burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Preklúzia

Preklúzia, ako právny inštitút, je zánik práva neuplatnením v zákonom stanovenom čase, ktorý nastáva len v zákonom stanovených prípadoch. Na preklúziu prihliada súd ex offo (teda aj bez námietky) a plnenie prekludovaného nároku zakladá bezdôvodné obohatenie.
Príklad.
"§ 436 Občianskeho zákonníka"
"Právo na náhradu škody sa musí uplatniť u prevádzateľa bez zbytočného odkladu. Právo zanikne, ak sa neuplatnilo najneskôr pätnásteho dňa po dni, keď sa poškodený o škode dozvedel."
Vysvetlenie.
Ak sa osoba, ktorej bola spôsobená škoda, dozvedela o škode 1. januára 2006, ale žalobu podala 12. februára 2006, prekluzívna lehota už uplynula a súd takúto žalobu zamietne.
Premlčanie

Premlčanie, ako právny inštitút, je následok kvalifikovaného uplynutia času, ktoré spôsobuje zánik súdnej vymáhateľnosti práva, z ktorého sa stáva tzv. naturálna obligácia. Na premlčanie súd prihliada len na námietku protistrany. To znamená že aj premlčané právo je možné súdne vymôcť, ak sa protistrana premlčania nedovolá, a takéto plnenie nie je bezdôvodným obohatením. Pokiaľ nie je v konkrétnych prípadoch ustanovené inak, premlčacia doba v občianskom práve je 3 roky a v obchodnom práve 4 roky, pričom je treba rozlišovať aj medzi objektívnou a subjektívnou lehotou.
Príklad.
"§ 106 Občianskeho zákonníka"
"(1) Právo na náhradu škody sa premlčí za dva roky odo dňa, keď sa poškodený dozvie o škode a o tom, kto za ňu zodpovedá."
"(2) Najneskoršie sa právo na náhradu škody premlčí za tri roky, a ak ide o škodu spôsobenú úmyselne, za desať rokov odo dňa, keď došlo k udalosti, z ktorej škoda vznikla; to neplatí, ak ide o škodu na zdraví."
Lehoty.
V odseku 1 sa plynutie času viaže na subjektívnu udalosť – keď sa poškodený dozvie o škode – v tomto prípade ide o subjektívny lehotu. V odseku 2 je to naopak – vznik škody je objektívna udalosť, ktorá nastala nezávisle od poškodeného.
Vysvetlenie.
Ak sa teda poškodený dozvie o (neúmyselnej) škode napr. až po 5 rokoch, objektívna premlčacia lehota už uplynula. Aj napriek tomu sa však poškodený môže obrátiť na súd so žalobou a ak protistrana (ten, kto škodu spôsobil) nepodá námietku premlčania, súd žalobu uzná a rozhodne o náhrade škody. Ak však protistrana námietku podá, súd ju musí uznať a žalobu zamietne.
Podstatou premlčania je, že slúži ako jeden z občianskoprávnych inštitútov (popri preklúzii a vydržania), pod ktorým sa rozumie kvalifikované uplynutie času, v dôsledku ktorého nárok možno odvrátiť dovolaním sa premlčania.
Právne účinky premlčania nastávajú, ak sú splnené tieto podmienky:
Je výlučne na úvahe a dispozícii dlžníka, či sa premlčania dovolá
Účel premlčania:
Premlčanie a preklúzia.
Spoločné znaky:
Rozdielne znaky:
Právne následky, ak veriteľ uplatní právo po uplynutí ustanovenej doby:
Sergej Vasilievič Rachmaninov

Sergej Vasilievič Rachmaninov, (* 1. apríl 1873, Semionovo – † 28. marec 1943, Beverly Hills) bol ruský skladateľ neskorého romantizmu a klavírny virtuóz, ktorý strávil mnoho rokov v USA. Vytvoril vlastný hudobný štýl, komponoval symfónie, práce pre klavír a orchester, sonáty, zborové diela a diela pre sólový klavír s nezabudnuteľnou hudbou a najpôsobivejšími hudobnými myšlienkami.
Slávu dosiahol nielen ako skladateľ, ale aj ako dirigent a klavírny virtuóz, ktorý predvádzal vlastné diela. Po emigrácii z Ruska do USA sa cítil takmer neschopný komponovať. Roky bol v Sovietskom zväze zákaz jeho hudby. V Amerike bola jeho hudba presadzovaná Filadelfským orchestrom pod vedením Eugena Ormandyho.
Mal veľmi veľké ruky, ktoré mu umožňovali hrať nezvyčajne široké akordy. Jeho slabosť pre rýchle autá spôsobovala, že príležitostne prekračoval dovolené rýchlosti.
Rachmaninov považoval za svoje najlepšie diela Zvony a Večerné bohoslužby.
Diela.
Orchestrálna tvorba
Komorná tvorba
Klavírna tvorba
Vokálna tvorba 
Lakomý rytier, op. 24, 1904;
Hudobné ukážky
Citáty.
"Pozerám sa na moje skoršie práce a vidím ako veľa je tam nadbytočného. Aj v tejto sonáte sa veľa hlasov vyskytuje súčasne a je príliš dlhá. Chopinova sonáta trvá 19 minút a všetko bolo povedané."
Rachmaninov o jeho 2. klavírnej sonáte s muzikológom Alfredom Swanom
Zdroj:BBC
Prosauropody

Prosauropody alebo prosauropódy (lat. "Prosauropoda") bola skupina bylinožravých dinosaurov. Zástupcovia Prosauropoda sa vyznačovali veľkými rozmermi, dlhým krkom, relatívne malou hlavou a často veľkými pazúrmi predných končatín. Vyskytovali sa koncom triasu a začiatkom jury po celom svete.
Vývoj.
Prosauropody vznikli z niektorého primitívneho zástupcu Sauropodomorpha, podobného rodom Thecodontosaurus a Saturnalia. Už koncom triasu predstavovali, spolu so sesterskou skupinou Sauropoda, najväčšie suchozemské stavovce. Za úspech na úkor iných v rovnakom čase rozšírených vďačili ekonomicky výhodnej telesnej stavbe tela (vzpriamené končatiny, ktoré netrčali do strán, boli energeticky výhodné, dovoľovali rýchlejší pohyb a umožnili dorastať do väčších veľkostí) a univerzálnosti v rámci zháňania potravy. Vďaka veľkej telesnej veľkosti a dlhému krku totiž dosiahli do výšok, kam žiadne iné zvieratá nedočiahli, kým veľkými pazúrmi predných končatín mohli vyhrabávať podzemné časti rastlín. 
Začiatkom jury už neexistovali veľké krokodílom a cicavcom príbuzné plazy, s ktorými prosauropody nažívali v triase. Prosauropody a sauropody boli tak bezkonkurenčne dominantné bylinožravce na planéte. Z neznámych príčin však však prosauropody neprežili koniec spodnej jury. Ich miesto vyplnili stále väčšie sauropody. 
Systematika.
Prosauropoda tvorí spolu s infraradom Sauropoda podrad dinosaurov zvaný Sauropodomorpha.
Za prosauropody boli pôvodne považované všetky triasové sauropodomorfy. Neskoršie výskumy však situáciu zmenili. Primitívne formy ako rod "Thecodontosaurus" či rod "Saturnalia" tak ostali pred bránami tak taxónu Prosauropoda, ako aj sesterského taxónu Sauropoda , kým iné formy boli preradené do Sauropoda v širšom zmysle (napr. rod "Melanorosaurus"). Taxón Prosauropoda je tak momentálne tvorený niekoľko blízko príbuznými alebo bližšie nezaradenými rodmi a z čeľadí v ňom zostali približne len čeľade Plateosauridae (napr. rod "Plateosaurus") a Massospondylidae (napr. rod "Massospondylus").
Huculi

Huculi alebo staršie Huculovia (po ukrajinsky: гуцули, jedn.č. гуцул) sú etnická skupina Ukrajincov alebo Rusínov žijúcich v horách v juhozápadnej Ukrajine v povodí Čiernej a Bielej Tisy. Pre tých, ktorí neuznávajú existenciu Rusínov (na Ukrajine) ide o etnickú skupinu Ukrajincov. Samotní Huculi sa v súčasnosti - tak ako ostatní Rusíni - identifikujú rôzne (Rusíni, Ukrajinci, Huculi).
Huculi sa usídlili v Karpatoch, v oblasti pri rumunských hraniciach (Ivano-Frankivská, Černovická a Zakarpatská oblasť Ukrajiny, rumunská Bukovina a Maramureš). 
V súčasnosti sa väčšina Huculov hlási k ukrajinskej národnosti a to z toho dôvodu, že Kyjev, na rozdiel od Bratislavy, dodnes neuznal rusínsku národnosť a snahy o jej etablovanie odsudzuje ako tzv. rusínsky separatizmus. Huculi sú prevažne gréckokatolíci. 
Oddávna sa venujú chovu dobytka, oviec, lesníctvu, drevorubačstvu, a taktiež ručným prácam ako napr.: rezbárstvu, opracúvaniu mosadze, výrobe keramiky, zdobeniu vajíčok a tkaniu kobercov. Celkový počet Huculov sa v súčasnosti odhaduje na 300 tisíc.
Sumerská astronómia

O astronomických poznatkoch Sumerov je pomerne málo správ. Vieme, že pred viac ako 5000 rokmi pomenovali už niektoré súhvezdia zvieratníka (napr. Škorpión), ich mená sa používajú dodnes, a skatalogizovali najjasnejšie hviezdy. Všimli si, že sa cez ne premieta pohyb Slnka, planét a Mesiaca po oblohe.
Každá planéta (dokonca Slnko aj Mesiac) pre nich predstavovala boha alebo bohyňu. Od Sumerov prevzali túto mytológiu aj iné národy. Slnko bolo bohom slnka a v Sumeri sa nazývalo "Utu". Merkúr bol bohom vedomostí a komunikácie nazvaný "Enki", Venuša bohyňou lásky "Inanna", Zem bola bohyňou zeme a Sumeri ju volali "Ki" alebo tiež "Ninhursag". Mesiac bol bohom alebo bohyňou mesiaca s menom Nanna, červenú planétu Mars, boha smrti a vojny, nazvali Sumeri Gugalanna. Najvyšším bohom, a zároveň bohom oblohy a búrok, bol "Enlil". Saturn, boha roľníctva, nazvali Sumeri "Ninurta". Rímski bohovia mali takmer presne rovnaké vlastnosti, len iné mená. 
Sumeri boli pravdepodobne prvými ľuďmi, ktorí zostavili kalendár. Používali lunárny kalendár zosúladený so solárnym rokom s ročnými obdobiami. Mal 12 lunárnych mesiacov, a aby vyplnili rozdiel medzi lunárnym a solárnym rokom, vsunuli približne každé 3 roky jeden mesiac navyše. Mesiac začínal pri západe Slnka najtenším kosáčikom nového Mesiaca, ktorý bol viditeľný asi 18 hodín po konjunkcii so Slnkom a asi 36 hodín po vymiznutí kosáčika starého Mesiaca (za určitých okolností 22 až 24 hodín, ak je čisté nebo nad západným horizontom). Deň sa začínal pri západe Slnka a mal 12 hodín. Nový rok oslavovali Sumeri v deň novu po skončení starého lunárneho roka približne v období jarnej rovnodennosti. Pri tejto príležitosti sa konal posvätný svadobný obrad. V starovekom Sumeri boli dve „obdobia“ počas sumerského roka: „letné“ obdobie Emeš, ktoré začínalo v deň jarnej rovnodennosti, a „zimné“ obdobie Enten, ktorého začiatok bol v deň jesennej rovnodennosti. Od Sumerov prevzali tento kalendár Egypťania, Babylončania a semitské kmene. V hebrejskom kalendári je niekoľko podobností so sumerským kalendárom: Hebrejská Pascha začínala približne v období sumerského Nového roku a Sabat začínal po západe Slnka.
Hucul

Hucul môže byť:
Eurázijské jazyky

Eurázijské jazyky môže znamenať:
Eurázijské jazyky (Greenberg)

 Eurázijské jazyky je jazyková makrorodina, navrhovaná lingvistom J. Greenbergom, pozostávajúca z nasledujúcich jazykových rodín, resp. jazykov:
Greenberg a jeho metóda sa preslávili pri klasifikácii afrických jazykov. Podobne ako Greenbergov návrh makrorodiny amerindických jazykov však návrh eurázijských jazykov zastáva len menšina historických lingvistov a naopak sa tvrdí, že sa takto časovo vzdialený prajazyk (ktorý je základom pre zisťovanie takýchto skupín) vôbec nedá zistiť.
Johann Elert Bode

Johann Elert Bode (* 19. január 1747, Hamburg, Nemecko – † 23. november 1826, Berlín) bol nemecký astronóm, ktorý preformuloval a spopularizoval Titiusov-Bodeho zákon. Upresnil obežnú dráhu planéty Urán a navrhol jej meno, ktoré sa používa dodnes. Má zásluhu na objavení tzv. "Bodeho galaxie" (M81).
Počas pôsobenia na poste riaditeľa Berlínskeho observatória vydal svoj atlas "Uranographia" (1801), v ktorom sa zameral nielen na presnosť zaznačovania hviezd a iných astronomických objektov do máp, ale aj na umelecké vyobrazenie súhvezdí. "Uranographia" je vrcholom epochy výtvarného zobrazovania súhvezdí vo hviezdnych atlasoch. V neskorších atlasoch sa už tak prepracované zobrazenia nevyskytovali. Vytvoril 5 nových súhvezdí (Elektrický stroj, Fridrichova česť, Herschelov ďalekohľad (spojením dvoch súhvezdí), Logaritmické pravítko, Tlačiarenská dielňa). Dodnes však neprežilo ani jedno.
Vydal aj astronomickú ročenku, malý hviezdny atlas ("Vorstellung der Gestirne") 1782 pre amatérskych astronómov a knihu o súhvezdiach a ich príbehoch, ktorá mala neskôr až 10 vydaní.
Amerindiánske jazyky

Amerindiánske jazyky alebo amerind je jazyková makrorodina navrhovaná Josephom Greenbergom zahŕňajúca indiánske jazyky okrem jazykovej rodiny na-dené.
Veľká väčšina lingvistov návrh zamieta.
Pojem sa niekedy voľne používa aj pre všetky domorodé jazyky Ameriky, čiže pre indiánske jazyky a eskimácko-aleutské jazyky (v Amerike).
Eurázijský jazykový zväz

Eurázijský jazykový zväz ja jazykový zväz navrhovaný Jakobsonom, ktorý sa vyznačuje prítomnosťou monotónie (neexistenciou tónov) a zároveň mäkkostnou koreláciou spoluhlások. Patria sem:
Frederick Sanger

Frederick Sanger (* 13. august 1918, Rendcomb – † 19. november 2013, Cambridge) bol anglický biochemik a prvá osoba ktorá bola nositeľom dvoch Nobelových cien za chémiu (druhý bol Karl Barry Sharpless) v roku 1958 za svoju prácu na primárnej štruktúre proteínov, najmä inzulínu a v roku 1980 spolu s Walterom Gilbertom za ich príspevky týkajúce sa určenia bázových postupností v nukleových kyselinách.
Vzdelanie.
Sanger študoval na Bryanstonskej škole a neskôr urobil bakalára umenia v prírodných vedách na univerzite St John's v Cambridge. Na začiatku plánoval, že sa bude venovať medicíne, ale neskôr sa začal zaujímať o biochémiu spolu s poprednými biochemikmi vtedajších časoch na Univerzite v Cambridge. Svoj titul PhD. získal v roku 1943.
Úspechy.
Sanger sa rozhodol skompletizovať primárnu štruktúru proteínovej štruktúry, hlavne inzulínu. Pri tejto práci, dokázal to, že proteíny majú špecifické štruktúry. Začal so zmenšovaním inzulínu na malé fragmenty pomocou zmiešavania enzýmu trypsín (ktorý štiepi proteín) s roztokom inzulínu.
Sinotibetské jazyky

Sinotibetské jazyky (iné názvy: sino-tibetské jazyky, trochu staršie čínsko-tibetské jazyky; v minulosti označované ako indočínske jazyky, neskôr ako tibetočínske jazyky) je jazyková rodina zahŕňajúca asi 340 jazykov a 1,3 miliardy hovoriacich v Číne, Taiwane, Mjanmarsku, Singapure, priľahlých Himalájach a Bangladéši.
Rozsah a začlenenie.
Väčšinou sa sinotibetské jazyky považujú za samostatnú rodinu. Hlavné (spravidla zavrhnuté) hypotézy o príbuznosti rodiny s inými rodinami/jazykmi:
Delenia.
Delí sa obyčajne na dve vetvy:
Niektorí jazykovedci klasifikujú čínštinu a jednotlivé vetvy tibetsko-barmských jazykov ako rovnocenné. Napr. G. van Driem (1997) takto:
Aj Kausen (2005) má čínštinu na rovnakej úrovni s ostatnými skupinami:
Aj Shafer (1966 - 1974) mal podobný prístup:
Benedict (1972) zas postupoval takto (zužoval rozsah tibetsko-barmskej skupiny), jeho delenie bolo dlho veľmi vplyvné:
G. Thurgood (2003) zas ponecháva na začiatku uvedené základné delenie na dve skupiny, vyčlenil však z tibetsko-barmských jazykov niekoľko jazykov, pri ktorých nie je isté, či nepatria medzi čínske jazyky. 
(*)Slovenský pravopis a názov sa nepodarilo zistiť
Jadro

Jadro môže znamenať:
KOZMOS (časopis)

KOZMOS je populárno-vedecký astronomický časopis, ktorý vydáva Slovenská ústredná hvezdáreň v Hurbanove. Prvé číslo vyšlo v marci 1970. Ako dvojmesačník začal časopis vychádzať pravidelne od októbra 1970. Od konca roku 2021 je možné si časopis predplatiť aj elektronickej podobe.
V bývalom Česko-Slovensku patrí k najvýznamnejším časopisom popularizujúcim vedy o vesmíre. Okrem aktuálnych noviniek zo všetkých oblastí astronómie informuje aj o činnosti hvezdární a astronomických kabinetov na Slovensku a prináša aj pozorovateľský servis. 
Redakčná rada.
RNDr. Ivan Dorotovič, CSc., doc. RNDr. Rudolf Gális, PhD., RNDr. Drahomír Chochol, DrSc., RNDr. Jozef Kováč, PhD., doc. RNDr. Leonard Kornoš, PhD., RNDr. Roman Nagy, PhD., Mgr. Anna Pribullová, PhD., RNDr. Theodor Pribulla, CSc., RNDr. Pavol Rapavý, RNDr. Ján Rybák, CSc. 
Predsedom redakčnej rady je doc. RNDr. Ján Svoreň, DrSc.
Teplica (prítok Myjavy)

Teplica je pravostranným prítokom Myjavy s dĺžkou , pričom je na území Slovenska. Je to rieka tečúca územím okresov Myjava a Senica. 
Prameň.
Pramení v Bielych Karpatoch na území Česka pod sedlom U tří kamenů v nadmorskej výške cca , južne od moravskej obce Kuželov. 
Opis toku.
Tečie veľkým oblúkom najprv na severovýchod, potom na juhovýchod. Stáča sa na juh a pri osade U Sabotů vteká na územie Slovenska. Ďalej sa otáča na juhozápad, priberá zľava Liešťanský potok, sprava Haluzníkov potok a pri Vrbovciach potok Roncková zľava. Tečie cez obec Vrbovce a z oboch strán priberá kratšie prítoky, Pri osade Javorec sa rieka stáča na juh, na oboch brehoch sú rozvinuté početné výmole a vteká na územie obce Sobotište (už v Chvojnickej pahorkatine). Ďalej napája vodnú nádrž Kunov, preteká obcou Kunov a stáča sa najprv na juhozápad, neskôr na území mesta Senica na západ (tu priberá Rovenský potok a Pasecký potok sprava) a od Čáčova opäť tečie na juhozápad. Do Myjavy sa vlieva v katastrálnom území Senice (cca od železničnej stanice) na Myjavskej nive (už súčasť Borskej nížiny).
Povodie Teplice - prítoky v smere toku.
ústie do Myjavy
Varínka

Varínka je riečka na severnom Slovensku, v severovýchodnej časti okresu Žilina. Je pravostranným prítokom Váhu, má dĺžku a je tokom III. rádu. Povodie Varínky je cca 190 km², priemerný ročný prietok je 3,157 metrov kubických za sekundu. 
Priebeh toku.
Pramení v Malej Fatre, v podcelku Krivánska Fatra, pod Chlebom () v nadmorskej výške cca 
V pramennej oblasti sa zdrojnice vejárovito zbiehajú na začiatku Starej doliny, ktorou preteká na sever. Priberá viaceré prítoky, najvýznamnejším je Stohový potok, ktorý priteká z pravej strany, zo susednej Novej doliny. Varínka ďalej prerezáva horskú skupinu Rozsutce hlbokou tiesňavou (NPR Tiesňavy) a vstupuje do Žilinskej kotliny, do podcelku Varínske podolie. 
Preteká obcou Terchová, sprava priberá Biely potok a Struháreň a stáča sa na západ. Tečie na styku Žilinskej kotliny a Kysuckej vrchoviny, zľava priberá Bránicu, následne sprava Črchľový potok a pri obci Belá Beliansky potok a Bačinský potok zľava, ďalej tečie medzi obcami Stráža na pravom brehu a Dolná Tižina na ľavom brehu. Následne priberá zľava Kúr, preteká územím s dobre zachovanými brehovými porastmi (prírodná pamiatka Krasniansky luh) a stáča sa na juh. Tečie popri obciach Krasňany a Varín a v katastrálnom území obce Varín ústi v nadmorskej výške približne do Váhu.
Varínka je prevažne vysokohorským typom rieky bystrinného charakteru, za obcou Terchová ukladá balvany i jemnejšie nánosy štrku a vytvára početné sihote.
Územie európskeho významu.
Tok rieky Varínka o výmere je územím európskeho významu. Predmetom ochrany sú penovcové prameniská, vlhkomilné vysokobylinné lemové spoločenstvá na poriečnych nivách od nížin do alpínskeho stupňa, lužné vŕbovo-topoľové a jelšové lesy a druhy európskeho významu: zvonček hrubokoreňový ("Campanula serrata"), bystruška potočná ("Carabus variolosus"), spriadač kostihojový ("Callimorpha quadripunctaria"), kunka žltobruchá ("Bombina variegata"), vydra riečna ("Lutra lutra") a netopier obyčajný ("Myotis myotis").
Peter Weiss

Peter Weiss môže byť:
Špirála

Špirála môže byť:
Max Born

Max Born (* 11. december 1882, Vroclav, Poľsko – † 5. január 1970, Göttingen, Nemecko) bol nemecký fyzik, priekopník modernej teoretickej fyziky, jeden z objaviteľov kvantovej mechaniky. 
Max Born študoval vo Vroclavi, Heidelbergu, Zürichu, Cambridge a v Göttingene. Najskôr študoval právo a filozofiu, neskôr matematiku (pod vedením Felixa Kleina, Davida Hilberta a Hermanna Minkowského) a nakoniec fyziku a astronómiu (pod vedením Karla Schwarzschilda). 
Titul doktora filozofie (Ph.D.) z fyziky získal v roku 1907, habilitoval sa na docenta v roku 1909 na Univerzite v Göttingene. Profesúru získal až po prvej svetovej vojne, počas ktorej slúžil v armáde, na Univerzite vo Frankfurte nad Mohanom v roku 1919, ďalšiu profesúru získal na Univerzite v Götingene až v roku 1921. 
Zaoberal sa solvatáciou, čo vyústilo k publikovaniu Bornovej rovnice, ktorá veľmi jednoducho ukazuje závilosť Gibbsovej energie hydratácie iónu na náboji iónu, polomere iónu a dielektrickej konštante rozpúšťadla. 
V spolupráci s Robertom Oppenheimerom zaviedol v roku 1926 Bornovu-Oppenheimerovu aproximáciu, ktorá je základom výpočtom chemických väzieb a počítačových výpočtov chemickej reaktivity zlúčenín. Preklopil tak kvantovú mechaniku z popisu atómov na popis molekúl. 
V spolupráci (a korešpondencii) s Albertom Einsteinom obhajoval štatistickú interpretáciu vlnovej funkcie (orbitálov) v kvantovej mechanike. 
Max Born doplatil na nástup fašizmu a Adolfa Hitlera k moci tým, že bol v roku 1933 nútený ako potomok Židov odísť z Nemecka. Odišiel do Indie, kde pol roka spolupracoval s Ramanom v Bangalore na Indickom Vedeckom Inštitúte. 
Z Indie odišiel do Británie, do Edinburghu v Škótsku, kde pracoval ako Profesor prírodnej filozofie. 
Po odchode do dôchodku sa vrátil do Nemecka, kde zomrel v roku 1970. 
Bol členom Kráľovskej spoločnosti v Londýne a nositeľom Nobelovej ceny za fyziku (spolu s Waltherom Bothe) v roku 1954.
Voerde (Niederrhein)

Voerde je mesto v Nemecku v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko vo vládnom obvode Düsseldorf a v okrese Wesel na severozápade Porúria. Je to partnerské mesto slovenského mesta Handlová.
Rovnodennosť

Rovnodennosť alebo ekvinokcium má viacero ekvivalentných definícií:
Rozlišuje sa:
Dňom marcovej rovnodennosti sa začína na severnej pologuli jar, na južnej pologuli jeseň. Dňom septembrovej rovnodennosti sa začína na severnej pologuli jeseň, na južnej pologuli jar. Termín "jarná", resp. "jesenná" rovnodennosť síce prísne vzaté platí len pre severnú pologuľu, ale v astronómii sa tradične používa aj pre južnú.
Bod ekliptiky, v ktorom sa nachádza Slnko v okamihu rovnodennosti, sa nazýva bod rovnodennosti (ekvinokciálny bod), t. j. buď jarný bod alebo jesenný bod.
Príčina.
Jav rovnodennosti je spôsobený sklonom zemskej osi od roviny ekliptiky a obehom Zeme okolo Slnka. Ide totiž o miesta na dráhe obehu Zeme okolo Slnka, v ktorých platí, že zemská os smeruje najmenej "preč od Slnka" a najmenej "presne k Slnku", t. j. smeruje najviac "nabok od Slnka". Takáto poloha Zeme spôsobuje, že je severná pologuľa (ako celok) aj južná pologuľa (ako celok) ožarovaná Slnkom rovnako intenzívne, a že je deň rovnako dlhý ako noc.
Dôsledky.
V deň jarnej a jesennej rovnodennosti je na všetkých miestach na Zemi deň s rovnakou dĺžkou slnečného svitu – 12 hodín (výnimku tvorí južný a severný pól). V deň jarnej rovnodennosti na severnom póle po prvýkrát po šiestich mesiacoch vychádza Slnko – končí sa polárna noc a nastáva polárny deň. Na južnom póle nastáva presne opačný jav. Slnko zapadá a tým sa končí polárny deň a nastáva polárna noc. Pri jesennej rovnodennosti sa zase začína polárna noc na severnom póle a na južnom sa začína polárny deň. Výška Slnka nad horizontom sa rovná výške svetového rovníka v danej zemepisnej šírke. Vyplýva to z toho, že Slnko má nulovú deklináciu.
Výpočet uhla dopadu slnečných lúčov.
Dopad slnečných lúčov na danú rovnobežku môžeme ľahko vypočítať aj v prípade rovnodennosti:
x = rovnobežka, na ktorej chceme vypočítať dopad slnečných lúčov.
y = uhol, ktorý zvierajú dopadajúce slnečné lúče so zemským povrchom.
90° − x = y 
Pre Bratislavu platí 90° − 48° = 42° t. j. 20. marca a 23. septembra napoludnie dopadajú slnečné lúče pod uhlom 42°.
Zoznam osobností vyznamenaných 29. januára 2003

Zoznam slovenských osobností, ktoré prezident Česka Václav Havel vyznamenal najvyššími štátnymi vyznamenaniami 29. januára 2003 pri príležitosti svojej poslednej zahraničnej cesty vo funkcii prezidenta.
Modelka

Modelka je žena, ktorá propaguje módu (oblečenie na módnych prehliadkach), robí reklamu rôznym výrobkom (tlačená reklama v médiach, výstava automobilov a pod.) a svojou prítomnosťou pomáha propagovať významné spoločenské a podnikové akcie. Niektoré z nich sa stanú široko známymi. Mužský náprotivok sa nazýva model.
Hoci termín "modelka" a "supermodelka" sa výrazne spopularizoval v 80. rokoch, niekoľko prvých modeliek získalo slávu už počas 50. rokov 20. storočia.
Medzi prvými modelkami, ktorých meno a tvár boli dôverne známe všetkým ľuďom mimo módneho priemyslu, boli Suzy Parker (okolo roku 1955) a Cheryl Tiegs (okolo roku 1968). V roku 1979 začala rozširovať tento termín Janice Dickinson, sama ale túto frázu nevytvorila, dostala sa však do povedomia tým, že samu seba prehlasovala za „Prvú supermodelku na svete“. Rovnako aj modelky - Jean Shrimpton, Colleen Corby a Twiggy (všetky z polovice 60. rokov minulého storočia) si môžu uplatňovať svoje právo na titul Supermodelka.
Najlepším obdobím supermodeliek boli celé 80. a 90. roky minulého storočia, ktorému kraľovala slávna trojica supermodeliek - Linda Evangelista, Naomi Campbell a Christy Turlington. V tom čase aj supermodelky ako Paulina Porizkova pripravili cestu na príliv špičkových modeliek z východnej a strednej Európy. V rovnakom čase výrazne stúpala sláva už dobre známych supermodeliek ako Cindy Crawford.
Všetky supermodelky sú dnes takmer okamžite považované za sexuálne symboly. Sú globálne slávne a často sa výrazne presadzujú v komerčnej sfére pri predaji luxusných výrobkov, v reklame alebo ako špičkové herečky. Príkladom môže byť - Milla Jovovich, Elle Macpherson, Rebecca Romijn, Tatiana Sorokko, Tricia Helfer alebo česká Alena Šeredová.
Hana Meličková

Hana Meličková, vyd. Rapantová (* 27. január 1900, Martin – † 7. január 1978, Bratislava), bola významná slovenská herečka, spoluzakladateľka slovenského profesionálneho divadla.
Narodila sa v rodine martinského učiteľa a hudobného skladateľa Jána Melička. Pôvodne študovala hudbu na pražskom konzervatóriu (1919 – 1923). Popri nej si zapísala hereckú tvorbu. V rokoch 1923 – 1926 pracovala ako učiteľka na Župnej hudobnej škole v Martine. V rokoch 1926 – 1976 bola členkou činohry SND v Bratislave. Jej prvou rolou bola postava Salome v hre Oscara Wilda. Za obdobie svojho pôsobenia v Slovenskom národnom divadle stvárnila takmer dvesto postáv. 
V roku 1955 získala titul zaslúžilá umelkyňa a v roku 1961 titul národná umelkyňa. Okrem toho bola laureátkou štátnej ceny (1951) a vyznamenania Za zásluhy o výstavbu (1960). Je po nej pomenovaná ulica na bratislavských Dlhých dieloch.
Hana Meličková sa vydala za slovenského historika Daniela Rapanta, spolu mali dve dcéry: Helenu a Danielu.
Alfred de Musset

Alfred de Musset (* 11. december 1810, Paríž, Francúzsko – † 2. máj 1857, Paríž) bol francúzsky spisovateľ a básnik.
Alexej Nikolajevič Tolstoj

Alexej Nikolajevič Tolstoj (; * 10. január 1883, Nikolajevsku, teraz Pugačovsk – † 23. február 1945) bol významný ruský prozaik, autor poviedok zo života ruskej vidieckej šľachty, satirických románov a trilógie "Krížová cesta" o osude ruskej inteligencie počas októbrovej revolúcie. Známa je jeho kniha pre deti "Zlatý kľúčik alebo" "Buratinove príhody".
Zákon dvanástich tabúľ

Zákon dvanástich tabúľ (po latinsky "Lex duodecim tabularum") niekedy tiež Zákony dvanástich tabúľ ("Leges duodecim tabularum") z polovice 5. storočia pred Kr. bola prvá kodifikácia rímskeho zvykového práva. Kodifikoval spravidla kazuisticky najmä rodinné, procesné a trestné právo, pričom sa kodifikovali len normy zvykového práva, ktoré boli v čase jeho vydania ešte sporné.
Vznik.
Zákony dvanástich tabúľ vznikli ako požiadavka plebejcov na presnú kodifikáciu zákonov. Pred ich spísaním existovali právne normy zväčša v ústnej forme a patricijovia si ich pri súdnych procesoch často vykladali vo svoj prospech. Preto bolo zvolené desaťčlenné kolégium "Decemviri legibus scribundis (consulari imperio)", ktoré malo za úlohu tieto zákony spísať. Počas jeho zvolenia boli suspendované všetky úrady v Ríme a toto kolégium prebralo mimoriadne právomoci. Po jeho ročnom pôsobení bolo výsledkom 10 tabúľ. Po ich prerokovaní sa však rozhodlo, že kolégium bude zvolené ešte raz. Ale druhé kolégium využilo svoje mimoriadne právomoci a pokúsilo sa v Ríme nastoliť tyraniu, ktorá však bola zvrhnutá. Druhé kolégium doplnilo predchádzajúci súpis o dve ďalšie dosky a tento súbor dvanástich dosiek bol prijatý.
Hoci dosky s textom umiestnené na rímskom fóre zničili na začiatku 4. stor. pred Kr. Galovia, bolo znenie zákona v starovekom Ríme všeobecne známe a bol rešpektovaný ešte v čase rímskeho cisárstva.
Charakteristika.
Nešlo o zákonník v súčasnom zmysle slova (systematické spracovanie všetkých zákonov), ale o súbor úzko zameraných predpisov, ktoré boli určené spoločnosti založenej na rodine, poľnohospodárstve a chove dobytka. Venoval sa svadbe, rozvodu a príslušným majetkovým právam, riešil spory o vlastníctvo pôdy, hospodárske stavby, otrokov a spory ohľadne ujmy na majetku či osobách. Dával právo žalobcovi predviesť obvinených aj násilím. Veriteľ bol zodpovedný za predvedenie dlžníka pred súd i za vykonanie rozsudku. Dlžník mal na zaplatenie dlhu 30 dní, ak tak neurobil, mohol sa ho veriteľ zmocniť a zadržiavať, pokiaľ zaň nezaplatil dlh niekto iný. Ak sa tak nestalo, mohol dlžníka predať „do cudziny, za Tiber“ (zrejme do otroctva, pričom je možné, že Rimania nemohli byť legálne držaní ako otroci v samotnom Ríme/Latiu). Ďalšou možnosťou pre dlžníka bolo vstúpiť do služieb svojho veriteľa, ako tzv. nexi a dlh si odpracovať.
Léthé

Léthé (iné názvy: Léta, Léte, Léthe, Lete, Lethe, po grécky "Léthé", po latinsky "Lethe", pozor na zámenu s Léto pri skloňovaní) bola starogréckej v mytológii:
Termín sa vyskytuje aj v Kollárovej Slávy dcere.
Nukleus

Nukleus (cudzie slovo pre jadro) môže byť:
Štěpánov (okres Olomouc)

Štěpánov je mesto ležiaca v okrese Olomouc, približne severne od Olomouca. Má 3 412 obyvateľov a katastrálne územie má rozlohu .
Čistá látka

Čistá látka, presnejšie chemicky čistá látka, je taká látka, ktorej chemické zloženie je v celom jej objeme rovnaké a je tvorená jedným druhom chemických individuí, teda buď jedným druhom atómov, alebo molekúl, alebo molekulových komplexov.
Čisté látky rozdelujeme na prvky a zlúčeniny.
Chemický prvok, tiež označovaný ako elementárna látka, obsahuje iba jeden druh atómov. Pritom u atómov nerozlišujeme ich rôzne izotopy.
Typickým príkladom elementárnej látky je čistý plynný vodík, ktorý je tvorený dvojatómovými molekulami H2, alebo čisté plynné hélium, tvorené atómami He, alebo diamant, tvorený kryštalickou mriežkou obrovského množstva uhlíkatých atómov Cn.
Príkladom zlúčeniny je plynný metán, tvorený samostanými molekulami CH4, alebo voda, tvorená molekulami H2O, prepojená vodíkovými väzbami do nadmolekulového komplexu, alebo modrá skalica v kryštalickej podobe tvorená nadmolekulovým komplexom CuSO4 x 5 H2O.
Látkové množstvo

Látkove množstvo (n) je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje pomer počtu základných častíc látky k počtu častíc v 12 g izotopu uhlíka 612C. Jednotkou látkového množstva je mol.
Atóm tohto stabilného izotopu má v jadre práve 6 protónov a 6 neutrónov a v 12 g uhlíka 612C je 6,022 141 79 × 1023 atómov (±0,000 000 30 × 1023). Toto číslo sa nazýva Avogadrova konštanta (NA).
Látkové množstvo je určené vzťahom
kde "n" je látkové množstvo, "N" je počet základných častíc v látke a "NA" je Avogadrova konštanta.
Horenie

Horenie alebo spaľovanie (v širšom zmysle) (podľa niektorých zdrojov je synonymum aj slovo oheň) môže byť:
V biochémii sa (skôr v prenesenom význame) označuje ako horenie či spaľovanie aj oxidačná degradačná (t. j. rozkladná) reakcia, napr. tzv. "spaľovanie" sacharidov a tukov pri metabolizme.
Ako spaľovanie v užšom zmysle sa označuje len kontrolované horenie.
Horenie definované ako rýchla exotermická oxidačná reakcia za vzniku svetla.
Horenie vzniká a prebieha za určitých podmienok. Na priebeh horenia je potrebná prítomnosť horľaviny a oxidačného prostriedku v zápalnom pomere a prítomnosti zdroja iniciácie. Horľavina a oxidačný prostriedok spolu tvoria "horľavý súbor". Pri horení látok niekedy vzniká plameň – stĺpec horiacich, vačšinou plynných látok.
Horenie môže byť: 
V technických aplikáciách sa používajú aj pojmy:
Horenie môže byť: 
Na vznik a priebeh horenia je potrebná prítomnosť nasledujúcich faktorov :
Vodíková väzba

Vodíková väzba alebo vodíkový mostík je druh slabej interakcie medzi molekulami. Je silnejšia ako väčšina ostatných medzimolekulových síl, ale je podstatne slabšia ako iónová väzba alebo kovalentná väzba.
Vznik vodíkovej väzby.
Pretože atóm vodíka má iba jeden elektrón, dochádza pri vytvorení väzby k elektronegatívnemu prvku k značnému odhaleniu atómového jadra. Vzniknutý parciálny kladný náboj na atóme vodíka viaže neväzbové elektrónové páry okolitých molekúl (v prípade intramolekulových väzieb ide o elektrónové páry rovnakej molekuly).
Vznik vodíkovej väzby je možný iba u veľmi elektronegatívnych prvkov, ako je napríklad fluór, kyslík a dusík. Jedine tieto tri prvky sú schopné v dostatočnej miere odčerpať elektrónovú hustotu od atómu vodíka.
Energia vodíkovej väzby a jej značky.
Najslabšie vodíkové väzby majú energiu 1 - 2 kJ.mol-1, najsilnejšie dosahujú energiu okolo 40 kJ.mol-1 (u aniónov HF2-). Diaľka vodíkovej väzby závisí na energii väzby, teplote a tlaku. Typická diaľka vodíkovej väzby vo vode je 1,97 Å.
Zmeny fyzikálnych vlastností látok v dôsledku vodíkovej väzby.
Vodíková väzba spôsobuje zväčšenie medzimolekulových príťažlivých síl, čo silne ovplyvňuje fyzikálno - chemické vlastnosti systému (teplota varu a teplota topenia, hustotu, viskozitu, atď.). Vďaka vodíkovej väzbe má voda teplotu varu 100 °C, zatiaľ čo sulfán (ktorý vodíkové väzby nevytvára) vrie pri teplote -60 °C.
Monódia (novovek)

Monódia je hudba s jednou vedúcou melódiou a s akordickým sprievodom nástroja na podklade generálneho basu. Vznikol v Taliansku asi 1600 ako reakcia na vokálnu polyfóniu, ktorá dovtedy v Európe vládla.
Informačné a komunikačné technológie

Informačné a komunikačné technológie alebo menej často informačná a komunikačná technológia, skr. IKT (angl. "information and communication(s) technology" alebo menej často "information and communication(s) technologies", ICT) sú technológie, ktoré umožňujú elektronicky zaznamenávať, uchovávať, vyhľadávať, spracovávať, prenášať a šíriť informácie. Ide teda o kombináciu informačnej technológie (a techniky) a komunikačnej technológie (a techniky).
"Technológia" = pracovný postup + súhrn zariadení a nástrojov, pomocou ktorých sa dotyčný pracovný postup vykonáva
"IKT" |= súhrn zariadení, nástrojov a postupov používaných pri šírení informácií
Príklady IKT.
V jednoduchosti sa dajú informačno-komunikačné technológie rozdeliť nasledovne:
História IKT.
História pojmu informačno-komunikačných technológií siaha už do roku 1980. Podľa Burgerovej (2006) bol Alvin Toffler jedným z prvých ľudí, ktorí sa zaoberali týmto pojmom. Informačno-komunikačným technológiám sa venoval vo svojom knižnom diele "Tretia vlna" (The Third Wave), kde popisoval analýzu vývoja ľudskej spoločnosti.
V nasledujúcom období postupne vychádzali ďalšie publikácie, v ktorých sa ich autori zaoberali problematikou informačno-komunikačných technológií. Niektorí autori považovali informačné technológie len za techniku, ktorá spracováva informácie. Iní zase informačné technológie označujú ako „systém metód“, pomocou ktorého sa podľa Koleničku (1998) realizuje maximálne využitie zdrojov (blízkych aj vzdialených) na komunikáciu v počítačových sieťach.
Rozvoj IKT na Slovensku prebiehal prostredníctvom reprezentovania našej krajiny rôznymi známymi osobnosťami ako napríklad Aurelom Stodolom, Štefanom Baničom, Milanom Rastislavom Štefánikom a Jozefom Murgašom. Jozef Murgaš je známy tým, že položil základy bezdrôtového prenosu a mobilnej komunikácie. Slovensko v tejto oblasti ani v súčasnosti nezaostáva, pretože práve zo Slovenska údajne pochádza jeden z najlepších antivírusových softvérových riešení.
Súčasnosť.
Informačné a komunikačné technológie sú v dnešnej modernej dobe neoddeliteľnou súčasťou našich životov. Ľuďom šetria čas a uľahčujú prácu vo viacerých pracovných odboroch – v zdravotníctve (elektronické zdravotné karty...), v školstve, v doprave, v bankách, na úradoch, v priemysle a v mnohých iných oblastiach. IKT neustále napredujú, a preto je nevyhnutné, aby sme sa vzdelávali a dokázali s takýmito technológiami pracovať.
Knižnica infraštruktúry informačných technológií

Databáza infraštruktúry informačných technológií (, skrátene ITIL) znamená súbor najlepších skúseností z praxe (best practice) z oblasti ITSM (riadenia IT služieb).
Názov „ITIL®“ vznikol ako skratka slov „Information Technology Infrastructure Library“, napriek tomu v súčasnej verzii databázy už nie je pôvodný význam týchto 4 písmen nikde uvedený, dokonca ani v oficiálnom ITIL výkladovom slovníku, a to zrejme preto, že obsah databázy sa infraštruktúre informačných technológií venuje len z pohľadu ich riadenia, a ešte aj to vo vzťahu k službám IT, a nie k technológiam ako takým.
Štruktúra ITIL.
ITIL® v svojej aktuálnej verzii obsahuje 5 základných publikácií: 
ITIL 4.
Kľúčovými komponentmi rámca ITIL 4 sú Service Value System (ITIL) a 4-rozmerový model. Každý komponent systému hodnôt služby ITIL musí brať do úvahy nasledujúce štyri aspekty:
Organizácie a ľudia. Ľudia v tejto dimenzii zohrávajú kľúčovú úlohu a každý by mal jasne porozumieť svojmu príspevku k SVS. Organizácia pokrýva, ako aj formálnu štruktúru, kultúru a zodpovedajúcu úroveň schopností a kompetencií.
Informácie a technológie sú informácie spravované v službe a všetky súvisiace informácie a znalosti vrátane ich ochrany, správy a archivácie. Technológia je hlavnou hybnou silou riadenia služieb. Môžu to byť umelá inteligencia, strojové učenie, mobilné platformy, cloudové riešenia, nástroje pre spoluprácu, automatizované testovanie a operácie a riešenia pre nepretržitú integráciu / nepretržitý vývoj / nepretržité nasadenie.
Partneri a dodávatelia: Každý poskytovateľ služieb používa na vytváranie vlastnej hodnoty iné organizácie. Stratégia rozhodovania o využití druhých závisí od ich vlastného strategického zamerania, firemnej kultúry, obmedzení zdrojov, problémov s nákladmi, odbornosti v danej oblasti, vonkajších obmedzení a vzorcov dopytu.
Hodnotové toky a procesy. Hodnotové toky sú sériou krokov, ktoré vytvárajú hodnotu vo forme produktov alebo služieb. Každý produkt alebo služba v organizácii by mal byť definíciou hodnotového toku.
Manažment služieb IT

Manažment služieb IT alebo ITSM alebo (Information Technology Service Management) znamená riadenie služieb informačných technológií.
ITSM označuje všetky opatrenia na rozsiahle štandardizované zabezpečenie informačnej a komunikačnej infraštruktúry v podnikoch orientovaných na spotrebiteľa a poskytovanie služieb. 
ITSM sa zameriava na zabezpečenie a monitorovanie IT služieb a tým aj k zlepšeniu efektívnosti, kvality a hospodárnosti IT organizácie. 
Odlišujúc sa od technologicky prístupnejších prístupov k riadeniu IT, ako je správa siete a správa systémov IT, sa riadenie služieb IT vyznačuje prijatím procesného prístupu k riadeniu, zameraním sa na potreby zákazníkov a služby IT pre zákazníkov a nie na systémy IT a dôrazom na neustále zlepšovanie. Vo výročnej správe ITSM CIO WaterCoolers sa uvádza, že podnikanie používa ITSM „väčšinou na podporu skúseností zákazníkov (35 %) a kvality služieb (48 %)“.
Chordáty

Chordáty (jednotné číslo: chordát; iné názvy: strunovce, zriedkavo: "strunatce"; ) sú kmeň mnohobunkových živočíchov, presnejšie druhoústovcov. Patria doň napríklad stavovce. 
Systematika.
Systém používaný v tejto wikipédii (prevažne podľa Benton 2004/2005).
Pozn.: V starších systémoch, v ktorých sú sliznatky (Myxini) radené na rovnakú úroveň s ostatnými stavovcami (teda stavovami v užšom zmysle) je „Craniata“ označenie pre sliznatky plus tieto stavovce v užšom zmysle. Dnes – keďže sliznatky z dnešného pohľadu patria pod stavovce – je však Craniata de-facto synonymum pre Vertebrata.
Podľa nemeckej a francúzskej wiki.
Pozn.: Vo fr. wiki je pojem Vertebrata obmedzený na stavovce (Craniata) bez sliznatiek
Podľa anglickej wiki.
Pozn.: Sliznatky sú v hore uvedenom slovenskom delení a nemeckom delení pod stavovcami a aj tam podľa najnovších molekulárnych analýz (zač. 21. storočia) fylogeneticky patria.
Sedlo

Sedlo môže byť:
Jazdecké sedlo

Jazdecké sedlo je anatomicky upravená pomôcka uľahčujúca jazdenie na nejakom zvierati.
Na koňoch sa dlho jazdilo bez sediel, niekedy sa používala látka alebo nejaká prikrývka. Sedlo objavili Sarmati okolo roku 300. Sedlá na ťavy a slony sa objavili približne v tej istej dobe.
V jazdectve sa používa niekoľko druhov sediel prispôsobených príslušnej jazdeckej disciplíne:
školské, drezúrne, dostihové, parkúrové, lovecké, westernové, dámske, vojenské…
Ján Baltazár Magin

Ján Baltazár Magin (* 6. január 1681, Vrbové – † 27. marec 1735, Dubnica nad Váhom) bol slovenský básnik a historik.
Životopis.
V roku 1706 sa stal chovancov kňazského seminára pre nadaných študentov - tzv. Pázmaneu vo Viedni. Ako farár pôsobil v Jarku pri Nitre, v Košeci a Dubnici nad Váhom. Medzi pôsobením v Košeci a Dubnici bol v rokoch 1717 a 1718 novicom Spoločnosti Ježišovej v Trenčíne, ale pre chorobu bol prepustený. Od roku 1731 bol nitrianskym kanonikom. Mal široký dejepisný a kultúrny rozhľad a objavovala sa u neho slovanská orientácia so zárodkami národného povedomia. 
Tvorba.
Jeho dielo bolo ukážkou novovznikajúceho literárneho žánru – národnej obrany. V dielach sa prejavuje zdôrazňovaním hlavných vývinových tendencií národných pohybov a slovenského národného uvedomovania. Maginovo polemické dielo je vlastne ukážkou meštiansko-osvietenského chápania národa. Jeho argumentácie sa stali súčasťou väčšiny nasledujúcich obrán slovenského národa (u autorov ako Juraj Fándly, Matej Bel a i.).
Vladimír Makovický

Vladimír Makovický (* 26. apríl 1862, Ružomberok – † 15. február 1944, Smokovec) bol slovenský bankár, podnikateľ a politik medzivojnový poslanec Revolučného národného zhromaždenia.
Životopis.
Vladimír Makovický sa narodil 26. apríla 1862 v Ružomberku v rodine obchodníka Petra Makovického a jeho manželky Anny rod. Palkovej. Jeho otec, podnikateľ, patril k prvým slovenským národovcom, ktorý v roku 1879 založil jednu z prvých slovenských bánk, Ružomberský úverový akciový spolok. 
Po skončení ružomberskej ľudovej školy, študoval Makovický v rokoch 1873 - 1875 na gymnáziu v Martine, odkiaľ odišiel na gymnázium do rodného mesta a neskôr do Berechova. Od roku 1881 sa vzdelával na obchodnej škole v Hamburgu. Po skončení štúdií pracoval ako obchodný pomocník vo Viedni, Budapešti, Debrecíne a v Ružomberku, kde sa podieľal na budovaní papiernického priemyslu a zakladaní bryndziarne. V roku 1887 sa stal členom správnej rady Ružomberského úverového akciového spolku, kde v roku 1903 vystriedal svojho otca na čele tejto jednej z prvých finančných inštitúcií.
Znalosti z finančníctva a podnikania využil aj pri spoluzakladaní Tatra banky (1885) v Martine či vytvorení vydavateľstva Tranoscius (1898) v Liptovskom Mikuláši. V roku 1902 sa stal jedným z členov vedenia Továrne na celulózu v Martine a o štyri roky neskôr sa podieľal na vzniku papierne v Ružomberku a továrne Helios v Žiline. Úzko spolupracoval s českými peňažnými ústavmi, hlavne s pražskou Živnostenskou bankou. V roku 1913 organizoval zriadenie Akciovej obchodnej spoločnosti v Bratislave, ktorá sústredila vtedajší obchod a bankovníctvo na celom Slovensku. Predsedom Zväzu slovenských peňažných ústavov sa stal v roku 1915. 
Vladimír Makovický patril aj k popredným predstaviteľom a podporovateľom slovenského národného hnutia. V roku 1918 sa stal jedným zo signatárov Deklarácie slovenského národa, resp. Martinskej deklarácie. 
Po vzniku prvej Československej republiky v roku 1918 patril k organizátorom hospodárskeho života a bankovníctva na Slovensku. V roku 1919 pretransformoval Ružomberský úverový akciový spolok na Slovenskú banku, z ktorej vybudoval silnú finančnú inštitúciu, rozhodujúcu v v rozvoji hospodárstva na Slovensku. Dva roky (december 1918 - január 1920) bol poslancom Revolučného národného zhromaždenia a zúčastnil sa porád Česko-slovenskej vzájomnosti v Luhačoviciach. Na čele Slovenskej banky, ružomberských papierní či Slovenskej poisťovne v Bratislave pôsobil až do svojej smrti. 
Vladimír Makovický zomrel 15. februára 1944 v Smokovci, pochovaný je v rodnom Ružomberku.
Ján Mallý-Dusarov

ThDr. Ján Mallý-Dusarov, známy aj pod pseudonymami Ivan Dusarov a Ľudomil Slanický (* 26. august 1829, Skalica – † 19. september 1902, Ostrihom), bol slovenský dejateľ, novinár, vydavateľ, vysokoškolský učiteľ a cirkevný hodnostár. Patril k reprezentantom politického prúdu Novej školy slovenskej.
Ivan Markovič

JUDr. Ivan Markovič (* 3. jún 1888, Myjava – † 16. február 1944, Buchenwald, Nemecko) bol slovenský právnik, novinár, sociálnodemokratický politik, minister aj poslanec za ČSSD a verejný činiteľ.
Životopis.
Narodil sa v rodine Dr. Júliusa Markoviča a jeho manželky Ľudmily Boorovej. Vyštudoval právo na Budapeštianskej univerzite. V rokoch 19091914 bol šéfredaktorom časopisu Prúdy.
Počas 1. svetovej vojny bol jedným z organizátorov československých légií v Rusku, obhajoval Masarykovu koncepciu odboja. Od roku 1917 bol tajomníkom pobočky Čs. národnej rady v Rusku. Od januára 1918 jednal so sovietskou vládou. Na jar 1918 odišiel do Paríža, kde pôsobil ako tajomník Československej národnej rady a šéfredaktor časopisov "Československá samostatnosť" a "La Nation Tchèque".
Od roku 1918 bol poslancom Revolučného Národného zhromaždenia. Poslancom bol aj v Národnom zhromaždení vo volebných obdobiach 19201925, 19291935 a 19351939.
V Tusarovej vláde v roku 1920 bol ministrom obrany. Neskôr bol v rokoch 19221925 ministrom unifikácií a v rokoch 19351938 podpredsedom poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia. V rokoch 19181939 bol vedúcim predstaviteľom sociálnodemokratickej strany na Slovensku a v rokoch 19211939 podpredsedom Československej obce legionárskej.
V roku 1939 bol zatknutý v Prahe gestapom; bol väznený v koncentračných táboroch Dachau a Buchenwald, kde zahynul začiatkom roku 1944.
Sergej Michajlovič Prokudin-Gorskij

Sergej Michajlovič Prokudin-Gorskij (; ; 30. august 1863, Funikova Gora, Vladimírska gubernia, Rusko – † 27. september 1944, Paríž, Francúzsko) bol ruský fotograf a priekopník farebnej fotografie.
Životopis.
Vyštudoval chémiu, bol žiakom významných vedcov v Petrohrade, Berlíne a Paríži. Vyvinul ranú technológiu pre farebnú fotografiu.
Vlastný výskum mu priniesol patenty na reprodukciu farebných diapozitívov a projekciu farebného filmu. Okolo roku 1905 si Prokudin-Gorskij naplánoval, že s pomocou nových pokročilých postupov pre vytváranie farebnej fotografie systematicky zdokumentuje ruskú ríšu. Cieľom tohoto ambiciózneho projektu bolo zoznámiť školákov po celom Rusku pomocou jeho „farebnej optickej projekcie“ s rozľahlou a rozmanitou históriou, kultúrou a modernizáciou v ríši. 
Pre svoj postup používal fotoaparát, ktorý v rýchlom slede za sebou exponoval 3 čiernobiele snímky na sklenené dosky, každý cez iný farebný filter. Ak sa súčasne premietli všetky tri svetlom príslušnej farby, zobrazila sa scéna v pravých farbách. Prokudin-Gorskij ale nemal k dispozícii žiadny spôsob, ako zo záberov vytvoriť farebné papierové fotografie.
Vybavený tmavou komorou v špeciálne zariadenom železničnom vagóne, ktorý poskytol cár Mikuláš II., dvoma priepustkami, ktoré mu zaručovali vstup do zakázaných oblastí a podporou zo strany úradov, Prokudin-Gorskij v rokoch 1909 až 1915 dokumentoval Rusko. Jeho snímky zachytávajú široké spektrum námetov od stredovekých kostolov a kláštorov, cez železnice, továrne až po každodenný život a prácu všetkých vrstiev ruského obyvateľstva. O svojej práci usporiadal mnoho prednášok spojených s premietaním.
V roku 1918, po októbrovej revolúcii z Ruska odišiel, najskôr do Nórska, potom do Anglicka a nakoniec sa usadil v Paríži, kde v roku 1944 zomrel.
Jeho unikátne snímky Ruska, vyhotovené tesne pred revolúciou, zachytené na sklenených doskách, v roku 1948 od jeho dedičov zakúpila Knižnica Kongresu USA. V roku 2001 usporiadala výstavu, pre ktorú bolo vytvorených niekoľko desiatok fotografií oskenovaním dosiek a zložením farebných zložiek do jedného celku v počítači. Všetky snímky boli digitálne vyčistené, farby aj kontrast boli upravené a nakoniec boli zábery lokálne retušované tak, aby sa odstránilo prípadné poškodenie pôvodných fotografických dosiek. V roku 2004 dala Knižnica Kongresu vyrobiť digitálne obrazy vo vysokom rozlíšení zo všetkých 1902 záberov.
Rudolf Markovič

JUDr. Rudolf Markovič (* 20. apríl 1868, Hrachovo – † 21. november 1934, Nové Mesto nad Váhom) bol slovenský politik a advokát.
Životopis.
V roku 18781886 študoval na gymnáziu v Rimavskej Sobote, 18881895 na Právnickej fakulte univerzity v Budapešti. V roku 19191920 zvolenský župan v Banskej Bystrici. Ako advokát obhajoval v súdnych procesoch predstaviteľov národného hnutia (1898 S. H. Vajanského, roku 1900 28 národovcov v tzv. banskobystrickom procese). Za národnú činnosť, ako Slovák uhorskými úradmi perzekvovaný, počas 1. svetovej vojny internovaný. Člen SNR 1918, signatár Martinskej deklarácie slovenského národa. V ČSR funkcionár Slovenskej národnej a roľníckej strany, potom agrárnej strany. Seniorálny dozorca evanjelickej cirkvi, funkcionár Sokola.
Ján Maršalko

Ján Maršalko (* 27. január 1878, Liptovská Sielnica – † 16. október 1951, Liptovský Mikuláš) bol slovenský sociálnodemokratický politik. 
Životopis.
Pracoval ako nádenník a pomocný robotník, neskôr ako robotník v kožiarskom priemysle v Liptovskom Mikuláši. Spoluzakladal odborové združenie v tomto meste. Po roku 1918 bol členom výkonného výboru československej sociálnej demokracie. Zastával funkcie v Sociálnej poisťovni. 
Zasadal v Revolučnom národnom zhromaždení za slovenský klub (slovenskí poslanci Revolučného národného zhromaždenia ešte neboli organizovaní podľa straníckych klubov). Do parlamentu nastúpil v decembri 1918. Povolaním bol robotník.
Skalárny súčin

Skalárny súčin je definovaný ako súčin absolútnych hodnôt veľkostí dvoch vektorov a kosínusu uhla, ktorý navzájom zvierajú. Výsledkom je vždy skalárna veličina (číslo).