Vzdušné sily Iránskej islamskej republiky

Vzdušné sily Iránskej islamskej republiky () sú leteckou zložkou Armády Iránskej islamskej republiky, ktorej úlohou je zabezpečenie vzdušného priestoru Iránu a dôležitých politických a hospodárskych centier, regiónov a vojsk pred údermi vzdušného protivníka, ako aj priama podpora boja pozemných a námorných síl. Základ iránskych vzdušných síl tvoria z veľkej časti americké lietadlá zakúpené ešte pred rokom 1979. Patria k nim lietadlá F-5 Tiger II, F-4 Phantom II a F-14 Tomcat. Okrem amerických lietadiel majú iránske vzdušné sily k dispozícii aj lietadlá ruskej výroby, a to MiG-29, Suchoj Su-24 a Su-25, francúzske Mirage F1 a čínske Ťien-7. Okrem toho Irán vyrába niekoľko vlastných strojov.
História.
Pred revolúciou malo kráľovské letectvo približne 450 moderných bojových lietadiel vrátane 166 strojov F-5, 190 F-4 Phantom II a 79 vtedy najmodernejších F-14A Tomcat. Početný stav čítal 100 000 mužov, z čoho bolo 5 000 pilotov cvičených v Spojených štátoch a západnej Európe. Kvôli embargu bolo veľa strojov počas 80. rokov rozobratých na náhradné diely. Kritický stav vyriešili až dodávky zo Sovietskeho zväzu, Číny a KĽDR.
Iránsko-iracká vojna.
Keď 1. apríla 1979 bola vyhlásená Iránska islamská republika, došlo k zhoršeniu vzťahov s USA, ktoré následne proti Iránu vyhlásili ekonomické sankcie. Táto skutočnosť mala neblahý dopad na iránsku armádu, pretože boli zrušené všetky zbrojné kontrakty uzavreté predchádzajúcou vládou. Pred revolúciou bolo do Iránu dodaných 79 lietadiel F-14 Tomcat (z plánovaných 80) a iba 284 striel AIM-54 Phoenix (z plánovaného počtu 714). Plánovaný bol aj nákup nových lietadiel F-16A, ktorý bol Iránom zrušený. Nový režim sa už čoskoro po svojom nástupe k moci začal zbavovať svojich odporcov. V letectve bol totiž najväčší počet vojakov lojálnych bývalému režimu. Väčšina z nich bola následne uväznená, popravená alebo emigrovali. (Niektorí z nich však boli po napadnutí Iránu prepustení, pretože Iránu chýbali skúsení piloti.) Tohto nepriaznivého stavu využil susedný Irak a 22. septembra 1980 na Irán zaútočil. V ten deň podnikli iracké vzdušné sily nálet na iránske letiská a infraštruktúru. Tento útok bol odrazený, pretože irackí piloti vďaka svojej neskúsenosti nedokázali presne zamieriť svoje rakety. Druhý deň uskutočnilo 140 iránskych lietadiel odvetný úder, pri ktorom zničili niekoľko irackých kasární a leteckých základní. Čo sa týka strát, boli na strane Iránu minimálne. Najvýznamnejšia operácia iránskych vzdušných síl bola operácia Osirak, ktorá sa uskutočnila 30. septembra 1980. Pri tejto operácii sa podarilo iránskym vzdušným silám preniknúť nepozorovane na iracké územie a poškodiť jadrové zariadenie Osirak a neskôr aj niekoľko elektrární neďaleko Bagdadu. Po roku 1986 sa začal priebeh vojny pre Irán vyvíjať nepriaznivo. Po masívnych dodávkach lietadiel najmä z Francúzska a Sovietskeho zväzu a logistickej podpore USA sa podarilo Iraku pomocou masívnych náletov ochromiť iránsku ekonomiku. Hoci mal Irak oproti Iránu horšiu leteckú techniku, podarilo sa mu, vďaka podpore finančnej a materiálnej hlavne zo strany Spojených štátov, Francúzska, Sovietskeho zväzu a okolitých arabských krajín, ktoré pociťovali strach z víťazstva islamskej revolúcie, uspieť.
Vojna v Perzskom zálive.
Keď 16. januára 1991 začala operácia Púštna búrka si iracké vedenie uvedomilo, že existujúce iracké vzdušné sily nemôžu nijako konkurovať masívnej prevahe spojeneckých vojsk. V snahe ochrániť svoje lietadlá pred zničením ich poslalo do Iránu. Išlo asi o 140 lietadiel rôznych typov. Irán lietadla zhabal a zaradil do svojej výzbroje. Pre tieto lietadlá potom získaval náhradné diely z Ruska. V roku 1998 na iracko-iránskej schôdzke Irán poprel, že tieto stroje používa, a odmietol ich vrátiť.
Výroba vlastných lietadiel.
Iránsky priemysel v súčasnosti vyrába tri typy vlastných bojových lietadiel, pričom dva z nich sú odvodeniny od amerického lietadla F-5 Tiger II a tretí typ bol vyvinutý s ruskou pomocou.
Protivzdušná obrana.
Irán disponuje pomerne hustou sieťou protivzdušnej obrany, ktorá je však veľmi zastaraná a slabá. Väčšinu vybavenia tvoria zastarané americké a ruské protilietadlové systémy MIM-23B a S-200, ktoré sa Irán snaží svojpomocne modernizovať. Iránsky zbrojný priemysel vyrába niekoľko verzií, prevažne kópií čínskych protilietadlových rakiet alebo upravuje existujúce americké a ruské typy. V roku 1993 sa Iránu podarilo získať od Chorvátska modernejší ruský zbraňový systém S-300PMU-1. V roku 2005 bolo do Iránu dodaných 29 zbraňových systémov krátkeho dosahu Tor-M1. Irán z neustálych vyhrážok zo stany Izraela ohľadom leteckého útoku na iránske jadrové kapacity v roku 2007 podpísal s Ruskom zmluvu o dodávke moderného protivzdušného raketového systému dlhého dosahu S-300PMU-2. Zmluva však po dlhých prieťahoch a intervenciách zo strany Západu a predovšetkým Izraela nebola dodržaná. Potom sa Irán pokúšal získať rakety S-300 neoficiálne cez rôzne prostriedky, ale niektoré pokusy prekazili zahraničné spravodajské služby. Irán sa neskôr obrátil na Čínu, ktorá prisľúbila dodať protilietadlový systém HQ-9 ((红旗-9), ktorý kombinuje prvky ruského S-300 a amerického MIM-104 Patriot. Irán tiež neskôr oznámil vlastný program vývoja protilietadlového systému. V roku 2010 na vojenskej prehliadke v Teheráne sa tento nový systém skutočne objavil.
Irán používa veľké množstvo protilietadlových kanónov, ktoré používa na obranu svojich jadrových zariadení v Natanze, Búšehri a Qome. Ide hlavne o kanóny typu KS-1. Irán tento kanón značne modernizoval. Ďalším protilietadlovým kanónom je ZU-23. Iránski inžinieri tento dvojhlavňový kanón vybavili ešte ďalšími štyrmi hlavňami. Vznikol tak šesťhlavňový kanón kalibru 23 mm s kadenciou 6 000 rán za minútu. Podľa iránskych inžinierov je účinok takejto zbrane efektívnejší ako u systému Phalanx CIWS.