Dekameron

Dekameron je cyklus 100 noviel talianskeho autora Giovanniho Boccaccia, ktoré napísal v rokoch 1349 až 1353. 100 noviel je rozdelených podľa príbehov desiatich ľudí na desať dní. Je to základajúce dielo žánru renesančnej novely. Prvenstvo má tiež čo sa týka jazyka, v ktorom je napísané: novely boli napísané v novodobom talianskom jazyku v období, keď sa ešte používala latinčina.
Základné informácie.
Boccacciov "Dekameron" je klasické dielo renesančnej literatúry. Dekameron je grécke slovo označujúce časový úsek desiatich dní, vo význame diela desať denníkov lásky. V prešmyčke slova Decamerone sa skrýva bližší názov: "De amore novellae centum", sto noviel o láske. Tak nazval Dekameron jeho prvý odpisovateľ Mannelli, Boccacciov súčasník, v roku 1384. Boccaccio, podobne ako všetci učenci a básnici humanizmu mali veľkú záľubu v slovných hrách a inotajoch každého druhu.
Dekameron je cyklus stojedna noviel, ktoré si rozpráva po desať dní desať mladých ľudí (7 dievčat a 3 chlapci) vo vilke na florentskom vidieku, kde sa uchýlili, aby v zábave a speve prečkali vyčíňanie moru. Stoprvá novela je úvodom štvrtého dňa, ktorá je zároveň záverečnou obhajobou morálnych preferencií samého autora.
Pampinea, Fiammetta, Filomena, Emilia, Lauretta, Neifilé a Elissa – Panfilo, Filostrato a Dioneo sú postavy, z ktorých je každý deň jeden kráľom alebo kráľovnou, uvádza rozprávačov a spevákov a udáva tón svojmu dňu. Fiammettou je Maria d´Aquino (Boccacciova milenka) a Panfilom sám Boccaccio.
Ukážky z obsahu.
Piata novela zo šiesteho dňa.
Táto novela rozpráva ako sa právnik Forese a maliar Giotto vysmievali zo svojho škaredého vzhľadu.
Messer Forese di Azabbata bol malý a znetvorený, no napriek svojmu vzhľadu bol odborník v cirkevnom a občianskom práve a všetci Florenťania si ho vážili. Giotto bol obdarený veľkým maliarskym nadaním, sám však bol veľmi nepekný.
&lt;br&gt;Raz, keď sa vracali zo svojich usadlostí, mali spoločnú cestu. Keď začalo pršať, našli prístrešie u jedného sedliaka. Keď videli, že pršať tak rýchlo neprestane, požičali si od sedliaka staré klobúky a opäť vyrazili na cestu. Aby si ju skrátili, začali sa zhovárať.
&lt;br&gt;Keď messer Forese videl, aký je Giotto zahádzaný od blata, nepekný a odporný, nezdržal sa smiechu. Povedal mu:„ Giotto, keby ťa teraz videl niekto cudzí, kto ťa nepozná, myslíš, že by uveril, že si najlepší maliar na svete?“
&lt;br&gt;Ale Giotto mu odpovedal: „Messer Forese, myslím si, že by uveril, len čo by sa pri pohľade na tvoj parsún (klobúk) presvedčil, že ty poznáš abecedu.“
A tak mu to Giotto vrátil aj s úrokmi.
Desiata novela desiateho dňa.
Gualtieri bol starý mládenec z rodiny markízov zo Saluzza. Ženy si vážil menej ako psy a kone, s ktorými chodil na poľovačku. Oženiť sa nechcel, hoci ho vazali stále prehovárali. Povedal, že si počká na Kristove roky, no tie prišli, ale on nie a nie sa oženiť. 
&lt;br&gt;Až ho nakoniec prehovorili.
&lt;br&gt;Gualtieri si vybral za ženu dcéru sedliaka, s ktorým sa dohodol na sobáši. Dal svojej budúcej manželke Griselde ušiť šaty na mieru a prichystať hostinu. Keď prišiel svadobný deň, išiel po ňu do dediny a opýtal sa jej, či si ho chce vziať. Ona mu pokorne odvetila, že prijme všetko, čo jej ponúkne. Vzali sa a Griselda si na panstve počínala dobre, každého si získala svojimi skutkami a správaním.
&lt;br&gt;Griselda o niečo neskôr porodila dcéru a Gualtierimu sa v hlave zahniezdila bláznivá myšlienka. Chcel vyskúšať Griseldinu trpezlivosť. Predstieral hnev, že mu neporodila mužského potomka a povedal, že ich dcéru dá zabiť. Griselda to pokorne prijala a dala svoju dcéru sluhovi, ktorý mal skutok vykonať. Gualtieri dcéru dal na výchovu svojej príbuznej do Bologne.
&lt;br&gt;Po rokoch Griselda znova porodila a tentokrát to bol syn. Gualtieri si zmyslel, že ju podrobí druhej skúške. Povedal jej, že vazali sa hnevajú, že im bude vládnuť sedliakov vnuk a tak sa rozhodol, že aj ich syna dá zabiť. Griselda to s ťažkým srdcom prijala. Gualtieri syna poslal na výchovu do Bologne.
&lt;br&gt;O pár rokov si Gualtieri znova zaumienil, že Griseldu podrobí poslednej skúške. Povedal,že sa s ňou rozvedie a zoberie si sebe rovnú. Z Ríma mu prišiel falošný pápežský dišpent. Ukázal ho vazalom a tí ho odsúdili ako najväčšieho ukrutníka. Ukázal ho aj Griselde, ktorá to pokorne prijala a len v košeli sa vrátila k svojmu otcovi.
&lt;br&gt;O pár dní Gualtieri oznámil, že bude svadba. Za ženu si vybral dcéru grófa z Panaga. Griselde prikázal, aby upratala celý zámok. Tá jeho prianie splnila. 
&lt;br&gt;Gualtieri dal svoju dcéru a syna vychovávať príbuznej vydatej v rodine grófov z Panaga v Bologni. Takže na svadbu prišla jeho dcéra.
&lt;br&gt;Bola svadobná hostina a každý chválil Gualtierimu nevestu, aj Griselda. Potom sa jej Gualtieri spýtal pred všetkými, čo si myslí o jeho novej žene. Griselda o nej veľmi pekne hovorila. To Gualtieriho presvedčilo, povedal jej pravdu a aj to, že ju ľúbi. Potom sa všetci radovali.
Nie je náhoda, že novely desiateho dňa Dekameronu vytvárajú tragickú paletu vtedajšej spoločnosti. V poslednej novele Dekameronu Boccaccio v podstate najviac „zarezal do chorého tela vládnucej vrstvy“. Griselda je v podstate to dobré, to zdravé v ľudstve, čo vždy zachraňuje svet.
Názory.
Fransesco de Sanctis v Dejinách talianskej literatúry hovorí: „Ak otvoríš Dekameron, len čo dočítaš prvú novelu, cítiš, akoby si spadol z neba. Nie je tu vývoj, je tu odrazu katastrofa alebo revolúcia, ktorá ti ukáže za jediný deň svet od základu zmenený.“