Deep Purple

Deep Purple je britská hardrocková hudobná skupina, ktorá vznikla v Londýne, Anglicku v roku 1967. Napriek tomu, že v priebehu ich kariéry kapela prechádzal v svojom repertoári rôznymi hudobnými žánrami, je v prvom rade považovaná za priekopníkov heavy metalu a moderného hard rocku. 
Pôvodne vznikli ako skupina, ktorá mala blízko k progresívnemu a ku psychedelickému rocku, ako kapela hrajúca tvrdú rockovú hudbu sa Deep Purple prejavili v roku 1970, kedy vydali svoj album "Deep Purple in Rock". Spolu s Led Zeppelin a Black Sabbath, boli Deep Purple označovaní ako „nesvätá trojica britského hard rocku a heavy metalu zo začiatku až polovici 70. rokov 20. storočia“. Po ich koncerte v londýnskom Rainbow Theatre z roku 1972 boli v roku 1975 zapísaní do "Guinessovej knihy rekordov" ako „najhlasnejšia kapela sveta“ . Celosvetovo Deep Purple predali viac ako 100 miliónov albumov. 
Členovia Deep Purple prešli v svojej zostave niekoľkými zmenami. Na osem rokov, od roku 1976 do roku 1984, sa skupina rozpadla. Jediným jej stálym členom je bubeník Ian Paice. Prvé štyri zostavy, ktoré boli v rokoch 1968–1976, sú oficiálne označené ako Mark I (1968–1969), Mark II (1969–1973), Mark III (1973–1975) a Mark IV (1975–1976). Mark I pozostával zo zakladajúcich členov Deep Purple, Ritchie Blackmore (gitara), Rod Evans (spev), Jon Lord (klávesy), Ian Paice (bicie) a Nick Simper (basgitara). Zostava Mark II bola komerčne najúspešnejšia. Evansa a Simpera nahradili Ian Gillan a Roger Glover. V zložení Mark III bol Gillan a Glover nahradený za Davida Coverdala a Glenna Hughesa, zatiaľ čo v zostave Mark IV Blackmora nahradil Tommy Bolin. Skupina sa rozišla v júli 1976, Bolin o päť mesiacov neskôr zomrel na predávkovanie drogami. 
Skupina Deep Purple sa v roku 1984 opäť zišla v svojej najúspešnejšej zostave Mark II. Nahrali spolu dva štúdiové albumy a účinkovali až do roku 1989, kedy Gillana nahradil Joe Lynn Turner. V roku 1992 sa Gillan do Deep Purple vrátil. V nasledujúcom roku od nich definitíne odišiel Ritchie Blackmore, ktorého dočasne nahradil Joe Satriani, potom na dlhú dobu hral v Deep Purple na gitare nový člen, Steve Morse. V roku 2002 od kapely „odišiel do dôchodku“ klavesista Jon Lord, nahradil ho Don Airey a skupina Deep Purple mala najdlhšiu dobu, t.j. dvadsať rokov kedy účinkovala v jednej stabilnej zostave. Bolo to dovtedy, kým v roku 2022 Morse neoznámil svoj odchod z kapely. Krátko po jeho odchode jeho miesto zaujal gitarista Simon McBride. V súčasnosti je teda kapela Deep Purple v zložení: Paice, Glover, Gillan, Airey a McBride. 
V programe "Greatest Artists of Hard Rock" vysielanom na televíznom kanáli VH1 sa Deep Purple umiestnili na 22. mieste, a anketa na digitálnej rozhlasovej stanici Planet Rock ich zaradila na 5. miesto medzi „najvplyvnejšími kapelami všetkých čias“. Na World Music Awards v roku 2008 skupina získala ocenenie za mimoriadne zásluhy, Legend Award. Kapela Deep Purple (konkrétne Blackmore, Lord, Paice, Gillan, Glover, Coverdale, Evans a Hughes) bola v roku 2016 uvedená do Rokenrolovej siene slávy. 
História skupiny.
Obdobie pred vznikom (1967 – 68).
V roku 1967 sa bubeník Chris Curtis, ktorý bol členom kapely The Searchers obrátil na londýnskeho biznismana Tonyho Edwardsa s nápadom, že by chcel manažovať nápad s hudobnou skupinou, ktorá by nemala stálych členov, ale jej zostava by sa menila podľa aktuálneho hudobného trendu. Bol by to akýsi projekt kolotoča superskupiny hudobníkov. Inšpirovaný týmto plánom Edwards spolu so svojimi dvoma obchodnými partnermi Johnom Colettom a Ronom Hirem (Hire-Edwards-Coletta – HEC Enterprises) sprostredkovali na tento projekt finančnú podporu.
Prvým hudobníkom, ktorý bol pre zostavu vytypovaný bol hráč na organ Hammond, Curtisov spolubývajúci, Jon Lord. Lordov hudobný vkus bol silne ovplyvnený klasickou hudbou. Hrával spolu so spevákom Arthurom (Artom) Woodom (bratom člena The Rolling Stones, Ronnie Wooda) a bubeníkom Keefom Hartleyom v zoskupení Art Woods. Lord, spolu s basgitaristom Nickom Simperom a bubeníkom Carlom Littleom, vtedy hral v aj v sprievodnej kapele vokálnej skupiny The Flower Pot Men (predtým účinkovala pod názvom Ivy League). Simper bol predtým členom zoskupenia Johnny Kidd and the Pirates. V roku 1966 mali autonehodu, pri ktorej sa Kidd zabil. Keď im dvom Lord povedal, že bol pozvaný do projektu Roundabout, Simper s Littlom mu poradili Ritchieho Blackmora, ktorého Lord nikdy predtým nestretol. Simper poznal Blackmora od začiatku 60. rokov, kedy debutoval s jeho prvou skupinou, The Renegades, a približne v rovnakom čase bola na hudobnej scéne aj jedna z Blackmoreových prvých kapiel, The Dominators. 
Blackmore v tom čase hrával v Hamburgu. Združenie HEC ho presvedčilo, aby pricestoval na konkurz. Blackmore mal dobré referencie štúdiového hudobníka, bol tiež členom Outlaws. Doporučili ho aj hudobníci ako boli Screaming Lord Sutch a Neil Christian. Chris Curtis mal dosť nevyspytateľné správanie a životný štýl. Bol často pod vplyvom užívania LSD, čo mohlo spôsobiť, že náhle záujem o Roundabout stratil, čím nakoniec vyprovokoval HEC k tomu, aby ho zo skupiny vylúčili. Dvojica Lord a Blackmore sa zdala pre HEC ako zaujímavý výber, preto presvedčili Ritchieho, aby sa z Hamburgu aj druhýkrát vrátil a aby spolu s Jonom pokračovali v nábore, pričom si ponechali Tonyho Edwardsa ako svojho manažéra. Lord presvedčil na miesto basgitaristu Nicka Simpera. Pri bicích nástrojoch sa nezhodovali, či si ponechajú Carla Littlea, alebo Bobbyho Woodmana, ktorého preferoval Jon Lord. Woodman hrával predtým pod menom Bobbie Clarke, v kapele Vince Taylor's Play-Boys.
V marci 1968 sa Lord, Blackmore, Simper a Woodman presťahovali do Deeves Hall, vidieckeho domu v South Mimms, Hertfordshire. V dome bol najnovší zosilňovač Marshall a, na Lordovu žiadosť, im manažment zabezpečil aj organ Hammond C3. Podľa Simpera na konkurze mali „desiatky“ spevákov. Bol medzi nimi aj Rod Stewart, či a Woodmanov kamarát Dave Curtiss. Zostavu kolotoča hudobníkov napokon doplnili: spevák Rod Evans a hráč na bicie Ian Paice. Obidvaja boli hudobníkmi z kapely The Maze. Blackmore videl 18-ročného Paicea v roku 1966 na turné s Maze v Nemecku a bol ohromený jeho bubnovaním. Skupina Paiceho vzala narýchlo, lebo Woodman bol nespokojný s výberom speváka. Počas krátkeho turné po Dánsku a Švédsku v apríli, na ktorom vystupovali ako Roundabout. Nové meno kapely, Deep Purple navrhol Blackmore. Inšpiroval ho názov obľúbenej piesne jeho starej mamy, „Deep Purple“, ktorú napísal džezový hudobný skladateľ Peter DeRose. Druhým návrhom po Deep Purple bol názov „Concrete God“, ktorý sa im zdal príliš drsný na to, aby sa ujal.
Mark I (1968–1969) albumy: "Shades of Deep Purple, The Book of Taliesyn" a "Deep Purple".
V máji 1968 sa skupina presťahovala do Pye Studios (patriaci spoločnosti Pye Records). Štúdio pri londýnskom víťaznom oblúku, Marble Arch obsadili, aby nahrali svoj debutový album "Shades of Deep Purple", ktorý vyšiel v Amerike v júli u Tetragrammaton Records a v septembri v Británii u EMI Records. Výrazne v tom čase boli ovplyvnení kapelou Vanilla Fudge. Podľa Blackmoreho slov mali ambície stať sa ich „klonom“. 
V Severnej Amerike mali Deep Purple úspech s coververziou piesne „Hush“ od Joea Southa. Do septembra 1968 sa táto skladba dostala na 4. miesto v "Billboard" Hot 100 v USA a na 2. miesto v kanadskom rebríčku časopisu "RPM". Vďaka tomu sa album "Shades of Deep Purple" v rebríčku popových albumov "Billboardu" vyšplhal na 24. miesto. Nasledujúci mesiac boli Deep Purple pozvaní, aby počas americkej časti turné k albumu "Goodbye" sprevádzali skupinu Cream.
Druhý album skupiny, "The Book of Taliesyn", bol nahraný rýchlo po prvom. V Severnej Amerike vyšiel v októbri 1968 a súčasne s ním nasledovalo koncertné turné. Album obsahoval „Kentucky Woman“ od Neila Diamonda, ktorý sa dostal do Top 40 v USA (38. miesto v rebríčku časopisu "Billboard") aj v Kanade (21. miesto v rebríčku "RPM") aj keď predaje albumu neboli také výrazné: 54. miesto v USA, 48. miesto v Kanade. V domovskej krajine Deep Purple album "The Book of Taliesyn" nevyšiel až do nasledujúceho roka a rovnako ako jeho predchodca, ani tento v rebríčku UK Albums Chart výraznejšie nebodoval.
Začiatkom roku 1969 skupina vydala nealbumový singel „Emmaretta“. Pomenovaný bol po Emmarette Marksovej, herečke v tom čase účinkujúcej v muzikále "Hair", o ktorú mal Evans záujem. Do marca toho istého roku skupina dokončila nahrávanie svojho tretieho albumu, "Deep Purple". Na ňom sa nachádza skladba „April“, ktorá obsahuje sláčikové a dychové nástroje. Tento výber je podmienený Lordovým záujmom o klasických hudobných skladateľov ako je Bach a Nikolaj Rimsky-Korsakov. Tento album bol posledným nahrávaním zostavy Deep Purple Mark I. Severoamerická nahrávacia spoločnosť Deep Purple, Tetragrammaton, odložila vydanie albumu "Deep Purple" až po skončení amerického turné skupiny v roku 1969. Toto, rovnako ako nevýrazná propagácia takmer skrachovaného vydavateľstva, spôsobili, že sa album nepredával najlepšie. Krátko po vydaní albumu "Deep Purple", koncom júna 1969, padlo vydavateľstvo Tetragrammaton. Jeho majetok nakoniec prevzala spoločnosť Warner Bros. Records, ktorá počas 70. rokov vydávala aj nahrávky Deep Purple publokované v USA.
Počas amerického turné v roku 1969 sa Lord a Blackmore stretli s Paiceom. Mali víziu, že by sa kapela mohlo posunúť bližšie k tvrdšiemu rocku. Keďže sa Evans a Simper zhodli, že sa do takéhoto žánru nehodia rozhodli sa o tom, že by v lete mohlo dôjsť k ich výmene. Paice k tomu dodal: „Zmena musela prísť. Ak by neodišli, kapela by sa úplne rozpadla." Simper aj Blackmore si všimli, že Rod Evans už bol jednou nohou z kapely von. Simper povedal, že sa Evans v Hollywoode stretol s dievčaťom a chcel by sa stať hercom. Blackmore to vysvetlil reálnejšie: „Rod len chcel odísť do Ameriky a ostať tam žiť." Evans v USA potom založil kapelu Captain Beyond a Simper v Anglicku skupinu Warhorse.
Mark II (1969–1973): "Concerto for Group and Orchestra", "In Rock", "Fireball", "Machine Head", "Made in Japan" a "Who Do We Think We Are".
Skupina Deep Purple Mark II vznikla v lete roku 1969 v Hanwell Community Center v západnom Londýne. Pri hľadaní nového speváka mal Blackmore vytipovaného 19-ročného speváka Terryho Reida. Hoci sa Terrymu ponuka zdala „lichotivá“, bol viazaný exkluzívnou nahrávacou zmluvou so svojím producentom Mickie Mostom a viac mu záležalo na jeho sólovej kariére. 
Blackmore preto nemal inú možnosť, len pokúsiť sa hľadať inde. Skupina dostala tip na speváka Iana Gillana z kapely Episode Six, ktorá mala síce vo Veľkej Británii vydaných niekoľko singlov, no nejaký výrazný komerčný úspech s nimi nedosiahla. Bubeník Episode Six, Mick Underwood, ktorý bol starým Blackmoreov známym ešte z čias účinkovania v skupine The Outlaws, Ianovi Gillanovi a basgitaristovi Rogerovi Gloverovi kapelu potom predstavil. Podľa vyjadrenia Nicka Simpera „Gillan by bez Glovera do Deep Purple nešiel." Týmto sa efektívne zlikvidovala skupina Episode Six. Underwood mal dlho potom z toho pocit viny. Trvalo to takmer desať rokov, až kým ho Gillan koncom sedemdesiatych rokov nenaverboval do svojej novej post-Purpleovskej kapely. Podľa Blackmorea sa Deep Purple zaujímal iba o Gillana a nie o Glovera, ale Glovera si na odporúčanie Iana Paicea nakoniec ponechali. Prišiel na skúšku a bol z neho ich basgitarista. Pôvodne sme ho nechceli zobrať, kým Paicey nepovedal: „Je dobrý basgitarista, tak si ho nechajme.ja som povedal, že dobre." povedal Ritchie Blackmore o prijímaní Rogera Glovera.
Nová zostava Deep Purple, fanúšikmi je nazývaná aj „Deep Purple Mark II“, nahrala svoju prvú skladbu s názvom „Hallelujah“ (autori: Roger Greenaway, Roger Cook). V čase nahrávania si Nick Simper stále myslel, že je členom kapely a zavolal Johnovi Colettovi, aby sa informoval o dátumoch nahrávania piesne v štúdiu. Vtedy zistil, že pieseň je už hotová a basovú gitaru do nej nahral Roger Glover. Zostávajúci pôvodní členovia Deep Purple potom poverili vedenie, aby oficiálne informovalo Simpera, že bol nahradený a v kapele skončil. Napriek televíznym vystúpeniam, ktoré singel propagovali, pieseň „Hallelujah“ bola v Spojenom kráľovstve prepadákom. Blackmore pre britský týždenný hudobný denník "Record Mirror" povedal, že skupina „potrebuje mať komerčnú nahrávku v Británii“ a pieseň opísal ako „niečo medzi tým“ – bol to len kompromis medzi typom nahrávky, aký by kapela normálne hrala a verejným komerčným materiálom.
V septembri 1969 skupina získala tak veľmi potrebnú publicitu v Spojenom kráľovstve potom, ako nahrala projekt "Concerto for Group and Orchestra." Bol to trojdielny epos, ktorý Jon Lord zložil ako sólový projekt a ktorý skupina odohrala v Royal Albert Hall v Londýne s Kráľovským filharmonickým orchestrom, ktorý dirigoval Malcolm Arnold. Popri "Days of Future Passed" od Moody Blues a "Five Bridges" od kapely The Nice šlo o jednu z prvých spoluprác medzi rockovou kapelou a klasickým hudobným orchestrom. Tento koncertný album sa stal prvým hudobným nosičom Deep Purple Mark II, ktorý ale v hudobnom rebríčku Veľkej Británii zároveň nezaznamenal akýkoľvek úspech. 
Gillan i Blackmore neboli veľmi nadšení tým, že skupina dostala označenie „skupina hrajúca s orchestrami“. Obaja mali pocit, že koncert bol len rozptýlením, ktoré im obmedzovalo snahu rozvíjať hard-rockový štýl, ktorý pôvodne hrať chceli. Lord tiež koncom roku 1970 napísal "Gemini Suite", ďalšiu spoluprácu v kombinácii orchester/skupina. Táto nahrávka vyšla až v roku 1993. V roku 1975 Blackmore k tomu uviedol, že si myslel, že projekt "Concerto for Group and Orchestra" nebol zlý, no nahrávka "Gemini Suite" bola hrozná a veľmi nesúrodá. Roger Glover neskôr poznamenal, že sa Jon Lord v prvých rokoch ich spolupráce v kapele javil ako ich líder.
Krátko po vydaní orchestrálneho albumu pre Deep Purple Mark II začalo naplánované turné a následné nahrávanie. Počas tohto pokračujúceho hektického obdobia si najbližšie štyri roky kapela dala len minimálne pauzy na oddych. 
Druhý album a prvý štúdiový album z éry zostavy Mark II, vydaný v roku 1970, bol "In Rock". . Jeho názov, po orchestrálnych nahrávkach, poukazoval na to, že sú rocková kapela. Dizajn obalu, ktorý graficky podporil ich rockové smerovanie, bol zjavne inšpirovaný horou Mount Rushmore. Na albume sú nahrávky ich známych diel a úspešných skladieb zo živých vystúpení, ako „Speed King“, „Into The Fire“ a „Child in Time“. Skupina nahrala mimo albumu aj svoj prvý Top-Ten hitparádový hit v Spojenom kráľovstve s názvom „Black Night“. Súhra medzi Blackmoreovou gitarou a Lordovými skreslenými organmi, spojenými so silne znejúcim vokálom Iana Gillana a údernou rytmickou linkou Glovera s Paicem sa stala jedinečnou hudobnou značkou, ktorá spojila hudobný štýl kapely Deep Purple aj v ich ďalších spoločných hudobných projektoch. Zároveň sa táto zostava výrazne odlíšila od predošlých albumov nahraných zostavou označenou ako Mark I. Spolu s albumom "Led Zeppelin II" od kapely Led Zeppelin a "Paranoid" od skupiny Black Sabbath je "In Rock" považovaný za súčasť diel, ktoré kodifikovali vznik heavy metalového hudobného žánru.
O vzniku albumu Blackmore povedal, že jemu hranie s klasickými orchestrami stačilo, Jon mal ku klasike bližšie. Skúsili hrať teraz rock a rozhodli sa preto, v čom sú lepší. Albumu "In Rock" sa darilo dobre najmä v Spojenom kráľovstve, kde sa dostal na 4. miesto, zatiaľ čo singel „Black Night“ sa dostal na 2. miesto v UK Singles Chart a kapela túto skladbu predviedla naživo v programe televízie BBC, "Top of the Pops". Okrem zvyšovania predaja v Spojenom kráľovstve si skupina vytvárala meno aj ako koncertujúca skupina. Vychádzalo im to najmä s ohľadom na množstvo ich vystúpení a na improvizačné schopnosti Blackmora a Lorda. Lord k tomu povedal „Boli sme ovplyvnení džezom, staromódnym rokenrolom, a vychádzali sme aj z klasiky. Ritchie a ja sme si navzájom vymieňali hudobné žarty a výzvy. Niečo zahral on, a ja som sa na to musel chytiť tak, aby som sa mu vyrovnal. Tento spôsob hudobnej komunikácie dodal kapele vtip. Boli sme v napätí, čím budeme v hraní nasledovať. nevedeli to diváci a v deviatich prípadoch z desiatich sme to netušili ani my!"
Druhý spoločný album s názvom "Fireball" zostave Deep Purple Mark II vyšiel v lete roku 1971. Album sa dostal v britskom rebríčku albumov na prvé miesto. Titulná skladba vyšla aj ako singel. Počas nahrávania albumu vznikol aj jeho ďalši singel „Strange Kind of Woman“, ktorý na britskej verzii albumu nebol. Táto skladba nahradila v americkej edícii albumu "Fireball" nahrávku „Demon's Eye“. Skladba „Strange Kind of Woman“ sa stala ich druhým singlom, ktorý bol v UK v Top 10 (dostala tam na 8. miesto).
Už počas niekoľkých týždňov od vydania albumu "Fireball" skupina predvádzala skladby plánované pre ďalší album. Na koncertnom turné vznikla v autobuse smerujúcom na predstavenie v Portsmouthe na popud jedného novinára skladba „Highway Star“. Dňa 24. októbra 1971, počas americkej časti turné "Fireball", mala skupina hrať v Auditorium Theatre v Chicagu, keď Ian Gillan dostal hepatitídu. Skupina musela hrať bez neho, pričom set spieval basgitarista Glover. Ďalšie termíny koncertov museli byť v USA zrušené a kapela odletela domov.
V decembri roku 1971 skupina Deep Purple odcestovala do Montreux vo Švajčiarsku, kde zrealizovala nahrávanie svojho ďalšieho albumu s názvom "Machine Head". Na nahrávanie, ktoré malo najprv prebiehať v kasíne v Montreux, kapela použila mobilné nahrávacie štúdio požičané od skupiny Rolling Stones. Požiar, ktorý vtedy vznikol v jednom zo zábavných komplexov počas koncertu Franka Zappu a jeho Mothers of Invention bol inšpiráciou pre vznik jedného z najväčších hitov kapely Deep Purple a rockovú klasiku s názvom „Smoke on the Water“. Kasíno pri tomto požiari zhorelo do tla. Album "Machine Head", s výnimkou hudobnej skladby „Smoke on the Water“, bol preto neskôr nahratý na chodbe v neďalekom prázdnom hoteli Grand Hôtel de Territet. Pieseň „Smoke on the Water“ bola nahratá v prázdnom divadle s názvom The Pavillon ešte predtým, ako ich z tohto divadla pre priveľký hluk posťažnosti obyvateľov vyhodili policajti. O nahrávke „Smoke on the Water“ Blackmore pre BBC Radio 2 uviedol: „Celú vec sme urobili asi v štyroch záberoch, pretože sme to museli stihnúť. Polícia nám pritom búchala na dvere. Vedeli sme, že je to polícia, ale mali sme v tejto sále dobrý zvuk Pobudili sme všetkých susedov asi na päť míľ v okolí Montreux, pretože hudba sa cez hory ozývala. Práve som dohral poslednú časť riffu, keď dnu vtrhli policajti a rázne zavelili 'musíte skončiť'.
Pokračujúc v progresívnom hudobnom smerovaní z predchádzajúcich dvoch albumov, album "Machine Head" vyšiel koncom marca 1972 a stal sa jedným z najslávnejších albumov kapely. Bol to druhý album skupiny, ktorý bol v Spojenom kráľovstve číslom 1, zatiaľ čo v Severnej Amerike sa skupina etablovala dosiahnutím 7. pozície v USA a číslom 1 bol album aj v Kanade. Album "Machine Head" patrí k najslávnejším projektom skupiny. Jeho skladby „Highway Star“, „Space Truckin'“, „Lazy“, či „Smoke on the Water“ sú všeobecne známe a kapela ich na koncertoch s nadšenou odozvou publika hráva dodnes. Aj keď Deep Purple Mark II v podstate existovali dokopy iba tri a pol roka, mali za sebou sedem regulárnych štúdiových albumov.
V januári 1972 sa skupina opäť vrátila na turné po USA. Potom zamierila do Európy a v marci zas pokračovala v USA. Počas pobytu v Amerike sa hepatitídou tentoraz nakazil Blackmore. Skupina sa pokúsila o jedno vystúpenie vo Flinte v štáte Michigan bez gitaristu, potom skúsili najať Ala Koopera, ktorý s kapelou aj skúšal, než to definitívne vzdal. Na svoje miesto navrhol gitaristu kapely Spirit, Randyho Californiu. California odohral so skupinou jedno vystúpenie 6. apríla v Quebecu, no zvyšok tohto turné bol tiež nakoniec zrušený.
Skupina sa vrátila do USA koncom mája 1972, aby podnikla svoje tretie turné po Severnej Amerike (z celkového počtu štyroch v tom roku). V roku 1972 absolvovali štyri koncertné turné po Amerike a v auguste turné po Japonsku. Počas japonského turné vydali špeciálny koncertný dvojalbum, ktorý mal byť pôvodne iba pre japonský trh. Tento dvojalbum dostal názov "Made in Japan". Jeho celosvetové vydanie sa okamžite stalo hitom a v piatich krajinách vrátane USA dosiahol platinový status. Dodnes je "Made in Japan" od kapely Deep Purple jedným z najpopulárnejších a najpredávanejších živých albumov rockovej hudby.
Zostava Deep Purple Mark II pokračovala ďalej v práci na ďalšom ich spoločnom albume s názvom "Who Do We Think We Are" (1973). Je na ňom aj nahrávka skladby „Woman from Tokyo“. Album sa dostal v britskej hitparáde na 4. miesto, v americkom rebríčku bol na 15. mieste, pričom status zlatej certifikácie dosiahol rýchlejšie ako ktorýkoľvek dovtedy vydaný album kapely Deep Purple. Medzi jej člemi ale v tomto období narastalo napätie a bolo na nich viditeľné vyčerpanie. V mnohých smeroch sa skupina stávala obeťou vlastného úspechu. Vďaka úspechu projektov "Machine Head" a "Made in Japan" sa spolu s albumom "Who Do We Think We Are" stala v Spojených štátoch v hodnotení roku 1973 kapela Deep Purple najpredávanejšou hudobnou skupinou
V jednom rozhovore v roku 1984 Ian Gillan pripustil, že kapela bol manažmentom tlačená do toho aby dokončila album a vyšla s ním na turné v období keď si jej členovia zúfalo potrebovali oddýchnuť. Celé napätie vyvrcholilo počas ich druhého turné po Japonsku v lete roku 1973, kedy pod Blackmoreovým tlakom Gillan skupinu opustil. Roger Glover bol zo skupiny vytlačený spolu s Gillanom. V rozhovoroch neskôr Lord nazval koniec Mark II, keď bola kapela na svojom vrchole, „najväčšou hanbou v histórii rokenrolu. Boh vie, čo by sme urobili počas nasledujúcich troch alebo štyroch rokov. Písanie nám vtedy šlo od ruky tak veľmi dobre...“
Mark III (1973–1975): albumy "Burn" a "Stormbringer".
Glenna Hughesa skupina najala na miesto basgitaristu/speváka z kapely Midlands. Hughes predtým hrával aj so skupinou Trapeze. Podľa Paicea, Glover jemu a Lordovi niekoľko mesiacov pred jeho oficiálnym ukončením povedal, že chce zo skupiny odísť, a tak sa začali zúčastňovať koncertov na Trapeze. Po získaní Hughesa diskutovali o pokračovaní v štvorčlennej zostave, pričom Hughes by bol basgitarista a hlavný spevák. Myslel si, že spievať mal pôvodne aj s Paulom Rodgersom zo skupiny Free, no Rodgers v tom čase rozbiehal svoj projekt, kapelu Bad Company. Konkurzy na miesto speváka kapely ale pokračovali. Do úvahy prichádzali dvaja kandidáti: Škót Angus Cameron McKinlay a David Coverdale. Nakoniec sa zhodli na Coverdaleovi, ktorý bol neznámym spevákom zo Saltburnu v severovýchodnom Anglicku. Blackmoreovi sa páčil jeho mužný bluesovo zafarbený hlas.
V novej zostave kapela Deep Purple pokračovala v roku 1974. "Burn", prvý album zostavy Deep Purple Mark III, vyšiel s veľkým úspechom vo februári 1974. V Spojenom kráľovstve bol album tretí, v USA bol v rebríčku na deviatom mieste. Bol druhým, po "Machine Head", ktorý sa dostal v rebríčkoch USA tak vysoko. Po jeho vydaní nasledovalo celosvetové turné. Titulná skladba, ktorá otvára album a otvárala väčšinu koncertov počas éry fungovania zostavy Mark III a IV, bola vedomým úsilím skupiny prijať progresívne rockové hnutie, ktoré v tom čase spopularizovali kapely ako Yes, King Crimson, Emerson, Lake &amp; Palmer, Genesis a Gentle Giant. Ďalšou pozoruhodnou piesňou z albumu, ktorá dávala kapele priestor aj na pompézne koncertné improvizácie, bola skladba „Mistreated“.
Deep Purple Mark III sa v čase ich existencie vydali na jarné turné. Dňa 13. marca 1974 hrali v Madison Square Garden v New Yorku a o štyri dni neskôr v Nassau Coliseum. Dňa 6. apríla 1974 hrala na slávnom festivale California Jam v Ontáriu v Kalifornii. Pred viac ako 200 tisícovým publikom tam vtedy účinkovali rockoví giganti 70. rokov ako sú Black Sabbath, Eagles, Emerson, Lake &amp; Palmer, Earth, Wind &amp; Fire, Seals and Crofts, Rare Earth a Black Oak Arkansas. Časti z podujatia boli cez vysielaciu spoločnosť ABC prenášané ďalším divákom. Počas šou Blackmore polial svoje zosilňovače benzínom a zapálil ich, čím vyrobil na javisku dieru. O mesiac neskôr, 22. mája, bolo zaznamenané v Gaumont State Cinema v Kilburn v Londýne vystúpenie skupiny a neskôr vydané v roku 1982 ako koncertný album "Live in London".
Štýl kapely v zostave Mark III bol ovplyvnený speváckou harmóniou Hughesa s Coverdaleom a mal funkový aj bluesový nádych. Tieto vplyvy boli ešte citeľnejšie z ďalšieho albumu z konca roku 1974, ktorý vydali pod názvom "Stormbringer". Okrem titulnej nahrávky, sú na ňom aj rádiové hity: „Lady Double Dealer“, „The Gypsy“ a hlavne „Soldier Of Fortune“ (v Česko-Slovensku vyšla v roku 1976 podaní Jiřího Schelingera jej coververzia s názvom „Šípková Růženka“). Album dosiahol 6. miesto v Spojenom kráľovstve a 20. miesto v americkom rebríčku časopisu "Billboard".. Napriek tomuto úspechu Blackmore nevnímal nové smerovanie hudobného štýlu skupiny Deep Purple pozitívne. O albume "Stormbringer" sa vyjadroval ironicky a komentoval ho slovami:„Nemám rád funky a soul.“ Počas leta 1975 bol zostavený nový živý album "Made in Europe", poskladaný z troch vystúpení na turné k albumu "Stormbringer", no mal byť vydaný až koncom roka 1976. Výsledkom Balckmoreových názorov nakoniec bolo, že 21. júna 1975 spolu s Ronnie James Diom založil svoju novú skupinu s názvom Ritchie Blackmore's Rainbow, neskôr, po vydaní prvého albumu, zjednodušene nazvanou Rainbow.
Mark IV (1975–1976): "Come Taste the Band".
Po Blackmoreovom odchode skupina najprv uvažovala o svojom rozpustení, ale napokon sa rozhodla nájsť si iného gitaristu a pokračovať ďalej. Uvažovali nad menami ako Clem Clempson (Colosseum, Humble Pie), Zal Cleminson (The Sensational Alex Harvey Band), Mick Ronson (The Spiders From Mars), či Rory Gallagher, no nakoniec na Blackmoreovoe miesto prišiel gitarista Tommy Bolin, ktorý pochádzal z amerického stredozápadu. Existujú najmenej dve verzie príbehu o Bolinovom nábore: Coverdale tvrdí, že on bol tým, kto navrhol Bolina vyskúšať. „Vošiel. Bol, tenký ako hrable, vlasy mal sfarbené do zelena, žltej a modrej farby s perím. Vedľa neho sa krčilo úžasné havajské dievča v háčkovaných šatách, pod ktorými nemalo na sebe nič. Tommy si zapojil gitaru do štyroch 100-wattových Marshallov. a práca bola jeho." Ale v rozhovore publikovanom "Melody Maker" z júna 1975 Bolin tvrdil, že prišiel na konkurz na Blackmoreho odporúčanie. 
Bolin bol členom mnohých kapiel z konca 60-tych rokov: Denny &amp; The Triumphs, American Standard a v roku 1974 pôsobil v undergroundovej kapele Zephyr, ktorá vydala tri albumy v rokoch 1969 až 1972. Potom z ničoho nič nahradil gitaristu Joea Walsha v kapele James Gang. V Amerike sa takáto zmena považovala za porovnateľné riziko s odvahou nahradiť post gitaristu v kapele Deep Purple. S kapelou James Gang Bolin nahral dva albumy: "Bang" (1973) a "Miami" (1974). Ešte významnejším podnetom pre voľbu Bolina bola referencia, že sa Bolin v roku 1973 podieľal na nahrávaní albumu "Spectrum" z roku 1973 od džez-rockového hudobníka Billyho Cobhama. Na tomto albume jeho hru počul David Coverdale, ktorý ho aj kapele odporučil. Hral tiež s hudobníkmi ako bol Dr. John, Albert King, Alphonse Mouzon, či s kapelami Good Rats a Moxy. V období keď bol prijatý za člena kapely Deep Purple, Bolin pracoval na svojom sólovom albume "Teaser".
Výsledkom spolupráce novej zostavy kapely bez Blackmorea, nazvanej aj Deep Purple Mark IV, bol v roku 1975 album "Come Taste the Band". Na tomto albume sú niektoré skladby, na ktorých sa podieľal aj Tommy Bolin: napr. „Dealer“ a „Getting Tighter“, „Oved to G“, no najznámejšou nahrávkou albumu je pieseň „You Keep on Moving“. Napriek rozpačitým recenziám a stredne úspešným predajom (19. miesto v Spojenom kráľovstve a 43. miesto v USA) zbierka jeho skladieb znovu oživila kapelu a priniesla do ich hardrockového zvuku nový extrémny funk. Je v ňom silne cítiť rozhodujúci Bolinov vplyv a s podporou Hughesa s Coverdaleom tento nový gitarista kapely Deep Purple skomponoval veľkú časť materiálu ktorý bol na albume vydaný. 
Napriek Bolinovmu talentu začali vychádzať na povrch jeho osobné problémy s tvrdými drogami. Počas turné "Come Taste the Band" mnohí fanúšikovia otvorene vypískali jeho neschopnosť hrať sóla na porovnateľnej úrovni s Ritchie Blackmoreom., pričom bolo zjavné, že Bolinovi fyzicky bráni jeho závislosť. V tom čase, ako po rokoch priznal v rozhovoroch Hughes, Bolin trpel závislosťou na kokaíne. Dochádzalo u neho k výpadkom, ktoré mali fatálny dopad na prezentáciu kapely hlavne počas koncertných vystúpení. Počas nahrávaní koncertného albumu "Last Concert in Japan", ktorým chcel ich hudobný vydavateľ nadviazať na úspech albumu "Made in Japan". Bolin strácal pod vplyvom drôg koncentráciu, rozchádzal sa v koncepte a na vystúpeniach sa stávalo, že spoločná hra kapely s gitaristom pod vplyvom drôg vyústila do hudobného chaosu. Bolin býval na pódiu labilný a neprofesionálny. Celé to vyvrcholilo na koncerte v Liverpool Empire, kedy Bolin nedokázal držať s kapelou tempo a po tom ako sa publikum začalo dovolávať Blackmorea stuhol a so slzami v očiach z pódia odišiel. Ich oficiálny rozchod bol nakoniec zverejnený v júli 1976, pričom vtedajší manažér, Rob Cooksey, vydal vyhlásenie: „Skupina spolu ako Deep Purple už nebude nahrávať a ani vystupovať“. 
Bolin potom pokračoval v nahrávaní svojho druhého sólového albumu "Private Eyes". Dňa 4. decembra 1976, po vystúpení v Miami na podporu Jeffa Becka, bol Bolin jeho priateľkou a kolegami z kapely nájdený v bezvedomí. Nakoľko ho nedokázali zobudiť, urýchlene zavolali záchranárov, no bolo už neskoro. Oficiálnou príčinou jeho smrti bola viacnásobná intoxikácia drogami. Bolin mal vtedy 25 rokov.
Rozpad kapely (1976–1984).
Po rozpade kapely Deep Purple mala väčšina jej členov značný úspech v množstve ďalších skupín, či vlastných sólových projektov. Jon Lord v tomto období pracoval na projekte nahrávania skladby pre štvorčlennú rockovú kapelu a Maďarský symfonický orchester. Po skončení nahrávania sa spojil s Tonym Ashtonom a založil zoskupenie Paice, Ashton &amp; Lord. 
Glen Hughes sa vrátil do kapely Trapeze. Skupinu Rainbow, založil a hral v nej medzi rokmi 1975 – 1984, Ritchie Blackmore a od roku 1979 sa k nemu pripojil aj Roger Glover. Skupinu Whitesnake, ktorá účinkuje od roku 1978 po súčasnosť, založil David Coverdale. Jon Lord bol vo Whitesnake do roku 1984 a Ian Paice v rokoch 1979 až 1982. 
Ďalšia kapela, ktorá mala názov po svojom frontmanovi, Gillan, pôsobila v rokoch 1978–1982. Ian Gillan sa tiež od konca roku 1982 do začiatku roku 1984 pripojil ako spevák a nahral jeden štúdiový album s kapelou Black Sabbath. Neskôr v 80. rokoch bol nakrátko v Black Sabbath aj Glenn Hughes. 
Aj keď kapela Deep Purple neexistovala, mala v sebe určitý mystický status, koncom 70. a začiatkom 80. rokov jej vychádzali reedície ich albumov, rôzne fanúšikmi zostavené kompilácie a koncertné albumy. To podnietilo množstvo promotérskych pokusov prinútiť kapelu k jej obnoveniu, najmä po oživení hardrockového hudobného trhu koncom 70. a začiatkom 80. rokov. V roku 1980 sa objavila aj koncertná verzia kapely s Rodom Evansom, ktorý na konci roku 1973 opustil Captain Beyond. Bol jediným jej členom ktorý kedy bol v Deep Purple. Všetko nakoniec vyústilo úspešným súdnym konaním zo strany legitímnych členov Deep Purple. Za neoprávnené používanie mena bolo súdom Evansovi nariadené zaplatiť škodu vo výške 672 000 USD.
Mark II: znovuobnovenie (1984–1989), albumy "Perfect Strangers" a "The House of Blue Light".
V apríli 1984, osem rokov po zániku Deep Purple, došlo k úplnému (a aj legálnemu) opätovnému stretnutiu v „klasickej“ zostave, Mark II z rokov 1969 – 1973: Jon Lord, Ian Paice, Ritchie Blackmore, Ian Gillan. a Roger Glover. Reformovaná kapela podpísala celosvetovú zmluvu s vydavateľstvom PolyGram, pričom v USA albumy vydávala značka Mercury Records, v Spojenom kráľovstve a v ostatných krajinách to bol a Polydor Records. 
Nový spoločný album tejto zostavy, "Perfect Strangers", bol nahraný vo Vermonte a vyyšiel v októbri 1984. Album bol komerčne úspešný, v Spojenom kráľovstve bol na 5. mieste v rebríčku UK Albums Chart a v americkom "Billboard" 200 bol dvanásty. Album obsahoval single a nové koncertné stálice, skladby „Knockin' At Your Back Door“ a „Perfect Strangers“. "Perfect Strangers" sa stal druhým albumom Deep Purple, ktorý získal platinu v USA. Prvým bol "Machine Head". V roku 1986 by v USA splnil kritériá pre platinovú certifikáciu album "Made in Japan" a v tom istom roku sa stal album "Machine Head" dvojnásobne platinový.
Po albume nasledovalo reunion turné, ktoré začalo v Austrálii a prešlo sa naprieč svetom do Severnej Ameriky a potom do nasledujúceho leta prešlo do Európy. Finančne bolo turné tiež mimoriadne úspešné. V USA toto turné v roku 1985 prekonalo všetkých ostatných umelcov okrem Brucea Springsteena. Po návrate domov v Spojenom kráľovstve sa skupina v júni 1985 stala hlavným účinkujúcim festivalu Knebworth Fayre, kde počas prívalového dažďa hrali pred 80-tisíc fanúšikmi, ktorí sa brodili v 15-centimetrovom bahne.
Po "Perfect Strangers" Deep Purple Mark II vydali v roku 1987 ďalší album nazvaný "The House of Blue Light", po ktorom nasledovalo ďalšie podporné svetové koncertné turné, ktoré bolo prerušené potom, ako si Blackmore na pódiu zlomil prst. Stalo sa mu to keď sa snažil chytiť gitaru, ktorú počas hrania vyhodil do vzduchu. V roku 1988 vyšiel nový koncertný album "Nobody's Perfect", ktorý bol zložený z niekoľkých nahrávok z koncertov tohto turné. Vo Veľkej Británii bola zostavou Mark II na oslavu dvadsiateho výročia Deep Purple v roku 1988 vydaná aj nová verzia skladby „Hush“.
Mark V (1989–1992): album "Slaves and Masters".
V roku 1989 bol z kapely vyhodený Ian Gillan. Bolo to potom, ako sa opäť sa zhoršili jeho vzťahy s Blackmoreom. Názorovo sa rozchádzali aj v tom, ako si predstavujú hudobné smerovanie kapely. Pôvodne mal Gillana v kapele nahradiť frontman skupiny Survivor, Jimi Jamison. Po dvoch týždňoch rokovaní s kapelou však Jamison oznámil, že sa k Deep Purple pripojiť nemôže. Dôvodom boli komplikácie s jeho nahrávacou spoločnosťou Scotti Brothers Records. Nakoniec, po konkurze niekoľkých vychytených kandidátov, ako napríklad Briana Howea (White Spirit, Ted Nugent, Bad Company), Douga Pinnicka (King's X), Austrálčanov Jimmyho Barnesa (Cold Chisel) a Johna Farnhama (Little River Band), Terryho Brocka (Strangeways, Giant) a Normana "Kala" Swana (Tytan, Lion, Bad Moon Rising) sa kapela zhodla na Joeovi Lynn Turnerovi, ktorý bol predtým spolu s Blackmoreom a s Gloverom členom kapely Rainbow. 
Táto zostava, označená ako Mark V, spolu nahrala len jeden album, "Slaves and Masters" (1990), a väčšinu roka 1991 absolvovala svetové koncertné turné. Album dosiahol mierny úspech, dostal sa na 45. miesto v Spojenom kráľovstve a na 87. miesto v americkom rebríčku časopisu "Billboard". Niektorí fanúšikovia a kritici mali pocit, že hudba zostavy Mark V bola štýlovo bližšie k skupine Rainbow ako k Deep Purple.
Druhé spojenie Mark II (1992–1993) a zostava Mark VI (1993–1994): album "The Battle Rages On...".
Po dokončení turné sa skupina pustila do práce na ďalšom albume. Na začiatku nahrávania bol Turner nútený odísť. V roku 1993 bolo 25. výročie založenia kapely Deep Purple. Hlavne z tohto dôvodu Lord, Paice a Glover, ako aj nahrávacia spoločnosť, chceli aby bola pri oslave tohoto jubilea zostava Mark II, v ktorej účinkoval Ian Gillan. Hoci Blackmore uprednostňoval Turnera, napokon ustúpil po tom, čo požiadal a nakoniec aj dostal na svoj bankový účet 250 000 dolárov. V roku 1993 Deep Purple Mark II dokončili a vydali na hudobný trh svoj ďalší, dosť výstižne nazvaný album, "The Battle Rages On..."("Bitka zúri ďalej..."). 
Blackmore aj naďalej s rozhodnutím o spojení zostavy Mark II nesúhlasil. Vytváralo to medzi ním a zvyškom kapely, no najmä Gillanom, zvýšené napätie. Medzi spormi najviac vynikalo, že Gillan prerobil väčšinu z materiálu, ktorý bol s Turnerom pre nový album už napísaný. Blackmore mal pocit, že Gillanove prepisy pôvodných verzií boli na úkor ich melodickosti. Kapela začala svoje európske turné, ktoré vyšlo v roku 1994 na koncertnom albume "Come Hell or High Water". Z turné bolo s rovnakým názvom zverejnené aj koncertné domáce video, z vystúpenia v Birminghame v Anglicku, na ktorom bolo vidieť veľmi nespokojného Blackmorea, ktorý veľa gitarových partov nepredviedol a v jednom momente z neznámych príčin hodil na kameramana pohár vody. Kompletná show bola nakoniec vydaná v roku 2006 ako "Live at the NEC". Táto snímka bola rýchlo stiahnutá po tom, čo sa Gillan verejne ohradil, nakoľko mal pocit, že skupinu neukazuje v tom najlepšom svetle. Komentoval to slovami:„Bol to jeden z najhorších bodov môjho života, vlastne životov nás všetkých." 
Blackmore opustil kapelu Deep Purple druhý a už poslednýkrát po koncerte, ktorý sa konal v novembri 1993 vo fínskom hlavnom meste Helsinky. Pre uskutočnenie nasledovných plánovaných vystúpení v Japonsku bol po Blackomreovom odchode kapelou najatý gitarista Joe Satriani, ktorý v decembri v roku 1994 s kapelou zostal aj na ich európskom letnom turné. Dostal vtedy od skupiny návrh, aby sa k nim pripojil natrvalo. Aj keď sa Satriani vyjadril, že mu kapela hudobne perfektne sadla, nakoniec mu jeho záväzky vyplývajúce zo zmluvy s Epic Records v jej prijatí zabránili. 
Ako Satrianiho nástupcu skupina potom v auguste 1994 jednohlasne vybrala bývalého gitaristu kapiel Dixie Dregs/Kansas, Američana Steva Morseho.
Zostava Mark VII (1994–2002): "Purpendicular" a "Abandon".
Morseov príchod kapelu kreatívne oživil a v roku 1996 vydali nový album s názvom "Purpendicular", na ktorom siedma verzia zostavy kapely Deep Purple predvádza širokú škálu hudobných štýlov. V polovici 90. rokov sa na hudobnej scéne presadzoval žáner post-grunge a tak ani nebolo prekvapením, že tento projekt v americkom rebríčku Billboard 200 tentoraz výrazne neuspel. V roku 1997 vyšiel skupine nový koncertný album "Live at The Olympia '96". S prerobeným zoznamom skladieb sa Deep Purple počas zvyšku 90. rokov vybrala na koncertné turné, ktoré pre publikum táto kapela, ako osvedčená hudobná stálica, odohrala s komerčným úspechom. V roku 1998 Deep Purple vydali svoj druhý, už tvrdšie znejúci album "Abandon" a pokračovali v koncertoch. 
V roku 1999 Jon Lord s pomocou holandského muzikológa a hudobného skladateľa, Marca de Goeija, nanovo vytvoril pôvodne stratenú partitúru diela "Concerto for Group and Orchestra". V septembri 1999 kompozíciu opäť uviedli v Royal Albert Hall, tentoraz ju pod taktovkou Paula Manna odohral Londýnsky symfonický orchester. Súčasťou koncertu boli aj piesne zo sólovej kariéry každého člena, ako aj krátky set skladieb skupiny Deep Purple. Z tejto akcie potom vyšiel v roku 2000 album "In Concert with The London Symphony Orchestra". 
V roku 2001 bol vydaný box set "The Soundboard Series", ktorý obsahoval koncerty z Austrálskeho turné v roku 2001 a dva koncerty z Tokia v Japonsku. 
Veľkú časť nasledujúcich rokov strávila skupina Deep Purple na turné. Pokračovali takto až do roku 2002, kedy zakladajúci člen Jon Lord, ktorý bol fakticky spolu s Paicem jediným členom vo všetkých verziách kapely, oznámil že sa s kapelou v dobrom rozchádza, aby sa mohol venovať osobným projektom (najmä práci s hudobnými orchestrami). Svoj Hammond organ Jon Lord prenechal svojmu náhradníkovi, rockovému klávesovému veteránovi Donovi Aireymu, ktorý predtým, ešte v roku 2001, pomohol raz kapele Deep Purple, keď mal Jon Lord zranené koleno. Airey predtým v rokoch 1979 až 1982 účinkoval s Gloverom v skupine Rainbow. Okrem toho mal Airey za sebou spoluprácu v kapelách ako sú Black Sabbath, či Whitesnake, ale hral aj s Ozzym Osbourneom.
Mark VIII (2002–2022): "Bananas", "Rapture of the Deep", "Now What?!", "Infinite", "Whoosh!" a "Turning to Crime".
V roku 2003 teraz už ôsma verzia kapely Deep Purple vydala prvý spoločný album "Bananas". Po tomto prvom albume po piatich rokoch sa vybrali na jeho podporné koncertné turné. V tom čas hudobné vydavateľstvo EMI Records s nimi odmietlo predĺžiť zmluvu. Dôvodom mohla byť nesplnená očakávaná úroveň predaja hudobných nosičov. V reále album "In Concert with The London Symphony Orchestra" mal vyšší predaj, než "Bananas". 
V júli v roku 2005 Deep Purple vystúpili na koncerte Live 8 v Park Place (Barrie, Ontario) a v októbri toho istého roku im vyšiel ďalší štúdiový album "Rapture of the Deep", po ktorom nasledovalo Rapture of the Deep Tour. Albumy "Bananas" aj "Rapture of the Deep" produkoval Michael Bradford. V roku 2009 Ian Gillan povedal, že „Predaj nahrávok síce neustále klesá, no ľudia sú ochotní veľa platiť za lístky na koncert." Okrem toho Gillan uviedol: „Nemyslím si, že šťastie prichádza s peniazmi."
Deep Purple v roku 2011 absolvovali koncertné turné po 48 krajinách. Na turné Songs That Built Rock Tour využívali 38-členný orchester a mali koncert aj v londýnskej O2 Aréne. Až do mája 2011 sa členovia kapely nevedeli zhodnúť na tom, či urobiť nový štúdiový album. Mali pocit, že by sa to už asi naozaj neoplatilo. Roger Glover mal ale názor, že Deep Purple by nový štúdiový album urobiť mali „aj keď ich to bude stáť peniaze“. 
Začiatkom roku 2011 David Coverdale a Glenn Hughes v programe na TV stanici VH1 povedali, že by Deep Purple Mark III radi spojili pri niektorej správnej príležitosti, akou by mohol byť napríklad niektorý benefičný koncert. 
Moray McMillin, ktorý bol hlavným zvukovým inžinierom počas deviatich rokov turné vtedajšej kapely, zomrel vo veku 57 rokov v septembri 2011.. Po mnohých európskych stretnutiach na ktorý skúšali skladať nové piesne, sa členovia Deep Purple rozhodli, že budú do leta 2012 nahrávať, a oznámli, že svoj nový štúdiový album vydajú v roku 2013. Steve Morse oznámil francúzskemu magazínu "Rock Hard", že nový štúdiový album bude produkovať Bob Ezrin.
Dňa 16. júla 2012 zomrel v Londýne vo veku 71 rokov spoluzakladajúci člen skupiny a ich bývalý hráč na klávesové nástroje, Jon Lord. V decembri 2012 Roger Glover uviedol, že skupina dokončila práce na 14 skladbách pre nový štúdiový album, pričom 11 alebo 12 z nich má byť na albume, ktorý vyjde v roku 2013.. Dňa 26. februára 2013 bol oznámený názov devätnásteho štúdiového albumu kapely, "Now What?!". Album bol nahraný a zmixovaný v Nashville, Tennessee a vyšiel dňa 26. apríla 2013. Je na ňom aj skladba „Vincent Price“, pomenovaná po hororovom hercovi, ktorý v minulosti spolupracoval aj s Gillanom a s Gloverom.
Dňa 25. novembra 2016 skupina Deep Purple ohlásila "Infinite", názov svojho nového, dvadsiateho štúdiového albumu, ktorý vyšiel dňa 7. apríla 2017. Na podporu albumu Deep Purple začali dňa 13. mája 2017 v Bukurešti v Rumunsku svoje The Long Goodbye Tour. V čase ohlásenia turné v decembri 2016 Ian Paice pre web Heavyworlds povedal, že to „môže byť posledné veľké turné“. Turné opísal ako dlhé a povedal: „Neurobili sme si žiadne náročné, plány na rýchle striedanie vystúpení, lebo je zrejmé, že nemôžete ísť na turné v takom tempe, ako keď ste mali 21 rokov. Je to čoraz ťažšie. Ľudia majú v živote iné veci, ktoré si vyžadujú čas, ale nikdy nehovor nikdy." Dňa 3. februára 2017 vydali Deep Purple video verziu piesne „Time for Bedlam“, prvej skladby z nového albumu a prvú novú skladbu Deep Purple za takmer štyri roky..
Dňa 29. februára 2020 bola online vydaná nová skladba „Throw My Bones“ pre nový album "Whoosh!" , ktorému bolo naplánované vydanie na jún toho istého roku. Vydanie plnohodnotného albumu bolo z dôvodu pandémie COVID-19 potom preložené na 7. augusta 2020. Recenzia v britskom hudobnom týždenníku "NME" uviedla, že album neznel ako súčasná hudba roku 2020, ale dodala, že „je to dobrá vec“. Gillan v rozhovore 4. augusta 2020 potvrdil, že on a ani ostatní členovia Deep Purple odísť do dôchodku aktuálne neplánujú. Dňa 6. októbra 2021 to kapela ja prakticky potvrdila, tým že oznámila plánované vydanie svojho nového albumu s nahrávkami rôznych coververzií, ktorý má názov "Turning to Crime", ktorý napokon vyšiel 26. novembra 2021.
Mark IX (2022–súčasnosť): "=1".
V marci 2022 Steve Morse oznámil, že si po tom, čo jeho manželke diagnostikovali rakovinu musí dať od kapely pauzu. Skupina, ktorá sa len krátko predtým vrátila ku koncertným vystúpeniam, pokračovala v turné so Simonom McBrideom, ktorý predtým účinkoval v kapele Sweet Savage. Simon spočiatku len zastupoval Morseho, ktorý v tom momente oficiálne členom kapely naďalej zostával. Dňa 23. júla 2022 bola zverejnená správa, že Morse s hraním natrvalo končí, lebo sa chce sústrediť na starostlivosť o svoju manželku bojujúcu s rakovinou. Neskôr v septembri sa McBride stal oficiálnym členom kapely Deep Purple.
V júni 2022 Gillan oznámil, že skupina po skončení turné "Whoosh!" plánuje pracovať na svojom dvadsiatom treťom štúdiovom albume. Na deň 19. marca 2024 bolo naplánované turné, ktoré dostalo názov "=1 More Time". V Európe je špeciálnym hosťom tohto turné kapela Jefferson Starship, na britskej časti je hosťom kapela Reef. Premiéra nového štúdiového albumu, ktorý je dvadsiaty tretí a prvý s McBrideom, bola vtedy určená na leto 2024. Dňa 24. apríla 2024 bol zverejnený jeho názov "=1" a dátum vydania bol upresnený na 19. júl 2024. Je to piaty album Deep Purple, ktorý produkoval Bob Ezrin. Pilotný singel tohto albumu, „Portable Door“, vyšiel dňa 30. apríla 2024.
Odkaz kapely a jej vplyvy.
Deep Purple sú spolu s kapelami Led Zeppelin a Black Sabbath oficiálne uvádzaní ako priekopníci hard rockového a heavy metalového hudobného žánru. BBC uvádza, že tvoria „nesvätú trojicu“ britského hard rocku a heavy metalu počas zlatého veku týchto žánru v období 70. rokov. Skupina je citovaná, že ovplyvnila množstvo rockových a metalových kapiel, vrátane takých ako sú Metallica, Judas Priest, Queen, Aerosmith, Van Halen, Alice in Chains, Pantera, Bon Jovi, Europe, Rush, Motörhead a mnoho kapiel novej vlny britských heavymetalových kapiel ako napr. Iron Maiden, či Def Leppard.. 
Basgitarista a hlavný skladateľ Iron Maiden, Steve Harris, uvádza, že „tvrdý zvuk“ jeho kapely bol inšpirovaný skladbami kapiel „Black Sabbath a Deep Purple s trochou Led Zeppelinu“. Podľa slov Joe Elliota, speváka z kapely Def Leppard v roku 1971 boli dôležité len tri kapely: Led Zeppelin, Black Sabbath a Deep Purple. Zakladateľ kapely Van Halen, Eddie Van Halen, označil gitarový ríf v skladbe „Burn“ za jeden zo svojich najobľúbenejších. Gitarista skupiny Queen, Brian May, nazval Ritchieho Blackmora za „priekopníka a technicky neuveriteľného – nepredvídateľného vo všetkých možných smeroch...nikdy ste nevedeli, čo bude, keď ste sa išli pozrieť na kocert Párplov“. Bubeník Metallicy, Lars Ulrich, hovorí: „Keď som mal deväť rokov, u mňa to bolo všetko iba o Deep Purple. Môj najobľúbenejším [albumom] je stále "Made in Japan"." Album "Stormbringer" z roku 1974 bol prvou nahrávkou, ktorú vlastnil Till Lindemann, spevák nemeckej Neue Deutsche Härte kapely Rammstein.
Hoci je hudba Deep Purple stabilne kategorizovaná do hard rocku a heavy metalu, často obsahovala prvky progresívneho a blues rocku. Toto vyprovokovalo kanadského novinára Martina Popoffa, aby raz nazval kapelu „referenčným bodom žánru v metale bez kategorizácie“.
V roku 2000 boli Deep Purple v programe televízie VH1 umiestnení na 22. mieste zoznamu „Stovky najväčších umelcov hard rocku“. Na udeľovaní cien World Music Awards z roku 2008 kapela získala cenu Legend Award. V roku 2011 na "Classic Rock" Awards 2011 v Londýne získal Deep Purple ocenenie Innovator Award. Čitateľská anketa časopisu "Rolling Stone" v roku 2012 označila album "Made in Japan" za šiesty najlepší koncertný album všetkých čias. 
V rámci osláv 40. výročia albumu "Machine Head" (1972) bol v roku 2012 vydaný album . Túto poctu originálnemu albumu nahrali hudobníci a kapely, ako sú Iron Maiden, Metallica, Steve Vai, Carlos Santana, The Flaming Lips, Black Label Society, vokalista skupiny Papa Roach, Jacoby Shaddix, Chickenfoot (bývalí členovia skupiny Van Halen: Sammy Hagar a Michael Anthony, gitarista Joe Satriani a Chad Smith z Red Hot Chili Peppers) a superskupina Kings of Chaos (spevák Def Leppard Joe Elliott, Steve Stevens a bývalí členovia Guns N' Roses Duff McKagan a Matt Sorum).
V roku 2007 boli Deep Purple jedným z hlavných umelcov vo štvrtej epizóde série BBC/VH1 "Seven Ages of Rock" – epizóde, ktorá sa zamerala na heavy metal. V máji 2019 skupina od Britskej akadémie skladateľov a autorov získala cenu Ivor Novello Award za medzinárodný úspech.
Rokenrolová sieň slávy.
Skupina Deep Purple bola nominovaná do Rokenrolovej siene slávy dvakrát, v rokoch 2012 a 2013, no napriek tomu, že sa umiestnili na druhom mieste v hlasovaní verejnost a získali od fanúšikov viac, ako pol milióna hlasov, výbor Rokenrolo siene ich nakoniec neuviedoll. Nad neuvedenie sa pozastavovali osobnosti, ako Gene Simmons (skupina Kiss), či Geddy Lee (Rush), Steve Lukather ( Toto), Slash (Guns N' Roses, Velvet Revolver), James Hetfield, Lars Ulrich a Kirk Hammett (Metallica), či Chris Jericho (Fozzy). 
Až v októbri roku 2015 potom, ako skupinu Deep Purple umiestnili na vrchol zoznamu v aprílovej ankete o hudobníkoch, ktorí by mali byť uvedení do Siene slávy v roku 2016 čitatelia časopisu "Rolling Stone", bola kapela nominovaná tretíkrát. V decembri 2015 bola kapela vyhlásená za členov Siene slávy pre rok 2016, pričom sa v tejto správe uvádzalo: „Nezačlenenie skupiny Deep Purple do siene je priepastná diera, ktorá sa teraz musí zaplniť“ s dodatkom, že spolu s ďalšími predstaviteľmi, ktorými sú kapely Led Zeppelin a Black Sabbath, skupina Deep Purple tvorí „Svätú trojicu hardrockových a metalových kapiel.“ 
Kapela bola napokon oficiálne uvedená dňa 8. apríla 2016. Sieň slávy oznámila, že ako uvedení členovia boli zaradení: Ian Paice, Jon Lord, Ritchie Blackmore, Roger Glover, Ian Gillan, Rod Evans, David Coverdale a Glenn Hughes. Uvedení neboli: Nick Simper, Tommy Bolin, Joe Lynn Turner, Joe Satriani, Steve Morse a Don Airey. Zo siedmich žijúcich menovaných členov sa uvedenia zúčastnilo päť: nezúčastnil sa Blackmore, neprišiel ani Evans, ktorý pred viac ako tromi desaťročiami z hudobnej scény zmizol. Keďže Lord zomrel v roku 2012, ocenenie v jeho mene prevzala jeho manželka Vickie.