burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky

Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky je ústredným orgánom štátnej správy Slovenska pre tvorbu a ochranu životného prostredia. Sídli v budove Lafranconiho paláca na rohu Námestia Ľ. Štúra a Vajanského nábrežia v Bratislave.
Ministerstvo bolo zriadené zákonom č. 96/1990 Zbierky zákonov pod pôvodným názvom Slovenská komisia pre životné prostredie. Zákonom č. 453/1992 Zbierky zákonov bolo premenované na súčasný názov.
Minister životného prostredia.
Ministerstvo životného prostredia riadi a za jeho činnosť zodpovedá minister životného prostredia, ktorého vymenúva prezident Slovenska na návrh predsedu vlády Slovenska.
Súčasným ministrom je od 25. októbra 2023 Tomáš Taraba (SNS).
Štátny tajomník ministerstva životného prostredia.
Ministra životného prostredia v čase jeho neprítomnosti zastupuje v rozsahu jeho práv a povinností štátny tajomník. Minister môže poveriť aj v iných prípadoch štátneho tajomníka, aby ho zastupoval v rozsahu jeho práv a povinností. Štátny tajomník má pri zastupovaní ministra na rokovaní vlády poradný hlas. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda na návrh ministra životného prostredia. 
História.
Ministerstvo životného prostredia bolo k 1. júlu 2010 zrušené zákonom č. 37/2010 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 575/2001 Z. z. o organizácii činnosti vlády a organizácii ústrednej štátnej správy v znení neskorších predpisov. Agenda ministerstva bola presunutá pod Ministerstvo pôdohospodárstva, životného prostredia a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky, kterého názov bol pri tejto príležitosti zmenený. K zrušeniu resp. spojeniu ministerstva malo dôjsť v dôsledku šetrenia štátnych výdavkov, ktoré plánovala vláda Roberta Fica. 
Vláda Ivety Radičovej rozhodla 21. júla 2010 o jeho obnovení. Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky bolo znova zriadené k 1. novembru 2010 zákonom č. 372/2010 Z. z.
Ministerstvo školstva, výskumu, vývoja a mládeže Slovenskej republiky

Ministerstvo školstva, výskumu, vývoja a mládeže Slovenskej republiky (skratka MŠVVaM SR) je ústredným orgánom štátnej správy Slovenska pre školstvo a vzdelávanie.
Súčasný názov nesie rezort od 1. februára 2024. Od 1. júla 2010 sa rezort nazýval Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky, predtým Ministerstvo školstva Slovenskej republiky.
Minister školstva.
Ministerstvo školstva riadi a za jeho činnosť zodpovedá minister školstva, ktorého vymenúva prezident Slovenska na návrh predsedu vlády Slovenska.
Súčasným ministrom je od 25. októbra 2023 Tomáš Drucker (HLAS – SD).
Štátny tajomník ministerstva školstva.
Ministra školstva v čase jeho neprítomnosti zastupuje v rozsahu jeho práv a povinností štátny tajomník. Minister môže poveriť aj v iných prípadoch štátneho tajomníka, aby ho zastupoval v rozsahu jeho práv a povinností. Štátny tajomník má pri zastupovaní ministra na rokovaní vlády poradný hlas. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda na návrh ministra školstva.
Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky

Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky (medzi 1. júlom 2010 a 31. októbrom 2010 Ministerstvo kultúry a cestovného ruchu Slovenskej republiky) je ústredným orgánom štátnej správy Slovenskej republiky pre oblasť nekultúry.
Minister kultúry.
Ministerstvo kultúry riadi a za jeho činnosť zodpovedá minister kultúry, ktorého vymenúva prezident Slovenska na návrh predsedu vlády Slovenska.
Súčasnou ministerkou je od 25. októbra 2023 Martina Šimkovičová (SNS).
Štátny tajomník ministerstva kultúry.
Ministra kultúry v čase jeho neprítomnosti zastupuje v rozsahu jeho práv a povinností štátny tajomník. Minister môže poveriť aj v iných prípadoch štátneho tajomníka, aby ho zastupoval v rozsahu jeho práv a povinností. Štátny tajomník má pri zastupovaní ministra na rokovaní vlády poradný hlas. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda na návrh ministra kultúry. 
Po parlamentných voľbách v roku 2020 pôsobili na ministerstve dvaja štátni tajomníci, Radoslav Kutaš (bez polit. príslušnosti) a Vladimír Dolinay (nominant strany ZA ĽUDÍ). Štátny tajomník Dolinay, ktorý pôsobil v úrade od 1. júla 2020, 25. júla 2020 tragicky zahynul pri dopravnej nehode. Na jeho miesto od 21. októbra 2020 nastúpila Zuzana Kumanová (ZA ĽUDÍ), ktorá sa chce venovať kultúre národnostných menšín.
História.
Od 1. júla 2010 podľa zákona č. 37/2010 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 575/2001 Z. z. o organizácii činnosti vlády a organizácii ústrednej štátnej správy v znení neskorších predpisov prešli kompetencie v oblasti cestovného ruchu z Ministerstva hospodárstva SR na nový ústredný orgán štátnej správy pre oblasť cestovného ruchu a to Ministerstvo kultúry a cestovného ruchu SR.
Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky

Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky je ústredným orgánom štátnej správy Slovenska pre oblasť zdravotníctva.
Minister zdravotníctva.
Ministerstvo zdravotníctva riadi a za jeho činnosť zodpovedá minister zdravotníctva, ktorého vymenúva prezident SR na návrh predsedu vlády.
Súčasný minister zdravotníctva je od 10. októbra 2024 Kamil Šaško (Hlas-SD).
Štátny tajomník ministerstva zdravotníctva.
Ministra zdravotníctva v čase jeho neprítomnosti zastupuje v rozsahu jeho práv a povinností štátny tajomník. Minister môže poveriť aj v iných prípadoch štátneho tajomníka, aby ho zastupoval v rozsahu jeho práv a povinností. Štátny tajomník má pri zastupovaní ministra na rokovaní vlády poradný hlas. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda na návrh ministra zdravotníctva. V odôvodnených prípadoch môže vláda určiť, že na ministerstve pôsobia dvaja štátni tajomníci – to je aj prípad ministerstva zdravotníctva. Minister určí, v ktorých otázkach a v akom poradí ho štátni tajomníci zastupujú.
Súčasnými štátnymi tajomníkmi sú Ing. Michal Štofko, PhD. a MUDr. Ladislav Slobodník, MBA.
Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky

Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky (skr. MPSVR SR) je ústredným orgánom štátnej správy Slovenska pre oblasť sociálnych vecí.
Minister práce, sociálnych vecí a rodiny.
Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny riadi a za jeho činnosť zodpovedá minister práce, sociálnych vecí a rodiny, ktorého vymenúva prezident na návrh predsedu vlády.
Súčasným ministrom je od 25. októbra 2023 Erik Tomáš (HLAS – SD).
Štátny tajomník ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny.
Ministra práce, sociálnych vecí a rodiny v čase jeho neprítomnosti zastupuje v rozsahu jeho práv a povinností štátny tajomník. Minister môže poveriť aj v iných prípadoch štátneho tajomníka, aby ho zastupoval v rozsahu jeho práv a povinností. Štátny tajomník má pri zastupovaní ministra na rokovaní vlády poradný hlas. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda na návrh ministra práce, sociálnych vecí a rodiny. V súčasnosti má ministerstvo dvoch štátnych tajomníkov: Juraja Káčera a PhDr. Soňu Gaborčákovú.
Ministerstvo pôdohospodárstva

Ministerstvo pôdohospodárstva môže byť:
Nevera po slovensky

Nevera po slovensky I-II (angl. "Infidelity in a Slovak Way") je dvojdielna slovenská komédia režiséra Juraja Jakubiska. Dvojdielna verzia bola pre kiná upravená z trojdielneho televízneho filmu.
Messier 24

Messier 24 (iné názvy: M 24, Hviezdny oblak Strelec, Delle Caustiche, NGC 6603, IC 4715) je hviezdny oblak v súhvezdí Strelec široký približne 600 svetelných rokov, ktorý objavil Charles Messier v roku 1764.
M24

M24 môže byť:
Kostol Svätej rodiny (Bratislava)

Kostol Svätej rodiny je nový rímskokatolícky farský kostol v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Kostol pre svoje bohoslužby využíva aj gréckokatolícka, farnosť Bratislava – Petržalka. 
Poloha.
Kostol sa nachádza pri Chorvátskom ramene, v blízkosti komplexu budov Technopol. Nachádza sa na priestranstve, na ktorom pápež Ján Pavol II. odslúžil svätú omšu v roku 2003 a toto priestranstvo sa volá Námestie Jána Pavla II.
Významné udalosti.
V roku 2003 kostol navštívil Ján Pavol II., ktorý odslúžil omšu pod holým nebom na priestranstve pred kostolom. Omše sa zúčastnilo vyše 250 tis. veriacich zo Slovenska i z okolitých krajín.
V roku 2005 sa na tom istom mieste konalo vyvrcholenie Tretieho celoslovenského eucharistického kongresu, svätú omšu celebroval kardinál Jozef Tomko.
30. septembra 2017 Angelo kardinál Amato SDB na priestranstve pred kostolom v mene pápeža Františka blahorečil don Titusa Zemana.
Vlkolínec

Vlkolínec je podhorská osada, miestna časť okresného mesta Ružomberok v Žilinskom kraji. Je pamiatkovou rezerváciou ľudovej architektúry a ako pozoruhodne zachovaný sídelný celok, pozostávajúci z typických zrubových objektov charakteristického stredoeurópskeho typu, je od roku 1993 zapísaný do Zoznamu Svetového dedičstva UNESCO. 
Osada predstavuje typ dedinského stredovekého sídla s drevenou architektúrou horských a podhorských oblastí, s nenarušenou zástavbou zrubových domov uprostred krajinárskeho zázemia tvoreného úzkymi pásikmi polí a pasienkov, zo severu chránená masívom Sidorova ().
Polohopis.
Osada sa rozprestiera na južnom svahu jedného z výbežkov liptovskej časti hlavného hrebeňa Veľkej Fatry v nadmorskej výške 718 metrov. Okrem Sidorova obec obklopujú z východnej strany kopce Stráňa, od západu vyvýšeniny Laz a Diel a od juhu Ravný diel. Prístupná je po odbočení z hlavnej cesty spájajúcej Ružomberok a Banskú Bystricu.
Dejiny.
Podľa dostupných záznamov sa vznik Vlkolínca, pôvodne osady drevorubačov a uhliarov, predpokladá medzi druhou polovicou 14. a prvou polovicou 15. storočia. Ako osada patriaca do chotára mesta Ružomberok bol súčasťou hradného panstva Likavského hradu. Tento stav pretrval až do polovice 20. storočia.
V mestskej samospráve zastupovali osadu dvaja volení zástupcovia zvaní "starší", neskôr "boženíci" a "senátori".
Po druhej svetovej vojne sa v päťdesiatych rokoch plánovalo presídlenie miestnych obyvateľov do Ružomberka. Dôvodom boli požiadavky obyvateľov na zabezpečenie zodpovedajúcich podmienok na život, porovnateľných s ostatnými miestnymi časťami mesta. Tento projekt sa však neuskutočnil a tak dodnes môžu návštevníci Vlkolínca obdivovať životom pulzujúci vidiecky organizmus uprostred zachovalej tradičnej zrubovej architektúry.
Kultúra a zaujímavosti.
Architektúra.
Vlkolínec je typickou obcou sústredenej svahovitej drevenej osady s dlhými dvormi. Jeho zástavbu dnes tvorí štyridsaťpäť usadlostí, drevených obytných domov a hospodárskych budov postavených v strmom svahu. Stredom obce preteká potok prameniaci pod svahmi Sidorova. Uprostred tradičnej zástavby sa v centre obce nachádza zvonica, studňa, murovaný kostol a škola. Studňa a zvonica sú vybudované tradičnou technikou a pokryté šindľom ako všetky pôvodné strechy domov a hospodárskych stavieb. Svoju jedinečnosť si zachoval vďaka izolovanosti kvôli čomu ho obišiel prudký stavebný rozmach v 19. a 20. storočí. Až do polovice 20. storočia viedli do osady iba poľné cesty a neexistovala tu elektrina. Vlkolínec bol v rámci karpatského regiónu vyhodnotený ako najlepšie zachovaný reprezentant svojho druhu, ktorý dotvára okolitá scenéria Veľkej Fatry.
Škorpióní chvost

Škorpióní chvost (iné názvy: Ptolemaiova hviezdokopa, Messier 7, M 7, NGC 6475) je otvorená hviezdokopa magnitúdy +3,30 vo východnej časti súhvezdia Škorpión severne od hviezdy Lesath s uhlovými rozmermi 80,0' x 80,0'. Bola známa už v antike. Na Slovensku je ťažko pozorovateľná, ale v južných šírkach je nápadným objektom. Je najjužnejším objektom Messierovho katalógu.
Patrí medzi najjasnejšie a najnápadnejšie hviezdokopy na oblohe. Možno ju pomerne dobre vidieť aj voľným okom, a preto ju pozoroval grécky astronóm, matematik a geograf Klaudios Ptolemaios (90 – 160 n. l.) už v roku 130 n. l. Nesie po ňom meno Ptolemaiova hviezdokopa. Niekedy sa nazýva aj "Škorpiónov chvost", lebo Ptolemaios ju opisoval ako „hmlovinu, ktorá nasleduje za žihadlom škorpióna“. Táto hviezdokopa na ploche o zdanlivom priemere 70´ obsahuje do 80 hviezd. Najjasnejšie z nich dosahujú vyše 6. magnitúdy, takže táto hviezdokopa sa hľadá pomerne ľahko. Ďalších 80 hviezd presahuje 10. magnitúdu. Skutočný priemer tejto hviezdokopy je 17 svetelných rokov a je od nás vzdialená 815 svetelných rokov.
M7

M7 môže byť:
Leopold I.

Leopold I. môže byť:
Mogersdorf

Mogersdorf () je trhová obec () v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Jennersdorf. Obec má 1 151 obyvateľov (31. 3. 2009).
Poloha.
Obec s rozlohou leží údolí rieky Rába v nadmorskej výške , na hranici s Maďarskom.
Dejiny.
1. augusta 1664 zvíťazil pri Mogersdorfe a Svätom Gottharde generál Raimondo Montecuccoli nad tureckým vojskom.
Leopold I. Habsburský

Leopold I. Habsburský môže byť:
Kauza Zmenky

S Pavlom Ruskom sa spája aj iná Kauza zmenky TV Markíza.
Kauza zmenky bola politická aféra na Slovensku, ktorá viedla v auguste 2005 k odvolaniu Pavla Ruska z funkcie ministra hospodárstva. Kauza vyvrcholila rozkolom v ANO a krízou v parlamente, keď pre obštrukciu nebol uznášaniaschopný, čo sa podarilo ukončiť 21. septembra 2005 vďaka zmene hlasovania poslancov Džupa, Kolesár, Krajči a Šimko. Vtedy opozičný Smer žiadal, aby o kupovaní poslancov rokoval parlament na mimoriadnej schôdzi. Podľa zverejnených informácií si Rusko v roku 2003 požičal 104,5 milióna Sk od podnikateľa z oblasti energetiky Ľubomíra Blaška, ktorý v júni 2004 náhle zomrel na infarkt. Za peniaze ručil jedenástimi zmenkami. Prvú zmenku vystavil Rusko o necelý týždeň po tom, čo nastúpil do funkcie ministra (24. septembra 2003). Rusko v roku 2005 tvrdil, že celý dlh už vrátil. Podľa jeho slov o všetkých prevodoch financií neexistujú písomné doklady, lebo napríklad 40 miliónov určených na založenie vlastného vydavateľstva bolo vrátených v hotovosti.
Milan Kiš

Milan Kiš (* 3. august 1934, Bratislava – † 5. marec 2007, Nitra) bol slovenský herec. 
V rokoch 1952 - 1957 a 1958 - 1959 pôsobil v Dedinskom divadle, v rokoch 1957-58 v Krajskom divadle v Spišskej Novej Vsi, v rokoch 1960 - 1965 v Krajskom divadle v Trnave a od roku 1965 bol členom Divadla Andreja Bagara v Nitre (s výnimkou sezóny 1966 - 1967, keď bol členom Tatrarevue v Bratislave). Výrazný komediálny herec. V televízii upútal tragickou postavou mladého cigána vo filme Martina Hollého "Balada o siedmich obesených" (1968).
Luna

Luna (z lat. luna = Mesiac, mesačná noc, bohyňa Mesiaca) môže byť:
Adam Matejka

Adam Matejka (* 21. november 1905, Paludza – † 21. apríl 1988, Liptovský Mikuláš) bol slovenský herec.
Začínal ako obuvnícky učeň, koncom 30. rokov 20. storočia pracoval 2 roky v belgických baniach. Od mladosti sa intenzívne venoval ochotníckemu divadlu. V rokoch 1949-1959 bol členom Dedinského divadla a po jeho zrušení niekoľko mesiacov členom Krajského divadla v Trnave. Od roku 1960 sa venoval svojmu pôvodnému remeslu.
Od roku 1953 vytvoril vyše 100 filmových a televíznych postáv. Vynikol najmä v postavičkách rázovitých dedinských starcov.
Program Luna

Program Luna bola séria sovietskych kozmických sond na prieskum Mesiaca. Z celkovo 24 sond bolo 15 úspešných.
Do konca roku 1958 sa do kozmu vypustili štyri stroje (Sputnik 1, Sputnik 2, Sputnik 3, Explorer), z toho tri sovietske. V dobývaní vesmíru nad Spojenými štátmi jasne Sovietsky zväz viedol a nehodlal nijako poľaviť. Začalo sa s vypúšťaním sond s poetickým názvom Luna (po rusky Mesiac) na výskum najbližšieho vesmírneho telesa. Na konci šesťdesiatych rokov USA zmazali sovietsky náskok a uskutočnili úspešné pristátie ľudí na Mesiaci. Sovietsky projekt ľudskej expedície na Mesiac bol z dôvodu technických problémov a veľkých nákladov neúspešný, čo viedlo k ďalšej vlne letov automatických sond. Sovietsky zväz sa snažil ukázať nepotrebnosť letov s ľudskou posádkou, preto na Mesiaci pristáli automatické vozidlá a boli dovezené vzorky hornín.
Typy sond.
V rámci programu Luna bolo vyrobených niekoľko rôznych typov sond, z ktorých každý bol prispôsobený konkrétnemu cieľu svojej misie a odrážal vývoj a zameranie výskumu Mesiaca:
Zoznam sond.
s uvedením dátumov a výsledku misie
Luna 1

Luna 1 bola kozmická sonda určená na výskum Mesiaca. Ako prvé umelé kozmické teleso dosiahla 2. kozmickú rýchlosť. Považuje sa za prvú úsepšnú mesačnú sondu.
Zemský povrch opustila 2. januára 1959. ťažké guľové teleso 4. januára 1959 preletelo od stredu Mesiaca. Pôvodne sa tak stať nemalo. Mala na povrch Mesiaca dopadnúť, ale nosná raketa letela rýchlejšie, ako bolo vypočítané. Vo svojich útrobách skrývala protónové lapače, piezoelektrické detektory, magnetometer a iné elektronické vybavenie. Vnútri bol dokonca sodíka, ktorý bol vo výške nad Zemou rozptýlený a vytvoril umelú kométu pozorovanú pozemskými observatóriami. Tento experiment tak pomohol určiť hustotu medziplanetárneho prostredia. Luna 1 pracovala 62 hodín a spojenie bolo prerušené až vo vzdialenosti . Teraz obieha okolo Slnka ako prvá umelá planétka.
Sav

Sav môže byť:
SAV môže byť:
Luna 2

Luna 2 bola kozmická sonda určená na výskum Mesiaca. Bola prvým umelým telesom, ktoré zasiahlo jeho povrch.
Štartovala 12. septembra 1959. Po tridsatich piatich hodinách a dvadsiatich šiestich minútach zasiahla povrch Mesiaca rýchlosťou 3,3 km/s. Podobne ako Luna 1 merala intenzitu kozmického žiarenia, jeho zloženie, skúmala ťažké jadrá v kozmickom priestore, hustotu atmosféry, plynnú zložku medziplanetárneho priestoru, mikrometeority, magnetické pole Zeme a Mesiaca. Všetky tieto údaje odovzdávala až do svojho dopadu na mesačný povrch riadiacemu stredisku. Dopadla do oblasti "Mare Imbrium" (More dažďov) 13. septembra 1959 o 21:02:24 stredoeurópskeho času. Zaujímavá bola príprava sondy na let a neskorší dopad. Spolu s posledným stupňom rakety boli všetky diely a prístroje rakety sterilizované, aby sa na Mesiac nedostala žiadna forma pozemského života.
Veratrín

Veratrín je zmes alkaloidov v podobe bieleho, šedého, amorfného až kryštalického prášku. Je vysoko dráždivý až toxický. Je to nejednoznačný názov, ktorý sa používa pre rôzne látky alebo extrahované zmesi.
Pôvod.
Veratrín sa extrahuje z rôznych druhov ľaliovitých rastlín. Názov dostal podľa kýchavice bielej ("Veratrum album"). Ďalším hlavným zdrojom je "Schoenocaulon officinale" (synonymá "Veratrum officinale" Schlechtendal; "Sabadilla officinarum" Brandt; "Helonias officinalis" Don; "Asagraea officinalis" Lindley).
Iní autori popisujú veratrín ako zmes alkaloidov zo semien "Veratrum sabadilla" (Retzius).
Zloženie.
Veratrín môže v závislosti od rastliny obsahovať rôzne individuálne alkaloidy:
Použitie.
Používal sa na liečbu reumatizmu a neuralgie, alebo na odstraňovanie kožných alebo črevných parazitov.
Rezerpín

Rezerpín je indolový alkaloid z rastliny "Rauwolfia serpentina". Obsahuje tiež alkaloid rescinamín.
Používa sa ako antihypertenzívum a v minulosti sa používal ako neuroleptikum. Viaže sa ireverzibilne na zásobné vezikuly neurotransmiterov, ako dopamín, norepinefrín a serotonín.
Papaverín

Papaverín je alkaloid z maku siateho ("Papaver somniferum"). Patrí do skupiny ópiových alkaloidov - opiátov.
Jeho sumárny vzorec je C20H21NO4
Je to kryštalická látka horkej chuti nerozpustná vo vode, dobre rozpustná v chloroforme. Papaverín pôsobí slabo narkoticky a pre protikŕčové účinky sa používa ako spazmolytikum. Vyskytuje sa v šťave nezrelých makovíc maku siateho (papaver somniferum).
Teobromín

Teobromín je purínový alkaloid z kakaovníka ("Theobroma cacao").
Hlavným zdrojom je kakao, prášok z fermentovaných semien kakaovníka. Kakaovník obsahuje aj príbuzné alkaloidy teofylín a kofeín.
Účinky.
Teobromín má jemný, dlhotrvajúci stimulačný účinok na organizmus, používa sa aj v medicíne ako diuretikum, vazodilatans a srdcové stimulany.
Nápoj kakao, alebo čokoláda obsahujú teobromín a pôsobia na človeka povzbudzujúco. Množstvo teobromínu v čokoláde nie je pre ľudí toxické ani pri konzumácii veľkého množstva, môže však byť smrteľné pre psov alebo kone.
Teobromín patrí k purínovým alkaloidom k tzv. analeptikám, ktoré pri vhodnom používaní stimulujú určité oblasti ústrednej nervovej sústavy.
Teofylín

Teofylín je purínový alkaloid. V prírode sa vyskytuje v listoch čajovníka čínskeho ("Camellia sinensis").
Príbuzné alkaloidy sú teobromín (kakaovník ("Theobroma cacao")) a kofeín (kávovník (Coffea)).
Teofylín sa používa najmä v medicíne na liečbu prieduškovej astmy (asthma bronchiale).
Ernest Rutherford

Ernest Rutherford, 1. barón Rutherford z Nelsonu (* 30. august 1871, Spring Grove, Nový Zéland – † 19. október 1937, Cambridge Spojené kráľovstvo) bol novozélandský v Británii žijúci jadrový fyzik. Je známy ako „otec“ jadrovej fyziky, priekopník orbitálnej teórie atómu, obzvlášť za jeho objav protónu z jadra pri jeho experimente so zlatou fóliou.
Životopis.
Narodil sa v Spring Grove, (dnes Brightwater), blízko Nelsonu. Študoval na Nelson College, kde vyhral štipendium pre štúdium na univerzite v Canterbury. Tu získal tri tituly a pracoval tu dva roky najmä na výskume elektrickej technológie.
V roku 1895 odcestoval do Anglicka na postgraduálne štúdium v Cavendishových laboratóriách na Cambridge University. Tu sa stal na krátku dobu držiteľom rekordu v diaľke, na ktorú bol schopný detegovať bezdrôtové vlny. Počas výskumu rádioaktivity zaviedol termíny alfa lúč, beta lúč a gama lúč.
V roku 1898 bol menovaný vedúcim fyzikálneho oddelenia na McGillovej univerzite v Montreale. V roku 1900 získal titul doktora vied na Novozélandskej univerzite.
Za prácu na McGillovej univerzite v roku 1908 získal Nobelovu cenu za chémiu. Dokázal, že rádioaktivita je spontánny rozpad atómu. Toto je ironicky spomenuté v jeho poznámke „"Z vied je len fyzika; všetko ostatné je zbieranie známok."“. Všimol si, že vzorke rádioaktívneho materiálu trvalo nemenne rovnakú dobu, kým sa polovica z nej rozpadla – jej polčas rozpadu – a vyvinul praktické použitie tohto javu ako hodiny, ktoré potom mohli byť použité na určenie skutočného veku Zeme, ktorý sa ukázal byť oveľa vyšší ako vedci v tej dobe predpokladali.
V roku 1907 bol menovaný vedúcim fyzikálneho oddelenia na univerzite Manchesteri. Tam objavil jadrovú podstatu atómov a bol prvým úspešným „alchymistom“ na svete: zmenil dusík na kyslík. Počas spolupráce s Nielsom Bohrom (ktorý zistil, že elektróny sa pohybujú na špecifických orbitáloch) Rutherford teoretizoval o existencii neutrónov, ktoré by istým spôsobom kompenzovali odpudivý efekt kladného náboja protónov pôsobením príťažlivej jadrovej sily a tak zabraňovali rozpadu jadra.
V roku 1917 sa vrátil na Cavendish ako riaditeľ. Pod jeho vedením získal Nobelovu cenu James Chadwick za objav neutrónu (v roku 1932), John Cockcroft a Ernest Walton za rozbitie atómu použitím urýchľovača častíc a Edward Victor Appleton za preukázanie existencie ionosféry.
Jeho výskum spolu s výskumom jeho študenta a nasledovníka sira Marka Oliphanta boli kľúčové pri zvolaní Projektu Manhattan.
Bol povýšený do rytierskeho stavu v roku 1914, v roku 1925 mu bol udelený rád za zásluhy a v roku 1931 mu bol udelený titul barón Rutherford z Nelsonu z Cambridge v County of Cambridge. Objavil sa na novozélandskej stodolárovej bankovke a na poštových známkach Sovietskeho zväzu (1971), Kanady (1971), Švédska (1968) a Nového Zélandu (1971 a 1999). V roku 1997 bol na jeho počesť pomenovaný chemický prvok rutherfordium. Boli po ňom pomenované aj krátery na Marse a Mesiaci. Asteroid bol pomenovaný podľa miesta jeho narodenia.
Grafológia (povaha človeka)

Grafológia je forma psychologickej diagnostiky. Zaoberá sa rukopisom, jeho vzťahom k osobnosti. Je to jedna z projektívnych metód psychológie, pomocou ktorej sa diagnostikuje osobnosť. Je založená na výrazoch a symboloch.
Metodika.
Od prevzatia rukopisu až k samotnému vyhodnoteniu písma je dlhá cesta. Je potrebné zistiť mnoho príznakov, ktoré sa nedajú hodnotiť samostatne, ale len vo vzájomnej kombinácii (veľkosť, sklon, ubiehavosť, šírka, viazanie, spojitosť, ostrosť…). Pisateľa grafológ priradí k typu osobnosti (Kretschmer, Jung…) a nakoniec vyhotoví celkový rozbor osobnosti.
Pri zisťovaní príznakov ide o rozpoznanie odchýlok v písme od zaužívaného štandardu, ktorý sa učí na základných školách v prvom ročníku. Keďže má každá krajina iný štandard písaného písma, treba brať túto skutočnosť vždy do úvahy a spýtať sa pisateľa, v ktorej krajine sa učil písať. Je dôležité si zistiť aj vek probanta, pretože sa abeceda v rámci jednej krajiny menila v priebehu rokov. 
Grafológ by mal mať aj poznatky zo psychológie (minimálne z typológie), aby mohol čo najobjektívnejšie posúdiť pisateľovu osobnosť a zaradiť ju k jednotlivým osobnostným typom.
Rozbor.
Aby sa mohol vykonať grafologický rozbor, je potrebné probantom zapísať aspoň 1,5 nelinajkovej A4 strany jeho neštylizovaným, nenúteným, čo najprirodzenejším písmom v polohe, na ktorú je pisateľ zvyknutý. Ako podložka by mal stačiť jeden takisto nelinajkový papier. Grafólóg sa potom zameria na rôzne faktory písma, pozrie sa ale aj na rozvrhnutie písma na papieri.
Je potrebné poznať pisateľov vek, pohlavie, jeho národnosť, vzdelanie a povolanie, lebo tieto skutočnosti sa z písma nedajú určiť, ďalej je potrebné poznať či je pravák alebo ľavák, resp. či nemal nejaké zranenie ruky, ktoré môže mať vplyv na rukopis.
Využitie.
Grafológia sa môže využiť u:
Lucius III.

Pápež Lucius III. vlastným menom Ubaldo Allucingoli (* 1097, Lucca – † 25. november 1185, Verona) bol v rokoch 1181-1185 171.pápežom.
Životopis.
Lucius III. sa narodil v roku 1097 v Lucce. Vstúpil do cisterciánskej rehole, pápež Inocent II. ho kreoval kardinálom-diakonom a pápež Hadrián IV. v roku 1159 ho menoval kardinálom-biskupom Ostie a Velletri. Bol najbližším poradcom Alexandra III. Tešil sa aj dôvere Fridricha I. Barbarossu, ktorý ho navrhol do komisie pre vyriešenie otázok Benátskeho mieru. 
1. septembra 1181 bol zvolený za pápeža a stal sa tak nasledovníkom Alexandra III. Bol síce zvolený v Ríme, ale nechal sa 6. septembra 1181 korunovať vo Velletri. Okrem obdobia od novembra 1181 do marca 1182 sídlil mimo Ríma, najčastejšie vo Velletri a v Anagni. Zomrel 25. novembra 1185. Jeho telo je pochované vo veronskom dóme.
Ľudovít XIII.

Ľudovít XIII. (* 27. september 1601, zámok Fontainebleau, Francúzsko - † 14. máj 1643, Saint-Germain-en-Laye) bol francúzsky a navarrský kráľ od roku 1610 do roku 1643.
Životopis.
Bol najstarším synom Henricha IV. a jeho druhej manželky Márie Medicejskej. Po zavraždení svojho otca-kráľa nastúpil ako 9-ročný na trón a vládla zaňho jeho panovačná matka so svojimi milencami, napríklad Concino Concinim. Presadzovala protireformačnú politiku a zblíženie so Španielskom. V roku 1610 prestala zvolávať ríšske stavy. 24. apríla 1617 sa Ľudovít pučom dostal k moci a prikázal zavraždiť Concina Conciniho.
Roku 1624 odovzdal riadenie štátu kardinálovi Richelieu, ktorý vytvoril absolutistickú monarchiu. Podarilo sa mu pokoriť vzdor šľachty (ktorému nezabránilo ani ukončenie zvolávania ríšskych stavov), dobyl La Rochelle, čím zlomil moc hugenotov, a zaviedol kráľovských intendantov ako správcov krajiny.
Roku 1635 vstúpilo Francúzsko pod vedením Richelieua do tridsaťročnej vojny, s čím však Ľudovít súhlasil len nerád. Richelieu podporoval v zahraničnej politike protestantov, čo vyhovovalo záujmom Francúzska (oslabené a rozdrobené Nemecko). Naopak v domácej politike oslabil vplyv hugenotov. Po Richelieuvej smrti ho vo funkcii štátneho ministra nahradil Jules Mazarin.
Manželstvo a deti.
21. novembra 1615 sa oženil s infantkou Annou Habsburskou, dcérou španielskeho kráľa Filipa III. a Margaréty Habsburskej, s ktorou mal dvoch synov:
Bol to jeden z francúzskych kráľov o ktorom sa vedelo, že je homosexuálne orientovaný. Jeho obľúbenci boli sokoliar Charles ďAlbert a markíz de Cing-Mars.
Ján Babjak

Vladyka ThDr. Ján Babjak, PhD., SJ alebo Jeho Vysokopreosvietenosť vladyka Ján (Babjak) (* 28. október 1953, Hažín nad Cirochou) je emeritný arcibiskup prešovskej archieparchie a do roku 2022 najvyšší hierarcha – metropolita Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku. 
Život.
Po štúdiu v bratislavskom seminári bol vysvätený za kňaza 11. júna 1978 v Prešove. Svoju pastoračnú službu vykonával ako kaplán v Prešove od roku 1978 do roku 1983. V auguste 1983 začal pôsobiť ako správca farnosti v Ľubici pri Kežmarku.
18. júna 1987 tajne vstúpil do Spoločnosti Ježišovej. Od roku 1989 do roku 1990 vykonával funkciu prefekta v Kňazskom seminári sv. Cyrila a Metoda v Bratislave. V roku 1990 sa stal farárom gréckokatolíckej farnosti v Bratislave, kde pôsobil jeden rok.
V rokoch 1991 až 1993 študoval na Pápežskom východnom inštitúte v Ríme, kde získal licenciát zo spirituality. Po návrate na Slovensko v rokoch 1993 a 1994 bol zodpovedný za exercičný dom Spoločnosti Ježišovej sv. Ignáca v Prešove . V roku 1994 sa opäť vrátil do Ríma, kde pracoval v slovenskom oddelení Vatikánskeho rozhlasu a popritom pokračoval v štúdiu spirituality, z ktorej v roku 1996 v Pápežskom východnom inštitúte obhájil doktorandskú prácu na tému: „P. Michal Lacko – učiteľ a formátor gréckokatolíkov“.
Od roku 1997 až do svojho menovania za biskupa (2002) zastával úrad riaditeľa Centra Spirituality Východ-Západ P. Michala Lacka, SJ. Zároveň prednášal východnú spiritualitu na Teologickej fakulte Trnavskej univerzity v Bratislave a na Gréckokatolíckej teologickej fakulte Prešovskej univerzity.
11. decembra 2002 rímsky pápež Ján Pavol II. vymenoval Jána Babjaka, SJ, za prešovského eparchiálneho biskupa. Je prvým prešovským biskupom, ktorého vysvätil pápež v Bazilike sv. Petra v Ríme. 6. januára 2003 spolu s Jánom Pavlom II. boli spolusvätiteľmi kardinál Leonardo Sandri, vtedajší substitút Štátneho sekretariátu Vatikánu, a arcibiskup Antonio Mario Veglio, sekretár Kongregácie pre východné cirkvi v Ríme. Ako eparcha Prešovskej eparchie nastúpil na miesto 79-ročného vladyku Jána Hirku, ktorý spravoval eparchiu v úlohe prešovského ordinára a apoštolského administrátora gréckokatolíckej Cirkvi v ČSSR od roku 1968 a od roku 1990 ako eparchiálny biskup.
30. januára 2008 bol menovaný pápežom Benediktom XVI. za prešovského metropolitu a zároveň povýšený do hodnosti archieparchu. Slávnosť povýšenia Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku na metropolitnú cirkev svojho práva so sídlom v Prešove a intronizácia prvého prešovského gréckokatolíckeho arcibiskupa a metropolitu Jána Babjaka SJ sa uskutočnila v nedeľu 17. februára 2008 v Mestskej hale v Prešove.
V roku 2009 bol na 5 rokov menovaný za člena Kongregácie pre východné cirkvi.
V Konferencii biskupov Slovenska bol vladyka Ján Babjak na čele ekologickej a sociálnej subkomisie teologickej komisie.
1. júna 2013 vysvätil Milana Lacha za svojho pomocného biskupa. Ten bol v roku 2017 menovaný apoštolským administrátorom ruténskej Eparchie Parma v USA.
Pápež František prijal jeho rezignáciu k 25. aprílu 2022, pričom ako nástupcu menoval apoštolského administrátora "sede vacante" bratislavského vladyku Petra Rusnáka.
Milan Bahul

Mgr. art. Milan Bahul (* 25. september 1960, Bratislava) je slovenský herec.
Pôvodne chcel byť leteckým mechanikom, ale navštevovanie dramatického krúžku v detstve ho natoľko ovplyvnil, že sa rozhodol pre štúdium herectva na bratislavskej VŠMU, ktorú absolvoval v roku 1983. Po základnej vojenskej službe pôsobil päť rokov v martinskom Divadle Slovenského národného povstania, potom sa vrátil do Bratislavy. Spolupracoval s Divadlom Nová scéna a teraz je členom Činohry SND. 
Účinkuje v rôznych inscenáciách: napr. v Goldoniho "Čerticiach", v dramatizácii Timravinej novely "Veľké šťastie", v Shakespearovej komédii "Trojkráľový večer alebo Čo len chcete", v Ionescovej hre "Stoličky a iných". V sezóne 2005/2006 sa predstaví v úlohe mentálne zaostalého Lennieho v Steinbeckovej adaptácii jeho vlastnej novely "O myšiach a ľuďoch".
V seriáli "Dobrá čtvrt" hrá podnikateľa Koreňa, práve nakrúca seriál z hokejového prostredia "Posledná sezóna". Má tri deti, jeho partnerkou je Andrea Martvoňová.
Anton Baláž

Anton Baláž (* 20. september 1943, Lehota pod Vtáčnikom) je slovenský prozaik, televízny a filmový scenárista, rozhlasový dramatik a publicista.
Životopis.
Narodil sa v banícko-robotníckej rodine. Dva roku študoval na Strednom odbornom učilišti spojov v Košiciach. V Prievidzi si spravil večerne maturitu. V rokoch 19651970 navštevoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, odbor publicistika. V rokoch 19701990 pôsobil ako redaktor, neskôr šéfredaktor spoločenského týždenníka "Sloboda". Po novembri 1989 bol šéfredaktorom "Slovenského denníka" a prvým predsedom Slovenského syndikátu novinárov. Pôsobil ako hovorca Kresťanskodemokratickej únie. Od februára 1993 do januára 1995 pracoval v Kancelárii prezidenta SR. V rokoch 19962008 zastával funkciu vedúceho oddelenia a zástupcu riaditeľa v Literárnom informačnom centre, neskôr ako riaditeľ v Mediálnom informačnom centre. V súčasnosti je na dôchodku. Žije v Hrašnom.
Tvorba.
Svoju prvú poviedku uverejnil už v roku 1970 v časopise "Mladá tvorba", no prvý román mu vyšiel až v roku 1977. Po zošrotovaní debutu "Bohovia ročných období" oficiálne vstúpil do literatúry historickými románmi "Sen pivníc" a "Tiene minulosti". Vo svojich dielach sa zaoberá spoločenskými problémami, ("Skleníková Venuša", "Tu musíš žiť"), vykresľuje obraz posledných rokov totalitného režimu ("Chirurgický dekameron"), no pre jeho neskoršiu tvorbu je tiež charakteristické groteskné a fantastické vnímanie reality ("Hijó, kone Stalinove!", "Kronika šťastných zajtrajškov", "Tábor padlých žien"). V druhej polovici 90. rokov nachádza pre svoju tvorbu novú tematickú oblasť: holokaust slovenskej židovskej komunity a povojnové osudy tých židov, ktorí prežili nemecké vyhladzovacie tábory a snažia sa nájsť nový zmysel života ("Trhlina", "Oživovanie", "Ofélia nie je mŕtva", "Krajina zabudnutia"). V roku 2003 znova vyšla jeho prozaická prvotina "Bohovia ročných období", ktorá aj s odstupom troch desaťročí od prvého vydania pôsobí ako autentická výpoveď o živote vtedajšej mladej generácie. Jeho diela boli preložené do češtiny, nemčiny, poľštiny a ukrajinčiny.
Michal Dočolomanský

Michal Dočolomanský (* 25. marec 1942, Nedeca, Slovenská republika, dnes Poľsko – † 26. august 2008, Bratislava) bol slovenský herec, spevák, moderátor a imitátor.
V ankete RTVS Najväčší Slovák v roku 2019 bol vyhodnotený na 33. mieste.
Životopis.
Jeho otec Rudolf (1899 – 1954) pôsobil ako učiteľ v rumunskom Sedmohradsku medzi tamojšími Slovákmi. Tam sa oženil s Floriannou (1915 – 1995), pôvodom Rumunkou, ktorá bola od neho mladšia o šestnásť rokov. Spolu mali 10 detí. V roku 1942 sa presťahovali do spišskej obce Nedeca (dnes súčasť Poľska), kde sa v tom istom roku narodil syn Michal. Koncom druhej svetovej vojny sa rodina presťahovala do Mlynčekov (v tom čase bola osada súčasťou mesta Kežmarok). Neskôr rodina žila v obci Nebojsa (dnes časť Galanty), kde jeho otec pôsobil ako riaditeľ základnej školy. Po jeho smrti v roku 1954 sa presťahovali do Svätého Jura. Matka zomrela v roku 1995 a je pochovaná spolu s manželom na cintoríne v Slávičom údolí.
Po ukončení základnej školy sa Michal Dočolomanský vyučil za automechanika. Už v detstve sa venoval ochotníckemu divadlu vo Svätom Jure, jeho záľubami boli aj športová gymnastika, neskôr bezmotorové lietanie. Herectvo absolvoval v roku 1964 na Vysokej škole múzických umení v Bratislave a odvtedy bol členom činohry Slovenského národného divadla.
Zomrel 26. augusta 2008 v predpoludňajších hodinách na Klinike pneumológie a ftizeológie Fakultnej nemocnice s poliklinikou v bratislavskom Ružinove. Podľahol rakovine pľúc vo veku 66 rokov.
Herecké pôsobenie.
Účinkoval v mnohých slovenských a českých filmoch, v televíznych seriáloch, ako boli "Sváko Ragan" (1976), "Jedenáste prikázanie" (1977), "Inženýrská odysea" (1979), "Povstalecká história" (1984), "Alžbetin dvor" (1986), "Horská služba" (1998) a filmoch "Tri gaštanové kone" (1966), "Generácia" (1969), "Medený gombík" (1970), "Zypa Cupák" (1976), "Garsónka" (1990) a mnohých ďalších televíznych inscenáciách.
V úspešnej divadelnej hre "Na skle maľované" stvárňoval titulnú úlohu Jánošíka od roku 1974 až do 2002 (predstavenie zaznamenalo 642 repríz). V slovenskom znení nahovoril všetky postavy poľského večerníčka Macko Uško.
Rodina.
Najstaršia sestra Renáta Kazíková bola herečka a dramaturgička, vo filme "Šťastie príde v nedeľu" (1958) stvárnila hlavnú ženskú postavu, v hereckom povolaní pôsobia aj ďalšie dve sestry Petronela a Lucia. V roku 1967 sa mu s manželkou narodil prvý potomok. Syn Michal, ktorý pracoval ako manažér, je hudobník, spevák a moderátor. Dcéra Marta sa narodila v roku 1970, žije v zámorí.
Rýchla vyrovnávacia pamäť

Rýchla vyrovnávacia pamäť () je malá, ale rýchla vyrovnávacia pamäť, ktorá slúži na prechodné ukladanie dát alebo sekvencií programu.
Vyrovnávacie pamäte sa používajú všade, kde môžu zvýšiť výkonnosť hardvéru alebo informačného systému, napríklad v pevných diskoch, mikroprocesoroch, základných doskách, ako aj v operačných systémoch.
Základné delenie:
Typický príklad: Rýchla vyrovnávacia pamäť procesora a HDD (CPU cache alebo HDD cache).
Emil Makovický (maliar)

Emil Makovický (* 12. február 1908, Hrabušice † 25. december 1986, Banská Bystrica) bol slovenský maliar a grafik.
Životopis.
Ľudovú školu vychodil v rodnej obci. V rokoch 1919 – 1923 študoval na strednej škole v Spišskej Novej Vsi, potom v rokoch 1931 – 1939 na Umeleckopriemyselnej škole v Prahe. V ďalších rokoch pôsobil ako učiteľ kreslenia na gymnáziách v Liptovskom Mikuláši, Kežmarku a v rokoch 1942 – 1948 ako výtvarník Matice slovenskej (MS) v Martine. V rokoch 1949 – 1986 slobodný umelec, od roku 1957 žil v Banskej Bystrici.
Prostriedky na štúdium si v Prahe obstarával ako zamestnanec pošty. Tu sa zoznámil s J. Nemčíkom, V. Stašíkom, J. Želibským, J. Mudrochom, V. Hložníkom a P. Matejkom. Inklinoval k realistickému maliarstvu. Prvým úspechom bola 2. cena v celoštátnej súťaži návrhov na plagát na Zemskú jubilejnú výstavu slovenskú Výstava východu 1938 v Košiciach. V roku 1942 prešiel na pozvanie MS do Martina. Tu ilustroval detský časopis Slniečko (1942 – 1946). Ilustroval aj časopis Slovensko a knihy pre deti a mládež vydávané v MS a neskôr v Mladých letách. Figurálne kresby a štúdie vynikajú decentnosťou a zmyslom pre kompozície a proporcie. Venoval sa aj ostatnej grafike (asi 70 obálok na knihy, vinety, portréty spisovateľov, knižné značky), navrhoval aj vianočné a veľkonočné pohľadnice a diplomy. Venoval sa olejomaľbe, akvarelom, kresbe a kompozíciám vyhotoveným ceruzkou.
Spoluzakladateľ a funkcionár spolku Trojštít a združenia slovenských výtvarníkov Tvar. Graficky navrhol prvý slovenský znak.
Jeho diela sú uložené v Stredoslovenskej galérii v Banskej Bystrici, v MS v Martine a SNG v Martine. V roku 1945 obdržal vianočnú cenu MS za ilustrácie Slniečka, roku 1968 Za vynikajúcu prácu.
Externé odkazy.
[[Kategória:Slovenskí maliari]]
[[Kategória:Osobnosti z Hrabušíc]]
Tuk

Tuk môže byť:
Retrospec

Retrospec je na internetová skupina programátorov, grafických umelcov a počítačových hudobníkov. Špecializujú sa na to, že zoberú obľúbenú hru zo 80. rokov 20. storočia a prepíšu ju za použitia dodatočného výkonu, ktorý je dostupný v moderných počítačoch, zatiaľ čo ostávajú vernými pocitu a duchu pôvodnej hry. Takáto hra je vo všeobecnosti známa ako rozšírené prepracovanie
Ich obľúbenou platformou pôvodných hier je ZX Spectrum. Prerobené hry sú spustiteľné a funkčné bez potreby emulátorov na systémoch Microsoft Windows, Linux a Apple Macintosh.
Niektoré pozoruhodné príklady hier, ktoré boli prerobené od Retrospec, sú Manic Miner, Jetpac, Head over Heels a Sabre_Wulf.
Čelová buľva

Čelová buľva je laminárne vylepšenie provy určené na zníženie hydrodynamického odporu lode a zvýšenie stability.
Jej hlavná úloha je znižovať vlnový odpor čela lode. Princíp spočíva v tom, že buľva vytvorí vlnu, ktorá následne interferuje s vlnou vytvorenou samotným trupom (čelom) lode. Ak je buľva navrhnutá dostatočne dobre, tieto dve vlny sa navzájom približne znegujú, čím klesne celkový vlnový odpor lode.
Stabilitu zvyšuje tak, že voda sa už netlačí pod loď. Pri starých lodiach sa voda tlačila pod loď, čím ju zároveň nadvihovala a zvyšovala tak silu potrebnú na poháňanie lode vpred.
Alexander III.

Alexander III. môže byť:
Daniel Dangl

Daniel „Dano“ Dangl (* 5. február 1975, Bratislava) je slovenský režisér, scenárista a herec.
Životopis.
Po skončení štúdií na Strednom odbornom učilišti polygrafickom ho prijali na Vysokú školu múzických umení v Bratislave. Po skončení vysokej školy v roku 1997 pôsobil dva roky v Košiciach. Má slobodné povolanie, živí sa najmä dabingom, účinkuje v bratislavských divadlách GUnaGU a LUDUS. Od roku 2013 (okrem roku 2018) spoločne s Adelou Vinczeovou účinkuje v súťažno-zábavnej a vedomostnej šou Milujem Slovensko, vysielanej na Jednotke 
V STV účinkoval v humoristickej relácii S.O.S. Okrem iného účinkoval v zábavnej relácii Partička (v Markíze od 4. októbra 2009 do 31. decembra 2012), ktorá sa v Česku pod názvom Partička.cz vysiela od marca 2011 s jednou prestávkou doteraz. 
Je ženatý, má syna Olivera a dve dcéry Lauru a Siennu, s rodinou žije v Ivanke pri Dunaji.
Ján Gallovič

Mgr. art. Ján Gallovič (* 22. november 1960, Poprad – Spišská Sobota) je slovenský herec.
Detstvo a mladosť prežil v Poprade. Na gymnáziu, kde úspešne zmaturoval v roku 1979 sa zároveň zoznámil s divadlom v súbore OKO. Po absolvovaní štúdia na Divadelnej fakulte VŠMU pod vedením profesora Karola L. Zachara sa z neho stáva profesionálny herec. V rokoch 19831985 bol sólista spevohry Novej scény v Bratislave. V rokoch 19851988 bol členom Divadla Andreja Bagara v Nitre. Na Novej scéne pôsobil najmä v oblasti muzikálu v rokoch 19881996. V tom istom roku odišiel do činohry SND, kde pôsobí v stálom angažmán až dodnes. Popri divadle spolupracuje aj so Slovenským rozhlasom, Rádiom Twist, dabingovými štúdiami. Na Divadelnej fakulte VŠMU prednáša umelecký prednes.
Marián Geišberg

Marián Geišberg (* 23. december 1953, Piešťany – † 10. november 2018, Bratislava) bol slovenský herec, pesničkár, spisovateľ a humorista. Bol bratom herečky Jany Oľhovej.
Životopis.
Vyrastal na Myjave. Vyštudoval herectvo na VŠMU v Bratislave, absolvoval v roku 1979. Najskôr pôsobil v Divadle Jonáša Záborského v Prešove (19791984), potom v Divadle SNP v Martine a od roku 1988 v Trnavskom divadle. Od roku 1992 bol členom Činohry SND. Od začiatku svojej divadelnej kariéry hrával charakterové úlohy v dramaticky vypätých situáciách. Bratislavskí diváci ho poznajú ako hosťa Divadla a.ha. Okrem toho účinkoval v niekoľkých filmoch a viacerých televíznych inscenáciách.
Bol známy aj ako folkový pesničkár – autor aj interpret. Okrem CD "Nápoky" a "Neladí – nevadí" mu vyšli zbierky poviedok "Ono ma to poje" a "Prejsť prahom a zavrieť dvere".
Účinkoval aj ako glosátor v humoristickej relácii Sedem s r.o. v TV Markíza.
Bol ženatý, má synov Martina a Mareka. S rodinou žil vo Vlčkovciach pri Trnave.
Pavol Hammel

Pavol Hammel (* 7. december 1948, Bratislava) je slovenský spevák, skladateľ, gitarista a hudobný producent.
Pochádza z hudobníckej rodiny. V útlom veku ho k hudbe priviedol otec, huslista v Slovenskom národnom divadle. V mladosti študoval hru na husle. Ako člen orchestra Železničiarskeho umeleckého súboru hrával pod vedením dirigenta na vystúpeniach ľudové, klasické a moderné tanečné piesne. 
Ako šestnásťročný začal hrať na gitare, ktorá sa stala jeho hudobným nástrojom. V roku 1963 založil skupinu Prúdy. Prvú pieseň v skupine Prúdy s názvom „Spievam si pieseň“ zložil v roku 1965. O dva roky neskôr začína s Prúdmi hrať Marián Varga. Dvornými textármi kapely vtedy boli Kamil Peteraj a Boris Filan, s ktorými Pavol Hammel spolupracuje dodnes. Od roku 1972 nahral Hammel s Mariánom Vargom päť samostatných albumov.
V roku 1994 založil promotérsku agentúru Rock Pop Bratislava, v roku 1999 ďalšiu s názvom Rock Production Bratislava, v ktorej pracuje dodnes. Pôsobil aj v slovenskom hudobnom vydavateľstve Opus. 
Pavol Hammel v roku 1976 absolvoval Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Žije v Bratislave-Devíne. Je druhýkrát ženatý, má dve dcéry: Veroniku (Kiku) a Lindu (Lindee), ktoré sa tiež zaoberajú hudbou (This Is Kevin, či ako DJ). Pavol Hammel sa amatérsky venuje výtvarnému umeniu – maľbe a sochárstvu a má na svojom konte viacero úspešných výstavných akcií.
Dňa 28. júla 1976 Pavol Hammel unikol pred takmer istou smrťou, keď po spoločensky prebdenej noci v Prahe zaspal a zmeškal dopoludňajší let do Bratislavy.
Ocitol sa tak na listine pasažierov leteckej tragédie na bratislavských Zlatých pieskoch, ktorá si vyžiadala 76 obetí, a nechtiac spôsobil šok a chvíle úzkosti svojim najbližším. O niekoľko hodín nato, nič netušiaci, priletel do Bratislavy nasledujúcim lietadlom.
Napriek tomu, že Pavol Hammel figuruje v registračných protokoloch Štátnej bezpečnosti ako dôverník, označovaný príslušnou nomenklatúrou ako „D“, nebol jej vedomým spolupracovníkom.
Diskografia.
LP.
So skupinou Prúdy
Ostatné štúdiové albumy
Exportné:
Soundtracky:
Koncertné:
Kompilačné:
Skladby pre iných interpretov.
(**) 
(****)
Nemecký ovčiak

Nemecký ovčiak je psie plemeno uznané v FCI v skupine 1 pod číslom 166.
Pôvod.
Pomerne mladé plemeno, ustálené až na prelome 19. a 20. storočia z nemeckých sedliackych psov nejednotného typu. V základných črtách sa zhoduje s ostatnými európskymi ovčiakmi. Hlavnú zásluhu na jeho vzniku má rotmajster Max von Stephanitz, ktorému sa s pomocou iných chovateľov podarilo utvoriť najčastejšie chované plemeno sveta.
Povaha.
Svojmu pánovi a jeho rodine je nemecký ovčiak veľmi oddaný a verný. Je výborným priateľom a spoločníkom. Ku známym ľuďom je taktiež veľmi priateľský, k ľuďom cudzím však býva nedôverčivý. Pri správnej výchove a dobrom zoznámení nebývajú problémy ani s inými domácimi zvieratami. V styku so psami sa prejavuje jeho hravosť, rád sa s nimi priatelí a komunikuje.
Vzťah k deťom.
Dobre vychovaný pes má k deťom veľmi dobrý, priateľský vzťah. Deti však musia tolerovať potreby psa a nerušiť ho napr. pri odpočinku alebo pri kŕmení. Pri styku s cudzími deťmi je však, ako aj u iných psov, nutný dohľad dospelej osoby, rovnako ako pri styku s veľmi malými deťmi.
Pracovné využitie.
Toto plemeno môže byť použité v mnohých odboroch ľudskej činnosti. S obľubou je používané v policajnej a vojenskej službe, tiež ako pomocník hasičov a pyrotechnikov, pri vyhľadávaní drog a ďalších látok a pri vyhľadávaní a zachraňovaní zavalených ľudí. Ďalej je nemecký ovčiak používaný ako sprievodca nevidiacich, ako pes pre nepočujúcich alebo robí spoločníka chorým ľuďom v ústavoch. Výborne sa osvedčil taktiež ako ochranca a strážca obchodných objektov a domov. V krajine svojho pôvodu sa stále využíva aj na pasenie stád.
Zvláštne nároky.
Bezpodmienečne vyžaduje výcvik. Hoci je dobrým spoločníkom, mal by mať aj zodpovedajúce zamestnanie. Bohužiaľ, so zreteľom na početnosť nemeckých ovčiakov, nie vždy uvážlivý chov, ako aj na nevhodnú výchovu, sa občas vyskytujú medzi nimi problémové jedince (bojazlivé, agresívne a pod.). Treba však dbať zreteľne na jeho zdravie, pretože ako sa môže stať u každého väčšieho psa, môže sa mu otočiť žalúdok čo býva takmer vždy už smrteľné (príznakom môže byť zväčšené brucho, väčšie množstvo peny tečúcej z tlamy a neschopnosť stáť na nohách). Ovčiak po vyvracaní potravy zo žalúdka často potravu znova skonzumuje. Zateplené psie búdy sú pre toto plemeno v našich klimatických podmienkach vhodný spôsob na ochranu pred mrazmi, ale aj veľkými horúčavami.
Výchova.
Vzhľadom k vysokej inteligencii sa tento pes pomerne ľahko vychováva. Dobre, rýchlo a rád sa učí, jeho výchova však musí byť dôsledná a pes vyžaduje mnoho pozornosti a času svojho majiteľa, aby vyrástol na slušného a dobre vychovaného psa. Vhodné je prihlásiť sa so svojim psom do kynologického klubu, základnú poslušnosť však je nutné nacvičiť doma. Tento pes je vhodný k výcviku poslušnosti, aj k ďalšiemu, náročnejšiemu výcviku. 
Zdroje.
https://www.animals.sk/nemecky-ovciak
https://www.zoohit.sk/magazin/psy/plemena-psov/nemecky-ovciak
Trindade (ostrov)

Trindade je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa približne v strede medzi brazílskym pobrežím a stredoatlantickým chrbátom v súostroví Trindade a Martim Vaz, blízko východného okraja podmorského vulkanického chrbta Vitória-Trindade.
Sopka je tvorená početnými fonolitovými lávovými dómami. Najmladšia vulkanická činnosť pochádza z juhovýchodného výbežku ostrova, kde sa nachádzajú lávové prúdy a pyroklastický troskový kužeľ holocénneho veku.
Uhlová dráha

Uhlová dráha je fyzikálna veličina, ktorá udáva uhol, ktorý opíše sprievodič hmotného bodu počas svojho pohybu po kružnici. Sprievodič je spojnica hmotného bodu so stredom kružnice.
Symbol a jednotky.
Symbol: formula_1
Základná jednotka: radián, skratka "rad"
Výpočet.
Pre rovnomerne zrýchlený pohyb po kružnici.
ak "φ0 = 0", potom:
ak "φ0" = 0 a "ω 0" = 0, potom:
Pre rovnomerný pohyb po kružnici.
ak "φ0=0" potom:
Súvis s obvodovou dráhou.
kde
Squalomorphi

Squalomorphi alebo Squalea je nadrad žralokovidných drsnokožcov. 
Charakteristika.
Všetkým Squalomorphi okrem hexanchusotvarých chýba análna plutva.