolučného národného zhromaždenia. Zároveň pôsobil aj ako referent pre katolícke a cirkevné záležitosti na ministerstve s plnou mocou pre správu Slovenska v Žiline a Bratislave, kde sa podieľal na usporiadaní cirkevno-politických záležitostí na Slovensku. Tu postupoval v intenciách čechoslovakizmu a odmietal spoluprácu s Andrejom Hlinkom a Slovenskou ľudovou stranou. Od roku 1920 pôsobil ako farár v Bojniciach až do svojej smrti 12. decembra 1937. Bol stúpencom Československej strany lidovej. Od roku 1925 bol podpredsedom jej Slovenského výkonného výboru a redaktorom jej tlačového orgánu Ľudová politika. 
Integrálnou súčasťou jeho národnopolitických a národnokultúrnych úsilí bola vlastivedná bádateľská práca. Patril k najaktívnejším členom a funkcionárom Muzeálnej slovenskej spoločnosti. Bol blízkym pracovníkom jej zakladateľa Andreja Kmeťa. Roku 1926 sa ako predseda Muzeálnej slovenskej spoločnosti pričinil o znovuvydávanie jej tlačových orgánov Časopis a Sborník Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktoré zároveň aj redigoval. Podieľal sa na budovaní zbierkových fondov Slovenského národného múzea, najmä etnografických. Zasadzoval sa o navrátenie muzeálnych predmetov z Maďarska, ktoré boli zo Slovenska odcudzené za Uhorska. Patrí medzi najvýznamnejšie postavy slovenského múzejníctva.
Dielo.
Zaujímal sa o etnografiu a históriu. Je autorom národopisnej publikácie "Veľké pole a Píla" (1904). Výsledkom jeho zberateľskej činnosti a etnografického výskumu v oblasti Detvy bola aj cenná monografická publikácia "Detva" z roku 1905. Bol zberateľom ľudových balád, ktoré vydal v zbierke "Sto slovenských ľudových balád". V oblasti historiografie sa venoval regionálnym dejinám, archeológii, cirkevnej histórii, ale najmä problematike zániku Uhorska a vzniku samostatného Česko-slovenského štátu. Je autorom dvojzväzkovej biografickej monografie "Andrej Kmeť, jeho život a dielo" (1924). Cirkevnej histórii sa venoval v dielach "Cirkevné pomery katolíckych Slovákov v niekdajšom Uhorsku" (1920) a "Krátke dejiny katolíctva na Slovensku" (1920). V rozsiahlom štvorzväzkovom diele "Slovenský prevrat" (19301931) historicky a dokumentačne zachytil štátoprávne premeny na Slovensku na sklonku prvej svetovej vojny počas rozpadu habsburskej monarchie a zrodu Česko-Slovenska. Regionálnym dejinám sa venoval v štúdii "Kremnický požiar" (1897). Bol autorom životopisných čŕt a nekrológov, v ktorých podal život a dielo národnokultúrnych dejateľov Jozefa Hollého, Jozefa Ľudovíta Holubyho, Ľudovíta Mičátka, Františka Richarda Osvalda, Andreja Trúchleho-Sytnianskeho. Je tiež autorom cestopisných memoárov "Cesta po Juhoslávii" (1921), "Moja cesta do Francie a Anglie" (1925).
Používal pseudonym: Aliquis, Detvan, Chlebničan, Kňaz Karol, Piškotnin, Podchočiansky, Seyx, Spectator, Zelothes.