burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Americká akita

Americká akita (angl.: "American Akita"), často označovaný ako Veľký japonský pes, je psie plemeno pochádzajúce z horských oblastí najväčšieho ostrova Japonska Honšú, z oblasti Akita. 
Pôvod plemena.
Počiatky histórie plemena siahajú do doby 5000 rokov pred Kr. a zhodujú sa s vývojom plemena Akita Inu. Predkovia Americkej akity, Akita Matagi, boli stredne veľkí psi určení k lovu medveďov. V čase popularity psích zápasov (prelom 19. a 20. storočia) boli akity krížené s plemenami tosa a mastif s cieľom zvýšenia mohutnosti a agresivity, a následne sa využívali ako bojové psy. Týmto sa počet chovných psov začal rapídne znižovať. Zákazom psích zápasov sa plemeno zachovalo a bolo ďalej šľachtené. V roku 1927 bol založený klub chovateľov Akít a v roku 1931 bolo niekoľko jedincov vyhlásených za národnú pamiatku. Počas druhej svetovej vojny boli akity používané ako kožušinové zvieratá pre ošatenie vojenských jednotiek, čím bol počet psov opäť drasticky zredukovaný. 
Prvý závlek Akity do Spojených štátov má na svedomí Helen Kellerová , ktorá v roku 1937 priviezla prvý pár. Po vojne sa do Spojených štátov spolu s vojenskými jednotkami dostali akity z línie Dewa. V tejto línii sa prejavovali charakteristické znaky vplyvu mastifa a nemeckého ovčiaka. V roku 1956 bol založený Akita Club of America, samotné plemeno Americká akita uznal American Kennel Club roku 1972. 
Celkový vzhľad.
Veľký pes robustnej konštitúcie, celkovo mohutný, so silnou kostrou. Pre Americkú akitu je charakteristická široká hlava v tvare trojuholníka s malými tmavohnedými očami a pomerne malými vztýčenými ušami smerujúcemi dopredu. Pomer kohútikovej výšky k dĺžke trupu je 9:10 u psov a 9:11 u sučiek. Končatiny sú silne osvalené. Akita má poschodovú srsť s hustou jemnou podsadou, ktorá je kratšia ako srsť krycia. Dĺžka srsti na kohútiku a zadnej časti presahuje dĺžku srsti na ostatných častiach tela s výnimkou chvosta. Farba osrstenia je akákoľvek farba ako červená, žltá, biela, žíhaná, ... s maskou alebo bez nej. Mohutný, bohato osrstený zatočený chvost je vysoko nasadený a nesený nad chrbtom alebo ku slabine. 
Povaha plemena.
Americká akita je veľmi hrdý, priateľský a oddaný pes, ktorý potrebuje byť právoplatným členom domácnosti. Je vysoko inteligentný a rýchlo sa učí. Je ostražitý a zbytočne nešteká. Dokáže rozpoznať reálne nebezpečenstvo od prechádzajúceho cyklistu. Psy sa vyznačujú sociálnou dominantnosťou a nekompromisne chránia svoje územie. Pre svoju tvrdohlavú, panovačnú povahu a značnú fyzickú silu by mal pes dostať správny výcvik od skúseného kynológa. Dominantnosti treba predchádzať už vo veku šteňaťa, a to jeho socializáciou, aby sa nemohla v dospelosti prejaviť nežiadúca agresivita voči ostatným psom. To isté platí aj vo vzťahu k chovateľovi, ktorý by mal vedieť psa podriadiť. Pre svoju dominantnosť a vysoký prah bolesti nie je vhodný výcvik donucovacími metódami, vhodnejšie je použitie motivačnej metódy. 
Uplatnenie plemena.
Pre svoju vysokú inteligenciu, ľahkú učenlivosť a vynikajúci čuch je Americká akita využívaná v záchranárstve aj ako policajný pes. Akity si našli uplatnenie tiež v canisterapii. Najčastejšie je však chovaná ako spoločenský pes.
Carlos Sainz Jr.

Carlos Sainz Vázquez de Castro, známy ako Carlos Sainz Jr. (* 1. september 1994, Madrid, Španielsko), je španielsky pilot Formuly 1. Je synom dvojnásobného majstra sveta v rely Carlosa Sainza. Od roku 2015 do 2017 pretekal za Toro Rosso, pričom ku koncu roka 2017 prestúpil do Renaultu. V roku 2019 prestúpil do tímu McLaren. Od roku 2021 jazdí za tím Scuderia Ferrari.
Manuel Basilio Bustamante

Manuel Basilio Bustamante Piris (* 20. jún 1785, San Carlos † 11. november 1863, Montevideo) bol uruguajský politik a vojak. V septembri 1855 sa stal na polroka úradujúcim prezidentom Uruguaja po nútenej rezignácii dovtedajšieho prezidenta Venancia Floresa. Podobne ako jeho predchodca, aj on bol k rezignácii prinútený nepriaznivými politickými a spoločenskými okolnosťami. Od roku 1830 pôsobil v uruguajskom senáte a práve ako jeho člen bol v roku 1855 vybraný za úradujúceho prezidenta. Jeho otec pochádzal z mesta Valparaíso (súčasné Čile) a matka z portugalského súostrovia Azory. Už v mladom veku sa pripojil k armáde a aktívne sa zúčastnil na bojoch za nezávislosť od Španielska. Po vyhlásení nezávislosti v máji 1810 bol súčasťou revolučného cabilda (mestskej rady) v Buenos Aires. Od 30. rokov 19. storočia sa však zapojil do politického života v rodnej krajine, ktorá v tomto období získavala svoju nezávislosť. Zomrel v novembri 1863 vo veľmi skromných podmienkach v Montevideu.
José María Plá

José María Plá Machado (* 15. október 1794, Maldonado † 23. apríl 1869, Montevideo) bol uruguajský politik. Vo februári 1856 sa stal na dva týždne úradujúcim prezidentom Uruguaja po nútenej rezignácii dovtedajšieho úradujúceho prezidenta Manuela Basilia Bustamanteho. 1. marca ho vo funkcii vystriedal riadne zvolený prezident Gabriel Antonio Pereira. Pred tým pôsobil ako senátor, neskôr sa stal predsedom senátu a práve v tejto funkcii sa stal dočasne prezidentom krajiny. V roku 1868 bol opätovne zvolený do senátu, no o rok neskôr zomrel v Montevideu.
Neoliberalizmus (voľný trh)

Neoliberalizmus je voľné (v ekonomickej vede ironické až hanlivé) označenie ideológie, ktorá sa rozšírila v 70. rokoch 20. storočia v ekonómii a (hospodárskej) politike, a ktorá je založená na jednoduchých axiómach, že trh (súkromný sektor) vždy funguje dobre a štát vždy funguje zle. Z týchto axiómov (s ktorými by mimochodom nesúhlasili klasickí či neoklasickí liberáli) vyplývajú pre politiku nasledujúce odporúčania: treba minimalizovať štát, sprivatizovať verejné podniky, odstrániť verejný deficit, zakázať fiškálnu a monetárnu politiku, zabezpečiť nezávislosť centrálnych bánk od vôle občanov, zrušiť obchodné bariéry, zredukovať či zrušiť tzv. štát blahobytu a zvýšiť pružnosť zamestnanosti. Žiadne z vyššie uvedených odporúčaní pre politiku nevyplýva z vedeckého výskumu a neoliberalizmus zastávajú najmä politici (vrátane časti ľavice), byrokrati, obchodníci, bankári a novinári.
Neoliberalizmus významne ovplyvnil politiku M. Thatcherovej a R. Reagana v USA a spája sa napríklad aj s bývalým čilským diktátorom Augustom Pinochetom.
Typickými príkladmi neoliberalizmu je chicagská škola (najmä monetarizmus a Milton Friedman), škola strany ponuky a moderná rakúska škola (najmä neskoršie dielo Friedricha von Hayeka). Niekedy sa sem zaraďuje aj ordoliberalizmus (ten sa však od vyššie uvedenej úvodnej definície značne odchyľuje).
Do značnej miery sa neoliberalizmus prekrýva s pojmami neokonzervativizmus (pre západné štáty), Washingtonský konsenzus (pre chudobnejšie štáty) a trhový fundamentalizmus.
Atanasio Cruz Aguirre

Atanasio de la Cruz Aguirre Aguado, známy ako Atanasio Cruz Aguirre (* 2. jún 1801, Montevideo † 28. september 1875, Montevideo) bol uruguajský politik a vojak. V marci 1864 sa stal na skoro jeden rok úradujúcim prezidentom Uruguaja v čase, kedy krajina čelila faktickej občianskej vojne s bývalým prezidentom Venanciom Floresom. Pred tým sa Aguirre aktívne zapojil aj do bojov za nezávislosť, po jej získaní sa stal poslancom, neskôr senátorom. Postupne sa stal predsedom senátu a po odchode ústavného prezidenta Bernarda Prudencia Berra sa zo svojej funkcie predsedu senátu dočasne ujal funkcie prezidenta. Musel však čeliť vojsku generála Floresa, ktorého podporovali susedné krajiny Brazília a Argentína. Aguirre tak zrušil všetky zmluvy s Brazíliou a snažil sa získať podporu Francúzska, no neúspešne. Po začiatku obliehania hlavného mesta bol vo funkcii nahradený novým predsedom senátu Tomásom Villalbom, ktorý bol následne prinútený pristúpiť na mierovú zmluvu s Brazíliou a prenechať moc generálovi Floresovi. Aguirre následne ušiel na španielsku loď a odišiel do exilu v argentínskom meste Paraná, do Uruguaja sa vrátil v roku 1867. Zomrel v septembri 1875 v Montevideu.
Julien Green

Julien Green (* 6. september 1900, Paríž, Francúzsko† 13. august 1998, Paríž) bol francúzsko-americko spisovateľ preslávený svojimi psychologickými románmi. Cenených je tiež osemnásť zväzkov jeho denníkov a úvah, ktoré písal od roku 1926 až do smrti.
Životopis.
Narodil sa vo Francúzsku americkým rodičom (otec bol obchodným agentom v Paríži), ktorí obaja pochádzali z amerického juhu (otec z Virgínie, matka z Georgie). Vo Francúzsku prežil väčšinu života, zžil sa s francúzskym kultúrnym prostredím a svoje diela písal vo francúzštine. Napriek tomu si až do smrti ponechal americké občianstvo, pod vplyvom svojej matky sa označoval za južana a hlásil sa k odkazu južanskej Konfederácie.
Detstvo prežil vo Francúzsku. Za prvej svetovej vojny slúžil vo francúzskej armáde, po vojne študoval na University of Virginia, kde potom krátko učil. Roku 1922 sa vrátil do Francúzska, ale za druhej svetovej vojny slúžil v americkej armáde a po vojne zostal vo Francúzsku. Písal romány, tiež z predvojnového amerického juhu, ďalej eseje, divadelnú hru a desať zväzkov veľmi cenených denníkov. Roku 1970 získal literárnu cenu Francúzskej akadémie a o rok neskôr bol zvolený jej členom ako prvý Američan po rodičoch. Zobrané spisy vyšli v rokoch 1954 – 1965 v desiatich zväzkoch.
Pochádzal z episkopálnej rodiny, ale roku 1916 konvertoval ku katolíctvu. Neskôr sa vrátil k protestantstvu, ale roku 1939 znova prestúpil na katolicizmus. Celý život vnútorne bojoval so svojou homosexualitou, kvôli svojej náboženskej viere sa nakoniec rozhodol pre celibát.
Zomrel v Paríži, na vlastné prianie však bol pochovaný v kostole sv. Egida v rakúskom Klagenfurte, a to kvôli neďalekej soche Panny Márie, ku ktorej mal osobný vzťah.
Joseph Imry

Joseph Imry (* 23. február 1939, Tel Aviv, Izrael† 29. máj 2018) bol izraelský fyzik, profesor na Mechon Weizmann le-mada. 
Je známy predovšetkým ako spoluzakladateľ odboru mezoskopickej fyziky, čo je pomerne nový odbor fyziky kondenzovaných látok. Táto disciplína sa zaoberá správaním systémov, ktoré nie sú ani makroskopické, ani mikroskopické, ale na pomedzí týchto dvoch svetov. Tieto systémy môžu byť skúmané a riešené pomocou makroskopických metód, ale ich správanie môže aj naďalej vykazovať kvantové vlastnosti. 
Bol ženatý, z manželstva pochádzajú dve dcéry, jedna sa venuje hudbe a druhá medicína.
Ocenenia.
V roku 2001 získal za svoju prácu vo fyzike "Izraelskú cenu". V roku 2016 potom získal Wolfovu cenu za fyziku.
Počítačová chémia

Počítačová chémia (angl. "Computational chemistry") bola definovaná jedným z priekopníkov tohto subjektu A.J. Hopfingerom ako "kvantitatívne modelovanie chemického správania sa na počítači metódami teoretickej chémie". Teoretická chémia je vedný odbor chémie, ktorý sa zaoberá vynachádzaním teoretických metód, ktoré opisujú experimentálne namerané veličiny. Počítačová chémia je implementáciou algoritmov na počítači s cieľom využitia týchto teórií na predpovedanie merateľných a nemerateľných vlastností.
Dôležitými subjektami v počítačovej chémii sú:
Žiabronôžka slovenská

Žiabronôžka slovenská ("Chirocephalus slovacicus") je druh sladkovodnej žiabronôžky.
Žije v povodí rieky Rimava na juhovýchode Slovenska.
Je panónsky endemit. Na území Slovenska je chráneným živočíchom.
Škoda 2Tr

Škoda 2Tr je typ česko-slovenského trolejbusu z konca 30. rokov 20. storočia, ktorý konštrukčne vychádzal z predchádzajúceho modelu Škoda 1Tr. Mechanickú časť vyrobili Škodove závody v Mladej Boleslavi, elektrickú výzbroj dodali tie isté závody z Plzne.
Konštrukcia.
Hoci trolejbus 2Tr technicky vychádzal z vozu 1Tr, bol od neho pomerne značne odlišný. Išlo o trojnápravový trolejbus so zadnou hnacou nápravou. Oproti predchodcovi bol upravený rám podvozku, na ktorý bola osadená karoséria, ktorá bola síce vzhľadovo takmer rovnaká ako pri type 1Tr, konštrukčne sa ale od neho odlišovala. Vozová skriňa bola totiž približne o dlhšia, bola celokovová a mala o viac ako nižšou podlahu. V ľavej bočnici sa nachádzali dvoje skladacie dvere. V roku 1939 boli trolejbusy vzhľadom na zavedenie pravostrannej prevádzky rekonštruované premiestnením dverí na opačnú stranu karosérie.
Oproti typu 1Tr došlo k úpravám aj v elektrickej časti vozidla. Bola čiastočne pozmenená elektrická výzbroj a bol zvýšený počet motorov na dva. Okrem elektrickej rekuperačnej, pneumatickej prevádzkovej a parkovacej ručnej bol trolejbus 2Tr navyše vybavený tiež štvrtú brzdou – elektrickú odporovú.
Prototyp.
Prototypom trolejbusu 2Tr bol v skutočnosti voz Škoda 1Tr.
Prevádzka.
V roku 1938 bolo vyrobené 5 vozov.
V roku 1953 boli všetky vozidlá predané do Plzne (ev.č. 96–100), kedy boli postupne vyradené v rokoch 1956 až 1960.
Euporos

Euporos ("Euporos") môže byť:
Euporos (sochár)

Euporos ("Euporos") bol starogrécky sochár.
Sochár Euporos, syn "Zópyra", bol činný pravdepodobne na prelome 2. a 1. stor. pred Kr. Zo skulptúrnej tvorby tohto umelca sa nezachovalo nič, ale počas archeologických vykopávok v tesálskom meste Larisa sa našiel jeho menom signovaný mramorový podstavec zo sochy.
Tento podstavec bol podľa nápisu (značne poškodeného) základňou sochy atléta, ktorý už ako chlapec zvíťazil na hrách "Basileia" (konali sa od roku 371 pred Kr. po bitke pri Leuktre v boiótskom meste Lebadeia) a neskôr na eleutherských, nemejských a na mnohých ďalších hrách.Nápis podľa typu písma datujú do rozhrania 2. a 1. storočia pred Kr.
Norwegian Long Haul

Norwegian Long Haul AS je dcérskou spoločnosťou Norwegian Air Shuttle. Vytvorená 1. januára 2012 prevádzkuje lety do Európy, Ázie a Spojených štátov s flotilou Boeing 787 Dreamliner. Spoločnosť je registrovaná v Dubline a má sídlo v meste Bærum.
Grampozitívna baktéria

Grampozitívna baktéria [písané s malým g] (iné názvy: Gram-pozitívna baktéria [písané s veľkým G], gram-pozitívna baktéria [písané s malým g], G+ baktéria, G+ baktéria) je baktéria, ktorá po Gramovom farbení zostane zafarbená nafialovo. Bunková stena takejto baktérie sa pri Gramovom farbení farbí kryštálovou fialovou farbou a na rozdiel od gramnegatívnych baktérií si vďaka svojej hrubej vrstve peptidoglykánu uchováva fialovú farbu aj po odfarbení. 
Okrem farbenia bunková stena ovplyvňuje aj citlivosť bunky na dané antibiotikum. Aj keď je bunková stena hrubšia, je viac citlivá na antibiotiká, a to aj kvôli tomu, že grampozitívnym baktériám chýba vonkajšia membrána.
Zloženie bunkovej steny.
Peptidoglykán je základný polymér bunkovej steny, ktorý sa skladá z aminosacharidov (N-acetylglukozoamín, kyselina N-acetylmurámová), aminokyselín (tetrapeptid, D/L alanín, kyselina G-glutámová, L-lyzín), techiových kyselín a lipotechiových kyselín (zložené z lipidov a zvyšku peptidoglykánu). Lipidy bunková stena obsahuje 0 – 2 % lipidov, čo je v porovnaní s G- baktériami malé množstvo a polysacharidy (35 – 65 %).
Zástupcovia.
Zástupcovia grampozitívnych baktérií sú: 
Poznámka (*): Taxón Firmicutes pôvodne (t.j. na konci 20. storočia) zahŕňal úplne všetky grampozitívne baktérie okrem archebaktérií. Na začiatku 21. storočia bola definícia taxónu (kmeňa) Firmicutes zmenená na fylogenetickú, preto z tohto kmeňa vypadli aktinobaktérie a naopak doň boli presunuté gramnegatívne taxóny Negativicutes a mykoplazmy; takto definované Firmicutes sú uvedené vo vyššie uvedenom prehľade ako "kmeň Firmicutes". Najnovšie však (napr. podľa GTDB) bol tento fylogeneticky definovaný kmeň Firmicutes rozdelený na viacero menších kmeňov, konkrétne na kmene Firmicutes [v najužšom zmysle], Firmicutes A, Firmicutes B, Firmicutes C, Firmicutes D, Firmicutes E, Firmicutes F, Firmicutes G, Firmicutes H, DTU030, SLNR01, DUMJ01 a SpSt-956.
Andrej Danko (hrnčiar)

Andrej Danko (* 15. február 1919, Pozdišovce† 18. apríl 1972, Košice) bol slovenský hrnčiar a ľudový umelec.
Život.
Narodil sa v Pozdišovciach ako jeden zo štyroch synov v rodine robotníka Jána Danka (* 1882† 1967) a jeho manželky Anny, rod. Hudákovej (* 1886† 1956). Ľudovú školu vychodil v rodnej obci, ktorá bola známa hrnčiarskou tradíciou už od 15. storočia (pozri bližšie pozdišovská keramika). 17. marca 1947 do Pozdišoviec prišla výtvarná pedagogička, keramikárka a sochárka Júlia Horová-Kováčiková, ktorá "„organizovala pre pozdišovských hrnčiarov 10-dňový odborný kurz, počas ktorého hrnčiari okrem teoretickej časti vytáčali a vypaľovali nové navrhované vzory“". Cieľom bolo inovovať a prispôsobiť hrnčiarsku produkciu potrebám meniaceho sa životného štýlu modernej, industrializujúcej sa spoločnosti.
Danko bol jedným z účastníkov tohto kurzu. Zatiaľ čo v rokoch 19351949 pracoval ako samostatný hrnčiar, od roku 1949 bol už členom tzv. výrobného družstva Združená výroba Michalovce, závod Pozdišovce.
Oženil sa s ľudovou maliarkou keramiky Annou Rusnačkovou (* 1927), s ktorou mal dve dcéry a syna.
Tvorba.
"Biografický lexikón Slovenska" (2004) a "Slovenský biografický slovník" (1986) charakterizujú jeho tvorbu nasledovne:
Popri keramike vytváral drobné úžitkové predmety figurálneho charakteru. Svoje diela vystavoval na domácich i zahraničných výstavách.
Ernest Danko

Ernest Danko (; * 1852, Rimavská Sobota – † ?) bol rómsky primáš.
Narodil sa v rodine primáša Jozefa Danka (?1878). V 70. rokoch 19. storočia viedol kúpeľný orchester v Starom Smokovci a po otcovej smrti prevzal kapelu v Rimavskej Sobote. Krátky čas pôsobil v Budapešti a do roku 1893 v Košiciach, pričom so svojím orchestrom vystupoval aj v zahraničí (Nemecko, Paríž, Londýn, Brusel, Maroko).
Spolu so svojím synovcom Štefanom Dankom napísal viacero skladieb zábavného charakteru inšpirovaných ľudovou hudbou.
Slovenský týždenník

Slovenský týždenník bolo periodikum, ktoré vychádzalo na Slovensku na začiatku 20. storočia.
Periodikum malo podnázov Orgán Slovenskej roľníckej jednoty, neskôr Slovenskej národnej a roľníckej strany, potom Republikánskej strany zemedelského a maloroľníckeho ľudu. Uverejňoval aj romány na pokračovanie.
Periodicita.
Týždenník vychádzal od 4. júla 1903.
Vojtech Danko

Vojtech Danko (* 6. september 1919, Ladomerská Vieska† 25. december 1991, Bad Wörishofen) bol slovenský vojenský dôstojník a technik, účastník Slovenského národného povstania.
Život.
Narodil sa 6. septembra 1919 v Ladomerskej Vieske v rodine Gabriela Danka a jeho manželky Augusty, rod. Urblíkovej. Vyštudoval gymnázium a v roku 1943 úspešne ukončil štúdium na vojenskej akadémii. Od roku 1943 tak pôsobil ako vojenský dôstojník v Slovenskej armáde, spočiatku v hodnosti poručíka a od roku 1944 v hodnosti nadporučíka. Zapojil sa do domáceho odboja a Slovenského národného povstania (15. augusta 1944 prešiel k partizánom v Sklabini). Vo februári až septembri 1945 pôsobil v radoch Československej armády. Za svoje zásluhy bol vyznamenaný "Československým vojnovým krížom 1939". Po roku 1945 pracoval ako notár v Detve.
Po februárovom prevrate bol perzekvovaný komunistickým režimom. V rokoch 19481949 bol väznený až napokon v roku 1949 emigroval do Západného Nemecka, kde v 50. rokoch pôsobil ako veliteľ slovenských strážnych oddielov pri United States Army, Europe. V Nemecku absolvoval štúdium na technickej škole a následne odišiel do Spojených štátov, kde pôsobil ako technický odborník. Po návrate do Nemecka pracoval v spoločnosti Siemens v Mníchove. Pôsobil tiež ako administrátor slovenského časopisu "Horizont" vydávaného v Zürichu. Po odchode do penzie žil v Bad Wörishofene, kde zomrel 25. decembra 1991.
Sejko Stančev Daskalov

Sejko Stančev Daskalov (; * 26. február 1919, Pobit Kamak, Bulharské cárstvo† 13. február 1945, Orovnica, Slovensko) bol bulharský študent medicíny, partizán, účastník domáceho druhého česko-slovenského odboja a Slovenského národného povstania.
Od roku 1940 študoval medicínu na Lekárskej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. Bol členom ilegálneho marxistického krúžku v Bulharskom všeobecnom národnom študentskom zväze. Pridal sa k partizánskemu internacionálnemu oddielu kpt. Jozefa Mičudíka, ktorý sa včlenil do Nitrianskej partizánskej brigády ako 3. oddiel (prápor). Daskalov u partizánov slúžil ako zdravotník. Zomrel 13. februára 1945 pri obci Orovnica počas pokusu Nitrianskej partizánskej brigády prebiť sa cez frontovú líniu z obkľúčenia. Akcia bola úspešná, ale jednotka utrpela ťažké straty – v nepriateľskej paľbe a rozvodnenom Hrone zahynulo 50 až 80 mužov, vrátane viacerých bulharských partizánov.
Ľudovít Benický

Ľudovít Benický alebo Ľudovít Beniczky (maď. "Beniczky Lajos") môže byť:
Ľudovít Benický (radca)

Ľudovít Benický (; * ?† 1835, Budín) bol radca Uhorskej dvorskej kancelárie. Je autorom historicko-geografického spisu "Historisch-topographische Beschreibung des Ribarer oder Szliacser Baades im Sooler Comitate" (1824), ktorý sa zachoval v rukopise.
Yahya Jammeh

Yahya (Abdul-Aziz Jemus Junkung) Jammeh (* 25. máj 1965, Kanilai, Gambia) bol prezidentom Gambie v rokoch 1994 až 2017.
Životopis.
Yahya Jameh získal základné a stredné vzdelanie v rodnej Gambii. Po maturite vstúpil v roku 1984 do armády. Ako príslušník mierových zborov v hodnosti seržanta pôsobil v Libérii. Po návrate do vlasti spolu so skupinou mladých veteránov, ktorí libérijskú misiu nedostali zaplatenú, zvrhol v júli roku 1994 nekrvavým, ale zjavne nie príliš vopred plánovaným spôsobom prezidenta Dawda Jawara.
Prezidentovania.
Jammeh stál na čele štátu najprv ako predseda päťčlennej Armed Forces Provisional Ruling Council (Dočasná vládnuca rada ozbrojených síl), vydržal niekoľko pokusov o svoje zvrhnutie, vrátane snahy o prevrat zo strany niektorých ostatných členov Rady. Uplatňoval značne autoritársky spôsob vlády, zároveň však bolo zrejmé, že mu chýba hlbšia koncepcia politického programu.
Kapitán Jammeh (všetci členovia Rady sa povýšili na kapitána) sa rozhodol z armády odísť (pri tej príležitosti bol povýšený na plukovníka), aby sa vo voľbách roku 1996 mohol uchádzať o prezidentský úrad. Ústavné podmienky pre uchádzačov o úrad prezidenta boli Jammehovi napísané na mieru - kandidát musel byť vo veku medzi 30 a 65 rokmi. Takáto veková hranica znemožnila kandidatúru rade politických veteránov, ktorí sa mohli stať Jammehovými vážnymi súpermi. Prezidentské voľby Jammeh skutočne vyhral, ​​avšak ich poctivosť bola medzinárodne spochybňovaná.
Svoj úrad obhájil vo voľbách v októbri 2001, ktoré už boli medzinárodnými pozorovateľmi, na rozdiel od Gambie opozície, označené za celkom spravodlivé. Avšak po voľbách sa Jammeh do značnej miery vrátil k autoritatívnemu spôsobu vládnutia s represívnym postojom voči opozícii.
22. septembra 2006 bol už tretíkrát zvolený za prezidenta, keď získal 67.3% hlasov.
Voľby, ústavná kríza a exil.
2. decembra 2016 odstúpil z prezidentskej voľby, potom čo jeho protikandidát Adama Barrow získal väčšinu hlasov. Potom, čo Jammeh pôvodne výsledky volieb uznal, rozhodol sa o týždeň neskôr voľby vyhlásiť za neplatné. 18. januára 2017, deň pred vypršaním svojho mandátu Yahya Jammeh vyhlásil deväťdesiatdňový stav ohrozenia štátu, potom čo regionálny blok ECOWAS nevylúčil vojenskú intervenciu pod vedením susedného Senegalu. Po niekoľkých rokovaniach s predstaviteľmi iných afrických štátov (predovšetkým s nigérijským prezidentom Muhhamadom Buharim) a pod hrozbou vojenského zásahu zo zahraničia sa Jammeh 21. januára vzdal moci a odletel z Gambia do Rovníkovej Guiney.
Ferdinand de Lesseps

Ferdinand Marie Vicomt de Lesseps (* 19. november 1805, Versailles, Francúzsko† 7. december 1894, Guilly) bol francúzsky diplomat a podnikateľ. Preslávil sa vybudovaním Suezského prieplavu.
Životopis.
v roku 1825 bol menovaný konzulom v Lisabone, v roku 1827 v Tunise a od roku 1832 bol konzulom v Alexandrii.
V roku 1854 založil Všeobecnú spoločnosť pre Suezský námornej prieplav. Rakúskemu odborníkovi Aloisovi Negrellimu zadal vypracovanie projektu. V roku 1856 sa stal konzulom v Káhire a získal koncesiu na stavbu prieplavu od egyptského miestokráľa Saída Pašu. 
Prilákal rad investorov z celého sveta a zhromaždil značné finančné prostriedky. Kanál bol otvorený po 11 rokoch stavby v roku 1869. Stal sa z neho slávny a bohatý muž. V roku 1879 bol zvolený za čestného člena American Academy of Arts and Sciences.Mohol sa uchýliť do ústrania a užívať si starobu. Opak bol pravdou. Vo veku 75 rokoch zahájil projekt spojenia Tichého a Atlantického oceánu v Paname.
V roku 1880 začala stavba Panamského prieplavu podľa de Lessepsových plánov na úrovni morskej hladiny. Obrovské problémy znemožňovali výstavbu podľa pôvodnej koncepcie. Išlo najmä o veľké zosuvy pôdy po tropických dažďoch a epidémiu malárie (spôsobenú komármi) na ktorú umieralo veľa robotníkov. O deväť rokov neskôr, v roku 1889, skončil francúzsky projekt v Paname neúspechom a finančným krachom. Prieplav dokončili až neskôr Američania, ktorí zvolili variant so stavidlami.
Maria Gaetana Agnesiová

Maria Gaetana Agnesiová (; * 16. máj 1718, Miláno, Taliansko† 9. január 1799, Miláno) bola talianska matematička a filozofka.
Životopis.
Narodila sa vo veľmi vplyvnej a bohatej milánskej rodine.
V detstve bola považovaná za detského génia, v jedenástich rokoch hovorila siedmimi jazykmi. V dvanástich rokoch začala trpieť záhadnou chorobou, ktorú sprevádzali silné kŕče. Lekári si nevedeli rady, chorobu dali do súvislosti s jej mimoriadnou intelektuálnou aktivitou a odporučili jej tanec a jazdu na koni. Táto liečba však nepomáhala. Mária bola navyše veľmi plachá a robil jej ťažkosti kontakt s ľuďmi. Na tieto svoje dispozície reagovala prudkým náboženským vzplanutím, ktoré ju zároveň prinútilo odísť do kláštora. Hoci ju v tom jej otec nepodporoval, umožnil to a vyplácal jej do konca života dôchodok. 
V kláštornom ústraní sa začala intenzívnejšie venovať matematike. Napísala tu svoje základné dielo "Instituzioni analitiche ad uso della gioventù italiana", prvú knihu, v ktorej sa diskutovalo ako o integrálnom, tak diferenciálnom počte.
Posledné štyri desaťročia svojho života, aj v dôsledku opätovného zhoršenia svojej choroby, však venovala hlavne štúdiu teológie, najmä patristiky, a službe chudobným. 
Roku 1750 ju pápež Benedikt XIV. menoval profesorkou matematiky ako prvú ženu v histórii a prírodnej filozofie na univerzite v Bologni ako druhú ženu v histórii (prvá bola Laura Bassiová).
Euforión

Euforión ("Euforión") môže byť:
Simulačné metódy

Molekulová simulácia sa môže definovať ako "určenie makroskopických vlastností systému pomocou mikroskopického modelu, ktorý sa zostrojil za účelom opisu hlavných interakcií medzi časticami systému". Simulačné metódy sú založené na princípoch zákonov štatistickej mechaniky, ktorá je teoretickou bázou spájajúcou mikroskopické modelovanie a správanie sa makrosveta. Pomocou týchto metód sa dá v súčasnosti študovať termodynamika, štruktúrne a transportné vlastnosti súborov atómov a molekúl, hlavne vlastnosti pevných látok, kvapalín a plynov (pri danej teplote). Za týmto účelom je možné uskutočniť dva druhy molekulovej simulácie.
Treba zdôrazniť, že vo fyzikálnej chémii existujú jasné rozdiely v definícii molekulového modelovania a simulácie. Pod pojmom model si väčšinou predstavujeme zjednodušenú reprezentáciu systému alebo procesu, ktorú si vytvoríme za účelom jeho lepšieho pochopenia. V molekulových vedách je väčšina modelov mikroskopická, t. j. modely sa získali z výpočtov uskutočnených na mikročasticiach (jednotlivé molekuly alebo systém zložený z niekoľkých molekúl). Na výpočty mikročastíc sa môžu použiť metódy molekulovej alebo kvantovej mechaniky. V každom prípade výsledky molekulovomechanických alebo kvantovochemických výpočtov poskytujú zjednodušený opis reálneho mikrosveta. V tomto zmysle sa molekulové modelovanie dá definovať ako konštrukcia mikroskopických modelov a ich aplikácia s cieľom racionalizácie štruktúry molekúl, ich funkcie a interakcie. Molekulové modelovanie nám umožňuje vypočítať merateľné aj nemerateľné vlastnosti. Vypočítané merateľné vlastnosti sa dajú porovnať s experimentom a takto možno overiť platnosť použitého modelu. Experimentálne overený model sa dá použiť na štúdium vzťahu medzi parametrami modelu a reálnym procesom a na predpovedanie experimentálne ťažko merateľných alebo neznámych veličín daného systému . Naproti tomu molekulovodynamická simulácia poskytne informácie o flexibilite primárnej štruktúry molekuly, o existencii nízkoenergetických lokálnych miním a energetických bariérach, ktoré ich oddeľujú. 
Rozdiely medzi modelovaním a simuláciou sa dajú viditeľne demonštrovať na modeli predpovede počasia. Údaje z pozemných meteorologických staníc, merania vo vyšších vrstvách atmosféry a údaje z meteorologických družíc postačujú na vytvorenie modelu atmosféry v danom čase. Statický model zostrojený zo zozbieraných údajov sa dá použiť na výpočet budúceho vývoja poveternostnej situácie ako funkcie času. Časovo závislá simulácia nám umožňuje pre určitú oblasť predpovedať teplotu, rýchlosť vetra, vlhkosť, vznik mračien a pod. Predpovedanie počasia je teda príkladom simulácie chovania sa modelu ako funkcie času. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že v počítačovej chémii sa často nesprávne používa výraz „predpovedať“ určité vlastnosti alebo správanie sa systému. Môžeme „vypočítať“, „reprodukovať“ alebo „dedukovať“ dobre známy fakt, ale nie ho „predpovedať“.
Michal Adami (jazykovedec)

Michal Adami (; * 1720, Beluša† 11. marec 1781, Viedeň) bol uhorský jazykovedec a historik (heraldik, genealóg).
Pochádzal zo zemianskej rodiny Jána Adamiho a jeho manželky Zuzany. Mal dvoch mladších bratov – Andreja (1737?) a Pavla (17391814). Počas štúdií sa stal členom Rádu jezuitov, no v roku 1750 z neho vystúpil a pôsobil ako dvorský agent vo Viedni.
Venoval sa lingvistike (napísal slovník a jazykovednú príručku), genealógii uhorských šľachtických rodov. Väčšina jeho prác ale ostala v rukopise.
Michal Adami

Michal Adami (maď. "Adami Mihály") môže byť:
Euforión (sochár)

Euforión ("Euforión") bol starogrécky sochár.
Euforión bol podľa rímskeho spisovateľa Plínia jedným z gréckych umelcov, ktorí svoje sochy tvorili z bronzu. Jeho rodisko a ani doba jeho tvorby nie je známa.
Benický

Benický môže byť:
Lisa Vittozziová

Lisa Vittozziová (; * 4. február 1995, Pieve di Cadore, Taliansko) je talianska biatloniska, bronzová medalistka zo zmiešanej štafety na Zimných olympijských hrách 2018 v juhokórejskom Pchjongčchangu, bronzová medailistka z Majstrovstiev sveta v rokoch 2015 a 2019 a viacnásobná medailistka z juniorských majstrovstiev.
V Svetovom pohári vyhrala dva individuálne preteky, šprint a stíhacie preteky v nemeckom Oberhofe v sezóne 2018/2019. Taktiež sa podieľala na víťazstve talianskej ženskej štafety v pretekoch v rakúskom Hochfilzene v sezónach 2015/2016 a 2018/2019. Pričinila sa aj o víťazstvo talianska v pretekoch zmiešaných štafiet vo fínskom Kontiolahti v sezóne 2017/2018.
Chochmesovci

Chochmesovci je slovenský náučný animovaný seriál RTVS o etike, ktorý mal premiéru 24. decembra 2018 na Dvojke. Projekt podporil Audiovizuálny fond.
Johns Hopkins University

Johns Hopkins University (skratka JHU) je súkromná vysoká škola v meste Baltimore v americkom štáte Maryland.
Bola založená 22. februára 1876. Jej názov pochádza od veľkého prispievateľa do školského rozpočtu, Johnsa Hopkinsa. V súčasnosti tu študuje vyše 18 000 študentov. Je zakladajúcim členom Asociácie amerických univerzít ("Association of American Universities") a patrí medzi najvýznamnejšie vysoké školy v USA.
Šport.
Športové tímy školy sa nazývajú "Blue Jays".
Václav Cílek

RNDr. Václav Cílek, CSc. (* 11. máj 1955, Brno-Židenice) je český geológ, klimatológ, spisovateľ, esejista, filozof, prekladateľ taoistických a zenových textov a popularizátor vedy.
Biografia.
S rodičmi býval v Tanzánii, kde jeho otec pracoval ako geológ. Tam študoval v rokoch 19691970 na strednej škole, ďalej vyštudoval banícku priemyslovku v Příbrame a prírodovedeckú fakultu – odbor geológia na Karlovej univerzite v Prahe.
V rokoch 1980 až 1990 pracoval v Baníckom ústave Akadémie vied ČR. Od roku 1990 pracoval v geologickom ústave Akadémie vied ČR a v rokoch 1994 až 2001 potom na čiastočný úväzok v Centre teoretických štúdií. Od roku 2004 bol riaditeľom Geologického ústavu Akadémie vied ČR, ale v roku 2012 sa rozhodol tento post opustiť a vrátiť sa na miesto vedeckého pracovníka, aby sa mohol viac venovať odborným výskumným prácam. Roku 2012 sa potom stal novým riaditeľom Pavel Bosák. Žije v Prahe a má dve dcéry, mladšia z nich Eliška je česká hudobná skladateľka.
Hoci sa vo svojej práci zaoberá predovšetkým popularizáciou vedy, zmenami klímy a prostredia, vývojom českej krajiny a interakciami medzi prírodou a civilizáciou, nájdeme v jeho knihách presahy smerom k literatúre, religionistike, filozofii, teológii, výtvarnému umeniu alebo hudbe všetkých žánrov.
Publicistika.
Václav Cílek spolupracoval na zhruba tridsiatich knižných tituloch, svoje texty publikuje v rade časopisov, napr. Vesmír, Respekt a i.
Spolupracuje tiež s Českým rozhlasom a s Českou televíziou. Bol napr. sprievodcom televíznych relácií "Putování starými cestami" (2005), "Aleje jako součást naší krajiny" (2007), "Kameny v české krajině" (2008) a "Řeka v proudu času" (2009) alebo seriálov "Podzemní Čechy" (2001), "Podzemné Čechy II" (2009) a "Magické hory Čech a Moravy" (2011), na ktorých sa tiež významne podieľal autorsky.
Ocenenia.
Za knihu "Krajiny vnitřní a vnější" a za nasledujúcu knihu "Makom: Kniha míst" získal Cenu Toma Stopparda za rok 2004 (cena za literárne eseje). V júni 2007 získal Cenu ministra životného prostredia „za výrazný prínos k popularizácii českej vedy, najmä geológie a klimatológie“. V roku 2009 získal Cenu Nadácie VIZE 97.
Hamiltonova funkcia (fyzika)

Hamiltonova funkcia alebo hamiltonián je funkcia, ktorá charakterizuje stav fyzikálnej sústavy vo fázovom priestore pri daných fyzikálnych podmienkach. Je nazvaná podľa írskeho fyzika W. R. Hamiltona.
Hamiltonova funkcia formula_1 je funkciou:
Jej tvar je formula_5, kde formula_2 je zovšeobecnená hybnosť, formula_7 zovšeobecnená rýchlosť a formula_8 je Lagrangeova funkcia.
Prechod medzi Lagrangeovým a Hamiltonovým spôsobom zápis pohybových rovníc tvorí Legendrova transformácia. Z Hamiltonovej funkcie možno prejsť k Hamiltonovým kánonickým rovniciam, ktoré sú pohybovými rovnicami v Hamiltonovom formalizme.
Mahmúd z Ghazní

Mahmúd z Ghazní (* 2. november 971 – † 30. apríl 1030) bol najznámejší vládca z ghaznovskej dynastie. Bol synom Sebüktigina zakladateľa dynastie. Vládol Ghazníjskemu sultanátu od roku 997 až do svojej smrti v roku 1030. Centrom ríše sa stalo mesto Ghazní, dnes je na území Afganistanu v provincii Ghazní. Za jeho vlády sa územie ríše rozprestieralo v dnešnom Afganistane, Pakistane, vo veľkej časti Iránu, Turkménsku, Uzbekistane a severozápadnej Indii. Bol prvým vládcom, ktorý začal používať titul sultán, tým vyjadroval svoju nezávislosť na abbásovskom kalifovi v Bagdade. Jeho panovanie sa označuje ako zlatý vek ghaznovskej dynastie, ríša zažila hospodársky a kultúrny rozmach. Na jeho dvor prišiel aj najznámejší perzský básnik Firdausí a matematik Al-Birúní. Je tiež známy tým, že pri dobývaní miest v Indii a Pakistane plienil niektoré bohaté budhistické a hinduistické chrámy. Na konci panovania musel hájiť územia v Chorézme so vzrastajúcou silou seldžuckých Turkov a Karachánskeho chanátu. Až po jeho smrti dobyli v Chórezme významné mestá Merv, Nishapur a vytvorili Seldžuckú ríšu, ktorá siahala až k Byzancii.
Ján Kroner (1927)

Ján Kroner (* 1. máj 1927, Brunovce – † 24. júna 1986, Považská Bystrica) bol slovenský filmový, televízny a divadelný herec. Otec herca Jána Kronera
Paul Delos Boyer

Paul Delos Boyer (* 31. júl 1918, Provo, Utah, USA† 2. jún 2018, Los Angeles, Kalifornia) bol americký biochemik.
V roku 1997 obdržal Nobelovou cenu spoločne s Johnom E. Walkerom a Jens Ch. Skouom za „objasnenie enzýmového mechanizmu syntézy adenozíntrifosfátu (ATP)“.
Pochádzal z nepraktizujúcej mormónskej rodiny a vyštudoval chémiu na Brigham Young University. Doktorát z biochémie získal na University of Wisconsin–Madison v roku 1943. Pracoval na Stanford University a neskôr na University of Minnesota. Od roku 1963 bol profesorom na UCLA.
John Ernest Walker

Sir John Ernest Walker (* 7. január 1941, Halifax, Spojené kráľovstvo) je anglický biochemik.
V roku 1997 obdržal Nobelovou cenu spoločne s P. D. Boyerom a Jensom Ch. Skouom za „objasnenie enzýmového mechanizmu syntézy adenozíntrifosfátu (ATP)“.
Študoval na University of Oxford, kde získal doktorát roku 1969. V nasledujúcich rokoch pracoval v USA a Francúzsku. Roku 1974 nastúpil na University of Cambridge, kde zostal až do emeritovania.
Jeho manželkou sa roku 1963 stala Christina Westcottová, majú spolu dve dcéry.
Ghazníjsky sultanát

Ghazníjsky sultanát alebo Gazenský sultanát bol islamská ríša v Strednej Ázii od druhej polovice 10. storočia do 12. storočia. Jej hlavným mestom bolo najprv mesto Ghazna v provincii Ghazní v dnešnom Afganistane od roku 1151 Láhaur v Pandžábe. Za zakladateľa dynastie Ghaznovcov se niekedy považuje Alp-Tegin, ktorý bol veliteľom Samánovskej armády. V pravom zmysle slova založil dynastiu jeho zať Sebüktigin (asi 942997), ale najznámejším vládcom dynastie je Mahmúd z Ghazní. Ghaznovci boli turkické národy a moslimovia vyznávajúci sunnitský islam.
Guadalajara (mesto v Španielsku)

Guadalajara je mesto vo Španielsku, hlavné mesto rovnomennej provincie v autonómnom spoločenstve Kastília-La Mancha.
Nachádza sa asi 60 km severovýchodne od Madridu na rieke Henares a v súčasnosti (2018) tu žije 84 910 obyvateľov. Počet obyvateľov od druhej polovice 20. storočia vytrvalo stúpa.
Mesto je spojené s Madridom prímestskými vlakmi "Cercanías". Za mestom leží stanica Guadalajara-Yebes, kde zastavujú rýchlovlaky AVE.
Tomás Villalba

Tomás Villalba Albín alebo Tomás Villalba y Albín (* 9. december 1805, Dolores † 12. júl 1886, Montevideo) bol uruguajský politik a podnikateľ. 15. februára 1865 sa stal na 5 dní úradnujúcim prezidentom Uruguaja po nútenom odstúpení dovtedajšieho úradujúceho prezidenta Atanasioa Cruza Aguirreho. Ten bol z funkcie prinútený odstúpiť z dôvodu eskalácie občianskej vojny, kedy vláda s ním v čele nedokázala úspešne bojovať s bývalým prezidentom generálom Venanciom Floresom. Práve generál Flores vymenil Villalbu 20. februára 1865 na čele Uruguaja ako faktický prezident, pričom sám si udelil funkciu dočasného guvernéra krajiny. Tomás Villalba pred tým pôsobil v senáte, kde vykonával tiež funkciu jeho predsedu, kvôli čomu sa stal aj prezidentom.
Tomás Villalba bol pôvodne blízkym spolupracovníkom Manuela Oribeho a tiež členom Národnej strany. Postupne vystriedal niekoľko funkcii, až sa stal v roku 1860 ministrom financií. O tri roky neskôr bol zvolený za senátora a o ďalšie dva sa stal jeho predsedom, no už v zložitom období občianskej vojny. Keď generál Flores so svojou armádou obkľúčil hlavné mesto Montevideo, vtedajší úradujúci prezident Aguirre odstúpil, nahradil ho práve Villalba, ktorý však už bol v bezvýchodnej situácii a musel tak s Floresom a Brazíliou, ktorá ho podporovala, podpísať mierovú zmluvu. Tým sa skončila občianska vojna a súčasne sa zabránilo pokračovaniu ničenia, ktorého malo na chod štátu katastrofálne následky. Tomás Villalba bol na ďalších skoro 100 rokov posledným prezidentom z Národnej strany, keďže dominanciu počas tejto dlhej doby získala strana Colorado. Po odchode z funkcie odišiel Villalba aj z politiky, generál Flores ho však vymenoval do funkcie, v ktorej zodpovedal za ekonomiku krajiny, zomrel v júli 1886 v Montevideu.
Jeremy Corbyn

Jeremy Bernard Corbyn (* 26. máj 1949, Chippenham) je britský politik a aktivista. 12. septembra 2015 sa stal predsedom Labouristickej strany a tým pádom súčasne aj lídrom opozície. Tieto úrady zastával do 4. apríla 2024. Členom dolnej komory britského parlamentu je od roku 1983, kedy bol zvolený za volebný obvod Islington North v Londýne. Už v mladom veku pôsobil ako ľavicový aktivista a dobrovoľník. Patrí k (krajne) ľavicovému krídlu Labouristickej strany. Pre svoje postoje je však vnímaný aj kontroverzne.
Vo februári 2018 sa objavili obvinenia, že Jeremy Corbyn mal v 80. rokoch 20. storočia vedome spolupracovať s česko-slovenskou komunistickou Štátnou bezpečnosťou. Corbyn však tieto obvinenia odmietol ako nepravdivé a označil ich za ohováranie. V auguste 2018 zas čelil kritike pre údajné uctenie pamiatky páchateľov tzv. Mníchovského masakra, kedy skupina palestínskych teroristov zavraždila 11 izraelských športovcov počas Letných olympijských hier v roku 1972 v Mníchove. Corbyn následne priznal, že sa ceremoniálu uctenia týchto páchateľov v roku 2014 zúčastnil, no nepoložil na ich hroby žiadne vence. Kvôli tomu si vyslúžil i obvinenia z antisemitizmu.
Václav Dudl

Václav Dudl (* 22. september 1999, Hořovice) je český futbalista hrajúci za český klub Sparta Praha.
Klubová kariéra.
Sparta Praha.
Za pražskú Spartu debutoval 16. októbra 2016 pri víťazstve proti Jihlave vo veku 17 rokov a 24 dní.
Trnava.
V zime 2019 Dudl odišiel zo Sparty na hosťovanie do trnavského Spartaka. Po sezóne sa vrátil naspäť do Sparty.
Dávid Leško

Dávid Leško (* 4. jún 1988, Prešov, Slovensko) je slovenský futbalista hrajúci za slovenský klub FC Košice.
Klubová kariéra.
Prešov.
Leško začal svoju kariéru v Prešove, kde sa postupne z mládežníckych kategórií prepracoval na hráča A-tímu. Hosťoval v Humennom, Rimavskej Sobote a Šarišských Michaľanoch.
Senica.
V roku 2016 prestúpil do Senice, kde debutoval 27. februára 2016 v zápase proti Podbrezovej (prehra ). Za Senicu dokázal v 14 zápasoch streliť len 2 góly a v lete sa vrátil naspäť do Prešova. V Prešove hral Fortuna ligu, do ktorej Prešov postúpil počas jeho pôsobenia v Senici. V 29 zápasoch zaznamenal 2 góly.
Podbrezová.
V lete 2017 prestúpil do Podbrezovej, kde momentálne pôsobí. Vo svojej prvej sezóne v klube strelil v 28 zápasoch 4 góly.
V sezóne 2018/2019 odohral 17 zápasov a dal 7 gólov. Presadil sa proti Trnave (domáca výhra ), Senici (hosťujúca remíza ), Nitre (domáca výhra ), Trenčínu dal 2 góly (domáca výhra ), podobne aj Senici (domáca prehra ).
Lucas Lovat

Lucas Lovat (* 15. január 1997, Florianópolis, Brazília) je profesionálny brazílsky futbalista hrajúci za slovenský klub ŠK Slovan Bratislava. Na drese nosí číslo 36 a hráva ako ľavý obranca, prípadne ľavý krídelník alebo záložník.
Klubová kariéra.
Avaí.
Lovat začal svoju kariéru v brazílskom klube Avaí FC, kde debutoval v roku 2015. V roku 2016 odišiel na hosťovanie do Grêmia. Tam sa ale nedostal do hry ani raz. Za Avaí nastúpil v štrnástich zápasoch a dal jeden gól.
Spartak Trnava.
V zime 2019 prestúpil po vypršaní kontraktu s Avaíom do slovenského klubu FC Spartak Trnava. Debutoval v zápase s Dunajskou Stredou hranom 23. februára 2019. So Spartakom vyhral Slovenský pohár, kde Spartak vo finále porazil Žilinu. Prvý a zároveň jediný gól za Trnavu dal 5. októbra 2019 v zápase proti Dunajskej Strede pri domácej prehre 1–2.
Slovan Bratislava.
V zimnom prestupovom období Lovat opustil Trnavu a upísal sa Slovanu Bratislava.
Andrej Lovás

Andrej Lovás (* 28. máj 1991, Ružomberok, Slovensko) je slovenský futbalista, ktorý od roku 2017 hrá za klub FC Spartak Trnava. Jeho pozíciou je post útočníka, poprípade stredového záložníka.
Klubová kariéra.
Ružomberok.
Svoju klubovú kariéru začal v Ružomberku, kde sa od mládežníckych kategórií prepracoval až do prvého tímu. Po niekoľkých rokoch v Ružomberku prestúpil do trnavského Spartaka.
Trnava.
V Trnave debutoval v roku 2017, následne ho limitovalo zranenie, ktoré mu pretrváva až dodnes. Naposledy hral ešte v Máji roku 2018.
Beráter

Beráter (z ) bol predstaviteľ nacistického Nemecka, ktorý pôsobil vo vojnovej Slovenskej republike (SR) ako poradca vo vláde, na ministerstve alebo v inom ústrednom úrade štátnej správy, v generálnom sekretariáte Hlinkovej slovenskej ľudovej strany (HSĽS) alebo na hlavnom veliteľstve Hlinkovej gardy (HG).
Nemecké úrady vysielali beráterov buď z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť slovenských štátnych činiteľov (najaktívnejší boli v tomto smere predstavitelia radikálneho krídla HSĽS Vojtech Tuka a Alexander Mach). Postavenie beráterov nebolo právne zakotvené, napriek tomu mali na Slovensku diplomatické výsady. Ich cieľom bolo zabezpečiť nacifikáciu režimu SR a dohliadať na to, aby slovenské zdroje čo najviac prispievali k nemeckému vojnovému úsiliu.
Na Slovensku začali prví beráteri pôsobiť na základe Dôverného protokolu o hospodárskej a finančnej spolupráci medzi Nemeckou ríšou a štátom Slovensko, ktorý bol podpísaný 23. marca 1939 v Berlíne a pripojený k Zmluve o ochrannom pomere medzi Nemeckou ríšou a Slovenským štátom. Jeho znenie poznal len úzky okruh vládnych predstaviteľov. Článok II protokolu ustanovoval, že "„Slovensko si vytvorí vlastnú menu a Slovenskú národnú banku ako centrálny ceduľový ústav,“" pričom Ríšskonemecká banka ("Deutsche Reichsbank") "„vyšle do riaditeľstva tejto banky poradcu, ktorý bude spolupracovať pri všetkých dôležitých rozhodnutiach“" a slovenská vláda "„priberie tohto poradcu aj k zostavovaniu a plneniu svojho štátneho rozpočtu a bez jeho súhlasu neschváli žiadne úvery“". Nemecko ich postavenie plne presadilo po salzburských rokovaniach v júli 1940.
Na Slovensku pôsobilo asi 20 beráterov (spolu s viacerými spolupracovníkmi), pričom najväčší vplyv mali v rokoch 19401941, za pôsobenia vyslanca Manfreda von Killingera. Úlohu beráterov vykonávali tiež členovia nemeckej vojenskej a policajnej misie. Medzi najvýznamenších beráterov patril "Obersturmbannführer" Viktor Nageler ako poradca pre HG, Erich Gebert ako poradca pre hospodárstvo a financie, "Obersturmbannführer" Albert Smagon ako poradca pre sociálne veci a "Hauptsturmführer" Dieter Wisliceny ako poradca pre židovskú otázku, ktorého v roku 1944 nahradil ešte bezohľadnejší "Hauptsturmführer" Alois Brunner. Po vypuknutí Slovenského národného povstania činnosť beráterov nahradila priama moc nemeckých okupačných síl.
Ian Khama

Seretse Khama Ian Khama (* 27. február 1953 Chertsey, Spojené kráľovstvo) je botswanský politik, ktorý zastával od roku 2008 do roku 2018 úrad prezidenta republiky. Súčasne zastával tiež funkciu premiéra krajiny a predsedu Botswanskej demokratickej strany. Má vojenskú hodnosť generálporučíka.
Jeho otcom bol prvý prezident nezávislej Botswany Sir Seretse Khama, pochádzajúci z rodu náčelníkov kmeňa Mangwato, a matkou biela Angličanka Ruth Williamsová. Vyštudoval školu Waterford Kamhlaba v Svazijsku, patriacu do siete United World Colleges, potom absolvoval letecký výcvik na Kráľovskej vojenskej akadémii v Sandhurste. Bol dôstojníkom botswanskej armády do roku 1998, kedy ho prezident Festus Mogae menoval svojim viceprezidentom. V apríli 2008 nahradil Mogaeho na pozíciu hlavy štátu, ktorú potvrdil vo voľbách konaných v rokoch 2009 a 2014.
Bol kritizovaný za opatrenia proti opozícii a nezávislým médiám, ktoré posunuli tradične demokratickú Botswanu smerom k autoritatívnemu režimu, a za pohŕdavé výroky o menšine Krovákov.
V roku 2018 ho po 10 rokoch vo funkcii nahradil doterajší viceprezident Mokgweetsi Masisi.
V apríli 2022 bol Ian Khama predvolaný sudcom jeho krajiny. Bývalá hlava štátu je obvinená okrem iného aj z nelegálnej držby strelnej zbrane. Prípad siaha do roku 2016.
V decembri 2022 vydal Botswana zatykač na Iana Khamu, o ktorom sa predpokladá, že je v Južnej Afrike..
Ghazní

Ghazní môže byť:
Marbella

Marbella je mesto v južnom Španielsku, turistické letovisko v pobrežnej oblasti Costa del Sol v provincii Málaga. V roku 2018 tu žilo 141 463 obyvateľov.
História.
Marbella bola značne poškodená počas španielskej občianskej vojny v 30. rokoch. Ešte za 2. svetovej vojny mala len asi tisíc obyvateľov. Rozvoj turizmu súvisí s osobou bohatého markíza Ricarda Soriana, ktorý sem začal pozývať svojich priateľov. Jeho synovec Alfonso zu Hohenlohe-Langenburg v roku 1954 prestaval miestnu usadlosť Finca Santa Margarita na prestížny "Marbella Club", ktorý sa stal miestom stretávania aristokratov, filmových hviezd a ďalších bohatých návštevníkov. Na začiatku 70. rokov vznikol neďaleko luxusný jachtový prístav Puerto Banús.
Pierre Louis Maupertuis

Pierre Louis Moreau de Maupertuis (* 28. september 1698, Saint-Malo, Francúzsko† 27. júl 1759, Bazilej, Švajčiarsko) bol francúzsky filozof, matematik a prírodovedec. Bol riaditeľom francúzskej Akadémie vied. Pripisuje sa mu objav princípu najmenšej akcie.
Význam.
V roku 1742 sa stal jedným z prvých vedcov, ktorí pripúšťali možnosť významu dopadov komét na Zemi a následných katastrof (predvídal tak napríklad dopad asteroidu Chicxulub a ním súvisiace vymieranie na konci kriedy). Vo svojej dobe však ešte nemohol byť s týmto názorom docenený. Je po ňom pomenovaný kráter Maupertuis na privrátenej strane Mesiaca.
Zdroj.