Ivan Matušík

Ivan Matušík (* 12. júl 1930, Bratislava – † 20. február 2022) bol slovenský architekt.
Jeho tvorba desaťročia predstavovala jeden z vrcholov slovenskej architektúry. Vo svojej tvorbe vychádzal z tradícií funkcionalizmu na Slovensku, sledoval vývoj európskej a svetovej architektúry. Za obchodný dom Prior v Bratislave získal v roku 1969 najvyššie odborné ocenenie, cenu Dušana Jurkoviča. V roku 1995 mu Spolok architektov Slovenska udelil za jeho celoživotné dielo Cenu Emila Belluša. Medzi jeho posledné a najvýznamnejšie diela patrí futuristický rodinný dom Elipsion v Senci a víťazný návrh z verejnej anonymnej súťaže na bratislavské Podhradie Vydrica.
Život.
V roku 1949 začal štúdium na FA a PS SVŠT v Bratislave, ktoré ukončil v roku 1953. V roku 1954 pracoval v ateliéri prof. Svetlíka na ÚP mesta Bratislavy. Po absolvovaní vojenskej služby v Prahe-Motole, nastúpil ako projektant do Vojenského Projektového Ústavu (VPÚ) v Bratislave v roku 1955. V tom istom roku sa oženil s profesijnou kolegyňou Gabrielou Churovou. V roku 1957 Slovenský výbor pre výstavbu Bratislavy začal vydávať časopis Projekt a Ivan Matušík sa stal členom jeho prvej redakčnej rady. V rokoch 19581961 pracoval ako vedúci projektant v Stavoprojekte v Bratislave. V rokoch 19611967 sa stáva hlavným projektantom Štátneho projektového ústavu obchodu Brno (ŠPÚO) – ateliér Bratislava. A neskôr v rokoch 19681989 jeho riaditeľom, so sídlom na Laurinskej ulici.
V rokoch 19761980 pôsobil ako externý pedagóg na FA SVŠT v Bratislave. Od roku 1994 bol autorizovaným architektom Slovenskej komory architektov (SKA).
Charakteristika.
Matušíkova architektúra poskytuje priestor na zamyslenie sa nad jej kvalitou v čase.
K architektúre sa pristupovalo rôzne. Napríklad v 60. rokoch 20. storočia plnila svojimi výrazovými prostriedkami dôležitú úlohu pri angažovaní ľudu za plnenie základných úloh a cieľov socialistickej spoločností. Architektúra mala v podmienkach socializmu a vedecko-technickej revolúcie účinne vyjadriť idey socializmu a optimálne splniť úžitkové a funkčné potreby socialistickej spoločnosti. Napriek tomu sa občas podarilo postaviť kvalitnú architektúru. Popri sídliskách, ktoré mali naplniť potreby socialistického človeka vznikli veľkorysé projekty. V centre Bratislavy v 60. rokoch vyrástol komplex Prior a Kyjev. Stavba, ktorá svojou vyváženou architektúrou mierne upratala centrum Bratislavy, dodnes prejavuje svoju nadčasovosť. V období rozmáhajúcej sa postmodernej architektúry, keď takmer celá spoločnosť začala náhle trpieť nedostatkom mestskosti, nedostatkom historických väzieb či danosti, absenciou genia loci, sa objavili protesty. Mnohí netušili o historickej väzbe nič, ale náhle sa stali jej výraznými záchrancami a vyznavačmi génia loci, hoci aj len z podnetu romantického preciťovanía protestu. Akoby Prior či Kyjev neboli dostatočne mestské prvky či génia loci nevytvárali. Prior prežil rozličné zmeny; menili sa majitelia (Prior, K-Mart, Tesco), menili sa prevádzkové podmienky, ale budova sa nezmenila. Z pôvodne navrhovaných vstupov je síce používaný len jeden, prevádzke to však neprekáža a nikdy to neviedlo k fyzickému zrušeniu tých nepoužívaných. Niektoré zmeny však prinášajú negatívne momenty namiesto pôvodnej reštaurácie na prízemí krčku je dnes počítačová herňa, ktorá nepríjemne narúša sociálne prostredie, priama zásobovacia rampa potravín v Tesco bola – vzhľadom na rozličných majiteľov uzavretá, čo spôsobuje mierne komplikácie v zásobovaní. Komplex však funguje spoľahlivo a vhodne organizuje túto časť centra.
Ako sám autor povedal: "„Aj malé národy možno identifikovať podľa ich architektonickej kultúry…“"