burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Chlorovodík

Chlorovodík je plynná látka s charakteristickým zápachom. Je to binárna zlúčenina vodíka s chlórom, ktorá patrí medzi halogenovodíky.
Výroba.
Priemyselne sa vyrába syntézou chlóru a vodíku pri teplote 800 °C:
Väčšina vyrobeného chlorovodíka sa používa na výrobu kyseliny chlorovodíkovej. Chlorovodík priemyselne takisto vzniká ako vedľajší produkt napr. pri chlorácii organických látok, čo v skutočnosti predstavuje najväčší priemyselný zdroj chlorovodíku.
Laboratórna príprava.
Príprava chlorovodíka HCl z vodíka H2 a chlóru Cl2.
Pomocou jednoduchého vyvíjača plynu naplníme 20 cm3 striekačku 10 cm3 vodíka H2 a doplníme 10 cm3 plynného chlóru Cl2, prípadne aj malým množstvom vzduchu (obsahuje kyslík O2). Striekačku na určitý čas vystavíme na denné svetlo. Z bezpečnostných dôvodov je potrebné použiť ochranný kôš aj napriek prítomnosti kyslíka O2, ktorý značne spomaľuje fotolytickú reakciu. Po určitom čase môže vzniknúť plynný chlorovodík HCl.
Príprava chlorovodíka HCl z kyseliny chlorovodíkovej HCl.
Skúmavku s bočným vývodom upevníme vo zvislej polohe pomocou svorky a lapáka na stojan. Skúmavku naplníme koncentrovanou kyselinou chlorovodíkovou HCl asi do výšky 1 cm a uzavrieme ju gumovou zátkou. Bočný vývod skúmavky spojíme podľa možnosti čo najkratším kúskom hadice s ohnutou sklenenou rúrkou. Sklenenú rúrku vložíme hlboko do suchej skúmavky. Kyselinu chlorovodíkovú HCl v skúmavke zahrievame kahanom, pričom sa vyvíja plynný chlorovodík HCl, ktorý zachytávame do skúmavky alebo priamo do napojenej striekačky.
Toxicita.
Chlorovodík spôsobuje dráždenie očí a dýchacej sústavy a do menšej miery dráždi i pokožku. Chlorovodík je vysoko dráždivý a rozleptáva sliznice, ktoré obsahujú vodu, podľa rovnice
kde v procese vzniká kyselina chlorovodíková.
Zoznam literárnych článkov/1

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 3 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
10.
1001 Albums You Must Hear Before You Die
19.
1979 v literatúre1984 (román)
Zoznam literárnych článkov/Á

Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto . Obsahuje 5 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ád.
Ádám Szendei
ál.
Álvares de Azevedo
ár.
Ármin VámbéryÁrpád Duka-ZólyomiÁrpád Göncz
Sojuz TMA-2

Sojuz TMA-2 () bol ruský pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TMA-2 vyštartoval 26. apríla 2003 z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravil dvoch členov Expedície 7. Potom zostal u ISS ako záchranná loď až do októbra 2003, kedy sa s ním vrátili späť na Zem Jurij Malenčenko, Pedro Duque a Edward Lu. 
Posádka.
Členovia posádky Expedície 7
Pristával
Popis misie.
Štart misie sa uskutočnil 26. apríla 2003 z kozmodrómu Bajkonur v Kazachstane. K ISS sa Sojuz TMA-2 pripojil 28. apríla 2003.
Jurij Malenčenko a Edward Tsang Lu vystriedali na palube ISS svojich kolegov Nikolaja Budarina, Kennetha Bowersoxa a Donalda Pettita, ktorí sa vrátili na Zem 4. mája 2003 na palube lodi Sojuz TMA-1, ktorá kotvila pri ISS ako záchranný modul.
Loď Sojuz TMA-2 sa na Zem vrátila 28. októbra 2003 s posádkou:
Techno

Techno je forma elektronickej tanečnej hudby (EDM), ktorá vznikla v Detroite v Michigane v USA počas druhej polovice 80. rokov. Prve použitie slova "techno" bolo odkaz na žáner hudby v roku 1988. V súčasnosti existuje mnoho štýlov techna, ale Detroit techno je chápaný ako základný, na ktorom je postavených mnoho subžánrov.
Techno vzniklo zo spojenia populárnej elektronickej hudby interpretmi ako Kraftwerk, Giorgio Moroder a Yellow Magic Orchestra s afroamerickou hudbou vrátane funku, electra, Chicago housu a electric jazzu. Pridalo sa aj ovplyvnenie futuristickými a fikčnými témami, ktoré boli v tom čase bežné pre modernú kultúru priemyselnej Ameriky počas studenej vojny-najmä kniha "The Third Wave" od Alvina Tofflera. Priekopnícky producent Juan Atkins citoval Tofflerovu frázu "techno rebels" ako inšpirujúcu pre neho použitím slova "techno" na označenie hudobného štýlu, ktorý dopomohol vytvoriť.
V techno hudbe je (ako u väčšine druhov elektronickej tanečnej hudby) podstatný výrazný rytmus a rýchle tempo. Hlavný rytmický prvok je najčastejšie v takte 4/4. Tempo je väčšinou medzi 120 až 150 BPM, v závislosti na štýle techna. Podstatou techna je opakovanie určitej hudobnej jednotky, čo v poslucháčovi vyvoláva pocit určitého napätia a dokonca môže vyvolať istý druh extatického tranzu. Techno je väčšinou čisto inštrumentálna hudba, skladby nemajú klasickú štruktúru používanú v popmusic (sloha/refrén), používané zvuky nijak nepripomínajú bežné hudobné nástroje a melódie sa objavujú veľmi zriedka.
Kreatívne použitie hudobnej produkčnej technológie, ako sú bicie automaty, syntetizátory a digitálne zvukové stanice sú považované za dôležité aspekty estetiky tejto hudby. Mnoho producentov používa retro elektronické hudobné zariadenia kvôli vytvoreniu autentického techno zvuku. Bicie automaty z 80. rokov ako Roland TR-808 a TR-909 sú vysoko cenené.
Hudobní žurnalisti a fanúšikovia techna sú väčšinou vyberaví v ich použití termínu; tak čistý rozdiel môže byť vytvorený medzi niekedy príbuznými, ale často po kvalitatívnej stránke rozdielnymi štýlmi ako tech house a trance. "Techno" zvyčajne mylne zovšeobecňuje kľúčové slová elektronická hudba a elektronická tanečná hudba.
História.
Techno pochádza z elektronickej avantgardnej hudby 70. rokov, najmä z tvorby skupín ako sú Kraftwerk, Tangerine Dream alebo Cabaret Voltaire.
Za zakladateľa tohto hudobného štýlu byvajú často označovaní detroitskí DJi Derrick May, Juan Atkins, Kevin Saunderson (takzvaní The Belleville Three) a Eddie Fowlkes, ktorý spoločne navštevovali školu Belleville High School. Oni ktorí v polovici 80. rokov začali v detroitských disco kluboch hrať rytmickú, čisto elektronickú hudbu s tým, že pomocou dvoch gramofónov a mixážneho pultu spájali, (mixovali) a prelínali jednotlivé skladby medzi sebou, čím vznikal nepretržitý ucelený prúd (DJ mix alebo tiež set) techno hudby. Toto mixovanie má svoje pravidlá - DJ musia vedieť zrovnávať rytmy a tempo skladieb, pracovať s náladou setu, prispôsobiť výber skladieb prostredie atď.
Ochranný prípravok pred slnečným žiarením

Ochranný prípravok pred slnečným žiarením (nesprávne krém na opaľovanie) sa nanáša na kožu s cieľom chrániť ju pred nebezpečným vplyvom slnečného žiarenia, ktoré môže spôsobiť jej spálenie. Je k dispozícii v rôznych formách - lotio (mlieko), krém, spray. Ochranný prípravok by mal odfiltrovať nebezpečné UVA a UVB žiarenie, ktoré je zodpovedné za spálenie, starnutie kože, negatívne ovplyvňuje imunitný systém a môže viesť až ku kožným nádorom.
K dôležitým vlastnostiam patrí tzv. ochranný faktor (SPF), UVA-ochrana, odolnosť voči vode, prípadne fotostabilita a termostabilita.
Nesprávne pomenovanie.
Ochranné prípravky pred slnečným žiarením sú často nesprávne označované ako tzv. krémy na opaľovanie. Ich úlohou je však presný opak - chrániť pred opalením/spálením kože.
Druhy filtrov.
V ochranných prípravkoch pred slnečným žiarením sa používajú 2 druhy filtrov - fyzikálny a chemický. Najviac rozšírený je chemický filter.
Fyzikálny filter.
Fyzikálny filter funguje na princípe odrazu. Ide napríklad o mikrokryštály látky, ktoré po rozotrení vyvoria na koži súvislú vrstvu, ktorá funguje ako zrkadlo, odrazí dopadajúce lúče a zabráni preniknutiu nebezpečného UV žiarenia do kože.
Chemický filter.
Chemický filter funguje ako absorbér, ktorý pohlcuje UV žiarenie a absorbovanú energiu jednoducho premieňa na teplo.
Značenie ochranných prípravkov.
Ochrana pred UVB žiarením (SPF).
Najrozšírenejším spôsobom vyjadrovania stupňa ochrany pred UVB žiarením je tzv. ochranný faktor pred slnečným žiarením (SPF - angl. Sun Protection Factor). Ten udáva, o aký násobok času možno po nanesení prípravku na kožu predĺžiť pobyt na slnku, bez jej začervenania. Tento čas je u každého človeka individuálny. Ak napríklad dochádza u človeka k začervenaniu po 10 minútach, tak ochranný prípravok s SPF 30 odďaluje začervenanie o 300 minút (30x10min.).
Ochrana pred UVA žiarením.
Značenie ochrany pred UVA žiarením je nejednotné a nejestvuje prevládajúca metóda, ako je tomu pri UVB. Výrazným posunom k zjednodušeniu a sprehľadneniu by mohlo byť odporúčanie Európskej komisie zo septembra 2006. Definuje viacero podmienok, ktoré musí prípravok v UVA spektre ochrany spĺňať a po ich splnení môže mať na obale znak - "UVA" v kruhu.
Odolnosť voči vode.
Potením alebo kúpaním sa zvyšuje riziko zmytia ochranného prípravku, čo môže mať za následok oslabenie jeho účinnosti. Preto sú prípravky testované na odolnosť voči vode. Aj tu jestvuje viacero metód, ktoré ale postupne smerujú k zjednoteniu. Spoločné kritériá na určovanie odolnosti voči vode (angl. waterresistance) stanovila napr. organizácie COLIPA (Európska asociácia výrobcov toaletných a kozmetických potrieb).
Na dosiahnutie ochrany, ktorá sa uvádza na obale je potrebné nanášať prípravok v množstvách, ktoré sa používajú na testovanie, t. j. 2 mg/cm2, čo sa rovná asi 7 čajovým lyžičkám prípravku (približne 36 gramov) na
telo priemerného dospelého človeka.
Bušel

Bušel (zastarané názvy: bushel, merica; po anglicky "bushel") je anglo-americká objemová a hmotnostná miera, 35,23907017 litrov (niekde sa udáva aj britská objemová jednotka predstavujúca 36,369 litra). U niektorých poľnohospodárskych plodín je dnes využívaná ako jednotka hmotnosti.
Používa sa prevažne ako merná jednotka pre obilniny na angloamerických komoditných burzách.
1 bušel je:
V USA uvádzajú dva druhy bušelov s rozdielnou hmotnosťou. Kukurica sa meria v kukuričnom bušeli (maize bushel), ktorý má (56 libier). Pšenica a sójové bôby sa potom obchodujú v pšeničnom bušeli (wheat bushel), ktorý váži (60 libier).
Bolland &amp; Bolland

Bolland &amp; Bolland sú bratia Rob (* 17. apríl 1955 v Port Elizabeth, Južná Afrika) a Ferdi Bolland (* 5. august 1956 v Port Elizabeth) je produkčné holandské duo.
Obaja sa už veľmi skoro učili hrať od svojho staršieho brata Toma na gitare. Už ako 10 a 11 roční boli v Južnej Afrike objavení a skoro dostali zmluvu na platňu. V roku 1969 sa rodina Bolland presťahovala do Haagu v Holandsku. Už v Južnej Afrike sa zaujímajú bratia o hudbu. V Holandsku hrajú v rôznych skupinách. Oni sú hudobníci, speváci, skladatelia a producenti. Ako Bolland &amp; Bolland napísali alebo produkovali niektore piesne a albumy pre Falca (Rock Me Amadeus, Jeanny, Vienna Calling), Status Quo (In The Army Now), ktorú obaja od roku 1981 sami interpretujú).
Tiež dokázali uspieť s vlastnými singlami ako napr. (Summer of '71 a Tears of Ice) v holandskej a nemeckej hitparáde.
V roku 1998 vydali singel na poctu Falcovi The Bolland Projekt feat Alida. Pieseň sa nachádza aj na neskoršej Falcovej výberovke „Hoch wie nie“.
Hans Scharoun

Bernhard Hans Henry Scharoun (* 20. september 1893 – † 25. november 1972), bol nemecký architekt. Známym sa stal vďaka návrhu Berlínskej filharmónie a Schminkeho domu v Loebau/Saxony. Bol dôležitým predstaviteľom organickej architektúry v Nemecku.
Berlínska filhármonia (1960-1963).
Je to asymetrická budova podobná stanu, s hlavnou koncertnou sálou v tvare pentagónu. Sedadlá ponúkajú excelentnú pozíciu z ktorej je vidieť javisko cez nepravidelnú polohu sedačiek v hľadisku. Javisko je umiestnené v strede sály, pre vynikajúcu atmosféru ako pre divákov tak pre hercov. Akustika sály je vynikajúca, z každého miesta je takmer rovnako skvelý zvuk a divák dokáže rozpoznať každý tón alebo hlas predstavenia bez ohľadu na miesto na ktorom sedí. Kapacita sál je veľká, veľká hala ma 2440 sedadiel, menšia "Kammermusiksaal" 1180 sedadiel.
Budova je lokalizovaná na Herbert-von-Karajan-Straße, pomenovanej po najdlhšie pôsobiacom hlavnom dirigentovi filharmónie, v kultúrnom centre Berlína, neďaleko Potsdamer Platz. V tejto časti sa nachádza aj Nová Národná galéria ("Neue Nationalgalerie"), "Gemäldegalerie", tiež jedna časť "Staatsbibliothek".
Sojuz 18a

Sojuz 18a (; označovaný aj Sojuz 18-1) bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Kozmickej lodi sa však nepodarilo dosiahnuť obežnú dráhu kvôli vážnym zlyhaniam počas štartu. Posádka pozostávala z dvoch členov - veliteľ Vasilij Lazarev, major vzdušných síl, a Oleg Makarov, palubný inžinier (civil). Misia Sojuz 18 bola považovaná za druhú misiu, ktorá dopraví kozmonautov na vesmírnu stanicu Saľut 4. Obidvaja kozmonauti boli na ich druhej misii; ich prvá spoločná misia bola Sojuz 12 v septembri 1973, ktorej úlohou bolo testovanie nového typu lode Sojuz.
Štart postupoval podľa plánu až do času T+288,6 sekundy vo výške 192 kilometrov, keď sa začal druhý a tretí stupeň rakety oddeľovať. Zo šiestich uzáverov držiace pokope jednotlivé stupne sa uvoľnili iba tri, čo spôsobilo, že motor tretieho stupňa sa zapálil spolu s druhým stupňom pripojeným pod ním. Ťah tretieho stupňa pokazil zostávajúce zámky, uvoľnil druhý stupeň, ale vystavil raketový motor pod neočakávané namáhanie, čo spôsobilo odchýlku od štandardnej trajektórie. V čase T+295 sekúnd sa odchýlka stala dosť veľká na to, aby únikový systém (LES - Launch escape system) automaticky oddelil kozmickú loď Sojuz od tretieho stupňa raketového motora a potom oddelil orbitálnu kapsulu lode. Pristávacia kapsula po balistickej krivke začala klesať späť na Zem, pričom kozmonauti boli chvíľami vystavený veľmi veľkému preťaženiu až 20 G. Napriek tomu úspešne pristáli, hoci sa tak stalo v odľahlej oblasti altajských hôr neďaleko hraníc s Čínou, navyše na okraji hlbokého zrázu. Kozmonauti vyviazli takmer bez zranení (mierne zdravotné problémy mal iba Lazarev kvôli veľkému preťaženiu), boli však nútení stráviť chladnú noc v blízkosti pristávacieho modulu, pretože záchranári sa k nim mohli dostať až nasledujúci deň.
Geodetická družica

Geodetická družica je umelá družica Zeme na meranie presných polôh bodov a cieľov na povrchu Zeme a na presné určenie elementov dráhy družice pomocou optických a rádiových signálov, najnovšie i pomocou laserových odrážačov. Určovaním presných polôh geodetických družíc medzi hviezdami na oblohe na základe fotografií družice urobených súčasne z niekoľkých bodov na povrchu Zeme možno presne určiť miesto družice v priestore v danom okamihu; spätne zo známych polôh družice možno presne určiť vzájomnú polohu základní na Zemi. Prvé geodetické družice dosahovali presnosť ±30 m, pomocou laserových odrážačov sa dosahuje presnosť 30 cm aj väčšia. Geodetický výskum uskutočňovali družice ANNA 1 B, Beacon, Diadéme, Diapason, Explorer, GEOS, Kozmos, LAGEOS, Pageos, Peole, SECOR, Starflash, STARLETTE.
Geostacionárna družica

Geostacionárna družica alebo iba stacionárna družica je umelá družica obiehajúca okolo Zeme s nulovým sklonom k rovníku, synchrónne s rotáciou Zeme, t. j. za 24 h. Výška geostacionárnej dráhy nad Zemou je 35 786 km. Vzhľadom na rušivé pôsobenie gravitačných síl Slnka, Mesiaca a nepravidelností v gravitačnom poli Zeme vykonáva geostacionárna družica na oblohe pohyb podobný číslu 8. Na udržanie jej polohy nad daným miestom na Zemi treba korigovať jej dráhu malým raketovým pohonom. Geostacionárne družice sa využívajú najmä ako telekomunikačné družice.
GGTS

GGTS (z andl. Gravity Gradient Test Satellite) bola umelá družica Zeme určená na výskum a využitie gradientu zemskej tiaže pre geostacionárne družice stabilizáciou na synchrónnej dráhe. GGTS 1 (46 kg) štartovala 16. júna 1966 na dráhu blízku synchrónnej dráhe (33 700 km).
Giotto (sonda)

Giotto je kozmická sonda organizácie ESA určená na výskum kométy Halley. Štartovala 10. júla 1985, okolo jadra kométy preletela 14. marca 1986 o 00 h 03 min 02 s UTC vo vzdialenosti pri stretávacej rýchlosti /s. V čase preletu bola sonda vzdialená od Zeme 1,44× a od Slnka 1,35×. Sonda (s priemerom , výškou , hmotnosťou pri štarte a pri prelete) získala farebné snímky jadra kométy a uskutočnila detekciu prachových častíc, spektrometrické, magnetometrické, rádiometrické a iné merania v kome kométy; 2 s pred maximálnym priblížením boli viaceré prístroje vyradené alebo poškodené zásahom prachovej častice s hmotnosťou asi 0,1 g a na čas prerušené rádiové spojenie. Sonda je v súčasnosti na heliocentrickej dráhe.
Kalpana Chawlová

Kalpana Chawlová (; ; * 17. marec 1962, Karnal, India – † 1. február 2003, nad Texasom) bola indicko-americká astronautka a prvá indická žena vo vesmíre. Bola druhým letovým špecialistom na palube raketoplánu Columbia STS-107 a zahynula pri deštrukcii raketoplánu počas pristávania.
Životopis.
Narodila sa 1. júla 1961 v meste Karnal v Indii. V Indii tiež vyštudovala Punjab Engineering College, ďalšie dve školy potom absolvovala v Spojených štátoch – University of Texas a University of Colorado. V roku 1988 po ukončení štúdia na University of Colorado začala pracovať v Amesovom kozmickom stredisku NASA (štát Kalifornia), kde sa venovala výskumu aerodynamiky. V rokoch 1993 – 1994 pôsobila v Overset Methods, Inc. so sídlom v Los Altos v Kalifornii a v roku 1994 ju NASA vybrala do oddielu astronautov. Po dokončení základného kurzu sa venovala problematike výstupu do otvoreného priestoru. 
Bola vydatá za Jean-Pierrea Harrisona a bezdetná.
Absolvovala celkove 2 kozmické lety. Jej prvý let bol Columbia STS-87, ktorý štartoval 19. novembra 1997 a mala v ňom funkciu letového špecialistu. Cieľom letu bolo mimo iného vypustenie a znovuzachytenie družice Spartan-201. Chawlaová obsluhovala manipulátor RMS, ktorým mala satelit Spartan zachytiť. Urobila však chybu a zle ho zachytila, následkom čoho sa satelit rozkýval a raketoplán sa musel vzdialiť, aby nedošlo k stretu dvoch telies. Z tohto dôvodu bolo nutné zmeniť letový plán a zachytiť družicu neskôr, čo sa úspešne podarilo. Po vyšetrovaní NASA Chawlaovú zbavila všetkých obvinení z jej účasti na tomto incidente, napriek tomu však bol Chawlaovej tento omyl často vyčítaný. O to viac sa túžila vrátiť do vesmíru a svoju chybu odčiniť. V roku 2000 bola nominovaná do posádky letu STS-107 ako druhý (podľa iných zdrojov tretí) letový špecialista. Zároveň mala funkciu palubného inžiniera. 
Zahynula spolu s ostatnými členmi posádky pri havárii Columbie počas pristávania. Príčinou havárie bolo poškodenie tepelnej ochrany krídla raketoplánu, do ktorého sa tak dostala plazma a spôsobila jeho deštrukciu. Telesné pozostatky Kalpany Chawlaovej boli prevezené do jej rodnej Indie, kde bola pochovaná.
Na jej počesť bol pomenovaný asteroid 51826 Kalpanachawla. Jej meno nesie tiež ulica v predmestí New Yorku, v ktorej je veľa indických obchodov a tiež prvá indická meteorologická družica Kalpana-1.
Zdroje.
Kalpana Chawlaová v encyklopédii Space-40
Michael Graves

Michael Graves (* 9. júl 1934, Indianapolis, Indiana, USA – † 12. marec 2015, Princeton, New Jersey) bol americký architekt. Bol členom tzv. "New York Five" – modernistickí architekti v 60. rokoch (patril medzi nich Richard Meier, Peter Eisenman, Charles Gwathmey a John Hejduk) V 70. rokoch začína spolupracovať s Robertom Venturinim – najvýznamnejším predstaviteľom postmodernistickej americkej architektúry.
Životopis.
Narodil sa v Indianapolise, v štáte Indiana. Študoval na "Broad Ripple High School", kde v 50. rokoch získal diplom. Neskôr študoval architektúru na univerzite v Cincinnati a na Harvarde, kde v roku 1959 získal titul magister. Obdržal dvojročné štipendium na "American Academy" v Ríme a po návrate do Ameriky začal učiť na Princetonskej univerzite, kde sa o desať rokov neskôr stál riadnym profesorom architektúry. 
Bol členom tzv. New York Five. Doposiaľ postavil viac ako 350 budov celosvetového významu. Veľké množstvo úradných budov, ústredí administratívy, hotelov, reštaurácií, športových a rekreačných centier, múzeí, divadiel a knižníc. V súčasnosti je riaditeľom dvoch firiem: "Michael Graves &amp; Associates" (zaoberá sa architektúrou a interiérovým dizajnom) a "Michael Graves Design Group" (grafický dizajn). Spoločne zamestnáva približne 100 zamestnancov v ateliéroch v Princetone a New Yorku. Služby poskytované týmito firmami podporujú integritu medzi architektúrou, interiérom a produktmi, ktoré vplývajú na kvalitu životného štýlu. Mimo jeho známej edície domácich produktov, Graves a jeho firma získali uznanie za široký záber v oblasti polyfunkčných a obytných budov a interiérový dizajn. V roku 1999 bol Graves ocenený "National Medal of Arts". V roku 2001 získal "Zlatú medailu American Institute of Architects". 
V roku 2003 na infekciu neznámeho pôvodu ochrnul od pása nadol. To mu však nebránilo aby pokračoval vo svojej tvorivej oblasti.
SIG Mosquito

SIG Mosquito je samonabíjacia pištoľ vyrábaná firmou Swiss Arms. Rám pištole je z polyméru, vonkajšia poistka je prístupná pre pravákov i ľavákov. Pištoľ je osadená Picatinny koľajničkami a umožňuje tak pripojiť väčšinu štandardného príslušenstva. Povrch je čierny.
Popol všetkých zarovná

Popol všetkých zarovná je názov detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2005.
Ide o prvý vydaný román, v celkovej sérii mu chronologicky prislúcha siedme miesto.
Dej sa odohráva na jeseň 1996
Prepojenie so skutočnosťou.
Róbert Eliáš - skomolenina mena Róbert Remiáš.
ISI - alebo aj trojpísmenkoví, je skomolenina označenia pre Slovenskú informačnú službu.
Miroslav Stehlík - Boss - Miroslav Sýkora
Zaujímavosti.
Trik s vlasom ako dejovou líniou, ktorý opisuje v závere knihy, Dominik Dán použil, keď obchádzal jednotlivých vydavateľov. Podľa vlasu, ktorý našiel v rukopise na svojom mieste vedel, či oslovený knihu čítal alebo nie.
Nehanebné neviniatko

Nehanebné neviniatko je názov detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2005.
Beštia (román)

Beštia je názov tretieho detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2006.
V knihe sa odohrávaju vraždy žien a ich následne zneuctenie vrahom Ondrejom (Ondrej Rigo). Vyšetrovateľom veľmi pomôže analýza DNA.
Sára (román)

Sára je názov štvrtého detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2006.
Detektívi Richard Krauz a Jozef Fischer vyšetrujú vraždu vplyvného riaditeľa konzorcia bánk. Našli ho v jeho pracovni s prestrelenou hlavou. Nie je jasné, ako vrah prekonal dômyselný zabezpečovací systém bankárovej vily a ako je možné, že na mieste činu nezanechal jedinú stopu. Prípad nenapreduje, pokým neznámy dobrodinec nepošle na Oddelenie vrážd záhadný balíček. Je v ňom videokazeta s nahrávkou bankárovej vraždy. Aj tvár muža, čo strieľa… A všetci ho dobre poznajú! Ale zatne sa a nechce prehovoriť, hoci vie, že mu hrozí najťažší trest. Je však muž z videokazety naozaj vrah? Prípad sa začína komplikovať a detektívi zisťujú, že nielen páchateľ je neistý, ale ani zavraždený nemusí byť ten, kto mal naozaj zomrieť… (zdroj:www.slovart.sk)
Cela číslo 17

Cela číslo 17 je názov piateho detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2007.
Celý príbeh je písaný z niekoľkých pohľadov. Jeden opisuje aktuálny život Kamila Puskaliera, docenta na katedre matematiky a fyziky v Našom meste, ako trávi dlhých 13 rokov na cele číslo 17 za vraždu svojej manželky Júlie. Druhý pohľad opisuje spomienky na detstvo- ako bol v tábore, alebo ako každé prázdniny dobrovoľne riešil matematiku s profesorom a zároveň je v nich aj názor na dianie celého prípadu. Tretí pohľad sleduje celú aféru s odstupom času z poza múrov oddelenia vrážd.
Červený kapitán

Červený kapitán je názov šiesteho detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2007 a filmu režiséra Michala Kollára natočený v Bratislave v Slovensko-Česko-Poľskej koprodukcii.
Sára

Sára môže byť:
Vienok (folklórny súbor)

Detský folklórny súbor Vienok vznikol v roku 1968. Vo svojej činnosti sa zameriava na zmysluplné a efektívne využitie voľného času detí a mládeže, smerujúce ku prezentácii slovenského tradičného umenia doma i v zahraničí. Udržiava si stále vysokú umeleckú úroveň, každoročne vytvára nové choreografické celky, vychováva množstvo šikovných mladých ľudí, ktorí pokračujú v začatej činnosti v mládežníckych súboroch, v umeleckých školách, na konzervatóriu, na VŠMU v opere, činohre a balete SND. Príznačné pre súbor je komplexná múzická výchova, založená na prepojení tanečného, speváckeho a hereckého prejavu, vďaka čomu dostali deti možnosť účinkovať v predstaveniach opery i činohry SND (napr. Krútňava, Carmen, Bohéma, Liška bystrouška, Ženský zákon), v muzikáloch Novej scény – (Klietka bláznov, Jozef a jeho zázračný plášť) a iné. Súbor navštevuje 100 detí vo veku od 5 do 17 rokov, ktoré pracujú v šiestich vekových skupinách. 
Počas svojej takmer dlhoročnej činnosti dosiahol súbor významné úspechy na domácich a zahraničných podujatiach. Účinkoval na mnohých domácich festivaloch – Východná, Detva, Myjava, Likavka, Strážnica, Detský Prešov – kde získal významné ocenenia – napr. strieborná medaila FF Východná, 10 krát získal hlavnú cenu na celoslovenskej prehliadke detských kolektívov v Prešove a v roku 2005 sa stal laureátom detského folklórneho festivalu na Likavke.
V zahraničí reprezentoval Slovensko na medzinárodných folklórnych festivaloch – Maďarsko, Poľsko, Rakúsko , Anglicko, Taliansko, Juhoslávia, Švajčiarsko, Fínsko, Francúzsko, Kanada, Turecko, Maroko, Nemecko. 
Vienok sa vo svojom repertoári zameriava na spracovanie tradičného slovenského folklóru z rôznych regiónov Slovenska, napríklad z Ponitria, Oravy, Terchovej, Podpoľania, Zemplína, Šariša, Myjavy, Záhoria, okolia Bratislavy.
Príležitostne spolupracuje s ĽH FS Ekonóm, FS Skaličan a ĽH Petra Kuštára a na harmonike ho taktiež príležitostne doprevádza Štefan Dzugaš.
Pôvodne pôsobil folklórny súbor pri Dome pionierov a mládeže, od roku 1978 sídli v priestoroch Apolloklubu a jeho hlavným sponzorom je Slovnaft.
Beštia

Beštia môže byť:
Dáni (rozlišovacia stránka)

Dáni môže byť:
Dán

Dán môže byť:
Keith Richards

Keith Richards (* 18. december 1943, Dartford, Spojené kráľovstvo) je anglický gitarista, spevák, hudobný skladateľ a zakladajúci člen skupiny The Rolling Stones. Spolu s Mickom Jaggerom napísal a nahral množstvo piesní. Ako gitarista je známy pre svoj inovatívny rytmický štýl hrania. V roku 2003 skončil Richards v ankete "Gitarista roka" časopisu "Rolling Stone" na 10. mieste.
Kannazuki no Miko

Kannazuki no Miko je japonská manga od mangakov Hitoši Ótu a Terumasa Šičinoha, ktorí spolu tvoria skupinu Kaišaku. Deň po vydaní prvej kapitoly mangy sa začalo vysielať aj rovnomenné anime. Anime aj manga sú už ukončené. Manga má len 14 kapitol v dvoch zväzkoch a z anime sa odvysielalo 12 epizód.
Konvektívna zóna

Konvektívna zóna je vrstva Slnka (prípadne akejkoľvek inej hviezdy hlavnej postupnosti) nachádzajúca sa medzi oblasťou žiarivej rovnováhy a fotosférou. Je to najvrchnejšia z vnútorných častí Slnka. Má hrúbku asi 200 tisíc kilometrov a teplotu na dne okolo 2 miliónov Kelvinov, preto je tvorená plazmou. Od oblasti žiarivej rovnováhy ju oddeľuje tenká styčná vrstva. V Slnku zaberá približne 30% jeho vnútorného priestoru.
Tak ďaleko od jadra Slnka sa už prenos tepla žiarením stáva málo účinným, pretože niektoré ióny (uhlíka, dusíka, kyslíka, vápnika, železa…) sú vďaka nízkej teplote schopné fotóny pohltiť a neemitovať ich ďalej. Zahriata hmota spôsobuje v slnečnej plazme turbulenciu a ďalší prenos energie sa preto deje konvekciou. Hmota počas stúpania expanduje a ochladzuje sa. Vrcholky výstupných prúdov z konvektívnej zóny možno pozorovať vo fotosfére ako granuly; väčšie útvary sú supergranuly. 
Kým bolo Slnko ešte len protohviezdou, bolo celé prestúpené konvekciou. Konvektívne prúdy vynášali na jeho povrch teplo spôsobené jeho gravitačnou kontrakciou. Po zapálení termojadrových reakcií v jadre Slnka sa energia vo väčšine jeho častí začala šíriť radiáciou a konvekcia ako spôsob šírenia energia zostala už len v konvektívnej zóne.
Veža Ušće

Veža Ušće je najvyššia výšková budova v Srbsku a v bývalej Juhoslávii. Nachádza sa v Belehrade, pri sútoku riek Sáva a Dunaj a je vysoká 141 metrov a 27 poschodí.
Postavená bola v roku 1964, jej účelom bolo stať sa novým sídlom pre ústredný výbok Zväzu komunistov Juhoslávie. Ľudovým názvom pre budovu sa stal Ceka, čo bola skratka pre ústredný výbor, po srbochorvátsky Centralni Komitet.
V roku 1970, 6 rokov po dokončení, bol naplánovaný na budovu teroristický útok. Veľmi sa podobal útoku z 11. septembra 2001, v Chicagu malo byť unesené dopravné lietadlo typu Boeing 747 a navedené priamo do budovy. Hlavným cieľom útoku, ktorý sa mal konať v dobe rokovania KSJ, bolo zabiť vtedajšieho prezidenta krajiny Josipa Broza Tita. Plán sa neuskutočnil a hlavný organizátor, Nikola Kavaji, bol odsúdený na trest 23 rokov väzenia.
Budova sa stala symbolom komunistickej vlády nad celou Juhosláviou. V noci bola nasvietená tak, aby na nej boli vidieť písmená TITO. Išlo o jednu z najmodernejších stavieb v krajine. Kostra bola taká odolná, že vydržala aj bombardovanie NATO v roku 1999.
Po Titovej smrti došlo ku zmenám v celej krajine a tie sa nevyhli ani budove Ušće. Miloševičova Socialistická strana Srbska sa ju rozhodla používať, hoci išlo o porušenie zákona, pretože budova strane nepatrila, hoci SPS si ju nárokovala. Mnoho poschodí budovy začali v 90. rokoch používať aj súkromné spoločnosti, vrátane troch televíznych staníc) a sama SPS využívala iba 9 poschodí.
21. apríla 1999 pri bombardovaní Juhoslávie leetckými silami NATO došlo v horných poschodiach budovy k požiaru. Útok sa opakoval o niekoľko dní neskôr. Celú stavbu zasiahlo nakoniec 12 striel typu Tomahawk. Budova tento útok prežila, bola však veľmi poškodená. Útok vyvolal vlnu protestov na celom svete, hoci nikto nebol zranený, pretože útok prišiel v ranných hodinách.
V roku 2003 sa začalo s rekonštrukciou, po ktorej je Ušće zmodernizovanou kancelárskou budovou. V najvyššom poschodí sa zariadila kaviareň a vyhliadka na celé mesto. Otvorenie budovy v roku 2005 sa stalo symbolom znovuzrodenia vojnou zničeného Srbska.
Harima (provincia)

Provincia Harima () alebo Banšú () bola bývalá japonská provincia na Honšú, ktorá v súčasnosti tvorí severozápadnú časť prefektúry Hjógo. Susedila s provinciami Tadžima, Tamba, Seccu, Bizen a Mimasaka. Jej hlavné mesto bolo Himedži.
V období Edo bolo han (panstvo) Akó časťou Harima. Štyridsaťsedem róninov boli samuraji z panstva Akó. Išikawadžima-Harima Heavy Industries staviteľ lodí a najväčší subkontraktor Boeingu má meno odvodené od tejto provincie.
Rýchlodrážna električka

Rýchlodrážna električka je forma električkovej trate s kompletne segregovanou dráhou, ktorá používa menej masívne vybavenie a infraštruktúru ako metro, ale naopak ťažšie, rýchlejšie a dlhšie súpravy než bežné električky. Je to alternatíva k metru tam, kde sa metro nehodí z finančných alebo iných dôvodov. Na rozdiel od električky je dráha rýchlodrážnej električky vedená vždy vedľa cesty, nezapája sa do normálnej dopravy okrem prekračovania ulíc. Rýchlodrážna električka funguje ako nosný systém, podobne ako metro. Elektrickú energiu získava z trolejov. Rýchlodrážna električka je rozšírená v Spojených štátoch v Los Angeles, Bostone, Portlande a San Diegu. Okrem toho sa používa na Filipínach v Manile a v iných mestách Ázie. Na Slovensku je trať s charaktermi rýchlodráhy v Košiciach, plánuje sa výstavba v Bratislave. V Česku zas rýchlodrážne trate nájdeme v Prahe a Brne (trate na Líšeň, Starý Lískovec, Pisárky či Bystrc). Na električkových rýchlodráhach premávajú štandardné električkové vozidlá, ktoré väčšinou prechádzajú z rýchlodrážnej na štandardnú trať. V mestách s rýchlodrážnymi električkami sa spravidla zakupujú vozidlá s vyššími maximálnymi rýchlosťami.
Podpovrchová električka

Podpovrchová električka je koncepcia električkovej siete, ktorá je vedená v podzemí. Na rozdiel od metra nejde o izolovaný systém, ale trate sú prepojené s normálnou pozemnou električkovou sieťou a jazdia na nich klasické električky.
Výhodou podpovrchovej električky oproti metru je rýchlejšia a lacnejšia výstavba, pretože nie je potrebné budovať úplne novú podpornú infraštruktúru, ako napríklad depá a manipulačné trate ani zriaďovať nový vozňový park. Do podzemia stačí premiestniť iba niektoré úseky tratí a výstavba môže postupovať v menších etapách. Metro vyžaduje vybudovanie celej trate so zmysluplnou dĺžkou. Ďalšou výhodou je dosah siete aj do okrajových častí mesta a možnosť cestovať bez prestupov z metra na pozemné dopravné prostriedky.
Hlavnou nevýhodou je prenášanie nepravidelnosti z povrchovej prevádzky aj do tunelových úsekov. Metro je na povrchovej doprave úplne nezávislé a aj v dopravnej špičke je zaručená pravidelnosť prevádzky.
Satelitné mesto

Satelitné mesto alebo satelit je koncept urbánneho plánovania, hoci veľa satelitných miest sa objavuje okolo mnohých metropol. Satelitné mestá sú menšie obce, ktoré susedia s významným mestom, ktoré je jadrom metropolitnej oblasti. Líšia sa od obyčajných predmestí, podjednotiek a hlavne od "nocľahární" v tom, že majú obecné zastupiteľstvo nezávislé od hlavnej metropoly a zamestnaneckú základňu dostatočnú na to, aby dokázali podporovať svoje obyvateľstvo.
Konceptuálne môžu byť satelitné mestá sebestačné obce mimo svojich väčších metropolitných oblastí. Pri fungovaní ako časť metropoly, v satelitných mestách existuje proces, že obyvatelia sa pohybujú von a zamestnanci do mesta.
Môže to zahŕňať úmyselne plánované mestá, ktoré sa správajú ako "nocľahárne". Satelitné mestá sú zahrnuté v urbánych plánoch miest ako Brazília, Jakarta, Singapur, Dillí a Canberra.
Električková doprava vo Varšave

Električková doprava vo Varšave je systém električkovej siete vo Varšave, ktorá má dĺžku a jazdí na nej 26 denných liniek s celkovou dĺžkou .
Dejiny.
Prvý úsek ešte ako konská železnica, bol otvorený v roku 1866. V meste existovala aj verejná doprava koňmi ťahanými omnibusmi od roku 1822. Do 16 rokov bol systém vystriedaný modernou elektrickou trakciou. Pretože Varšava bola do roku 1918 súčasťou Ruska, električková sieť bola najprv širokorozchodná s rozchodom koľají .
Po varšavskom povstaní a oslobodení bol v roku 1946 pôvodný úsek zrušený a nahradený sieťou s normálnym rozchodom . Nové trate však viedli už po širokých bulvároch, spájali novovybudované sídliská v sovietskom štýle. Po zamietnutí plánu na výstavbu metra na prelome 40. a 50. rokov sa objavila koncepcia podpovrchovej električky. Od tej sa však upustilo a o niekoľko rokov neskôr sa rozhodlo vedenie mesta celú sieť postupne zrušiť a nahradiť autobusmi. To sa začalo diať v 60. a 70. rokoch (ropná kríza a klesajúca výkonnosť Poľska preťahovali výstavbu metra, celoštátny plán na vybudovanie 12 sietí podzemnej dráhy, ktoré by nahradili električkové prevádzky v celej krajine, sa ukázal ako nerealizovateľný). V 90. rokoch sa začali budovať nové trate, otvárané zhruba v 5-ročných intervaloch a skončilo sa s rušením tratí.
Explorer 1

Explorer 1 (oficiálne Satellite 1958 Alpha) bola prvá umelá družica vypustená Spojenými štátmi. Štart sa uskutočnil 1. februára 1958 o 03:47:56 svetového času zo štartovacieho komplexu LC-26A na Atlantickej raketovej strelnici na Cape Canaveral na Floride. Nosnou raketou bola Juno I, ktorá bola vyvinutá zo suborbitálnej rakety Jupiter-C. Tesne pred ním, 4. októbra 1957, bola vypustená sovietska družica Sputnik 1 a 3. novembra 1957 družica Sputnik 2.
História.
Hlavným vedeckým prístrojom na Exploreri 1 bol detektor kozmického žiarenia tzv. Geigerov-Müllerov počítač navrhnutý na meranie radiácie na obežnej dráhe Zeme. Tento experiment vedený doktorom James Van Allen z Univerzity v Iove odhalil oveľa menšie množstvo kozmického žiarenia ako sa očakávalo. Van Allen si myslel, že prístroj sa mohol nasýtiť veľmi silnou radiáciou z pásu nabitých častíc zachytených magnetickým poľom Zeme. Existencia týchto radiačných pásov bola potvrdená iným americkým satelitom vypusteným o dva mesiace neskôr, a podľa ich objaviteľa boli pomenované ako Van Allenove pásy.
Charakteristika.
Explorer 1 krúžil okolo Zeme na elipsovitej obežnej dráhe, v najbližšom bode bol vzdialený 354 km (220 míľ) a v najvzdialenejšom 2515 km (1563 míľ). Jeden oblet mu trval 114,8 minúty a za deň spravil 12,54 obletov. Satelit bol 203 cm dlhý (80") a 15,9 cm široký (6,25") v priemere a vážil 14 kg (30,8 libier). Explorer 1 uskutočnil svoje prvé vysielanie 23. mája 1958. Po viac ako 58000 obletoch 31. mája 1970 vstúpil do atmosféry a zhorel.
Konštrukcia.
Družica bola vybavená detektorom kozmického žiarenia, vnútorným tepelným senzorom, troma vonkajšími tepelnými senzormi, nosovým kužeľovitým tepelným senzorom, mikrometeoritovým nárazovým mikrofónom a prstencom prístrojov mikrometeoritového poškodenia. Informácie z týchto prístrojov boli posielané na Zem 60-miliwatovým vysielačom pracujúcim na 108,03 MHz a 10-miliwatovým vysielačom pracujúcim na 108,00 MHz. Vysielacie antény boli zložené z dvoch laminátových spojených antén v tele satelita a štyroch ohybných výhonkov, ktoré tvorili ohybnú anténu. Otáčanie satelita okolo svojej dlhej osi udržovalo tieto ohybné výhonky natiahnuté. Vonkajší povrch prístrojovej časti bol natretý striedalo pásmi bielej a tmavozelenej, čo satelitu poskytovalo pasívnu kontrolu teploty. Proporcie svetlých a tmavých pasov boli použité na základe štúdií o intervaloch striedania svetla a tmy založených na štartovacom čase, trajektórii, obežnej dráhe a náklone. Elektrický pohon bol zabezpečený ortuťovými nikel-kadmiovými batériami, ktoré tvorili približne 40 % užitočnej hmotnosti družice. Tieto batérie zabezpečovali energiu pre vysokoprúdový vysielač 31 dní a pre nízkoprúdový vysielač 105 dní.
Polnočný denník

Polnočný denník je knižná podoba prvého internetového bestselleru na Slovensku. Kniha vyšla druhýkrát v roku 2006.
Trolejové vedenie

Trolejové vedenie je vedenie, slúžiace na napájanie koľajových vozidiel alebo trolejbusov elektrickou energiou. Je to hlavná súčasť trakčného vedenia. Trolejové vedenie sa skladá zo závesného lana a vodorovného trolejového lana (iné názvy: trolejový drôt, trolejový vodič, trolej), pričom pri trolejbusoch sú závesné laná a trolejové drôty dva vedľa seba. Trolejový drôt je vodič, ktorý slúži na vlastné napájanie vozidla elektrinou; býva z medi alebo ocele a má zvláštny prierez (aby sa dal zhora zachytiť). Je zavesený v danej výške nad koľajou, prípadne v danej výške nad povrchom vozovky. Vozidlo udržiava kontakt s trolejovým vedením prostredníctvom zberača, ktorý sa nazýva trolejový zberač alebo pantograf.
Po prvých pokusoch s elektrickou trakciou v roku 1879 a nasledujúcich rokoch, kedy na napájanie slúžili priamo vzájomne izolované koľajnice alebo napájacia koľajnica, bolo prvýkrát v roku 1881 použité v parížskej električke vrchné napájanie. Vodič v tomto prípade tvorila rúrka.
Názov trolejové vedenie má pôvod v anglickom slove "trolley", čo znamená vozík. Najstaršie trolejbusy boli napájané prostredníctvom vozíka, ktorý sa vozil po vedení. Ťahaný bol pomocou kábla spojeného s vozidlom.
Trolej

Trolej môže byť:
Trakčné vedenie

Trakčné vedenie je sústava elektrických vedení a zariadení na ich upevnenie a delenie, ktorá slúži na napájanie elektrických hnacích vozidiel zberačom. 
Jeho časti sú:
Zdroj.
trakčné vedenie. In:
Hry malých bridžových federácií

Hry malých bridžových federácií je bridžové podujatie organizované EBL, na ktorom sa zúčastňujú reprezentácie malých európskych bridžových zväzov s počtom členov menším než 500, poprípade štátov, ktoré majú vyšší počet členov, ale počet obyvateľov je nízky. Niekedy sa toto podujatie nazýva aj Malé majstrovstvá Európy. Limity na počet členov, či počet obyvateľov sa neberú veľmi striktne, v roku 2011 sa napríklad zúčastnilo družstvo Česka, ktorá v oboch smeroch limity prekračuje, na druhej strane sa v roku 2011 podujatia nezúčastnil Island. Názov podujatia je zatiaľ rozkolísaný, vyskytujú sa názvy:
poprípade príbúda prívlastok "európskych".
V roku 2013 sa konali Hry malých bridžových federácií v Košiciach v rámci projektu Hlavného európskeho mesta kultúry. Organizátorom podujatia boli: Slovenský bridžový zväz, Košický bridžový klub a EBL. Vyhralo družstvo Česka. Slovensko skončilo na 6 mieste. Hier sa zúčastnilo 12 štátov.
V roku 2010 sa HMBO konali v Slovinsku a družstvo Slovenska prekvapujúco zvíťazilo. Možno to považovať za zatiaľ najväčší medzinárodný bridžový úspech Slovenska.
Prvé Hry malých bridžových organizácií sa uskutočnili v Monte Carle 7. - 9.11.2007. Zúčastnilo sa 16 družstiev, medzi nimi i Slovensko. 
Zvíťazilo Bulharsko pred Litvou. Slovensko obsadilo 10. miesto.
Slovensko bolo zastúpené družstvom Bratislava, ktoré skončilo v 1. lige na treťom mieste.
Štefultov

Štefultov je mestská časť Banskej Štiavnice.
Dejiny.
V minulosti to bola samostatná obec. Prvá písomná zmienka je v listine z roku 1514. Nachádza sa v nej vyústenie štôlne Bieber kde bol prvýkrát na svete použitý strelný prach na odstrel hornín a taktiež niekoľko kutacích štôlni. V jednej z nich (pod kultúrnym domom) je veľmi zaujímavý úkaz – ľadové stalaktity počas zimného obdobia.
V roku 1960 bol Štefultov spojený s obcou Sitnianska do jednej obce s názvom Podsitnianska. Obe bývalé obce sú mestskými časťami Banskej Štiavnice a od seba sa delia len potokom. Štefultov sa však od stredoveku vyvíjal ako súčasť mesta Banská Štiavnica a mal aj svojho štvrťmajstra. Systém štvrtí sa zachoval do roku 1980. Na rozdiel od Sitnianskej Štefultov nebol poddanská obec a miesto pôvodného poľnohospodárstva narástol význam baníctva a úpravníctva. Od roku 1784 existuje štefultovská farnosť.
Podsitnianska bola k mestu pripojená 26. novembra 1971. Mestský národný výbor v Banskej Štiavnici dňa 29. marca 1972 rozhodol, že „domy budú očíslované popisnými číslami ako piaty mestský obvod, t.j. arabské číslo domu bolo lomené rímskym číslom V. Od 1. mája 1980 v rámci prečíslovania domov na súpisné a orientačné čísla bola miestna časť Sitnianska označená ako II. miestna časť a Štefultov ako III. miestna časť. Každá miestna časť má samostatné číslovanie objektov.“
Baníctvo.
V Štefultove sa nachádzajú štyri dedičné štôlne:
Hotel Carlton

Hotel Carlton môže byť:
Hotel Radisson Blu Carlton

Hotel Radisson Blu Carlton (staršie Hotel Carlton) je jeden z najluxusnejších a najdrahších hotelov v Bratislave. Je to hotel kategórie **** (štvorhviezdičkový) v historickom jadre mesta na Hviezdoslavovom námestí 3 v blízkosti historickej budovy Slovenského národného divadla, budovy Reduty - sídla Slovenskej filharmónie a amerického veľvyslanectva.
Na mieste hotela stál už v 13. storočí hostinec "U labute" a od roku 1760 hostinec "U troch zelených stromov" (orig. "Zu den 3 grünen Bäumen"). Celý hostinec kúpil v roku 1838 riaditeľ prvej Uhorskej bratislavsko-trnavskej železnice Johann Löwy. Ten ho dal v rokoch 1844 – 1846 prestavať podľa návrhu staviteľa Ignáca Feiglera ml. a premenoval ho na hotel "U zeleného stromu". Z pôvodnej jednoposchodovej budovy tak vznikla trojposchodová s dvoma dvornými krídlami a klasicizujúcou fasádou. Od roku 1905 bolo v budove hotela prvé kino na Slovensku (v Hornom Uhorsku) s názvom "Electro Bioscop".
Od roku 1857 prevzal hotel známy obchodník s vínom Jakub Palugyay, ktorý už od roku 1849 vlastnil v hoteli kaviareň. Palugyajovci prevádzkovali hotel pod názvom "K zelenému stromu" do roku 1912.
Hotelu konkuroval od roku 1860 susediaci hotel "National" s kaviarňou "Savoy". Ten v roku 1908 kúpil od Františka Spenedera Henrich Prüger, ktorý v rokoch 1903 až 1909 pôsobil aj ako manažér hotela Savoy v Londýne. V roku 1911 prikúpil Gervayov dom a v roku 1912 po smrti Karola Palugyaya aj hotel "U zeleného stromu". Všetky tri objekty nechal prestavať v rokoch 1912–1913, čím vznikol hotelový komplex "Savoy-Carlton" otvorený v júni 1913. Meno Carlton vzniklo spojením skratiek mien predošlých majiteľov Karola Palugyaya (Carl) a jeho manželky Antónie (Ton-ka) - Carlton. Krátko na to sa z hotela odsťahovalo 5. októbra 1913 aj kino "Elektrobioscop" na druhú stranu námestia, kde je dodnes pod menom "Mladosť".
Najväčšia prestavba prebehla v rokoch 1925 – 1929 podľa projektu Milana Michala Harminca. Všetky tri budovy sa zjednotili do jedného celku a zvýšili sa o štyri poschodia, vznikla jednotná fasáda a charakteristická vysoká strecha.
V 80. rokoch 20. storočia bol hotel už natoľko schátraný, že sa musela zastaviť jeho prevádzka. Po rekonštrukcii a prestavbe bol hotel otvorený v októbri 2001.
Josef Polášek (architekt)

Josef Polášek (* 27. marec 1899, Kyjov – † 20. december 1946, Brno) bol český architekt, patril k najvýraznejším osobnostiam brnianskeho funkcionalizmu. 
Narodil sa v Boršove, ktorý sa od roku 1960 stal súčasťou mesta Kyjov.
Eagle-Eye Cherry

Eagle-Eye Lanoo Cherry (* 7. máj 1968, Štokholm, Švédsko) je švédsky hudobník. Je synom džezového umelca Dona Cherryho. Jeho sestry Neneh Cherry a Titiyo sú tiež úspešné hudobníčky a jeho nevlastný brat Will Marsden je tenista. Doposiaľ vydal päť albumov, komerčne najúspešnejší bol jeho prvý s názvom "Desireless".
Platobný styk

Platobný styk sú všetky platby, ktoré sa uskutočnia medzi ekonomickými subjektami bez ohľadu na dôvod platenia.
Platobný styk sa môže uskutočniť:
Členenie platobného styku:
SNCF TGV POS

TGV POS je členom rodiny vysokorýchlostných vlakov TGV používaným najmä na LGV Est. POS znamená Paris - Ostfrankreich - Süddeutschland (nemecky: Paríž - východné Francúzsko - južné Nemecko).
Súpravy TGV POS sú číslované ako séria 4400.
Svetový rýchlostný rekord.
súprava TGV POS č. 4402 vytvorila nový svetový rýchlostný rekord (pre vlaky na konvenčnej železničnej trati) 3. apríla 2007. Súprava dosiahla rýchlosť 574,8 km/h (357,2 mph). Najvyššiu rýchlosť súprava dosiahla pri kilometri 193 na LGV Est medzi Meuse a stanicou TGV Champagne-Ardenne. Už predtým však počas rýchlostných skúšok prekonala dovtedajší rekord, neoficiálnym rýchlostným rekordom 554,3 km/h (344,42 mph) 13. februára 2007.
Zoznam katedrál na Slovensku

Toto je zoznam katedrál na Slovensku.
Konkatedrála

Konkatedrála je rímskokatolícka katedrála, resp. kostol, ktorý zdieľa právo byť sídlom biskupa s inou katedrálou. V istom slova zmysle sekundárna katedrála sídla biskupa. Konkatedrálami na Slovensku sú Konkatedrála svätého Mikuláša v Prešove a Konkatedrála Sedembolestnej Panny Márie v Poprade (v rokoch 1995-2008 bol konkatedrálou i Dóm sv. Martina v Bratislave).