burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Liturgické hnutie

Liturgické hnutie malo za cieľ predovšetkým dosiahnuť uvedomelú a činnú účasť veriacich na liturgii. Jeho počiatky siahajú do 19. storočia, vo väčšej miere sa však rozšírilo až počas prvej polovice 20. storočia a vyvrcholením jeho snáh bola uskutočnená liturgické reforma Druhého vatikánskeho koncilu podľa konštitúcie Sacrosanctum Concilium z roku 1963. Okrem rímskokatolíckej cirkvi zasiahlo hnutie tiež anglikánsku a niektoré protestantské cirkvi.
Prvá fáza.
Počiatky liturgického hnutia sú späté s opátstvom svätého Petra (Solesmes), obnoveného v roku 1833. Jeho opát Prosper Guéranger sa snažil vo Francúzsku, kde sa v tej dobe používal novogalský rítus, zaviesť rímsky rítus a obnoviť gregoriánsky chorál.
V roku 1848 vyšla kniha Antonia Rosminiho "Päť rán svätej Cirkvi" (taliansky "Le cinque piaghe della santa Chiesa") z roku 1832, v ktorej sa jej autor pozastavuje nad priepasťou medzi kňazom sláviacim omšu a zhromaždeným ľudom. Neskôr začínajú byť vydávané misály pre ľud, ktoré okrem originálneho znenia liturgických textov v latinčine obsahujú tiež ich súbežný preklad do príslušného národného jazyka (napríklad Schottov misál v Nemecku).
Druhá fáza.
V roku 1903 vydal pápež Pius X. motu proprio Tra le sollecitudini, v ktorom prvýkrát použil pojem činná účasť. Cielené aktivity sa však začali rozvíjať až od roku 1909, keď Lambert Beauduin na katolíckom kongrese v belgickom Mechelen vystúpil s príhovorom, v ktorom označil účasť veriacich na bohoslužbách za základnú formu prejavu ich religiozity (tzv. Mechelenská udalosť).
Široko organizované liturgické hnutie sa ale zatiaľ rozvinulo len v Nemecku, v Rakúsku a v Belgicku, neskôr potom ešte vo Francúzsku, kde bolo roku 1943 založené Centrum pre liturgickú pastoráciu (francúzsky "Centre de pastorale liturgique"). Veľký význam pre liturgické hnutie mal najmä nemecký Opátstvo Maria Laach, kde sa od roku 1921 konali omše slúženej tvárou k ľudu a kde pôsobil významný liturgista Odo Casel, ako aj rakúsky kláštor Klosterneuburg a tamojší rehoľný kanonik Pius Parsch. Objavili sa však aj obavy, a to aj zo strany episkopátu a rímskej kúrie, aby aktivity hnutia neviedli k porušovaniu liturgických predpisov.
Tretia fáza.
Všetky reformné liturgické snahy boli uznané v encyklike Mediator Dei, ktorú vydal pápež Pius XII. v roku 1947. Po druhej svetovej vojne sa tiež začal presadzovať názor, že nestačí iba dosiahnuť aktívnu účasť na tridentskej omši, ale že samotná liturgia potrebuje reformu. Prvým krokom k jej vykonaniu sa roku 1951 stalo vydanie dekrétu u Dominicae resurrectionis vigiliam, ktorým bola obnovená veľkonočná vigília. Vyvrcholením tretej fázy sa stalo prerokovanie a vydanie konštitúcie Sacrosanctum Concilium, ktorú pápež Pavol VI. vyhlásil 4. decembra 1963.
Štvrtá fáza.
Ako štvrtá fáza liturgického hnutia sa označuje realizácia liturgickej reformy v praxi.
Lambert Beauduin

Lambert Beauduin (* 5. august 1873, Liége, Belgicko† 11. január 1960, Ciney, Belgicko) bol belgický mních, ktorý v roku 1925 založil opátstvo dnes známe ako opátstvo Chevetogne.
Predtým bol mníchom rádu sv. Benedikta v opátstve Mont César, a bol významným predstaviteľom liturgického hnutia v Belgicku.
Louis Bouyer

Louis Bouyer (* 17. február 1913, Paríž, Francúzsko† 22. október 2004, tamže) bol francúzsky luteránsky duchovný, neskôr prijatý do Katolíckej cirkvi v roku 1939. V rámci svojho teologického výskumu sa venoval témam, ktoré boli využité v rámci Druhého vatikánskeho koncilu.
Spolu s kardinálom Jozefom Ratzingerom a ďalšími, bol spoluzakladateľom medzinárodného časopisu "Communio". V roku 1969 ho pápež vybral do tímu pre prípravu Medzinárodnej teologickej komisie.
Biografia.
Narodil sa do protestantskej rodiny Luisa Bouyera v Paríži, po získaní diplomu zo Sorbonny študoval teológiu na protestantských fakultách v Paríži a neskôr v Štrasburgu. V roku 1936 bol ordinovaný a do druhej svetovej vojny slúžil ako vikár luteránskej farnosti v Paríži. Štúdium kristológie a ekleziológie sv. Atanáza z Alexandrie viedlo Bouyera ku konverzii ku katolicizmu.
Patrologia latina

Patrologia latina, úplný názov Patrologiae latinae cursus completus, skrátene PL, je najvýznamnejšia edícia patristických spisov 19. storočia, ktorá vyšla v 221 zväzkoch v rokoch 18441864 zásluhou francúzskeho kňaza Jacquese Paula Migneho.
Tlačené vydanie.
Táto edícia latinských cirkevných otcov obsahuje spisy od Tertulliána po Inocenta III. (tj. z rokov 2001216). Vzhľadom k rozsahu textov nemohol Migne a jeho spolupracovníci pracovať s rôznymi rukopismi a porovnať ich, ako by to zodpovedalo súčasnému chápaniu kritického vydania, ale prevzal niektoré z už existujúcich tlačených vydaní.
Migneho tlačiareň v roku 1868 vyhorela a prevzalo ju nakladateľstvo "Garnier frères", ktoré realizovalo dotlač. Tieto dotlače však obsahovali podstatne viac chýb. Prvé vydanie sa však dodnes používa jednak preto, že je najrozsiahlejšie a tiež preto, že texty od viacerých menej významných autorov odvtedy neboli vydané.
Elektronické vydanie.
Migneho "Patrológia" je dostupná aj v elektronickej podobe. Nakladateľstvo Chadwyck and Healey celý text digitalizovalo spolu so zabezpečením prostriedkov pre vyhľadávanie. Databáza textov (viď. pld.chadwyck.co.uk) je dostupná na CD, ako aj na webe, vyžaduje sa však zaplatenie licenčných poplatkov.
Úplné texty Migneho "Patrológie" a viacerých ďalších textov súvisiacich s dejinami kresťanstva a cirkvi v databáze "Documenta catholica omnia" (documentacatholicaomnia.eu). Úplné texty pôvodného Migneho vydania sú taktiež volne dostupné na Google Books (zoznam odkazov: latina.patristica.net).
Drieňov (geomorfologická časť)

Drieňov je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov. Zaberá najjužnejší výbežok Strážovských vrchov a najvyšším vrchom tejto časti je Drieňový vrch ().
Vymedzenie.
Územie zaberá južnú časť Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok Strážovských vrchov. Od zvyšku pohoria je oddelený na severe Vestenickou bránou, na západe susedí Podunajská pahorkatina s časťami Stredonitrianska niva (časť Nitrianskej nivy) a Drieňovské podhorie (časť Nitrianskej pahorkatiny). Na juhu susedí Oslianska a na východe Rudnianska kotlina, obe patriace Hornonitrianskej kotline.
Ochrana územia.
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenými lokalitami sú prírodná pamiatka Brložná diera a Nitrica a prírodná rezervácia Veľký vrch.
Turizmus.
Drieňov nepatrí medzi oblasti preplnené turistami, napriek tomu ponúka zaujímavé lokality. Sieť značených chodníkov umožňuje návštevu zaujímavých miest, vrátane najvyššieho vrchu. Viaceré lokality ponúkajú zaujímavé výhľady na blízke pahorkatiny, no i okolité pohoria.
Kňazský seminár sv. Františka Xaverského

Kňazský seminár sv. Františka Xaverského bol kňazský seminár v Badíne, patriaci pod Banskobystrickú rímskokatolícku diecézu. Seminár bol súčasťou Univerzity Komenského v Bratislave.
Dejiny seminára.
Prvý seminár pre banskobystrickú diecézu vznikol kúpou budovy dnešného Diecézneho pastoračného centra sv. Jána Pavla II. v roku 1805 biskupom Gabrielom Zardahelym. Vyučovanie sa začalo 1. novembra 1807. Činnosť bola prerušená v rokoch 1919 až 1922. V marci 1950 boli zatknutí predstavení seminára a od 14. júla 1950 bol oficiálne zrušený a budova prepadla štátu. V rokoch 1950 až 1990 seminaristi študovali v Bratislave, v seminári pri Dóme sv. Martina. Seminár bol obnovený biskupom Rudolfom Balážom 15. júna 1990, od 1. júla toho roku sídlil dočasne na Ľupčianskom hrade Na jeseň 1990 sa rozhodlo o výstavbe seminára v Badíne, výstavba sa začala 1. mája 1991. Nová budova bola posvätená 4. októbra 1993, slúžila vtedy pre 80 bohoslovcov. V roku 2003 seminár navštívil pápež Ján Pavol II.
V marci 2019 bolo oznámené, že seminár svoju činnosť ukončí. Dôvodom je nízky počet bohoslovcov a vysoké náklady. Budovu s kapacitou 120 využívalo len približne dva tucty bohoslovcov. Študujúci prešli pod seminár v Nitre.
Katedry.
Seminár sa skladal z týchto katedier RKCMBF:
Vedenie.
Rektorom seminára bol od roku 2010 ThLic. Ján Viglaš. Jeho predchodcami boli: Tomáš Galis (19901999) a Vojtech Nepšinský (19992010). Seminár má tiež prefekta a špirituála.
Carlo Rovelli

Carlo Rovelli (* 3. máj 1956, Verona, Taliansko) je taliansky teoretický fyzik a spisovateľ.
Životopis.
Narodil sa vo Verone. V 70. rokoch bol aktívny v študentských hnutiach na talianskych univerzitách. Spoluzaložil dve rozhlasové stanice veo Verone a v Bologni.
V roku 1981 promoval na Bolonskej univerzite a na doktorát odišiel na Padovskú univerzitu. Odmietal vojenskú službu a preto bol v roku 1987 krátko zadržiavaný. Zastával postdoktorandské pozície na univerzitách v Ríme, Terste a na Yale University. Od roku 1990 do roku 2000 pracoval na univerzite v Pittsburghu.
Od roku 2000 žije vo Francúzsku. Pôsobí na univerzitách v Marseille, v rokoch 2000 – 2011 na "Université de la Méditerranée Aix-Marseille II", od roku 2012 na "Université d'Aix-Marseille". Zastáva aj miesto pričleneného profesora na katedre histórie a filozofie vedy University of Pittsburgh.
Ťažisko jeho práce je v oblasti kvantovej gravitácie, kde patrí medzi zakladateľov teórie kvantovej gravitácie slučky.
Spolupracuje s viacerými talianskymi novinami, najmä s kultúrnymi prílohami "Corriere della Sera", "Il Sole 24 Ore" a "La Repubblica". Jeho populárna vedecká kniha "Sedem krátkych lekcií o fyzik"e bola preložená do 41 jazykov a predalo sa viac ako milión kusov po celom svete.
V roku 2019 ho zaradil časopis "Foreign Policy" na zoznam 100 najvplyvnejších globálnych mysliteľov.
Skuteckého ulica (Banská Bystrica)

Skuteckého ulica je ulica v centrálnej časti Banskej Bystrice. Spája sa s ulicami Figuša Bystrého, Rudlovská cesta, Kukučínova, Šoltésovej, Komenského a Horná. 
Ulica je pomenovaná po slovenskom maliarovi Dominikovi Skuteckom, ktorý od roku 1889 žil v Banskej Bystrici, z prostredia ktorej maľoval rôzne diela a pričiňoval sa na miestnom kultúrnom živote.
Kauza Pezinská skládka

Kauza Pezinská skládka je slovenská kauza z oblasti životného prostredia. Patrí k najväčším environmentálnym kauzám v novodobej histórii Slovenska. Angažovalo sa v nej občianske združenie VIA IURIS s advokátkou Zuzanou Čaputovou. Zuzana Čaputová právne zastupovala obyvateľov mesta Pezinok a bola jednou z vedúcich osobností v občianskej iniciatíve Skládka nepatrí do mesta. Za tento svoj príspevok bola ocenená v roku 2016 Goldmanovou cenou. 
Kauza sa začala v roku 1999 v súvislosti so začatím výstavby novej jamy pre skládku odpadov v Pezinku. Jej objem bol projektovaný na 730 000 m³ odpadov. Najbližší dom sa nachádza vo vzdialenosti 280 metrov od jamy a v jej blízkosti sa nachádza aj záhradkárska oblasť. Najväčšia demonštrácia občanov sa konala vo februári 2008 a protesty pokračovali až do roku 2013, kým stavba nebola definitívne zamietnutá Najvyšším súdom Slovenskej republiky. Kauza bola znovu blízko otvorenia v roku 2017.
Rokoš (geomorfologická časť)

Rokoš je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov. Zaberá centrálnu časť tohto podcelku Strážovských vrchov a najvyšším vrchom je rovnomenný vrch Rokoš ().
Vymedzenie.
Územie zaberá východnú polovicu centrálnej časti Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok na juhu Strážovských vrchov. Severným okrajom Rokoš susedí s časťou Suchý, západný okraj nadväzuje na Rokošské predhorie a v južnej časti leží Vestenická brána, všetko časti Nitrických vrchov. Východným smerom susedí Rudnianska kotlina, patriaca Hornonitrianskej kotline.
Ochrana územia.
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenými lokalitami sú národná prírodná rezervácia Rokoš, prírodná rezervácia Jedlie, prírodná pamiatka Čerešňová jaskyňa, Hradná jaskyňa, Žernovská jaskyňa a Košútova jaskyňa.
Turizmus.
Rokoš patrí v rámci regiónu medzi atraktívne oblasti, vyhľadávané v zimnej i letnej sezóne. Z Uhrovca cez Jankov vŕšok vedie hlavným hrebeňom Nitrických vrchov červeno značená trasa, ktorá prechádza vrcholom Rokoša () a Košútova () a severným smerom pokračuje na Suchý vrch (). Na túto magistrálu sa pripájajú značené trasy z okolitých obcí, čím vzniká hustá sieť, umožňujúca množstvo alternatív pre turistiku. Viaceré lokality ponúkajú vďaka značnej nadmorskej výške zaujímavé výhľady na okolité kotliny i pohoria.
Béžová

Béžová je označenie farby, ktorá je svetlo sivá so žltými a hnedými tónmi. Pochádza z výrazu "beige", ktorý znamená vo francúzštine surovú ovčiu vlnu. Ako pomenovanie farby toto slovo pravdepodobne prvýkrát použil Edmond de Goncourt v románe "La Fille Elisa" (1877). Pôvodne bola béžová synonymom k ecru, neskôr sa začali obe farby rozlišovať. Béžová je farba púštneho piesku, ťavej srsti, kávy s mliekom alebo tmelu. Je vnímaná ako upokojujúca farba, používaná často v interiéroch, v béžových odtieňoch sa vyrába rad elektronických zariadení, preto v angličtine udomácnil výraz "beige box" ako označenie pre osobné počítač. Ako neutrálna farba ponúka v odievaní množstvo kombinácií. V angloamerickom slangu symbolizuje béžová farba nudu, priemernosť a konformitu.
Rokošské predhorie

Rokošské predhorie je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov.
Vymedzenie.
Územie zaberá západnú polovicu centrálnej časti Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok na juhu Strážovských vrchov. Severným smerom nadväzuje pohorie Kšinianskou kotlinou a časťou Suchý, východným smerom pokračuje hornatý Rokoš a južný okraj vymedzuje Vestenická brána. Západný okraj Rokošského predhoria plynule nadväzuje na Bánovskú pahorkatinu, ktorá je severným výbežkom Podunajskej pahorkatiny. 
Ochrana územia.
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenými lokalitami sú prírodná rezervácia Jankov vŕšok a na okraji ležiace prírodné pamiatky Čerešňová a Hradná jaskyňa.
Turizmus.
Rokošské predhorie patrí medzi pokojnejšie horské oblasti, výnimku tvoria atraktívne lokality chránených jaskýň, ruina Uhroveckého hradu či Jankov vŕšok. Z Uhrovca vedie práve cez Jankov vŕšok na hlavný hrebeň Nitrických vrchov červeno značená trasa, ktorou sa dá prísť na vrchol Rokoša (). Zo Žitnej-Radiše je modrou značkou prístupný Uhrovecký hrad, z obce Miezgovce vedie zelená trasa na Jankov vŕšok.
Kšinianska kotlina

Kšinianska kotlina je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov. 
Vymedzenie.
Územie zaberá severozápadný okraj Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok na juhu Strážovských vrchov. Západným smerom pokračujú Strážovské vrchy časťou Kňaží stôl (podcelok Zliechovská hornatina), Nitrické vrchy nadväzujú časťou Suchý na severe a východe a Rokošské predhorie na juhu. Juhozápadným okrajom susedí s Bánovskou pahorkatinou, ktorá je výbežkom Podunajskej pahorkatiny. 
Osídlenie.
V centrálnej časti kotliny leží obec Kšinná, ktorá dala meno aj tejto časti Strážovských vrchov. Severnejšie sa nachádza bývalá samostatná obec, dnes miestna časť Závada pod Čiernym vrchom, juhovýchodne od Kšinnej je malá osada "Rakovec". Prístup do kotliny vedie cestou III/1831 z Uhrovca.
Ochrana územia.
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy a neleží tu ani žiadna osobitne chránená lokalita.
Turizmus.
Kotlina a obec Kšinná je východiskovým miestom turistických trás na okolité pohoria. Západným smerom k rázcestiu Dráhy vedie žltá značka, modrá vedie severným smerom do lokality "Kajtárové", kde je okrem chaty aj lyžiarsky vlek. Zelenou trasou vedie prístup z Kšinnej východným smerom na hlavný hrebeň Nitrických vrchov na Kšiniansku poľanu, zo Závady je rovnakou farbou značený chodník na rázcestie pod Capárkou.
Grigorij Alexejevič Javlinskij

Grigorij Alexejevič Javlinskij (; * 10. apríl 1952, Ľvov, Ukrajinská SSR, Sovietsky zväz) je ruský liberálny ekonóm a politik ukrajinského pôvodu, bývalý predseda liberálneho opozičného politického hnutia Jabloko. Ide o prozápadne orientovaného liberálneho politika.
Život.
V roku 1992 vtedajší ruský prezident Boris Jeľcin zvažoval možnosť ponúknuť Grigorijovi funkciu predsedu vlády Ruskej federácie, ale nakoniec sa predsedom vlády stal Jegor Gajdar.
V roku 1996 neúspešne kandidoval na funkciu prezidenta Ruskej federácie, vtedy získal celkovo 7,3% hlasov, čo znamenalo 5,5 mil. voličov, znova potom v roku 2000, kedy dostal 5,8% hlasov, čo je presne 4 351 450 voličov. V roku 2018 kandidoval znovu na post prezidenta a podľa oficiálnych výsledkov získal okolo 1% hlasov.
V rokoch 19932008 bol predsedom politickej strany Jabloko. Niekoľkokrát vystúpil aj na pražskej konferencii Forum 2000.
Čifte chamam

Čifte chamam môže byť:
Stob

Stob () je dedina na úpätí pohoria Rila v okrese Kočerinovo v oblasti Kiustendil v západnom Bulharsku.
Charakteristika.
Dedina Stob leží v západnom Bulharsku v okrese Kočerinovo v južnej časti Kiustendilskej oblasti pri hraniciach s Blagoevgradskou oblasťou. Leží v kotline, ktorú miestni nazývajú Rilsko korito () na úpätí západnej časti pohoria Rila, blízko Rilského monastiera.
Dejiny.
Prvé osídlenie miesta siaha ešte do tráckych čias, kedy na mieste dnešnej dediny Stob stálo trácke opevnené mesto, ktoré nieslo názov Stobi.
Kedy presne bola založená dnešná dedina Stob, nie je jasné, ale je spomenutá už v cirkevných listinách z rokov 1019 a 1190 ako aj oficiálnom liste od cára Ivana Šišmana do Rilského monastiera z 21. septembra 1378.
Pamiatky.
V tesnej blízkosti dediny sa nachádza unikátna prírodná pamiatka - zoskupenie skalných útvarov Stobské pyramídy. Blízko dediny leží aj Rilský monastier, ktorý je najvýznamnejším bulharským pravoslávnym kláštorom. Ďalšie blízko ležiace prírodné pamiatky sú Prírodný park Rilský monastier a prírodná rezervácia Rilomanastirska gora. Všetky tieto prírodné pamiatky ležia v hraniciach Národného parku Rila.
Okrem prírodných pamiatok sa v okolí dediny nachádzajú zvyšky budov z čias antickej Rímskej ríše a v blízkosti neďalekej dediny Kraševo sú zase ruiny bulharskej stredovekej pevnosti.
Zaujímavosť.
Podľa miestnej legendy, v tráckych časoch, keď bola dedina Stob mestom, ktoré sa volalo Stobi, bolo toto mesto zničené pri obrovskej povodni, ktorá zničila mesto, ale boli ňou vykúpené ťažké hriechy miestnych tráckych osadníkov.
Ildefons Herwegen

Ildefons Herwegen OSB (27. novembra 1874 Köln-Junkersdorf, ako "Peter Herwegen" – 2. septembra 1946 kláštor Maria Laach) bol nemecký benediktínsky kňaz, historik a liturgista, ktorý v rokoch 1913-1946 zastával funkciu opáta kláštora Maria Laach.
Zaoberal se predovšetkým dejinami rehoľného života, životom svätých rehoľníkov a liturgikou.
Suchý (geomorfologická časť)

Suchý je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov. 
Vymedzenie.
Územie zaberá severnú časť Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok na juhu Strážovských vrchov. Východným smerom susedí Rudnianska kotlina (podcelok Hornonitrianskej kotliny), zvyšok územia obklopujú už len časti pohoria. Na juhu pokračujú Nitrické vrchy časťou Rokoš a Rokošské predhorie, juhozápadným smerom leží Kšinianska kotlina. Západným smerom sa rozkladá už podcelok Zliechovská hornatina s časťami Kňaží stôl a Slatinská brázda a severne leží Belianska kotlina a Temešská vrchovina. 
Ochrana územia.
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy a leží tu osobitne chránená prírodná rezervácia Rysia.
Turizmus.
Hlavnou magistrálou je hrebeňom vedúci červeno značený chodník, ktorý z Rokoša vedie cez Čierny vrch, Suchý vrch a Demovec do sedla pod Homôľkou. Z rázcestí vedú chodníky do obcí v podhorí, napr. modrá z Demovca a zelená z lokality pod Capárkou do Závady pod Čiernym vrchom, zelená zo Závadskej poľany do Valaskej Belej, modrá zo Suchého vrchu do Liešťan a ďalšie. Atraktívne sú najmä najvyššie vrchy, poskytujúce zaujímavé výhľady.
Medzinárodná metlobalová asociácia

Medzinárodná metlobalová asociácia je združenie národných metlobalových tímov, ktorá bola založená vo Vermonte v USA.
FC Šerif Tiraspoľ

FC Sheriff Tiraspol je moldavský futbalový klub sídliaci v meste Tiraspol. Klub bol založený v roku 1996 ako "FC Tiras Tiraspol". Štadión Sheriff má kapacitu 12 746 divákov.
História.
Klub bol založený v roku 1996 ako FC Tiras Tiraspol a prvý krát sa predstavil v moldavskej „B“ divízii. Následne postúpil do moldavskej „A“ divízie a pod vedením Ahmada Alaskarova zvíťazil v moldavskej Divizia Națională.
Úspechy.
Je najúspešnejším moldavským futbalovým tímom (vo svojej histórií získal 20 ligových titulov).
Kňaží stôl

Kňaží stôl môže byť:
Vichren (chata)

Chata Vichren () je celoročne otvorená horská chata, ktorá leží v pohorí Pirin v juhozápadnom Bulharsku.
Poloha.
Chata sa nachádza v severnej časti pohoria Pirin v nadmorskej výške na skalnom prahu v doline rieky Bănderica na jej ľavom brehu. Chata leží medzi vrchmi Vichren a Todorin vrăh.
Dostupnosť.
Priamo ku chate vedie 16 km dlhá asfaltová cesta z mesta Bansko. Cesta pešo z Banska po turistickej trase trvá zhruba 4,5 hodny. Ku chate premáva niekoľkokrát za deň aj pravidelná minibusová linka z autobusovej stanice v meste Bansko.
Charakteristika a dejiny.
Chata Vichren bola postavená Bulharským turistickým zväzom v rokoch 1939 – 1941. Jej prvé meno bolo chata Eltepe, podľa starého názvu vrchu Vichren. V chate je zavedená voda aj elektrická energia a pri objekte sa nachádza aj parkovisko. Celý komplex pozostáva z dvoch masívnych dvojposchodových budov a niekoľkých bungalovov. Celkovo dokáže komplex ubytovať až 196 hostí. V chate sa nachádza reštaurácia s teplou kuchyňou a bufet. Vykuruje sa pevným palivom a kemping v okolí chaty je zakázaný.
Okolie.
V blízkosti chaty vedie niekoľko turistických trás. Najbližšie prírodné zaujímavosti sú Bănderické jazerá, z ktorých najdostupnejšie a najbližšie sú jazero Okoto a Ribnoto jazero. Chata tiež slúži ako východiskový bod k výstupom na vrch Vichren, najvyšší vrch pohoria Pirin a druhý najvyšší vrch Bulharska.
Toy Story 4

Toy Story 4 je americký animovaný film z roku 2019 režiséra Josha Cooleya, produkovaný spoločnosťami Walt Disney Pictures a Pixar Animation Studios.
Aktívne riadenie portfólia

Aktívne riadenie portfólia (iné názvy: aktívny manažment portfólia, aktívny portfóliový manažment, aktívne manažérstvo portfólia, aktívna správa portfólia - angl. "active portfolio management"; aktívne riadenie, aktívny manažment, aktívne manažérstvo, aktívna správa - angl. "active management"; aktívne investovanie - angl. "active investing") je stratégia manažmentu portfólia, kde správca či správcovia robia konkrétne rozhodnutia kam a ako investovať. Správcovia sa pri tomto riadení spoliehajú najmä na ich analytické štúdie, predpovede a ich vlastné uváženie, ktoré aktíva nakúpiť, predať, či naďalej držať.
Aktívne riadenie portfólia je jeden z dvoch hlavných prístupom k riadeniu investičného portfólia. Na rozdiel od pasívneho riadenia sa pokúša dosiahnuť lepšie výsledky ako konkrétne indexy, ktoré majú štandardný rast (ako napríklad S&amp;P 500 či Russell 1000 index). Úspešnosť takýchto portfólií je založená na komplexnom študovaní trhu a konzistentne správnych predpokladoch ako sa trh bude správať a reagovať na rôzne globálne trendy, ako napríklad politické zmeny, kroky konkrétnych firiem, či novú legislatívu. Následne sa tieto predpovede využijú pri načasovaní kúpy/predaja akcií alebo dlhopisov, za pokusom využiť tieto výchylky od pôvodne predpokladaného vývoja. V dnešných dňoch používajú rôzni manažéri kombináciu pasívne a aktívne riadeného portfólia, čo znamená, že niektoré časti trhu sa snažia pasívne kopírovať vývoj daného segmentu a niektoré sú aktívne riadené.
Kňaží stôl (geomorfologická časť)

Kňaží stôl je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Najvyšším vrchom je vysoký Javorník.
Vymedzenie.
Územie zaberá juhozápadnú časť Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov, približne severne od mesta Bánovce nad Bebravou. Južný a západný okraj nadväzuje na Bánovskú pahorkatinu (časť Podunajskej pahorkatiny). Severný okraj vymedzuje Slatinská brázda s údolím Bebravy, východným smerom nadväzujú Nitrické vrchy s časťou Suchý a Kšinianska kotlina. 
Ochrana územia.
Táto časť pohoria nie je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy, no pomerne rozsiahla oblasť je osobitne chránená. Leží tu národná prírodná rezervácia Bradlo, prírodná rezervácia Kňaží stôl, Ľutovský Drieňovec, Smradľavý vrch a Udrina.
Turizmus.
Okrajová časť Strážovských vrchov je vybavená sieťou značených turistických chodníkov, vedúcich z okolitých obcí.
Excelencia

Excelencia (z lat. "excellentia" – prevaha, priorita, lahodnosť) je čestný titul používaný niektorými vyššími štátnymi úradníkmi, členmi kráľovských rodín a cirkevnými hierarchami. Medzi uživateľov tohoto titulu patrí hlava štátu, premiér, veľvyslanec, minister zahraničných vecí, arcibiskup a biskup.
Titul by mal byť písaný veľkými písmenami s pridaním "Jeho", "Jej" alebo "Vaša" pred titulom. Vzor: "Jeho Excelencia XY", alebo "Vaša Excelencia XY". Vynechanie zámena môže znamenať vysoký stupeň oboznámenia sa s osobnou titulatúrou. Často sa používa aj skratka J.E., prípadne v angličtine H.E.
Eminencia

Eminencia (lat. eminentia) je titul a oslovenie kardinálov a veľmajstra rádu Maltézskych rytierov.
História tohoto titulu spadá do obdobia tridsaťročnej vojny, kedy jeho zavedením pápež Urban VIII. zdôraznil spoločenské a politické postavenie kardinálov. Význam tohoto kroku spočíval predovšetkým v zaradení tohoto titulu ihneď za titul panovníka, čo dlhodobo posilnilo spoločenské postavenie kardinálov, čo spolu s ďalšími opatreniami zvýšilo politický vplyv cirkvi.
Roku 1630 tento titul pridelil pápež Urban VIII. veľmajstrom rádu Maltézskych rytierov, čím sa snažil posilniť svoj (pápežov) vplyv na tento rád.
Titul sa používa s predsunutým privlastňovacím zámenom "Jeho" a obe časti titulu sa majú písať s veľkým začiatočným písmenom, napríklad Jeho Eminencia, kardinál... alebo v oslovení Vaša Eminencia, veľmajster rádu Maltézskych rytierov...
Vichren (rozlišovacia stránka)

Vichren () môže byť:
Kňaží stôl (vrch)

Kňaží stôl alebo Kňaží Stôl () je vrch v južnej časti Strážovských vrchov. Dosahuje výšku a patrí k najvyšším masívom rovnomennej geomorfologickej časti.
Polohopis.
Nachádza sa v najjužnejšej časti Zliechovskej hornatiny, čoby podcelku rozsiahlych Strážovských vrchov. Priamo na severnom úpätí leží v údolí Trebichavského potoka obec Trebichava. Približne východne leží obec Kšinná, rovnako ďaleko západným smerom sa nachádza Timoradza. Veľká časť masívu patrí do prírodnej rezervácie Kňaží stôl.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, najľahší prístup je preto z obce Trebichava po zelenej turistickej trase cez Trebichavské sedlo a odtiaľ lesom na vrchol. Veľká časť masívu je osobitne chráneným územím, preto aj pohyb v tejto časti Zliechovskej hornatiny je obmedzený. Do Trebichavského sedla (cca 0,5 km západne od vrcholu) vedú i modro značené trasy z obcí Krásna Ves a Uhrovec, ako aj zelená značka z obce Podlužany.
Rebrík

Rebrík je pomôcka, ktorá umožňuje prekonávať veľký výškový rozdiel – umožňuje stúpať alebo zostupovať. Sú to dve dlhé zvislo postavené stojany, medzi ktorými sú po celej ich dĺžke v pravidelných vzdialenostiach umiestnené vodorovné priečky. Pri šplhaní po rebríku lezec pokladá nohy na dolné priečky a po jednotlivých priečkach stúpa nahor. Rovnováhu udržuje tým, že sa môže držať buď priečok nad sebou, alebo sa môže držať zvislých stojanov.
Rebrík sa oprie o stenu či iný predmet pod ostrým uhlom, čím vzniká naklonená rovina, po ktorej sa dá šplhať nahor. Často sa používajú pre oberanie ovocia zo stromov, pre natieranie alebo pri záchrane ľudí z budov.
Oproti skladacím rebríkom je pri rebríku potreba, aby sa oprel o pevný predmet. Skôr sa rebríky vyrábali prevažne z dreva, ale v súčasnosti sa používajú ľahšie materiály, napríklad hliníkové zliatiny.
V niektorých častiach sveta sa verí, že prejsť pod rebríkom prináša smolu.
Poľský podzemný štát

Poľský podzemný štát existoval v rokoch 1939 až 1945 na území Poľska ktoré okupovalo Nacistické Nemecko a Sovietsky zväz. Bol fenoménom vo vojnou zničenej Európe. Jeho počiatkom bolo zriadenie Služby poľského víťazstva 27. septembra 1939 ktorá sa potom transformovala na Zväz ozbrojených síl a nakoniec do Zemskej armády. Poľský podzemný štát riadili poľské exilové úrady: prezident, vláda a najvyšší veliteľ a ich národné zastupiteľské úrady.
Podzemný parlament reprezentujúci najväčšie politické strany: Roľnícku stranu, Poľskú socialistickú stranu, Národnú stranu a Robotnícku stranu bol v rokoch 19401943 politickým koordinačným výborom, od roku 1943 do roku 1944 Národnou politickou radou a od roku 1944 až do konca vojny Radou národnej jednoty.
Dejiny.
Začiatky poľského vojenského sprisahania siahajú do začiatku invázie do Poľska. Vo Varšave bola 27. septembra 1939 zriadená Služba pre víťazstvo Poľska (SZP), ktorej predsedá generál Michał Karaszewicz-Tokarzewski. Vedúcim SZP bol plk. Stefan Rowecki. Organizácia mala pôsobiť na nemeckých a sovietskych okupovaných územiach a mobilizovať odpor spoločnosti. SZP však necítila plnú dôveru poľských úradov v exile (predovšetkým gen. Sikorskiho), ktorí verili, že sa v ňom sústreďuje príliš veľa Piłsudských ľudí. Preto v novembri 1939, predseda Výboru ministrov pre záležitosti krajiny vo Francúzsku, generál Kazimierz Sosnkowski, stál v čele novej vojenskej organizácie, ktorá prevzala názov Únia ozbrojených bojov (ZWZ). Predpokladalo sa, že ide o jednotnú organizáciu pôsobiacu v celej okupovanej krajine. Rowecki bol veliteľom na okupovaných územiach Nemcov, gen. Karaszewicz-Tokarzewski v oblasti sovietskej okupácie, ktorá bola čoskoro zatknutá NKVD. ZWZ získala vo svojich radoch 24 000 členov SZP a zlúčili sa s množstvom ďalších menších organizácií. Na jar 1940 mala ZWZ v čele s Roweckim 81 000 členov.
Počas prvého obdobia okupácie úzko súviseli politické štruktúry a vojenské podzemie. Až do konca februára 1940 boli v ZWZ zriadené Politické výbory, ktoré slúžili ako politické zastúpenie štyroch frakcií. Sikorski sa však rozhodol jasnejšie oddeliť civilné a vojenské divízie, ale nebolo to bez kompetenčných sporov. Nakoniec však bola vytvorená vládna delegácia v krajine, ktorá bola politickým zastúpením vlády v okupovanej krajine. V decembri 1940 sa prvým delegátom poľskej vlády v Poľsku stal líder robotníckej strany Cyryl Ratajski. Potom od leta 1942 až do zatknutia Nemcami vo februári 1943 bol zástupcom Jan Piekałkiewicz a neskôr do marca 1945 (keď ho zatkli Sovieti) Jan Stanisław Jankowski a nakoniec na jar 1945 bol nahradený Ludwigom Stefanom Korbonskim. Od roku 1944 bol delegát v pozícii podpredsedu vlády poľskej vlády v exile. Jeho traja poslanci sa stali ministrami a spoločne vytvorili Národnú radu ministrov.
Javorník (Strážovské vrchy)

Javorník () je vrch v južnej časti Strážovských vrchov. Dosahuje výšku a je najvyšším vrchom geomorfologickej časti Kňaží stôl.
Polohopis.
Nachádza sa v najjužnejšej časti Zliechovskej hornatiny, čoby podcelku rozsiahlych Strážovských vrchov. V rámci časti Kňaží stôl leží v jej severnej časti, približne 1,5 km východne od obce Šípkov a severne od Trebichavy v severnej časti okresu Bánovce nad Bebravou. Západne leží údolie rieky Bebrava, južný a východný okraj masívu vymedzuje údolie Trebichavského potoka.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, najľahší prístup je preto lesnými chodníkmi z obce Šípkov, Trebichava alebo Čierna Lehota. Táto časť Zliechovskej hornatiny nie je osobitne chráneným územím, preto nie je obmedzený ani pohyb turistov. Hustý porast zväčša neumožňuje rozsiahlejší výhľad.
Mille Petrozza

Miland „Mille“ Petrozza (* 18. december 1967, Essen, Nemecko) je nemecký gitarista a spevák taliansko-kalabríjskeho pôvodu, ktorý sa najviac preslávil ako člen skupiny Kreator (pôvodne Tormentor). Hrať začal v roku 1982 v školskej hudobnej skupine Tyrant.
Petrozza tiež spieval hlavné vokály v spolupráci s Tomasom Lindbergom v skladbe „Dirty Coloured Knife“ zo rovnomenného albumu z roku 2002 izraelskej metalovej skupiny Nail Within.
V roku 1994 hral na gitaru v metalovej superskupine Voodoocult, medzi umelcami ako Dave Lombardo zo skupiny Slayer a Chuck Schuldiner zo skupiny Death.
Objavil sa aj na albume skupiny Edguy z roku 2004, "Hellfire Club", kde poskytol hlavné vokály na striedavej verzii otváracej skladby albumu, „Mysteria“, ktorá bola vybraná aj ako bonusová skladba albumu. Tiež sa objavil albume skupiny Caliban z roku 2006, "The Undying Darkness", v skladbe „Moment of Clarity“. Tiež hrá samého seba vo videoklipe skladby „IchGott“ od skupiny Honigdieb.
Tiež sa objavil na albume skupiny Volbeat z roku 2010 "Beyond Hell/Above Heaven" v skladbe nazvanej „7 Shots“. Petrozza a bubeník Stefan Schwarzmann hrali pri nahrávaní albumu "Revolution" od skupiny Lacrimosa.
Petrozza je vegánom.
Hudobné vybavenie.
Petrozza má rozsiahlu zbierku gitár, ale naživo používa gitaru Jackson, hlavne modely KV2 a Jackson Randy Rhoads. Má tiež podpisovú X Series Jackson gitaru, "Mille Phobia" King V, ktorá je limitovanou edíciou vyrobenou exkluzívne pre európsky trh. Používa ENGL zosilňovače. Od roku 2016 začal Petrozza používať ESP gitary. V strede osemdesiatych rokov používal gitaru B.C. Rich Mockingbird, ktorá zdieľala fyzické podobnosti modelu Kerryho Kinga zo skupiny Slayer, na ktorú hral v rovnaký čas.
Jane Goodallová

Jane Goodallová (; * 3. apríl 1934, Londýn, Spojené kráľovstvo) je britská biologička zaoberajúca sa výskumom primátov, najmä šimpanzov.
Životopis.
Už v mladosti sa zaujímala o zvieratá. Po ukončení štúdií krátko pracovala na Oxfordskej univerzite a vo svojich 23 rokoch odcestovala na pozvanie svojho priateľa do Kene.
Začala tu pracovať spolu so slávnym primatológom Louisom Leakeyom; ten rozvinul jej záujem o šimpanzov a podporil ju pri jej rozhodnutí študovať tieto zvieratá vo voľnej prírode v Národnom parku Gombe v Tanzánii. Počas dlhej doby urobila mnoho objavov - zistila napríklad, že šimpanzy používajú nástroje, že dokážu prejavovať svoje emócie a že sú mäsožravce, ale tiež napr. to, že sa medzi sebou zabíjajú. Šimpanzov v Gombe študovala 45 rokov a získala si tak svetovú povesť ako odborník na správanie primátov. 
Napísala niekoľko kníh a v roku 1977 založila "The Jane Goodall Institute", ktorého cieľom je výskum, vzdelávanie a ochrana divokej prírody. 
Aj vo svojom veku stále cestuje po celom svete a s nadšením sa delí o svoje skúsenosti.
Andrzej Krawczyk

Andrzej Krawczyk (* 22. október 1954, Ozorków, Poľsko) je poľský historik a diplomat, veľvyslanec Poľska v Česku (20012005), na Slovensku (20092012) a v Bosne a Hercegovine (20132018); štátny tajomník v Kancelárii prezidenta Poľskej republiky (20052007).
Životopis.
Andrzej Krawczyk sa narodil v roku 1954. Je fundovaným historikom. V roku 1976 ukončil štúdium histórie na Varšavskej univerzite. V roku 1982 získal titul doktora histórie. Špecializuje sa na dejiny strednej Európy v dvadsiatom storočí.
Od roku 1989 pracuje v štátnej správe. Od roku 2000 v zahraničných službách. Veľvyslanecký post v rokoch 2001 až 2005 zastával v Česku. Počas diplomatickej misie prednášal vybrané kapitoly z dejín Poľska na Karlovej univerzite v Prahe. V rokoch 2005 až 2007 bol štátnym tajomníkom v Kancelárii prezidenta Poľskej republiky. Od augusta 2008 chargé d’affaires na Slovensku. Od 22. októbra 2008 do 14. decembra 2012 bol mimoriadnom a splnomocnenom Veľvyslancom Poľska na Slovensku. Svoje poverovacie listiny doručil 9. januára 2009 prezidentovi Ivanovi Gašparovičovi. Po návrate, v rokoch 20132018, bol veľvyslancom Poľska v Bosne a Hercegovine.
Je autorom vedeckých publikácií.
Hovorí anglicky a česky.
Javorinka (geomorfologická časť)

Javorinka je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Najvyšším vrchom je vysoká Homôľka nad Fačkovským sedlom.
Vymedzenie.
Územie zaberá východnú časť Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov. Zo severu je Javorinka ohraničená údolím Rajčanky od geomorfologickej časti Strážov a Čičmianska kotlina, o niečo západnejšie leží Zliechovská kotlina. Západný a juhozápadný okraj vymedzuje Belianska vrchovina, južným smerom leží sedlom Obšiar oddelená Malá Magura a východne leží Prievidzská kotlina (podcelok Hornonitrianskej kotliny) a Kľak (časť Lúčanskej Malej Fatry), oddelený údolím Nitry. 
Ochrana územia.
Severná polovica časti Javorinka je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránené oblasti sa tu nevyskytujú.
Turizmus.
Táto časť Strážovských vrchov je turisticky atraktívna, čo platí najmä pre okolie vrchu Homôľka nad Fačkovským sedlom a okolie Čičmian. Práve tu sa nachádzajú lyžiarske strediská s vybudovaným zázemím a ubytovaním, využiteľným aj v letnej sezóne. Oblasť je vybavená sieťou značených turistických chodníkov, spájajúcich atraktívne lokality regiónu.
Šípka

Šípka môže byť:
Šípky môže byť:
Strážov (geomorfologická časť)

Strážov je rozsiahlou geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Najvyšším vrchom je vysoký rovnomenný vrch, ktorý je dominantou celých Strážovských vrchov.
Vymedzenie.
Územie zaberá severnú časť podcelku Zliechovská hornatina, no zároveň celých Strážovských vrchov. Zo severu je Strážov ohraničený Rajeckou a Domanižskou kotlinou, ktoré patria do Žilinskej kotliny, nasledujú Súľovské skaly (podcelok Súľovských vrchov) a Podmanínska pahorkatina (podcelok Považského podolia). Západným smerom nadväzuje Trenčianska vrchovina (podcelok Strážovských vrchov) s časťami Butkovská brázda, Teplická vrchovina a Porubská brázda. Južným smerom pokračujú časti Zliechovskej hornatiny, Belianska vrchovina, Zliechovská kotlina, Čičmianska kotlina a Javorinka. Údolie Rajčanky na východe oddeľuje geomorfologickú časť Lúčanskej Malej Fatry, Kľak. 
Ochrana územia.
Veľká časť územia Strážova je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenou oblasťou je národná prírodná rezervácia Strážov.
Turizmus.
Táto časť Strážovských vrchov je turisticky atraktívna, čo platí najmä pre okolie vrchu Strážov. Oblasť je vybavená sieťou značených turistických chodníkov, spájajúcich atraktívne lokality regiónu.
Slivka guľatoplodá ringlotová

Slivka guľatoplodá ringlotová (iné názvy: slivka ringlotová, slivka domáca talianska, ringlota, bluma; lat. "Prunus insititia" subsp. [alebo var. alebo convar.] "italica", "Prunus domestica" subsp. "rotunda", "Prunus domestica" subsp. "italica", "Prunus domestica" subs. "insititia" var. "italica") je taxón (najčastejšie hodnotený ako poddruh či varieta) zaraďovaný v závislosti od autora buď do druhu slivka guľatoplodá (=sliva, lat. "Prunus insititia") alebo do druhu slivka domáca ("Prunus domestica"), pričom oba druhy patria do (akokoľvek definovaného) rodu slivka ("Prunus").
Plod slivky guľatoplodej ringlotovej sa nazýva ringlota.
Systematika.
Slivka guľatoplodá ringlotová sa delí na dva taxóny:
Charakteristika.
Plody sú výborným stolovým aj konzervárenským ovocím. Sú veľké 3-5 cm. O ich sfarbení pozri vyššie pod Systematika. Stredné oplodie (mezokarp) je šťavnaté, sladké. Kôstka je oddeliteľná od stredného oplodia. Konáre sú plstnaté. Listy sú obojstranne plstnaté. Rastlina sa pestuje v záhradách v početných kultivaroch. 
Kultivary (odrody).
Zelené a žlté:
Červené a modré:
Lomná (prítok Olše)

Lomná () je horská rieka v Moravsko-sliezskom kraji, ľavostranný prítok rieky Olše, ktorý odvodňuje juhovýchodnú časť okresu Frýdek-Místek. Vyše 13 kilometrov dlhé horské údolie Lomnej bolo pre svoju odľahlosť a lesnatosť osídlené pomerne neskoro, až v 17. storočí.
Popis toku.
Lomná pramení v Moravsko-sliezskych Beskydách v nadmorskej výške 920 m n. m. medzi horami Malý Polom a Burkov vrch, ktorých hrebeňom prechádza zároveň štátna hranica so Slovenskom a hlavným európskym rozvodím Odra-Dunaj. Celý nasledujúci tok Lomnej smeruje zhruba k severovýchodu. Necelé dva kilometre od prameňa sa v údolí Lomnej nachádza prírodná pamiatka Kyčmol, chránená časť rašelinnej lúky. Z hornej časti údolia Lomnej sa až do začiatku 20. storočia splavovalo po vode drevo do Jablunkova. Riečka preteká obcou Horní Lomná, kde priberá okrem iných Přelačský (Jelitovský) a Úplazský potok, vysoko nad jej pravým brehem se vypína vrch Velká Polana (893 m n. m.) s národnou prírodnou rezerváciou Mionší, chrániacu rozsiahly jedľobukový prales. Pod Horní Lomnou riečka postupne priberá ďalšie drobné prítoky – zľava Tatínský potok, sprava Menší potok. Nasleduje obec Dolní Lomná, kde sprava pritekajú Jestřábí potok a Skřinovský potok. Za Dolní Lomnou cez vodný tok prechádza železničný most Košicko-bohumínskej železnice a Lomná vystupuje ze zovretého údolia a pokračuje do Jablunkovskej brázdy. Posledným významnejším prítokom je potok Ošetnice, ústiaci sprava na okraji mesta Jablunkov. V centre Jablunkova se Lomná v nadmorskej výške 380 m n. m. vlieva zľava do rieky Olše, ktorá jej vody odnáša ďalej do Odry.
Na pomedzí obcí Horní a Dolní Lomná sa na rieke nachádza "území chráněné pro akumulaci povrchových vod Horní Lomná", ktoré predstavuje územnú rezervu pre potenciálne vybudovanie vodnej nádrže. Jej účelom by bolo zásobovanie Jablunkovska pitnou vodou, ochrana proti povodniam až po Třinec a nadlepšovanie minimálnych prietokov v Lomnej a Olši.
Lékythos

Lékythos ("lékythos") je typ starogréckej keramickej nádoby.
Lékythos (mn. č. "lékythoi"), vysoká valcovitá nádoba na parfumovaný olej s užším hrdlom, vertikálnym uchom a nízkym podstavcom (mal aj podobné tvary ako arybalos alebo alabastrón), slúžil hlavne ako obetný dar (pri hroboch a svätyniach), ale ojedinele bol používaný tiež v kúpeľoch a palaistre.
V starovekom Grécku na výročie alebo na určité sviatky prichádzali príbuzní (alebo aj priatelia a známi) k hrobu blízkeho, ozdobili ho vlnenými stuhami, kvetmi alebo vencami a k hrobu položili aj obetný dar, ktorým bol keramický lékythos (na hroby predčasne zomrelých mladých ľudí tiež lutroforos), ozdobený väčšinou jemnými melancholickými obrázkami na bielom podklade. V Aténach sa lékythos ako obetný dar do hrobu objavuje okolo roku 600 pred Kr., ale najobľúbenejším darom pre mŕtvych sa stal v rokoch 470 až 410 pred Kr. Niektoré lékythoi mali vo vnútri falošnú nádobku, aby sa tak zmenšilo množstvo zanechaného oleja.
Tvary a typy lékythoi.
Známych je päť hlavných tvarov lékythosov: Deianeira lékythos, v tvare cylindra (typ, štandardný a sekundárny), baňatý, ramenný a lékythos v tvare žaluďa.Prvý tvar Deianeira lékythosu mal čiernofigúrovú výzdobu a používal sa až do polovice 6. stor. pred Kr., lékythos v tvare cylindra (štandardný) bol predstavený na konci 6. stor. pred Kr. a lékythos v tvare cylindra (sekundárny, zvyčajne menší s väčším priemerom na ramene) v druhej štvrtine 5. stor. pred Kr. a bol uprednostňovaný do polovice storočia (potom vymizol), baňatý lékythos bol zavedený v 1. polovici 5. stor. a táto forma sa stala štíhlejšou v neskoršej fáze. Tvar ramenného lékythosu sa objavil koncom piateho stor. pred Kr. Lékythos v tvare žaluďa sa vyrábal až koncom 5. stor. pred Kr. Je veľmi vzácny.
Zliechovská kotlina

Zliechovská kotlina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Leží v jej centrálnej časti, v blízkom okolí obce Zliechov v Ilavskom okrese.
Polohopis.
Nachádza sa na rozhraní západného a stredného Slovenska, v centrálnej časti Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov. Má približne tvar trojuholníka a v jej centre leží obec Zliechov. Zo severu a východu ju ohraničuje Strážov, z juhu Javorinka a zo západu Belianska vrchovina, všetko geomorfologické časti Zliechovskej hornatiny.
Priamo nad východným okrajom kotliny leží masív vrchu Strážov (), ktorý je dominantou celého pohoria a poskytuje kruhový výhľad na široké okolie. Zaujímavosťou kotliny je jej príslušnosť k dvom povodiam; pokým severnú časť odvodňuje prítok Podhradského potoka, smerujúceho do Váhu, južnú časť odvodňuje Slávikovský potok, smerujúci južným smerom do Jaseniny a následne do Nitrice.
Územím vedie zo severozápadu (od Košece) na juhovýchod (do Valaskej Belej) cesta III/1912, na ktorú sa v sedle na východnom okraji pripája cesta III/2112 do obce Čičmany a Rajeckej kotliny.
Ochrana prírody.
Kotlina je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chráneným územím je prírodná pamiatka Zliechovský močiar, na východnom okraji leží národná prírodná rezervácia Strážov.
Turizmus.
Kotlina s rázovitou obcou Zliechov v centrálnej časti Strážovských vrchov, poskytuje východisko túr do okolia, predovšetkým na vrch Strážov. Kotlinou naň vedie cez Zliechov Medzinárodná diaľková turistická trasa E8 a Cesta hrdinov SNP, ktorá pokračuje do Čičmian.
Teddy Vang

Teddy Vang (* 19. november 1972, Frederiksberg, Dánsko) je dánsky gitarista, inštruktor fitness a skladateľ. V minulosti pôsobil v skupinách Post a Common Delution. Známy je hlavne ale ako bývalý člen dánskej heavy metalovej skupiny Volbeat, kde pôsobil od roku 2001 do roku 2002.
Biografia.
Vyrastal vo Frederiksbergu, obci pri Kodani. Od roku 1978 navštevoval školu Skolen på Fuglevangsvej (dnes Skolen ved Bülowsvej).
V roku 2001 sa pridal ako gitarista k novozaloženej heavy metalovej skupine Volbeat, ale už v roku 2002 z nej odišiel. Na poste gitaristu ho nahradil Franz Gottschalk. Vang so skupinou nahral len tri demonahrávky.
Študoval tiež vo Fitness Institute v Kodani. V súčasnosti je inštruktorom fitness v LOOP fitness v Herleve a žije s priateľkou a dcérou v Kodani.
Zoznam pasáží v Bratislave

Toto je zoznam súčasných a bývalých pasáží v Bratislave.
Belianska kotlina

Belianska kotlina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Leží v jej južnej časti, v blízkom okolí obce Valaská Belá v prievidzskom okrese.
Polohopis.
Nachádza sa na rozhraní západného a stredného Slovenska, v južnej časti Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov. Leží na hornom toku rieky Nitrica, má pretiahnutý tvar v smere východ-západ a v jej centre leží obec Valaská Belá. Zo severu ju vymedzuje Belianska vrchovina, z východu Temešská vrchovina, obe geomorfologické časti Zliechovskej hornatiny. Južným smerom nadväzuje podcelok Nitrické vrchy s časťou Suchý.
Kotlina leží v zovretí masívov Okrúhly vrch (), Demovec () a Čierna hora () na juhu, Veľké Humné () a Páleničky () na severe. Celé územie odvodňujú prítoky riečky Nitrica.
Územím vedie zo severozápadu (od Ilavy) na juhovýchod (do Nitrianskeho Rudna) cesta II/574, na ktorú nadväzujú miestne komunikácie.
Ochrana prírody.
Kotlina je mimo územia Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy, no v západnej časti leží osobitne chránené územie, prírodná pamiatka Prielom Nitrice.
Turizmus.
Územie s rázovitou obcou Valaská Belá v centrálnej časti Strážovských vrchov, poskytuje východisko na túry do okolia. Atraktívnym je najmä okolie Homôľky (), ktorá však už leží mimo kotliny, západným smerom, kde je lyžiarske stredisko s možnosťou ubytovania v zimnej i letnej sezóne.
Belianska vrchovina

Belianska vrchovina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny.
Vymedzenie.
Územie zaberá centrálnu a južnú časť podcelku Zliechovská hornatina. Vrchovina má približne tvar písmena C a obklopujú ju len časti Strážovských vrchov. Na západe a severe susedí Strážov, na severovýchode Zliechovská kotlina a Javorinka. Východný okraj vrchoviny sa na krátkom úseku dotýka podcelku Malá Magura, južným smerom pokračuje opäť Zliechovská hornatina s časťami Temešská vrchovina a Belianska kotlina. 
Severozápadné oblasti patria do povodia Váhu, južné a východné odvádzajú prebytkovú vodu prítokom Nitrice, ktorá pokračuje do rieky Nitry. 
Ochrana územia.
Severná časť Belianskej vrchoviny je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránené oblasti sa v tejto časti pohoria nenachádzajú.
Turizmus.
Táto časť Strážovských vrchov patrí medzi pokojnejšie oblasti. Je charakteristická lazníckym osídlením s množstvom chalúp a širokými možnosťami na cykloturistiku a horskú cyklistiku.
Temešská vrchovina

Temešská vrchovina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny.
Polohopis.
Územie zaberá južnú časť podcelku Zliechovská hornatina. Vrchovina má predĺžený, mierne zahnutý tvar v smere severozápad-juh a obklopujú ju väčšinou časti Strážovských vrchov. Na východe nadväzuje podcelok Malá Magura, na severe susedí Belianska vrchovina, západne leží Belianska kotlina a juhozápadným smerom nadväzujú Nitrické vrchy s časťou Suchý. Južným susedom je Rudnianska kotlina, patriaca Hornonitrianskej kotline. 
Strednou časťou Temešskej vrchoviny preteká rieka Nitrica, ktorá tu priberá zo severu tečúcu Jaseninu a niekoľko ďalších prítokov. Celá oblasť tak patrí do povodia Nitry. Údoliami riek vedú aj cestné komunikácie, pričom najdôležitejšia, cesta II/574 (Nitrianske Rudno – Valaská Belá), kopíruje tok Nitrice. 
Ochrana územia.
Severovýchodným okrajom Temešskej vrchoviny vedie hranica Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy, no inak sa na území nevyskytuje žiadna osobitne chránená lokalita.
Turizmus.
Táto časť Strážovských vrchov patrí medzi pokojnejšie oblasti. Je charakteristická lazníckym osídlením a možnosťami na cykloturistiku a horskú cyklistiku. Jedinou značenou trasou je žltý turistický chodník z obce Temeš na neďalekú Temešskú skalu ().