Subverzia

Subverzia (z latinského "subvertere" – „zvrhnutie“), podvratná činnosť alebo označované aj ako hybridné hrozby (pozri aj hybridná vojna), označuje proces, ktorým sú hodnoty a princípy existujúceho systému v rozpore alebo zvrátené v snahe transformovať zavedený spoločenský poriadok a jeho štruktúry moci, autority, hierarchie a sociálnych noriem. Subverziu možno opísať ako útok na verejnú morálku a „vôľa brániť sa zásahom je výsledkom kombinovanej politickej a sociálnej alebo triednej lojality, ktorá sa zvyčajne spája s národnými symbolmi. Po preniknutí a súbežne s násilným rozpadom politických a spoločenských inštitúcií štátu sa tieto tendencie môžu oddeliť a preniesť na politickú alebo ideologickú vec agresora.“ Subverzia sa používa ako nástroj na dosiahnutie politických cieľov, pretože vo všeobecnosti prináša menšie riziko, náklady a ťažkosti v porovnaní s otvoreným bojom. Okrem toho je to relatívne lacná forma vojny, ktorá si nevyžaduje veľké množstvo výcviku. Podvratník je niečo alebo niekto, kto má potenciál pre určitý stupeň podvratnosti. V tomto kontexte sa „podvratník“ niekedy nazýva „zradca“ vo vzťahu k vláde pri moci (a zvyčajne aj zo strany).
Subverzia je však často cieľom komikov, umelcov a ľudí v týchto kariérach. Byť podvratný môže v tomto prípade znamenať spochybňovanie a celkovo podkopávanie zabehnutého poriadku.
Teroristické skupiny vo všeobecnosti nepoužívajú podvracanie ako nástroj na dosiahnutie svojich cieľov. Subverzia je stratégia náročná na ľudský kapitál a mnohým teroristickým skupinám chýba ľudský kapitál a politické a sociálne prepojenia na vykonávanie podvratných aktivít. Akcie teroristov však môžu mať na spoločnosť podvratný vplyv. Subverzia môže znamenať použitie zákerných, nečestných, peňažných alebo násilných metód na dosiahnutie takejto zmeny. To je v kontraste s protestom, štátnym prevratom alebo prácou tradičnými prostriedkami v politickom systéme na dosiahnutie zmeny. Okrem toho, vonkajšia subverzia je tam, kde sa „štát agresora pokúša naverbovať a pomáhať domorodým politickým a vojenským aktérom zvrhnúť ich vládu štátnym prevratom“. Ak subverzia zlyhá vo svojom cieli dosiahnuť prevrat, je možné, že aktéri a činy subverzívnej skupiny prejdú k povstaniu, vzbure a/alebo partizánskej vojne.
Slovo je prítomné vo všetkých jazykoch latinského pôvodu, pôvodne sa vzťahuje na také udalosti, ako je vojenská porážka mesta. Už v 14. storočí sa používal v anglickom jazyku s odkazom na zákony a v 15. storočí sa začal používať s ohľadom na ríšu. Termín prevzal od „poburovania“ ako názov pre nezákonnú vzburu, hoci konotácie týchto dvoch slov sú dosť odlišné; poburovanie naznačujúce otvorené útoky na inštitúcie, subverzia alebo podvracanie niečo oveľa tajnejšieho, ako je narúšanie základov viery v status quo alebo stavanie ľudí proti sebe.
Definícia.
Problém s definovaním pojmu "subverzia" je v tom, že neexistuje jediná definícia, ktorá by bola všeobecne akceptovaná. Charles Townshend opísal subverziu ako výraz „tak elastický, že prakticky nemá zmysel, a jeho použitie nie je o nič viac, než že vyjadruje rozšírený pocit zraniteľnosti moderných systémov voči všetkým druhom skrytých útokov“. Nasledujú niektoré z mnohých pokusov definovať tento pojem: „"Subverzia" je podkopávanie alebo odtrhnutie od lojality významných politických a sociálnych skupín v rámci viktimizovaného štátu a ich prenos za ideálnych podmienok na symboly a inštitúcie agresora.“„"Podvracanie" — Akcie určené na podkopanie vojenskej, ekonomickej, psychologickej alebo politickej sily alebo morálky vládnucej autority.“„"Podvratná činnosť" – každý, kto poskytuje pomoc, útechu a morálnu podporu jednotlivcom, skupinám alebo organizáciám, ktoré obhajujú zvrhnutie úradujúcich vlád silou a násilím, je podvratný a zapája sa do podvratnej činnosti. Všetky úmyselné činy, ktorých zámerom je poškodiť najlepšie záujmy vlády a ktoré nespadajú do kategórie zrada, vzbura, sabotáž alebo špionáž, budú zaradené do kategórie podvratnej činnosti.“„"Podvratná politická akcia" — Plánovaná séria aktivít navrhnutých na dosiahnutie politických cieľov ovplyvňovaním, ovládnutím alebo vytláčaním jednotlivcov alebo skupín, ktoré sú v takej pozícii, že môžu ovplyvniť rozhodnutia a kroky inej vlády.“„"Subverzia" — Deštruktívna, agresívna činnosť zameraná na zničenie krajiny, národa alebo geografickej oblasti vášho nepriateľa... [demoralizáciou kultúrnych hodnôt a zmenou vnímania reality obyvateľstvom].“"Subverzia" – Roger Trinquier definoval podvratnú činnosť ako pojem, ktorý by sa dal spojiť pod názvom moderná vojna, „ako vzájomne prepojené systémy akcií, politické, ekonomické, psychologické a vojenské, ktorých cieľom je zvrhnutie zavedenej autority v krajine“.
Koncepčné chápanie.
Definovanie a pochopenie subverzie znamená identifikovať entity, štruktúry a veci, ktoré možno rozvrátiť. Okrem toho môže pomôcť identifikovanie praktík a nástrojov, ktoré nie sú podvratné. Inštitúcie a morálka sa dajú rozvrátiť, ale ideológia na druhej strane nie. Pád vlády alebo vytvorenie novej vlády v dôsledku vonkajšej vojny nie je rozvratom. Špionáž sa nepočíta ako podvracanie, pretože nejde o akciu, ktorá vedie priamo k zvrhnutiu vlády. Informácie získané zo špionáže možno použiť na plánovanie a vykonávanie podvratných aktivít.
Na pochopenie toho, čo sa považuje za podvratné, je potrebné pochopiť zámer tých, ktorí konajú. To robí definovanie a identifikáciu subverzie náročným procesom. Ako zdôrazňuje Laurence Beilenson: „Kritizovať vládu v snahe o jej reformu alebo zmenu jej politiky nie je rozvratom, aj keď takáto kritika môže prispieť k zvrhnutiu. Ale kritika, ktorej cieľom je pomôcť plánovanému zvrhnutiu, sa stáva podvratnou bez ohľadu na to, či je to správne alebo nesprávne.“
Typy.
Subverzia môže byť vo všeobecnosti rozdelená na internú a externú subverziu, ale toto rozlíšenie neznamená, že každá z nich sa riadi špecifickým súborom jedinečných a samostatných nástrojov a praktík. Každá podvratná kampaň je iná kvôli sociálnym, politickým, ekonomickým, kultúrnym a historickým rozdielom, ktoré má každá krajina. Na základe hodnotenia týchto faktorov sa využívajú subverzívne aktivity. Toto rozdelenie len objasňuje, kto sú aktéri. Zatiaľ čo podvratní aktéri môžu byť rôzni, ciele, ktoré budú čoskoro rozvrátené, sú rovnaké. Ako uvádza Paul Blackstock, vládnuce a politické elity sú konečným cieľom presviedčania, pretože ovládajú fyzické nástroje štátnej moci. 
Vnútorná subverzia je činnosť, ktorú vykonávajú ľudia v krajine a možno ju použiť ako nástroj moci. Vo väčšine prípadov je použitie sily alebo hrozba silou posledným krokom vnútorného rozvratu. 
Vonkajšia subverzia je činnosť vykonávaná inou krajinou v spolupráci s tými v rozvrátenej krajine a môže byť použitá ako štátnický nástroj. Zahraniční dobrovoľníci z inej krajiny nestačia na to, aby sa kvalifikovali na externú subverziu. Dôvodom je, že jednotlivci môžu legitímne zdieľať kauzu vnútorných podvratných disidentov a legitímne sa dobrovoľne prihlásili. Len keď vláda sama vybaví národ peniazmi, zbraňami, zásobami alebo inou pomocou disidentom, možno to nazvať vonkajšou subverziou. 
Nástroje a postupy.
Podvratné akcie možno vo všeobecnosti rozdeliť do troch vzájomne súvisiacich kategórií:
Iné faktory, hoci nepatria špecificky do týchto kategórií, môžu byť tiež užitočné pre podvratných disidentov. Okrem toho sa mnohé nástroje môžu prekrývať aj do iných skupín nástrojov. Napríklad podvratníci môžu infiltrovať organizáciu skôr kvôli kultúrnej subverzii ako kvôli kontrole. Občianske nepokoje môžu byť použité na vyprovokovanie vlády k násilnej reakcii.
Infiltrácia a zakladanie predných skupín.
Aby bola skupina úspešná pri rozvracaní vlády, skupina samotná a jej myšlienky musia byť vnímané ako prijateľná alternatíva k súčasnému stavu. Skupiny, ktoré pracujú na rozvrátení vlády, sa však v mnohých prípadoch riadia myšlienkami a presadzujú ciele, ktoré by na ich povrchu nezískali podporu obyvateľstva. Preto, „aby získali verejnú dôveryhodnosť, prilákali nových podporovateľov, generovali príjmy a získali ďalšie zdroje, skupiny musia vykonávať politické aktivity, ktoré sú úplne oddelené alebo sa javia ako oddelené od zjavne násilných aktivít týchto skupín. Niekedy sa to dosiahne infiltráciou politických strán, odborov, komunitných skupín a charitatívnych organizácií .“ Infiltrácia organizácií je dôležitým nástrojom, pretože tieto inštitúcie sú už v očiach ľudí vnímané ako legitímne a poskytujú platformu na vyjadrenie svojich myšlienok. Pri infiltrácii disident identifikuje potreby organizácie a potom tieto potreby spája s riešeniami, ktoré môže poskytnúť jeho ideológia. Bola to technika, ktorú používala Komunistická strana USA . Po kooptovaní organizácie môže disident prejsť k nadväzovaniu väzieb s inými skupinami. Okrem toho, okrem získania možnej legitimity pre svoje myšlienky môže infiltrácia týchto skupín „posilniť politických spojencov, napadnúť vládnu politiku a získať medzinárodnú podporu“. Ak je príliš ťažké infiltrovať niektoré organizácie, môže byť potrebné vytvoriť nové organizácie, ktoré sa zdajú byť nezávislé, ale v skutočnosti sú pod vedením podvratnej skupiny.
Infiltrácia štátnych organizácií môže poskytnúť podvratným skupinám príležitosť urobiť veľa vecí na dosiahnutie svojich cieľov. Infiltrácia bezpečnostných zložiek môže poskytnúť informácie o schopnostiach vlády a o tom, ako plánujú riešiť aktivity skupiny. Infiltrácia tiež poskytuje možnosť podsúvať nepravdivé informácie, viesť vládu k nesprávnemu prideľovaniu zdrojov, kradnúť finančné prostriedky, zbrane, vybavenie a iné zdroje a v konečnom dôsledku napomáha k oslabeniu a delegitimizácii vlády. Ciele infiltrácie nie sú obmedzené na vyššie uvedené skupiny a inštitúcie. Ekonomický priemysel a univerzity sa tiež stali cieľom infiltrácie. V prípade univerzít sú odbory slobodných umení náchylnejšie na subverziu ako tvrdé vedy. 
Ruské a francúzske metódy.
Dominique Poirier, bývalý zamestnanec a špecialista na komunikačné vojny vo francúzskej spravodajskej službe DGSE, opisuje rozsiahle podvracanie v knihe o praktikách a metódach tejto agentúry vydanej v roku 2019, napriek tomu zriedkavo používa podstatné meno „subverzia“. Pri prezentácii a rozsiahlom opise ruských a francúzskych metód subverzie a protisubverzie vysvetľuje, že najmä francúzska spravodajská komunita používa termín "guerre de l'information" alebo „informačná vojna“. Informačná vojna potom zahŕňa množstvo ďalších podstatných mien, niekedy ruského pôvodu, z ktorých každé označuje špecifickú akciu, ktorá môže v skutočnosti popisovať akciu podvracania alebo protipodvracania. K poslednému rozdielu vo vnímaní akcie podvracania ďalej hovorí, že informačná vojna vo francúzskej spravodajskej komunite je riadená aktívnymi opatreniami, ktoré DGSE ako vedúca spravodajská agentúra vo Francúzsku prijala ako „všetko- zahŕňajúcu“ doktrínu. Aktívne opatrenia vo Francúzsku by totiž regulovali nielen všetky spravodajské a kontrarozviedne aktivity, ale aj zahraničné veci a diplomaciu, domácu politiku a dokonca aj aktivity veľkých priemyselných a obchodných spoločností a skupín v tejto krajine, keďže obdobie, ktoré lokalizuje medzi rokom 1980 a 1982. Všetci títo by boli logicky povolaní podieľať sa na spoločnom a koherentnom úsilí v oblasti spravodajstva, kontrarozviedky, vplyvu a protivplyvu na francúzskej pôde, ako aj v zahraničí. V skutočnosti francúzska spravodajská komunita, a najmä DGSE, vždy používa podstatné mená „interferencia“ ( "ingérence", vo francúzštine) a „counterinterference“ ( "contre-ingérence" ) na pomenovanie „subverzie“ a „protisubverzie“. DGSE a prinajmenšom jedna ďalšia spravodajská agentúra tejto krajiny sú obzvlášť aktívne v podvratných aktivitách v zahraničí, často v spoločnom úsilí s ruskou zahraničnou spravodajskou službou SVR RF so zameraním na Spojené štáty, uvádza Dominique Poirier na základe poznatkov z prvej ruky a skúsenosti z rokov 1980 až približne 2001. V poslednom uvedenom kontexte hlavné metódy subverzie, ktoré prezentuje ako „akcie vplyvu“ a ich očakávané výsledky sú nasledovné.
Väčšina francúzskych a ruských činov podvracania a domáceho vplyvu sa v skutočnosti riadi pojmom menšinového vplyvu, ako ho pôvodne definoval sociálny psychológ Serge Moscovici . Najmä DGSE však navrhuje všetky takéto akcie v súlade so základmi vedeckého prístupu podobného behaviorizmu, nazývaného „behaviorálna biológia“ (po francúzsky "biologie comportementale" ), ktorý pôvodne založil na začiatku 80. rokov francúzsky vojenský vedec Henri Laborit . Okrem toho, naratív alebo „formálne ciele“ akcie subverzie – ak existuje, keďže behaviorálna biológia sa zameriava na pôsobenie na nevedomie alebo id, nachádzajúce sa v mozgu plazov, ako ho definoval Paul D. MacLean – je definovaný v v súlade so základmi epistemológie, ďalší ruský import do francúzskej informačnej vojny a aktívnych opatrení.
Výraz „zvyšovanie povedomia“ „bol sovietsky import, ku ktorému došlo vo Francúzsku počas prípravnej fázy nepokojov a generálnych štrajkov v máji 1968. Stalo sa to v prvých mesiacoch posledného roku, najprv ako sofistikovaná technika agitprop, známa v sovietskej KGB pod názvom сенсибилизация (“siencibilizatz'iya”), inak používaná v inej oblasti epistemológie v Sovietskom zväze. Vo Francúzsku dostalo posledné ruské slovo definitívne prekladovú "senzibilizáciu" približne v marci 1968, keďže toto slovo, znejúce podobne, už v tejto krajine existovalo s inými význammi. Posledné uvedené fakty vysvetľujú, prečo je "senzibilizácia" / "zvyšovanie povedomia" vo svojom princípe rovnaký ako iná metóda "menšinového vplyvu" v agitačnom projekte.“ „Akcia "zvyšovania povedomia" v aktívnych opatreniach môže mať za cieľ ovplyvniť mienku verejnosti vo vlastnej krajine alebo v cudzej krajine alebo v oboch a jej cieľom je prinútiť masy ľudí, aby vnímali obavy, ktoré môžu byť pravdivé alebo umelo vytvorené, alebo falošné a nepodložené v skutočnosti, alebo ani úplne pravdivé a podložené, ani úplne falošné a nepodložené, ale „niekde medzi týmito dvoma pólmi“. Posledná hypotéza, ktorá sa často očakáva pri aktívnych opatreniach, je vysvetlená a riadená disciplínami fuzzy logiky a teórie chaosu a vo všeobecnosti je zameraná na vyvolanie pochybností, zmätku alebo zábran a následnej úzkosti, nespokojnosti alebo strachu v mysliach ľudí. ľudí. 
Je pozoruhodné, že francúzski experti na domáci vplyv a podvracanie používajú hovorovo podstatné meno „námesačníci“ (vo francúzštine "somnanbules" ) na označenie „všetkých obyčajných ľudí tvoriacich masy“. Dôvod ospravedlňujúci výber tohto podstatného mena, v istom zmysle pejoratívneho, je ten, že drvivá väčšina „bežných ľudí“ nedokáže rozlíšiť medzi neutrálnymi, objektívnymi informáciami (správami) a propagandou, ktorá má ovplyvniť. Z pohľadu odborníkov sa celá populácia správa ako milióny "námesačných" ľudí, ktorí sú ochotní ľahostajne uveriť všetkému, čo médiá, autori a agenti vplyvu povedia a napíšu. Dôvod vysvetľujúci naivitu je ten, že ľudia majú tendenciu veriť, že v nominálnej hodnote je všetko formálne publikované a vysielané tým, že médiám, ako sú tlačené a audiovizuálne periodické publikácie, knihy a podobne, nesprávne pripisujú nejaké oficiálne a jednomyseľne schválené cnosti. Čím väčší je počet ľudí skutočne alebo zjavne zapojených do zverejnenia/vysielania faktu alebo omylu, tým pravdivejší sa zdá byť v chápaní más. Navyše, čím väčší je známy počet ľudí, ktorí sledovali, počúvali alebo čítali fakt alebo blud, tým väčšia je pravdepodobnosť, že „je to skutočne pravda“, stále v chápaní más. … Navyše vo Francúzsku majú špecialisti na vplyv a protivplyvy majú za úlohu zabrániť masám ľudí/ "námesačníkov", aby sa „prebudili“ a pochopili, že sú vlastne takto natrvalo oklamaní a akými metódami a trikmi to robia, keďže aj ich vlastná krajina vymýšľa a šíri bludy. Inými slovami, o druhom vysvetlení, že učiť masy o metódach a technikách pod cudzím vplyvom by bolo nepochybne účinné a prospešné, no zároveň by im to odhalilo vplyv a propagandu, ktorú pre nich šije a šíri ich vlastná vláda. . . . V DGSE pravidlo hovorovo odkazujúce na túto konkrétnu definíciu námesačnosti hovorí: "Ils dorment; ne les réveillez pas" („Oni [masy] spia, nebuďte ich“). Pôvodom tohto konkrétneho použitia slova námesačník je Edgar Morin, francúzsky komunistický filozof, sociológ, spravodajský dôstojník a zakladateľ moderných metód a techník masového ovplyvňovania a manipulácie. Morin často hovoril: "„Eveillés, ils dorment“" („Prebuď sa, oni spia“), citujúc svoj vlastný spôsob gréckeho filozofa Herakleita . Morin teda naznačil, že bežní ľudia, ktorí tvoria masy, sú príliš hlúpi na to, aby rozlišovali medzi pravdou, vplyvom, propagandou a dezinformáciami. Pre informáciu, presný a úplný anglický preklad vyššie uvedeného Morinovho citátu znie: „Všetci ľudia chodia v spánku a všetci veria v to, že snívajú: pretože všetko je také, ako sa všetkým zdá, a všetko plynie ako potok. .“ 
Ekonomika.
Ekonomika môže byť nástrojom vnútornej aj vonkajšej podvratnej činnosti. Pre vonkajších podvratníkov môže jednoduché odrezanie úverov spôsobiť krajine vážne ekonomické problémy. Príkladom toho sú vzťahy Spojených štátov s Čile na začiatku 70. rokov. V snahe odvolať Salvadora Allendeho z úradu sa Spojené štáty pokúsili oslabiť čilskú ekonomiku. Čile dostávalo málo zahraničných investícií a strata úveru zabránila Čile nakupovať dôležité dovozy. Ekonomický tlak tohto druhu bráni fungovaniu ekonomiky a znižuje životnú úroveň krajiny. Ak je zníženie príliš veľké, ľudia môžu byť ochotní podporiť zmenu vo vedení vlády. Hlavným cieľom ekonomických tlakov je sťažiť krajine plnenie základných záväzkov voči občanom buď prerušením obchodu, alebo zbavením zdrojov.
Vnútorný podvratník môže tiež použiť ekonomiku na tlak na vládu prostredníctvom štrajku. Príkladom toho je štrajk čílskych kamionistov v 70. rokoch 20. storočia. Štrajk zabránil preprave základných potravín a prinútil takmer 50 % národného hospodárstva zastaviť výrobu. Aktivity tohto druhu vytvárajú ľudské, ekonomické a politické problémy, ktoré, ak sa nebudú riešiť, môžu ohroziť kompetencie vlády.
Agitácia a občianske nepokoje.
Ako definoval Laurence Beilenson, agitácia je „podvratná propaganda prostredníctvom akcií, akými sú masové demonštrácie alebo politický štrajk, to znamená štrajk, ktorý nie je určený na prospech odborov alebo zamestnancov v bežnom zmysle slova, ale namiesto toho je určený proti vláde“. Okrem toho propagandu a agitáciu, aj keď sú legálnymi formami slobody prejavu, tlače a zhromažďovania, možno stále klasifikovať ako podvratnú činnosť. Tieto nástroje ďalej demonštrujú potrebu určiť zámer tých, ktorí konajú na identifikáciu podvratných aktivít.
Občianske nepokoje vytvárajú mnohé z problémov, ktoré robí povstalecká kampaň. V prvom rade ide o urážku vládnej moci, a ak vláda nedokáže potlačiť nepokoje, vedie to k erózii štátnej moci. Táto strata moci pramení z nedostatku dôvery ľudí vo vládu v udržiavanie zákona a poriadku. Na druhej strane sa ľudia začnú pýtať, či je potrebné nové vedenie alebo nie. Diskreditácia, odzbrojenie a demoralizácia vlády je cieľom týchto aktivít a príčinou straty moci vlády. Občianske nepokoje vyčerpávajú zdroje, keďže vláda je nútená míňať viac peňazí na dodatočnú políciu. Okrem toho môžu byť občianske nepokoje použité na vyvolanie reakcie vlády. V štyridsiatych rokoch minulého storočia, počas štrajkov proti Marshallovmu plánu, komunisti vo Francúzsku „zámerne vyprovokovali políciu a žandárstvo k činom represívneho násilia, aby výsledných ‚mučeníkov pre vec‘ využili na propagandistické účely“. Títo mučeníci a následná propaganda môžu byť užitočné pri obrátení politických a sociálnych skupín proti sebe. Menej násilné formy nepokojov, „ako je absencia pracovníkov, pasívny odpor, bojkoty a zámerné pokusy ochromiť vládne agentúry ‚preťažením systému‘ falošnými správami, môžu mať silné rušivé účinky, ekonomicky aj politicky.“ 
Ofenzívny teror.
Ofenzívny teror možno definovať ako zabíjanie ľudí, ničenie majetku, únosy atď. Zvyčajne ide o menšiu časť rozvratu a „nepoužíva sa na použitie sily pri odovzdávaní štátnej moci, ale na podporu ľudu alebo vládcu“. Sila použitá týmto spôsobom je určená na posilnenie iných foriem alebo presviedčania okrem podpory ľudí alebo vodcov. Navyše, podobne ako občianske nepokoje a agitácia, vyvoláva otázku, či štát môže alebo nemôže zabezpečiť bezpečnosť pre obyvateľstvo. Teror poskytuje aj praktickú motiváciu fyzického odstraňovania politických oponentov. Atentát na vodcu organizácie môže otvoriť dvere nástupcovi, ktorý je priateľskejší k pozícii podvratníkov, prípadne niekomu, kto sa úspešne infiltroval do organizácie a v skutočnosti je jedným z podvratníkov.
Úplatkárstvo.
Úplatkárstvo je jedným z najbežnejších nástrojov podvracania. Väčšina spoločností považuje úplatkárstvo za formu korupcie a používa sa ako podvratný nástroj, pretože „implikuje podkopávanie existujúcich pravidiel politického alebo morálneho správania“. Môže to byť aj jeden z menej spoľahlivých nástrojov. Podplatení úradníci sú užitoční len vtedy, ak konajú. Kroky, ktoré sa podnikli v určitom časovom období, však vyvolávajú u verejnosti podozrenie. Úradník musí byť schopný svoje činy starostlivo skrývať alebo vykonávať len kľúčové funkcie a činnosť. Z týchto dôvodov sú podplatení úradníci najefektívnejšie, keď sú požiadaní, aby okamžite zasiahli. V prípade vonkajšej subverzie sa úplatkárstvo zvyčajne používa skôr na ovplyvňovanie než na činy. 
Rozvracanie kultúrnej hegemónie.
Nedávni spisovatelia v postmoderných a postštrukturalistických tradíciách (vrátane najmä feministických spisovateľov) predpisovali veľmi širokú formu podvratu. Nie je to priamo parlamentná vláda, ktorá by mala byť z ich pohľadu rozvrátená, ale dominantné kultúrne sily, akými sú patriarchát, individualizmus a scientizmus . Toto rozšírenie cieľa subverzie vďačí za mnohé myšlienky Antonia Gramsciho, ktorý zdôraznil, že komunistická revolúcia si vyžaduje eróziu konkrétnej formy „ kultúrnej hegemónie “ v spoločnosti. 
Theodor Adorno tvrdil, že kultúrny priemysel a jeho plytká zábava je systém, ktorým je spoločnosť riadená prostredníctvom zhora nadol vytvárania štandardizovanej kultúry, ktorá zintenzívňuje komodifikáciu umeleckého prejavu; v roku 1938 povedal, že kapitalizmus kolonizoval každý aspekt života natoľko, že „každé potešenie, ktoré sa emancipuje od výmennej hodnoty, nadobúda podvratné črty“. 
Využitie kultúry na dosiahnutie zmeny politického systému prostredníctvom integrácie politickej vojny a politickej akcie a zameranie sa na kultúrne nástroje a inštitúcie je ďalším nástrojom subverzie. Využitie umenia alebo všeobecnejšie kultúry je predovšetkým nástrojom pre vonkajších rozvracačov, keďže interní rozvratníci sú vo všeobecnosti občanmi krajiny a zdieľajú rovnakú kultúru. Ide o nástroj, ktorého implementácia trvá dlhšie a jeho účinky sa na rozdiel od teroristického útoku alebo občianskych nepokojov prejavia až časom. Preto by sme tento nástroj mohli klasifikovať ako prvok strategickej subverzie. Terčom kultúrnych podvratných aktivít sú tradične film, literatúra, populárna hudba, vzdelávacie inštitúcie, masmédiá, náboženské organizácie, charitatívne organizácie a iné formy umenia. Zamýšľaným výsledkom týchto aktivít je presvedčiť alebo kooptovať verejnosť, zdiskreditovať myšlienky nepriateľov a rozdeliť frakcie v nepriateľskom tábore. 
Štát je poverený ochranou civilizačných hodnôt spoločnosti (sloboda, rovnosť, kamarátstvo, súcit, demokracia, vzdelanie, rodina, náboženstvo, právny štát, ľudské a občianske práva atď.), vrátane kultúrnych/estetických hodnoty, ktoré zvyšujú kvalitu života a zachovávajú jeho legitimitu.“ V situáciách, keď vláda nie je dobrým správcom pri ochrane týchto hodnôt, možno použiť nástroje ako literatúra, film, hudba ako pripomienku týchto hodnôt, ako aj fórum na protest a spochybňovanie legitimity vlády. Umenie a kultúra navyše umožňujú ľuďom spojiť sa na emocionálnej úrovni, čo by mohlo zmierniť negatívne vnímanie jedinca. Po odstránení stigmy môže byť cieľ vnímavejší na iné prenášané správy. Tento jednotlivec alebo skupina by sa už nepovažovali za úplne odlišné od nich. Ďalší príklad toho, ako môže byť kultúra podvratná, vidíme v Iráne. Západná kultúra, médiá, umenie atď. sú medzi mládežou v krajine obľúbené, no určité prvky sú zakázané alebo obmedzené. Ako pokračuje export západnej kultúry, vzniká konflikt medzi štátom a jeho občanmi. Vláda je potom vnímaná ako nereagujúca alebo mimo kontakt so svojimi ľuďmi.
Subverzia na Slovensku.
Komisia Konšpirátori.sk (zložená zo žurnalistov, vedeckých pracovníkov, členov mimovládnych organizácii, zástupcov médií a vydavateľov) Hlavné správy, Armadny magazín, Hlavný denník a Infovojna v rokoch 2016 – 2020 radila medzi konšpiračné médiá.
Hlavné správy, Armadny magazín, Hlavný denník a Infovojna sú kritizované za poskytovanie priestoru na šírenie konšpiračných teórií, zaujaté spravodajstvo, dezinformácie, vojnovú a prokremeľskú propagandu.
Dňa 2. marca 2022 Národný bezpečnostný úrad potvrdil, že rozhodol o blokovaní webu Hlavné správy, Armádny magazín, Hlavný denník a Infovojna. „"NBÚ rozhodol v zmysle zákona o kybernetickej bezpečnosti na základe dodaných a vyhodnotených podkladov od bezpečnostných zložiek štátu,"“ povedal hovorca úradu Peter Habara. Dodal, že na stránke identifikovali škodlivú aktivitu podľa časti zákona, kde sa spomínajú dezinformácie a hybridné hrozby.
Zákon.
Podvratná činnosť.
Podvratná činnosť je poskytovanie pomoci, útechy a morálnej podpory jednotlivcom, skupinám alebo organizáciám, ktoré obhajujú zvrhnutie úradujúcich vlád násilím a násilím. Všetky úmyselné činy, ktorých zámerom je poškodiť najlepšie záujmy vlády a ktoré nespadajú do kategórie zrada, vzbura, sabotáž alebo špionáž, sú zaradené do kategórie podvratnej činnosti.
Pevninská Čína.
Subversion ( Chinese ) je zločin v pevninskej Číne . Vláda Čínskej ľudovej republiky stíha podvratníkov podľa článkov 102 až 112 štátneho trestného zákona. Tieto články špecifikujú typy správania, ktoré predstavujú hrozbu pre národnú bezpečnosť, a Čína podľa týchto zákonov stíhala mnohých disidentov vrátane laureáta Nobelovej ceny za mier Liou Siao -poa. Z nich sú články 105 a 111 tie, ktoré sa najčastejšie používajú na umlčanie politického nesúhlasu. Článok 105 kriminalizuje organizovanie, plánovanie alebo rozvracanie národného poriadku alebo používanie fám, ohovárania alebo iných prostriedkov na podnecovanie rozvracania národného poriadku alebo zvrhnutia socialistického systému. Článok 111 zakazuje kradnúť, tajne zbierať, kupovať alebo nezákonne poskytovať štátne tajomstvá alebo spravodajské informácie organizácii, inštitúcii alebo personálu mimo krajiny. 
Spojené kráľovstvo.
V britskom ústavnom práve nie je žiadny zločin definovaný ako „podvracanie“ (na rozdiel od vlastizrady ). Boli urobené pokusy zaviesť definície, ale medzi politickými a právnymi teoretikmi neexistuje všeobecný konsenzus. 
Historicky boli MI5 zverené zákonné vyšetrovacie právomoci pre obavy z ohrozenia národnej bezpečnosti podvracaním, ale v zákone o bezpečnostnej službe z roku 1989 sa podvracanie nespomínalo a podľa oficiálnej webovej stránky MI5 sa podvracanie už nevyšetruje z dôvodu zníženia hrozbou v dôsledku konca studenej vojny a súvisiacich politických situácií od 80. rokov 20. storočia. 
Spojené štáty.
Vo federálnom zákone 18 U.S.C. ch. 115 pokrýva „Zrada, poburovanie a podvratná činnosť“.
Ako je uvedené vyššie, zákonodarcovia považovali členov komunistickej strany za podvratníkov, najmä po ruskej revolúcii . Výbor Snemovne reprezentantov pre neamerické aktivity bol vytvorený v roku 1938 s cieľom vyšetriť údajnú nelojálnosť a podvratné aktivity zo strany súkromných občanov, verejných zamestnancov a organizácií podozrivých z komunistických väzieb. Senátor Joseph McCarthy sa stal najviditeľnejšou verejnou tvárou obdobia, v ktorom napätie studenej vojny podnecovalo obavy z rozsiahleho komunistického rozvratu. Pojem „ Mccarthismus “, ktorý sa objavil v roku 1950 v súvislosti s McCarthyho praktikami, vrátane verejných útokov na charakter alebo vlastenectvo politických oponentov, sa čoskoro začal používať na podobné antikomunistické aktivity. Senátor Pat McCarran sponzoroval McCarranov zákon o vnútornej bezpečnosti z roku 1950 a zákon o prisťahovalectve a národnosti z roku 1952, ktoré boli oba predmetom ostrého sporu na súdoch, a Harry Truman, ktorý zašiel tak ďaleko, že prvý z nich vetoval ; veto však bolo v Senáte prehlasované pomerom 57 ku 10.
V roku 1943 Najvyšší súd rozhodol, že za zjavného vydavateľa komunistickej doktríny môže byť naturalizovaný občan Spojených štátov v prípade "Schneiderman v." "Spojené štáty americké", 320 USA 118 (1943) .
"Aptheker v." "štátny tajomník" testovali v roku 1964, či môže byť komunistovi zakázaný pas. Aptheker vyhral.
"Elfbrandt v." "Russell" zahŕňala otázky týkajúce sa ústavnosti arizonského zákona vyžadujúceho prísahu štátnych zamestnancov. William O. Douglas napísal v roku 1966 pre silne rozdelený súd väčšinový názor, že štát nemôže vyžadovať prísahu a sprievodnú zákonnú glosu.