burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Nanosprejová desorpčná ionizácia elektrosprejom

Nanosprejová desorpčná ionizácia elektrosprejom (nano-DESI) je technika ionizácie pri tlaku rovnakom ako okolie používaná v hmotnostnej spektrometrii (MS) na chemickú analýzu organických molekúl. Pri tejto technike sú analyty desorbované do tzv. kvapalného mostíka vytvoreného medzi dvoma kapilárami a povrchom vzorky. Na rozdiel od desorpčnej ionizácie elektrosprejom (DESI), z ktorej je odvodená nano-DESI, nano-DESI využíva sekundárnu kapiláru, ktorá zlepšuje účinnosť vzorkovania.
Princíp fungovania.
Typická nano-DESI sonda sa skladá z dvoch kapilár z taveného oxidu kremičitého (kremeňa) – primárnej kapiláry, ktorá dodáva rozpúšťadlo a udržiava kvapalný mostík; a sekundárnej kapiláry, ktorá dopravuje rozpustený analyt do hmotnostného spektrometra. Vysoké napätie (niekoľko kV) je aplikované medzi vstupom hmotnostného spektrometra a primárnou kapilárou, čím sa vytvorí samonasávací nanosprej. Kvapalný mostík je udržiavaný kontinuálnym prietokom rozpúšťadla. Kontaktnú plochu medzi mostíkom rozpúšťadla a povrchom vzorky je možné regulovať zmenou rýchlosti prietoku rozpúšťadla, zmenou priemeru použitých kapilár a zmenou vzdialenosti medzi vzorkou a nano-DESI sondou. Týmto spôsobom je možné zlepšiť priestorové rozlíšenie v aplikáciách zobrazovacej hmotnostnej spektrometrie s typickým rozlíšením v rozmedzí 100–150 μm.
Aplikácie.
Nano-DESI bola využitá na lokalizovanú analýzu komplexných molekúl a zobrazovanie tkanivových rezov, mikrobiálnych spoločenstiev a vzoriek prostredia.
Kronehit

Kronehit (štylizované ako kronehit) je rakúska súkromná rozhlasová stanica.
Vysielať začala vo Viedni a Dolnom Rakúsku 28. júna 2001 a od roku 2004 je dostupná v celom Rakúsku a tiež v Bratislavskom kraji (105.8 MHz), aj keď stanica má dosah skoro po celom Trnavskom kraji, postupne sa signál ale vytráca a posledná zrozumiteľná lokalita, kde je rádio ešte relatívne dobre počuť je okolie Piešťan. Stanica patrí do združenia Mediaprint, ktoré zahŕňa okrem iného napr. médiá "Kronen Zeitung" a "Kurier". Program ponúka zmes elektro, popovej a tanečnej hudby a rôzne hudobné žánre s vybranými špeciálnymi reláciami.
Stanicu možno prijímať prostredníctvom VKV, ako aj digitálnu rozhlasovú stanicu prostredníctvom internetu. Vysielač sa nachádza na Favoritner Gewerbering v desiatom viedenskom obvode.
Príkry (vrch v Bukovských vrchoch)

Príkry () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Nová Sedlica, približne severovýchodne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v severovýchodnej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Nová Sedlica. Najbližším sídlom je južne situovaná Nová Sedlica, juhozápadne sa nachádza Zboj a Ruský Potok, západne Runina, severne Wetlina a Brzegi Górne a juhovýchodne Stužica. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny a jeho severovýchodná časť patrí do národnej prírodnej rezervácie Stužica.
Opis.
Príkry leží v hrebeni, vedúcom z Čierťaže () v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici juhovýchodným smerom na Packovu Kýčeru (). Severne sa nachádza Kamenná lúka (), Hrúbky () a Čierťaž (), západne Borsukov vrch (), Čelo (), Jarabá skala (), Ďurkovec (), Kýčera (), Minčol (), Veľký Bukovec () a Kýčera (), južne Vyšna Brackaňa (), Prípor (), Stinská (), Sušice () a Stinka () a východne Packova Kýčera (), Temný vŕšok (), Kalnica (), Kremenec () a Wielka Rawka (). Územie je súčasťou povodia rieky Uh, kde vodu zo západných a južných svahov odvádza Zbojský potok a zo severovýchodných častí Stužická rieka. Na vrchole stojí telekomunikačný stožiar, no nevedie sem značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, ojedinele aj poľské Bieščady a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z obce Nová Sedlica. Západne vedie zeleno značený chodník z Novej Sedlice na Čierťaž ().
Pichliač rôznolistý

 
Pichliač rôznolistý () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa Grónsko a oblasti od Európy po Kaukaz a Sibír.
Opis.
Pichliač rôznolistý je trváca bylina s plazivým a výhonkatým podzemkom, vysoká 50 až 150 cm. Byľ je priama, jednoduchá alebo len chudobne rozkonárená, dole husto listnatá, hore takmer bezlistá.
Prízemné listy sú v obryse podlhovasto vajcovité, väčšinou nedelené, zúžené do listovej stopky. Byľové listy sú kopijovité, nedelené alebo perovito strihané so srdcovitou bázou objímavé. Diely sú úzko trojuholníkovité, celistvookrajové alebo zubaté, jemne do 2 mm ostníkaté. Na líci sú lysé, na rube bielo plstnaté.
Červenofialové, zriedka biele kvety kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. 
Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 25 až 30 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 20 až 25 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 4 až 5 mm. Zákrov je široko vajcovitý, listene sú priame s mäkkými ostníkmi do 1 mm. Úbory s priemerom 35 až 50 mm sú na dlhých stopkách jednotlivé, zriedkavejšie v skupinkách po dva až tri.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača rôznolistého zahŕňa Grónsko a oblasti od Európy po Kaukaz a Sibír. Zavlečený je na Islande.
Na Slovensku sa vyskytuje v hornatých oblastiach na celom území roztratene.
Ekológia.
Pichliač rôznolistý obsadzuje vlhké stanovištia až do subalpínskeho stupeňa. Rastie na vlhkých lúkach, rašeliniskách a chudobných pasienkoch. Obľubuje vlhké, výživné, zásadité, humózne, hlinitopiesočnaté pôdy. Kvitne od júna do augusta.
Ceny SOZA

Ceny SOZA sa udeľujú raz ročne, spravidla v II. polroku každého roka a to za výsledky dosiahnuté pri verejnom uvádzaní hudobných diel v predchádzajúcom roku s výnimkou Zápisu do Zlatej knihy SOZA a Veľkej ceny SOZA za celoživotné dielo.
Poslaním Cien SOZA je oceniť verejným uznaním prínos autorov, tvorcov hudobných diel, ktoré sa obzvlášť úspešne uplatňujú v praxi hudobného života na Slovensku a tým podporiť rozvoj domácej hudobnej kultúry.
Rozhodujúcim kritériom pri udelení prvých siedmych cien je výsledok štatistického spracovania údajov uplynulého roka o skutočnom použití hudby vo vysielaní rádií, televízií, na koncertoch, online použitie a pod. - bez subjektívneho hodnotiaceho názoru.
V prípadoch, kedy sa ocenením vyjadruje prínos osobnosti pre hudobnú kultúru a rozvoj SOZA (Špeciálna cena, Zápis do Zlatej knihy SOZA a Veľká Cena SOZA) o udelení ceny rozhoduje Dozorná rada SOZA.
Zriaďovateľom Cien SOZA je Slovenský ochranný zväz autorský pre práva k hudobným dielam.
Cenou pre víťaza jednotlivých štatistických a honorárnych ocenení je soška v podobe formy bronzovej plastiky bájnej múzy Eurydiky, ktorej autorkou je sochárka Jana Brisudová. 
Kategórie Cien SOZA.
V priebehu rokov dochádzalo k zmenám vo vyhlasovaných kategóriách. Do roku 2007 sa samostatne vyhlasovali aj najúspešnejšie skladby v oblasti dychovej, folklórnej a vážnej hudby.
Ceny SOZA 2022.
V bratislavskom Divadle P. O. Hviezdoslava sa v stredu 11. októbra 2023 uskutočnil 27. ročník slávnostného odovzdávania Cien SOZA (Slovenského ochranného zväzu autorského). Ceny SOZA sa odovzdávajú najhranejším a najúspešnejším autorom za uplynulý rok a autorom, ktorí sa významným spôsobom zaslúžili o rozvoj hudobnej kultúrny na Slovensku.
V roku 2023 sa odovzdalo spolu trinásť ocenení. Autori si ich prebrali v siedmich kategóriách a bolo odovzdaných šesť honorárnych cien.
Radio România Actualități

Radio România Actualități [čítaj: Radio Romenja Aktualitets] je prvým rozhlasovým kanálom v Rumunsku, čo sa týka pokrytia, počtu poslucháčov a časovej osi (je to prvé rádio, ktoré tu vysielalo). Je vo vlastníctve spoločnosti Societatea Română de Radiodifuziune.
Podľa výsledkov prieskumu z roku 2013 malo Radio Romania Actualități najväčší počet poslucháčov na mestskej úrovni a je tiež najpočúvanejšou rozhlasovou stanicou v Bukurešti. Podľa druhej vlny sčítania v roku 2023 je Radio Romania Actualități na 3. mieste v počúvanosti rádií v Rumunsku s 1,7 miliónmi poslucháčov na celoštátnej úrovni, za Rádiom ZU a Kiss FM. Na mestskej úrovni je Radio Romania Actualități na 4. mieste s viac ako 1 miliónom poslucháčov za Europa FM, Radio ZU a Kiss FM. A v Bukurešti je Radio Romania Actualități na 2. mieste so 170 000 poslucháčmi za Rádiom ZU.
Brôdok (prítok Hrabovca)

Brôdok je potok v geomorfologickom celku Ondavská vrchovina v regióne Šariš v Prešovskom kraji v okrese Bardejov. Je ľavostranným prítokom vodného toku Hrabovec v povodí Sekčova. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v geomorfologickom celku Ondavská vrchovina v poľnohospodárskom extraviláne v poli Tŕňová v severozápadnej časti územia obce Kobyly severozápadne od intravilánu obce v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severovýchodovýchodným smerom cez poľnohospodársky extravilán obce Kobyly, ľavým brehom obmýva les a pole Lipník, prudko mení smer na juhovýchodojuh, preteká cez les aj pole Dúbrava. V priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci zo sadu Dlhá, v pri športovom štadióne priberá bezmenný pravostranný prítok pritekajúci z úpätia vrchu Janovská hora so . V priteká na obecnú hranicu medzi obcou Kobyly a obcou Janovce a bez zmeny smeru tečie po obecnej hranici až do svojho ústia, ľavým brehom obmýva pole Dielec, pravým brehom obmýva pole Dubiny, v ústi do vodného toku Hrabovec ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Hrabovec ďalej ústi do Sekčova. Pramení a preteká v hornej a strednej časti toku na území obce Kobyly a v dolnej časti toku preteká a ústi na obecnej hranici medzi obcou Kobyly a obcou Janovce v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Brôdok" má pôvod vo vlastnosti časti toku s významom "potok s charakteristickým výskytom plytkého miesta cez vodný tok vhodného na prechod, čiže brodu". Apelatívum "brod" po rozšírení o deminutívny sufix "-ok" bolo proprializované v podobe jednoslovného hydronyma "Brôdok" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Brôdok bolo štandardizované v roku 1975. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Brôdok nie je jedinečným názvom (marec 2024).
Divadlo Petra Mankoveckého

Divadlo Petra Mankoveckého (DPM) je slovenské nezávislé divadlo sídliace v Bratislave založené v roku 2015 absolventami katedry herectva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Je pomenované po hercovi Petrovi Mankoveckom, ktorý bol na VŠMU pedagógom hereckého ročníka, ktorý divadlo založil. 
V minulosti divadlo často menilo priestory, kde sídlilo (Pionierska ulica, Karpatská ulica...). Aktuálne sídli na Kamennom námestí v Bratislave a je spojené s klubom "Bohéma."
Členovia divadla.
Riaditeľ: Šimon Ferstl
Umelecký šéf: Marián Amsler
Herecký súbor: Lenka Libjaková, Tomáš Pokorný, Kristína Svarinská, Šimon Ferstl, Jakub Jablonský, Katarína Gurová, Katarína Andrejcová, Edita Borsová, Michaela Fech
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – IV. divízia

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2024 – IV. divízia bol hokejový turnaj piatej (najnižšej) kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. Vo IV. divízii hrali štyri mužstvá v jednej skupine. Turnaj sa hral v Kuvajte, hlavnom meste Kuvajtu, od 16. do 19. apríla 2024.
V zápase Mongolsko – Kuvajt dostalo 13 hráčov trest 5 min. + do konca zápasu.
Zápasy.
"Všetky časy sú miestne (Arabský štandardný čas – UTC+3)."
Dohovor o právach dieťaťa

Dohovor o právach dieťaťa (iné názvy: Dohovor OSN o právach dieťaťa, Medzinárodný dohovor o právach dieťaťa; , skratka "CRC" alebo "UNCRC") je medzinárodná zmluva stanovujúca občianske, politické, ekonomické a kultúrne práva detí. Dodržiavanie dohovoru kontroluje Výbor pre práva dieťaťa pri OSN ().
Dohovor bol prijatý Valným zhromaždením OSN 20. novembra 1989. Signatárskych štátov dohovoru bolo 140 a do súčasnosti (2024) bol ratifikovaný celkovo 196 štátmi, pričom jediným signatárom, ktorý dohovor dodnes neratifikoval, sú Spojené štáty. Ide o „bežnú medzinárodnú zmluvu“ a teda zaväzuje štáty, nie jednotlivcov k jej plneniu. Pokiaľ štát niektoré svoje záväzky vyplývajúce pre neho z „dohovoru“ prenáša na jednotlivcov, musí tak robiť s ohľadom na ich práva a povinnosti (článok 3 ods. 2). Upravuje napríklad uznávanie adopcie (osvojenia).
Vtedajšia Česká a Slovenská Federatívna Republika (ČSFR) sa stala signatárom dohovoru 30. septembra 1990. S jeho textom vyslovilo súhlas Federálne zhromaždenie ČSFR a po ratifikovaní prezidentom dohovor nadobudol platnosť 6. februára 1991.&lt;ref name="z104/1991"&gt;&lt;/ref&gt; Slovenská republika sa ako nástupnícky štát po rozdelení Česko-Slovenska stala zmluvnou stranou dohovoru 28. mája 1993, so spätnou účinnosťou od 1. januára 1993.
Práva dieťaťa.
Medzi práva dieťaťa v zmysle dohovoru patria:
Povinnosti štátu.
Štát musí prijať opatrenia:
Výbor pre práva dieťaťa pri OSN.
Výbor pre práva dieťaťa pri OSN je založený na základe Čl. 43 dohovoru. Skladá sa z 10 členov „vysokého morálneho charakteru a uznávaných schopností“. Sú volení tajne na 4 roky (každé dva roky sa volí polovica členov), každý štát môže navrhnúť jedného kandidáta.
CASIC WJ-700

WJ-700 je čínske bezposádkové lietadlo s dlhou letovou vytrvalosťou operujúce v stredných a veľkých výškach. Dokáže vykonávať širokú škálu úloh, vrátane prieskumných misií alebo presných úderov na pozemné ciele. 
Vznik a vývoj.
WJ-700 vyvinula China Aerospace Science and Industry Corporation (CASIC). K prvému verejnému predstaveniu dronu došlo v roku 2018 na leteckej show v Ču-chaj. Dňa 11. januára 2021 absolvoval dron svoj prvý let. V septembri 2022 objednalo Alžírsko štyri lietadlá WJ-700 v celkovej hodnote 145 miliónov dolárov. Dodávka týchto strojov sa uskutočnila začiatkom roku 2024.
Konštrukcia.
WJ-700 má maximálnu vzletovú hmotnosť 3 500 kg a nosnosť presahujúcu 800 kg. Pod krídlami má štyri závesníky, na ktorých môže niesť protiradiačné strely CM-102, protilodné strely C-701 a C-705KD, ako aj ďalšiu muníciu typu vzduch-zem. Dron letí cestovnou rýchlosťou 600 km/h a maximálna výška jeho letu je 15 000 metrov. Letová vytrvalosť WJ-700 je 20 hodín.
Stolová (vrch v Bukovských vrchoch)

Stolová () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Ruský Potok, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Topoľa a Ruský Potok. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaný Ruský Potok, západne sa nachádza Topoľa a severne Runina, východne leží Nová Sedlica a Zboj a južným smerom tiež Uličské Krivé a Kolbasov. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Stolová leží v hrebeni Malý Bukovec, ktorý vybieha západným smerom z masívu Veľkého Bukovca (). Ten je súčasťou hrebeňa Veľký Bukovec, ktorý vedie z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici južným smerom na Vyšnú Brackaňu (). Západným smerom pokračuje Malý Bukovec na vrch Bukovec (), týmto smerom leží aj Kučalata (), Hajdošík (), Jabloňov (), Grúň () a Nastaz (), južne sa nachádza Dielnica (), Kolodník (), Veža () a Prípor (), východne Vyšna Brackaňa (), Kýčera (), Stinská (), Sušice (), Veľký Bukovec (), Príkry (), Kremenec () a Čierťaž () a severne Minčol (), Čelo (), Jarabá skala (), Ďurkovec (), Pľaša (), Kurníkov Beskyd (), Kruhliak () a Saganovec (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu odvádza riečka Ulička a jej prítoky Dankov potok z juhozápadných a Ruský potok z východných svahov. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, ojedinele tiež Slanské vrchy, poľské Bieščady a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych obcí Topoľa, Runina a Ruský Potok.
Pichliač úzkolistý

 
Pichliač úzkolistý () je dvojročná vlhkomilná bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti strednej a juhovýchodnej Európy.
Opis.
Pichliač úzkolistý je dvojročná vlhkomilná bylina s priamou a tuhou byľou, len hore rozkonárená, na dolnej časti nesúvislo ostnato krídlatá, vysoká 80 až 110 cm.
Prízemné listy sú zúžené do dlhej krídlatej stopky. Dolné byľové sú dlho zbiehavé, úzko podlhovasté až čiarkovito kopijovité, laločnaté až perovito zárezové. Prostredné sú úzko kopijovité, krátko zbiehavé, sediace, úkrojky sú vajcovité, zakončené ostňom dlhým do 4 mm. Najvyššie sú čiarkovité. Všetky listy sú holé.
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 7 až 10 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 5 až 8 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka veľká do 3 mm. Vajcovitý zákrov s priemerom do 10 mm tvoria priame listene. Vonkajšie sú tuhé, prostredné s odstávajúcim tuhým tŕňom dlhým do 3 mm.
Úbory sú v hustom chocholíku sediace alebo krátko plstnato stopkaté.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača úzkolistého zahŕňa Česko, Rakúsko, Slovensko, Maďarsko, Rumunsko a severnú časť Balkánskeho polostrova.
Na Slovensku sa vyskytuje od Záhorskej a Podunajskej nížiny, cez Ipeľskú brázdu až po Východoslovenskú nížinu.
Ekológia.
Pichliač úzkolistý obľubuje mokré a zaplavované lúky s hlinitými pôdami. Kvitne od júna do septembra. Na Slovensku sa považuje za ohrozený taxón.
Brôdok (prítok Slovinského potoka)

Brôdok je potok v geomorfologickom celku Volovské vrchy v regióne Spiš v Košickom kraji v okrese Spišská Nová Ves. Je ľavostranným prítokom vodného toku Slovinský potok v povodí Hornádu. Má dĺžku .
Prameň.
Pramení v v geomorfologickom celku Volovské vrchy v geomorfologickom podcelku Hnilecké vrchy v lesnom extraviláne na lúke Hory na území obce Slovinky v západnej časti katastrálneho územia Vyšné Slovinky v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez lesný extravilán obce Slovinky, ľavým brehom obmýva úpätie lesa Sušinec, preteká cez les a dolinu Brôdok. V ústi do vodného toku Slovinský potok v Lacemberskej doline ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Slovinský potok ďalej ústi do Hornádu. Pramení, preteká a ústi na území obce Slovinky v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Nemá prítok.
Pôvod názvu.
Názov vodného toku "Brôdok" má pôvod v názve lesa a doliny "Brôdok", cez ktoré potok preteká. Názov lesa bol bez zmeny prenesený na vodný tok. Názov lesa a doliny "Brôdok" súvisí s " charakteristickým výskytom plytkého miesta cez vodný tok vhodného na prechod, čiže brodu". Apelatívum "brod" po rozšírení o deminutívny sufix "-ok" (porovnaj aj apelatíva klások, korienok, krúžok, plamienok, vŕšok) bolo proprializované v podobe jednoslovného hydronyma "Brôdok" ako súčasť skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Hydronymum Brôdok bolo štandardizované v roku 1992. V súčasnej slovenskej štandardizovanej hydronymii hydronymum Brôdok nie je jedinečným názvom (marec 2024).
Turistická značkovaná trasa číslo 8163

 Turistická značkovaná trasa číslo 8163 je krátka žltá trasa v Myjavskej pahorkatine, spájajúca mestskú časť Senice Kunov s Podbrančom. Dĺžka trasy je 5,6 km.
Malý Kriváň (vrch vo Vysokých Tatrách)

Malý Kriváň () je vrch v Tatrách. Leží v masíve Kriváňa nad Važcom, približne západným smerom od Popradu. 
Poloha.
Nachádza sa na juhu strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a na západnom okraji geomorfologickej časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Štrbské Pleso a západne ležiace Podbanské, juhozápadne sa nachádza Východná, južne Važec, Štrba a Tatranská Štrba a juhovýchodne Štôla, Vyšné Hágy a Nová Polianka. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a v národnej prírodnej rezervácii Važecká dolina.
Opis.
Malý Kriváň leží v krátkej rázsoche, vybiehajúcej južným smerom z Kriváňa. Málo výrazný pahorok je od mohutného suseda oddelený Daxnerovým sedlom. Juhozápadne sa terén zvažuje do Krivánskeho žľabu, ktorým vodu z tejto časti odvádza Beliansky potok do Bieleho Váhu. Na východnom úpätí leží vo Važeckej doline Krivánske Zelené pleso, odkiaľ voda odteká zdrojnicou Bieleho Váhu. 
Západným smerom sa nachádza Kopa (), Grúnik (), Vyšná Priehyba () a Všiváky (), severným Krížna (), Predný Holý vrch (), Kriváň (), Hrubá kopa () a Nefcerské veže (), východným Terianska veža (), Hrubý vrch (), Furkotský štít (), Krátka (), Ostrá (), Veľké Solisko (), Štrbské Solisko () a Predné Solisko () a južným Sedielková kopa (), Jamská kopa (), Jamy () a Hrádok (). Vrcholom vedie značený turistický chodník.
Výhľady.
Turisticky sezónne voľne prístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú mnohé vrcholy a okolité doliny Vysokých Tatier, no tiež Západné Tatry a pás pohorí od Lúčanskej Fatry cez Veľkú Fatru, Nízke Tatry, Kozie chrbty, Spišsko-gemerský kras, Volovské vrchy až po Branisko.
Prístup.
Vrch sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie a Tatranského národného parku, no nakoľko ním vedie značený turistický chodník na blízky Kriváň, patrí medzi hojne navštevované lokality.
Emily LeProust

Emily LeProust je americká vedkyňa a podnikateľka. Je výkonnou riaditeľkou a spoluzakladateľkou spoločnosti Twist Bioscience, verejnej firmy, ktorá sa zaoberá syntézou DNA. Táto spoločnosť sa zaoberá syntetickou biológiou a poskytuje nástroje na výrobu inzulínu z kvasiniek, boj s maláriou, veľkovýrobu pavúčieho hodvábu alebo skladovanie informácií v DNA. V roku 2020 LeProust dostala cenu BIO Rosalind Franklin Award.
Vzdelanie a kariéra.
LeProust získala titul M.Sc. v odbore Industrial Chemistry (priemyselná chémia) na Lyon School of Industrial Chemistry v roku 1995 a titul PhD v odbore Organic Chemistry &amp; Nucleic Acids Chemistry na University of Houston v roku 2001. Pracovala v spoločnosti Agilent, kde mala pozíciu Director of Applications and Chemistry R&amp;D—Genomics, predtým, než spoluzaložila spoločnosť Twist Bioscience.
LeProust sa v marci 2021 účastnila cvičenia v Munich Security Conference, ktoré simulovalo prepuknutie opičích kiahní mieneného ako biologická zbraň.
Bukovec (vrch v Bukovských vrchoch)

Bukovec () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Topoľa, približne východne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a na katastrálnom území obce Topoľa. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaná Runina a juhozápadne ležiaca Topoľa, južne sa nachádza Kolbasov, juhovýchodne Ruský Potok a Uličské Krivé a východne Zboj a Nová Sedlica. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Bukovec leží v hrebeni Malý Bukovec, ktorý vybieha západným smerom cez Stolovú () z masívu Veľkého Bukovca (). Ten je súčasťou hrebeňa Veľký Bukovec, ktorý vedie z Ďurkovca v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici južným smerom na Vyšnú Brackaňu (). Severným smerom sa nachádza Saganovec (), Kruhliak (), Kurníkov Beskyd (), Pľaša (), Ďurkovec () a Jarabá skala (), východným Čelo (), Minčol (), Čierťaž (), Príkry (), Veľký Bukovec () a Kýčera (), južným Vyšna Brackaňa (), Stolová (), Veža (), Kýčera (), Kolodník () a Dielnica () a západným Lesík (), Nastaz (), Grúň (), Jabloňov (), Hajdošík () a Kučalata (). Oblasť patrí do povodia rieky Uh, kde vodu odvádza riečka Ulička a jej prítoky. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov a Vihorlatské vrchy, ojedinele tiež Slanské vrchy, poľské Bieščady a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkych obcí Topoľa a Runina.
Pichliač Waldsteinov

 
Pichliač Waldsteinov () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jeho prirodzený areál zahŕňa strednú a juhovýchodnú Európu a Ukrajinu.
Opis.
Pichliač Waldsteinov je trváca bylina s hrubým a šikmým podzemkom, vysoká 50 až 150 cm. Byľ je priama, ryhovaná, pavučinato vlnatá, nerozkonárená alebo len chudobne prútovitá, až po vrchol listnatá, hore často previsnutá. 
Prízemné listy sú stopkaté, široko vajcovité, veľké 30 x 18 cm. Dolné byľové sú široko až okrúhlo vajcovité, krátkostopkaté, horné sú menšie, na báze zúžené, uškato objímavé. Všetky listy sú končisto laločnaté, nerovnako ostníkato zubaté, s ostníkmi do 2 mm. Čepele sú páperisté alebo holé, na rube tenko pavučinato plstnaté, neskoršie lysé.
Purpurové kvety sú usporiadané v súkvetí, ktorým je rúrkokvetý úbor. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné, päťpočetné, dlhé 20 až 25 mm. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je voľný, trváci, premenený na chocholec s perovitými štetinkami, dlhý 15 až 20 mm, slúžiaci na rozširovanie semien vetrom. 
Semenník je spodný a plodom je nažka veľká 5 až 6 mm. Zákrov s priemerom 15 až 22 mm tvoria vajcovito kopijovité listene. Vnútorné sú čiarkovito kopijovité, s odstávajúcim vrcholom, prostredné sú bez ostňov, vonkajšie často ostnaté. Ovisnuté úbory sú na konci stonky nakopené po tri až sedem. 
Rozšírenie.
Areál rozšírenia pichliača Waldsteinovho zahŕňa Poľsko, Česko, Slovensko, Rakúsko, Rumunsko, severný Balkán a Ukrajinu.
Na Slovensku sa vyskytuje v Bukovských vrchoch.
Ekológia.
Pichliač Waldsteinov rastie na horských nivách, vo vlhkých lesoch a na lesných čistinách. Kvitne od júla do augusta. Na Slovensku sa považuje za zraniteľný taxón.
Finále BWF World Tour

BWF World Tour Finals alebo HSBC BWF World Tour Finals je každoročný záverečný bedmintonový turnaj, ktorý sa koná v decemberi. Právo účasti na tomto turnaji majú len hráči s najvyšším počtom bodov získaných z podujatí BWF v danom kalendárnom roku. Na tomto záverečnom turnaji sa hrá o celkovú finančnú odmenu vo výške najmenej 2 500 000 USD.
Podrobnosti.
Právo účasti.
Na záverečnom turnaji BWF World Tour Finals sa môže zúčastniť 8 najlepších hráčov/párov v každej disciplíne podľa počtu získaných bodov v rebričku, pričom štartovať na tomto turnaji môžu maximálne dvaja hráči/páry z rovnakej krajiny.
Ak sú dvaja alebo viacerí hráči v rebríčku na rovnakom mieste, postup na turnaj je určený podľa týchto kritérií:
Peňažná odmena.
Turnaj ponúka minimálne celkové odmeny (prize money) vo výške 2 500 000 USD. Rozdelenie peňažných výhier v roku 2024: 
Body do svetového rebríčka.
Nižšie je uvedené rozdelenie bodov pre každú fázu turnaja na základe bodového systému BWF pre podujatie BWF World Tour Final.
Gaetano Savi

Gaetano Savi (* 13. jún 1769, Florencia† 28. apríl 1844, Pisa) bol taliansky prírodovedec, botanik a mykológ.
Narodil sa vo Florencii a študoval u Giorgia Santiho (17461822) a Adolfa Targioniho Tozzettiho (18231902). V roku 1798 vydal "Flora Pisana" (flóra Pisy); v roku 1801 prvé vydanie "Trattato degli alberi della Toscana" (spis o stromoch Toskánska); v roku 1808 "Botanicon Etruscum" (botanika Etrúrie); a v roku 1818 "Flora Italiana" (flóra Talianska). Vyučoval fyziku a botaniku na univerzite v Pise a od roku 1814 riadil tamojšiu botanickú záhradu. V roku 1816 bol zvolený za člena Kráľovskej švédskej akadémie vied.
Prírodovedcami sa stali aj dvaja jeho synovia: geológ a ornitológ Paolo Savi (17981871) a botanik Pietro Savi (18111871).
Boli po ňom pomenované niektoré taxononické jednotky, v roku 1808, keď botanik Constantine Samuel Rafinesque publikoval "Savia" Raf., tento rod je teraz synonymom "Amphicarpaea" (z čeľade Fabaceae). Potom v roku 2008 Ignaz Urban a Petra Hoffmann publikovali "Heterosavia", čo je rod z čeľade Phyllanthaceae. Rod "Savia" z "Phyllanthaceae" pomenoval Carl Ludwig von Willdenow na počesť Saviho.
Mora Moravia

Mora Moravia s.r.o. je moravský výrobca kuchynských spotrebičov. Spoločnosť s ručením obmedzeným nadviazala na históriu akciovej spoločnosti Homboker und Marienthaler Eisenwaren-Industrie und Handels-Aktien-Gesellschaft „Moravia” in Olmütz (slovensky Hlbočecká a Marientálska akciová spoločnosť pre priemysel a obchod so železným tovarom „Moravia” v Olomouci) v roku 1870. Na parcelách bývalej železiarne Jozefa Zwierzinu vybudoval Ignaz Carl Machanek, nemecký obchodník železiarstva z Olomouca, postupne úspešnú akciovú spoločnosť, ktorá vyvážala svoj železiarsky a plechový tovar nielen do európskych ale aj zámorských štátov. Spoločnosť sa zameriavala hlavne na výrobu klincov (vtedy v tomto odbore najväčšia spoločnosť v monarchii), ďalej železiarskeho tovaru, kovania, pántov, zámkov a kachlí. Továreň firmy Mora Moravia sídli v Hlubočkách neďaleko Olomouca, v miestnej časti Mariánské Údolí. Od roku 2005 je súčasťou slovinskej skupiny Gorenje.
História.
V roku 1994 bola spoločnosť sprivatizovaná. Fond Czech &amp; Slovak Investment Corporation (CZIC), ktorý je spravovaný medzinárodnou investičnou bankou Flemings so sídlom v Londýne, pôsobil na priame kapitálové investície v Česku a na Slovensku už od roku 1993 a v roku 1998 vstúpil do akciovej spoločnosti Mora Moravia. Druhá polovica spoločnosti zostala vo vlastníctve manažmentu firmy. Základné imanie Mora Moravia dosahovalo výšku 50 040 tisíc korún. Generálny riaditeľ Mory Vojtech Vlček uviedol, že vedenie firmy má pripravené nové výrobné programy. Okrem varnej techniky vyrábala Mora Moravia napríklad plynové prietokové ohrievače vody či titánové komponenty pre závodné bicykle. Od roku 2005 sa Mora Moravia stala členom skupiny Gorenje. Výrobky dodáva do mnohých štátov Európy.
Johan Wohlert

 
Johan Haslund Wohlert (* 10. marec 1976) je basgitarista dánskej indie hudobnej skupiny Mew. Zo skupiny odišiel 11. apríla 2006, pretože nemal pocit, že by mohol byť rockovou hviezdou a zároveň dobrým otcom.
Bol priateľom Pernille Rosendahlovej, speváčky už rozpustenej kapely Swan Lee, ktorá je tiež matkou jeho dieťaťa Tristana, ktorý sa narodil v máji 2006. 
Johan Wohlert a Pernille Rosendahl založili novú kapelu The Storm v roku 2007 a vo februári 2008 vydali svoj prvý album "Where the Storm Meets the Ground". Album nebol dobrý pre dánskych kritikov alebo verejnosť.
Johan navštevoval folkeskole v Bernadotteskolen a je absolventom Østre Borgerdyd Gymnasium. V júni 2014 bol na hudobnom festivale NorthSide Festival v Aarhuse oznámený jeho návrat do skupiny Mew.
Teroristický útok v Krasnogorsku

Streľba v Krasnogorsku sa odohrala 22. marca 2024 večer v koncertnej sieni "Crocus City Hall" krátko pred začiatkom koncertu skupiny "Piknik" v Krasnogorsku, meste na západnom okraji Moskvy. Štyria maskovaní ozbrojenci v bojových uniformách zahájili paľbu z automatických zbraní na dav čakajúci na koncert. Útočníci tiež použili výbušniny a založili požiar.
Útok si vyžiadal najmenej 137 obetí, a viac ako 185 zranených. Ide o jeden z najhorších útokov proti civilnému obyvateľstvu Ruska od Beslanského masakeru v roku 2004.
Dva týždne pred teroristickým útokom varovali americké tajné služby o útoku v najbližších 48 hodinách. Veľvyslanectvo Spojených štátov v Moskve, ku ktorému sa pripojili aj veľvyslanectvá ďalších krajín, vyzvalo svojich občanov, aby sa vyhýbali verejným zhromaždeniam. Tieto varovania Vladimír Putin odmietol a označil ako zjavné vydieranie a pokus Západu zastrašiť a destabilizovať ruskú spoločnosť.
K útoku sa prihlásila teroristická organizácia Islamský štát.
Krasnogorsk

Krasnogorsk () je mesto v Moskovskej oblasti v Rusku. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo skoro 117 000 obyvateľov.
Poloha.
Krasnogorsk leží približne 25 kilometrov severozápadne od centra Moskvy tesne za jej hranicami a moskovským diaľničným okruhom. Ďalšie najbližšie mesta sú Chimki na severovýchod a Dedovsk na severozápad.
Dejiny.
Krasnogorsk vznikol v roku 1932 ako sídlisko mestského typu zlúčením niekoľkých existujúcich dedín, okrem iných dediny "Pavšino" podľa ktorej je pomenovaná hlavná krasnogorská železničná zastávka. Mestom je od roku 1940.
22. marca 2024 sa koncertná sieň "Crocus City Hall" stala terčom teroristického útoku pri ktorom zahynulo minimálne 60 ľudí a viac než 140 bolo zranených.
Hajdošík (vrch v Bukovských vrchoch)

Hajdošík () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Topoľa, približne severovýchodne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obcí Topoľa a Stakčín. Najbližšími sídlami sú južne situovaný Príslop a Topoľa, východne sa nachádza Runina a severozápadne je bývalá, dnes zaniknutá obec Veľká Poľana a severne rovnako zaniknuté Ruské. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Hajdošík leží v hrebeni, ktorý vybieha juhozápadným smerom z Pľaše () v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici. Západným smerom sa nachádzajú Skory (), Hrčasté (), Borsuk (), Brinky () a Holica (), južným Jabloňov (), Nastaz (), Kalinovec (), Lesík (), Dielnica () a Rožok (), východným Stolová (), Bukovec (), Vyšna Brackaňa (), Kýčera (), Veľký Bukovec (), Čelo (), Jarabá skala () a Ďurkovec () a severným Saganovec (), Pľaša (), Kurníkov Beskyd (), Kruhliak (), Kučalata (), Rypy () a Strop (). Hrebeňom vedie rozvodie a tak voda zo západnej časti odteká Záhradným potokom do Cirochy, pokým východné a južné svahy odvodňuje riečka Ulička do Uhu. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, ojedinele tiež Vihorlatské a Slanské vrchy, poľské Bieščady a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkej obce Topoľa.
Ježibaba (rod)

 
Ježibaba () je rod trvácich bylín z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Prirodzený areál tohto rodu zahŕňa mierne oblasti Eurázie a severnej Afriky.
Opis.
Druhy rodu ježibaba sú trváce byliny vysoké do 150 cm. Byle sú priame, jednoduché až rozkonárené, bielo plstnaté i žliazkaté.
Listy sú v obryse podlhovasto elipsovité až vajcovité, dolné dlhostopkaté, ostatné sediace a objímavé, jeden až dvakrát perovito zárezové až strihané. Na líci sú štetinaté alebo žliazkato chlpaté, na rube plstnaté a na okraji s ostňami. 
Belasé, sivé alebo biele kvety sú usporiadané v guľatom rúrkokvetom úbore. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné a päťpočetné. Tyčiniek býva päť, s peľnicami zrastenými do rúrky (súpeľnicový kvet) okolo čnelky. Kalich je trváci, premenený na chocholec s voľnými alebo zrastenými štetinkami, slúži na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný, plodmi sú valcovité a husto chlpaté nažky. Troj až päťradový zákrov pozostáva z voľných alebo na báze zrastených listeňov. Úbory v tvare guľatých hlávok sú jednotlivé, s priemerom do 60 (65) mm.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia rodu ježibaba zahŕňa mierne oblasti Eurázie a severnej Afriky. Zavlečený je vo Švédsku, Kanade, Spojených Štátoch a v Austrálii.
Na Slovensku sa v teplejších oblastiach vyskytuje od Devínskej Kobyly po Východoslovenskú nížinu, v pohorí Burda, v Slovenskom krase a Slovenskom raji.
Ekológia.
Na Slovensku zástupcovia rodu ježibaba rastú v teplejších oblastiach na výslnných kamenistých stráňach, krasových stepiach, na pasienkoch, v lomoch a na rumoviskách. Obľubuje vysychavé, výživné, kamenisté i hlinité pôdy. Kvitnú od júna do septembra. Poddruh ježibaba belasá rusínska je u nás považovaná za kriticky ohrozený taxón.
Význam a využitie.
Niektoré druhy z rodu ježibaba sa pestujú ako medonosné rastliny a okrasné trvalky. 
Druhy.
Druhy rastúce na Slovensku.
V prirodzenom prostredí z rodu ježibaba na Slovensku rastú tieto druhy a poddruhy:
Ostatné druhy.
Podľa súčasného stavu poznania patrí do rodu ježibaba okolo 219 akceptovaných druhov :
Predný Holý vrch

Predný Holý vrch (; ) je vrch v Tatrách na Slovensku. Leží nad Podbanským, približne severovýchodne od Liptovského Hrádku. Celá táto časť Tatier je prísna rezervácia, kde je vstup turistov zakázaný. 
Poloha.
Nachádza sa v centrálnej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Západné Tatry a ich časti Liptovské kopy. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližším sídlom je juhozápadne situované Podbanské, južne sa nachádza Východná a Važec, juhovýchodne Štrbské Pleso, Tatranská Štrba a Štrba, severovýchodne Tatranská Javorina a severne mesto Zakopané. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a hrebeňom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Tichá dolina a Kôprová dolina.
Opis.
Predný Holý vrch leží v strednej časti hrebeňa Kôp, ktorý vedie z Hladkého štítu () v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier juhozápadným smerom na Krížnu (). Severným smerom sa nachádza Svinica (), Veľká kopa (), Kasprov vrch (), Magura (), Kondratova kopa () a Temniak (), západným Poľská Tomanová (), Smrečiny (), Veľká Brdárova grapa (), Brdárová zvonica (), Veľká Kamenistá (), Bystrá () a Holý vrch (), južným Malé Krížne (), sedlom oddelená Krížna (), Všiváky (), Vyšná Priehyba () a Kriváň () a východným Krátka (), Ostrá (), Nefcerské veže (), Kôprovský štít () a Zadná Garajova kopa (). 
Západné svahy padajú do údolia Kôprovica, ktorou vodu z tejto časti odvádza rovnomenný potok do Tichého potoka. Voda z juhovýchodných častí hrebeňa odteká do Kôprovského potoka a tak celá oblasť patrí do povodia Belej a Váhu. 
Výhľady.
Turisticky neprístupný hôľnato-skalnatý vrchol poskytuje kruhový rozhľad. Vzhľadom na polohu a nadmorskú výšku sú z Holého vrchu viditeľné len blízke doliny a okolité vrchy Vysokých a Západných Tatier a časť Nízkych Tatier.
Prístup.
Vrch sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie s najvyšším stupňom ochrany a Tatranského národného parku, preto vstup do tejto časti Tatier je zakázaný.
Short Stirling

Short Stirling bol britský štvormotorový ťažký bombardér používaný na začiatku druhej svetovej vojny. Bol prvý štvormotorový bombardér RAF, ktorý vstúpil do služby.
Vznik a vývoj.
V júli 1936 vydalo ministerstvo letectva špecifikáciu B.12/36, ktorá požadovala štvormotorový bombardér s maximálnou rýchlosťou 450 km/h a s doletom 3 000 míľ.
Prvý prototyp bol poháňaní štyrmi motormi Bristol Hercules II a bol pilotovaný Johnom Lankesterom Parkerom.
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo futbale 2026 – Oceánia

Oceánska časť kvalifikácie na Majstrovstvá sveta vo futbale 2026 je jednou zo šiestich kontinentálnych častí kvalifikácie na Majstrovstvá sveta vo futbale 2026. Je určená pre národné tímy, ktoré sú členmi Futbalovej konfederácie Oceánie (OFC). Do kvalifikácie sa prihlásilo všetkých jedenásť členov konfederácie. Oceánii je po prvýkrát v histórii ponúknuté jedno miesto na finálovom turnaji a jedno miesto v interkontinentálnej baráži.
Formát.
Prvé kolo: Štyri tímy (v rebríčku FIFA na 8. až 11. mieste) hrali vyraďovací turnaj o postup do druhého kola. Víťaz postúpil do druhého kola.
Druhé kolo: Víťaz prvého kola a sedem tímov v rebríčku na 1. až 7. mieste bolo rozdelených do dvoch skupín. Najlepšie dva tímy z každej skupiny postúpili do tretieho kola.
Tretie kolo: Postupujúci z druhého kola budú hrať vyraďovací turnaj. Víťaz turnaja sa kvalifikuje na Majstrovstvá sveta. Porazený finalista postúpi do interkontinentálnej baráže.
Prvé kolo.
Vyraďovací turnaj prvého kola hostila Samoa. Na turnaji sa predstavili štyri najhoršie tímy podľa rebríčka FIFA. 
Druhé kolo.
Skupiny druhého kola hostili Nový Zéland, Vanuatu a Papua-Nová Guinea. Hralo sa v októbri a v novembri 2024.
Tretie kolo.
Tretie kolo je naplánované na marec 2025.
Interkontinentálna baráž.
Porazený finalista tretieho kola sa v interkontinentálnej baráži pripojí k jednému tímu z CONMEBOL, AFC, CAF a k dvom tímom zo zóny CONCACAF. Tímy budú v baráži zoradené podľa rebríčku FIFA, kde dve najlepšie tímy budú hrať finále baráže, zatiaľ čo ostatné tímy budú hrať semifinále. Najlepšie dva tímy sa kvalifikujú na Majstrovstvá sveta vo futbale 2026.
Bridgette Wilsonová

Bridgette Wilsonová – Samprasová (; * 25. september 1973, Gold Beach, Oregon, USA) je americká herečka, známa z filmov ako "Posledný akčný hrdina" (1993), "Mortal Kombat" (1995), "Viem, čo ste robili minulé leto" (1997), "Comeback" (1999), "Svadby podľa Mary" (2001), "Návštevníci: Cesta do Ameriky " (2001), "Superzvodcovia 2" (2002), a "Sonny Liston: Ťažká váha" (2008).
Detstvo a mladosť.
Wilsonová sa narodila a vyrastala v meste Gold Beach v štáte Oregon. Počas štúdia na strednej škole, súťažila v školskom volejbalovom družstve. V roku 1990 bola korunovaná ako Miss Teen USA v Biloxi v štáte Mississippi a bola druhou kandidátkou z Oregonu, ktorá získala korunku krásy. Vyštudovala Gold Beach High School v roku 1991.
Kariéra.
Krátko po tom, ako získala titul Miss Teen USA, sa Wilsonová začala venovať herectvu. V roku 1993 si zahrala vedľajšiu postavu vo filme "Posledný akčný hrdina". V roku 1995 ju zviditeľnila rola Sonyii Blade, vo filme "Mortal Kombat" a v rovnakom roku si zahrala aj po boku Adama Sandlera, vo filme "Billy Madison". 
V roku 1997 hrala vo filmoch "Nevlastná sestra", "Viem, čo ste robili minulé leto" a "Pravá blondínka". Po boku herečky Tyry Banks si zahrala vo filme "Falošná láska" z roku 1998. 
V roku 1999 sa pripojila k hereckému obsadeniu ako Ali Larter, Famke Janssen, Geoffrey Rush a Peter Gallagher vo filme "Dom hrôzy". 
V roku 2001 si zahrala v romantickej komédii "Svadby podľa Mary" a v komédii "Návštevníci: Cesta do Ameriky ". V roku 2003 hosťovala v jednej epizóde televízneho seriálu "". 
Predtým, ako Wilsonová odišla do hereckému dôchodku si zahrala vo filme "Sonny Liston: Ťažká váha". 
Účinkovala aj v divadle off-Broadway v divadelnej inscenácii "The Rocky Horror Show". V roku 2006 bola jednou z porotcov súťaže Miss Universe. 
Wilsonová sa venuje aj spevu.
Súkromný život.
Wilsonovej manželom je od roku 2000 profesionálny tenista Pete Sampras, s ktorým má dvoch synov. V decembri 2022 bola Wilsonovej diagnostikovaná rakovina vaječníkov.
Dom hrôzy (1999)

Dom hrôzy () je americký nadprirodzený hororový film z roku 1999, ktorý režíroval William Malone. Film je remakeom rovnomenného filmu z roku 1959, ktorý režíroval William Castle. Film produkovali Robert Zemeckis a Joel Silver. Film mal premiéru počas Halloweenského víkendu v roku 1999.
Film hovorí príbeh o skupinke neznámych ľudí, ktorí sú pozvaní na párty v opustenom blázinci, kde im magnát zábavného parku každému ponúkne 1 milión dolárov, ak dokážu prežiť noc.
Film získal negatívne recenzie od filmových kritikov, ale mal komerčný úspech v pokladniach. Celosvetovo zarobil 43 miliónov dolárov.
V roku 2007 film získal pokračovanie s názvom "Return to House on Haunted Hill", v ktorom si z pôvodného filmového obsadenia zahral Jeffrey Combs.
Kučalata (vrch v Bukovských vrchoch)

Kučalata () je vrch v Bukovských vrchoch, krajinnom celku Polonín. Leží nad obcou Topoľa, približne severovýchodne od Sniny. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Bukovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Bukovce. Masív leží v Prešovskom kraji, v okrese Snina a zasahuje na katastrálne územie obce Stakčín, čiastočne aj Topoľa. Najbližšími sídlami sú južne situovaný Príslop a Topoľa, juhovýchodne sa nachádza Ruský Potok, východne Runina, severne je bývalá, dnes zaniknutá obec Ruské, západne rovnako zaniknutá Veľká Poľana a juhozápadne obec Stakčín. Masív je súčasťou Národného parku Poloniny.
Opis.
Kučalata leží v hrebeni, ktorý vybieha z Pľaše () v hlavnom hrebeni na slovensko-poľskej hranici juhozápadným smerom na Hajdošík (). Východne sa nachádza Saganovec (), Pľaša (), Ďurkovec (), Jarabá skala (), Minčol () a Veľký Bukovec (), južne Kýčera (), Vyšna Brackaňa (), Stolová (), Bukovec (), Dielnica (), Lesík (), Hajdošík (), Jabloňov () a Nastaz (), západne Holica (), Brinky (), Borsuk () a Hrčasté () a severne Strop (), Solište (), Šípková (), Rypy (), Kruhliak () a Kurníkov Beskyd (). Vodu zo severných svahov odvodňujú prítoky Cirochy, zo západnej časti odteká rovnakým smerom Záhradným potokom, východné a juhovýchodné svahy odvodňuje riečka Ulička do Uhu. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. Na západne vedúcom pahorku sa nachádza vojenský cintorín. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je vidieť okolité vrcholy Bukovských vrchov, ojedinele tiež Vihorlatské a Slanské vrchy a ukrajinské Karpaty.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi z blízkej obce Topoľa.
Ježibaba belasá

 
Ježibaba belasá () je trváca bylina z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Jej prirodzený areál zahŕňa mierne oblasti od Európy po západnú Sibír a Mongolsko.
Opis.
Ježibaba belasá je trváca bylina vysoká vysoká 20 až 60 cm. Byľ je rozkonárená, bielo plstnatá, zriedka lysá, často s vtrúsenými žliazkatými chlpmi.
Listy sú v obryse elipsovité, jeden až dvakrát perovito strihané. Segmenty sú čiarkovité až podlhovasto kopijovité, trojuholníkovité až podlhovasté, s ostňami dlhými 3 až 15 mm. Na líci sú riedko žliazkato chlpaté alebo slabo pavučinaté, na rube bielo plstnaté.
Modré, zriedka biele kvety sú usporiadané v guľatom rúrkokvetom úbore s priemerom 35 až 45 mm. Jednotlivé kvety v úbore sú obojpohlavné, rúrkovité, pravidelné a päťpočetné. Tyčiniek býva zvyčajne päť, s peľnicami zrastenými do rúrky okolo čnelky. Kalich je trváci, premenený na chocholec na báze zrastený a slúži na rozširovanie semien vetrom. Semenník je spodný a plodom je nažka. Zákrov tvorí 20 až 22 listeňov. Vonkajšie sú čiarkovito kopijovité, vnútorné končisté a brvité.
Rozšírenie.
Areál rozšírenia ježibaby belasej zahŕňa mierne oblasti od Španielska cez strednú a východnú Európu po európske Rusko, západnú Sibír, čínsky Sin-ťiang a Mongolsko. Zavlečená je v Spojených Štátoch.
Na Slovensku je občas pestovaná ako medonosná rastlina alebo okrasná trvalka, pričom niekedy uniká do okolia a splanieva.
Ekológia.
Ježibaba belasá rastie na výslnných kamenitých stráňach a v krasových stepiach. Kvitne od júla do augusta.
Poddruhy.
V rámci druhu sú akceptované tieto poddruhy a variety:
Vihorlatská hornatina

Vihorlatská hornatina je geomorfologická časť podcelku Vihorlat vo Vihorlatských vrchoch. Zaberá centrálnu, najvyššiu časť pohoria s najvyšším vrchom Vihorlat ().
Polohopis.
Územie sa nachádza v strednej časti podcelku a zaberá pás napriek celým pohorím. Severný okraj hornatiny tak nadväzuje na Beskydské predhorie a jeho podcelky Humenské podolie na severozápade a Ublianska pahorkatina na severovýchode, juhovýchodne pokračujú Vihorlatské vrchy časťou Jasenovská hornatina. Južným smerom svahy klesajú do Východoslovenskej pahorkatiny a jej časti Podvihorlatská pahorkatina a západne a severozápadne nadväzuje Kyjovská planina, patriaca opäť Vihorlatu. 
Hornatina zasahuje na územie Prešovského a Košického kraja a okresov Snina, Humenné, Sobrance a Michalovce. Časť hornatiny zasahuje do Vojenského obvodu Valaškovce. Severne sa zvažujúce svahy a doliny odvádzajú vodu do Cirochy, južne smerujúce potoky vodu odvádzajú do Uhu, oba patriace do povodia Bodrogu. Medzi najvýznamnejšie vodné toky patrí Barnov a Kamenica v severnej a Okna, Porubský a Jovsiansky potok v južnej časti.
Chránené územia.
Veľká časť oblasti patrí do Chránenej krajinnej oblasti Vihorlat. Osobitne chránenými územiami sú PP Sninský kameň, PP Čierny potok, PP Malé Morské oko, PR Ďurova mláka, PR Jedlinka, PR Baba pod Vihorlatom, PR Pod Tŕstím a NPR Postávka, NPR Motrogon, NPR Vihorlat, NPR Jovsianska hrabina a NPR Morské oko.
Turizmus.
Najvyššia časť Vihorlatských vrchov patrí medzi turisticky atraktívne oblasti, kde sa nachádzajú obľúbené ciele návštevníkov. V centre Vihorlatskej hornatiny je Morské oko a nad ním sa vypínajú obľúbené vyhliadkové vrchy Sninský kameň (), Nežabec () a Motrogon (), no tiež západnejšie ležiaci Vihorlat ().