burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Róbert Hutyra

Róbert Hutyra (* 1. máj 1944, Lúčka, Slovensko – † 21. apríl 2021) bol česko-slovenský reprezentant v cyklistike, päťnásobný majster Slovenska a dvojnásobný majster Česko-Slovenska, známy tiež svojím útekom za železnú oponu v teplovzdušnom balóne s celou rodinou (manželkou, deťmi a dokonca s pretekárskym bicyklom).
Rodák z obce Lúčka bol vyštudovaný stavebný technik a pred opustením ČSSR býval v Šamoríne. V roku 1967 s prevahou vyhral preteky okolo rakúskeho Burgenlandu. Nedobré bytové podmienky a trauma zo sovietskej okupácie v roku 1968 spôsobili, že začal premýšľať o úteku na Západ.
Náhodou sa mu do uší dostali informácie o pokuse o útek za železnú oponu pomocou teplovzdušného balóna. V roku 1981 sa teda pokúsili spolu s manželkou vyrobiť doma na kolene prvý balón. On strihal pásy látky a jeho manželka zošívala. Pri testovaní balóna niekde na východnom Slovensku však zistil, že balón je nevyhovujúci a spálil ho.
Do stavby druhého balóna sa už pustil odbornejšie – študoval, skúšal, testoval látku. Druhý balón vyrobili z látky na nepremokavé plášte do dažďa. Materiál nakúpili v istej moravskej predajni pod zámienkou šitia plachiet na windsurfing pre nový bratislavský vodácky oddiel (zaplatili za látku celkom 56 tisíc korún).
V roku 1983 už bol balón hotový a rodina sa pripravovala na útek za železnú oponu – v zamestnaní dali výpoveď pod zámienkou sťahovania. Deti sa o pláne úteku dozvedeli až pár dní pred realizáciou.
Pôvodný zámer štartovať balónom zo Slovenska a odletieť smerom do Rakúska však zhatilo prúdenie vetrov v lete roku 1983, nefúkal východný vietor. Hutyra potom dostal nápad štartovať z miesta niekde na Morave a využiť severozápadný vietor, ktorý by balón zaniesol do Rakúska.
7. septembra 1983 večer balón pripravili na odlet pri obci Božice na Znojemsku. Do balóna nastúpil Hutyra, jeho manželka, ich 14-ročná dcéra a 11-ročný syn. Vzali so sebou 4 propán-butánové fľaše, dve tašky s vecami a na balón pripevnili aj Hutyrov pretekársky bicykel. Balón úspešne vzlietol, ale zabudli vymeniť plynovú fľašu a tak balón znova klesol na zem ešte na česko-slovenskom území. Nestratili však duchaprítomnosť, plynovú fľašu vymenili a znova vzlietli. Po necelej hodine letu šťastne pristali v rakúskom Falkensteine vo vinohrade. Pohraničná stráž sa spamätala neskoro a zmohla sa len vystreľovanie svetlíc. Balón našťastie neostreľovali (kôš bol zospodu opevnený plechom proti guľkám zo zbraní).
Hutyrovci sa z Rakúska vysťahovali do USA, kde ešte niekoľkokrát predvádzali svoj let balónom. Ten nakoniec skončil v Múzeu berlínskeho múru. Róbert Hutyra žil a podnikal v Luhačoviciach.
Presidential Gold Set

Presidential Gold Set je unikátna (jediná svojho druhu) sada štyroch zlatých mincí (dukátov) z roku 1934, v nominálnych hodnotách 1, 2, 5 a 10. Bol vyrobený jediný exemplár tejto sady. Sada je darom Tomáša Garrigue Masaryka, prvého prezidenta Česko-slovenskej republiky.
Celá produkcia dukátov Svätá Katarína bola realizovaná v Mincovni Kremnica v roku 1934 v celkovom náklade 585 kusov. Unikátnosť špeciálnej 4-mincovej sady spočíva v technologickom procese jej výroby. Razba štyroch mincí špeciálnej sady bola totiž technologicky prevedená tzv. "vzorkovou razbou", t.j. razbou aplikovanou zvýšeným tlakom stroja a viacnásobne, na leštené planzety (oproti zvyšku nákladu vyprodukovanému v bežnej kvalite, ktorý je jednorazový, na bežné neleštené pliešky - surový kov). Odborne sa to nazýva tzv. proof quality.
Americká numizmatická asociácia (ANA) túto sadu certifikovala ako originálnu razbu, s poistným krytím správnosti certifikátu v plnej výške kúpnej hodnoty sady prostredníctvom Numismatic Guaranty Corporation (NGC).
Music (album Madonny)

Music je ôsmy štúdiový album americkej speváčky Madonny, Bol vydaný 18. septembra 2000. album "Music" má celkovo dance-popový a electronica hudobný nádych. Avšak obsahuje aj prvky žánrov rock, country a folk, pričom je v niekoľkých skladbách použitý aj vocoder, ako je napríklad „Nobody’s Perfect“.
Z albumu boli vydané tri single; „Music“, „Don’t Tell Me“ a „What It Feels Like for a Girl“. Všetky z nich sa dostali do prvej štyridsiatky amerického rebríčka Billboard Hot 100.
Zostava a personál.
zostava adaptovaná z poznámok albumu.
Evanston (Illinois)

Evanston je mesto v okrese Cook County v americkom štáte Illinois. Podľa odhadu v roku 2010 malo obyvateľov. 
Tvorí predmestie Chicaga, leží asi 20 km severne od jeho centra. Patrí k obciam chicagského Severného pobrežia pri jazere Michigan, na západe susedí so Skokie, na severe s Wilmette. Hranice Evanstonu sa kryjú s hranicami okrsku Evanston Township, hoci školské obvody 65 a 202 zaberajú tiež menšiu časť východného Skokie. Evanston je domovom Northwestern University.
Dejiny.
Pred rokom 1830 bola oblasť dnešného Evanstonu prakticky neobývaná, vyplnená mokraďami a bažinatým lesymi len Potavatomovia mali na severojužných terénnych chrbtoch chodníky a dočasné táboriská. Francúzski prieskumníci nazývali oblasť "Grosse Pointe" po výbežku krajiny do jazera Michigan asi 21 km od ústia rieky Chicago. V roku 1836 sa tu usídlili prví belošskí osadníci, ale osídlenie bolo riedke, išlo skôr o farmárov a drevorubačov, a pozdĺž chodníkov vyrástli krčmy a "hotely". V roku 1850 tu bol zriadený dnes už neexistujúcej okrsok Ridgeville Township, ktorý podľa sčítania ľudu z toho istého roku mal niekoľko stoviek osadníkov. V jednej z krčiem bola založená poštová stanica.
V roku 1851 skupina popredných obchodníkov metodistického vyznania založila Northwestern University a Garrett Biblical Institute. Ako miesto pre univerzitu vybrali zalesnené stráne pozdĺž jazera. V roku 1854 zakladatelia predniesli okresnému sudcovi svoje plány založiť mesto zvané Evanston po Johnovi Evansovi, jednom z nich. V roku 1857 bola žiadosť schválená. Okrsok Ridgeville Township bol rozdelený a vznikli okrsky Evanston Township a Lake View Township, na ktorom dnes stojí Lake View, mestská časť Chicaga.
Evanston bol oficiálne založený 29. decembra 1863, ale nebol povýšený na veľkomesto, aj keď zákonodarcovia Illinoisu s týmto cieľom predložili v roku 1869 návrh zákona. Počas občianskej vojny sa Evanston rozšíril pohltením dediny Severný Evanston. Nakoniec, na začiatku roka 1892, po pripojení dediny Južný Evanston bolo odhlasované, že bude spravovaný ako veľkomesto. Jeho vtedajší hranice sú z väčšej časti platné dodnes.
Gary (Indiana)

Gary je mesto na severozápade amerického štátu Indiana, v metropolitnej oblasti Chicaga, na pobreží Michiganského jazera. Podľa sčítania z roku 2010 má 80 294 obyvateľov. 
Je známe vďaka obrovským oceliarňam.
Dejiny.
Mesto bolo založené roku 1906, pretože si ho firma "United States Steel Corporation" vybrala ako dobré miesto pre svoju oceliareň. Gary je pomenované po predsedovi firmy, ktorý sa volal Elbert H. Gary.
Mesto má najvyššie percento Afroameričanov v amerických mestách nad 100 000 obyvateľov a ako jedno z prvých miest si zvolilo starostu tmavej pleti.
Narodil sa tu Michael Jackson.
Podobne ako Detroit ho postihol úpadok, kedy v rámci bieleho úteku ho opustila väčšina belochov a odsťahovala sa na bezpečnejšie predmestia. V súčasnosti sa mesto pomaly rozpadá a trápi ho vysoká miera kriminality.
Demografia.
V roku 1960 malo mesto 178 320 obyvateľov, v roku 2000 102 746 obyvateľov a v roku 2010 80 294 obyvateľov.
Rasové zloženie.
Obyvatelia Američané hispánskeho alebo latinskoamerického pôvodu, bez ohľadu na rasu, tvorili 5,1% populácie.
Charleston (Južná Karolína)

Charleston je prístavné mesto v Južnej Karolíne v USA. S počtom obyvateľov 120 000 ide o druhé najväčšie mesto Karolíny. Názov mesta vznikol spojením slov "Charles" a "town". Účelom bolo vyjadriť poctu anglickému kráľovi Karlovi II.. Od roku 1783 je mesto známe pod svojím súčasným názvom. Podľa mesta sa volá známy jazzový tanec Charleston.
Dejiny.
Mesto bolo založené roku 1670 po tom čo vyslanci Karola II. priplávali k brehom Južnej Karolíny. Mesto malo vďaka svojej geografickej polohe potenciál stať sa veľkým prístavom. Charleston bol kľúčový južanský prístav za americkej občianskej vojny, kedy fungoval ako tepna juhu pre dovoz zbraní z európskych krajín, predovšetkým Spojeného kráľovstva a Francúzska. Dnes je jedným z najrýchlejšie rastúcich miest na východnom pobreží Ameriky (sčítanie ľudu 2010: 120 083; sčítanie 2014: 125 583)
Geografia.
Rozkladá sa na 330km², pričom 50km² tvorí plocha vody. Mesto leží na sútoku riek Ashley a Cooper, čo spolu s prístupom k Atlantickému oceánu mesto predurčuje byť úspešným prístavom. Leží v nízkej polohe vďaka rovinatej krajine, takže prudké dažde vedú nezriedka k ničivým povodniam.
Klimatické podmienky.
Mesto má vlhké subtropické podnebie vďaka ktorému sú zimy mierne a leta horúce s početnými zrážkami. Mesiacom s najpočetnejším množstvom zrážok je august (181,6 mm), najsuchším mesiacom je potom november (61,7 mm). V zime ide predovšetkým o zrážky dažďové, sneh sa vyskytuje zriedka. Najteplejším mesiacom roka je júl (32,6 ° C), najstudenším potom je január (15 ° C). Priemerná doba slnečného svitu v Charlestone je 2 810,8 hodín.
Vzdelanie.
Mesto je domovom Charlestonskej štátnej univerzity, ktorá je 13. najstaršou americkou univerzitou. V meste sa ďalej nachádza lekárska fakulta Juhokarolínskej univerzity a vojenská univerzita The Citadel.
Kultúra.
Divadlo.
Mesto oplýva veľkou divadelnou scénou a zároveň je domovom prvého amerického divadla. V roku 2010 bol zaradený do prvej desiatky amerických popredných divadelných miest. 
Charlestonské divadla, ktoré sú súčasťou prestížnej "League of Charleston Theatres":
Múzeá.
Mesto je jedno z najstarších miest na juhu Spojených štátov a aj preto má rad múzeí a expozícií, vrátane:
Pavlína Pořízková

Pavlína Pořízková (tiež "Paulina Porizkova" * 9. apríl 1965, Prostějov) je americká supermodelka českého pôvodu.
Emigrácia rodičov.
Jiří Pořízka, otec Pavlíny Pořízkovej, podľahol po sovietskej okupácii Česko-Slovenska panike, pretože bol členom starej šľachtickej rodiny a v minulosti bol väznený ako člen skautského hnutia. Podal si žiadosť o vydanie pasu, ktorý aj dostal. S manželkou sa dohodli, že vycestujú do zahraničia a malú 3-ročnú Pavlínu nechali u manželkiných rodičov, kde aj zvyčajne trávila veľa času. Plánovali, že ju pri prvej príležitosti dostanú tiež do zahraničia. To rozhodlo, že si na emigráciu zvolili Švédsko ako neutrálnu krajinu. Po vycestovaní bezvýsledne žiadali česko-slovenské úrady aj Červený kríž o vycestovanie Pavlíny. Pred švédskym parlamentom začali protestnú hladovku, aby donútili česko-slovenské úrady vyhovieť ich žiadosti. Počas 10-dňovej hladovky sa pod ich žiadosť podpísalo 80 000 ľudí. Vecou sa začal zaoberať švédsky parlament a minister zahraničných vecí. Po celú dobu s Pavlínou udržiavali len telefonický kontakt.
Pomôcť sa im rozhodli dvaja mladí Švédi, ktorí sa ponúkli, že poletia do Česko-Slovenska na výstavu do Brna a pri tej príležitosti vyzdvihnú Pavlínu od prarodičov a dovezú do Švédska. Prarodičia však dievčatko nechceli odovzdať. Rodičia Pavlíny sa rozhodli pre ďalší pokus. Anna Pořízková sa vydávala za manželku jedného z letcov a na jej pas priletela do Česko-Slovenska malým lietadlom. Trojicu však cestou autom do Prostějova zatkli a piloti putovali do väzenia. V Švédsku sa zdvihla veľká vlna odporu voči postupu česko-slovenských úradov, napríklad švédski hokejisti odmietli hrať proti Česko-Slovensku. Švédske veľvyslanectvo v Prahe zaznamenalo rôzne formy šikanovania zo strany domácich úradov. Udalosť sa nezaobišla bez komunistickej propagandy, bol natočený 7-minútový tendenčný dokument o celom prípade.
V júni 1973 sa v Štokholme konala medzinárodná konferencia o bezpečnosti v Európe. Švédsky minister zahraničných vecí sa na nej stretol s česko-slovenským ministrom zahraničných vecí Bohuslavom Chňoupkom a hovorili spolu aj prípade Pořízkových.
Po 3 rokoch, 12. marca 1974 sa Anna Pořízková mohla vrátiť do zahraničia aj s Pavlínou a malým Jáchymom, ktorý sa narodil počas jej pobytu v Česko-Slovensku. Úrady ich priviedli na hraničný priechod do Rakúska, kde ich čakal Jiří Pořízek v prítomnosti novinárov.
Kariéra.
Po rozvode rodičov žila Pavlína vo veľkej chudobe, až v roku 1980 poslala kamarátka jej fotografie do modelingovej agentúry. Jej výška 180 cm a miery 86-57-89 jej vyniesli kontrakt v Paríži. V roku 1983 sa odsťahovala do USA, veľký úspech mali jej fotografie na titulnej strane časopisu Sports Illustrated. Neskôr sa objavila na obálke Playboya, časopis Harper's Bazaar ju zaradil v roku 1992 medzi desať najkrajších žien sveta. Hrala aj vo filmoch "Anna", "Jej alibi" a "Arizonský sen", v televíznom programe "Dancing with the Stars", pôsobila ako porotca v reality šou "America's Next Top Model" a napísala autobiografický román "Leto modelky".
Jej manželom bol Ric Ocasek (1944-2019), spevák rockovej skupiny "The Cars", s ktorým má dvoch synov.
Xenofón z Aigionu

Xenofón ("Xenofón") bol olympijský víťaz v pankratiu v 4. stor. pred Kr.
Xenofón, syn "Menefyla" z achájskeho Aigionu, zvíťazil v pankratiu pravdepodobne na 100. olympijských hrách v roku 380 pred Kr. Pankration sa v Olympii zaviedol na 33. hrách v roku 648 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lygdamis zo Syrakúz. Pankration bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.
V druhom storočí navštívil Olympiu grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že sochu Xenofóna umiestnili do olympijskej "Altidy", do galérie najslávnejších olympionikov starovekého Grécka. Stála vedľa sochy Dikóna, rodáka z Kaulónie (mesto Kaulónia bola v roku 389 pred Kr. zničené syrakúzskym tyranom Dionysiom a jej obyvatelia sa presťahovali do Syrakúz), a jej autorom bol sochársky majster Olympos zo Sikyónu.
Kulak

Kulak ( = päsť) pôvodne ruský zriedka používaný pejoratívny výraz pre dedinského úžerníka. Počas vlády boľševikov propagandistické označenie pre stredných až bohatých roľníkov. V roku 1914 tvorili asi 10 - 15 % ruských roľníkov, v období tzv. Novej ekonomickej politiky (tzv. NEP) ich význam ešte vzrástol. Sovietsky režim však pri prenasledovaní nepriateľov neuplatňoval žiadne oficiálne vymedzené hranice definujúce stredných a bohatých roľníkov.
Stalin v roku 1929, resp. na základe vyjadrenia CK VKP(b) z 30. januára 1930, nariadil vykonať počas kolektivizácie poľnohospodárstva „"likvidáciu kulakov ako triedy"“ v rámci procesu tzv. raskulačivania, resp. rozkulačenia / dekulakizácie. Vo vybraných regiónoch sa mal počet kulakov znížiť na 3 - 5 %. V praxi im bola odobratá všetka pôda, boli deportovaní, časť z nich v rámci oblastí a krajov, v ktorých žila, ďalší aj do odľahlých častí krajiny, zväčša na Sibír a do Kazachstanu. Iní boli v zinscenovaných procesoch odsúdení na nútené práce v gulagoch. Niektoré, väčšinou náhodné prípady boli exemplárne riešené popravami zastrelením. Odhaduje sa, že takto bolo zlikvidovaných viac ako 5 miliónov roľníkov, okrem iného aj v dôsledku hladomoru. Ten mal viacero príčin, bol jednak výsledkom štátom organizovaného a tvrdo dodržiavaného odoberania úrody z kolchozov a jej predajom do zahraničia, čo malo neraz za následok chýbanie osiva na ďalší rok. Ale aj neochoty roľníkov dbať a starať sa riadne o produkciu v novom systéme, ktorý ich okradol o majetok. Výsledkom bol natoľko rozsiahly rozvrat a prepad poľnohospodárskej výroby v ZSSR, že sa z neho sovietske poľnohospodárstvo už nikdy nespamätalo.
V Česko-Slovensku.
Slovo kulak bolo prevzaté a používané aj česko-slovenskými komunistami v rámci násilnej kolektivizácie poľnohospodárstva v Česko-Slovensku v 50. rokoch 20. storočia, ako označenie roľníkov s výmerou najprv nad 20, potom 15 ha a 12 ha (po znárodnení aj s menšou rozlohou). V slovenčine má slovo kulak jednoznačne pejoratívny význam. Ak bol niekto označený ako kulak, rozumie sa tým nepriateľský a zlovoľný, štátne záujmy poškodzujúci sedliak. Pri likvidácii podnikania mali komunisti jednoduchý a jednoznačný cieľ, ale u poľnohospodárov bola táto úloha komplikovanejšia. Bolo nutné nepriateľa nájsť, pomenovať a zničiť ho. Kulak bol ekvivalent pre triedneho nepriateľa. Kto sa nepodriadil diktátu strany, diktátu politicky uvedomelých, bol ociachovaný a zbavený práv a majetku. 
Jedným zo spôsobov likvidácie kulakov bolo navýšiť im kontingenty tak, aby ich nemohli splniť, a potom ich obžalovať zo "sabotáže", „"zatajovania pôdy"“ či „"skrývania úrody"“.
I Want Out

„I Want Out“ je skladba nemeckej power metalovej skupiny Helloween, z ich albumu "Keeper of the Seven Keys, Pt. 2". Skladba bola vydaná ako singel v októbri 1988.
Napísal ju Kai Hansen, ktorý v rozhovore povedal, že ide o narážku na to, že naozaj chce skupinu opustiť. Hudobne je skladba rozpoznateľná svojím úvodom a vysoko posadeným hlasom Michaela Kiskeho v refréne. Skladba je tiež ovplyvnené punkom (predovšetkým rebelský text), na rozdiel od ostatných skladieb skupiny Helloween.
Skladba je jednou z ich najznámejších skladieb skupiny Helloween, ktorá je často hraná na koncertoch skupiny a tiež na koncertoch skupiny Gamma Ray Kaia Hansena a skupiny Unisonic Michaela Kiskeho. Medzi interpretov, ktorí vytvorili coververzie tejto skladby patria HammerFall, Sonata Arctica, Avalanch a Skylark.
Milan Gabčan

Milan Gabčan (* 1932, Vydrná) je protikomunistický bojovník a člen odbojovej skupiny, ktorý bol v 50. rokoch minulého storočia odsúdený na 3 roky odňatia slobody za šírenie protikomunistických letákov.
Narodil sa v roku 1932 v obci Vydrná v púchovskom okrese, kde vyrastal až do skončenia druhej svetovej vojny. Potom sa rodina odsťahovala do Čisté u Litomyšle, kde zakúpili statok vydrancovaný Červenou armádou.
Po komunistickom prevrate nútili jeho otca Jana, aby vstúpil do družstva. Ten však prihlášku odmietal podpísať. Bol tiež vzorom pre ďalších samostatne hospodáriacich roľníkov a komunistická moc ho začala zatvárať do väzenia za neplnenie povinných dodávok. Rozhodol sa pre útek za hranice s tým, že sa vráti po rodinu. Na hraniciach ho však chytili a uväznili v Uherskom Hradišti.
Syn Milan spolu s bratom a kamarátmi začali proti komunistom bojovať. Vytlačili asi 1200 letákov na tému Masarykov humanizmus a rozhadzovali ich po meste Svitavy. Plánovali tiež ozbrojený odpor.
Štátna bezpečnosť však skupinu pozatýkala, ale Milanovi Gabčanovi sa podarilo na motorke utiecť do svojho rodného kraja. Skrýval sa v zemľanke pri obci Mostište v púchovskom okrese. S pomocou zradcu ho Štátna bezpečnosť zatkla a 10. septembra 1953 ho v Brne odsúdili na 3 roky do väzenia za rozširovanie a rozmnožovanie letákov, spolčenie s úmyslom podvracať štátne zriadenie a neoprávnené držanie dvoch pištolí, jednej malorážky a nábojov.
Umiestnili ho do tábora na ťažbu uránu pri Jáchymove. V tábore sa okrem iných stretol s nemeckým lekárom, ktorý liečil Reinharda Heydricha.
Z väzenia ho prepustili na amnestiu prezidenta Antonína Zápotockého 4. apríla 1955. V roku 1990 bol rehabilitovaný a v roku 2014 dostal osvedčenie o účasti na protikomunistickom odboji.
Bol miestopredsedom českej Konfederácie politických väzňov na Orlickoústecku. 
Pan Milan Gabčan zemřel 26.9.2020.
Kvalifikácia v hádzanej žien na Africké hry 2015

Kvalifikácia v hádzanej žien na Africké hry 2015 bola kontinentálna kvalifikácia v hádzanej žien na Africké hry 2015, ktorú organizuje Africká hádzanárska konfederácia (CAHB). Zúčastnilo sa jej 20 afrických družstiev (pôvodne bolo prihlásených až 32 družstiev), ktoré súťažili o 10 postupových miest v 7 regionálnych zónach. Prebiehala od 10. marca do 4. apríla 2015.
Priamy postup.
Priamo postúpili hostiteľská krajina a víťaz hádzanárskeho turnaja na predchádzajúcich hrách:
Účastníci.
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v neoficiálnom svetovom rebríčku k novembru 2013.
Výsledky.
Zóna I.
Postúpilo , ktoré sa ako jediné družstvo prihlásilo.
Zóna VI.
Turnaj v Zambii bol zrušený. Postúpila , ktorá sa ako jediné družstvo prihlásila.
Kvalifikácia v hádzanej mužov na Africké hry 2015

Kvalifikácia v hádzanej mužov na Africké hry 2015 bola kontinentálna kvalifikácia v hádzanej mužov na Africké hry 2015, ktorú organizuje Africká hádzanárska konfederácia (CAHB). Zúčastnilo sa jej 20 afrických družstiev (pôvodne bolo prihlásených až 30 družstiev), ktoré súťažili o 7 postupových miest v 7 regionálnych zónach. Prebiehala od 10. marca do 4. apríla 2015.
Priamy postup.
Priamo postúpili hostiteľská krajina, víťaz hádzanárskeho turnaja na predchádzajúcich hrách a 3 družstvá na základe rebríčka:
Účastníci.
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v neoficiálnom svetovom rebríčku k júnu 2013.
Výsledky.
Zóna I.
Postúpila , ktorá sa ako jediné družstvo prihlásila.
Zóna IV.
Postúpil , ktorý sa ako jediné družstvo prihlásil.
Zóna VI.
Turnaj v Zambii bol zrušený. Postúpila , ktorá sa ako jediné družstvo prihlásila.
Augustín Lednický

Augustín Lednický (* 7. august 1925, Malé Lednice – † 10. október 1950, Bratislava) bol slovenský protikomunistický bojovník, ktorý bol začiatkom 50. rokov minulého storočia odsúdený na trest smrti a popravený.
Pochádzal z početnej roľníckej rodiny z obce Malé Lednice vo vtedajšom okrese Rajec. Počas vojny pracoval ako robotník. V septembri 1944 sa pridal k partizánskej jednotke a zúčastnil sa bojov v okolí Strečna, Vrútok a Martina. Po rozpade partizánskej jednotky sa vrátil domov a znova nastúpil do práce v Zbrojovke Banská Bystrica.
Po skončení vojny nastúpil 1. októbra 1945 na vojenskú prezenčnú službu, prešiel poddôstojníckou školou a od 1. júla 1947 sa z neho stal vojak z povolania. Na jar roku 1948 vstúpil do Komunistickej strany Česko-Slovenska, ale už čoskoro sa s ňou ako hlboko veriaci človek rozišiel. Vo februári 1949 spolu s dvomi ďalšími poddôstojníkmi utiekol cez Cheb do americkej zóny Nemecka.
Ako agent americkej armádnej spravodajskej služby Counter Intelligence Corps (CIC) sa nelegálne vrátil 23. augusta 1949. Pôvodne malo ísť o skupinu piatich ozbrojených bojovníkov a Augustín Lednický mal byť jej veliteľom. Sám sa dostal do Považskej Bystrice a do rodných Malých Ledníc. V septembri 1949 dorazila skupina štyroch mužov, ktorí však neboli ozbrojení. Prvoradou úlohou teda bolo získať zbrane. Od prepadu stanice Zboru národnej bezpečnosti však z dôvodu rizika upustili. Lednický skrýval skupinu v lesoch v okolí obce Dlhé Pole, neskôr sa presunuli do oblasti Rajeckých Teplíc. Vzhľadom na blížiacu sa zimu sa rozhodli presunúť sa na Kysuce, kde bolo mnoho salašov, v ktorých chceli prečkať zimu.
14. októbra bol však Augustín Lednický nešťastnou zhodou okolností zadržaný v Žiline po tom, čo ho do nohy postrelil milicionár, ktorý ho prenasledoval. Ďalších členov skupiny sa podarilo Štátnej bezpečnosti pozatýkať neskôr. Celú skupinu vyšetrovali ako teroristov, aj keď skutočné možnosti odbojovej skupiny boli obmedzené nedostatkom zbraní a výstroja. Štátna moc urobila z tejto kauzy exemplárny príklad a v júli 1950 bol Augustín Lednický odsúdený na trest smrti. Režim sa však neuspokojil s odsúdením samotných členov odbojovej skupiny. Nasledoval ďalší proces, v ktorom boli odsúdení tí, čo im pomáhali. Medzi nimi aj Lednického brat Fabián na 4 roky odňatia slobody za to, že jeho rodina dala niekoľkokrát členom skupiny najesť.
Augustín Lednický požiadal prezidenta republiky o milosť, ale na základe záporného stanoviska generálneho prokurátora bola zamietnutá. 10. októbra 1950 bol v Bratislave popravený.
Kolumbijská plošina

Kolumbijská plošina () je geologický a geografický región v amerických štátoch Washington, Oregon a Idaho. Je to široká čadičová plošina medzi Kaskádovými vrchmi a Skalnatými vrchmi, preťatá riekou Columbia. 
Geológia.
V neskorom miocéne a pliocéne jeden z najväčších útvarov z čadiča, ktorý sa kedy na svete objavil, zaplavil 160 tisíc km² Severozápadu dnešných Spojených štátov. V ďalších miliónoch rokov sa vylievala láva až vytvorila 1,8 kilometra hrubú vrstvu. Keď sa roztavená hornina dostávala na povrch, zemská kôra sa prelievala do miest, ktoré láva ponechala voľné.
Pokles kôry vytvoril náhornú plošinu - veľkú, mierne stlačenú lávovú planinu, ktorá je známa tiež ako Colombian basin. Starobylá rieka Columbia bola donútená zmeniť svoju pozíciu na dnešnú severozápadne sa pohybujúcu lávou. Láva najprv vyplnila údolie s tokmi, čím vytvorila jazerá. Našli sa tu skamenené listy, drevo, hmyz a kosti rôznych zvierat.
Geografia.
Plošina leží v štátoch Washington, Oregon a Idaho a nachádzajú sa tu nasledujúce mestá:
Dikón z Kaulónie

Dikón ("Dikón") bol olympijský víťaz v behu na jedno a na dve stadiá v 4. stor. pred Kr.
Dikón, syn "Kallimbrota" z Kaulónie, sa v behu na krátke vzdialenosti (stadiodromos, diaulos) presadil na všetkých celogréckych hrách. Páť víťaztiev si vybojoval na pýtických hrách, tri na istmických hrách, štyri na nemejských hrách. Na 97. olympijských hrách v roku 392 pred Kr. dosiahol víťazstvo v behu na jedno stadion ešte ako dorastenec a v kategórii mužov si v roku 384 pred Kr. toto víťazstvo zopakoval a pridal k nemu aj víťazstvo v behu na dve stadiá.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že v olympijskej "Altide" mal Dikón rovnaký počet sôch, koľko mal víťazstiev. Dikón svoje prvé olympijské víťazstvo dosiahol ako občan Kaulónie. Keďže v roku 389 pred Kr. bolo jeho rodné mesto úplne zničené syrakúzskym tyranom Dionýsiom a jeho preživší obyvatelia sa presťahovali do Syrakúz, Dikón na olympijských hrách v roku 384 pred Kr. už súťažil za Syrakúzy. Poznámky Pausania, že Kaulóniu zničili Rimania alebo Pyrrhos Epirský, a že Dikón sa následne nechal Syrakúzanmi kúpiť, sú preto mylné.
Ladislav Grosman

Ladislav Grosman (* 4. február 1921, Humenné, Slovensko† 25. január 1981, Tel Aviv, Izrael) bol slovenský scenárista.
Životopis.
Patril k mnohým ľuďom, ktorí boli vo svojom živote prenasledovaní pre svoj židovský pôvod. Pochádzal z rodiny garbiara, ktorý mal päť detí. Rodičia a traja súrodenci zomreli v roku 1944 v Ružomberku počas fašistického bombardovania transportného vlaku. Obecnú školu absolvoval v Humennom, gymnázium v blízkych Michalovciach. V roku 1949 absolvoval v Prahe Vysokú školu politickú a sociálnu. Do roku 1952 pracoval vo vydavateľstve Pravda. V rokoch 1953 až 1959 bol redaktorom knižných noviniek v Slovenskej knihe. V rokoch 1953 až 1958 študoval pedagogickú psychológiu na Vysokej škole pedagogickej. Jeho diplomová práca bola na tému psychológia reklamy a doktorát PhDr. dosiahol prácou "Psychologické a pedagogické aspekty knižnej reklamy" v roku 1967. V rokoch 1960 až 1963 bol redaktorom v Združení československého nakladateľstva. V roku 1964 bol vedúcim redaktorom časopisu "Učebné pomôcky v škole a osvete". V rokoch 1965 až 1968 bol scenáristom vo Filmový štúdiách Barrandov. Po obsadení Československa sovietskou armádou v septembri 1968 odcestoval so svojou rodinou do Izraela a usídlil sa v Tel Avive. Od januára 1969 až do svojej smrti pôsobil na univerzite Bar-Ilan pri Tel Avive. Najprv pôsobil ako docent, od 1975 už ako riadny univerzitný profesor. Prednášal slovanskú literatúru a vyučoval tvorivé písanie "creative writing". Od 1979 na telavivskej univerzite prednášal scenáristiku ako externý pracovník. Osobne, ľudsky a pracovne si Ladislav Grosman najviac rozumel so svojimi priateľmi Arnoštom Lustigom a Gabrielom Laubom.
Na základe poviedky "Pasca" a novely "Obchod na korze", bol natočený najúspešnejší slovenský film Obchod na korze. Tento film v roku 1966 získal najvyššie filmové ocenenie Oscara. Režisérmi bola dvojica Ján Kadár a Elmar Klos. Keďže jeden z režisérov emigroval, dostal sa tento film na dlhé roky do trezorov. A tak až po roku 1989 sa film dostal na verejnosť a divácka verejnosť si môže opäť vychutnať herecké umenie Idy Kamińskej a Jozefa Krónera.
Edita Grosmanová, manželka Ladislava Grosmana, o svojom manželovi povedala: "Môj manžel vždy bol a navždy zostal Humenčanom, nikdy sa tým netajil, miloval toto mesto a zomrel s láskou k nemu. Rád sa sem vracal, či už žil v Prahe alebo Izraeli."
Transmongolská magistrála

Transmongolská magistrála je železnica vedúca z Ulan-Ude v Burjatsku cez Mongolsko do Pekingu v Číne.
Trať.
Transmongolská magistrála predstavuje najkratšie železničné spojenie medzi Moskvou a Pekingom. Trať začína v Ulan-Ude, kde sa pripája na Transsibírsku magistrálu, a končí v meste Ťi-ning vo Vnútornom Mongolsku, kde sa napája na čínsku železničnú sieť. Magistrála tiež spája hlavné mesto Mongolska, Ulanbátar a hlavné mesto Čínskej ľudovej republiky, Peking. Na území Mongolska má Transmongolská magistrála dôležité odbočky do Erdenet a Baganúru, budujú sa viaceré odbočky aj na území Číny.
Vedľa Ulan-Ude, Ulanbátaru a Pekingu sú ďalšími dôležitými mestami na trati Suchbátar, Darchan, Čojr, Sajnšand, Zamyn-Úd (v Mongolsku) a Erenhot (na hraniciach Mongolska a čínskeho Vnútorného Mongolska, kde sa mení rozchod a vagónom sa vymieňajú podvozky), Ta-tchung a Ťi-ning (v Čínskej ľudovej republike).
V štáte Mongolsko je Transmongolská magistrála väčšinou jednokoľajová, v Čínskej ľudovej republike dvojkoľajná. Rozchod koľají je v časti vedúcej Ruskou federáciou a Mongolskom 1520 mm, rovnaký rozchod bol aj v časti vedúcej Čínskou ľudovou republikou, avšak po prebudovaní v roku 1965 je teraz štandardných 1435 mm. Tým však Transmongolská magistrála stratila na význame z hľadiska tranzitnej dopravy.
Trať je niekedy považovaná za odbočku Transsibírskej magistrály, z ktorej sa odpája na km 5650, a jej kilometráž je stále počítaná od Moskvy. Jej dĺžka po napojenie na čínsku železničnú sieť (pôvodne 1706 km) sa v r. 1995 skrátila po výstavbe novej čínskej Ťi-ningskej trati vedúcej do mesta Chor-ťchin.
Prevádzka.
Hlavným dopravcom sú Mongolské železnice (Монголын Төмөр Зам [Mongolyn Tömör Zam]), ktoré na trati prepravujú 80% všetkých tovarov a 30% cestujúcich.
Objem prepravy tovarov po r. 1990 poklesol na polovicu, ale do r. 2005 dosiahol takmer pôvodnú úroveň. V r. 2001 bolo prepravených 4,1 mil. Cestujúcich. K poťahu väčšiny vlakov sa používa dvojica lokomotív.
História.
Rozvoj železníc v Mongolsku začal pomerne neskoro. Prvá bola postavená v r. 1938 trať Ulanbátar - Nalajch, ktorá viedla z hlavného mesta k uhoľným baniam a mala rozchod 1435 mm. Transmongolská magistrála bola vybudovaná v rokoch 1949-1961 nasledujúcim spôsobom:
Potáplica malá

Potáplica malá alebo potáplica štíhlozobá (lat. "Gavia stellata") je monotypický druh potáplice, vtáka z rovnomenného radu. Je to najrozšírenejší druh potáplice, obýva pásmo tundry a boreálnych ihličnatých lesov celej holarktídy. Na Slovensko prilieta počas migrácie, zimovanie bolo zistené v 8,40 % mapovacích kvadrátov. Pozorovania sú z veľkých riek a vodných plôch. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potáplica malá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia klesá, niektoré populácie sú stabilné a o iných nie je známy trend.
Opis.
Najmenšia z potáplica (dĺžka tela 55 – , rozpätie krídel 71 – , hmotnosť 1 200 – 1 600 g). Má štíhly krk a ploché čelo, zobák pri plávaní smeruje mierne nahor. Vo svadobnom šate má šedú hlavu a krk, vpredu na krku je hrdzavá škvrna. V prostom šate je zhora sivohnedá, zospodu biela; v porovnaní s potáplicou severskou je biela väčšia časť krku, biele sfarbenie zasahuje aj nad oko. Dožíva sa až 20 rokov.
Hlas.
Potáplicá malá sa ozýva počas toku opakovaným "„kor-korroi, kor-korroi...“"(zvukový záznam). Na vode volá tiahlo "„ééááóó“"(zvukový záznam). Za letu vydáva hlas "„kak-kak-kak...“"(zvukový záznam). 
Rozšírenie.
Hniezdi predovšetkým v arktických oblastiach severnej Eurázie a Severnej Ameriky (severne od 50° s. š.), často na malých jazerách v tundre. Za potravou, zaletuje na väčšie jazera alebo na more. Ťažná, zimuje na morských pobrežiach.
Hniezdenie.
Monogamný druh, tvoria trvalé páry. Hniezdo je plytká jamka v zemi alebo hromada z rastlinného materiálu blízko vody. V jednej znáške bývajú 2 (výnimočne aj 1 alebo 3) hnedasté, čierno škvrnité vajcia. Na ich inkubácii, trvajúcej 24 – 29 dní, sa podieľa prevažne samica. Mláďatá sú prekociálne a hniezdo opúšťajú krátko po vyliahnutí. Spočiatku sú oboma rodičmi kŕmené malými bezstavovcami, neskôr rybami. Nezávislé sú po 38 – 48 dňoch.
Potrava.
Rovnako ako ostatné druhy potáplic sa aj potáplica malá živí hlavne rybami, občas sa však v jej potrave objavujú tiež mäkkýše, kôrovce, žaby, hmyz alebo dokonca rôzny rastlinný materiál. Pre potravu sa väčšinou potápa (hĺbka ponoru 2 – , dĺžka priemerne asi 1 minútu).
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 579/2008 Z.z.).
Potáplica stredná

Potáplica stredná (iné názvy: potáplica severná, potáplica väčšia, potáplica severská lat. "Gavia arctica") je stredne veľký druh potáplice, vodného vtáka z rovnomenného radu. Hniezdi na sladkovodných jazerách alebo v morských zálivoch v pásme tundry a boreálnych ihličnatých lesov celej holarktídy, na Slovensku sa vyskytuje počas migrácie a v zime na veľkých vodných plochách a riekach. V zime bola zistená na 8,60 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potáplica stredná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, Európska populácia klesá rýchlosťou 25% za obdobie troch generácií (29,4 rokov).
Opis.
Potáplica stredná meria 58 (), s rozpätím krídel 110 .
Zobák je silný a rovný, slabší ako u potáplice ľadovej. Oproti potáplici malej má strmé čelo, okrúhle temeno a silnejší krk. Charakteristická je pri plávaní biela škvrna v zadnej časti tela nad hladinou. 
Vo svadobnom šate má sivé temeno a zadnú stranu krku, čiernu škvrnu na prednej strane krku a čiernobielo prúžkované strany krku. Na chrbte má kontrastnú čiernobielu kresbu. V prostom šate je zhora tmavohnedá, zospodu biela; väčšia časť krku je tmavá.
Hlas.
Potáplica stredná sa ozýva hlbokým "„o-uk“" či "„ú-áú“"(zvukový záznam) a počas toku stúpajúcim jasným a do diaľky sa nesúcim volaním "„klooi, kok-kloooi, kok-klooi“"(zvukový záznam). 
Výskyt a stav na Slovensku.
Potáplica stredná sa zo všetkých potáplic vyskytuje na Slovensku najčastejšie. Najmä ako migrant a v menšom počte aj prezimuje. Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 5 50, na rôznych miestach po celom území v 8,60 % mapovacích kvadrátoch. 
Počas jesennej migrácie sa objavuje od polovice októbra do konca novembra a na jar do konca mája. Na veľkých vodných nádržiach bývajú najväčšie počty okolo 10 jedincov (priehrada Liptovská Mara 16 jedincov dňa 13. novembra 2013, vodná nádrž Starina, prívodný kanál Vodného diela Gabčíkovo) a najväčší počet bol zistený na Zemplínskej šírave, 91 jedincov 18. novembra 1966 a 32 jedincov dňa 21. novembra 1976.
Európsky ochranársky status "SPEC3" - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia "V" - zraniteľný druh. 
Biotop.
Potáplica stredná hniezdi hlbokých a priezračných jazerách. Zimuje na pobreží morí, vo vnútrozemí sa objavuje počas migrácie, na jeseň najmä v novembri.
Potrava.
Potravou sú najmä ryby, tiež žaby a kôrovce.
Ochrana.
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 579/2008 Z.z.). Bol zaznamenaný mierny pokles populácií, dôvodom je eutrofizácia a okysľovanie vôd a vodné diela. Na Slovensku je ohrozovaný len nelegálnym odstrelom alebo zranením pri zosadnutí na mokrý asfalt namiesto na reálnu vodnú hladinu.
Zbor povereníkov Slovenskej národnej rady od 1. septembra 1944 do 4. septembra 1944

Zbor povereníkov Slovenskej národnej rady (skratka ZP SNR) počas obdobia tzv. politického provizória (1. septembra4. septembra 1944), označovaný aj ako prvý ZP SNR, bol neoficiálnym grémiom povereníctiev Slovenskej národnej rady (SNR) zriadených na základe nariadenia SNR č. 3/1944 Zb. n. SNR zo dňa 1. septembra 1944 o zriadení ústredných úradov. Nebol teda samostatným, legislatívne zriadeným orgánom. Sídlil v Banskej Bystrici.
Prvý ZP SNR, ktorý bol konštituovaný ako výkonný orgán SNR vznikol až po oslobodení územia východného Slovenska, 7. februára 1945 v Košiciach.
Zloženie.
Zloženie ZP SNR bolo založené na princípe paritného zastúpenia socialistického (Komunistická strana Slovenska, Sociálna demokracia na Slovensku) a demokratického bloku, z ktorého neskôr vznikla Demokratická strana.
Česko-slovenská obchodná a priemyselná komora

Česko-slovenská obchodná a priemyselná komora, do 1. mája 1990 názov Československá obchodná a priemyselná komora (skratka ČSOPK; ) bola organizácia združujúca podniky, orgány a iné organizácie hospodárstva Česko-Slovenska, založená v roku 1952 ako Československá obchodná komora (skratka ČSOK; – názov do 1. septembra 1978) so sídlom v Prahe. Od roku 1971 mala oblastné riaditeľstvo v Bratislave.
Jej účelom bol rozvoj hospodárskych stykov so zahraničím, najmä so štátmi, s ktorými neboli udržiavané diplomatické styky. Sprostredkovala nadväzovanie obchodných stykov, rokovania o obchodných dohodách a medzinárodné hospodárske podujatia, organizovala domáce veľtrhy a obchodné výstavy. Do okruhu jej činností spadalo tiež poskytovanie odborných konzultácií a inej pomoci svojim členom, šírenie znalosti o hospodárstve, ekonomických podmienkach a právnych predpisoch týkajúcich sa hospodárskych stykov so zahraničím a v súvislosti s tým vydávanie a rozširovanie informatívnych a odborných publikácií, ako aj vydávanie osvedčení týkajúcich sa skutočností dôležitých v právnych vzťahoch vznikajúcich pri uskutočňovaní medzinárodného obchodu.
V súvislosti so zánikom Česko-Slovenska bola v roku 1992 rozdelená na Českú obchodnú a priemyselnú komoru a Slovenskú obchodnú a priemyselnú komoru.
Hádzaná na Afrických hrách 1999

Hádzaná na Afrických hrách 1999 bol hádzanársky turnaj v rámci multišportového podujatia Afrických hier 1999. Konal sa v Johannesburgu, v Južnej Afrike v dňoch od 9.18. septembra 1999, za účasti 4 mužských a 7 ženských tímov. Hádzanársky turnaj sa na hrách organizuje od roku 1965 a toto bolo jeho 7. vydanie. Nováčikmi hádzanárskeho turnaja boli družstvo mužov Ghany a obe družstvá domácej Južnej Afriky. Z turnaja sa odhlásili 4 družstvá mužov: , , a , družstvo žien . Družstvo mužov získalo svoj tretí titul, keď vyhralo tabuľku štvorčlennej skupiny. V ženskom turnaji obhájila titul , keď vo finále vyhrala nad .
Mahogany Rush

Mahogany Rush je kanadská rocková skupina, založená a vedená gitaristom a spevákom Frankom Marinom. Žánrovo sa skupina pohybuje najmä na pomedzí blues a hard rocku. Marinov spôsob hry na gitaru je často prirovnávaný k štýlu Jimiho Hendrixa, Mahogany Rush pod jeho vedením hrala napríklad cover piesne Purple Haze.
Skupina vznikla v roku 1970, o dva roky neskôr vydala svoj debutový album. Najaktívnejšia bola práve v 70. rokoch. Nikdy nedosiahla výraznejšiu mainstreamovú popularitu, Marino je však vo všeobecnosti považovaný za talentovaného a technicky zdatného gitaristu.
Počas svojej existencie skupina prešla mnohými zmenami zostavy, jediným stálym členom je Frank Marino. Na poslednom pôvodnom, neremastrovanom, albume (Real Live! - 2004) hrali okrem neho ešte Peter Dowse (basa), Mick Layne (gitara) a Josh Trager (bicie).
Alfred Schmidt

Alfred Schmidt (* 19. máj 1931, Berlín, Nemecko – † 28. august 2012, Frankfurt nad Mohanom) bol nemecký filozof.
Hádzaná na Afrických hrách 2003

Hádzaná na Afrických hrách 2003 bol hádzanársky turnaj v rámci multišportového podujatia Afrických hier 2003. Konal sa v meste Abuja, v Nigérii v dňoch od 5.13. októbra 2003, za účasti 8 mužských a 8 ženských tímov. Hádzanársky turnaj sa na hrách organizuje od roku 1965 a toto bolo jeho 8. vydanie. Nováčikmi hádzanárskeho turnaja boli obe družstvá DR Konga. Zápasy sa odohrali v "ASC Main Gymnasium", v ktorom sa odohrali aj súťaže v džude, gymnastike, karate a taekwonde. Družstvo mužov získalo svoj štvrtý titul, keď vo finálovom zápase zvíťazilo nad . V ženskom turnaji zvíťazil , ktorý vo finále vyhral nad . Obhajca titulu z skončil bronzový.
Kvalifikácia.
Pozn: Madagaskar sa odhlásil z turnaja, nahradilo ho DR Kongo.
Pozn: Madagaskar sa odhlásil z turnaja, nahradilo ho DR Kongo.
Akcia R

Akcia R ("Rehoľníčky") sa odohrala 29. augusta 1950 od 8 hod. a znamenala začiatok plánovanej likvidácie ženských reholí na Slovensku. V troch etapách orgány komunistického režimu sústredili do niekoľkých kláštorov všetky rehoľníčky v krajine, čím sa snažili obmedziť ich vplyv na verejný život a neskôr dosiahnuť úplný zánik rehoľného života v Česko-Slovensku.
V dvoch vlnách bolo do sústreďovacích centier prevezených asi 4 000 rádových sestier. V ďalšej etape bolo 2 000 sestier "prevedených" do priemyslu. Začiatkom roka 1951 bolo naplánované zníženie počtu nemocníc a ústavov, v ktorých ešte v roku 1950 pracovalo takmer 10 000 rehoľníc. V nemocniciach ešte zostalo pracovať takmer 1600 rehoľníčok, režim za ne nemal náhradu . Administratívne sa sťažovalo prijímanie nových členiek rehoľných rádov, v lete roku 1952 boli internované predstavené ženských reholí. Akcia mala byť dokončená zrušením rádov a kongregácií, ale akcia bola odvolaná a režim pristúpil na postupné vytlačenie rehoľníc zo spoločnosti.
Výsledkom akcie bolo zrušenie všetkých ženských kláštorov. Do roku 1960 ostali len rehoľné sestry, ktoré pracovali ako ošetrovateľky v nemocniciach, pretože za ne nemal režim žiadnu náhradu. Akcia R zasiahla okrem iného kláštory sestier uršulínok, ktoré pôsobili ako učiteľky. Vyviezli ich do zberných kláštorov v Dolných Semerovciach a v Modre, kde boli nútené vykonávať práce v poľnohospodárstve na štátnych majetkoch až do neskorej zimy. V roku 1951 boli vyvezené do českého pohraničia na práce vo vlhkom prostredí v textilných fabrikách. Neskôr ich prijímali za ošetrovateľky do ústavov sociálnej starostlivosti k ťažko telesne postihnutým ľuďom, pretože o túto prácu nemali civilné ošetrovateľky záujem. Na Slovensko sa mohli vrátiť až po roku 1989
Ergoteles z Himery

Ergoteles alebo Ergotelés ("Ergoteles" /iný prepis "Ergotelés") bol dvojnásobný víťaz olympijských hier v dolichu v 5. stor. pred Kr.
Ergoteles zo sicílskej Himery bol na olympijských hrách dvakrát korunovaný vencom za víťazstvá v dolichu (v dlhom behu), a to na 77. a na 79. hrách v rokoch 472 a 464 pred Kr. a rovnaký počet víťazstiev dobyl v tejto disciplíne aj na pythijských, isthmických i na nemejských hrách. Dolichos sa Olympii zaviedol na 15. hrách v roku 720 pred Kr. Spočiatku sa bežal len na sedem stadií a napokon až na 24 stadií. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Akanthos zo Sparty.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že v posvätnom okrsku olympijskej "Altidy" videl aj socha Ergotela. Nápis na podstavci hlásal, že bol synom Kréťana "Filonora" a jeho rodným mestom bol Knóssos. Keď ho odtiaľ jeho odporcovia vyhnali, prišiel do Himery, nadobudol tam občianstvo a tešil sa všeobecnej úcte a obľube. Na celogréckych hrách už preto reprezentoval svoju novú vlasť. 
Najznámejší staroveký básnik ód Pindaros, ospieval vo svojich "Olympijských ódach" aj bežca Ergotela z Himery. Pindarove básne obsahujú 45 básní na počesť víťazov na celogréckych hrách, z toho štrnásť na víťazov v Olympii. V Olympijských ódach ospieval víťazov takmer všetkých súťažných disciplín (bežcov dvoch, Ergotela z Himery a Asópicha z Orchomenu).
Chlorid lantanitý

Chlorid lantanitý (LaCl3) je anorganická zlúčenina lantánu a chlóru. Vytvára tiež heptahydrát so vzorcom LaCl3• 7 H2O. Jedná sa o bielu pevnú látku dobre rozpustnú v vode a alkoholoch.
Štruktúra.
Štruktúra chloridu lantanitého je podobná štruktúre chloridu uranitému.
Výroba.
Chlorid lantanitý vzniká zlučovaním prvkov lantánu a chlóru:
ale oveľa častejšie sa používa zahrievanie zmesi oxidu lantanitého s chloridom amónnim pri teplote 200-250 °C:
Z chloridu sa potom dajú pripraviť ďalšie halogenidy LaIII+. Pri redukcii draslíkom sa vytvára kovový lantán.
Použitie.
Chlorid lantanitý nemá veľa spôsobov použitia, používa sa napríklad na zrážanie fosforečnanov z roztokov, napríklad v bazénoch za účelom prevencie rastu rias.
V organickej syntéze sa chlorid lantanitý používa ako slabá Lewisova kyselina pre prevod aldehydov na acetály.
Tiež sa používa ako katalyzátor pre oxidačnú chloráciu metánu na chlórmetán za použitia kyseliny chlorovodíkovej a kyslíka.
Taktiež je používaný v detektoroch gama žiarenia.
Orange (New Jersey)

Orange je mesto v Essex County v americkom štáte New Jersey. Podľa sčítania obyvateľtva v roku 2000 malo 32 868 obyvateľov.
Geograpfia.
Podľa United States Census Bureau má mesto rozlohu 5,7 km² bez vodných plôch. Patrí do aglomerácie New Yorku a leží asi 25 km vzdušnou čiarou od Manhattanu, centra New Yorku.
Demografia.
¹
Hádzaná na Afrických hrách 2007

Hádzaná na Afrických hrách 2007 bol hádzanársky turnaj v rámci multišportového podujatia Afrických hier 2007. Konal sa v mestách Alžír a Tipasa, v Alžírsku v dňoch od 14.21. júla 2007, za účasti 7 mužských a 8 ženských tímov. Hádzanársky turnaj sa na hrách organizuje od roku 1965 a toto bolo jeho 9. vydanie. Nováčikom hádzanárskeho turnaja bolo iba družstvo mužov Angoly. Družstvo mužov Konga, ktoré sa na hry kvalifikovalo, sa z turnaja odhlásilo. Zápasy sa odohrali v 4 dejiskách: "Salle Coupole Algier", "Salle omnisports Aïn Bénian", "Salle omnisports Aïn Taya" a "Salle omnisports Tipaza". získal svoj piaty titul, keď vo finálovom zápase zvíťazil nad . V ženskom turnaji zvíťazila , ktorá vo finále vyhrala nad .
Kvalifikácia.
Pozn: Pobrežie Slonoviny a Kamerun nahradili družstvá zo zóny II a VII.
Pozn: Nigéria a Kamerun nahradili družstvá zo zóny II a VII.
Michael Shermer

Michael Brant Shermer (* 8. september 1954, Glendale, Kalifornia, USA) je americký historik vedy.
Preslávil sa najmä ako zakladateľ "The Skeptics Society", ktorá bojuje proti pseudovedám a iracionalizmu. Je šéfredaktorom jej časopisu "Skeptic". Spoločnosť aj časopis Shermer založil v roku 1992, k roku 2008 mala už 55 tisíc členov a pobočky po celom svete. Označuje sa za ateistu a humanistu.
Dionizy Bielański

Dionizy Bielański (* 7. apríl 1939, Staweczki – † 16. júl 1975, Kúty) bol poľský športový pilot, inštruktor lietania a práškovací pilot, ktorý v snahe utiecť za železnú oponu odcudzil v Poľsku práškovací dvojplošník Antonov An-2 a po prelete územím Slovenska bol niekoľko kilometrov pred rakúskou hranicou vojenským pilotom Česko-Slovenskej ľudovej armády zostrelený.
Pozadie akcie.
Dionizy Bielański pochádzal z volyňskej oblasti, ale väčšinu mladosti prežil v juhozápadnom Poľsku neďaleko českých hraníc v meste Sklárska Poruba. Tu od roku 1963 lietal v miestnom aeroklube, najprv na bezmotorových strojoch a od roku 1968 aj na motorových lietadlách. Oženil sa a zložil inštruktorské skúšky.
Bielański nikdy nebol veľký priaznivec komunistického režimu. Poľská Służba Bezpieczeństwa (SB) sa ho snažila získať do svojich služieb, ale odmietol a sám sa stal sledovanou osobou. V roku 1975 získal Bielański prácu vo vratislavskom Agrolete v odbore leteckých služieb v poľnohospodárstve.
Priebeh akcie.
Dňa 16. júla 1975 nasadol do poľnohospodárskej verzie dvojplošníka Antonov An-2 a namiesto práškovania zamieril na juhozápad. Čoskoro prekonal česko-slovenskú hranicu, zamieril k Žiline a ďalej pokračoval údolím Váhu. Na lietadlo prelietajúce vo výške 30 – 50 metrov nad zemou upozornil protivzdušnú obranu štátu pracovník žilinského zväzarmovského letiska.
K narušiteľovi vzlietol z trenčianskeho letiska vrtuľník Mi-4, z letiska Mošnov dve stíhačky MiG-21 a z brnianskeho letiska dve cvičné prúdové lietadlá Aero L-29 Delfín. Stíhacím lietadlám sa nepodarilo poľského pilota donútiť pristáť v Piešťanoch a neďaleko Myjavy ho dostihli aj lietadlá L-29. Poliak však nereagoval na pokyny a ďalej letel juhozápadným smerom.
Medzitým česko-slovenské veliteľstvo protivzdušnej obrany nadviazalo kontakt s poľskými orgánmi a zisťovalo, aké kroky môže proti poľskému narušiteľovi podniknúť. Podľa vtedy platných predpisov totiž nesmeli piloti strieľať proti lietadlám spriatelených socialistických štátov.
Súhlas na zostrelenie lietadla prišiel od vtedajšieho poľského ministra národnej obrany Wojciecha Jaruzelského. Pilot česko-slovenského cvičného prúdového lietadla L-29 kpt. Vlastimil Navrátil sa niekoľkokrát uistil o tom, či má rozkaz na zostrelenie vykonať. Po potvrdení bolo poľské lietadlo o 15:57 zo vzdialenosti asi 300 metrov zostrelené guľometnou paľbou pri obci Kúty, teda asi 8 kilometrov pred rakúskou hranicou. Dvojplošník sa zrútil do poľa medzi obcami Kúty a Čáry a po náraze začal horieť. Pilot pád lietadla neprežil.
Štátne orgány sa snažili celý prípad utajiť a dokonca falšovali oficiálnu správu o vyšetrovaní.