Pierre de Ronsard

Pierre de Ronsard (* 11. september 1524, Château de la Possonnière pri Couture-sur-Loir, Francúzsko – † 28. december 1585, opátstvo de Saint-Cosme pri La Riche Touraine) bol jeden z najdôležitejších francúzskych básnikov 16. storočia.
Vyslúžil si prezývku "Princ básnikov a básnik princov". Pierre de Ronsard bol adeptom epikureizmu, dôležitou postavou v literatúre a poézii obdobia Renesancie. Bol autorom veľkého množstva diel, ktoré vytvoril počas tridsiatich rokov. Bola to príležitostná poézia, tiež oficiálna poézia v kontexte náboženských vojen pod názvom "Hymnes et les Discours" (1555 – 1564), epopeja "La Franciade" (1572) a lyrická poézia, napríklad zbierky "Les Odes" (1550 – 1552) a "Les Amours" (Les Amours de Cassandre, 1552 ; Les Amours de Marie, 1555 ; Sonnets pour Hélène, 1578).
Ronsard imitoval antických autorov, tvoril väčšinou ódy ("Mignonne, allons voir si la rose") a hymnusy. Občas napísal aj sonety, používal v nich desaťslabičný verš (Mon dieu, mon dieu, que ma maistresse est belle!, Les Amours, ou Je vous envoye un bouquet…, Continuation des Amours) a vtedy moderné metrum "alexandrín" (Comme on voit sur la branche… Second livre des Amours, ou Quand vous serez bien vieille…, Sonnets pour Hélène).
Životopis.
Narodil sa v Château de la Possonnière ako mladší syn Louisa de Ronsard (rytier, ktorý sprevádzal deti Františka I. do ich zajatia v Španielsku v hodnosti maître d’hôtel) a Jeanne Chaudrier. Rodinné korene de Ronsardovcov siahajú až do Rumunska, čo spomína sám básnik vo svojom diele. Základné vzdelanie získal na „Navarrskom kolégiu“ v Paríži, kam vstúpil v roku 1533. Pre chorobu čiastočne stratil sluch, čo mu zabránilo vstúpiť do armády.
Bol pážaťom dauphina Françoisa, neskôr jeho brata Karola, vojvodu Orléanskeho. Po sobáši Magdalény Francúzskej a škótskeho kráľa Jakuba V. v roku 1537 odišiel v jej službách na škótsky kráľovsky dvor v Edinburghu. Po jej skorej smrti (júl 1537) sa vrátil cez Anglicko v roku 1538 do Francúzska a vstúpil do dvorskej služby vojvodu Orléanskeho ako stajník. 
Táto funkcia mu umožnila cestovať. Bol vyslaný do Flámska, potom znovu do Škótska. Čoskoro dostal dôležitejšiu hodnosť tajomníka u humanistického diplomata Lazare de Baïfa a spriatelil sa s jeho synom Antoinom. Stal sa členom suity kardinála du Bellay-Langey. Do tohto obdobia sa datuje aj jeho spor s Françoisom Rabelaisom. Jeho diplomatická kariéra bola v tomto období znemožnená definitívnou stratou sluchu a preto sa rozhodol študovať.
Literárna kariéra.
Na kolégiu Coqueret, kde sa zapísal na štúdium, sa zišli siedmi kolegovia, ktorí neskôr vytvorili literárne hnutie "La Pléiade". Boli to: Pierre de Ronsard, Antoine de Baïf, Joachim du Bellay, Muretus (Marc-Antoine Muret), Rémy Belleau, Pontus de Tyard, Étienne Jodelle Jacques Peletier du Mans a Jean Dorat.
Ronsardovo štúdium trvalo sedem a pol roka. Skupina siedmich zostavila v tomto období manifest svojho hnutia, ktorý napísal du Bellay. Obrana a oslava francúzskeho jazyka v tomto manifeste bola vydaná v roku 1549. La Pléiade (na začiatku sa volala Brigade) bola ustanovená. Neskôr po manifeste, v roku 1550, Ronsard publikoval svoje prvé diela vo forme štyroch kníh s názvom "Odes".
V roku 1552 uverejnil piatu knihu "Odes" a tiež dielo „Les Amours de Cassandre“. Táto zbierka básní mu získala slávu počas čítania na dvore pred kráľom Henrichom II., o čo sa zaslúžila aj kráľova sestra Margaréta Francúzska (neskôr vojvodkyňa savojská).
Jeho sláva sa posilnila ešte viac účasťou na „Académie des Jeux floraux“ v Toulouse, kde získal cenu šípovej ruže v roku 1554. 
V roku 1563 ako angažovaný poet uverejnil „Námietku ľudu Francúzska“, potom „Odpoveď na nespravodlivosti a osočovanie neviemkomu a ministrom v Ženeve“, ktorí naňho zaútočili kvôli jeho obrane katolicizmu. 
Po kráľoch Henrichovi II. a Františkovi II. nastúpil na trón Karol IX., ktorý tiež obdivoval Ronsardovu poéziu. Po jeho smrti sa Ronsard rozhodol žiť mimo kráľovský dvor, hoci jeho obľúbenosť na dvore neklesala. Cestoval medzi Vendôme a Croix-Val. Naďalej vlastnil dom v Paríži. Cestoval aj do Andalúzie a Córdoby, kde hľadal inšpiráciu pre svoju poému „Ode à l’Antiquité“.
Posledné roky jeho života boli poznačené stratou viacerých priateľov a zhoršujúcim sa zdravotným stavom. Anglická kráľovná Alžbeta I. mu poslala na útechu dary. Napriek chorobe nestrácala jeho literárna tvorba kvalitu. Jeho posledné básne patria k najlepším. V zbierke jeho rukopisov, ktoré zozbieral François Rasse des Nœux, však boli nájdené aj poémy proti Ronsardovi napísané jeho protivníkmi. 
Ronsard zomrel v noci z 27. na 28. decembra 1585 v opátstve Saint-Cosme, kde bol opátom a pochovali ho do krypty kostola, ktorý je v súčasnosti už len zrúcaninou. O dva mesiace neskôr mal oficiálny čestný pohreb v kolégiu de Boncourt a tiež v Paríži na výročie bitky pri Pavii, na ktorom sa zúčastnil celý dvor a kde premiéru rekviem zahral kráľovský orchester.
Dielo.
Jeho lyrické poémy, ktoré rozvíjajú témy prírody a lásky, sú napísané v štýle grécko-latinskej antickej poézie vo forme sonetov. Návrat k antickej poézii vniesli do francúzskej literatúry spolu s Ronsardom jeho priatelia v hnutí Les Pléiades. Podporovaný kráľmi Henrichom II. a Karolom IX. bol Ronsard oslavovaný svojimi súčasníkmi, kritizovaný Françoisom de Malherbeom a klasicistami, potom zabudnutý pred tým, ako bol znovuobjavený v prvej polovici 19. storočia Sainte-Beuveom a romantikmi.