Vladimír Štefuca

Vladimír Štefuca (* 26. október 1940, Rachiv) je slovenský dabér, recitátor, herec a rozhlasový, dabingový a televízny režisér.
Životopis.
Narodil sa v Rachive (Podkarpatská Rus), kde sa narodila aj jeho matka Anna. Od roku 1942 do 1946 žili v Maďarsku v meste Eger (), kde otec Michal pôsobil ako tlmočník na miestnom veliteľstve Sovietskej armády. V lete v roku 1946 sa presťahovali na Slovensko do Galanty, kde v septembri 1947 začal navštevovať národnú školu. V roku 1949 sa presťahovali do Bratislavy, kde žije až dodnes.
Maturoval na JSŠ na Vazovovej ulici v roku 1958. V tom istom roku ho prijali na Prírodovedeckú fakultu Univerzity Komenského (odbor biológia-chémia). Od roku 1956 účinkoval v rozhlase, čo neskôr ovplyvnilo celý jeho ďalší profesionálny život.
Ešte v roku 1956 na JSŠ na ulici Červenej armády, dnes Grösslingovej, spoznal svoju manželku Tatianu, s ktorou sa oženil 25. augusta 1962. Majú spolu dvoch synov: Vladimír (4.2.1963) a Alexander (7.7.1968). Manželke Tatiane vďačil za obrovskú zásluhu na svojich pracovných úspechoch. Bola mu nielen nápomocná pri práci (ako výborná slovenčinárka a angličtinárka a veľmi múdry, vzdelaný a kultúrny človek), ale navyše sa úspešne usilovala vytvárať veľmi dobré rodinné zázemie.
Divadlo poézie a VŠMU.
V roku 1960 začal spolupracovať s bratislavským Divadlom poézie ako recitátor, kde zotrval až do roku 1963. V tých rokoch niekoľkokrát účinkoval v Nedeľných chvíľkach poézie v českej televízii. Z divadla poézie v roku 1963 odišiel. Po prijatí na VŠMU začal študovať odbor Divadelné herectvo. Štúdium pre nezhody s ročníkovým pedagógom Karolom L. Zacharom musel opustiť. Za najväčší prínos z tohto štúdia pre neskoršiu prácu považoval hodiny skvelého herca a pedagóga javiskovej reči profesora Viliama Záborského.
Československý rozhlas.
V máji 1965 ho prijali do Československého rozhlasu v Bratislave na miesto zástupcu vedúceho režisérskeho strediska v Hlavnej redakcii publicistiky a dokumentaristiky, ktoré viedol od roku 1968. Dlhé roky účinkoval vo viacerých publicistických reláciách, najmä vo vysielaní pre motoristov Pozor, zákruta!
Československá televízia.
V roku 1965 začal ako režisér a autor spolupracovať s mládežníckou a dokumentaristickou redakciou Českej televízie v Bratislave (Deň tlače, Africký zemepis – Dahomé). Zároveň sa začala jeho dlhoročná spíkerská spolupráca s filmovou redakciou v televízii, kde nahral možno až stovky komentárov k dokumentárnym, najmä prírodopisným filmom.
Základná vojenská služba.
V októbri 1966 po viacerých odkladoch nastúpil na vojenskú základnú službu do Ženijného technického učilišťa. Pridelili ho do útvarového klubu. Hlavnou náplňou jeho činnosti, okrem organizovania a prípravy vojakov na ASUT (armádnu súťaž umeleckej tvorivosti), bolo nakrútiť film o Ženijnom vojsku Československej armády do Siene bojových tradícií. V ŽTU ho zastihla aj okupácia Československa v auguste 1968. Vtedy na znak protestu vstúpil do „Dubčekovej komunistickej strany“, čo takto prezentoval aj v tlači a čo sa mu neskôr kruto vypomstilo.
Návrat do Rozhlasu.
V septembri 1968 po absolvovaní vojenskej základnej služby nastúpil do rozhlasu na svoje pôvodné miesto. Po určitom čase sa začal proces normalizácie a začali sa aj v rozhlase čistky, ktoré neminuli ani jeho -„dubčekovca“. Najprv ho pozbavili funkcie vedúceho režiséra, potom vylúčili zo strany, zakázali účinkovanie na mikrofón a napokon sa vyjadril šéfredaktor Viktor Daniel, že preňho v rozhlase niet miesta. 
Na želanie šéfredaktora Viktora Daniela v máji 1975 odišiel z rozhlasu a zostal v slobodnom povolaní. Našťastie zákazy na jeho pôsobenie v médiách sa nevzťahovali na televíziu a pracovné vzťahy s ľuďmi v televízii zostali nezmenené. Navyše sa vtedajší riaditeľ slovenskej televízie Miloš Marko vyjadril, že nemá výhrady voči jeho spolupráci s televíziou, a tak mohol kontinuálne pracovať ďalej. Asi po dvoch rokoch tichého dištancu v rozhlase sa aj tam pomery uvoľnili, a tak sa mohol vráti k rozhlasovému mikrofónu ako spíker, čítač a recitátor.
Hlas Vlada Štefucu.
Hlas Vladimíra Štefucu bol v istom období synonymom zahraničných dokumentárnych a najmä prírodopisných filmov. Diváci dodnes spomínajú na seriály, ktoré nakrútil francúzsky prírodovedec a dokumentarista Jacques-Yves Cousteau so svojou slávnou loďou Calypso po všetkých moriach sveta. Ďalej to bolo veľa dokumentov z rozličných vedných odborov a nemálo filmov historických a o umení. Príprava spočívala najmä z dôkladného prečítania textu a vždy aj z jeho jazykovej korektúry. Jeho úcta k jazyku bola povestná. Neraz sa mnohí kolegovia vyjadrili, že pokiaľ ide o správny jazyk v médiách, najlepší je Pán Boh, potom pán Dionýz Hirko, a napokon, že je to Vlado Štefuca. D. Hirko pracoval v rozhlase ako jazykový redaktor a korigoval texty po redaktoroch. Obľúbenosť prejavu Vlada Štefucu nebola len v samotnom zafarbení hlasu, v majstrovskej práci s intonáciou a dokonalej jazykovej príprave. Bola to aj nesmierna láska k prírode, ktorú si Vlado Štefuca nosil hlboko v sebe a prejavoval ju ku všetkým bytostiam a živočíchom.
Dabing.
Po skončení práce učiteľky anglického jazyka v polovici deväťdesiatych rokov sa manželka Tatiana intenzívne venovala prekladom z angličtiny komentárov k dokumentárnym filmom a dialógov k hraným filmom. Spoločne texty upravovali – pre dialógy a komentáre – a Vladimír sa postupne venoval stále viac réžii dokumentárnych a hraných filmov. Túto činnosť pre stále horšie pomery v produkčných firmách aj v televíznych spoločnostiach obaja ukončili asi v roku 2013.
Herectvo vo filme.
Hoci nešlo o významné úlohy a nebolo ich ani veľa, aj herecký talent Vladimíra Štefucu je zaznamenaný vo viacerých filmových dielach. Boli to napríklad epizódy:
film o Štúrovi a jeho súputnikoch – epizódna postava Štefan Marko Daxner.