burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Petr Kalandra

Petr Kalandra (* 10. marec 1950, Praha – † 7. september 1995, Praha) bol český folk-rockový a bluesový hudobník, gitarista, hráč na ústnu harmoniku a skladateľ. Pôsobil v skupinách Marsyas, A.S.P.M., Blues Session. Patril k vyhľadávaným štúdiovým hráčom, naspieval aj pesničky pre film Tankový prápor.
Už ako dieťa vystupoval v televíznom programe "Hledáme písničku pro děti". S rodičmi žil v Tunise, vo Francúzsku a v USA, čo výrazne ovplyvnilo jeho neskoršiu hudobnú tvorbu.
V 70. rokoch hral s mnohými známymi hudobníkmi. Patrili medzi nich napr. Zuzana Michnová, Jaroslav Hutka, Vladimír Merta, Jan Hrubý či Vladimír Mišík. Od roku 1973 vystupoval so skupinou Marsyas.
V roku 1984 opustil Marsyas a vystupoval v triu A.S.P.M. Od roku 1980 hral aj so skupinou Blues Session. Jeho smrť v septembri 1995 spôsobilo zlyhanie organizmu v nemocnici po páde, pri ktorom si zlomil niekoľko rebier.
Bol prasynovcom ľavicového intelektuála, novinára a literárneho kritika Záviša Kalandru, popraveného v roku 1950 v politickom procese so skupinou Milady Horákovej.
Ikoku Irokoi Romantan

Ikoku Irokoi Romantan (jap.: 異国色恋浪漫譚) je japonská manga od autorky Ajano Jamanovej. Neskôr vzniklo aj rovnomenné OVA anime podľa predlohy mangy.
Príbeh.
Svadba uskutočnená na plavbe do Talianska má spojiť dve skupiny mafie. Mladý vodca Ómi skupiny, "Ranmaru", sa nedobrovoľne ožení s "Kaoru", dcérou z druhej skupiny. Obaja novomanželia sú tvrdohlaví, a tak Ranmaru skončí počas svadobnej noci vonku v bare. Talian "Alberto" sa zaujíma o Ranmara od prvej chvíle, ako ho uvidel a teraz prichádza jeho príležitosť. Mafián zaľúbený do Kaoru je tiež nablízku so svojimi mužmi. Do rána zostáva ešte dlhá chvíľa.
Epizódy.
Zatiaľ vyšla len jedna epizóda.
Jozef Repčík

Jozef Repčík (* 3. august 1986, Brezová pod Bradlom) je slovenský atlét, bežec na 800 metrov. V roku 2007 na MS v atletike zaznamenal v rozbehoch čas 1:46,53 (ktorý by mu vo finále stačil na zlato).
Dňa 12. júna 2008 prekonal 39 rokov starý slovenský rekord Jozefa Plachého v behu na 800 metrov. V Ostrave zabehol čas 1:44,94 min.
Na olympijských hrách 2008 v Pekingu dosiahol v rozbehu na 800 m čas 1:48,64 min. a do semifinále nepostúpil. Celkovo skončil na 46. mieste.
Reader’s Digest Výber

Reader's Digest Výber Slovensko, s.r.o. je slovenská pobočka amerického nakladateľstva a vydavateľstva The Reader's Digest Association Inc., ktorá pôsobí na Slovensku od roku 1996. Jej sídlo je v Bratislave.
Spôsob, akým spoločnosť distribuuje svoje produkty (využíva prevažne zásielkový predaj a postupy direct marketingu) často označujú za kontroverzný.
Cieľovou skupinou vydavateľstva sú predovšetkým celé rodiny a ľudia nad 50 rokov.
Aktivity.
Spoločnosť sa sústreďuje na vydávanie rôznych typov publikácií z mnohých oborov. Ide najmä o:
Medzi ďalšie aktivity spoločnosti patrí aj vydávanie rôznych periodík (časopis "Reader's Digest Výběr, Receptář, Receptář pro zdraví"), hudobných nosičov s hudobnými kompiláciami či vážnou hudbou a videokaziet.
Edícia Najlepšie svetové čítanie.
Táto edícia kníh obsahujúca skrátené verzie svetoznámych románov prináša do slovenského prostredia model, pôvodne známy v USA pod názvom "Reader's Digest Condensed Books," teraz nazývaný "Reader's Digest Select Edition." Edície tohto typu sa však často kritizujú z niekoľkých dôvodov:
Každý z týchto bodov sa pritom interpretuje rôznym spôsobom. Okrem kritických ohlasov existujú tiež protichodné názory. Sama Kłoskowska upozorňuje, že sprístupnenie klasických diel širšiemu publiku v zjednodušenej forme môže byť pozitívne, lebo ho oboznamuje s textami, ktoré by si v plnej verzii nikdy neprečítalo (tzv. proces demokratizácie).
Tézy o vnucovaní amerických či všeobecne kultúrnych vzorov majú aj mnohé obmedzenia. Napríklad teoretik médií Dennis McQuail upozorňuje, že americké kultúrne prvky sa v lokálnych podmienkach vždy interpretujú inak (odlišne od kultúry pôvodu), čím sa oslabuje vplyv cudzej kultúry.
Rovnako anglická Wikipedia opisuje spôsob, ktorým samo vydavateľstvo Reader's Digest celosvetovo adaptuje knihy na lokálne podmienky (napr. obmenou mien či reálií).
Časopis Reader's Digest Výběr.
Na podobnom princípe ako edícia "Najlepšie svetové čítanie" funguje aj česká verzia medzinárodne známeho časopisu "Reader's Digest" (v Česku vydávaný pod názvom "Reader's Digest Výběr"). V tomto prípade však ide o výber nielen z celosvetovo úspešných kníh, ale aj článkov z časopisov.
Spôsob distribúcie.
Rozporuplne sa vníma aj spôsob, akým Reader's Digest distribuuje svoju produkciu. Väčšinu svojich kníh totiž nepredáva v bežnej maloobchodnej sieti, ale formou zásielok na vytipované adresy. Podobne ako iné direct marketingové spoločnosti sa tak stretáva s kritikou:
Samotná spoločnosť Reader's Digest Výber však k jednotlivým bodom kritiky uvádza, že:
Minami-Kasuga

Minami-Kasuga (Kasuga 2, doslova "Južná Kasuga") je centrálny vulkán podmorského vulkanického masívu Kasuga, nachádzajúceho sa v Tichom oceáne medzi vulkanickými ostrovnými oblúkmi Izu a Severné Mariány. Minami-Kasuga je najvyšší z trojice vulkánov masívu. Priama erupcia nebola pozorovaná, no na vrchole vulkánu, ako aj na jeho booch sú početné hydrotermálne polia.
Organové dni Jozefa Grešáka

Organové dni Jozefa Grešáka je medzinárodný hudobný festival, ktorý sa každoročne koná v Bardejove. Vznikol v roku 1992 a jeho zakladateľom bol významný slovenský organista Ivan Sokol. Nesie meno hudobného skladateľa Jozefa Grešáka, ktorý je miestnym rodákom. Hrá sa na organe z. n. Otto Rieger - Budapest. Ide o dvojmanuálový pneumatický kuželkový organ (organový stroj) z roku 1909. Rozsah manuálov C - g3 56 tónov pedálu C - d1 27 tónov. Koncerty sa konajú v Bazilike sv. Egídia.
Eifuku

Eifuku je v súčasnosti neaktívny podmorský vulkán, nachádzajúci sa v Tichom oceáne. Je súčasťou podmorskej vulkanickej reťaze, tiahnucej sa pozdĺž Mariánskej priekopy medzi ostrovnými oblúkmi Izu a Severné Mariány. Sopka, na rozdiel od svojich susedov je podstatne menšia, jej masív je tvorený prevažne bazaltami a andezitmi. Eifuku je jedno z dovch miest na Zemi, kde dochádza k emisii tekutého oxidu uhličitého. Tieto emisie boli objavené expedíciou NOAA v roku 2003.
Daikoku

Daikoku je v súčasnosti neaktívny podmorský vulkán, nachádzajúci sa v Pacifiku, juhovýchodne od vulkánu Eifuku. 50 m široký kráter, nachádzajúci sa na severnom úbočí sopky je miestom emisií roztavenej síry s teplotou až 187 °C.
Ošima-Ošima

Ošima-Ošima je menší ( široký) ostrov nachádzajúci sa v Japonskom mori, asi západne od ostrova Hokkaidó. Ostrov je tvorený dvoma bazaltovo andezitovými stratovulkánmi – "Hiagši-jama" na východnom a "Niši-jama" na západnom okraji ostrova. Obidve centrá momentálne neprejavujú žiadnu aktivitu, no erupcia v roku 1741 si vyžiadala približne 1 500 obetí. Tieto obete však mali na svedomí vlny cunami, ktoré vznikli pri kolapse Higaši-jamy a následnom masívnom zosuve uvoľneného materiálu do mora a zasiahli pobežie Hokkaida, Honšú a Kóree.
Schellenberg

Schellenberg je obec v Lichtenštajnsku. Má 952 ()obyvateľov, katastrálne územie je 3,5 km².
Dejiny.
Územie obce bolo osídlené Keltmi. Po Rímsko-galských vojnách obec patrila Rímskej ríši. Po páde Rímskej ríše bola postupne súčasťou viacerých štátov, okolo 15. stor. sa natrvalo stala súčasťou Rakúska. Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa stala súčasťou Lichtenštajnska.
Triesenberg

Triesenberg je obec v Lichtenštajnsku. Má 2 564 obyvateľov katastrálne územie je 30.0 km². Mesto sa nachádza v nadmorskej výške 884 m n. m.
Externé odkazy.
Mestská stránka
Edward George Gibson

Edward George „Ed“ Gibson (* 8. november 1936, Buffalo) je americký vedec a bývalý kozmonaut zo stanice Skylab. 
Život.
Mladosť a výcvik.
Ako dieťa bol často chorý a často ležal v nemocnici. Otec sa rozhodol uzdraviť ho intenzívnym športovaním, nútil ho často behať a hrať futbal. Liečebná kúra dokonale zabrala. Po základnej a strednej škole sa dostal na University of Rochester a v roku 1959 ju úspešne absolvoval. V roku 1965 dokázal obhájiť doktorát fyzikálnych vied na kalifornskom technologickom inštitúte (California Institute of Technology). Potom prijal miesto v laboratóriu praktických výskumov firmy Phileo Corp. Napísal monografiu s názvom "Pokojné Slnko". Je ženatý a má štyri deti. Do tímu kozmonautov bol prijatý v júni 1965. Najprv prešiel ročným leteckým výcvikom na vojenskej základni Williams v Arizone, potom nasledoval vlastný kozmonautický výcvik. 
Let do vesmíru.
Kozmická loď Skylab 4 odštartovala z kozmodrómu na myse Canaveral v novembri 1973. Na palube boli s Gibsonom ešte kozmonauti Gerald Carr a William Pogue. Ešte v deň štartu sa spojili s orbitálnou stanicou Skylab 1 a zostali na nej rekordnú dobu takmer 3 mesiace (84 dní). Bola to posledná expedícia na túto stanicu, vyplnená desiatkami vedeckých pokusov, výstupov do vesmíru a sledovaním vtedy dobre viditeľnej Kohoutkovej kométy. Spiatočná cesta na Zem prebehla bez problémov a pristátie na hladine Tichého oceánu tiež.
Po lete.
Po niekoľkých mesiacoch od návratu na Zem sa Gibson rozhodol z NASA odísť a v spoločnosti Aerospace Corporation sa venoval vyhodnocovaniu celého programu Skylab. Podieľal sa aj na príprave možných využití pripravovanej európskej orbitálnej stanice Spacelab. V marci 1977 sa k NASA na tri roky vrátil. V roku 1993 bol prezidentom spoločnosti Gibson International Corp. v Carlsbade.
Grauspitz

Grauspitz je najvyšší vrch Lichtenštajnska, ktorý sa nachádza na hranici Lichtenštajnska a Švajčiarska v pohorí Rätikon. Je to dvojvrchol, skladajúci sa z hory Hintergrauspitz () a Vordergrauspitz ().
Prístup.
Na vrchol nevedia žiadna turistická značka. Výstup začina od údolnej stanice lanovky Alpli Bahn vo švajčiarskom meste Malans.
Najlahší výstup je zo švajčiarskej strany zo salaša Ijes. Odtiaľto sa stúpa po trávnatom povrchu až na skalnatý Vordergrauspitz.
Pri výstupe na tento vrchol je lepšie podísť Hintergrauspitz z južnej strany a pretraverzovať do sedla, ktoré sa nachádza medzi Hintergrauspitz a Vordergrauspitz. Zo sedla sa potom pokračuje po úzkom skalnatom hrebeni.
Hora je vzhľadom na obťažnosť málo navštevovaná.
Zbojnícky hrad

Zbojnícky hrad (iné názvy: Zbojnícky zámok, Solivar, Soľnohrad, Soľný hrad, Nový Soľnohrad) je hradná zrúcanina v obci Ruská Nová Ves (v blízkosti Prešova-Solivaru) juhovýchodne od vlastnej dediny Ruská Nová Ves v Slanských vrchoch na vrchu Zámek (661 m n. m.).
Dejiny.
Hrad dal postaviť Juraj Bokša v posledných rokoch 13. storočia ako náhradu za predchádzajúci hrad (príp. dva hrady) nazývaný/-é takisto Soľnohrad (či Soľný hrad), ktorý/-é sa nachádzal/-i v dnešnom Prešove v dnešnej mestskej časti Solivar. Nový hrad má doložený názov Castrum S(o)owar. Jeho majitelia si zmenili rodové meno na Šóš.
V priebehu storočí postupne vlastnili hrad rôzni majitelia. Najdlhšie, i keď s prestávkami, ho však vlastnila rodina Šóšovcov až do roku 1671. Od toho roku, okrem jednej výnimky, nie sú o hrade žiadne zmienky. Posledná zmienka je z roku 1715, kedy bol hrad zbúraný na základe uznesenia krajského snemu.
Poloha.
Zvyšky zrúcanín ležia na západnom úpätí vrchu Tri chotáre () na strmom mieste zvanom Zámok ()
v katastrálnom území obce Ruská Nová Ves.
Prístup.
Na hrad sa dostanete priamo z Prešova po červenej značke smerom do Ruskej Novej Vsi, odtiaľ pokračujete, až prídete pod Soľnohrad (Zbojnícky hrad).
Súčasný stav.
Zvyšky kamenného hradu sú na skalnej vyvýšenine s rozmermi 45x, ktorá má na severnej, južnej i západnej strane strmé zrázy. Jej klesanie východným smerom vytváralo dve prirodzené pri stavbe hradu upravované terasy. V juhozápadnej časti v „hornom hrade“, s rozmermi 45x bola pri okraji plošiny štvorcová veža s rozmermi 8x8 m (zachovaná iba polovica). Jej interiérová kruhová časť s priemerom mala drevené trámové stropy. Horný hrad na okrajoch skalnej plošiny chránilo kamenné obvodové opevnenie, z ktorého sa zachoval 130-centimetrový fragment na južnej strane. V strede vrcholovej plošiny neďaleko veže bola väčšia palácová stavba s rozpoznateľnými rozmermi 17x, ktorej suterén bol pod úrovňou skaly. Severná obvodová strana paláca bola súčasťou obvodového opevnenia. Výškový rozdiel () a úzky nástupný priestor pravdepodobne dovoľovali iba peší výstup do horného hradu. Na tejto jedinej schodnej strane, po ktorej viedla i prístupová cesta, bol hrad chránený širokou priekopou, ktorá je dodnes hlboká 2,5 – 3 metre. Na nižšie položenom „dolnom nádvorí“, ktoré je dlhé 10 metrov, sa na severnej strane zachovala iba časť murovaného obvodového opevnenia, s hrúbkou muriva a časť kruhovej veže s priemerom . Tento obvodový múr sa zrejme tiahol po celej dĺžke nádvoria až ku vstupnej bráne. V konfigurácii terénu je hradný vrch dobre čitateľný a zo skalnej plošiny je nádherný výhľad.
Okolie.
Blízke hrady:
Národný park Sagarmáthá

Národný park Sagarmáthá (iné názvy: Národný park Sagarmátha, Národný park Sagarmatha) je chránené územie, ktoré sa nachádza v Nepále a zaberá časť Himalájí vrátane južnej strany Mount Everestu. Park bol založený 19. júla 1976. Nachádza sa v ňom jedinečné prírodné bohatstvo v podobe fauny i flóry. Hlavne vďaka tomu bol park v roku 1979 zapísaný na Zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Amselfall

Amselfall je vodopád v národnom parku Saské Švajčiarsko. Nachádza sa asi 1 km severne od skalnej vyhliadkovej terasy Bastei v údolí Amselgrund nad turistickou chatou Amselfallbaude. Dosahuje výšky približne 10 m.
Biebrzanský národný park

Biebrzanský národný park () je národný park v Poľsku.
Nachádza sa v Podlaskom vojvodstve na severovýchode Poľska. Severovýchodná hranica parku je blízko Bieloruska. Parkom preteká rieka Biebrza.
Park bol založený 9. septembra 1993 ako jeden z 23 poľských národných parkov. Roku 1995 bol zapísaný na zoznam ramsarských mokraďov.
Má rozlohu a je tak najväčším národným parkom Poľska.
Národný park Thayatal

Národný park Thayatal (doslova „Údolie Dyje“) je rakúsky národný park, ležiaci na hranici Dolného Rakúska a Česka. Jeho územie nadväzuje na český Národný park Podyjí. Výmera chráneného územia je a je najmenším národným parkom v Rakúsku. 
Chráni sklanaté riečne údolia rieky Dyje v dĺžke . Územie z väčšiny pokrývajú lesy (až 90 %) ostatné plochy tvoria suché trávniky, vresoviská, lúky a vodné plochy.
Priamo v národnom parku leží obec Hardegg a turisticky atraktívny hrad Hardegg a zrúcanina hradu Kaja.
Svetový pohár v skokoch na lyžiach

Svetový pohár v skokoch na lyžiach je seriál pretekov v skokoch na lyžiach, ktorý každoročne organizuje medzinárodná lyžiarska federácia (FIS). Založil ju Torbjørn Yggeseth pre sezónu 1979/80. Ženy začali súťažiť počas sezóny 2011/12.
Pravidlá.
Preteky jednotlivcov.
Víťazom celkového poradia pretekov jednotlivcov sa stáva pretekár s najvyšším počtom bodov po skončení sezóny.
Pretekár môže vo svetovom pohári pretekať len vtedy ak už bodoval v rámci letnej grand prix alebo v kontinentálnom pohári v súčasnej alebo minulej sezóne. Zároveň musí ho prihlásiť národný športový zväz.
Na štarte pretekov môže byť maximálne 6 pretekárov z jednej krajiny, okrem pretekárov z usporiadavajúcej krajiny, ktorá môže tento počet zdvojnásobiť.
Pred štartom pretekov sa zväčša usporiadáva kvalifikácia. Z nej automaticky postupuje najlepších 10 pretekárov podľa priebežného hodnotenia svetového pohára a ďalších 40 na základe najlepšieho bodového zisku.
Hlavná súťaž je rozdelená na dve kolá. V prvom nastúpi 50 postupujúcich z kvalifikácie. Na základe bodového zisku v prvom kole postúpi do druhého najlepšia tridsiatka, ktorá v ňom štartuje v obrátenom poradí.
Výnimočný prípad sú preteky Turné štyroch mostíkov. Tam sa využíva tzv. K.O. systém. Na základe výsledkov z kvalifikácie sa utvoria dvojice (1. z kvalifikácie proti 50, 2. proti 49...) a pretekári s lepším bodovým ziskom z dvojice a piati porazení z najlepším bodovým ziskom z porazených (tzv. lucky looser) postúpia do druhého kola, kde sa už preteká klasickým systémom.
Prehľad sezón svetového pohára.
Poradie tímov
Diaľnica A92 (Nemecko)

Diaľnica A92 () je 134 kilometrov dlhá diaľnica v Nemecku smerujúca z Mníchova na severovýchod do mesta Deggendorf. Vystavaná bola v priebehu 60. až 80. rokov 20. storočia. Zaujímavosťou je, že na 134 kilometrovej diaľnici sa doteraz nenachádza ani jediná čerpacia stanica.
História.
Diaľnica A92 bola na rozdiel od mnohých iných zaradená do nemeckej diaľničnej siete až koncom 60. rokov. Vtedy vznikol plán na rozšírenie spolkovej cesty 11 "(B11)" na štvorprúdovú na trase A99 - A9 - A3. V roku 1968 sa začalo s výstavbou päťkilometrového obchvatu obce Wallerwirt. V marci 1969 spolková ministerka dopravy oznámila, že namiesto rozšírenia cesty B11 sa uskutoční výstavba diaľnice "A120" Mníchov - Deggendorf, s tým, že čiastočne budú využité niektoré úseky spomínanej cesty B11. 
V roku 1969 sa začali stavebné práce na obchvate obce Wallersorf. Nasledujúci rok sa rozostaval i 6 km dlhý úsek "Wallersdorf - Plattling". Oba spomínané úseky v celkovej dĺžke 11 km boli sprejazdnené spoločne 9. novembra 1972. Veľmi skoro sa medzi ľuďmi začal pre túto diaľnicu používať názov "Päťminútová diaľnica (5-Minuten-Autobahn)". 
Na opačnom konci plánovanej diaľnice, pri Mníchove, bol od roku 1970 vo výstavbe spoločne s nádržou pre olympijské preteky veslárov a rýchlostných kaniostov i krátky štvorkilometrový úsek Unterschleißheim - Oberschleißheim. Úsek sprejazdnili ešte pred začatím olympijských hier v roku 1972. 
V roku 1969 sa začalo s prvými plánmi na obchvate mesta Landshut. Po preskúmaní prírodných podmienok a po vykonaní hlukových štúdií bol odporúčaný variant, ktorý predpokladal výstavbu asi 1 km dlhého tunela pod časťou Landshut-Altdorf. Výstavba, ale i následná prevádzka obchvatu s tunelom by však bola finančne veľmi nákladná, preto sa v roku 1974 vykonali doplnkové štúdie na severnom okraji mesta Landshut a bola stanovená definitívna trasa obchvatu (Moosburg an der Isar - Landshut - Essenbach). Úsek dlhý 21 km bol odovzdaný do prevádzky v októbri 1984.
Ešte v roku 1978 boli dané do prevádzky tri úseky s celkovou dĺžkou 30 km: "Feldmoching - Oberschleißheim", "Neufahrn - Freising-Ost" a "Plattling-West - diaľnica A3". V roku 1980 bol dobudovaný úsek "Unterschleißheim - Neufahrn". Výstavba diaľnice bola zavŕšená v rokoch 1987 a 1988, keď boli do prevádzky postupne odovzdané úseky "Landshut - Dingolfing", "Freising - Moosburg" a "Dingolfing - Wallersdorf". Medzitým bola diaľnica prečíslovaná z" A120" na súčasné označenie "A92".
Svetový pohár v skokoch na lyžiach 2008/2009

Svetový pohár v skokoch na lyžiach 2008/2009 je 30. ročníkom svetového pohára v skokoch na lyžiach. Začal sa 29. novembra 2008 v Kuusame na mostíku Rukatunturi a skončí sa 22. marca v Planici na mamuťom mostíku Letalnica.
Preteky jednotlivcov.
Kuusamo.
 HS142 Rukatunturi, Fínsko
Trondheim.
 HS131 Granåsen, Nórsko
 HS131 Granåsen, Nórsko
Pragelato.
 HS140 Stadio del Trampolino, Taliansko
 HS140 Stadio del Trampolino, Taliansko
Poznámka:
Engelberg.
 HS137 Gross-Titlis-Schanze, Švajčiarsko
 HS137 Gross-Titlis-Schanze, Švajčiarsko
Turné štyroch mostíkov.
Oberstdorf.
 HS137 Schattenbergschanze, Nemecko
Garmisch-Partenkirchen.
 HS140 Große Olympiaschanze, Nemecko
Innsbruck.
 HS130 Bergiselschanze, Rakúsko
Bischofshofen.
 HS140 Paul-Ausserleitner-Schanze, Rakúsko
Tauplitz/Bad Mitterndorf.
 HS200 Kulm, Rakúsko
 HS200 Kulm, Rakúsko
Zakopane.
 HS134 Wielka Krokiew, Poľsko
 HS134 Wielka Krokiew, Poľsko
Whistler.
 HS140 Whistler Olympic Park, Kanada
 HS140 Whistler Olympic Park, Kanada
Sapporo.
 HS134 Mt. Okura Ski Jump Stadium, Japonsko
 HS134 Mt. Okura Ski Jump Stadium, Japonsko
Willingen.
 HS145 Mühlenkopfschanze, Nemecko
Klingenthal.
 HS140 Vogtlandarena, Nemecko
Oberstdorf.
 HS213 Heini-Klopfer-Skiflugschanze, Nemecko
Preteky družstiev.
Kuusamo.
 HS142 Rukatunturi, Fínsko
Poznámka:
Willingen.
 HS145 Mühlenkopfschanze, Nemecko
Najlepšia desiatka v priebežnom poradí celkového hodnotenia SP.
Legenda
Martin Schmitt

Marin Schmitt (* 29. január 1978, Villingen-Schwenningen, Nemecko) je bývalý nemecký skokan na lyžiach. Dvakrát vyhral celkové hodnotenie svetového pohára (1998/99 a 1999/2000) a získal 4 zlaté medaily na majstrovstvách sveta. Je držiteľom aj dvoch medailí z olympijských hier.
Bodová grupa

Bodová grupa je množina prvkov symetrie, ktorej operácie ponechávajú aspoň jeden bod telesa v priestore nepohyblivý. Tejto požiadavke vyhovuje 8 (beztranslačných) prvkov symetrie: 1, 2, 3, 4, 6, -4, i, m. Tieto prvky a ich možné kombinácie tvoria 32 kryštalografických bodových grúp (kryštalografické oddelenia), ktorými možno charakterizovať symetriu vonkajších tvarov kryštálov.
Staré rumunské kráľovstvo

Staré rumunské kráľovstvo alebo staré kráľovstvo alebo Regat (po rumunsky: "Vechiul Regat") je označenie pre tú časť územia Rumunska, ktorá k nemu (teda vtedy k Rumunskému kráľovstvu) patrila už pred prvou svetovou vojnou. 
Pojem sa začal používať po prvej svetovej vojne, keď sa územie Rumunského kráľovstva zväčšilo pripojením Sedmohradska, Banátu, Besarábie a Bukoviny, čím vzniklo Veľké Rumunsko.
Horse Guards Parade

Horse Guards Parade je veľké prehliadkové priestranstvo vo Whitehalle v centre Londýna. Pôvodne to bolo súčasťou "Whitehallského paláca", kde sa v dobe Henricha VIII. konali rytierské turnaje. Bolo tiež miestom každoročných osláv narodenín Alžbety I.
Táto oblasť bola používaná na prehliadky a iné reprezentatívne udalosti od 17. storočia. Každý rok sa tu odohráva obrovská prehliadka na oslavu kráľovniných narodenín – "Trooping the Colour".
Na konci 20. storočia sa toto priestranstvo začalo používať na menej významné príležitosti, ale aj ako parkovisko pre štátnych zamestnancov. Po teroristickom útoku IRA 7. februára 1991, ktorý bol spôsobený výbuchom bomby v zaparkovanej dodávke, bolo parkovanie a aj parkovisko zrušené.
Prehliadkové priestranstvo je na západnej strane otvorené do "Horse Guards Road" a St. James’s Parku. Na severe je ohraničené budovami "Old Admiralty" a "Admiralty Citadel", na východe budovou "Horse Guards" – bývalým veliteľstvom Britské armády a na juhu "HM Treasury" a zadnou stenou Downing Street číslo 10 – oficiálnym sídlom predsedu britskej vlády. Vstup do tejto časti Horse Guards Parade je teraz z bezpečnostných dôvodov uzavretý a pre turistov neprístupný.
Prehliadkové priestranstvo je lemované množstvom pamätníkov a trofejí, vrátane soch poľných maršalov "Kitchenera", "Robertsa" a "Wolseleyho", tureckého delá vyrobeného v roku 1542, ktoré bolo ukradnuté v roku 1801 v Egypte a Kádizského pamätníka.
V dobe konania Letných olympijských hier 2012 má byť Horse Guards Parade miestom konania súťaží plážového volejbalu. Majú byť vybudované dve ihriska a rovnako ako pri oslavách "Trooping the Colour" dočasné hľadiská s kapacitou pre 5 000 a 12 000 divákov.
Veľké Rumunsko

Veľké Rumunsko (po rumusky: "România Mare") je neformálny názov pre územie Rumunského kráľovstva v rokoch 1918/1919 - 1940 (teda medzi prvou a druhou svetovou vojnou). 
Bol to štát s najväčšou rozlohou, aký kedy Rumuni mali (295,649 km²). Súčasťou jeho územia boli Severná Bukovina, Besarábia, Moldavsko (okrem Podnesterska), Budžak, Južná Dobrudža, Sedmohradsko a Banát.
Kvant-1

Kvant-1 alebo len Kvant bol jeden z modulov kozmickej stanice Mir, prvý špecializovaný modul stanice. Jeho dĺžka bola 5,8 metra skladal sa z troch úsekov. Disponoval dvoma spojovacími uzlami a 4 priezormi. Účelom modulu boli hlavne astrofyzikálne pozorovania, čomu zodpovedalo aj jeho vybavenie.
Konštrukcia modulu.
Prvé dva úseky, laboratórny úsek a prechodová komora, boli hermetizované. Za nimi sa nachádzal nehermetizovaný úsek vedeckých prístrojov, ktorého základ tvorila tuhá priehradková konštrukcia v tvare pravidelného osemuholníka. Laboratórny úsek mal tvar valca a na jeho povrchu boli nainštalované radiátory termoregulačného systému. Jeho predná kónická časť prechádzala do spojovacieho uzla. Na opačnej strane valcového úseku nadväzovala valcovitá prechodová komora zakončená pasívnym spojovacím ulom. Hlavnú časť vedeckého vybavenia modulu Kvant tvorilo observatórium "Rentgen" s hmotnosťou . 
Súhrnná hmotnosť všetkých vedeckých prístrojov v module bola 1,4 tony. Hermetizovaný priestor mal objem 40 m3. Zásobovanie elektrickou energiou mu zabezpečovali ďalšie časti stanice, pretože sám neniesol žiadne solárne panely (hoci mal príchytky na ich prípadné dodatočné upevnenie).
Priebeh letu.
Kvant-1 odštartoval z kozmodrómu Bajkonur 31. marca 1987. Do vesmíru ho vyniesla nosná raketa Proton-K. Vzletová hmotnosť objektu bola . 5. apríla boli zahájené jeho prípravy na stretnutie a spojenie sa so základným blokom, prvým modulom Miru. Posádka Miru, Jurij Viktorovič Romanenko a Alexander Lavejkin, sedela počas pokusu o spojenie pre prípad havárie v skafandroch v transportnej kozmickej lodi. Vo vzdialenosti 37 metrov od základného bloku sa z Kvantu vysunula vodiaca tyč stretávacieho zariadenia. Približovanie pokračovalo až do vzdialenosti 200 metrov, kedy sa telesá voči sebe pohybovali vzájomnou rýchlosťou /s. Potom došlo k vypojeniu riadiaceho systému a moduly sa navzájom minuli o 10 metrov.
Druhý pokus o spojenie prebehol 9. apríla. V čase 00:35:58 UT sa spojovacie uzly Kvantu a základného bloku síce zachytili, ale nedošlo k hermetickému spojeniu telies. Pri elektromechanickom priťahovaní modulu sa posun zastavil vo vzdialenosti z potrebných . O dva dni neskôr riadiace stredisko rozhodlo o neplánovanom výstupe vtedajšej posádky do otvoreného priestoru. Kozmonauti prerúčkovali k zadnej časti stanice a okolo 20:43 UT oznámili riadiacemu stredisku, že plochy oboch spojovacích uzlov asi o centimeter nedoliehajú. Po vyšraubovaní spojovacej tyče Kvantu a vzdialení telies sa zistilo, že príčinou bol textilný vak - podľa jedného zdroja sáčok s hygienickými potrebami, podľa iného vak s odpadom, ktorý sa tam nedopatrením dostal. Kozmonauti predmet odstránili a očistili spojovacie plochy. Potom, ako prví ľudia v histórii, priamo sledovali automatické spojenie modulov.
Rumunské kráľovstvo

Rumunské kráľovstvo (po rumunsky: "Regatul României"; 1919 – 1940 neformálne aj Veľké Rumunsko) bol rumunský štát, parlamentná monarchia, v období od 13. marca 1881 do 30. decembra 1947. 
Rumunské kráľovstvo začalo panovaním kráľa Karola I., ktorý v rumunskej vojne o nezávislosť vybojoval krajine nezávislosť a skončilo sa abdikáciou kráľa Michala I. dňa 30. decembra 1947 nariadenou Sovietskym zväzom s tichým súhlasom jeho spojencov (ako výsledok Jaltskej konferencie).
Rumunskému kráľovstvu predchádzalo Rumunské kniežatstvo (1859 – 1881). Koncom prvej svetovej vojny sa k Rumunskému kráľovstvu pripojilo Sedmohradsko, Besarábia a Bukovina, preto sa pre obdobie rokov 1919 – 1940 neformálne nazýva aj Veľké Rumunsko. Začiatkom druhej svetovej vojny (1940) boli severné Sedmohradsko, Besarábia a Južná Dobrudža postúpené Maďarsku, ZSSR a Bulharsku. Z týchto území prežilo iba severné Sedmohradsko, ktorého územie bolo obnovené ku koncu druhej svetovej vojny. V roku 1947 bola monarchia nahradená komunistickým režimom.
Vodná elektráreň

Vodná elektráreň je výrobňa elektrickej energie. Predstavuje technologický celok, premieňajúci potenciálnu energiu vody na elektrickú energiu. 
Bežná vodná elektráreň sa skladá z priehradnej hrádze alebo stavidla, ktoré zadržuje vodu a strojovne s turbínami a generátormi na výrobu elektrickej energie. Takúto stavbu nazývame aj vodné dielo.
Rozdelenie vodných elektrární.
Vodné elektrárne delíme na:
Konštrukcia.
Množstvo využiteľnej energie vodného toku závisí na spáde, vzájomnom prevýšení dvoch rôznych vodných hladín a na množstve pretekajúcej vody (prietoku vody). Pre energetické využitie vodného toku býva väčšinou nutné umelo vytvoriť výškový rozdiel hladín, čo dosahujeme tzv. "vzdutím" vody pomocou stavidla alebo priehradnej hrádze. Prečerpávacie vodné elektrárne majú spravidla dve nádrže s výškovým rozdielom vodných hladín neraz i niekoľko sto metrov. (PVE Čierny Váh má výškový rozdiel hladín 427 m.)
Hrádza priehrady býva betónová alebo sypaná a nachádzajú sa v nej revízne, vetracie a drenážne chodby. Oceľovým potrubím s regulačnými klapkami je voda privádzaná k turbínam. Samotná elektráreň sa zväčša nachádza pod priehradnou hrádzou, ojedinele je do nej vstavaná.
Najväčšie vodné elektrárne.
Vodnou elektrárňou s najväčším inštalovaným výkonom na svete, 22 500 MW, je priehrada Tri rokliny na rieke Jang-c’-ťiang v Číne. Z vodných elektrární na Slovensku má najvyšší výkon prečerpávacia vodná elektráreň Čierny Váh s inštalovaným výkonom 735 MW a Vodné dielo Gabčíkovo s výkonom 720 MW. Liptovská Mara má výkon 203 MW, Vodné dielo Mikšová 93,6 MW, Vodné dielo Žilina 72 MW a Oravská priehrada 21,75 MW.
Na Slovensku sa využíva predovšetkým potenciál rieky Váh, kde bola vybudovaná sústava 22 vodných elektrární, nazývaná aj Vážska kaskáda. Veľké priehrady boli postavené aj na Dunaji, Orave a Hornáde.
K menším, ale historicky hodnotným vodným elektrárňam patrí kežmarská Turbína. Jej zariadenie pochádzajúce z roku 1910 je dodnes v prevádzke.
Tři čuníci

Tři čuníci je album Jaromíra Nohavicu z roku 1994. Album je záznamom z koncertného vystúpenia z olomouckého klubu U-klub Olomouc. Pesničky na albume sú venované deťom a ich častou témou sú zvieratá.
Sonja Nefová

Sonja Nefová (* 19. apríl 1972, Heiden, Švajčiarsko) je bývala švajčiarska lyžiarka. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhrala 26. januára 1996. Celkovo vyhrala 15 pretekov Svetového pohára. Špecializovala sa najmä na točivé disciplíny, slalom a obrovský slalom.
Alexandra Meissnitzerová

Alexandra Meissnitzerová (* 18. jún 1973, Abtenau, Rakúsko) je bývala rakúska lyžiarka. Špecializovala sa najmä na kĺzavé disciplíny, zjazd a super-G. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhrala 7. decembra 1995. Celkovo štartovala v 310 pretekoch Svetového pohára, z ktorých 14 vyhrala a 44x skončila na pódiu.
Divné století

Divné století (1996) je siedmym albumom Jaromíra Nohavicu. Je to jeho prvý album, ktorý nahral s radom hostí a s kapelovými aranžemi. Tie z väčšej časti vytvoril Vít Sázavský, niektoré sú dielom Karla Plíhala a Radka Pastrňáka. Je to tiež prvý album, kde nahral niektoré piesne s heligónkou („Danse macabre“, „Až to se mnu sekne“).
Autorom všetkých piesní je Jaromír Nohavica, okrem Až to sa mnu sekne, ktorú zložil spolu s Pavlom Dobešom. Po vydaní dosky Nohavica začal turné s Kapelou, záznam z koncertu vyšiel v roku 1998 na CD "Koncert". Z Kapely neskôr vznikla skupina omg.
Zoznam piesní.
V pôvodnom širšom výbere piesní bola tiež skladba Ženy, ktorú potom Jaromír Nohavica naspieval na prvú platňu skupiny Neřež ("Neřež", 1998) a v upravenej (skrátenej) verzii aj na "Babylon" (2003). Pri práci v štúdiu uvažovali aj o zaradení „Jdou po mně jdou“, ktorá však vyšla až na CD "Koncert" (1998).
Ocenenia.
Album je všeobecne považovaný za najlepší Nohavicov album (niekedy spolu s Mikymauzoleom). Získal Anděla v kategórii „album roku“. V ankete časopisu Rock a pop o "dosku dosiek deviatej dekády" sa v novinárskej ankete umiestnil na piatom, v reading na druhom mieste.
Reedícia.
Album vyšiel v reedícii v roku 1998 v rámci "3x Jarek Nohavica".
Divné století v televízii.
Česká televízia natočila v roku 1996 v brnianskom štúdiu 28 minútový film Divné století, ktorý obsahuje klipy väčšiny pesničiek z albumu prekladanej hovorenými vstupmi Jaromíra Nohavicu. V klipoch, ktoré sú považovaného za krčmové hranie v prvej polovici 20. storočia, účinkujú všetci, ktorí nahrávali album, okrem Miroslava Klusa. Film režíroval Vojtěch Fatka.
Werner Heel

Werner Heel (* 23. marec 1982, Merano, Taliansko) je taliansky lyžiar. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhral 29. februára 2008. Celkovo vyhral Heel 3 preteky Svetového pohára.
Zino Francescatti

Zino Francescatti, vlastným menom René-Charles Francescatti (* 9. august 1902, Marseille, Francúzsko – † 17. september 1991, La Ciotat), bol francúzsky husľový virtuóz, jeden z najvýznamnejších huslistov 20. storočia.
Životopis.
Narodil sa do hudobníckej rodiny, obaja jeho rodičia boli huslisti. Už od raného veku prejavoval výnimočný talent a od troch rokov začal pravidelne cvičiť. V piatich rokoch debutoval na verejnom recitále a rýchle napredovanie mu umožnilo predstaviť sa v desiatich rokoch s Beethovenovým Husľovým koncertom.
Od roku 1927 pôsobil ako učiteľ na "École Normale de Musique" v Paríži a stal sa tiež dirigentom. V roku 1931 absolvoval prvé svetové turné vrátane amerického debutu. Po skončení druhej svetovej vojny pokračoval vo svojej úspešnej medzinárodnej kariére až do roku 1976. V roku 1987 bola na jeho počesť v Aix-en-Provence zorganizovaná medzinárodná husľová súťaž. 
Zomrel v roku 1991 vo francúzskom La Ciotat vo veku 89 rokov.
Charakter hry.
Francescattiho štýl hry je charakteristický – dominuje mu mimoriadna technika vzbudzujúca dojem ľahkosti, typicky lyrický a hrejivý tón a poetický charakter hry, vďaka čomu vynikal hlavne ako interpret koncertov elegantného, lyrického rázu. Jeho interpretáciu sprevádzala vrelosť, silné nasadenie a spontánnosť, kvôli čomu sa niekedy nechal strhnúť na úkor potrebného odstupňovania dynamiky či dokonca tempa.
Nahrávky.
Francescatti vytvoril niekoľko nahrávok, takmer výhradne koncertného, menej sólového repertoáru. Medzi najvýznamnejšie patria nahrávky Paganiniho "Husľového koncertu č. 1" a Saint-Saensovej skladby "Introdukcia a Rondo Capriccioso", obe hodnotené ako jedny z najlepších, ak nie najlepšie v histórií. Medzi ďalšie vynikajúce a cenené nahrávky patria "Husľový koncert e mol" Mendelssohna-Bartholdyho, Saint-Saensov "Husľový koncert č. 3" a Bruchov "Husľový koncert č. 1".
Centrálne Západné Karpaty

Centrálne Západné Karpaty, niekedy označované ako slovakidy sú geologická oblasť Západných Karpát, v koncepciách rôznych autorov zahŕňa pásmo jadrových pohorí, veporské a gemerské pásmo niektorí k nemu zaraďujú aj bradlové pásmo. Paleogeograficky zodpovedajú oblasti, ktorá bola od mezozoika vymedzená zo severu Váhickým a z juhu Meliatskym oceánom. V mnohých zjednodušených geologických a geomorfologických členeniach sa jednotky zaraďované do Centrálnych Západných Karpát priraďujú k Vnútorným Západným Karpatom.
Vývoj.
Najstarší vývoj Centrálnych Západných Karpát možno sledovať v kryštalinických horninách tatrika, veporika a gemeriku. Tieto oblasti poskytujú dôkazy o staršej hercýnskej prípadne i kaledónskej orogenéze. Pozícia týchto celkov bola v období vrchného paleozoika však odlišná od dnešnej. Pôvodne sa nachádzali viac na západ (približne v oblasti dnešného Švajčiarska) a na východ pozdĺžne prechádzali do oblasti oravika, ktoré tvorilo šelf Českého masívu. Do dnešnej pozície sa dostali v priebehu terciéru po uzavretí Valaiského oceánu a následnom zvrásnení bradlového a flyšového pásma v závere alpínskej orogenézy. Pri týchto procesoch došlo k rotácii bloku Alcapy na niektorých miestach až o 90° proti smeru hodinových ručičiek. Extenzia spojená so subdukciou Valaiského oceánu spôsobila vznik neogénnych kotlín a karpatských vulkanitov.
Rumunské kniežatstvo

Rumunské kniežatstvo je obvyklé označenie rumunského štátu od roku 1859 (alebo od 1861/1862) do roku 1881. Oficiálne sa nazýval (24. január 1859 – 11. december 1861) Zjednotené kniežatstvá Moldavska a Valašska, 11. december 1861 – 1. júl 1866 Zjednotené rumunské kniežatstvá alebo polooficiálne Rumunsko, 1866 – 1881 Rumunsko. 
Do roku 1859 (ale aj neskôr) sa zodpovedajúce územie zvyklo označovať ako Podunajské kniežatstvá, po prvej svetovej vojne zas ako staré rumunské kráľovstvo.
Na čele Rumunského kniežatstva stálo knieža (1859 – 1866 Alexandru Ioan Cuza, 1866 – 1881 Karol I.). Vzniklo de facto zvolením Alexandra Cuzu sa spoločného vládcu Moldavska aj Valašska v roku 1859 resp. zmenou názvu štátu na Zjednotené rumunské kniežatstvá v roku 1861 resp. prvým zasadaním spoločného parlamentu oboch týchto kniežatstiev v roku 1862. Spočiatku bolo voľnou súčasťou Osmanskej ríše, 10. mája 1877 od nej vyhlásilo nezávislosť, 13. júla 1878 bola táto nezávislosť uznaná. 
V roku 1881 ho vystriedalo Rumunské kráľovstvo.
Sfakiani

Sfakiani alebo Sfakčania (gr. Σφακιανοί - Sfakiani) je etnická skupina Grékov juhozápadnej Kréty; sú to priami potomkovia starogréckeho kmeňa Dórov. Žijú v hornatom kraji Sfakia.
Dejiny.
Dóri prišli na Krétu okolo roku 1400 pred Kr. a usadili sa vo všetkých miestach ostrova, no už pred ich príchodom tu žili negrécki Minojčania a grécki Achájci. S týmto obyvateľstvom sa dórski Gréci premiešali a tak je väčšina moderných Kréťanov potomkami tohto zmiešaného obyvateľstva. Kraj Sfakia, ktorý je hornatý a pred príchodom Dórov bol pravdepodobne neobývaný si udržal nemiešané dórske etnikum. Horský terén pomáhal Sfakianom izolovať sa od vonkajšieho sveta. V roku 824 po Kr. dobyli Krétu od gréckej Byzancie Arabi. Arabi útočili na kresťanských Grékov a podrobili si ich, dokonca veľa z nich prestúpilo na islam. No Arabi nemohli ovládnuť Sfakianov, ktorí utiekli do hôr a založili si tu svoj vlastný spôsob vládnutia. Vytvorili si radu staršich (gerúzia), podobne ako v staroveku Sparťania, ktorí boli taktiež Dóri. V roku 961 generál a budúci cisár Nikiforos Fokas zaútočil na Krétu, aby ju vyslobodil spod arabskej moci. Počas týchto bojov sa Sfakiani horlivo snažili Arabov zničiť a vďaka nim padlo aj mesto Chandax, hlavé arabské mesto na Kréte. Nikiforos za tento čin sfakianských gerontov odmenil privilégiami a hodnosťami v Byzantskej ríši. Počas byzantskej doby nastal na Kréte opäť pokoj. V roku 1212 však Krétu ovládli Benátčania. Na Kréte vypukli proti nim vzbury, ktoré však Benátčania makoniec potlačili. Nepodarilo sa im zničiť iba povstanie Sfakianov, ktorí si opäť udržali slobodu v horských oblastiach. Keď sa Benátčani rozhodli postaviť v Sfakii pevnosť, Sfakiani ich odtiaľto vyhnali a rozostavanú pevnosť zbúrali. Neskôr sa však Benátčanaom pevnosť podarilo dokončiť, keď popravili vodcov vzbury. Povstania pokračovali aj ďalej a Benátčania mali so sfakiou veľké problémy. Sfakiani prišli v roku 1453 obraňovať Konštantínopol pred Turkami, no mesto padlo a v roku 1669 sa Turci zmocnili aj Kréty. V 18. stor. prepukla na Kréte revolúcia, ktorú viedol Sfakian Daskalogiannis. Jeho povstanie bolo nakoniec Turkami potlačené, no Daskalogiannis sa stal krétskym hrdinom a Kréťania rebelovali ďalej, až dokým si v roku 1898 nevytvorili svoj slobodný štát.
Kozie mlieko

Kozie mlieko je biela kvapalina produkovaná mliečnymi žľazami kôz (v stredoeurópskych podmienkach ide o kozu domácu). Pôvodne bolo určené pre výživu mláďat, u zdomácnelých zvierat však bola jeho produkcia šľachtením zvýšená a rozšírená na celý rok, aby ju človek mohol využívať pre svoju vlastnú potrebu. 
Kozie mlieko z rôznych dôvodov nemôže konkurovať kravskému a v slovenských podmienkach sa produkuje prakticky výhradne v rámci malochovu pre domácu spotrebu či priamy predaj. Medzi dva hlavné dôvody patrí vyššia produkčná schopnosť kráv a fakt, že kvalita kozieho mlieka viac závisí na kvalite krmiva, ako je to u kravského mlieka. Koza má väčšiu tendenciu prevádzať do svojho mlieka jedy a choroboplodné organizmy, ktoré sa do nej dostanú (boli zaznamenané otravy z mlieka kozy, ktorá zožrala ľuľkovec zlomocný, alebo epidémie kliešťovej encefalitídy spôsobené kozami, ktoré poštípali infikované kliešte).
Vyššie napísané ale neznamená, že by kozie mlieko bolo nekvalitné. Naopak, kozie mlieko je možné vyhodnotiť ako kvalitnejšie, lepšie stráviteľné a zdravotne prospešnejšie ako kravské mlieko, ale iba za predpokladu, že je dodržiavaná vysoká kvalita krmiva.
Kozie mlieko (rozlišovacia stránka)

Kozie mlieko môže byť:
Tarabovec

Tarabovec je bývalá osada na rozhraní chotárov obcí Dubodiel, Cimenná, Čuklasovce a Zlatníky. Leží v nadmorskej výške asi 320 metrov v pohorí Považský Inovec.
V minulosti ňou viedla cesta z Topoľčian do Beckova a Nového Mesta nad Váhom. Osada patrila panstvu Dubodiel. Tvorilo ju niekoľko hospodárskych budov a obydlí, istý čas v 18. storočí aj mlyn a píla s pohonom mlynského kolesa na vrchnú vodu, neskôr len hájovňa. 
V novembri 1944 bola osada vypálená nemeckými jednotkami pri prenasledovaní účastníkov povstania. Obnovená už nebola. V súčasnosti sa na mieste nachádza len udržiavaný kríž.
Spolková cesta 50 (Rakúsko)

Spolková cesta 50 ( v Dolnom Rakúsku aj "Landesstraße 50", ) je 140 kilometrov dlhá rakúska spolková cesta tiahnúca sa naprieč spolkovou krajinou Burgenland. Začína v križovatke s cestou B9 a pokračuje cez Parndorf popri Neziderskom jazere do mesta Eisenstadt a odtiaľ cez Mattersburg do štajerskej obce Hartberg, kde cesta končí v križovatke so B54.
Odbočky.
B50a je 6,3 km dlhá odbočka zo štátnej cesty 50 z obce Kittsee do obce Wolfsthal.
Veljko Milković

Veljko Milković (; * 13. november 1949, Subotica, Juhoslávia), je srbský vynálezca a výskumník z Nového Sadu. Aktívne sa zaoberá ekologickým výskumom, amatérskou archeológiou a pátraním po nových energetických technológiách. Napísal početné knihy z týchto oblastí. Za svoju prácu získal niekoľko cien, a je i členom Srbskej akadémie inovačných vied z Belehradu, skupiny počítajúcej zo 20 vedcov a vynálezcov. Patentoval 23 vynálezov, ktoré boli i schválené.
Vynálezy a výskumy.
Vynašiel samoohrievací ekologický dom a početné, ako ich sám nazýva, ekologické inovácie: skleníky a fóliovníky so zrkadlovitým povrchom, huboviská. Niektoré jeho vynálezy sa týkajú každodenne používaných jednoduchých vecí, taký je autonómny plnič batérií, séria univerzálneho náčinia alebo záchodová doska pre osoby trpiace na hemoroidy.
Niektorými svojimi vynálezmi Milković otvoril novú kapitolu v mechanike vtedy, keď stvoril nové mechanické efekty kombinovaním jednoduchých strojov; kyvadla a páky. Jeho základnými vynálezmi v tejto kategórii sú, ako ich sám nazýva, "impulsno-gravitačné stroje" (vozík s kyvadlom, dvojstupňový mechanický oscilátor, ručná pumpa na vodu s kyvadlom), druh jednoduchých mechanických oscilačných systémov s kyvadlovým pohonom.
Petrovaradínska pevnosť.
Svoj záujem a výskumy Milković usmernil aj na Petrovaradínsku pevnosť v Novom Sade. Tvrdí, že sa mu podarilo objaviť pravidelnosť podzemného labyrintu so šípkovitými a ypsilonovitými križovatkami, ako aj križovatky v podobe kladiva T, čo mu umožňuje bezpečne skúmať pevnosť a jej podzemie. Múzeum mesta Nový Sad mu roku 1977 udelilo ďakovnú listinu za „nesebeckú spoluprácu pri skúmaní Petrovaradínskej pevnosti“.
Roku 1983 Srećko Drk a Veljko Milković založili pri Knižnici "Vladimira Nazora" v Petrovaradíne Klub priateľov Petrovaradínskej pevnosti. Roku 1997 zahlásil text pod názvom "Tajomstvá Petrovaradínskej pevnosti", ktorý bol uverejnený v podobe fejtónu, ako skriptá, a tiež ako kniha. Tým sa prvýkrát „vyplnila medzera“ v literatúre o Petrovaradínskej pevnosti, ktorá sa dovtedy len málo zaoberala jej podzemnými časťami.
Svojimi prednáškami a výletmi, ktoré organizoval, upozorňoval na nebezpečenstvá, ale i na veľké turistické možnosti Petrovaradína, Fruškej hory, Sriemu a stredného Podunajska.
Ceny a uznania.
Okrem početných domácich a zahraničných uznaní roku 2002 mu bola udelená "Novembrová charta Nového Sadu" za mimoriadny prínos a inovácie v oblasti ekológie a energetiky a v tom istom roku získal i zlatú medailu Novosadského veľtrhu za ručnú pumpu na vodu s kyvadlom. Roku 2006 sa stal členom korešpondentom Srbskej akadémie inovačných vied v Belehrade a toho istého roku i riadnym členom Akadémie vynálezcov Srbska v Belehrade.
Publikácie.
Veljko Milković napísal 12 kníh a 6 iných publikácií.
Rádio Max

Rádio MAX bola slovenská regionálna komerčná rozhlasová stanica. Hralo hudbu od 80. rokov až po súčasnosť.
História.
Rádio začalo vysielať v novembri 1999 na frekvencii 98,7 MHz. Prvé štúdio bolo zriadené v Nových Zámkoch. V prvých rokoch svojej existencie takmer vôbec nevysielalo moderovaný program. Okrem niekoľkých krátkych spravodajských blokov denne, dvoch moderovaných špeciálok a nahovorených reklamných blokov v jeho programe nebolo žiadne hovorené slovo. Po štyroch rokoch pôsobenia rádio Max prešlo na moderované vysielanie, získalo individuálne koordinovanú frekvenciu v Nitre, a presťahovalo sa z novozámockých priestorov do Nitry. Od januára 2005 vysielalo radio.MAX aj v Nitre na frekvencii 101,0 MHz. Vysielanie ukončilo na konci februára 2019.
Vysielanie.
Vysielacia štruktúra radia.MAX bola počas dňa rozdelená do 5 programových celkov:
Moderátori.
Mišo Malicher, Mišo Kožuch, Šalvia, Retro, Mary, Vlado, Fero Kabát
Kaviareň.
1. apríla 2008 radio.MAX otvorilo na Párovskej ulici 2 v Nitre svoje nové štúdio, ktoré bolo priamo prepojené s verejnou kaviarňou. Návštevníci mali tak možnosť vidieť ON AIR vysielanie na vlastné oči.
Indická rupia

Indická rupia (hind. रुपया, "rupayā"; angl. "rupee") je mena Indie, ako zákonná mena je okrem bhutánskeho ngultrumu používaná aj v Bhutáne v pomere 1:1, ako platidlo sa prijíma aj v niektorých oblastiach Nepálu a v niektorých obchodoch v Británii. Jej ISO 4217 kód je INR, ako skratky sa používajú aj iR a Re v singulári a Rs v pluráli, neoficiálne aj . Názov rupia má indická mena spoločný s menami niekoľkých ďalších štátov v juhoázijskom regióne.
Rupia sa delí na 100 paisov.
V Ásame a Bengálsku sa rupia často nazýva taka (bangladéšska taka je mena susedného Bangladéšu).
Indická rupia nie je voľne zmeniteľná, jej vývoz aj dovoz z Indie aj do Indie je zakázaný.
North York Moors

The North York Moors (tak isto známy ako "North Yorkshire Moors") je národný park v North Yorkshire v Anglicku. Tento park je jedna z najväčších oblastí vresových mokradí v Spojenom kráľovstve. Rozloha národného parku je , a je obývaný približne 25 000 obyvateľmi. The North York Moors bol ustanovený národným parkom v roku 1952 na základe zákona o Národných parkoch a prístupe ku krajine z roku 1949.
Národný park Everglades

Everglades je národný park v južnej časti Floridy (USA), známy predovšetkým svojimi rozsiahlymi močiarmi a špecifickou faunou a flórou. Jeho nadmorská výška je veľmi nízka – od 0 do 
Park bol zriadený 6. decembra 1947 prezidentom Harry S. Trumanom a v súčasnej dobe sa rozkladá na ploche 610 684 hektárov. V roku 1979 bol zapísaný na zoznam svetového dedičstva.
Everglades je známy predovšetkým vďaka aligátorom, kriticky ohrozenej floridskej pume, ale aj vodnému vtáctvu, ktoré je v tomto parku značne rozšírené.
Turistickou atrakciou sú tzv. airboats, alebo vznášadlá. Ide o lode, poháňané vrtuľou (nemajú lodnú skrutku), ktoré sa bažinami a kanálmi pohybujú rýchlosťou aj /h.
Dostupnosť.
Do parku sa dá ľahko dostať z Miami po medzištátnej ceste č.441 alebo po ceste č.27. Existuje aj autobusové spojenie z Miami či Miami Beach a priame letecké spojenie z Miami.
Podnebie.
Klíma je tu vlhká a mierna, subtropického charakteru. Teploty sa pohybujú medzi 20 a 35 °C, priemerný ročný úhrn zrážok je asi .
Krajina.
Národný park Everglades je z veľkej časti pokrytý mokraďami. Územie je vytvorené riekou Pahayokee, v jazyku Seminolov "riekou trávy", ktorá je hlboká maximálne , ale široká . Medzi jazerom Okeechobee a Atlantickým oceánom, na posledných 160 metroch svojho toku, pokrýva rieka strednú časť Floridy, zníženú pod hladinu mora. Táto morfologická konfigurácia predstavuje výnimočné dedičstvo doby ľadovej. Uprostred rieky Pahayokee sú malé ostrovčeky husto porastené vysokými tropickými stromami. Tam kde súš zasahuje do rieky rastú palmy.
Arthur Harden

Arthur Harden (* 12. október 1865, Manchester – † 17. jún 1940, Bourne End) bol anglický biochemik. V roku 1929 získal spolu s Hansom von Euler-Chelpinom Nobelovu cenu za chémiu za objav fermentácie cukrov a fermentatívnych enzýmov.
Začiatky.
Arthur Harden sa narodil v Manchestri Albertovi Tyas Hardenovi a Elize Macalisterovej. Harden navštevoval strednú školu v Tettenhalle (Staffordshire) a v roku 1882 nastúpil na Owensovu Univerzitu (dnes Univerzita v Manchestri) kde v roku 1885 aj promoval.
Výskum.
V roku 1886 Harden získal Daltonove chemické štipendium a strávil rok spolupracujúc s Ottom Fischerom v Erlangene. Neskôr sa vrátil do Manchestru ako prednášajúci, kde ostal až do roku 1897 kedy bol vymenovaný do novozaloženého Britského inštitútu Preventívnej medicíny, ktorý sa neskôr stal Listerovým inštitútom. V roku 1907 bol vymenovaný za riaditeľa Biochemického oddelenia a ostal ním až do dôchodku v roku 1907 (vo výskume naďalej pokračoval).
V Manchestri Harden študoval správanie svetla v zlúčeninách oxidu uhličitého a chlóru. Po vstupe do inštitútu, svoje metódy aplikoval pri skúmaní biologických úkazov ako chemické správanie baktérií a alkoholická fermentácia. Študoval rozpadové produkty glukózy a kvasiniek, a produkoval niekoľko článkov na tému antiskorbutových vitamínov.
Arthur Harden bol v roku 1926 pasovaný za rytiera, získal niekoľko čestných doktorátov a ako člen Kráľovskej spoločnosti v roku 1935 získal Davyho medailu.