burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Anglická filozofia

Filozofia anglická je filozofia pestovaná v anglosasskom kultúrnom prostredí; odčleňuje sa od kontinetálneho filozofického myslenia v časoch F. Bacona, odkedy sa zvykne vyzdvihovať oproti kontinentálnej línii Descartes - Spinoza - Leibniz línia Bacon - Locke - Hume. V anglickej filozofii sa akcentuje väčšmi tematizácia skúsenosti a praxe (v kontinetálnej filozofii prevláda špekulácia a metafyzika). 
Už prví predstavitelia samostatnej anglickej filozofie boli empirikmi a zakladali svoje učenia na náboženskej,
vedeckej a psychologickej skúsenosti, pozri: R. Bacon, J. Duns Scotus, W. Occam.
Arabská filozofia

Arabská filozofia alebo islamská filozofia je jedna z najvýznamnejších a najbohatšich národných filozofií vytvorená Arabmi a príslušníkmi mnohých iných národov používajúcich arabčinu, ktorá slúžila ako medzinárodný jazyk, podobne ako latinčina v stredovekej Európe.
Arabská filozofia tvorí charakteristický celok podobne ako západná filozofia, čínska filozofia, indická filozofia. Je výraznou súčasťou arabskej kultúry.
Začína sa výraznejšie presadzovať od 9. storočia, a za dobu jej rozkvetu možno považovať 12. storočie. Jej strediskami boli na islamskom východe Bagdad, na západe Córdoba.
Na islamskú filozofiu mala veľký vplyv grécka filozofia (hlavne Aristoteles a Platon). Arabi sa s ňou zoznámili prostredníctvom sýrskych učencov (recepcia antického myslenia v Sýrii). Ďalej ju ovplyvnilo indické myslenie (indická filozofia) a vychodná teozofia. Nijaký islamský filozof nemohol zároveň nebrať do úvahy Korán.
Konštantinopol ako hlavné mesto Východorímskej ríše sa od roku 330 stal na vyše tisíc rokov duchovným centrom Východu. Tu sa stretlo grécke filozofické myslenie, rímske chápanie štátu a kresťanská viera, aby sa navzájom ovplyvňovali a vytvárali určitú syntézu. Bolo celkom prirodzené, že sa tu komentovala Aristotelova logika a Platónove dialógy.
Tieto komentáre sa v arabských krajinách (medzi ktoré vtedy patrila Sýria, Perzia, Turecko a Egypt) stali východiskom takého rozkvetu vied a filozofie, aký vtedajší Západ nepoznal.Platí to najmä o období rokov 800 až 1200. Bez zveličenia možno povedať, že arabskí učenci zachránili dedičstvo
gréckej filozofie, predovšetkým Aristotelov filozofický odkaz.
Arabskú filozofiu zvyčajne delia na vychodnú s centrom v Bagdade a na západnú s centrom v Córdobe.
Najstarší bagdadskí filozofi boli zároveň lekármi a prirodovedne orientovanými účencami: Al Kindí a Al Fárábí. Obidvoch zreteľne ovplyvnil novoplatonizmus, najmä učenie o emanácii (vyžarovaní) všetkých javov z jedného ducha.
Až Avicenna potláča vplyv novoplatonizmu v prospech Aristotela.
Avicennovo hlavné dielo 'Kniha uzdravenia' je niekoľkozväzkovou encyklopédiou filozofie a ostatných vied (logiky, fyziky, matematiky, metafyziky).
V 9. storočí vznikol v španielskej Córdobe, na územi, ktoré ovládali Arabi,
kalifát. Toto panstvo sa roku 756 oddelilo od Bagdadu. Tu dochádza k arabskému
osvojovaniu si Aristotelovho učenia. Najvýznamnejším predstaviteľom je Averroes.
Islamskú filozofiu tvoria tri veľké prúdy:
Klasická arabská filozofia

Klasická arabská filozofia je prvé obdobie vývinu arabskej filozofie v časovom rozmedzí 9. stor.- 12. stor. Je významnou súčasť stredovekej filozofie.
Predchádza arabskej filozofie storočí temna. Väčšinou sa stotožňuje s arabskou
alebo islamskou filozofiou vôbec.
Arabská filozofia storočí temna

Arabská filozofia storočí temna je druhá etapa vývinu arabskej filozofie v časovom rozmedzí 13. stor. až 18. stor.. Dominuje tu Ibn Chaldún Abú Zajd Abdarrahmán, zakladateľ arabskej
filozofie dejín, a as-Sujútí Džaláladdín, azda najplodnejší arabský autor.
Filozofia arabskej renesancie a súčasnosti

Filozofia arabskej renesancie a súčasnosti je arabská filozofia (alebo islamská filozofia) 18. stor. až 20. stor., čiže obdobia, kedy sa Arabi dostávajú do styku s európskymi mocnosťami, ktoré postupne okupujú rôzne arabské krajiny alebo regióny (Angličania Egypt, Francúzi, Alžírsko, Tunisko, Líbyu, pod európsku nadvládu sa dostáva postupne aj Sýria, Palestína, Libanon a Irak.
Za všetko tu možno spomenúť napr. Islamskú deklaráciu od A. Izetbegoviča.
Argentínska filozofia

Argentínska filozofia je súčasť latinskoamerickej filozofie; má spomedzi latinskoamerických
národných filozofií (spolu s Peru a Uruguajom) vynikajúce postavenie.
Bill Berry

William „Bill“ Thomas Berry (* 31. júl 1958, Duluth, Minnesota, USA) je americký hudobník, ktorý bol bubeníkom skupiny R.E.M od roku 1980 do roku 1997.
Baroková filozofia

Baroková filozofia je filozofia explikujúca barokový životný pocit (cf. napr. desengaňo) a barokové implicitné významové útvary. 
Základnými konštituentami barokovosti filozofie sú: antitetickosť, úsilie o harmóniu, systém a poriadok, heroickosť, extatickosť, nacionálnosť, dynamickosť, teatrálnosť, pansofickosť. 
Baroková filozofia existuje približne v časovom intervale druhej polovice 16. storočia až prvej polovice 18. storočia. 
Významnými útvarmi barokovej filozofie je baroková scholastika (F. Suarez) a baroková mystika (Tereza Avilská, Jakob Böhme, Ignác z Loyoly a ďalší).
Biblická filozofia

Biblická filozofia je filozofia obsiahnutá v knihách Starého zákona a Nového zákona (ide tu o prínos pre myslenie, teda nie o vlastný obsah, ktorý je predmetom teológie). Filozofický prínos Biblie mal možnosť uplatniť sa a rozvinúť v celom vtedajšom kultúrnom svete v prvých storočiach kresťanského letopočtu, no nestalo sa tak.
Filozofia boha

Filozofia boha je jedna z genitívnych filozofií.
Britská filozofia

Britská filozofia je súčasť európskej filozofie rozvíjajúca sa vo Veľkej Británii a zahrňujúca
anglickú filozofiu a škótsku filozofiu.
Budhistická filozofia

Budhistická filozofia je náboženská filozofia tvoriaca filozofickú zložku budhizmu. Jedným zo základných učení sú nasledujúce štyri vznešené pravdy.
1. Celý ľudský život je utrpením, pretože všetko je pominuteľné. V oblasti nami uchopiteľného niet nijakého pevného prazákladu, nijaká substancia, všetko je iba dianie; neexistuje ani nijaké substanciálne ja. Opätovné zrodenie nespočíva v návrate tej istej pozemskej osobnosti, ale v prísnej kauzálnej súvislosti ovládajúcej prechod od jednej existencie k druhej i prechod medzi stavmi tej istej existencie.
2. Pôvodcom utrpenia je túžba a nevedomosť. Utrpenie sa podrobne opisuje v učení o dvanásťstupňovom kauzálnom nexe. Predpokladom staroby a smrti je zrodenie. Zrodenie je ale len vtedy, keď je vznikanie. Vznikanie má opäť svoju podmienku – pochopenie, pretože bez pochopenia zmyslového sveta by bol život smerujúci k novému zrodeniu nemožný. Pochopenie sa však deje len na základe túžby alebo žiadostivosti. Žiadostivosť sa živí vnímaním. To je zapríčinené stykom zmyslov s vecami. Zmysly majú svoj predpoklad "meno a tvar", ktoré sa tvoria, keď je vedomie rodiaceho sa človeka počaté v matke. Nové vedomie je ďalším pôsobením tvarovania predchádzajúceho vedomia. Tieto tvarovania majú však svoju príčinu v nevedomosti. Treba teda zrušiť túto nevedomosť, čím sa zrušia medzipríčiny i posledný účinok – utrpenie.
3. Koniec utrpenia vyplýva z bezozvyškového zrušenia túžby. Iba čiastočné zrušenie túžby vedie k nebeskej alebo pozemskej existencii, z ktorých môže byť dosiahnutý posledný stupeň – nirvána. Tento stav však môže nastať aj pred smrťou, ak plameň žiadostivosti celkom vyhasne. Nirvána nie je ničota, lež úplné odpútanie sa od všetkého pominuteľného a strastiplného. Čo je mimo tohto negatívneho určenia, nemožno povedať vzhľadom na to, že prekračuje všetku skúsenosť a každý pojem. Názorné vylíčenia, ktoré sa pokúšajú prispôsobiť rozumeniu širších vrstiev, exponujú nirvánu často ako rajský stav.
4. Cestou k tomuto cieľu je osemstupňová cesta, ktorá obsahuje etické a meditatívne požiadavky ako joga. Na vrchole etických požiadaviek, ktoré nie sú samoúčelom, ale prostriedkom na odbúranie prekážok duchovného vzostupu, stojí šetrenie všetkého živého činom, slovom a myšlienkou.
Filozofia budúcnosti

Filozofia budúcnosti je súbor filozofických úvah o budúcnosti, súčasť futurológie.
Bulharská filozofia

Bulharská filozofia je európska filozofia, ktorej začiatky spadajú do 9. stor. a súvisia s kritikou náboženstva Jána Exarchu a bogomilov.
Buržoázna filozofia

Buržoázna filozofia bola filozofia na Západe resp. v Česko-Slovensku a v ďalšich krajinách pred nástupom komunistických režimov. Výraz "buržoázna filozofia" sa v Česko-Slovensku používal v období 1948-1989 v oficiálnej filozofii a s degradujúcim významom na odlíšenie nemarxistickej filozofie, považovanej za chybnú a nebezpečnú, od marxistickej filozofie resp. marxisticko-leninskej filozofie, vyhlasovanej za jedine správnu.
Byzantská filozofia

Byzantská filozofia je súčasť byzantskej kultúry; profiluje sa v priebehu postupného vzďaľovania byzantskej cirkvi a latinskej cirkvi v dôsledku ikonofilizmu Byzantskej ríše v 6. - 7. storočí.
Predchodcami/iniciátormi byzantskej filozofie sú grécki cirkevní otcovia Prokopios z Gazy, Leontios z Byzancie a Ján Damašský.
Byzantská filozofia pestovala predovšetkým platónsko-aristotelovskú tradíciu a na rozdiel od západnej Európy, ktorá odmietala antiku a uprednostňovala askézu, v Byzancii sa popri náboženstve pestovala antická kultúra v plnom rozsahu kontinuálne od staroveku.
Byzantská filozofia sa začína Fótiom a jeho intelektuálnym kruhom, ktorého popredným členom bol aj Konštantín Filozof a vrcholí Michaelom Psellom a Nikeforom Blemmydesom.
Ešte jeden rozkvet zažila v renesančnom Taliansku v predstaviteľoch, ako Bessarion, Georgios Trapezuntios a i. Pozri aj Florentská Akadémia. Mystický prúd byzantskej filozofie reprezentuje najmä Symeón Nový Teológ a Nikolaos Kavasilas.
Česká filozofia

Česká filozofia sa vyznačuje nechuťou k pestovaniu systematickej ("špekulatívnej") filozofie, preto v Čechách nevzniká "čistá" filozofia, lež filozofia nezriedka spojená s inými oblasťami duchovna - najmä s umením, náboženstvom, politikou, výchovou alebo špeciálnymi vedami. Českému mysleniu je bližšie nešpekulatívne, skôr k praktickým úlohám smerujúce kladenie filozofických otázok a hľadanie odpovede na ne. Českými filozofmi európskeho formátu sú najmä Jan Amos Komenský, Tomáš Garrigue Masaryk a Jan Patočka.
Klasická čínska filozofia

Klasická čínska filozofia je svetonázorová teória, prúd a filozofické školy na území historickej Číny v priebehu asi 3 tisícročí. Základom je ontologický model bipolárnej prírodnej dialektiky Jin a jang, ktorej bytostnou podstatou je tvorivá energia "Te" v procese Cesty "Tao" univerza.
Dejiny.
Čínska filozofia vznikla začiatkom prvého tisícročia pred našim letopočtom. V 8. storočí pred Kr. - 5. storočí pred Kr. bolo v nej už rozšírené učenie o piatich živloch alebo praprvkoch prírody (vody, ohňa, kovu, dreva a zeme), ktorých spojením sa vytvára všetka rozmanitosť javov a vecí. V Knihe premien (I-ťing) sa vyčleňuje osem prvopočiatkov, z ktorých sa utvára rozmanitosť sveta. Súčasne v čínskej filozofii vznikajú hlavné princípy učenia o protikladných a vzájomne spätých silách - jin a jang, ktorých pôsobenie sa pokladalo za príčinu pohybu a premenlivosti v prírode. Jin a jang boli symbolmi svetla a tmy, kladného a záporného, mužského a ženského počiatku v prírode.
Hlavný predstaviteľ tohto obdobia Lao-c’, zakladateľ taoizmu, na neho nadviazal Konfucius, zakladateľ konfucianizmu, na ktorý nadväzuje neotaoizmus filozofa Wang Pi.
V 3. stor. prenikol do Číny budhizmus, v 4. stor.-7. stor. vznikla špecifická čínska podoba budhistickej filozofie, tzv. zen-budhizmus (čchan).
Od 8. stor. nastala renesancia konfucianizmu.
V 11. stor.-12. stor. vznik neokonfucianizmu.
Filozofický vývin čínskej klasickej filozofie dovŕšili Wang Jang-ming (prelom 15. stor. - 16. stor.) a Wang Fu-č' (17. stor.).
Počnúc 18. stor. a najmä v 19. stor. vplyv európskej filozofie, najmä sociálnych utópií, od zač. 20. stor. vplyv nemeckej klasickej filozofie, americkych politologických teórií a ruského marxizmu.
Čínska filozofia 20. storočia

Čínska filozofia 20. storočia je posledná etapa vývinu čínskej filozofie, ktorá nasleduje po období
filozofie čínskeho novoveku. Od začiatku storočia sa v nej uplatňuje vplyv nemeckej klasickej filozofie, amerických politologických teórií a ruského marxizmus.
Filozofia čínskeho novoveku

Filozofia čínskeho novoveku je tretie odobie vývinu čínskej filozofie, ktoré nasledovalo po etape
filozofie čínskeho stredoveku, predchádzalo činskej filozofii 20. storočia a je vymedzené časovým rozmedzím probližne 11. stor. až 19. stor. V tomto období
došlo k vzniku neokonfucianizmu, zavřšil sa vývin klasickej čínskej filozofie a počnúc 18. stor. sa začínal prejavovať vplyv európskej filozofie, najmä sociálnych utópií.
Filozofia čínskeho stredoveku

Filozofia čínskeho stredoveku je druhé obdobie vývinu činskej filozofie, ktoré nasledovalo po období
starovekej čínskej filozofie a predchádzalo filozofii čínskeho novoveku a spadá do rozmedzia 1. storočia až 10. storočia
Filozofia človeka

Filozofia človeka je oblasť filozofického skúmania zameraného na človeka; pozri
filozofická antropológia.
Filozofia dejín

Filozofia dejín dejín je filozofická reflexia dejín, ktorá sa opiera o interpretáciu a hodnotenie najmä výsledkov výskumu a výkladu dejín. Filozofia dejín sa teda neuspokojuje konštatovaním toho, čo bolo, ale chce vystihnúť, ako vôbec dejiny vznikajú, pátra po ich etickej hodnote a po ich zmysle a cieľoch. V tomto zmysle ide o výklad dejín, čiže o hľadanie odpovede na otázku týkajúcu sa príčin, hybných síl a cieľov dejín; filozofie dejín sa ďalej chápe ako teória a metodológia historickej vedy. Pojem filozofie dejín pochádza od Voltaira. Zatiaľ čo slovné spojenie "filozofia dejín" pochádza od Voltaira, jej faktické korene siahajú do antiky.
Názory na filozofiu dejín.
Kierkegaard.
Kierkegaard paradigmaticky sformuloval argument proti oprávnenosti filozofie dejín: ""Človek nemôže byť zároveň hercom, divákom i autorom drámy dejín. V dráme dejín je len hercom a nemôže mať prehľad o celku. S týmto, rozlične variovaným argumentom sa stretávame u všetkých kritikov filozofie dejín.
Autor:Peter Gunar
Koestler.
Koestlerova filozofia dejín má v dôsledku svojej umeleckoliterárnej vyjadrenosti väčší vplyv než rovnakoorientované koncepcie vyjadrené v jazyku filozofie (napr. Spenglerova, Toynbeeho, Berďajevova, Jaspersova, Heideggerova).
Heideggerova filozofia dejín

Heideggerova filozofia dejín predstavuje dejinnofilozofickú konštrukciu, ktorá umožňuje formou pojmového básnenia a vytvárania nových mýtov vyjadriť dejinnú orientáciu emocionálneho rozpätia základných nálad určitých sociálnych vrstiev; iba vo výnimočnom prípade dokáže reálne orientovať konkrétne spoločenskovedné disciplíny, resp. prakticko-duchovnú činnosť. Jej expresívna hodnota je niekoľkonásobne väčšia než jej kognitívna hodnota.
Jaspersova filozofia dejín

Jaspersova filozofia dejín predstavuje dejinnofilozofickú konštrukciu, ktorá umožňuje formou pojmového básnenia a vytvárania nových mýtov vyjadriť dejinnú orientáciu emocionálneho rozpätia základných nálad určitých sociálnych vrstiev. Iba iba vo výnimočnom prípade dokáže reálne orientovať konkrétne spoločenskovedné disciplíny, resp. prakticko-duchovnú činnosť. Jej expresívna hodnota je niekoľkonásobne väčšia než jej kognitívna hodnota. Tieto myšlienky vyriekol Karl Jaspers.
Nacionalistická filozofia dejín

Nacionalistická filozofia dejín vedome vytvára sociálne a historické mytológie, pričom neskrýva svoju averziu k akejkoľvek forme kritického pojmového myslenia.
Orwellova filozofia dejín

Orwellova filozofia dejín má v dôsledku svojej umeleckoliterárneho vyjadrenia väčší vplyv než rovnako orientované koncepcie vyjadrené v jazyku filozofie (napr. Oswald Spengler, Arnold Joseph Toynbee, Nikolaj Alexandrovič Berďajev, Karl Jaspers, Martin Heidegger). Autorom je George Orwell.
Spenglerova filozofia dejín

Spenglerova filozofia dejín predstavuje dejinnofilozofickú konštrukciu, ktorá umožňuje formou pojmového básnenia a vytvárania nových mýtov vyjadriť dejinnú orientáciu emocionálneho rozpätia základných nálad určitých sociálnych vrstiev; iba vo výnimočnom prípade dokáže reálne orientovať konkrétne spoločenskovedné disciplíny, resp. prakticko-duchovnú činnosť. Jej expresívna hodnota je niekoľkonásobne väčšia než jej kognitívna hodnota.
Peter Buck

 
Peter Lawrence Buck (6. december 1956, Berkeley, Kalifornia) je gitarista a zakladateľ bývalej skupiny R.E.M. spolu s Billom Berrym, Mikeom Millsom, a Michaelom Stipeom.
Filozofia dialógu

Filozofia dialógu je súhrn koncepcií súčasnej filozofie, podľa ktorých sa existencia človeka opiera o bytie niečoho iného a neuchopiteľného, ktoré sa prejavuje v osobnosti druhého človeka, v Ty; jeho najkrajnejším horizontom je osobne poňatý Boh. Človek je týmto Ty trvale oslovovaný a vyzývaný, aby mu odpovedal alebo sa mu zodpovedal, takže jeho existencia je vlastne stály dialóg.
Filozofia dialógu sa často prekrýva s personalizmom a existencializmom.
Zakladateľom filozofie dialógu je Ferdinand Ebner a Franz Rosenzweig.
Filozofia ducha

Filozofia ducha je súčasť Hegelovej filozofie, ktorá nasleduje po filozofia prírody a uzatvára systém filozofie. Filozofia ducha zahrňuje filozofiu subjektívneho ducha, filozofiu objektívneho ducha a filozofiu absolútneho ducha.
Filozofia evolúcie

Filozofia evolúcie je súhrn všetkých filozoficko-špekulativnych pokusov o systematické vysvetlenie evolúcie.
Filozofia existenciality

Filozofia existenciality je filozofický výskum existenciality. Podľa Letza je filozofia existenciality súhrn všetkého, čo nejakým spôsobom (reálne, ideálne i hodnotovo a rozumovo) existuje alebo môže existovať. Zahrnuje teda najširší predmetný horizont filozofovania, ktorý nie je správne apriórne zužovať. V rámci filozofie existenciality má osobitný význam filozofia reality.
Feministická filozofia

Feministická filozofia je budovanie teoretickej bázy feministického hnutia najmä 
zviditeľňovaním špecifickosti ženskej perspektívy a ženského prístupu k riešeniu filozofických
problémov minulosti a súčasnosti. 
Organizáciou, ktorá medzinárodne podporuje rozvoj feministickej filozofie, je Medzinárodná asociácia filozofiek (International Association of Philosophers).
Podľa Kiczkovej "vo feministickej filozofii už dlhšiu dobu pretrváva úsilie odkrývať stopy prítomnosti žien vo filozofii. Ďalej je to úsilie skúmať príčiny, pre ktoré boli ženy spravidla z dejín filozofie vylučované, a napokon aj snaha objasňovať dôvody ich neľahkého prenikania z 'periférie' do rovnocenného, akceptovaného filozofického diskurzu. Feministické myslenie obsahuje silný kritický rozmer, ktorý smeruje najmä proti monopolizácii filozofie (analogicky aj iných vied) mužmi. Usiluje sa o svojský typ analýzy (až dekonštrukcie) patriarchálneho myslenia, jeho historických foriem, podmienok utvárania a presadzovania v rôznych sférach modernej spoločnosti." "…vzťahu feminizmu a postmoderny... sa dnes vo feministických diskusiách venuje veľká pozornosť." (Nové slovo 24/1992;14)
Filozofia filozofie

Filozofia filozofie je súbor filozofických úvah o filozofii, sebareflexia filozofie. Filozofia filozofie tvorí podstatnú súčasť metafilozofie.
Francúzska filozofia

Francúzska filozofia je národná vetva európskej filozofie, súčasť francúzskej kultúry. Francúzska filozofia si neustále udržiava kontakt s celkovým rytmom spoločenského života a politického života Francúzov a zasahuje bezprostredne do praxe.
Stredoveká francúzska filozofia

V stredoveku bolo Francúzsko hlavným útočiskom scholastiky (Pierre Abélard). Parížska univerzita bola v 13. storočí ohniskom západnej filozofie, istý čas na nej pôsobil Tomáš Akvinský a Duns Scotus.
Genitívna filozofia

Filozofia genitívna je filozofia niečoho čiže filozofická reflexia čiastkovej oblasti skúmanej špeciálnou vedou. Neexistuje nijaká čiastková oblasť ľudského poznania alebo konania, ktorá by nemohla byť témou filozofického uvažovania.
Klasická grécka filozofia

Klasická grécka filozofia je klasické obdobie gréckej filozofie a druhé obdobie vývinu starogréckej filozofie. Ide o vrcholné obdobie vývinu antickej filozofie alebo starogréckej filozofie.
Začína sofistami a vrcholí Sokratom, Platónom a Aristotelom (5. stor. pred Kr. - 4. stor. pred Kr.).
Klasická grécka filozofia nasleduje po období ranej gréckej filozofie a predchádza obdobiu helenistickej filozofie.
Hlavným strediskom gréckej filozofie sa stávajú Atény. Duchovná atmosféra demokratických Atén bola priaznivá pre rozvoj filozofie, i keď tam ešte nakonci 5. stor. pred Kr. narážala na odpor nábožensky a konzervatívne zmyšľajúcich vrstiev.
Hegelova filozofia

Hegelova filozofia je súbor G. W. F. Hegelom vytvorených filozofém.
Podľa Jána Kollára sa vyznačuje abstraktným odborníctvom a odtrhnutosťou od života.
Helenistická filozofia

Helenistická filozofia (iné názvy: poklasické obdobie gréckej filozofie, helénska filozofia) je etapa antickej filozofie alebo starogréckej filozofie a rímskej filozofie v období počnúc Alexandrom Veľkým (356 - 323 pred Kr. a končiac Augustom a obdobie do konca staroveku (polovica 6. storočia).
Grécko stratilo národnú samostatnosť. Namiesto neveľkých mestských štátov nastúpili veľké monarchie, čím sa charakter gréckej spoločnosti radikálne zmenil.
Zmenil sa charakter gréckej filozofie. Do popredia sa dostali otázky, ktoré súvisia s postavením človeka v neistých časoch. Filozofi sa sústreďujú na etickú problematiku, hľadajú také postoje k životu a k svetu, ktoré zodpovedajú požiadavkám múdrosti a dôstojnosti. Vznikajú nové smery, ktoré zodpovedajú novým pomerom, a to epikureizmus, stoicizmus a skepticizmus, na druhej strane pokračovali vo svojom pôsobení školy, ktoré boli založené skôr. Boli to najmä Akadémia a peripatetická škola. Až v tomto období vznikajú filozofické systémy v pravom zmysle slova. Filozofické problémy sa utrieďujú a detailne prepracovávajú. Filozofia sa chápe ako univerzálna náuka o svete a filozofi ju delia na logiku, fyziku a etiku. Snaha o sústavnosť mala negatívny následok v tom, že viedla k dogmatizmu. Filozofické školy pritom medzi sebou polemizovali na vysokej intelektuálnej úrovni.
Predstaviteľmi helenistickej filozofie boli Filon z Alexandrie, Klement Alexandrijský, Origenes, Pyrrhon z Elidy.
Filozofia hodnôt

Filozofia hodnôt je filozofická disciplína, ktorá skúma noeticko-ontologickú povahu hodnôt. Je to užšia disicplína než axiológia.
Holandská filozofia

Holandská filozofia je súčasť európskej filozofie a holandskej kultúry, ktorá sa samostatne rozvíja od 13. storočia v holandsko-flámskom priestore. Ako prvý predstaviteľ holandskej filozofie sa niekedy uvádza Heinrich z Gentu, ktorý vytvoril originálny filozofický systém.
Filozofia hudby

Filozofia hudby ("hudobná filozofia") je jedna z genitívnych filozofií. Filozofia hudby sa snaží dopátrať základných zákonitostí existencie a vývinu hudby, avšak cez konkrétne historické a kultúrno-geografické formy jej jestvovania. Pojem filozofie hudby závisí od kategórií, ktoré intervenujú v procese konštituovania pojmu filozofie hudby.
Nová a súčasná indická filozofia

Nová a súčasná indická filozofia je tretia etapa vývinu indickej filozofie počnúc 18 storočím až podnes. Nasleduje po poklasickej indickej filozofii.
Poklasická indická filozofia

Poklasická indická filozofia je stredné obdobie vývinu indickej filozofie, ktoré nasleduje po starovekej indickej filozofii, predchádza novej a súčasnej indickej filozofii a možno ho vymedziť časovým rozmedzím 10. až 18. storočia.
Vývoj indickej filozofie.
Počiatky indickej filozofie nachádzame už vo védach - súbore posvätného, náboženského vedenia rôzneho veku (asi 1200 pred Kr. až asi 600 pred Kr.), ktoré tvorí základ brahmanského naboženstva a filozofického systému; záver véd tvoria upanišády, kde sa pozornosť sústreďuje na pojem poznania: duša je nositeľom poznania, sama je však nepoznateľná a zmyslami nepostihnuteľná, nad všetkými bohmi a prirodnými silami stojí svetový duch - brahma, ktorý preniká celým vesmírom a je súčasťou individuálnej duše - átmanu.
Po tomto skôr mytologickom období vzniká rad smerov, z ktorých najväčší význam má budhizmus; budhizmus (zakladateľom je Budha asi 563-483) preberá z tradície vieru v odplatu dobrých a zľych skutkov a učenie o kolobehu života; podstatou života je utrpenie a budhizmus hlása cesty ako ho prekonať a ako dosiahnuť konečný cieľ - stav, kedy končí kolobeh životov a tým aj utrpenie; svojím dôrazom na premáhanie utrpenia, na sebavychovu osobnosti zapôsobil na ďalší vývoj východných filozofií skôr v moralistickom než v náboženskom zmysle. Džinizmus (zakladateľom Džina, vl. menom Mahavíra Vardhamána, okolo 6. stor. pred Kr.) spája náboženské špekulácie s filozofickými úvahami, pričom hlása dualizmus a zdôrazňuje zdokonaľovanie človeka; tieto nábožensko-filozofické smery obsahujú mnoho materialistických a racionalistických prvkov. V neskoršom období v nich začínajú pevládať náboženské prvky a mysticizmus; na prelome letopočtu sa presadzuje synkritické učenie hinduizmu, zaoberajúce sa otázkou zmyslu ľudského života; moderná indická filozofia rozvíja potom princípy novovédantizmu, ale je aj pod vplyvom európskej, nezriedka náboženskej, filozofie.
Iónska filozofia

Iónska filozofia je grécka filozofia najstaršieho obdobia, ktorú vytvorili filozofi maloázijských iónskych miest. Je prvou etapou vývinu predsokratovskej filozofie.
Izraelská filozofia

Izraelská filozofia je židovská filozofia, ktorej centrom je Hebrejská univerzita v Jeruzaleme. Filozofia sionistického hnutia po vzniku štátu Izrael. Najvýznamnejším predstaviteľom je Martin Buber, spoluzakladateľ štátu Izrael. Hlavným cieľom je výskum predpokladov všestranného kultúrneho rozvoja Izraela.
Japonská filozofia

Japonská filozofia zatiaľ čo si ostrovná ríša Japonsko zachovávala v rámci veľkého kultúrneho okruhu Číny svoju samostatnosť, japonská filozofia sa vyvíjala pod čínskym vplyvom až kým sa v 19. storočí po prvýkrát dostala do kontaktu s európskou kultúrou. Na druhej strane mala krajina predpoklady k tomu, aby svojským spôsobom ďalej rozvíjala budhizmus a konfucianizmus, ktorý do Japonska prišiel z Číny.
Japonská filozofia je len dcérskou vetvou čínskej filozofie.
Filozofia jazyka

Filozofia jazyka je disciplína, ktorá sa zaoberá ontologickými problémami jazyka na jednej strane a filozofickou podstatou jazykovedných teórií aj metód na druhej strane, teda základnými otázkami lingvistiky, týkajúcimi sa odôvodnenia stavby a fungovania jazyka ako prostriedku myslenia, komunikovania a vývinu spoločnosti. Filozofia jazyka sa vzhľadom na svoj zovšeobecňujúci charakter stýka s viacerými disciplínami - so semiotikou, psycholingvistikou, etnolingvistikou, sociolingvistikou, s historicko-porovnávacou jazykovedou i s teóriou prekladu.
Filozofiu jazyka považujú aj za smer filozofie 20. storočia spriaznený s pozitivistickým odporom k metafyzike a, ktorá sa zaoberá sa skôr poznaním. Predstaviteľom filozofie jazyka je Karl Otto Apel.
Juhoslovanská filozofia

Juhoslovanská filozofia je skupina európskych filozofií. Zahŕňa chorvátsku filozofiu, srbskú filozofiu, slovinskú filozofiu.
Samostatné filozofovanie sa na území Juhoslávie (v jeho západných častiach) objavuje už v 15. storočí v podobe humanizmu ešte pod vplyvom scholastickej tradície, najmä napätia medzi tomizmom a scotizmom.
Kanadská filozofia

Kanadská filozofia je súčasť americkej filozofie, ktorá sa začína rozvíjať rokom 1945. Vyznačuje sa dvojjazyčnosťou a v súlade s tým aj s orientáciou na anglosaskú kultúru a francúzsku kultúru.
Katolícka filozofia

Katolícka filozofia je náboženská filozofia, kresťanská filozofia, filozofická zložka katolicizmu.
Katolícka filozofia je filozofický systém zdôvodňujúci základné teoretické východiská katolicizmu. Oficiálnou katolíckou filozofiou je
tomizmus. 
V katolíckej filozofii existujú aj neortodoxné tendencie, napr. katolícky personalizmus, katolícky existencializmus, kresťanský evolucionizmus.
Klasická filozofia

Klasická filozofia je filozofia novovekého racionalizmu,
novovekého empirizmu, osvietenstva a nemeckého idealizmu. Klasickou filozofiou sa myslí vývinový interval rámcovaný
menami F. Bacon, Descartes a Hegel.
Vyvrcholenie klasickej filozofie spadá do konca 18. storočia a prvej tretiny
19. storočia.
Klasickú filozofiu zvyknú kontraponovať poklasickej filozofii alebo
súčasnej filozofii.
Mike Mills

Michael Edward Mills (* 17. december 1958, Orange County, Kalifornia, USA) je basgitarista a zakladateľ bývalej skupiny R.E.M. spolu s Billom Berrym, Peterom Buckom, a Michaelom Stipeom.
Kresťanská filozofia

Kresťanská filozofia je náboženská filozofia, filozofická zložka kresťanstva, ktorá úzko súvisí s kresťanskou teológiou alebo tvorí jej súčasť; konfrontácia kresťanskej viery s práve vládnucou dobovou filozofiou. Súčasť kresťanskej kultúry. 
Kresťanská filozofia existuje od čias cirkevných otcov (3. storočie). Hoci mnohí cirkevní otcovia filozofiu zavrhovali, filozofia sa ako kresťanská filozofia v cirkvi presadzovala – najmä od Augustina. Od vrcholnej scholastiky (13. stor.) vystupuje kresťanská filozofia ako výlev "prirodzeného svetla" a kresťanská teológia ako výlev "nadprirodzeného svetla".
Toto rozlíšenie opäť zaniká v období humanizmu a renesancie, pričom v reformácii, naopak, ožíva v podobe ostrého nepriateľstva medzi filozofiou a teológiou.
Neskôr kresťanská filozofia pokračuje v podobe (medzičasom zaniknutej) protestantskej, ako aj katolíckej novoscholastiky, ktorá na pápežov podnet od 1879 opäť ožíva ako neotomizmus, pričom sa niekedy zvykne označovať aj ako Philosophia perennis. Klasické, univerzálno-historické chápanie kresťanskej filozofie sa dnes považuje za prekonané.
Kresťanská stredoveká filozofia

Kresťanská stredoveká filozofia je etapa kresťanskej filozofie a súčasť stredovekej filozofie koncentrovaná okolo predstavy Boha ako pôvodu a súhrnu všetkých ideí. Boh zo svojej jednoty vytvára rozmanitosť skutočnosti. Keďže všetko chápe v sebe samom, predstavuje Boh všeobecno ako také. Jednota, všeobecnosť, substancia, podstata, idea sú pojmy, ktoré opisujú Boha ako "ens realissimum" (najreálnejšie súcno).
Najvšeobecnejšie je najreálnejšie. Univerzálie ako najvšeobecnejšie rodové pojmy majú najväčší obsah reality. Proti tomuto stanovisku stredovekého realizmu vystupovali spochybňujúco predstavitelia stredovekého nominalizmu, zastávajúci názor, že univerzálie sú v konečnom dôsledku iba mená, ktorými človek označuje predmety. Vznikol spor o tom, čo je pôvodnejšie, a tým reálnejšie: či sú to univerzálne pojmy, alebo je to kresťanská stredoveká skúsenosť, ktorá hovorí o ceste k Bohu, a v konečnom dôsledku slúži na to, aby sme prerástli samých seba, aby sme prekonali samých seba. (pozri: spor o univerzálie).
Súčasná kresťanská filozofia

Súčasná kresťanská filozofia je skupina náboženskofilozofických smerov súčasnej filozofie filozoficky explikujúcich alebo rozvíjajúcich významové útvary generované katolicizmom, protestantizmom a pravoslávím v druhej polovici 19. storočia a v dvadsiatom storočí. Patrí sem napríklad novotomizmus, kresťansky orientovaný existencializmus, teilhardizmus, kresťansky orientovaný personalizmus (kresťanský personalizmus), dialektická teológia a i.
Filozofia kultúry

Filozofia kultúry je súbor filozofických snáh o objasnenie fenoménu kultúry, jeho členenie podľa kultúrnych oblastí. Je to učenie o podstate, hodnote, idei, predpokladoch, cieli, hybných silách kultúry. Filozofia kultúry od svojich zárodkov v učení sofistov tematizuje kultúru v kontrapozícii k prírode, kontrapozícia "thesei" a "fysei".
Keďže kultúra existuje iba v dejinách (resp. ako dejiny), prelína sa filozofia kultúry v nejednom ohľade s filozofiou dejín, či dokonca sa niekedy považujú za totožné.
Počnúc Rousseauom vystupuje filozofia kultúry ako kritika kultúry.
Latentná filozofia

Latentná filozofia je filozofia existujúca v skrytej podobe ako podproces a výsledky iných
vývinových pásiem kultúry.
Latinskoamerická filozofia

Filozofia latinskoamerická alebo iberoamerická filozofia je vetva americkej filozofie, ktorá sa utvorila v rámci kultúrneho sveta Latinskej Ameriky.
Významným zdrojom originality je nadväzovanie na predkolumbovské obdobie, ktoré začalo asi pred 40 000 rokmi a skončilo roku 1492, keď "Nový svet" objavili Európania a zničili miestne civilizácie. Latinskoamerická filozofia sa vyznačuje intuíciou, špekuláciou a meditáciou, pričom táto posledná črta ju spája s ázijskou filozofiou.
Lingvistická filozofia

Lingvistická filozofia alebo filozofia prirodzeného jazyka je významná súčasť filozofie jazyka 20. stor., smer analytickej filozofie, ktorého jadro tvorí názor, že filozofické problémy sú problémy, ktoré možno vyriešiť (alebo odstrániť) buď tým, že jazyk zreformujeme alebo tým, že lepšie porozumieme jazyku, ktorý momentálne používame.
Pojem filozofie jazyka sa zaoberá jednak ontologickými problémami jazyka, filozofickou podstatou jazykovedných teórií a metód; rieši otázky lingvistiky jazyka a komunikácie. Predmetom výskumu je vedecká a aj nevedecká komunikácia, ktorá prebieha v jazyku, čo znamená priamy súvis so semiotikou, sociolingvistikou, etnolingvistikou, teóriami prekladu.
Filozofia prirodzeného jazyka sa delí na smery:
Cambridgeská lingvistická filozofia

Cambridgeská lingvistická filozofia je škola alebo smer filozofie prirodzeného jazyka, ktorej zakladateľom je Wittgenstein a predstaviteľmi sú najmä J. Wisdom, G. E. M. Anscombová, R. Rhees. Názory tejto školy sformuloval v 30-rokoch 20. storočia Wisdom v nadväznosti na názory obsiahnuté vo vtedy ešte neuverejnených Wittgensteinovych dielach Modrá a Hnedá kniha, Filozofická gramatika a Filozofické skúmania.
Oxfordská lingvistická filozofia

Oxfordská lingvistická filozofia alebo "oxfordská škola filozofie prirodzeného jazyka" je škola alebo smer filozofie prirodzeného jazyka, ktorý sa rozvinul koncom 40. rokov 20. storočia v Oxforde. 
Opieral sa o názor, že filozofické problémy možno vyriešiť (alebo odstrániť) lepším porozumením jazyku, ktorý momentálne používame. Jeho predstaviteľmi boli John Langshaw Austin, Max Black, Peter Thomas Geach, Herbert Paul Grice, Gilbert Ryle, Peter Frederick Strawson, James Opie Urmson, John Wisdom, Ludwig Wittgenstein.
Logicko-analytická filozofia

Logicko-analytická filozofia je orientácia analytickej filozofie, ktorá sa orientuje na logickú analýzu jazyka a ktorej počiatky sú späté s pôsobením Moora a Russella v Cambridge, s dielom Wittgensteina a Fregeho.
Marxistická filozofia

Marxistická filozofia je smer súčasnej filozofie, filozofická zložka marxizmu. V čase jej vzniku bola jedným zo scientistických prúdov poklasickej filozofie 19. storočia.
Hlavnými zložkami tejto filozofie (v jej pôvodnej podobe) sú dialektický materializmus (marxistická ontológia a gnozeológia) a historický materializmus (marxistická filozofia spoločnosti). Pôvodná marxistická filozofia vychádza predovšetkým zo zjednotenia princípu materiálnej jednoty sveta (t. j. hľadisko celostnosti, systémovosti, štruktúrnosti) a princípu vývoja (t.j. hľadisko vývinu, genézy, historickosti), čo umožňuje napríklad chápať v spoločnosti vznik, vývoj a transformáciu spoločenskoekonomických formácií, spoločenských organizmov.
Marxistickú filozofiu vytvorili najmä Karl Marx a Friedrich Engels na báze prác G. W. F. Hegela a L. Feuerbacha. Po Marxovi a Engelsovi marxistickú filozofiu rozpracúvali: Karl Kautsky, August Bebel, Georgij Valentinovič Plechanov, Lenin, György Lukács, Antonio Gramsci, Ernst Bloch, Karl Korsch, Trockij, Stalin a ďalší sovietski marxisti, čínski, indickí, japonskí marxisti, predstavitelia frankfurtskej školy, Roger Garaudy, Henri Lefebvre, Louis Althusser, Pierre Bourdieu, G. della Volpe, Cesare Luporini, Leszek Kołakowski, Karel Kosík, Egon Bondy, Jindřich Zelený, Igor Hrušovský, Ágnes Hellerová, neomarxisti, postsovietski marxisti a postmarxisti.
Filozofia matematiky

Filozofia matematiky je jedna z genitívnych filozofií, súhrn filozofických úvah o matematike.
Filozofia mysle

Filozofia mysle je vetva modernej analytickej filozofie, ktorej predmetom výskumu je povaha mysle, mentálnych javov a reprezentácií, mentálnych funkcií, mentálnych vlastností, tiež fenomén vedomia a obzvlášť vzťah mysle či vedomia k fyzickému telu resp. mozgu. A práve tzv. psychofyzický problém ako problém vzťahu mysle (prípadne duše) a tela je ústrednou otázkou, hoci zaiste sa riešia aj iné otázky, ktoré sa týkajú povahy mysle, pričom vzťah k mozgu nie je vôbec v popredí.
Filozofia mysle často spolupracuje s kognitívnymi vedami, ba až natoľko, že sa niekedy profiluje na rozhraní filozofie a špeciálnych vied, akými sú psychológia, neurobiológia a neurológia, neuropsychiatria, veda o informačných systémoch a počítačoch, lingvistika, antropológia a podobne. Hoci filozofia mysle je samostatnou bádateľskou disciplínou, je nesporné, že je pri svojom výskume odkázaná na výsledky kognitívnych vied, pretože práve špeciálne vedy o ľudskom mozgu, nervovej sústave, ľudskej psychike, modelovaní neurónových sietí v nadväznosti na informačné interaktívne siete poskytujú nenahraditeľné poznatky o samotnej dynamike ľudskej mysle. Tento široký priestor, akým disponujú kognitívne vedy, je následne zároveň priestorom pre filozofickú reflexiu a diskusiu. 
Predmet reflexie.
Filozofiu mysle možno charakterizovať prinajmenej trojako. V najvšeobecnejšom zmysle slova je to reflexia kohokoľvek o existencii subjektívnej skúsenosti v podobe presvedčení, želaní či túžob na základe snahy odhaliť povahu „sféry vnútorného“ napriek jej jedinečnosti a úzkej privátnosti. Následne v užšom zmysle ide o systematický výklad povahy, mechanizmov a schopností ľudskej mysle. Vtedy sa už bádateľ či mysliteľ usiluje dosiahnuť konkrétne výsledky nielen pre seba a pre svoj osobný záujem, ale ide o činnosť s filozofickou perspektívou. Napokon v najužšom zmysle slova je filozofia mysle filozofickou disciplínou, ktorá svoj najväčší rozmach dosiahla v prostredí anglo-americkej filozofie 20. storočia. 
Základnými problémami filozofie mysle ako filozofickej disciplíny sú 
Psychofyzický problém však naďalej zostáva centrálnou problematikou, pričom jeho možné riešenia mnohokrát osvetľujú aj iné problémy – okrem vyššie spomenutých trebárs aj mentálnu kauzalitu, problém "Ja", racionalitu, slobodu vôle, sebapoznanie a podobne. Každopádne sa filozofia mysle snaží objasniť večné otázky ako „Kto som ja? Čo je myseľ (psyché, duša, rozum, vedomie)? Aký je jej vzťah k vonkajšiemu svetu? Prežije zánik fyzikálneho tela? Majú myseľ aj iné veci či živočíchy? Aký je vzťah mysle (duše) a mozgu? Ako môže agregácia miliónov neurónov vyvolať subjektívne uvedomovanie? Aký je vzťah medzi jazykom a objektami sveta? Môžu počítače myslieť? Je duša metaforou? Prečo disponujeme myšlienkami, vierami, bolesťami? Aké je to byť človekom?“
Náboženská filozofia

Náboženská filozofia je filozofická zložka náboženstva a (alebo) teológie. Je to súbor konfesionálne viazaných filozofických koncepcií. Niekedy ju považujú aj za filozofiu náboženstva. Náboženská filozofia vysvetľuje fundamentálne významové útvary generované v rámci toho ktorého náboženstva, v prvom rade významové útvary vyjadrované v úvahách o božskom alebo karmanickom. Predstaviteľom náboženskej filozofie je Romano Guardini.
Filozofia náboženstva

Filozofia náboženstva je filozofická reflexia fenoménu náboženstva, špeciálne gnozeológia, logika, metafyzika náboženstva. Počiatky modernej filozofie náboženstva siahajú až do vzniku pojmu prirodzeného náboženstva v 17. storočí. Filozofiou náboženstva bola taktiež v tom období vznikajúca "prirodzená teológia" (v protiklade k teológii zjavenia). 
Predstaviteľmi filozofie náboženstva sú Jean Améry, Peter Antes, Emil Brunner, Martin Buber, Henry Duméry.
Filozofia nahuatl

Filozofia nahuatl je filozofia Aztékov a iných kmeňov hovoriacich jazykom
nahuatl. Túto filozofiu spolu s kultúrou zničili európski dobyvatelia v jej prvopočiatkoch, ktoré zodpovedali asi tak situácii v Grécku ešte pred prvými Miléťanmi.
Národná filozofia

Národná filozofia je súbor filozofov a filozofických učení toho ktorého národa. 
Existencia národnej filozofie sa považuje za istý indikátor kultúrnej vyspelosti alebo zrelosti národa.
Často sa do národnej filozofie zahrňujú nielen explicitné filozofické významové útvary, ale aj implicitné filozofické významové útvary.
Nemecká filozofia

Nemecká filozofia je filozofia Nemecka a/alebo Nemcov.
Nemci sa podieľali už na utváraní scholastiky, kedy písali po latinsky a so svojou filozofiou boli úzko spätý so západným, aristotelovsko-platónovsko-kresťanským myslením. Prvopočiatky filozofie, ktorú možno nazvať "nemeckou", predstavuje tzv. ženská mystika (Frauenmystik).
Klasická nemecká filozofia

Klasická nemecká filozofia je vyvrcholenie novovekej filozofie, najvýznamnejší príspevok nemeckej filozofie v období novoveku, prezentovaný učením Kanta, Fichteho, Schellinga,
Hegela a Feuerbacha. Je to Kantov kritický idealizmus, nemecký idealizmus Fichteho, Schellinga a Hegela a antropologický materializmus Feuerbacha.
Novoveká filozofia

Novoveká filozofia je tretie obdobie vo vývine filozofie, ktoré nasleduje po stredovekej filozofii. Nadväzuje na ňu súčasná filozofia. Podľa názoru niektorých autorov, v Európe začína renesančnou filozofiou. Novoveká filozofia sa rozvíja v priebehu 17. stor. a 18. stor. a kulminuje v prvej tretine 19. stor. nemeckým klasickým idealizmom.
V 15. storočí v Európe doznieva neskorá scholastika a dominuje renesančná filozofia. Významnou udalosťou v dejinách filozofie tohto storočia bolo založenie a činnosť Platónskej akadémie vo Florencii (1459).
V 16. storočí je filozofia bohatá na diela, ktoré bezprostredne uchvacujú, sú navzájom heterogénne a neobyčajne osobné. Dodnes slúžia ako živé zdroje, napr. Montaignove "Eseje", Th. More, Paracelsus, J. Böhme, Bruno, F. Bacon.
V 17. storočí sa filozofia vyznačuje, aspoň na európskej pevnine, relatívnou jednotnosťou a plynulosťou vývoja. Učenci zápasia s rovnakými problémami, ich jednotlivé riešenia na seba nadväzujú a reagujú. K tomu vytvoril obzvlášť vhodné predpoklady práve vek, v ktorom nastúpil víťazné ťaženie rozum, ktorý sa v renesancii vyhlásil za svojprávny, a v ktorom sa ideálom všetkého poznania stáva matematika.
V 18. storočí filozofia predvádza po prvý raz široký prúd filozofickej literatúry pre verejnosť. Dominuje tu osvietenstvo. Anglické osvietenstvo nachádza v Lockovi svojho prvého predstaviteľa. Locke dal anglickému svetu, ktorý vzišiel z revolúcie roku 1688, duchovné podložie a to i v politickom myslení. Hume je dôkladný analytik, ktorého skepsa je tvrdá a je založená na poctivom myslení s odvahou pozrieť na hraniciach do tváre nepochopiteľnému a nehovoriť o tom. Vo Francúzsku a Anglicku sa objavili aforistické a esejistické spisy znalcov sveta a ľudí; nazývame ich moralistami. Ich psychologická prenikavosť ich privádza aj k filozofickému stanovisku. V sedemnástom storočí tak písali vo veľkom svete dvorov La Rochefoucauld a La Bruyere, v storočí osemnástom potom Vauvenargues a Chamfort. Shaftesbury je filozofom estetickej životnej disciplíny. Veľká nemecká filozofia tvorí svojou systematickou energiou a otvorenosťou pre najhlbšie a najvzdialenejšie myšlienkové celostné vzdelanie a plnosť obsahu dodnes nevyhnutný základ výchovy akéhokoľvek vážneho filozofického myslenia: Kant, Fichte, Hegel a Schelling a sWexo.
Filozofia 1. tretiny 19. storočia zahrnuje vrcholnú fázu klasickej filozofie, poslednú fázu novovovekej filozofie.
Filozofia objektívneho ducha

Filozofia objektívneho ducha je podľa Hegela je filozofia ducha, ktorá systematicky nasleduje po filozofii subjektívneho ducha a predchádza filozofii absolútneho ducha. Filozofia objektívneho ducha zdôvodňuje nevyhnutnosť objektivácie slobodného ducha, jeho zvonkajšovania sa v podobe predmetnej skutočnosti, v podobe objektívneho ducha.
Platónova filozofia

Platónova filozofia je súbor filozofém vytvorených Platónom, ktorého jadrom je Platónova teória ideí.
Pohanská filozofia

Pohanská filozofia je mimokresťanská filozofia.
Poklasická filozofia

Poklasická filozofia je súčasná filozofia z hľadiska jej typologických odlišností oproti klasickej filozofii. Vznikla v 2. tretine 19. stor..
Politická filozofia

Politická filozofia je uvažovanie o princípoch a inštitúciách dobrého politického poriadku pri
rozhodujúcej intervencii filozofických kategórií resp. iných
filozofických významových útvarov, napr. kategórií alebo pojmov dobra, zla, boja, suverenity, vlády, moci, násilia, triedy, štátu, revolúcie, odcudzenia, emancipácie, republiky, spontaneity, inštitucionality, slobody atď. a pod.
Politická filozofia generuje predovšetkým pojem politickosti.
Poľská filozofia

Poľská filozofia je národná filozofia, súčasť európskej filozofie rozvíjajúca sa na území Poľska.
Významným momentom jej rozvoja je založenie Krakovskej univerzity
(1364). V 15. storočí dochádza k rozkvetu poľskej scholastiky (Matúš z Krakova).
Populárna filozofia

Populárna filozofia je úsilie skupiny nemeckých filozofov 18. storočia sprístupňovať širšiemu publiku učenia osvietenskej filozofie, najmä filozofie Ch. Wolffa.
Portugalská filozofia

Portugalská filozofia je súčasť európskej filozofie, ktorá zaznamenala výrazný rozmach v 16. storočí spojený s regeneráciou scholastiky, po ktorej sa pozvoľna dostavilo nahliadnutie významu empirického vedenia.
V čase protireformácie sa uplatňovala jezuitská škola z Coimbry (Petrus Fonseca).
Michael Stipe

John Michael Stipe (* 4. január 1960, Decatur, Georgia, USA) je spevák a bývalý frontman zaniknutej skupiny R.E.M., kde pôsobil spolu s Billom Berrym, Mikeom Millsom, a Petrom Buckom.
Michael Stipe bol priateľ Kurta Cobaina zo skupiny Nirvana. Plánovali spolu hudobný projekt, ale nestihli spolu nič zložiť, ani napísať pred Kurtovou smrťou. Michael je aj krstným otcom dcéry Kurta Cobaina a Courtney Love, Frances Bean.
Postmoderná filozofia

Postmoderná filozofia je prúd súčasnej filozofie tematizujúci zmeny kultúry 20. storočia, v ktorých zahliada predovšetkým zmenu kultúrnej paradigmy.
Predstavitelia.
Jean Baudrillard, Cornelius Castoriadis, Gilles Deleuze, Jacques Derrida, Umberto Eco, Paul Karl Feyerabend, Michel Paul Foucault, Jürgen Habermas, Axel Honneth, Jean-François Lyotard, Odo Marquard, Giacomo Marramao, Hilary Putnam, Richard McKay Rorty, Michel Serres, Peter Sloterdijk, Robert Spaemann, Stephen Edelston Toulmin, Gianni Vattimo, Paul Virilio, Albrecht Wellmer, Wolfgang Welsch
Praktická filozofia

Praktická filozofia je skupina filozofických disciplín, ktoré sa zaoberajú ľudským konaním a tvorbou. 
Praktická filozofia je filozofické učenie, ktoré priamo smeruje ku konaniu a zdôvodňuje pravidlá konania človeka, ide predovšetkým o etiku.
Filozofia práva

Filozofia práva je teória princípov (základov, predpokladov) práva a právnej vedy, veda o zdroji, podstate, platnosti, idei a účele, najvyšších normách práva. Zahrňuje všeobecné základy jurisprudencie, dedukciu, definíciu, systematiku a kritiku právnych pojmov a právnych zásad, uvažovanie o spravodlivosti.
Filozofia práva predstavuje pokus o filozofické zdôvodnenie základov a princípov práva, ale aj pokus o filozofické zdôvodnenie idey spravodlivosti. Právo sa pritom skúma aj z logického, aj zo sociologického, etického hľadiska a z hľadiska teórie poznania.
Hegelovská filozofia práva

Hegelovská filozofia práva tvrdí, že každý právny systém stelesňuje ideu, ktorú si daná spoločnosť vytvára o spravodlivosti ako takej. Ďalej tvrdí, že právo občana sa môže
uskutočňovať iba v štáte homogénnom a univerzálnom.
Filozofia príhod

Filozofia príhod alebo filozofia udalostí alebo filozofia príbehov alebo naratívna fenomenológia (nem. "Philosophie der Geschichten" alebo "Geschichtenphilosophie") je filozofia nemeckého mysliteľa Wilhelma Schappa, podľa ktorej je človek a jeho miesto vo svete príbehovo (príhodovo, udalostne) štruktúrované; príbehovosť je najzákladnejšou vlastnosťou ľubovoľnej entity. Všetko, k čomu pristupujeme, i k nám samým a všetko čo je v nás samých, už nachádzame zapletené do príbehov, už nachádzame ako to, čo má alebo malo svoj príbeh. Príbeh, príhoda je prefenomén, praútvar, to posledné či prvé, s čím sa stretávame. Nejde tu teda iba o príhody/príbehy, o ktorých sa rozpráva medzi ľuďmi, ktoré opisujú historici, ktoré líčia romány, rozprávky, divadelné predstavenia, filmy, náboženské mýty atď. Okrem týchto cudzích pribehov máme svoje vlastné príbehy/príhody, do ktorých sme pohrúžení, keď bdieme, snívame alebo sme opojení. Schappova filozofia príhod/príbehov chápe príbehovosť/príhodovosť ako všeobsahujúci superexistenciál, ako "bytie zapletené do príbehov" (das In-Geschichten-verstrikt-sein). Príbeh je spojením nekonečného počtu existenciálií alebo životných podôb/foriem, ktoré sa navzájom kvalifikujú, ktoré interkorelujú a v nijakom prípade sa umelo nedajú od seba oddeliť.