Manicheizmus

Manicheizmus (iné názvy: manichaizmus, manichejstvo; v modernej perzštine آیین مانی, ) bolo synkretické náboženské učenie založené prorokom Máním v Novoperzskej ríši. Kresťanmi bolo manichejstvo vnímané ako heréza. Hlásalo prepracovanú dualistickú kozmológiu popisujúcu boj medzi dobrým duchovným svetom svetla a zlým materiálnym svetom tmy. Prostredníctvom procesu, prebiehajúceho v ľudskej histórii, sa svet svetla postupne vymaňuje zo sveta hmoty a vráti sa do sveta svetla, odkiaľ prišiel. Manicheizmus svojím učením spájal kresťanskú ideu spasenia a radikálnym gnostickým a zoroastrijským dualizmom. Niesol taktiež prvky budhizmu a neskôr aj taoizmu. Samotný Mání sám seba považoval za posledného proroka, ktorý doplnil učenie predchádzajúcich učiteľov, a ktorý prekonal neúplné kresťanstvo. Svojimi nasledovníkmi bol preto prezývaný „pečať prorokov". Manichejci preto ako jediné pravé náboženstvo, v ktorom môže prísť k naplneniu konečného cieľa uznávali samých seba, ostatných nasledovníkov Krista označovali ako židov. Manicheizmus bolo univerzálne náboženstvo, a vďaka svojim misionárom sa stal pomerne rýchlo úspešným, a rozšíril sa na rozsiahlom území siahajúcom na východe od Číny až po rímsku Britániu na západe. Prosperoval najmä medzi tretím a siedmym storočím, v jeho vrcholných časoch bol jedným z najrozšírenejších náboženstiev na svete. Istý čas bol hlavným konkurentom kresťanstva v súťaži nahradiť klasické pohanstvo. Manicheizmus prežil dlhšie na východe, a zdá sa, že nakoniec zanikol po 14. storočí v južnej Číne. Väčšina jeho pôvodných spisov bola stratená, prežili ale mnohé preklady a fragmentárne texty.
V stredoveku sa výrazom manicheizmus označovalo aj viacero nových heretických, najmä dualistických učení ako napr. paulikiáni, bogomili, či katari (albigénci). Tieto názorové smery však nemuseli nutne mať nič spoločné s prvotným Máního učením, či s dualizmom. V Byzantskej ríši bolo manichejstvo chápané ako najnebezpečnejšia heréza. Manichejstvo dlhý čas vyznával aj svätý Augustín z Hippa, nakoniec ho však zanechal a obrátil sa na učenie katolíckej cirkvi. Jeho diela proti manichejcom sú dodnes jedny z najcennejších zdrojov o manichejskej náuke.
Výrazy odvodené od „Manichejec“ sú používané (často ako hanlivé termíny) ako prívlastky k filozofii morálneho dualizmu, podľa ktorého morálny priebeh konania zahŕňa jasnú (alebo zjednodušujúcu) voľbu medzi dobrom a zlom, alebo ako označenie ľudí, ktorí majú takýto názor.
Dejiny hnutia.
Zakladateľ hnutia Mání (gréc. "Manichaios") (216277) sa narodil v južnej Mezopotámii v okolí Ktésifónu. Jeho život je spojený s veľkým množstvom legiend a historicky exaktne sa preto o jeho živote mnoho nevie. Narodil sa do rodiny židokresťanského sektového vyznania, presný prúd ale nie je úplne istý, podľa súčasných teórií šlo zrejme o elchasaitov. Jeho otec Patak ("Pattíktos Patticius") sa v tomto spoločenstve horlivo angažoval a k záujmu o náboženstvo priviedol aj svojho syna. Od dvanástich rokov sa mu ako anjel malo podľa legiend zjaviť jeho duchovné dvojča (aram. "tawma", gr. "syzigos"), ktoré mu následne ako dvadsaťštyri ročnému odovzdalo informáciu – poznanie (gnóza) o pravdivom usporiadaní sveta. Mání pre túto skúsenosť opustil svoju pôvodnú vieru a začal hlásať svoje gnozeologické učenie. Veľkou inšpiráciou mu boli spisy Markióna zo Sinope (zakladateľ markionizmu) a Bardesana z Edessy, na ktorého aj priamo odkazuje. Ďalší vplyv naňho mohol mať aj zoroastrizmus a antické gnózy. Spočiatku sa Mání snažil presvedčiť najmä svojich spoluveriacich, jedným z jeho prvých prívržencov bol jeho otec. Následne začal vykonávať proselytizačné misie po krajine. Máního hlavným pôsobiskom bola Sásánovská Perzia, na svojich cestách však prišiel až do Indie, kde sa mu o pravdivosti svojej viery podarilo presvedčiť túránskeho šacha. Veľkej obľube sa Mání tešil vďaka kráľovmu bratovi u veľkokráľa Šápúra I. (205272) a jeho syna Hormizda I. (272273). Veľkokráľovi Šápúrovi Mání dedikoval aj dielo, stručné zhrnutie svojej viery nazvané "Šábuhragán". Šápúr síce manicheizmus neprijal, náboženstvo však bolo tolerované a Mání od kráľa dostal list, ktorý mu povoľoval slobodný pohyb po ríši. Podľa niektorých zdrojov sa Mání nechal uctievať ako Paraklétos (povolaný, či živý utešiteľ), ktorého kresťania naopak spájali s Duchom Svätým. Podľa iných manichejských zdrojov za Parakléta považoval svoje duchovné alter ego. Sám sa však považoval za posledného z prorokov a apoštolov, skrze ktorého hovorí Duch Svätý. Mání svoje učenie vtelil do svojich písomností, ktoré nazval „žijúcimi kníhami“. Jeho cieľom bolo vytvoriť svetovú vieru, a preto sám živo šíril vieru po krajine, a svojich žiakov zase posielal šíriť vieru do okolitých krajín. Po smrti Hormizda však na trón nastúpil jeho brat Báhrám I. a situácia sa zmenila. Mání sa pre odpor a obavy zoroastrijského kléru dostal do nepriazne a musel opustiť kráľovský dvor. Potom, čo sa mu na manicheizmus podarilo konvertovať jedného miestneho princa bol nakoniec uväznený a vo väzení zomrel. Podľa manichejskej viery bol umučený alebo popravený, presné historické informácie nemáme. Máního osud a pravdepodobná poprava sa stala z jedným nástrojov manichejskej propagandy a Mání bol svojim skonom pripodobňovaný Kristovi. Krátko pred smrťou Mání za svojho nástupcu zvolil kaškarského manichejca Sisina (Sisa, Sisinia). Manichejci v Perzskej ríši začali byť spolu s kresťanmi prenasledovaní a ich viera potláčaná, Sisin podobne ako Mání zomiera mučeníckou smrťou. Mániho učenie sa začalo šíriť na východ, kde sa dostalo až do Číny a na západ, kde získalo mnohých priaznivcov v Rímskej ríši.V Rímskej ríši bol manicheizmus v prvých storočiach nášho letopočtu prenasledovaný podobne ako kresťanstvo. Medzi prvé príčiny patrila nedôvera Rimanov voči cudzej náuke. V jej hlásateľoch úrady videli osoby vykonávajúce podvratnú činnosť v prospech Perzskej ríše. Neskôr, po tom, čo sa v Rímskej ríši rozšíril kresťanský kult, sa postoj rímskych cisárov zmenil, a v manicheizme zase videli protivníka ortodoxnej (t. j. katolíckej) náuky, a potlačovali ho ako herézu. Prvý reskript proti manichejcom vydal cisár Dioklecián v roku 297. Zameraný bol na severnú Afriku, kde mali manichejci silnú základňu. Druhý edikt, pravdepodobne zameraný len na mesto Rím, vydal cisár Valentinián I. v roku 372. Viacero nariadení vydali aj cisári Gratianus a Theodosius I. Za vlády Theodosia I. sa kresťanstvo stalo dokonca oficiálnym náboženstvom Rímskej ríše.
Manicheizmus bol v mnohom podobný kresťanstvu a dlho mu tvoril obrovskú konkurenciu. Konverzie medzi vierami neboli neobvyklé, ba často sa dotýkali i vysokých predstaviteľov náboženstiev – biskupov. Tento jav bol pomerne rozšírený v severnej Afrike, kde bol manicheizmus svojim racionalizmom obyvateľom často bližší než katolícke kresťanstvo, či donatizmus. Konverziu od manicheizmu ku kresťanstvu zažil napr. i jeden z najväčších učencov vtedajšej doby – svätý Augustín z Hippa. Po konverzii začal Augustín proti manichejcom vystupovať. Napísal proti nim viacero diel a zviedol viacero učených dišpút. Vďaka podobnej činnosti cirkevných otcov a pre nariadenia rímskych cisárov postupne manicheizmus v Rímskej ríši, najmä na západe začal ustupovať. Edikty proti manichejcom vydal aj cisár Honorius. V roku 428 cisár Theodosius II. manichejcov vykázal preč z miest. Nasledovali viaceré zákroky kresťanských autorít, pálenie manichejských diel a vyhnanie manicejcov do periférnych častí ríše. Obzvlášť závažné boli nariadenia proti manichejcom uvalené Justínom a Justiniánom I. v roku 527, ktoré hrozili dokonca trestom smrti.
Manicheizmu sa v tomto období preto viac darilo na východe. Nevyhli sa im však vnútorné problémy. Okolo roku 570 dokonca puritánski manichejci prezývaní denavari povstali pod velením Šad Hormizda a v Transoxanii sa odčlenili od univerzálnej manichejskej cirkvi. Príchodom islamu začína manicheizmus na Blízkom východe postupne ubúdať, spočiatku sa ho dotýkajú náboženské slobody pre nemoslimov ("dhimma"), neskôr sa striedajú obdobia prenasledovaní a tolerancií. V 7. storočí sa manicheizmus počas vlády dynastie Tchang zreteľnejšie rozšíril do západnej Číny, a o storočie neskôr okolo roku 763 sa stal štátnym náboženstvom v Ujgurskej ríši. Pre nátlak Ujgurov sa manicheizmu darí aj vo vnútrozemskej Číne a čínsky cisár musí súhlasiť s výstavbou manichejských chrámov a kláštorov vo svojich mestách. Po páde Ujgurskej ríše v roku 840 čínsky cisár Wu-cung v roku 843 ruší náboženské slobody pre manichejcov a prikazuje ničiť manichejské knihy a kláštory. V roku 849 vzniká v Turfanskej oáze manichejské kráľovstvo Čchočcho, ktoré sa pri moci udržalo nasledujúce dve storočia. Podľa Ibn an-Nadíma v roku 932 v Samarkande žije stále okolo 500 manichejcov. Do roku 960 manicheizmus mizne z čínskeho Kašgaru, nahrádza ho islam. V 11. a 12. storočí časť manichejcov žila v Karakitanskej ríši a následne v Mongolskej ríši, kde stretnutie s nimi spomína Marco Polo. Mongolská dynastia Jüan manicheizmus príliš neprenasledovala a vzniklo viacero manichejských diel, význam náboženstva však pomaly upadal. Manicheizmus v Číne sa následne udržal minimálne do 14. storočia.
Manichejské posvätné knihy.
Manichejské texty boli preložené do obrovského množstva jazykov, medzi inými do latinčiny, gréčtiny, koptčiny, aramejčiny, sýrčiny (pôvodný jazyk väčšiny diel), strednej perzštiny, partčiny, arabčiny, bakrijčiny, sogdčiny, ujgurčiny, tocharčiny B a čínštiny. Mániho kánonické dielo sa skladalo zo siedmich diel (tzv. "heptateuch") a šlo o:
Učenie.
Dualizmus, svet a eschatológia.
Základom manichejského dualizmu bol nekončiaci sa boj Svetla a Temnoty o moc nad svetom. Obe moci boli reprezentované vlastnou ríšou a vládcom. Svetlo a Temnota boli pôvodne oddelené. Ríša svetla ("terra lucis") bola nekonečná ríša v hornej (či severnej) časti sveta, rozpínala sa do troch smerov. Ríša temnoty ("terra tenebrarum") sa rozpínala v jednom smere dolu (či na juh). Vládca Temna napadol ríšu Svetla, čím začal trvajúci boj a chod dejín hmotného sveta, ktorý vznikol premiešaním dobra a zla. Boh podľa manichejcov nebol všemocný a nepokaziteľný, nebol však zároveň preto vinný za zlo, ktoré prislúchalo Pánovi Temnoty.
Dejiny sveta manicheizmus vníma v troch fázach. Minulá epocha bola obdobím, keď Duch (resp. Svetlo, či Dobro) nebolo premiešané s Hmotou (Látkou, Temnotou, Zlom), súčasná epocha, keď sú oba princípy zmiešané, a budúca epocha, keď budú svetlo a hmota opäť oddelené. Apokalyptický koniec sveta Mání popisuje vo svojej nekánonickej knihe "Šabuhragán". Apokalypsa bude vyvolaná zostupom Žijúceho Ducha Mihrjazda ma slnečnom voze. Svetlo následne prevládne a celý vesmír zhorí vo veľkom ohni a bude nasledovať konečné víťazstvo Svetla, jeho častice vystúpia na nebesia, kde sa zhromaždí v raji pod dohľadom duší vyvolených Apokalyptická vojna vyvrcholí príchodom Ježiša Neskonalého Jasu, ktorý bude súdiť dobré a zlé.
Manichejské božstvá.
Základným článkom manichejskej viery je existencia dvoch bohov (princípov) – dobrého (Boh Svetla, Boh Pravdy, Dobrý Duch, Veľký Duch, Otec veľkosti..) a zlého Pána temnoty (Satan, Diabol, Princ temnoty, Veľký archón, Hmota, Zlo...). V manichejskej kozmológii však vystupuje viacero emanácií Boha svetla, aióni, ktorí vstupujú do boja proti Pánovi temnoty – napr. Matka života, Prvotný človek, Miláčik svetla (či Priateľ svetla), Veľký staviteľ, Adamas svetla, Tretí vyslanec, či Ježiš, ktorý je prítomný hneď viackrát ako Ježiš Svetla, ktorý Adamovi zveril spásne poznanie ("gnosis"), či Trpiaci Ježiš, ktorý symbolizuje utrpenie svetla uväzneného v hmote. Celková manichejská mytológia je pomerne komplikovaná a posplietaná z činov jednotlivých emanácií proti hmote. Môže byť rozdelená do troch fáz vojny (t. j. troch fáz existencie sveta) a prvá fáza môže byť ďalej rozdelená do troch božích zásahov, či volaní.
Prvotný človek.
Prvotný človek ("homo primus"), či Óhrmazd alebo Sien-ji bol na svet poslaný Bohom Svetla aby bojoval proti silám temna reprezentovaným Vládcom temnoty ("Princeps tenebrarum"). Nešlo o "ozajstného" človeka (Adama), ktorý bol podľa manichejcov vytvorený temnotou. Prvotný človek bol vyzbrojený piatimi dobrými živlami – svetlo ("lux"), vzduch ("aer"), dobrý vietor ("ventus bonus"), dobrá voda ("aqua bona") a dobrý oheň ("ignis bonus") – ktoré tvorili Živú dušu, a ktoré mu slúžili ako zbroj, protiváha piatim zlým živlom – temnote ("tenebrae"), dymu ("fumus"), zlému vetru ("ventus malus"), zlej vode ("aqua mala") a zlému ohňu ("ignis malus"). Na Východe boli dobré elementy nazvané Synmi Otca veľkosti a boli uctievané ako božstvá prvého volania Boha Svetla. Prvotný človek boj proti zlému Bohovi prehral a jeho elementy boli pohltené temnotou, čím sa však zlo a dobro zmiesili. Boh tak podľa manichejcov obetoval časť samého seba, aby sa postavil proti temnote a začal proces spásy. Neskôr je Prvotný človek na popud dobrého boha počas druhého volania oživený Adamasom svetla a vystupuje späť do Ríše svetla.
Ježiš.
Ježiš Kristus bol významnou postavou manicheizmu a v jeho náuke sa vyskytoval viackrát. Bádatelia dnes vedú spory o to, či šlo o samostatné odlišné postavy alebo len o hypostázy jednej postavy.
Nebeské telesá.
Manichejské učenie bolo značne prepojené s astrológiou. Podľa manichejskej náuky bolo stvorených desať nebies, osem zemí a sedem planét. Planéty považovali za zlé a nepriaznivé, predstavovali podľa nich archontov temnoty, zverokruh bol zase hlavným zdrojom zla a jeho pôsobenie malo hlavný vplyv na všetko, čo sa človeku udeje. Mesiac a Slnko boli podľa manichejskej náuky naopak dôležité objekty dobrého Božieho pôvodu. Telesá boli jedinými ostrovmi čistého svetla na svete a boli spájané s rozličnými podobami Boha, boli spojom medzi metafyzickým svetom a svetom hmoty – temnoty. Ježiš Kristus mal podľa nich ako Božia moc sídliť na Slnku a ako Božia múdrosť sídliť na Mesiaci. Vesmír bol v pohybe a mali sa v ňom zbierať častice dobrého Boha. Mesiac i Slnko mali pôsobiť ako akési zberače roztrúsenej Božej energie, ktorú mali posúvať k Bohu, s ktorým mala znovu splynúť. Podľa obsahu božích častíc v nich mal Mesiac meniť jednotlivé fázy. Počas splnu mal byť Mesiac plný Božích častíc, následne mali byť postupne naberané Božou emanáciou Panenského svetla hviezdnymi vedrami, a prenášané do Slnka až kým a Mesiac nevyprázdnil. Zatmenie Slnka si vysvetľovali tak, že si Prvotný človek zakryl tvár, aby sa nemusel pozerať na to, ako sily temnoty útočia na svetelné bytosti. Novoplatonik Simplikios z Kilikie však spomína čiastočne iný manichejský výklad javu – má ísť o ochranný štít planét pred pôsobením temných archontov, ktorí sa snažia vyvolať vo svete chaos.
Piati temní archonti (planéty) vládli častiam kráľovstva temnoty a spolu s obrovským množstvom démonov a súhvezdiami zverokruhu šírili zlo.
Človek.
Človek vznikol z iniciatívy Boha temnoty, ktorý mal poveriť dvoch svojich služobníkov Saklasa (Ašakluna, Lu-jiho..) a Nebroéla (Namrael, Je-lo-jang), aby stvorili pozemského Adama a Evu. Do ich hmotných tiel mali ukryť (t. j. uväzniť) svetelné častice, ktoré sa tým pripútali ku svetu. Človek sa tak skladá aj z dobrých svetelných častíc i z hmoty. Veľký Duch ale prostredníctvom Ježiša Svetla človeka osvietil pravdou o svetle a spustí proces spásy.
Manželstvo a pohlavný styk.
Manichejci manželstvo na rozdiel od kresťanov vnímali skôr ako nástroj pre naplnenie telesných žiadostí a za jeho úlohu nekládli plodenie potomstva. Plodenie detí bolo naopak považované za vyšší hriech než telesné súžitie, a pohlavný styk medzi auditormi bol povolený len za podmienky, že sa vyvarujú splodeniu potomka, t. j. použijú niektorý z antikoncepčných prostriedkov. Vyvolení museli dodržiavať pečať lona a zdržať sa akéhokoľvek telesného súžitie s inou osobou. Plodenie bolo totiž považované za diabolský výtvor, ktorý predlžoval uväznenie dobrého božstva vo svete temnej hmoty.
Duša.
Ľudskú dušu manichejci vnímali ako súčasť väčšieho Božieho súcna, ktoré bolo rozptýlené vo svete a zhromažďovalo sa v dušiach, Odmietali západnú predstavu individualizovanej duše fixne priradenej ku konkrétnemu človeku. Hoci duše mohli postupným procesom nadobudnúť sebauvedomenie, ich konečným cieľom nebola individuálna spása ale splynutie s dobrým bohom (Vládcom svetla). V človeku sa podľa manichejcov zhromažďovalo najviac božských častíc (zároveň však aj temnej hmoty) a človek ako jediný tvor bol schopný si uvedomiť premiešanie dobra a zla vo svete. Keďže sa ľudská duša skladala zo zhluku božských častíc, bola značne nestabilná a jej rozkladu a novému premiešaniu s hmotou sa dalo zabrániť len dodržiavaním stanovených manichejských zásad. Po smrti sa oddelené častice duše spájali s Božím súcnom, častice, ktoré naopak neboli takto zjednotené sa v procese prelievania (μεταγγισμὁς"metangismos") znovu vrátili do sveta, kde sa rozpadli a recyklovali do nových tiel rastlín, či živočíchov.
Hriech a zlo.
Zlo bolo podľa manichejcov telesnou substanciou a bolo od dobra nezávislé. Hriech podľa manichejcov vychádzal z temnej hmoty v ľudskom tele. Zlo prostredníctvom akejsi jemnej látky – temnej mysle ("maligna mens, atrox spiritus") pôsobí na dušu, ktorá je jej útokmi oslabovaná a upadá do letargie. Stráca tým schopnosť odolávať zlu, ktoré víťazí nad človekom a núti ho konať zlo. Ľudská duša je preto v zásade dobrá, zlo prichádza z vonku a duše nie je morálne vinná za zlo, zodpovedá však za oslabenie svojej imunity voči nemu. Početné manichejské spisy sa preto venujú potrebe sebaspytovania a sebazdokonaľovania. Závažný hriech mohol viesť k strate sociálneho postavenia v komunite a tvrdému trestu na konci sveta. Pravou cestou boja proti hriechu je prijatie pravej viery a náuky o Bohu, ktorá prebúdza dušu z letargie a lenivosti a robí ju odolnejšou a aktívnejšou v správnej ceste. Vďaka Božej milosti a trvalej snahe sa následne veriaci mohol oslobodiť od konania hriechu a stať sa dokonca vyvoleným.
Manichejská spoločnosť.
Manichejci sa delili na vyvolených (lat. "electi", gr. ἑλεκτοί"elektoi") prezývaných aj spravodliví (gr. δίκαιοι"dikaioi") a na bežných veriacich – auditorov, posluchačov, či katechumenov (lat. "auditorer", či άκροαται"akroatai", či κατηχούμενοι"katéchoúmenoi"). Patrili k nim ako široké rady roľníkov, tak i bohatí obchodníci. Vyvolení boli museli striktne dodržiavať asketické pravidlá. Keďže sa manicheizmus rozmáhal na veľkom území, existovali medzi pravidlami na Východe a na Západe mierne rozdiely, vo všeobecnosti k nim však patrilo 5 prikázaní ("andarzan"): pravdovravnosť, absencia ubližovania, cudnosť, čistota úst a chudoba. Pravidlá mali zabezpečiť neporušenosť Živej duše. Najmä však museli dodržiavať tzv. pravidlo troch pečatí (lat. "tria signacula", či aram. "talat chavatin") podobných rehoľným sľubom.
Deň vyvolený trávili v modlitbách a spievaniu posvätných hymien a šíreniu náuky. Niektorí vyvolení boli kazatelia, pisári, kantori, či zbormajstri. Večer sa stretávali pri Božom stole, kde plnili svoju hlavnú úlohu. Bola ňou participácia na procese oslobodzovania uväznených Božích častíc tým že vo svojom tele oslobodzovali fragmenty svetla zajaté temnou hmotou v potrave. V ich tráviacom ústrojenstve sa tak na rozdiel od bežných ľudí mali častice potravy rozložiť na dobré a zlé a kým väčšina dobrých častíc sa stala súčasťou duše vyvolených, zlé častice hmoty sa uvoľnili ako stolica. Po smrti vyvoleného sa duša oslobodila a putovala k bohu do nového aiónu, kde s ním splynula. Toto však bolo možné, len ak vyvolený dodržiavali pravidlá viery a sľuby čistoty. Manichejcom bolo z tejto náboženskej príčiny zakázané poskytovať jedlo neveriacim. Vyvolenými mohli byť aj ženy.
Auditori viedli viedli pomerne bežný každodenný život, museli však tiež dodržiavať základné pravidlá manichejskej morálky. Medzi nimi boli odsúdené podobné veci ako v kresťanských cirkvách (lenivosť, závisť, modloslužobníctvo, klamstvo...), ale i odlišné veci – museli sa najmä vyhýbať plodeniu detí a ubližovaniu Bohu (napr. zabíjaním zvierat, či ničením rastlín a pojedaním mäsa a fermentovaných nápojov). Typickými prejavmi ich viery bola účasť na bohoslužbách, modlitby, spoveď či pravidelný pôst. 
Ich úlohami bola taktiež príprava obživy, bývania a nevyhnutných vecí pre vyvolených. Dôležitou úlohou bolo práve obstarávanie jedla pre rituálne pojedanie vyvolených. Zaobstarávanie jedla (trhanie rastlín, či zabitie živočícha, alebo už len chodenie po zemi) bolo síce podľa manichejcov hriechom, bolo však menším deliktom, ak potravu zaobstaral auditor a nie vyvolený. Hriech auditora bol následne vykúpený tým, že časť plodov odovzdali vyvoleným k posvätnému rituálu (konzumácii). Odôvodnené to bolo tým, že rastliny a živočíchy predstavovali Božie údy ("membra Dei"), a ich semená v sebe obsahovali najviac uväznených božích častíc na svete. Boli preto považované za posvätné a manipulácia s nimi ich poškvrňovala, čo bolo dôvodom, prečo sa na ne vzťahovala pečať rúk vyvolených. Zbožnosť mohli auditori vyjadriť napríklad charitou, či financovaním prepisovania posvätných textov.
Kým vyvolení sa mali po poslednom súde premeniť na anjelov, auditori mali byť bežnými obyvateľmi ríše svetla. Duše tých, korí neprijali manicheizmus boli po smrti znovu rozptýlené do sveta a premenili sa na zvieratá alebo rastliny a boli odsúdené k večnému zatrateniu.
Manichejská cirkev.
Manichejské spoločenstvo malo striktnú hierarchiu a usporiadanie. Okrem hodností v cirkvi boli striktne stanovené aj počty jednotlivých úradov, ktorých číslo nieslo symbolický význam. Hodnostári sa vyberali z radov vyvolených, nemohli nimi však byť ženy. Vyvolení ktorí nemali úrad boli v podstate mníchmi a vo vzťahu k poslucháčom boli nadradení, ich urážka mohla mať pre auditorov zlé následky. Na čele cirkvi stál najvyšší predstavený ("princeps", αρχηγός/"archigos") považovaný za nástupcu, či námestníka Máního. Až do 10. storočia sídlil v Seleukii-Ktésifóne, či Bagdade následne sa jeho sídlo pre dvorské intrigy na abbásovskom dvore premiestnilo do Samarkandu. Jemu podliehali dvanásti náboženskí vodcovia, apoštoli prezývaný starší ("maiores"), či učitelia ("magistri"). Ich počet symbolizoval dvanástich Ježišových učeníkov ako i dvanástich následníkov Máního. Dvanástim učiteľom podliehalo sedemdesiatdva biskupov ("episcopes"). Číslo 72 sa viazalo na počet údajných Kristových žiakov. Manichejskí biskupi na rozdiel od kresťanských neboli pravdepodobne spojení s jednou obcou a úzkou oblasťou, ale putovali po širšom regióne a navštevovali manichejské spoločenstvá. Do niektorých oblastí preto biskupi zavítali len zriedkakedy. Okrem biskupov v cirkvi existovali aj nižšie úrady kňazov ("presbysteri") a diakonov. Podľa východných prameňov by ich počet mohol byť 360 a predstavoval by tak astronomický význam. Ich úlohy nie sú úplne jasné.
Sviatky.
Manichejský liturgický rok bol rozdelený na časti podľa udalostí z Máního života – Máního narodenie, volanie anjela, odoslanie proroka, Máního umučenie a smrť, mučeníctvo prvých apoštolov. Najvýznamnejšou udalosťou manichejskej liturgie bol sviatok Béma, ktorému predchádzal mesiac dlhý pôst. Šlo o spomienku Máního mučeníckej smrti a v cirkvi nahradila kresťanskú Veľkú noc. Deň trávili veriaci (obe vrstvy) spolu v modlitbách a rozjímaní nad posvätnými textami. Počas dňa bol taktiež držaný pôst a konali sa spovede pred Máního podobizňou, ktorá bola vystavená na béme (stupňovitej, päťstupňovej platforme).
Zvláštne postavenie mali pondelky, ktoré sa konali spovede a bolo taktiež zakázané Cestovanie, navštevovanie, liečenie, písanie, právne konanie alebo obchodovanie.
Pramene hovoriace o náboženstve.
K prameňom o manicheizme možno zaradiť viaceré diela rôznej datácie, rôzneho autorstva a písané v rozličných jazykoch. Diela možno tematicky rozdeliť do dvoch hlavných skupín:
Patria sem:
Medzi najvýznamnejšie a najznámejšie patria spisy kresťanských učencov, ktorí s manicheizmom v prvých storočiach svojej existencie zvádzali tvrdé dišputačné boje. Medzi najznámejších apologétov proti manicheizmu patria: