burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Orlovský kanál (prítok Ježovky)

Orlovský kanál je umelý vodný tok nížinného typu na Záhorí, na území okresu Malacky, v katastri mesta Malacky a obce Kostolište. Ide o melioračný, odvodňovací kanál V. rádu, jeho dĺžka činí 4,173 km, plocha povodia predstavuje 20,116 km² a plocha odtokových oblastí zahŕňa 4,271 km². Vzniká v nadmorskej výške 167,5 m n. m. a vo výške 152 m n. m. sa vlieva do Ježovky.
Vznik.
Vzniká uprostred dorasteného zmiešaného lesa neďaleko lokality Grunty (167 m n. m.), na juhozápadnom svahu Orlovských vŕškov (203 m n. m.), severovýchodoseverne od mesta Malacky, v Záhorskej nížine, v podcelku Borská nížina, v časti Bor, v nadmorskej výške 167,5 m n. m.
Opis toku.
Najprv kanál tečie západoseverozápadným smerom v podmočenej oblasti, opúšťa zmiešaný les a podteká cestu II. triedy E590. Na chvíľu sa stáča na západojuhozápad, preteká hranicou listnatého lesa (vľavo) a ornej pôdy (vpravo), pričom popri koryte rastú topole a tráva. Pokračuje už pôvodným smerom a onedlho je premostený mostom diaľnice D2. Po prekrytí kanál opäť tečie hranicou lesa a poľa, v koryte so stále rovnakým charakterom, nakrátko vteká do lesa celkom, ale vzápätí ho opúšťa. Tok podteká poľnú cestu, pokračuje prostred poľnohospodárskej pôdy, vedľa neho sa miestami vyskytujú stromy. Miernym oblúkom mení smer na západný, vstupuje do rozľahlejšieho súvislého trávnato-lesného porastu a je premostený železnicou 110. Priberá pravostranný umelý prítok a následne sa od neho zľava odčleňuje rameno, ktoré neskôr ústi do Ježovky. Nebadateľne sa stočí na západojuhozápad, podteká dva mosty so sprašnou vozovkou a tečie trávnatým korytom lemovaným radom Stromov. Stromy sa na krátky úsek vytratia, kanál križuje elektrické káble vysokého napätia a veľkým oblúkom sa obracia na západoseverozápad. Znova vteká do stromovej oblasti po pravej strane míňa kríž a náhle ho premosťuje most cesty I/2. Tok pokračuje rozmedzím lesa (sprava) a poľa (zľava), križuje sa so súborom štyroch elektrických vedení s napätím 22 - 400 kV a stáča sa v pravom uhle na juhozápadojuh. Koryto je po zmene smeru situované už do veľkoplošnej oblasti čisto ornej pôdy, rastie v ňom množstvo buriny a najprv menej početne krov a stromov, neskôr ich počet rastie. Ústi sem sprava ďalší melioračný kanál a tok opäť pretínajú drôty so silným elektrickým nábojom. Po chvíli tvorí jemnú dvojvlnu, podteká miestnu účelovú komunikáciu a prijíma svoj najvýznamnejší prítok; ľavostranný Závršok. Tečie stále rovnakým smerom, posledný krát križuje vedenie elektrického prúdu (22kV) a napokon sa oblúkovito stočí na západ, kde v nadmorskej výške sprava ústi do Ježovky, ako jej najväčší prítok.
Magnus Carlsen

Sven Magnus Øen Carlsen (* 30. november 1990, Tønsberg, Nórsko) je nórsky šachista, od roku 2002 majster FIDE (FM), od roku 2003 medzinárodný majster (IM) a od roku 2004 šachový veľmajster (GM). Po Karjakinovi je Carlsen druhým najmladším veľmajstrom šachovej histórie. Víťazstvom nad Višvanátanom Ánandom roku 2013 sa stal majstrom sveta v šachu, pričom titul niekoľkokrát obhájil v rokoch 2014 (CarlsenÁnand), 2016 (CarlsenKarjakin), 2018 (CarlsenCaruana) a 2021 (CarlsenNepomňaščij). V júli 2022 oznámil, že na ďalších Majstrovstvách sveta v roku 2023 už svoj titul majstra sveta obhajovať nebude.
FIDE ELO rating má 2856, čo z neho robí prvého hráča svetového rebríčka (k 28. 12. 2021).
Tomáš Bakóc

Tomáš Bakóc (v staršej literatúre aj Tomáš Bakócz, ; * 1442, Ardud (hist. Erdőd), Sedmohradsko, Uhorsko† 15. jún 1521, Ostrihom, Uhorsko) bol uhorský rímskokatolícky biskup a kardinál, arcibiskup ostrihomský a prímas uhorský, radca kráľov Mateja Korvína a Vladislava II. Jagelovského.
Biografia.
Bol synom obyčajného poddaného Františka Bakóca, ktorý bol pravdepodobne kolárom. Študoval na dominikánskej škole v sedmohradskom meste Satu Mare, od roku 1464 filozofiu na univerzite v Krakove. Neskôr študoval aj v talianskej Ferrare a právo v Padove.
Od roku 1474 bol biskupským kancelárom pri biskupovi Rangonim. Od roku 1483 bol už tajomníkom kráľa Mateja Korvína. V rokoch 14911505 bol kráľovským kancelárom. V rokoch 14861491 bol győrským biskupom, v rokoch 14911498 jágerským biskupom, koncom roku 1497 sa stal ostrihomským arcibiskupom. V roku 1500 bol pápežom Alexandrom VI. menovaný za kardinála a v roku 1507 za benátskeho patriarchu. V roku 1513 bol Levom X. menovaný patriarchom konštantínopolským (carihradským).
Bol najvyšším cirkevným predstaviteľom za vlády Vladislava II. a jeho syna Ľudovíta II. Zo svojich cirkevných benefícií sa významne obohatil (v pozostalosti nechal 40 000 dukátov a 300 centov strieborného riadu). Viedol veľmi nákladný život, nechal prestavať chrámy a biskupské paláce v Jágri a v Ostrihome. Niektoré stavby už nesú znaky nového renesančného umenia (najkrajším príkladom ranej renesancie je jeho vlastná pohrebná kaplnka v ostrihomskej katedrále).
Po smrti pápeža Alexandra VI. sa uchádzal o zvolenie za pápeža, ale neúspešne. Kandidoval aj po smrti pápeža Júliusa II. v roku 1513, viedol konkláve, ale za pápeža opäť nebol zvolený. Nový pápež Lev X. ho aspoň menoval za konštantínopolského patriarchu a udelil mu aj titul pápežského legáta v pripravovanej križiackej výprave proti osmanským Turkom. Koncom apríla 1514 v Uhorsku vyhlásil pápežskú bulu o zvolaní križiackej výpravy proti Turkom. Pod Budínom zhromaždení sedliaci, remeselníci a drobní zemani sa však začali búriť, a tak boli rýchlo odvedení na južné hranice, kde sa ich nespokojnosť preliala do živelného protifeudálneho povstania (viedol ho zeman Juraj Dóža). Arcibiskup Bakóc sa ostro postavil proti vzbúrencom a podporoval tvrdú vojenskú akciu proti nim (a neskoršiu premenu ich sociálneho statusu z poddaných na nevoľníkov, ktoré bolo zakotvené v novom zákonníku, v tzv. "Tripartite").
Po smrti Vladislava II. Jagelovského jeho moc a postavenie v politickom živote Uhorska poklesla.
Zomrel v Ostrihome, kde je aj pochovaný.
Špargľa

Špargľa (zastarano: "špárga", "šparga"("n"), "špargeľ", "šparag") môže byť:
Gavin Brown (hudobník)

Gavin Brown je kanadský hudobný producent, hudobný skladateľ a hudobník. Produkoval albumy pre umelcov ako Three Days Grace, Skillet, Billy Talent, Metric, Sarah Harmerová, The Tragically Hip, The Midway State a Barenaked Ladies.
V pätnástich rokoch začal svoju kariéru ako bubeník skupín Phleg Camp, Big Sugar a Danko Jones.
Gavin Brown

Gavin Brown môže byť:
Mimoriadna situácia

Mimoriadna situácia je podľa slovenského právneho poriadku „obdobie ohrozenia alebo obdobie pôsobenia následkov mimoriadnej udalosti na život, zdravie alebo majetok", ktoré je vyhlásené podľa zákona o civilnej ochrane obyvateľstva a počas ktorého "sa vykonávajú opatrenia na záchranu života, zdravia alebo majetku, na znižovanie rizík ohrozenia alebo činnosti nevyhnutné na zamedzenie šírenia a pôsobenia následkov mimoriadnej udalosti.“
Mimoriadna situácia je jeden zo „stavov“, ktoré môže štát vyhlásiť v prípade krízovej situácie (ostatné sú výnimočný stav, núdzový stav, vojnový stav, vojna).
Poslanie chrániť život, zdravie a majetok a utvárať podmienky na prežitie (okrem iného) počas vyhlásenej mimoriadnej situácie je náplňou civilnej ochrany. Vo všeobecnosti existuje však ešte viacej druhov krízovej situácie okrem štátnych (napríklad medzinárodné, humanitárne. migračné krízy a pod.). Na riešenie kríz sa špecializuje krízový manažment, ktorý využíva aj krízové štáby.
Vyhlásenie.
Mimoriadnu situáciu vyhlasuje a odvoláva podľa okolností a územného rozsahu situácie vláda alebo okresný úrad v sídle kraja alebo okresný úrad alebo obec.
Mimoriadna situácia sa vyhlasuje a odvoláva prostredníctvom hromadných informačných prostriedkov. Po vyhlásení mimoriadnej situácie sa vykonávajú tieto úlohy a opatrenia:
Príslušný orgán, ktorý vyhlásil mimoriadnu situáciu, je povinný bezodkladne odvolať mimoriadnu situáciu po vykonaní vyššie uvedených úloh a opatrení.
Zobratie majetku.
Právnickej osobe, fyzickej osobe – podnikateľovi alebo fyzickej osobe možno po vyhlásení mimoriadnej situácie uložiť písomným príkazom povinnosť poskytnúť vecné plnenie na zvládnutie úloh pri mimoriadnej udalosti. Pri ukladaní vecných plnení treba prihliadať na to, aby sa tým neohrozila výživa toho, kto vec poskytol, a jeho rodiny a chod jeho hospodárskych zariadení.
Pokuta.
Za priestupok (na úseku civilnej ochrany) spáchaný počas mimoriadnej situácie môže byť uložená pokuta do 1659 eur.
Okresný úrad uloží pokutu od 500 eur do 33 000 eur právnickej osobe alebo fyzickej osobe – podnikateľovi za správny delikt podľa zoznamu uvedeného v zákone o civilnej ochrane, ktorého sa táto osoba dopustí počas mimoriadnej situácie. 
Ocenenie.
Na ocenenie mimoriadnej odvahy a obetavosti pri záchrane života a zdravia, ako aj majetku pri mimoriadnych situáciách môže minister vnútra udeliť vecný alebo peňažný dar.
Ostatné.
Ďalej pre mimoriadnu situáciu platia najmä mnohé všeobecné ustanovenia:
Diana Miškechová

Diana Miškechová (* 6. január 1998, Bratislava) je slovenská reprezentantka v synchronizovanom plávaní. Reprezentovala na I. európskych hrách 2015 v Baku, majstrovstvách sveta juniorov 2016 v Kazani, majstrovstvách sveta 2017 v Budapešti a 2019 v Gwangdžu.
V roku 2018 bola za výborné výsledky ocenená Národným športovým centrom. Za rok 2019 bola vyhlásená Slovenskou plaveckou federáciou za najlepší seniorský pár spolu s Nadou Daabousovou a Chiarou Dikyovou. Spolu s Nadou Daabousovou splnila kritériá na OH kvalifikáciu na Letné olympijské hry 2020 v Tokiu.
Inštrumentár

Inštrumentár môže byť:
Mary Tyler Mooreová

Mary Tyler Mooreová (; * 29. december 1936, New York City, New York, USA † 25. január 2017, Greenwich, Connecticut, USA) bola americká herečka. Od roku 1970 do roku 1977 účinkovala vo vlastnom seriáli s názvom "Mary Tyler Moore". 
Životopis.
Mooreová sa narodila v Brooklyne, v New Yorku George Clylerovi Moorovi (19132006), úradníkovi a Marjorie Hackett (19161992). Jej írsko-katolícka rodina žila na Ocean Parkway v časti Flatbush v Brooklyne a Mooreová bola najstaršou z troch detí.
Keď mala osem rokov, rodina Mooreovej sa presťahovala do Los Angeles. Bola vychovávaná v katolíckej rodine. 
Kariéra.
Prvý film, ktorý jej priniesol slávu, bol "The Dick Van Dyke Show", za ktorý získala svoj prvý Zlatý glóbus. V roku 1970 účinkovala vo vlastnej show s názvom "Mary Tyler Moore". Táto herecká skúsenosť jej priniesla medzinárodný úspech, niekoľko ocenení a hlavne bola vnímaná ako silná, emancipovaná žena. 
I keď Mooreová bola známa ako komediálna herečka, ukázala aj svoj dramatický talent. Medzi jej najznámejšie filmy patrí "Ordinary People", za ktorý si odniesla Zlatý glóbus a tiež získala svoju prvú a zároveň aj jedinú nomináciu na Oscara. Tiež hrala v seriáli "Lincoln", kde sa objavila ako manželka Abrahama Lincolna. V roku 2010 sa objavila v seriáli "Hot in Cleveland" po boku jej hereckých kolegýň a dobrých kamarátok Valerie Harper a Betty White. V roku 2013 ukončila svoju hereckú kariéru. Okrem televízneho herectva sa venovala aj divadlu. 
Osobný život.
V roku 1955 sa Mooreová vydala za Richarda Carletona Meekera, a do šiestich týždňov bola tehotná so svojím jediným dieťaťom Richardom Jr. (* 1956† 1980). Meeker a Mooreová sa rozviedli v roku 1961. Krátko na to sa vydala za Granta Tinkera, výkonného riaditeľa CBS (neskôr predsedu NBC). Spoločne si v roku 1970 založili televíznu produkčnú spoločnosť MTM Enterprises, ktorá vytvorila a vyrobila prvý televízny seriál spoločnosti "Mary Tyler Moore Show". Mooreová a Tinker sa rozviedli v roku 1981.
Dňa 14. októbra 1980, zomrel Mooreovej jediný syn, vo veku 24 rokov, pri náhodnej streľbe si naproti hlave namieril brokovnicu 410. 
Mooreová sa tretí krát vydala za Roberta Levina v novembri 1983 v hoteli Pierre v New Yorku. 
Úmrtie.
Mooreová bola niekoľko krát obvinená ako alkoholička a v roku 1969 a v rovnakom roku jej diagnostikovali diabetes mellitus I. typu.
V roku 2011 podstúpila operáciu na odstránenie meningiómu, benígneho nádoru mozgu. V roku 2014 jej blízky priatelia uviedli, že má problémy so srdcom a obličkami, okrem toho, že je takmer úplne nevidiaca.
Mary Tyler Mooreová zomrela vo veku 80 rokov 25. januára 2017 v Greenwichskej nemocnici v meste Greenwich v štáte Connecticut na kardiopulmonálne problémy spôsobené pneumóniou po umiestnení na respirátor v predchádzajúcom týždni. Počas súkromného obradu bola pochovaná na cintoríne Oak Lawn Cemetery vo Fairfielde v štáte Connecticut.
Lykovec jedovatý

Lykovec jedovatý (staršie: lykovec obyčajný; ľudovo: "božie drievko", "divoké korenie", "divý piepor", "vlčie korenie", "vlčí piepor", "vlčie lyko", "psie lyko", "lyko", "leko", "liko", "ligo"; lat. "Daphne mezereum") je jedovatý ker z čeľade vrabcovníkovité.
Rastie vzácne a samostatne v tienistých a vlhkých lesoch vo väčšine Európy, okrem najsevernejších oblastí, a v západnej Ázii. Je to opadavý ker výšky do 2 metrov (väčšinou 1 m). Má dlhé kopijovité listy. Kvety kvitnú skoro na jar a vytvárajú súkvetia pozdĺž vetvičiek, sú ružové, ružovočervené a veľmi voňavé. Vdychovanie vône môže spôsobiť bolesti hlavy a závrať.
Celá rastlina je prudko jedovatá, obsahuje alkaloidy mezereín a dafnín. Plody sú červené kôstkovice. Pre dospelého je smrteľná dávka asi 9 – 12 plodov. Pre vtáky, ktoré sa plodmi živia (drozdovité) nie sú jedovaté a pomáhajú rastlinu rozširovať.
V liečiteľstve sa využívala lykovcová kôra proti kožným vyrážkam, reumatizmu a pri obrnách.
Preteky v zbrojení

Preteky v zbrojení je súperenie dvoch alebo viacerých strán o vojenskú prevahu. Tá môže byť dosiahnutá väčším počtom zbraní, väčším počtom vojakov alebo lepšou technológiou.
Kým v staroveku, stredoveku i novoveku zbrojenie miest či štátov často tvorilo aj viac ako 50% výdavkov (a to aj v čase mieru), pohybujú sa teraz výdavky štátov prevažne okolo 2% HDP.
Významné príklady.
Pred „jadrovým vekom“.
Obdobie pred prvou svetovou vojnou mocnosti súperili v stavbe bojových lodí (konkrétne dreadnoughtov). Najvýznamnejšie z týchto pretekov boli medzi Nemeckom a Britániou v Európe medzi rokmi 1898 - 1912. Ďalšie preteky v tomto období prebiehali v Južnej Amerike medzi Argentínou, Čile a Brazíliou.
Zbrojenie „jadrového veku“.
Súperenie Sovietskeho zväzu a USA za studenej vojny. Predovšetkým išlo o vývoj účinnejších jadrových zbraní vrátane spôsobu ich dopravy na cieľ. Súperenie nakoniec natoľko vyčerpalo ekonomiku ZSSR, že to urýchlilo jeho rozpad.
Éra týchto pretekov v zbrojení začala ešte počas 2. svetovej vojny americkým Projektom Manhattan zo začiatku roka 1945. Sovietsky zväz technológiu na výrobu jadrovej bomby získal v roku 1949. Ďalšia fáza, pre ktorú bolo špecifické zvyšovanie výkonu jadrových zbraní, trvala približne do začiatku 60. rokov. Prebehlo v nej niekoľko jadrových testov, z ktorých najväčší bol test Cár bomby o sile 57 megaton v októbri 1961. O niekoľko rokov neskôr sa vývoj preorientoval na (kontinentálne) balistické strely a jadrové hlavice (MIRV).
Preteky v zbrojení medzi USA a ZSSR boli čiastočne utlmené niektorými snahami o vzájomné odzbrojovanie. Jedna z prvých významných zmlúv medzi týmito veľmocami má skratku SALT ("Strategic Arms Limitation Talks") a odohrala sa v roku 1969. Neskoršie snahy o vzájomné odzbrojovanie sa dajú pripísať americkému prezidentovi Ronaldovi Reaganovi z polovice 80. rokov 20. storočia.
Božie drievko

Božie drievko môže byť ľudovo:
Divoké korenie

Divoké korenie môže byť:
Oranka

Oranka môže byť:
Huniak

Huniak môže byť:
Ovčí chvost

Ovčí chvost môže byť:
Volský chvost

Volský chvost môže byť:
Onuca

Onuca (nárečovo: "onuc", "onica") môže byť:
Panarthropoda

Panarthropoda (do roku 1995 nazývaný: Gnathopoda alebo článkonožce (Arthropoda) v najširšom zmysle) je v niektorých systémoch taxón (klad) prvoústovcov (presnejšie zvliekavcov) pozostávajúci z kmeňov článkonožce (Arthropoda; vrátane jazyčnatiek), pomalky (Tardigrada), pazúrikavce (Onychophora) a niekoľkých vyhynutých taxónov. 
Nie všetky súčasné štúdie podporujú existenciu kladu Panarthropoda, ale väčšina áno, vrátane neuroanatomických, mitogenomických a paleontologických štúdií. 
Charakteristika.
Často uvádzané znaky taxónu Panarthropoda sú prítomnosť nôh a pazúrov, rebríčková nervová sústava a segmentované telo.
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Pôvodne sa taxón Panarthropoda považoval za príbuzný s obrúčkavcami, preto Panarthropoda a obrúčkavce spolu tvorili taxón nazývaný Articulata. Novšie sa však Panarthropoda zaraďuje na úplne iné miesto v systéme - medzi zvliekavce (Ecdysozoa).
Vnútorná systematika.
Presné vzájomné vzťahy medzi taxónmi Arthropoda, Onychophora a Tardigrada sú veľmi sporné. Jedna z možností je takáto:
Sialomorpha.
Do Panarthropoda možno patrí aj rod "Sialomorpha", nájdený v roku 2019 v dominikánskom jantári. Jeho presné umiestnenie v systéme však nie je jasné, pretože má znaky pomaliek aj roztočov.
Melissa McCarthyová

Melissa McCarthyová (; * 26. august 1970, Plainfield, Illinois, USA) je americká herečka. V roku 2012 bola prvý krát nominovaná na Oscara za film "Bridesmaids" a v roku 2019 dostala druhú nomináciu za film "Can You Ever Forgive Me?".
Životopis a kariéra.
McCarthyová sa narodila v Plainfielde v štáte Illinois. Je sesternicou herečky a modelky Jenny McCarthy a profesionálnej basketbalistky Joanne McCarthy. McCarthyová bola vychovávaná na farme vo veľmi katolíckej rodine. Jej kariéra rozbehla keď sa začala venovať stand-up komédii v Los Angeles a neskôr v New Yorku.
McCarthyová sa prvý raz objavila v show svojej sesternice, s názvom "Jenny McCarthy Show".
V roku 2000 bola McCarthyová obsadená ako Sookie St. James, dobrá kamarátka Lorelai Gilmore (Lauren Graham), v televíznom seriáli WB "Gilmore Girls".
V roku 2007 si zahrala spolu s Ryanom Reynoldsom vo vedeckom fantasy psychologickom thrilleri "The Nines", ktorý napísal a režíroval John August. Neskôr si zahrala v nezávislých komédiách ako príklad "The Captain", "Just Add Water" a "Pretty Ugly People". Tiež sa objavila ako Dena Stevensonová v komédii "Samantha Who?" po boku herečky Christiny Applegate.
Od roku 2010 stvárnila postavu Molly v seriály "Mike &amp; Molly".
V roku 2013 hrala po boku Sandry Bullockovej v komédií "The Heat".
V máji 2015 získala McCarthyová svoju hviezdu na hollywoodskom chodníku slávy. V auguste 2015 ju časopis Forbes zaradil ako tretiu najlepšie platenú herečku roku 2015 so ziskom 23 miliónov dolárov.
V roku 2016 hrala vedeckú pracovníčku vo filme "Ghostbusters" v réžii Paula Feiga. V rovnakom roku nahradila Julianne Moore vo filme "Can You Ever Forgive Me?", za ktorý si vyslúžila svoju druhú nomináciu na Oscara.
Bridge of Sighs (Oxford)

Hertford Bridge známy skôr ako Bridge of Sighs (doslova "Most vzdychov") je arkádové mostné prepojenie dvoch budov komplexu Hertford College (tzv. Old Quad a New Quad) Oxfordskej univerzity cez ulicu New College Lane zo začiatku 20. storočia ležiaca v centre mesta Oxford v grófstve Oxfordshire v Anglicku v Spojenom kráľovstve. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky a patrí medzi najnavštevovanejšie pamiatky Oxfordu.
Charakteristika a dejiny.
Stavba sa začala v roku 1903 pod vedením Sira Thomasa Jacksona, ktorý okrem tejto stavby projektoval aj ďalšie budovy Oxfordskej univerzity, ako napríklad Examination Schools, Hertford College, Brasenose College, a Trinity College. Stavba bola oficiálne dokončená v roku 1914. Stavebné práce však boli dokončené už v roku 1913, v januári roku 1914 bol most oficiálne daný do užívania. 
Na zoznam kultúrnych pamiatok Anglicka v kategórii II bola budova zaradená 29. januára 1968.
Skalárny bozón

Skalárny bozón je bozón, ktorého spin sa rovná nule. Bozón znamená, že má celočíselný spin, ale skalár opraví túto hodnotu na 0. Meno skalárny bozón vychádza z teórie kvantového poľa. Vzťahuje sa na konkrétne transformačné vlastnosti v rámci Lorentzovej transformácie.
Príklady.
Jediným základným skalárnym bozónom v štandardnom modeli časticovej fyziky je Higgsov bozón, ktorého existencia bola potvrdená 14. marca 2013 na veľkom Hadrónovom urýchľovači (LHC). Na základe tohto potvrdenia bola Nobelova cena za fyziku za rok 2013 udelená Petrovi Higgsovi a François Englertovi.
Rôzne známe zložené častice sú skalárne bozóny, napr. alfa častice a pión. Skalárne mezóny majú pri Lorentzovej transformácii nemennú paritu, zatiaľ čo pseudo-skalárne mezóny reverzujú paritu pri Lorentzovej transformácii. φ4, populárna teória kvantového poľa, používa skalárne bozonické polia, ako sa používa v mnohých úvodných knihách k teóriám kvantového poľa, slúži ako model hračiek a predstavuje základné pojmy z oblasti.
Ohio (rieka)

Ohio () je rieka v USA v štátoch Pensylvánia, Ohio, Západná Virgínia, Kentucky, Indiana a Illinois. Je dlhá 1 579 km. Povodie rieky zaberá plochu 528 100 km².
Priebeh toku.
Vzniká pri Pittsburghu sútokom riek Allegheny a Monongahela, ktoré pramenia v Apalačských vrchoch. Do mesta Louisville tečie cez Apalačskú planinu a ďalej pokračuje Centrálnymi rovinami. Ústí zľava do Mississippi.
Vodný stav.
Zdroje vody sú zmiešané. Priemerný prietok vody pri meste Metropolis je približne 8 000 m³/s a celkový ročný odtok 250 km³. Najvyššie vodné stavy dosahuje v chladnej časti roka a najnižšie v lete a na jeseň s minimom v auguste a septembri. K najvyššiemu zvýšeniu úrovne hladiny dochádza pri Pittsburghu (10 až 12 m), pri Cincinnati (17 až 20 m) a v ústi (14 až 16 m). Periodicky sa opakujúce silné povodne s katastrofickými dôsledkami nastali v rokoch 1887, 1913, 1927 a 1937.
Využitie.
Vodná doprava je možná po celom toku vďaka vzdúvadlám, pričom garantovaná hĺbka plavebnej trasy je 2,7 m. Celková dĺžka vodných ciest v povodí rieky je 4 000 km. Za účelom obchvatu kaskád pri Louisville boli vybudované plavebné kanály. V povodí rieky sa nachádzajú veľké vodné elektrárne, prevažne na rieke Tennessee. Voda v rieke je znečistená výtokmi z priemyselných závodov. Na rieke ležia veľké mestá Pittsburgh, Cincinnati a Louisville.
Beringia

Beringia je označenie zaniknutej pevniny v oblasti dnešného Beringovho prielivu, ktorá v dobe ľadovej pred 20 000 rokmi spájala Áziu so Severnou Amerikou..
Vtedy bola veľká časť morskej vody viazaná vo forme ľadu, takže hladina svetového oceánu bola podstatne nižšie ako dnes. Po tomto suchozemskom moste teda mohli migrovať živočíchy, ktoré by sa dnes cez vodu nedostali. Tým sa vysvetľuje, že sa z Ameriky rozšírili kone, ktoré do tej doby v Starom svete nežili. Z Ázie sa zase do Ameriky dostali prví ľudia, ako dokázal Aleš Hrdlička (aj keď dnešní vedci pripúšťajú, že Amerika mohla byť čiastočne osídlená aj cez Polynéziu alebo severný Atlantik).
Evanjelický kostol (Spišská Nová Ves)

Evanjelický kostol v Spišskej Novej Vsi je klasicistický evanjelický kostol z konca 18. storočia nachádzajúci sa na Radničnom námestí v historickom centre mesta Spišská Nová Ves v tradičnom regióne Spiš v Košickom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Pred výstavbou dnešného kostola používali evanjelickí veriaci v meste drevenú modlitebňu, ktorá však už bola schátraná a tak sa ku koncu 80. rokov 18. storočia rozhodlo o výstavbe novej budovy.
Dnešný kostol je jednoloďová budova postavená v klasicistickom slohu v rokoch 1790 - 1796 staviteľom Františkom Bartelom, ktorý zhotovil aj plány budovy. S výstavbou sa začalo už na začiatku roku 29. marca 1790. Budova je postavená v tvare gréckeho kríža a je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny. K vysväteniu došlo v tom istom roku kedy bola dokončená výstavba a to 9. októbra 1796.
Organ v kostole pochádza zo začiatku 19. storočia a je dielom viedenského majstra Friedricha Deutschmanna, ktorý ho zhotovil v rokoch 1822 - 1823.
Budova stojí na Radničnom námestí v historickom jadre mesta severozápadne od rímskokatolíckeho farského kostola Nanebovzatia Panny Márie.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 15. októbra 1963.
Kostol svätého Ondreja (Spišské Hanušovce)

Kostol svätého Ondreja v Spišských Hanušovciach je v dnešnej podobe prevažne barokový rímskokatolícky kostol z obdobia stredoveku nachádzajúci sa v strede obce Spišské Hanušovce v tradičnom regióne Zamagurie v Prešovskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Dátum výstavby kostola nie je presne známy, na základe kanonických vizitácií z 18. storočia sa predpokladá, že kostol bol postavený už pred rokom 1200, uvádzajú sa však aj iné letopočty, napríklad 14. storočie. Prvá zmienka je z kanonickej vizitácie Eigrayna z roku 1700 a práve tu sa spomína existencia kostola už pred rokom 1200.
Stavba je postavená z kamenných blokov a budova je ohradená múrom. Ide o jednoduchú budovu, pričom architektonický sloh pôvodnej stavby je neurčitý, v súčasnej podobe však prevládajú prvky barokového slohu. Budova pozostáva z troch lodí a má jednu štvorposchodovú vežu. Pôvodný vchod do kostola bol na západnej strane budovy a pod vežou sa nachádzala predsieň. Kostol prešiel niekoľkými rekonšrukciami a opravami, pričom dnešná podoba je predovšetkým z reštaurácie z roku 1831. Ďalšie opravy zahrnovali napríklad opravu prepadnutej strechy v roku 1854, prestavba sakristie v roku 1873, oprava dlážky kostola v roku 1874, ďalšia oprava strechy v roku 1876, alebo zhotovenie novej dlážky v rokoch 1886 – 1887. Terajšie lavice v kostole boli vyrobené v rokoch 1890 – 1894 a oltár pochádza z roku 1893.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 30. októbra 1963.
Železničná stanica Bytča

Železničná stanica Bytča je železničná stanica v Bytči a leží na trati Bratislava – Žilina. Bola zriadená počas budovania Považskej železnice a je elektrifikovaná striedavým napätím 3 kV.
Doprava.
Stanica má 7 dopravných a 4 manipulačné koľaje. Stanica má osobnú pokladňu ZSSK.
Modernizácia.
Pri modernizácii, pôvodne naplánovanej od 1. apríla 2014 do leta 2015, bol modernizovaný železničný spodok aj zvršok, trakčné vedenie a zabezpečovacie zariadenie. Vybudované boli dve nástupištia: pri koľaji č. 3 s dĺžkou a pri koľaji č. 4 s dĺžkou . Prístup k nim je mimoúrovňový. Priebežné koľaje sú projektované pre rýchlosť a na cestný nadjazd na bratislavskej strane má nahradiť priecestie pri Píle. Modernizovaný úsek Považská Teplá – Žilina s dĺžkou 23 kilometrov bol otvorený vo februári 2018.
Železničná zastávka Važec

Železničná zastávka Važec je železničná zastávka/nákladisko vo Važci. Leží na trati Žilina – Košice. Trať je elektrifikovaná striedavým prúdom 3kV.
Doprava.
Zastávka nemá osobnú pokladňu ZSSK.
Železničná stanica Krompachy

Železničná stanica Krompachy je železničná stanica v Krompachoch. Leží na trati Žilina – Košice. Stanica je elektrifikovaná striedavým prúdom 3kV.
Doprava.
Stanica má 8 dopravných, 2 manipulačné a 1 ostatnú koľaj. Stanica je nesamostatná, pridelená je k železničnej stanici Margecany. Podľa povahy práce je zmiešaná, po prevádzkovej stránke je medziľahlá stanica. Zo stanice vedú dve vlečky: pre Kovohuty Krompachy a pre Závody silnoprúdovej elektrotechniky. Stanica má tri vyvíšené nástupištia a jedno ostrovné. Stanica má osobnú pokladňu ZSSK.
Ján Silaši

Ján Silaši (iné mená: Jánoš Siláši, staršie: Ján Szilassy, ; * 1705/pred 1711/1728?, Rožňava/Košice† 6./9. máj 1782, Levoča) bol zlatník, emailér a miniaturista neskorého baroka a rokoka činný v Levoči. Jeho chrámové striebro sa rozšírilo do rôznych kútov Rakúskej monarchie.
Životopis.
Jeho pôvod a rodisko nie sú isté, pravdepodobne bol synom rožňavského stolára Jána Silášiho a Rosalie Peschovičovej, oddaných roku 1699. Podľa jedného prameňa sa jeho starší brat Juraj stal zlatníkom v Košiciach, a Ján k nemu nastúpil ako učeň. Podľa druhej verzie to bol otec, u ktorého sa vyučil.
Po vandrovných rokoch sa roku 1727 usadil v Levoči u vdovy po zlatníkovi Andrejovi Reuterovi. 27. marca 1729 sa stal zlatníckym majstrom a členom cechu zlatníkov v Levoči. Ešte predtým sa roku 1728 oženil s dcérou Andreja Reutera. V rokoch 17471776 sa u neho vystriedalo sedem učňov. Posledným datovaným dielom je chrámová súprava kalicha, monštrancie, pacifikálu a cibória s erbom rodiny Vécsey z roku 1781. Celý život pracoval ako zlatník a smaltár pre Cirkev. K takmer dvom desiatkam dochovaných prác patrí najmä monštrancia, cibória, pacifikály a kalichy. Okrem podobizní svätcov alebo nástrojov Kristovho utrpenia maľoval na emailové medailóniky veduty miest. Zachytil napríklad panorámu Žiliny alebo požiar Levoče z roku 1747.
Dielo a značky.
Na svoje diela pripájal ryté nápisy, niekedy latinskú signatúru a razenú majstrovskú značku IS v pravouhlom štítku. Ďalej tam býva cechová značka, ktorú tvorí razený znak mesta Levoče (dvojramenný kríž) a akostné označenie 13 pre 13 lótové striebro.
Preslávené sú jeho slncové monštrancie s bohatou lúčovú svätožiarou, pestrofarebne smaltovanými medailónikmi a pestrofarebnými sklami. Vo verejne prístupných zbierkach sa ich zachovalo najmenej osem:
Nový evanjelický kostol

Nový evanjelický kostol môže byť:
Görgeiho tunel

Görgeiho tunel (iné názvy: Görgeyho tunel, Gergelyho tunel, Gergeliho tunel) je tunel, prekonávajúci vrcholovú časť hrebeňa Kremnických vrchov v sedle Tunela. V súčasnosti slúži ako turistická atrakcia, uľahčujúci prechod značeným chodníkom cez hrebeň.
Poloha.
Tunel sa nachádza na rozhraní Banskobystrického a Žilinského kraja a okresov Banská Bystrica, Žiar nad Hronom a Turčianske Teplice. Leží na pomedzí chotárov obcí Tajov, Turček a Krahule, pod sedlom Tunel. Prechádza ním červeno značený chodník zo Skalky, ktorý sa pripája na hlavnú hrebeňovku a chodník do Tajova.
História.
Tunel bol vybudovaný pravdepodobne v 14. storočí na starej, tzv. "Zlatej ceste", spájajúcej Banskú Bystricu s Kremnicou. Turzovsko-fuggerovská spoločnosť, ktorá potrebovala skrátiť cestu medzi banskými mestami, dala vybudovať popod hrebeň Kremnických vrchov tunel, čím sa zjednodušila doprava rúd do Kremnickej mincovne. Tunel bol využívaný aj počas vojenských akcií a niekoľkokrát bol zničený a neskôr obnovený. Využívaný bol i po útlme ťažby rúd a touto horskou cestou je zdokumentovaný presun vojsk povstalcov Gabriela Betlena, či cisára Jozefa II. Horskú cestu ako výraznú skratku využívali po stáročia aj pútnici, smerujúci do Starých Hôr. V novodobých časoch tunel poskytol na konci 2. svetovej vojny vhodnú cestu pre dopravu zlata a cenností z Kremnice do Banskej Bystrice, ktoré sa stali základom národného pokladu.
Názov.
Súčasný názov dostal po generálovi Arturovi Görgeiovi, veliteľovi maďarských vojsk počas uhorskej (maďarskej) revolúcie v rokoch 1848 – 1849, ktorý tadiaľto utekal pred rakúskym cisárskym vojskom. Že práve tento názov pretrval až do súčasnosti je paradoxné, pretože práve Görgei úspešne viedol jednotky maďarskej národnej gardy (Honvédi) v bojoch proti slovenským dobrovoľníkom.
Görgei vydal 24. januára 1849 rozkaz prejsť cez Skalku a spomínaným tunelom do Banskej Bystrice. Pod jeho osobným velením, zanieteného vojvodcu spod Tatier (Görgei bol narodený pri Kežmarku) vojaci hore dolinou (z Kremnice viac ako 11 kilometrov) tlačili kanóny a koče naplnené cenným materiálom, aj zlatom. Dialo sa to za treskúcich mrazov. Keď prišli k tunelu, museli ho prečistiť a podoprieť rúcajúce sa steny. Potom ich čakala ešte strastiplnejšia strmá cesta s poľadovicou dole. Odvážnym však šťastie praje. Cestou okolo hôr je to až 60 kilometrov. Maďari sa takto vyhli cisárskym vojskám a do B. Bystrice sa dostali už nasledujúci deň 25. januára.
Súčasnosť.
Po opakovanom zavalení a následných opravách bol turistickými spolkami obnovený a v súčasnosti je už bezpečný. Má dĺžku cca 30 metrov, vedie ním značkovaný chodník z Tajova na Skalku a v jeho blízkosti je vybudovaný altánok.Je to jeden z najznámejších tunelov v Kremnických vrchoch
Remagen

Remagen je mesto v krajinskom okrese Ahrweiler v spolkovej krajine Porýnie-Falcko v Nemecku. Rozkladá sa na oboch brehoch rieky Rýn. V roku 2018 tu žilo 17 032 obyvateľov.
Mestské časti.
Remagen je tvorený mestskými časťami:
Partnerské mestá.
Partnerské mestá Remagenu:
Ján Šoth

Ján Šoth (* 2. február 1960, Bardejov) je slovenský diplomat, od roku 2023 veľvyslanec Slovenska vo Francúzsku, Monaku a Alžírsku. Pôsobil tiež ako mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska v Taliansku, na Malte a v San Maríne, veľvyslanec v Rumunsku a v Moldavsku a bol tiež vedúcim Kancelárie prezidenta SR.
Životopis.
Ján Šoth v roku 1984 absolvoval Fakultu medzinárodných vzťahov na Moskovskom štátnom inštitúte medzinárodných vzťahov.
Diplomatické pôsobenie.
Svoje pôsobenie začal v roku 1984 na Federálnom ministerstve zahraničných vecí. V rokoch 1989 až 1992 bol 2. tajomníkom na veľvyslanectve Československa v Bukurešti.
Po rozdelení štátu sa stal od 1. januára 1993 1. tajomníkom na slovenskom veľvyslanectve v Bukurešti. V tom roku sa stal riaditeľom Európskeho odboru Ministerstve zahraničných vecí a tiež riaditeľom Personálneho odboru MZV. V tejto funkcii zostal do roku 1995 keď sa stal zástupcom veľvyslanca v Paríži. Neskôr bol v rokoch 1999 až 2000 riaditeľom 1. teritoriálneho odboru MZV SR (západná a juhozápadná Európa, Spojené štáty americké a Kanada). V rokoch 2000 až 2002 bol generálnym riaditeľom Sekcie bilaterálnej spolupráce.
V rokoch 2002 až 2007 bol veľvyslanec v Rumunsku a v Moldavsku. Následne bol v rokoch 2007 a 2008 vedúci Stálej pracovnej skupiny pre vonkajšiu energetickú bezpečnosť MZV SR a vedúci oddelenia OMES MZV SR. V rokoch 2008 až 2010 bol riaditeľ Odboru analýz a stratégie.
V rokoch 2010 až 2012 bol riaditeľom Odboru zahraničnej politiky Kancelárie prezidenta SR a v rokoch 2012 až 2015 bol vedúcim celej Kancelárie.
Na jeseň 2015 sa stal veľvyslancom Slovenska v Taliansku, na Malte a v San Maríne. Poverovacie listiny dostal od prezidenta Andreja Kisku 9. júla 2015. Poverovacie listiny odovzdal: 10. septembra 2015 prezidentovi Talianska, 11. septembra kapitánom regentom Sanmarínskej republiky, Andreovi Belluzzimu a Robertovi Venturinimu a 14. októbra ich prevzala prezidentka Malty Marie-Louise Coleiro Preca.
Jeho predchodcom bola v rokoch 2011 až 2015 Mária Krásnohorská. Od apríla 2021 je veľvyslankyňa v Ríme Karla Wursterová.
V júli 2023 bol vymenovaný za veľvyslanca vo Francúzsku, Monaku a Alžírsku. Funkciu vykonáva od 1. augusta 2023.
Električky LHB série 165 – 179 (Štetín)

Električky LHB série 165 – 179 sú typ dvojnápravovej obojsmernej električky, vyrobenej podnikom Linke-Hofmann-Busch v roku 1930 pre Štetínskú spoločnosť pouličných dráh. Tieto vozne znamenali pre štetínskú mestskú hromadnú dopravu rozšírenie vozového parku elektrickej dráhy. Celkom vzniklo 15 vozňov tohto typu.
Konštrukcia.
Vozeň LHB bol obojsmerný dvojnápravový motorový električkový vozeň s odporovou výzbrojou. Stredná časť vozňa s dvoma dverami na oboch stranách bola nízkopodlažná. Pojazd tvoril dvojnápravový podvozok s dvoma motormi o výkone 46 kW. Vozne LHB boli štandardne dodávané s pantografom. Napájacie napätie pre výzbroj činilo 550 V jednosmerného prúdu. Vozne boli prispôsobené pre prevádzku dvojvozových súprav v zložení motorový vozeň + vlečný vozeň (typu Wismar alebo Niesky). Pôvodne niesli krémový náter, ktorý bol po roku 1945 zmenený na bielo-červený.
Prevádzka.
Dodané a sprevádzkované boli v roku 1930, kedy získali číselnú sériu 165-179. Jazdili prevažne na linke 1. Po skončení druhej svetovej vojny boli električky ev. č. 165, 166, 168, 170, 173, 175 a 177 odovzdané do Poznane, kde boli označené ev. č. 9-15. V roku 1959 boli všetky poznanské vozne prestavané na vlečné vozne typu S3D. Zmodernizované električky boli v Poznani v prevádzke do roku 1972, kedy boli vyradené a zlikvidované. Električky zostávajúce v Štetíne aj prešli modernizácie na vlečné vozy. Posledné vozne LHB jazdili v Štetíne až do roku 1972.
Estakáda Milówka

Estakáda Milówka je cestná estakáda na rýchlostnej ceste S1 cez údolie rieky Kameszniczanka w Milówke w Poľsku.
Objekt s celkovou dĺžkou postavila spoločnosť Skanska v období od júla 2004 do decembra 2006. Dvanásťpoľový (vrátane troch oblúkových polí) most bol postavený na pilieroch s výškou a vybudovaný metódou letmej betonáže. Most získal niekoľko ocenení.
Cesta je vybudovaná v polprofile, s jedným jazdným pruhom v každom smere.
Kostol svätých Petra a Pavla (Matiašovce)

Kostol svätých Petra a Pavla v Matiašovciach je v gotický rímskokatolícky kostol z obdobia stredoveku nachádzajúci sa v strede obce Matiašovce v tradičnom regióne Zamagurie v Prešovskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Kostol bol postavený okolo roku 1300 v ranogotickom slohu. V nasledujúcich storočiach bol niekoľkokrát opravovaný a reštaurovaný, predovšetkým okolo roku 1460, alebo napríklad v rokoch v rokoch 1661, 1811, 1833, 1948 a 1968. Bol barokovo upravovaný. 
Budova je jednoloďová obdĺžnikovitého pôdorysu s polygonálnym záverom a jednou vežou, ktorej vrchná časť, ale bola pre zlý stav zbúraná a nikdy nebola obnovená. Zvyšok veže bol zastrešený barokovým štítom. Kostol je ohradený stredovekým múrom.
Kazateľnica v kostole pochádza zo začiatku 18. storočia a bola zhotovená v klasicistickom slohu, oltár je zhotovený v neogotickom slohu a je z konca 19. storočia.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 30. októbra 1963.
Kostolný komplex dotvára ešte niekoľko kultúrnych pamiatok nachádzajúcich sa v areáli. Sú to:
Ohradný múr s kaplnkami – vyhlásený za kultúrnu pamiatku 3. januára 2013 (Číslo ÚZPF: 911/2). Bol postavený okolo kostola v oválnom pôdoryse v čase jeho výstavby, teda okolo roku 1300. Následne bol múr niekoľkokrár opravovaný a reštaurovaný a to v rokoch 1433, 1739 – 1740, 1956 – 1957 a 1970. Súčasný vzhľad je prevažne barokový.&lt;ref name="http://www.pamiatky.sk"&gt;pamiatky.sk&lt;/ref&gt; Kaplnky, ktoré sú polkruhovitého pôdorysu boli pristavané v roku 1739, je ich štrnásť a predstavujú krížovú cestu. Maľby v kaplnkách pochádzahú z roku 1835.
Príkostolný cintorín – vyhlásený za kultúrnu pamiatku 3. januára 2013 (Číslo ÚZPF: 911/3). Založený bol v čase výstavby kostola okolo roku 1300. Stavebnými úpravami prešiel v 14. storočí a ku koncu 18. storočia. Rozprestiera sa okolo kostola vnútri ohradeného areálu.
Zvonica – vyhlásená za kultúrnu pamiatku 30. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 912/1). Ide o pôvodne renesančnú budovu zvonice štvorcového pôdorysu, ktorá bola postavená koncom 16. storočia. Prešla rekonštrukciou v druhej polovici 19. storočia. Nachádza sa niekoľlko metrov juhozápadne od kostola mimo ohradeného areálu.
Miriam Rodríguezová Martínezová

Miriam Rodriguezova Martínezová (; * asi 1967† 10. máj 2017, San Fernando, Tamaulipas, Mexiko) bola mexická ľudskoprávna aktivistka, zakladateľka organizácie "Colectivo de Desaparecidos de San Fernando". 10. mája 2017 bola zavraždená neznámymi ozbrojencami.
Životopis.
V roku 2012 bola unesená jej 14 ročná dcéra. Rodriguezova sa nespoliehala na štátny aparát a na vlastnú päsť sa snažila dopátrať osudu svojej dcéry. Jej úsilie bolo zavŕšené nájdením tela jej dcéry v hromadnom hrobe v roku 2014. Informácie získané počas pátrania viedli k zatknutiu niekoľkých príslušníkov drogového kartelu Los Zetas, vrátane hlavného podozrivého z vraždy jej dcéry.
Následne založila mimovládnu skupinu zastupujúcu 600 rodín, ktorých blízki zmizli bez stopy v súvislosti s vojnou drogových gangov. Príbuzní obetí často zohrávajú kľúčovú úlohu pri objavovaní tajných masových hrobov po celej krajine, z ktorých niektoré obsahovali stovky tiel. Ich aktivita je však často vystavená riziku odplaty zo strany skupín organizovaného zločinu.
V marci 2017 sa jednému zo zadržaných v súvislosti s vraždou jej dcéry podarilo ujsť z väznice v hlavnom meste Ciudad Victoria. Odvtedy začala Rodríguezová dostávať vyhrážky smrťou, ale jej žiadosť o ochranu polícia údajne ignorovala. 10. mája 2017 sa do jej domu vlámala skupina ozbrojencov a zaútočila streľbou. Zomrela pri prevoze do nemocnice.
V novembri 2017 zadržala mexická polícia v spolupráci s armádou jedného z miestnych šéfov drogového kartelu Zetas, Martiniana Jaramilla. Okrem viacerých iných zločinov je podozrivý aj z vraždy Rodríguezovej.
Louis Zamperini

Louis Silvie Zamperini (* 26. január 1917† 2. júl 2014) bol americký veterán z druhej svetovej vojny, evanjelista a olympijský diaľkový bežec.
Behať začal na strednej škole a kvalifikoval sa za USA v pretekoch na 5 000 m na olympijské hry v Berlíne v roku 1936. V roku 1941 vstúpil v hodnosti poručíka do armády Spojených štátov. Pôsobil ako bombometčík v bombardéri B-24 Liberator v Tichomorí. Pri záchrannej misii v roku 1943 Zamperiniho lietadlo núdzovo pristálo v oceáne kvôli technickým problémom. Po 47 dňoch na mori pristál na Japonskom okupovaných Marshallových ostrovoch a bol zajatý. Bol prevezený do väzenského tábora v Japonsku, kde bol mučený. Po vojne sa snažil prekonať svoje utrpenie a stal sa kresťanským evanjelistom so silnou vierou v odpustenie. Od roku 1952 sa venoval rizikovej mládeži o ktorú sa jeho rodina stará dodnes.
Zamperini je predmetom troch životopisných filmov: "Unbroken" (2014), jeho pokračovanie "Unbroken: Path to Redemption" (2018) a "Captured by Grace" (2015).
Julianna Marguliesová

Julianna Marguliesová (; * 8. jún 1966, Spring Valley, New York, USA) je americká herečka, známa zo seriálu "Dobrá manželka". Za svoju rolu vo filme získala niekoľko ocenení. Má svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.
Detstvo a mladosť.
Je židovského pôvodu a jej rodina emigrovala do Spojených štátov. Má tri sestry, z ktorých je Marguliesová najmladšia.
Kariéra.
V roku 1991 získala svoju prvú filmovú rolu vo filme "Ruthless Justice", kde stvárnila rolu prostitútky. V roku 1994 si zahrala zdravotnú sestru Carol Hathaway v seriáli Pohotovosť. V roku 1995 získala za túto úlohu cenu Emmy. Počas tohto seriálu bola nominovaná na túto cenu každý rok.
Od roku 2009 hrala hlavú postavu v seriáli "Dobrá manželka", Aliciu Florrick. Vo filme sa predstavila po boku hercov a herečiek ako Christine Baranská, Matt Czuchry či Allan Cumming. Za túto úlohu získala v roku 2009 Zlatý glóbus. Seriál sa natáčal do roku 2016. V roku 2018 si zahrala menšiu úlohu v seriáli "Dietland" a o rok neskôr si zahrala hlavnú úlohu v šesťdielnom seriáli "The Hot Zone".
Súkromný život.
Píše ľavou rukou, má dve arabské mačky a v roku 2007 bola zaradená medzi 100 najkrajších ľudí sveta. Od roku 2007 je vydatá za Keitha Lieberthala a o rok neskôr sa im narodil syn Kieran Lindsay Lieberthal.
Katolikon

Katolikon alebo katholikon () je grécke označenie spravidla najväčšieho a najvýznamnejšieho hlavného chrámu v pravoslávnych kláštoroch (monastieroch). Býva prístupný verejnosti a konajú sa v ňom slávnostné verejné bohoslužby. Má rôznorodú architektonickú štruktúru, zvykne obsahovať vnútorný a vonkajší nartex, kde sa konajú niektoré náboženské obrady. Katolikon zvykol bývať zasvätený patrónovi kláštora. Ide o moderné označenie, ktoré sa v staršom období gréckych dejín v priebehu Byzantskej ríše v tomto zmysle nevyužívalo, byzantské pramene zvykli hlavný chrám nazývať naos alebo "ekklésia".
Andrej Nemeš

Andrej Nemeš (iné mená: Andrej Nemes, Endre Nemes, (do roku 1928) Andrej Nágel; * 10. november 1909, Pécsvárad† 22. september 1985, Štokholm) bol švédsko-česko-slovensko-maďarský maliar, grafik, scénograf a pedagóg židovského pôvodu. Bol surrealista vychádzajúci z lyrickej abstrakcie. Venoval sa maľbe, kresbe, grafike, nástennej maľbe a monumentálnej tvorbe pre architektúru. Pred Druhov svetovou vojnou emigroval do Švédska.
Život.
Endre Nemes sa narodil v meste Pécsvárad na juhu Maďarska, 11 km od mesta Pécs, rodičom Ignácovi a Terese Nágelovej (za slobodna Kugelová). Endre bol prostredný z troch synov maďarského štátneho úradníka.
Nágelovci sa presťahovali do Levoče a neskôr do Spišskej Novej Vsi, kde Endre navštevoval školu. V roku 1924 sa presťahoval k otcovi do Maďarska. Po štúdiu na gymnáziu v Budapešti odišiel do Viedne študovať filozofiu. Po niekoľkých mesiacoch sa vrátil na Slovensko. Zmenil si meno na Nemes a začal pracovať ako novinár a básnik.
V rokoch 19281930 sa živil ako karikaturista v Prahe. V rokoch 19301935 študoval na Akadémii výtvarných umení u profesora Williho Novaka a pracoval ako výtvarný kritik denníku Magyar Ujság. Spriatelil sa s členmi Skupiny 42 – František Gross, František Hudeček, Václav Bartovský, Peter Weiss a slovenskí umelci Cyprián Majerník, Koloman Sokol a Tibor Honty. Taktiež sa zoznámil so svojím celoživotným priateľom Jakubom Bauernfreundom. Spolu s ním sa zúčastnil na študijnom pobyte v Paríži. Ten bol súčasťou ceny Akadémie ktorú získal v roku 1933.
Roku 1938 emigroval do Fínska. Zamestnal sa ako učiteľ na maliarskej škole v Helsinkách. Začal vystavovať na kolektívnych výstavách a samostatne vystavoval v Osle. Počas prevej fínsko-sovietskej vojny bol vykázaný z Fínska. Prechodne žil vo Švédsku. Neskôr, tesne pred nemeckou inváziou, dostal azyl v Nórsku. Ako dobrovoľník vstúpil do nórskej armády. Po porážke Nórska nemeckými vojskami utiekol do Švédska. V roku 1941 samostatne vystavoval v Štokholme a Malmö. Dánsko-švédsky podnikateľ a zberateľ umenia Herman Gotthardt zakúpil približne pätnásť jeho obrazov.
Endre Nemes bol jedným zo zakladajúcich členov surrealistickej skupiny Minotaur a iniciátorom združenia Umelci v exile.
V roku 1945 sa oženil s Héléne Exemplaroff, s ktorou má dcéru Catherine (1947). Spoluzakladal časopis Prisma a stal sa riaditeľom a učiteľom na Valands Konstskola v Göteborgu. Švédske občianstvo získal v roku 1948. Podnikol viaceré cesty do Paríža a Londýna. V roku 1955 sa presťahoval do Štokholmu a venoval sa len voľnej tvorbe.
Jeho manželka Héléne zomrela v roku 1960. O tri roky neskôr sa oženil s keramičkou Britt-Louise Sundell. V roku 1965 se im narodila dcéra Lena.
V roku 1965 bol vymenovaný za člena Švédskej kráľovskej akadémie pre slobodné umenia a v roku 1968 ho menovali za profesora.
Endre Nemes zomrel vo veku 75 rokov v Štokholme 22. novembra 1985.
Vemenník dvojlistý

Vemenník dvojlistý ("Platanthera bifolia") je druh orchidey z rodu vemenník ("Platanthera").
Pôvodom je z Eurázie. Ide o hojný lesný druh, ale rastie aj na lúkach. Je vysoký 15 až 30 cm, zriedka 45 cm. Má 5 až 25 (výnimočne aj viac) bielych až bledozelených a bledožltých kvetov na vrchole. Na báze ma dva dlhé a široké voskovité, svetlozelené listy (od toho druhové meno "bifolia" = dvojlistový) s variabilným tvarom a bez škvŕn. V noci vábi svojou vôňou, opeľujú ho nočné mole s dostatočne dlhým cuciakom (Sphingidae). S podobným vemenníkom zelenkastým ("Platanthera chlorantha") vytvára hybrid "Platanthera x hybrida". Má dve repovité hľuzy. Kvitne od mája do júla.
Şəki

Şəki (, ) je malé historické mesto na severozápade Azerbajdžanu. Niekedy sa tiež píše ako "Seki" alebo "Sheki".
Pôvodný názov.
Až do roku 1968 nieslo meno Nuxa. Şəki je tiež názov rovnomenného rajónu.
Poloha a a obyvateľstvo.
Leží v južnej časti Veľkého Kaukazu, 325 km od hlavného mesta Baku v nadmorskej výške cca 500 m n. m. V roku 2014 tu žilo 64 200 obyvateľov.
Turistické zaujímavosti.
Najväčšou turistickou atrakciou je zrekonštruovaný Palác chánov z 18. storočia. Svojimi rozmermi je pomerne malý, ale má nádhernú vnútornú výzdobu.
Za zmienku tiež stojí starý karavánseráj, ktorý v súčasnosti slúži ako hotel. Ďalšou zaujímavosťou je pevnosť postavená miestnym generálom, ktorý ustanovil Şəki za hlavné mesto nezávislého chanátu. Şəki bolo odpradávna centrom spracovania hodvábu a aj dnes je známe jeho výrobou. 
V roku 2019 bolo historické centrum mesta s Palácom chánov zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Palác chánov

Palác chánov je palác v meste Şəki v severnom Azerbajdžane. Bol postavený v 18. storočí v perzskom štýle a je vyzdobený radom dekoratívnych obkladov, fresiek, fontánou a oknami s farebnými sklami. Nachádza sa vnútri opevnenej mestskej citadely, v minulosti slúžil ako letná rezidencia miestnych chánov. 
V roku 2019 bol spolu s historickým centrom mesta zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Pôdorysné rozmery stavby sú približne 32 metrov na 8,5 metrov. Je orientovaná v osi sever-juh, má dve podlažia a drevenú valbovú strechu s dlhými presahmi odkvapov. Rozloženie miestností v oboch poschodiach je zhodné: tri pravouhlé sály sú umiestnené v rade, oddelené úzkymi múrmi. Každé podlažie je prístupné samostatne tak, aby dom vyhovoval ako verejným, tak i súkromným požiadavkám na využívanie. Kým prízemie využívali predovšetkým úradníci a oficiálne návštevy, horné podlažie slúžilo chánovej rodine a súkromným hosťom. 
Rezidencia je preslávená bohatou výzdobou svojho exteriéru a interiéru. Veľké časti fasády sú pokryté mozaikou farebného skla zasadenou do drevenej mreže (Shebeko), ktorá bola zostavená bez klincov alebo lepidla. Oblúky korunujúce štyri výklenky sú zvýraznené zlatom na prízemí a na prvom poschodí sú pokryté zrkadlovými fragmentami. Zvyšné plochy na všetkých fasádach zdobí kvetinový obklad a mozaiky geometrických ornamentov inšpirované tvorbou básnika Nizámí Gandžavího. Vnútorné steny rezidencie sú úplne pokryté freskami namaľovanými v rôznych dobách počas 18. storočia. Mnoho fresiek obsahuje kvety vo vázach, zatiaľ čo séria obrazov v sálach na prvom poschodí zobrazuje lovecké a bojové scény.