Libertarianizmus

Libertarianizmus (, odvodené od ) je označenie skupiny politických ideológií, ktoré nadväzujúc na klasický liberalizmus zdôrazňujú individualizmus odrážajúci sa v osobnej i ekonomickej slobode. Prívrženec libertarianizmu sa označuje ako "libertarián".
Libertariánov spája skepticizmus voči autorite a štátnej moci, zvyknú sa však rozchádzať v otázkach odporu voči existujúcim politickým a hospodárskym systémom. Rôzne školy libertariánskeho myslenia ponúkajú množstvo názorov na legitímne funkcie štátnej a súkromnej moci, ktoré často vyžadujú obmedzenie alebo zrušenie donucovacích sociálnych inštitúcií.
Niektorí libertariáni sa zasadzujú za "laissez-faire" kapitalizmus a silnú ochranu majetkových práv (napríklad v oblasti pozemkov, infraštruktúry a prírodných zdrojov). Iní, predovšetkým libertariánski socialisti, sa snažia kapitalizmus a súkromné vlastníctvo výrobných prostriedkov zrušiť v prospech ich spoločného alebo družstevného vlastníctva a riadenia, pričom súkromné vlastníctvo považujú za prekážku slobody. Ďalšie rozdelenie existuje medzi minarchistami a anarchistami. Kým minarchisti si myslia, že je potrebná minimálna centralizovaná vláda, anarchisti a anarchokapitalisti navrhujú úplné odstránenie štátu.
Pre odlišný politicko-filozofický vývoj v Spojených štátoch a Európe je definícia libertarianizmu pomerne široká. Zatiaľ čo v USA sa v súčasnosti označenie liberál uplatňuje výlučne vo význame egalitárneho liberalizmu, predovšetkým v strednej a východnej Európe, Juhoafrickej republike, Číne sa používa takmer v pôvodnom význame klasického liberalizmu. Myšlienková základňa libertarianizmu tak zahŕňa predstaviteľov a pokračovateľov klasického liberalizmu, ako aj radikálne liberálne teórie minarchizmu, objektivizmu a anarchokapitalizmu. Predovšetkým v americkom prostredí sa kvôli myšlienkovej blízkosti a spätému vývoju s Republikánskou stranou k libertariánom často zahŕňajú aj predstavitelia paleokonzervativizmu (napr. Ron Paul).
Pôvod a vývoj.
Termín "libertarianizmus" bol prvýkrát preukázateľne použitý anglickým historikom a politickým komentátorom Williamom Belshamom v roku 1789 v eseji "O slobode a nevyhnutnosti", ako antonymum k determinizmu.
Slovo "libertarián" pôvodne označovalo obhajcu slobody (anglicky "liberty", francúsky "liberté"), a to najmä v politickej a sociálnej oblasti. V priebehu druhej polovice 19. storočia začalo byť asociované s anarchizmom. Prvýkrát ho v tomto zmysle použil francúzsky libertariánsky komunista Joseph Déjacque v liste mutualistovi Pierre-Joseph Proudhonovi z roku 1857. Déjacque neskôr tento termín použil aj pre svoju anarchistickú publikáciu "Le Libertaire: Journal du Mouvement Social", ktorá bola vydávaná v New Yorku od 9. júna 1858 do 4. februára 1861.  V polovici deväťdesiatych rokov 20. storočia začal Sébastien Faure publikovať novú "Le Libertaire", zatiaľ čo Tretia francúzska republika uzákonila tzv. "lois scélérates" ("zločinné zákony"), ktoré zakázali anarchistické publikácie vo Francúzsku. Libertariánstvo sa odvtedy opakovane využívalo ako synonymum pre anarchizmus.
V 30. rokoch 20. storočia mnoho stúpencov Rooseveltovej politiky Nového údelu z radov amerických intelektuálov sami seba pokladali za liberálov, avšak nimi presadzované budovanie štátu blahobytu a zvyšovanie štátnych výdavkov na podporu opatrení namierených proti dôsledkom veľkej hospodárskej krízy bolo v protiklade s pôvodným liberalizmom. Termín liberál sa v priebehu 30. a 40. rokov zaužíval na pomenovanie stúpenca politiky Demokratickej strany, ktorého najbližším ekvivalentom v európskom kontexte je označenie sociálny demokrat.
Ako synonymum klasického liberalizmu bol pojem "libertarianizmus" po prvý raz použitý v máji 1955 spisovateľom Deanom Russellom, ktorý bol kolega amerického ekonóma a publicistu Leonarda Reada a sám klasický liberál. Následne začalo aj mnoho iných klasických liberálov označovať samých seba za "libertariánov". Akademické označenie klasický liberalizmus odmietali používať, pretože sa domnievali, že to nie je vhodný pojem pre ich de facto modernú a pokrokovú politiku a taktiež nechceli byť asociovaní s liberalizmom Nového údelu, ktorý si spájali s vládnym vlastníctvom majetku a vládnou kontrolou nad osobami. Osobnosťou najviac zodpovednou za popularizáciu slova "libertarianizmus" bol Murray Rothbard, ktorý začal publikovať libertariánske práce v 60. rokoch. V priebehu nasledujúcich dvoch desaťročí sa pojem aj vďaka vplyvu Leonarda Reada uplatnil v praxi a v roku 1972 vznikla Libertariánska strana. Niektorí zástancovia klasického liberalizmu sa ale s týmto pomenovaním nestotožnili, napr. Friedrich August von Hayek sa naďalej označoval za "liberála" alebo Ayn Rand, ktorá sa pokladala za "radikálnu prokapitalistku". 
V akademickom prostredí libertarianizmus filozoficky etabloval Robert Nozick svojim dielom "Anarchia, štát a utópia" (1974), v ktorom rozvil lockovskú teóriu štátu, spravodlivosti a súkromného vlastníctva. Na poli ekonómie rozvíjala svoju činnosť Montpelerinská spoločnosť založená roku 1947 Hayekom. V roku 1946 Leonard Read založil Nadáciu pre ekonomické vzdelávanie (), ktorá sa stala prvým libertariánskym think tankom v USA. Skupina rakúskych ekonómov založila roku 1982 Inštitút Ludwiga von Misesa (). K významným libertariánskym think tankom patrí aj Cato Institute založený v roku 1974.
Filozofia.
Je sporné, či pravicový, ľavicový a socialistický libertarianizmus predstavujú úplne odlišné ideológie a nielen variácie jednej a tej istej témy. Všetci libertariáni začínajú od koncepcie osobnej autonómie, z ktorej odvodzujú argumenty v prospech občianskych slobôd a redukcie alebo eliminácie štátu. 
Pravicový libertarianizmus sa vyvinul v Spojených štátoch v polovici 20. storočia a je najpopulárnejšou koncepciou libertarianizmu v tomto regióne. Táto odnož libertarianizmu sa bežne označuje ako pokračovanie alebo radikalizácia klasického liberalizmu. Praví libertariáni si vážia sociálne inštitúcie, ktoré presadzujú podmienky kapitalizmu a odmietajú inštitúcie, ktoré fungujú v opozícii voči týmto inštitúciám. Anarchokapitalisti sa snažia o úplné odstránenie štátu v prospech súkromne financovaných bezpečnostných služieb, zatiaľ čo minarchisti obraňujú "nočné strážne štáty", ktoré udržiavajú len tie funkcie vlády, ktoré sú potrebné na udržanie podmienok kapitalizmu.
Kritici ako napríklad Corey Robin opisujú pravý libertarianizmus ako fundamentálne reakcionársku konzervatívnu ideológiu spojenú s tradičnejšími konzervatívnymi myšlienkami či cieľmi snahou presadzovať hierarchickú moc a hierarchické spoločenské vzťahy:Konzervativizmus teda nie je oddanosť obmedzenému štátu a slobode, či skepsa voči zmenám, viera v postupnú reformu alebo politika cnosti. Tieto môžu byť vedľajšími produktmi konzervativizmu, jedným alebo viacerými jeho historicky špecifickými a stále sa meniacimi spôsobmi vyjadrovania. Ale nie sú to účely, ktoré mu vdychujú život. Konzervativizmus takisto nie je provizórnou fúziou kapitalistov, kresťanov a bojovníkov, pretože táto fúzia je vyvolaná silnejšou silou - opozíciou voči oslobodeniu mužov a žien z okov ich nadriadených, a to najmä v súkromnej sfére. Takýto názor sa môže zdať na míle vzdialený od libertariánskej obhajoby voľného trhu, ktorá zvykne oslavovať atomistického a autonómneho jednotlivca. Ale nie je. Keď libertarián pozerá na spoločnosť, nevidí izolovaných jednotlivcov; vidí súkromné, často hierarchické, skupiny, kde otec riadi svoju rodinu a majiteľ svojich zamestnancov.Ľavicový libertarianizmus zahŕňa tie libertariánske presvedčenia, ktoré tvrdia, že prírodné zdroje Zeme patria podľa rovnostárskych princípov každému, a teda buď nesmú byť vlastnené vôbec, alebo vlastnené kolektívne. Súčasní ľavicoví libertariáni ako Hillel Steiner, Peter Vallentyne, Philippe Van Parijs, Michael Otsuka a David Ellerman sa domnievajú, že privlastnenie pozemkov musí pre ostatných nechať "rovnako dobrý dostatok", alebo musí byť zdanené spoločnosťou, aby sa tým kompenzovali vylučujúce účinky súkromného majetku. Libertariánski socialisti (sociálni a individualistickí anarchisti, libertariánski marxisti, výboroví komunisti, Luxemburgisti a DeLeonisti) podporujú užívacie právo a socialistické ekonomické teórie vrátane komunizmu, kolektivizmu, syndikalizmu a mutualizmu. Kritizujú štát za to, že pôsobí ako obhajca súkromného vlastníctva a veria, že kapitalizmus zahŕňa mzdové otroctvo.
Predstavitelia.
Medzi dôležitých, ale ideovo nejednotných, predstaviteľov libertarianizmu patria ekonómovia chicagskej (Milton Friedman) a rakúskej školy (Murray Rothbard, Ludwig von Mises, Leonard Read, Friedrich August von Hayek), americký politik Ron Paul (s republikánskou platformou Tea Party), filozof Robert Nozick, spisovateľka a filozofka Ayn Rand. Za tzv. ľavicového libertariána sám seba považuje anarchosyndikalista Noam Chomsky.