Anton Pavlovič Čechov

Anton Pavlovič Čechov (; * 29. január 1860, Taganrog, Ruská ríša – † 15. júl 1904, Badenweiler, Nemecká ríša) bol ruský lekár, spisovateľ a dramatik.
Život.
Anton Pavlovič Čechov sa narodil v Taganrogu ako prostredné zo šiestich detí v rodine obchodníka s potravinami. V Taganrogu navštevoval v rokoch 1868 až 1879 miestne gymnázium. Rád hrával divadlo s ochotníkmi a chodil na predstavenia miestneho divadla. Taktiež sa začal venovať písaniu anekdot a frašiek.
Po ukončení gymnázia sa presťahoval do Moskvy, kde na Fakulte medicíny Moskovskej univerzity získal diplom lekára. Zo svojich príjmov živil svojich rodičov a súrodencov. Čechov pracoval ako lekár, na svojom statku zadarmo ošetroval sedliakov. Vo svojom voľnom čase prispieval do humoristických časopisov. Jeho debut vyšiel v roku 1880 v petrohradskom týždenníku "Strekoza". Od roku 1882 písal pre petrohradské noviny "Peterburskaja gazeta" a "Novoje vremja". Napriek tomu, že v tej dobe bol považovaný za známeho spisovateľa, on považoval písanie iba za svoje hobby.
V roku 1881 napísal svoju prvú divadelnú hru – aktovku "Platonov". Ďalej písal najmä poviedky a k dráme sa vrátil v roku 1886 s dramatickým monológom "O škodlivosti tabaku". Nasledovali hry "Ivanov" (1887) a séria jednoaktových frašiek: "Labutia pieseň", "Medveď", "Pytačky", "Tragikom proti svojej vôli", "Svadba" a "Jubileum".
Koncom 80. rokov sa nakazil od jedného zo svojich pacientov tuberkulózou, ktorá ho sužovala až do konca života. V roku 1890 Čechov podnikol cestu na Sibír, už chorý na pľúca, aby písal o nútených prácach na väzenskom ostrove Sachalin. Cestovná správa opisuje otrasný „život“ vyhnancov v cárskej ríši.
V roku 1896 dokončil hru "Čajka". V hre sa prepletajú motívy divadla a literatúry a ich vzťahu k životu. "Čajka" však v petrohradskom divadle úplne prepadla a Čechov veľmi nerád dával Stanislavskému povolenie na jej opätovné inscenovanie v Moskovskom umeleckom akademickom divadle (MCHAT). "Čajka" v Stanislavského a Dančenkovej réžii začala celú históriu MCHATu a zaznamenala obrovský úspech u divákov i kritiky. Čechov sa stal domovským dramatikom MCHATu a všetky jeho nasledujúce hry mali svoju svetovú premiéru práve v Moskve. "Ujo Váňa" (1900) vraví o tom ako obetovanie sa a neopätovaná láska ku klaviristke Jelene doženie Ivana Vojnického k zúfalému pokusu zastreliť jej manžela profesora Serebrjakova.
V roku 1901 sa Čechov oženil s herečkou Oľgou Knipperovou, ktorá stvárnila v MCHATe hlavné postavy v jeho hrách: Arkadinovú v "Čajke", Jelenu v "Ujovi Váňovi", Oľgu v "Troch sestrách" a Ranevskú vo "Višňovom sade". Kvôli pľúcnej tuberkulóze sa presťahoval do Jalty (Krym).
Ten istý rok dokončil aj svoju tretiu veľkú drámu – "Tri sestry". Hra rozpráva o úpadku rodiny Prozorovcov, žijúcich v ruskom malomeste, ktorých najväčšou túžbou je vrátiť sa nazad do Moskvy. Najstaršia setra Oľga je stará dievka, stredoškolská učiteľka, prostredná Máša je nešťastne vydatá za miestneho učiteľa a najmladšia Irina sníva o láske, ale po jej sklamaní ju čaká podobný osud ako Oľgu. Ich brat Andrej je zruinovaný jeho drakonickou ženou Natašou.
Poslednou Čechovovou hrou je “komédia v štyroch dejstvách” "Višňový sad" (1904). Krátko po premiére Višňového
sadu, Čechov cestuje do kúpeľného mesta Badenweiler v Nemecku. Tu, 15. júla, ako 44-ročný, po pohári šampanského a slovách "„Ich sterbe“" ("zomieram") umiera. Jeho hrob je v Moskve – na Novodevičom cintoríne.
Dielo.
Vo svojej tvorbe Čechov naráža na tému tzv. „zbytočných ľudí“ – mladých talentovaných šľachticov bez zmyslu života, možnosti uplatnenia a budúcnosti. Prvým zbytočným človekom v ruskej literatúre sa stal Eugen Onegin z rovnomenného diela Alexandra Sergejeviča Puškina.
Najznámejšie Čechovove drámy sú "Čajka" (Чайка), "Ujo Váňa" (Дядя Ваня), "Tri sestry" (Три сестры), "Višňový sad" (Вишневый сад). Okrem týchto hier Čechov písal i jednoaktové hry a frašky.
Napriek tomu, že Čechov svoje hry písal ako komédie, v povedomí verejnosti zostáva skôr ako autor melancholických hier, najmä vďaka Stanislavského inscenáciám jeho hier. Čechov po premiére "Troch sestier" v januári 1901 napísal A. Tichonovovi: "„Povedali ste, že ste nad mojimi hrami plakali. Nie ste jediný. Na to som ich však nenapísal. Stavislavskij z nich spravil sentimentálne hry. Ja som chcel niečo úplne iné. Chcel som len jednoducho a úprimne povedať: Pozrite sa sem, dívajte sa, aký zlý a nudný život vediete! Najdôležitejšie je, aby to ľudia pochopili. Keď to pochopia, budú musieť začať iný, lepší život. (...) Dovtedy však neprestanem ľuďom opakovať: Pozrite sa ako nudne a zle žijete! Nad čím tu plakať?“"
Čechov nezatváral oči pred spoločenskými a rodinnými príčinami krízy identity, ale zodpovednosť pri vytváraní vlastného života prisudzoval každému indivíduu. Ale pri Stanislavského inscenáciách sa meštiacke publikum utápalo v slzách a súcite nad sebou samým, namiesto toho, aby sa konfrontovalo s vlastným “zlým a nudným” životom. Čechovove drámy mali úspech, napriek tomu je však Čechov dramatikom, ktorého jeho súčasníci nepochopili väčšmi než kohokoľvek iného.
Témou väčšiny jeho poviedok (napr. "Nemocničná izba č. 6" a "Priepasť") je život malomeštiakov v Rusku, hriech, zlo, úpadok duchovného života a spoločnosti. Cítiť v nich hlboký povzdych. V ďalších, ako sú "Študent" alebo "Step", oslavuje Boha, svet a ľudstvo. V slovenčine vyšiel výber poviedok pod názvom "O láske". Taktiež navštívil ostrov Sachalin, kde písal o živote trestancov v románe "Cesta na Sachalin".