Pavel Horváth (historik)

PhDr. Pavel Horváth, CSc. (* 10. november 1926, Šišov – † 5. august 1999, Bratislava) bol slovenský historik, pracovník Historického ústavu SAV od roku 1953. Venoval sa slovenským dejinám 16.19. storočia. Jeho manželkou bola etnografka a romistka Emília Horváthová.
Život a dielo.
Narodil sa 10. novembra 1926 v obci Šišov, ktorá sa nachádza v okrese Bánovce nad Bebravou, zomrel roku 1999. V rokoch 19381946 študoval na štátnom gymnáziu v Nitre. Po skončení študoval históriu a slavistiku na Filozofickej fakulte univerzity Komenského v Bratislave. Roku 1952 bol promovaný na doktora filozofie. Po skončení vysokoškolského štúdia nastúpil do Historického ústavu SAV, kde pracoval až do svojho odchodu do dôchodku. Roku 1960 dosiahol titul kandidáta historických vied a stal sa vedeckým pracovníkom, dlhé roky bol vedeckým tajomníkom SAV a v rokoch 19671972 vedúcim oddelenia dejín feudalizmu.
Vo vedeckovýskumnej práci sa orientoval na slovenské dejiny v období novoveku. Venoval sa najmä štúdiu hospodárskeho a sociálneho postavenia poddanského obyvateľstva, problematike protitureckých bojov a protihabsburských povstaní, tiež otázkam starších kultúrnych dejín Slovenska, dejinám slovenskej historiografie, regionálnohistorickému výskumu, národnopolitickému vývinu Slovákov v 18. a v prvej polovici 19. storočia.
Je autorom viacerých samostatných knižných publikácii: "Listy poddaných z rokov 15301848", "Poddaný ľud na Slovensku v prvej polovici XVIII. storočia", "Turci na Slovensku", "Rabovali Turci", "Bibliografia Oravy". Taktiež napísal mnoho článkov, štúdii a recenzií v odbornej i vedecko-populárnej tlači, z ktorých časť vyšla aj v zahraničí. Podieľal sa aj na tvorbe základných slovenských a československých historických syntéz a encyklopedických prác: "Přehled československých dějin 1 – 2", "Dejiny Slovenska 1", "Dejiny Slovenska 2". Spolupracoval aj na tvorbe ďalších československých syntéz, ako napr.: "Encyklopédia Slovenska", "Slovenský biografický slovník", "Historický atlas ČSSR", "Dějiny československého vojenství", "Hospodárske dějiny Československa" a iné.
Popri vlastnej vedeckej práci sa od prelomu 70. a 80. rokov zaoberal aj genealogickým výskumom. Jeho práca o pôvode a príbuzenských vzťahoch Ľudovíta Štúra a ďalších Štúrovcov, ktorá predstavuje prvú slovenskú vedeckú monografiu v povojnovom období, vyvolala živý ohlas v odborných i laických kruhoch a na Slovensku prispela k obnoveniu genealógie ako vedy. Diela: "Trenčín a rodina Štúrovcov", "Pôvod rodiny Ľudovíta Štúra" a reedícia "Rodokmeň a osudy rodiny Štúrovcov". Neskôr spracoval genealógie aj iných významných osobností slovenského kultúrneho a politického života, napr. Matej Bel, Ján Hollý, Anton Bernolák v dielach "Anton Bernolák (17621813): pôvod a osudy jeho rodiny – život a dielo". Toto bola jeho posledná knižná monografia.
Venoval sa aj vedecko-popularizačnej, redakčnej a vedecko-organizačnej činnosti. Od roku 1955 bol výkonným a v rokoch 19681972 aj hlavným redaktorom Historických štúdii. Bol členom redakčnej rady Historického časopisu. Bol členom Komisie pre ochranu pamiatok pri Povereníctve kultúry, predsedom historickej sekcie Slovenskej rady pre múzeá a galérie, od roku 1964 členom Československo-poľskej historickej komisie, od roku 1965 Komitétu balkanistických štúdii. Bol tiež členom Slovenskej historickej spoločnosti pri SAV v Bratislave a od roku 1991 Slovenskej genealogicko-heraldickej spoločnosti pri Matici slovenskej v Martine. Ako prednášateľ sa zúčastnil na mnohých vedeckých konferenciách a sympóziách, a to nielen doma, ale i v zahraničí. Za činnosť v oblasti historických a spoločenských vied získal viacero ocenení. Pri odchode do dôchodku mu aj Predsedníctvo SAV udelilo zlatú medailu Ľudovíta Štúra za zásluhy o rozvoj spoločenských vied. Jeho vedecká práca pokračovala aj po jeho odchode do dôchodku. Naďalej udržiaval kontakt so svojím bývalým pracoviskom a pripravoval sa na obhájenie hodnosti doktora historických vied. Realizácie tohto sa však nedožil.