burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Marguerite Duras

Marguerite Duras, občianske meno Marguerite Germaine Marie Donnadieu, (* 4. apríl 1914, Gia Dinh, Vietnam - † 3. marec 1996, Paríž, Francúzsko) bola francúzska spisovateľka a dramatička.
Život.
Vyrastala v rodine koloniálnych úradníkov vo vtedajšej Indočíne v skromných podmienkach. Po absolvovaní štúdia práva v Paríži vstúpila do komunistickej strany Francúzska. Bola zamestnaná na ministerstve kolónií, na odbore pre Indočínu, odkiaľ dala výpoveď v roku 1940. Dôvodom bola fašizácia tohto úradu. 
Od roku 1942 pracovala vo vládnych službách republiky Vichy na cenzorskom úrade, zároveň bola činná vo francúzskom odboji. Medzitým v roku 1939 sa vydala za Roberta Anthelma. V roku 1944 pri prezradení skupiny ju zatkli, no s pomocou Mitterranda sa jej podarilo uniknúť zo zajatia. Po prezradení odbojovej skupiny zatkli a poslali do koncentračného tábora jej manžela. Marguerite prijala v roku 1943 priezvisko Duras podľa miesta rodiska jej otca. Pracovala v odbojovej skupine spolu s budúcim prezidentom Françoisom Mitterrandom.
Duras mala intímne kontakty s prohitlerovskými kolaborantmi a hitlerovským dôstojníkom. Stala sa milenkou Delvala, ktorý dať odvliecť jej muža do tábora. Po oslobodení dala tohto kolaboranta zatknúť. V auguste 1944 pri oslobodení Paríža vychádzajú jej „Cahiers de la Guerre“ (Vojnové zápisky). V roku 1945 jej priateľ išiel hľadať Anthelma do Dachau a doviedol ho domov chorého na smrť. Dva roky sa oňho starala, potom sa rozviedli. V roku 1947 porodila syna Jeana Moscola (alias Jean Outa). V neskorších rokoch mala problémy s alkoholom.
Politické aktivity.
Ešte v roku 1945 vstúpila opäť do Komunistickej strany Francúzska. V roku 1960 sa angažovala proti vojne v Alžírsku, podpísala „Manifest 121“. V roku 1971 podpísala „Manifest proti zákazu potratov“ spolu so Simone de Beauvoir a Jeanne Moreau.
Literárna tvorba.
Svoju prvotinu publikovala v roku 1943 pod názvom „Les impudents“. Prvý úspešnejší román vydala až v roku 1950. Bol to "Un barrage contre le Pacifique" ("Hrádza proti Pacifiku"), inšpirovaný vlastným životom. Autorka sa zaradila po vojne do hnutia „nový román“. Začala pravidelne publikovať príbehy z aktuálneho povojnového spoločenského prostredia. Až v roku 1984 dosiahla s románom "L´amant" ("Milenec") enormný úspech a obdržala Goncourtovu cenu. Prepracovaný vyšiel znovu v roku 1991 pod názvom "Milenec zo severnej Číny".
V ČSSR vyšiel jej román "Námorník z Gibraltáru" ("Le marin de Gibraltar").
L’Alpe-d’Huez

Alpe d'Huez je stredisko zimných športov vo výške 1 860 metrov nad morom. Nachádza sa na mieste bývalých pastvín v centrálnej časti francúzskych Alp, na území obce Huez, v departemente Isère. 
Tour de France.
Alpe d'Huez je známe ako jedna z najťažších častí Tour de France. Zatiaľčo trasa pretekov sa každoročne mení, Alpe d'Huez je cieľovým miestom jednej z etáp takmer každý rok od roku 1976. Prvýkrát tu bol cieľ etapy Tour de France v roku 1952. Túto etapu vyhral taliansky cyklista Fausto Coppi.
Stúpanie do Alpe d'Huez je dlhé 13,8 km s priemerným stúpaním 8,1 % a s 21 ostrými zatáčkami - vlásenkami ("les 21 virages"), nesúcimi mena predchádzajúcich víťazov etáp. Pretože v roku 2001 presiahol počet víťazov počet zatáčok, bola prvá zatáčka nazvaná po Fausto Coppim aj Lance Armstrongovi.
V posledných rokoch býva okolie stúpania do L'Alpe-d'Huez miestom zhromáždenia obrovského množstva divákov, ktoré prechádza až do davových scén. V roku 1999 Giuseppe Guerini vyhral etapu aj napriek tomu, že bol na vedúcej pozícii zhodený z bicykla jedným z nadšených fanúšikov, ktorý si ho chcel vyfotiť (divák sa za to neskôr Guerinimu ospravedlnil). V roku 2004 sa tu išla časovka jednotlivcov do vrchu, ktorú sledovalo takmer milión divákov. Armstrong vyhral túto etapu za ohlušujúceho jasotu a zostal len 1 sekundu za oficiálnym rekordom trati, ktorý držal Marco Pantani časom 37 minút, 35 sekúnd.
Alpe d'Huez je tiež známe ako "holandský Vrchol", Holanďania tu vyhrali 8 z prvých 14 etáp. Približne každý tretí fanúšik z prítomných divákov je z Holandska. Od roku 1989 ale nevyhral žiadny Holanďan. V posledných dvanástich ročníkoch 
6 etáp s cieľom na Alpe d'Huez vyhrali talianski jazdci, 3 americkí jazdci a po jednom Bask Iban Mayo, Fränk Schleck z Luxemburska, Španiel Carlos Sastre. Dvakrát sa tu naposledy tešili francúzski jazdci, Pierre Rolland (2011) a Christophe Riblon (2013)
Cieľu väčšinou predchádza náročné stúpanie na tri ďalšie alpské priesmyky, v jedinej etape dlhej 175 km tak pretekári prekonávajú celkové prevýšenie 5 180 metrov.
Najrýchlejšie časy.
Časy potrebné k zdolanie vrcholu sa merajú až od roku 1994, takže výsledky pred týmto dátumom sú len subjektívne a diskutabilné. Medzi rokmi 1994 až 1997 sa meral čas od 14,5 km pred cieľom. Od roku 1999 je fotobunka snímajúca čas umiestnená 14 km pred cieľom. V ostatných rokoch sa meralo 13,8 km pred vrcholom, v mieste kde začína vlastné stúpanie. 
Tieto rôzne spôsoby merania dávajú priestor pre špekulácie, kto vyšiel hore v najrýchlejšom čase. Ako 'oficiálny' rekord Marca Pantaniho 37'35" uvádza napríklad UK-based Procycling magazine, ďalej World Cycling Productions - vydavateľ série DVD o Tour de France a magazín Cycle Sport. V biografii Marca Pantaniho.
Alexandr Fiodorovič Poleščuk

Alexandr Fiodorovič Poleščuk (; 30. október 1953, Čeremchovo) je bývalý ruský kozmonaut z oddielu kozmonautov RKK Energija. Do vesmíru letel v roku 1993 ako 286. človek zo Zeme. 
Životopis.
Vysokú školu so zameraním na strojárstvo absolvoval v Moskve, na Moskovskom leteckom inštitúte, tu získal titul inžiniera. Do NPO Energija bol zaradený ako testovací inžinier roku 1977, ako kozmonaut výskumník o dva roky neskôr. Oženil sa s Irinou Petrovovou, rodenou Čisťakovovou, majú spolu dcéru Ľubov Alexandrovnu (1979) a žijú v Kaliningrade. 
Let do vesmíru.
Vo svojich 39 rokoch sa Alexander Poleščuk dostal do vesmíru na palube kozmickej lode Sojuz TM-16. Bol tu palubným inžinierom, veliteľom mu bol Gennadij Manakov. Obaja odštartovali 24. januára 1993 z kozmodrómu Bajkonur a pripojili sa k vesmírnej stanici Mir. Tu Poleščuk strávil takmer pol roka ako člen 13. základnej posádky. Absolvoval dva výstupy EVA mimo stanicu kvôli montáži solárnych panelov na modul Kvant. Na Zem sa vrátil v rovnakej lodi, s ktorou na Mir priletel, po 179 dňoch 22. júla 1993
Ulrich Walter

Ulrich Hans Walter (* 9. február 1954, Iserlohn, Severné Porýnie-Vestfálsko, Nemecko) je nemecký vedec a astronaut z letu v raketopláne s laboratóriom Spacelab.
Krátky životopis.
V rokoch 1964-1972, po ukončení základnej školskej dochádzky, absolvoval aj Märkisches gymnasium a potom začal študovať na univerzite v Kolíne, odbor fyzika. V roku 1980 tu získal vysokoškolský diplom a o päť rokov neskôr doktorský titul. S ním odcestoval do USA, kde nastúpil vedeckú prax v Argonne National Laboratory. V roku 1986 potom prešiel na University of California, Berkeley, kde pokračoval vo vedeckej práci. Po dvoch rokoch strávených v Amerike sa vrátil do Nemecka a zapojil sa do strediska astronautov nemeckej kozmickej agentúry DLR v Kolíne nad Rýnom. Oženil sa.
Koncom roka 1990 bol vybraný na let s laboratóriom Spacelab D-2. S ďalšími nemeckými astronautmi odišiel do USA, kde sa v rokoch 1991-1993 pripravoval v Johnsonovom vesmírnom stredisku v Houstone. Roku 1993 letel do vesmíru v misii STS-55. Svojím bezmála desaťdňovým letom sa zapísal do histórie ako 291. človek vo vesmíre.
Let do vesmíru.
Raketoplán Columbia odštartoval k svojmu 14. letu z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride koncom apríla roku 1993. Na palube bola táto sedemčlenná posádka: Steven Nagel, Terrence Henricks, Jerzy Ross, Charles Precourt, Bernard Harris a dvojica nemeckých vedcov sprevádzajúcich laboratórium Spacelab II na palube, Ulrich Walter a Hans Schlegel. Misia je evidovaná v COSPAR pod označením 1993-027A. Walter uskutočnil sériu lekárskych experimentov a potom pracoval na biologických a technologických pokusoch s rôznymi materiálmi vo Spacelabe. Kvôli zlému počasiu pristál raketoplán na kalifornskej základni Edwards.
Po lete.
V septembri 2003 sa zúčastnil veľkého stretnutia mnohých, najmä nemeckých, kozmonautov a osobností v Nemecku. V tom čase mal 49 rokov.
Algebrická geometria

Algebrická geometria (staršie "algebraická geometria") je matematická disciplína, ktorá využíva metódy abstraktnej algebry na riešenie geometrických problémov. Je jednou zo základných oblastí modernej matematiky a súvisí s veľkým množstvom matematických disciplín, napríklad s komplexnou analýzou, topológiou, či teóriou čísel.
Algebrická geometria vznikla zo snáh o riešenie sústav polynomiálnych rovníc. Základným objektom jej štúdia sú algebrické variety, ktoré sú geometrickým vyjadrením riešení takýchto sústav.
William McArthur

William Surlers McArthur ml. (* 6. júl 1951, Laurinburg, Severná Karolína, USA) bol pôvodne letec Armády USA, od januára 1990 je členom oddielu astronautov NASA. Do vesmíru vzlietol trikrát v rokoch 19932000 na palube amerických raketoplánov, pri štvrtom lete strávil pol roka na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) ako člen Expedície 12. V kozme strávil celkom 224 dní, 22 hodín a 22 minút.
Život.
Vojak.
William McArthur pochádza zo Severnej Karolíny, tu tiež roku 1969 ukončil strednú školu. Po strednej škole nastúpil na Vojenskú akadémiu Spojených štátov vo West Pointe. V roku 1973 ju absolvoval a bol pridelený do Fort Bragg k 82. výsadkovej divízii. Po ročnom štúdiu (197576) na armádnej leteckej škole bol na dva roky preložený do Kórey, neskôr slúžil opäť v Spojených štátoch. Roku 1983 získal magisterský titul na Georgia Institute of Technology. Potom do roku 1986 prednášal vo West Pointe. Roku 1987 absolvoval školu skúšobných letcov Naval Test Pilot School a začal pracovať v Johnsonovom vesmírnom stredisku.
Astronaut.
V roku 1987 sa prihlásil do 12. náboru astronautov NASA a dostal sa len medzi 117 finalistov. Druhýkrát, v 13. nábore, už bol úspešný a od 17. januára 1990 sa stal astronautom. Absolvoval všeobecnú kozmickú prípravu a získal kvalifikáciu letový špecialista.
Čoskoro po skončení základného výcviku bol zaradený do posádky letu STS-58. Do vesmíru odštartoval na palube raketoplánu Columbia 18. októbra 1993. Raketoplán pristál po 14 dňoch a 14 minútach letu dňa 1. novembra 1993.
V dňoch 12. – 20. novembra 1995 sa do vesmíru pozrel druhýkrát, tentoraz na palube raketoplánu Atlantis pri lete STS-74 trvajúcom 8 dní, 4 hodiny a 32 minút.
V júni 1997 bol zaradený do posádky letu STS-92 raketoplánu Discovery, let prebehol od 11. do 24. októbra 2000 a trval 12 dní, 21 hodín a 44 minút.
V marci 2001 bol vymenovaný za palubného inžiniera posádky Expedície 8 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) s Michaelom Foaleom a Valerijom Tokarevom, toho istého roku odišiel z armády. Vo februári 2003 boli posádky obmedzené na dvoch kozmonautov a tak Foale z trojice vypadol. McArthur (teraz veliteľ) a Tokarev boli presunutí do Expedície 9 a zálohy pre Expedíciu 8, štart Expedície 9 bol naplánovaný na apríl 2004. V januári 2004 bol však ruskými lekármi pre zdravotné problémy vyradený z posádky, neskôr bolo rozhodnuté vymeniť aj Tokareva. Teraz sa dvojica McArthur, Tokarev pripravovala na štart v októbri 2005 ako posádka Expedície 12 (súčasne tvorili zálohu pre Expedíciu 10).
K svojmu poslednému a najdlšiemu letu odštartoval 1. októbra 2005 z kozmodrómu Bajkonur v lodi Sojuz TMA-7 spoločne s Tokarevom a vesmírnym turistom Gregory Olsenom. Na stanici vystriedali kolegov z jedenástej expedície, šesť mesiacov plnili letový program a 8. apríla 2006 pristáli na Zemi. Let trval 189 dní, 19 hodín a 52 minút.
William McArthur je ženatý, má dve dcéry.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2008

Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2008 bola futbalová súťaž, ktorá sa začala v auguste 2006 a skončila v novembri 2007. a , ako usporiadatelia ME, nemuseli hrať kvalifikáciu; ostatných 50 tímov členských krajín UEFA bolo vyžrebovaných do 7 kvalifikačných skupín. Prvé dva tímy z každej skupiny postúpili na finálový turnaj ME 2008.
Skupina A.
Arménsko a Azerbajdžan odohrali iba 12 zápasov, lebo zápasy medzi nimi boli rozhodnutím UEFA zrušené.
Tomb of the Mutilated

Tomb of the Mutilated je tretí štúdiový album od americkej deathmetalovej skupiny Cannibal Corpse. Bol vydaný 22. septembra, 1992 cez vydavateľstvo Metal Blade Records. Do roku 2006 bol v Nemecku zakázaný, kvôli jeho brutálnym textom.
Pieseň „Hammer Smashed Face“ bola propagovaná vo filme "Ace Ventura: Zvierací detektív". Pieseň „I Cum Blood“ je v repertoári rádia Liberty City Hardcore station, v hre Grand Theft Auto IV.
David Wolf

David Alexander Wolf (* 23. august 1956, Indianapolis, USA) je americký astronaut, veterán piatich vesmírnych misií a jeden z bývalých členov posádky vesmírnej stanice Mir.
Vyštudoval elektrické inžinierstvo na Purdue University (1982) a medicínu na Indiana University. Neskôr slúžil ako letecký chirurg u amerického letectva. V roku 1983 sa stal zamestnancom Johnsonovho vesmírneho strediska, kde skúmal fyziologické efekty mikrogravitácie. V roku 1990 bol vybraný ako kandidát na astronauta NASA. Jeho prvou vesmírnou misiou bola STS-58 v roku 1993. V roku 1997 a 1998 bol členom posádky ruskej vesmírnej stanice Mir (tam odcestoval počas misie STS-86 a vrátil sa počas misie STS-89). Počas misie STS-112 podnikol výstup do otvoreného vesmíru (EVA). Počas misie STS-127 potom pri výstupe EVA dokončil inštaláciu japonského modulu Kibó.
Keď bol v rokoch 1997/1998 na palube Miru, stal sa prvým Američanom, ktorý volil vo vesmíre. Do roku 2010 strávil vo vesmíre 168 dní, 8 hodín a 57 minút.
Tura (Egypt)

Tura (; ; ) je staroegyptská archeologická lokalita, nachádzajúca sa v Dolnom Egypte, na začiatku nílskej delty, na jej východnom brehu. Jej pozostatky sa dnes dajú nájsť 14 kilometrov od centra Káhiry, na polceste do "Helwánu". V staroveku sa tu nachádzal jeden z najvýznamnejších vápencových lomov využívaný po celý čas antickej histórie Egypta. Neďaleko, pri dnešnej dedine "Maasara" sa nachádzal ďalší lom toho istého vápenca.
Vápenec z "Tury" bol najkvalitnejším a najbelším vápencom, ktorý sa dal zohnať v celom starovekom Egypte. Výborné vlastnosti horniny určovali jej použitie, a tak ju môžeme nájsť napr. ako povrchové obklady bohatých hrobiek alebo bloky stropov a podláh mastáb s väčšou nosnosťou, ktoré boli pôvodne konštruované z nepálených tehál. Lom sa používal v období Starej ríše ako zdroj materiálu napr. pre obloženie a bloky základovej plošiny Snofruovej Lomenej pyramídy, ako zdroj kameňa pre sarkofágy hrobiek elity Starej ríše, ako zdroj vápenca pre obklady pyramíd Strednej ríše alebo materiál pre rôzne chrámy Novej ríše. Napr. panovník Ahmose I. použil turský vápenec na výstavbu Ptahovho chrámu v Mennoferi a Amonovho Južného háremu v Tébach. V staroveku bol v lokalite uctievaný boh Anup, o čom svedčia nálezy. Okrem toho sa v oblasti našlo niekoľko rozsiahlych pohrebísk z konca praveku, Archaického obdobia, až po Rímske obdobie.
Ložisko turského vápenca sa nachádza hlboko pod povrchom, preto kameň ťažili tzv. tunelovaním, pomocou hĺbených štôlní a siení, vysokých aj 10 metrov v hĺbkach miestami 50 metrov, namiesto obvyklého spôsobu otvorenej jamy. Robotníci oddelili kus kameňa, rozbili ho a presne evidované časti vytiahli na povrch. Tie sa potom dopravovali k riečnemu prístavu, kde pokračovala ďalšia distribúcia. Podzemné priestory staticky zabezpečovali tým, že v potrebných miestach nechávali kusy pôvodnej horniny, ktoré podopierali strop siení.
Niektoré z týchto štôlní boli prístupné ešte v roku 1941 (po Kr.). Vtedy v lome č. 35 robotníci našli množstvo voľných archov z kníh dvoch alexandrijských cirkevných otcov – Órigéna a Dydima Slepého. Robotníci, ktorí tieto listy našli, ich ukradli a aj napriek tomu, že ich museli vrátiť, stále veľa z nich chýba a objavujú sa občas na trhu so starožitnosťami. Predpokladá sa, že pôvodné mohol mať každý zväzok aj viac ako 480 strán.
Pôvodný staroegyptský názov Strabón mylne interpretoval ako názov miesta, kde žili Trójania, a tak sa po grécky volalo Trója. Dnes je táto lokalita sčasti zo západu prekrytá moderným sídlom Turou v Káhirskom guvernoráte ().
Útočná puška

Útočná puška je automatická (samočinná) strelná zbraň konštruovaná na puškový náboj alebo odvodený puškový náboj, ktorá umožňuje streľbu jednotlivými výstrelmi a dávkami. Útočné pušky sú vo väčšine armád štandardnou zbraňou pechoty. Medzi najviac používané útočné pušky patria zbrane AK-47 a od nich odvodené konštrukcie, tiež M-16, G36, FN FNC alebo Steyr AUG. Slovenské ozbrojené sily používajú vz. 58.
História.
Termín „útočná puška“ je odvodený od nemeckej zbrane „Sturmgewehr“ StG 44 ( – útok, "gewehr" – puška, zbraň) zavedenej na konci 2. svetovej vojny. Samotný termín zaviedol A. Hitler a „útočné“ pušky používala nemecká armáda najmä počas ústupových bojov v neskoršej fáze vojny, teda prevažne pri obrane.
Napriek tomu, že Sturmgewehr 44 býva často označovaná za prvú tejto kategórie, zbrane používajúce zmenšený puškový náboj schopné strieľať dávkou existovali už skôr. Ide však o kategóriu, ktorú možno označiť ako automatická puška. Zrejme prvou z nich bola talianska zbraň Cei-Rigotti, ktorá používala náboje 6,5x52mm Mannlicher-Carcano. Ďalšou bola ruská zbraň „ručnojeružjo-pulemjot“ model 1916 konštruktéra V.G. Fjodorova. Išlo v podstate o automatickú pušku používajúcu náboj 6,5x50mm Arisaka. V Rusku bol pre podobný typ zbraní zavedený termín „avtomat“. Prvou jednotkou vyzbrojenou puškami tohoto typy sa 1. decembra 1916 stala zvláštna rota elitného 1. izmailského pluku, ktorá sa tak stala historicky prvou jednotkou na svete vyzbrojenou výhradne automatickými zbraňami. Ďalšou zbraňou obdobného charakteru bola americká M1918 Browning Automatic Rifle, ktorá v sebe spájala charakteristiky automatickej pušky a ľahkého guľometu. 
Široké rozšírenie automatických pušiek nastalo predovšetkým po skončení druhej svetovej vojny. Automatické zbrane tohto charakteru sa však vo výzbroji armád objavovali už v priebehu vojny. Automatické zbrane jednotlivca, schopné rýchlej a účinnej streľby (na rozdiel od samopalov) zavádzala ako jedna z prvých sovietska červená armáda. Boli to jednak poloautomatické pušky Tokarev SVT 38, Tokarev SVT-40 a automatická Tokarev AVT 40 a Simonov AVS36. Práve mechanizmus týchto pušiek inšpiroval Nemcov ku konštrukcii zbrane StG 43 a jej zlepšenej verzie StG 44.
Po skúsenostiach s nemeckým nasadením zbraní tejto kategórie pristúpili k zavádzaniu útočných pušiek prakticky všetky krajiny. V súčasnosti sa stali útočné pušky štandardnou zbraňou pechoty väčšiny krajín.
Andreas Okopenko

Andreas Okopenko (* 15. marec 1930, Košice, Česko-Slovensko – † 27. jún 2010 Viedeň, Rakúsko) bol rakúsky spisovateľ.
Život.
Otec Andreasa Okopenka bol ukrajinský lekár a jeho matka bola Rakúšanka. Od roku 1939 žila rodina vo Viedni. Po štúdiu chémie na Viedenskej univerzite bol Okopenko aktívny v priemysle. Od roku 1950 sa čoraz viac venoval literatúre. V rokoch 1951 až 1953 vytvoril literárny časopis, v ktorom publikoval diela početných členov vtedajšej rakúskej avantgardy. Od roku 1968 až do svojej smrti žil ako spisovateľ na voľnej nohe vo Viedni.
Okopenko bol v rokoch 1973 až 1985 členom autorskej schôdze v Grazeri a od roku 1999 až do svojej smrti bol členom rakúskeho umeleckého senátu.
L’Angelo Grande

L’Angelo Grande () je vrch nachádzajúci sa v pohorí Ortlerské Alpy, v provincii Južné Tirolsko, v Taliansku. Jeho vrchol leží vo výške 
L’Angelo Grande sa nachádza na východnej strane Valle di Zai, severne od Vertainspitze, od ktorej ju delí sedlo Angelusscharte ().
Výstup.
Východiskovým bodom pri výstupe na vrchol je stredisko Solda (), ležiace juhozápadne od Vertainspitze. Cesta vedie cez Düsseldorfskú chatu ("Düsseldorfer Hütte"), odkiaľ vedie severovýchodným smerom „Reinstadlerská cesta“ ("Reinstadlerroute") istená miestami lanami. Cesta nahor je kamenitá, vo vyšších polohách prevažuje kombinácia ľad/sneh a zráz je kolmý až 40°. Obťažnosť I-II. UIAA.
L’Hospitalovo pravidlo

L’Hospitalove pravidlá alebo L'Hôpitalove pravidlá (vyslovuje sa "lopitalove") slúžia na výpočet limít tzv. "neurčitých výrazov" typu formula_1 a formula_2. Tieto pravidlá možno použiť tiež pri riešení neurčitých výrazov typu formula_3, formula_4, formula_5, formula_6 alebo formula_7, ktoré však vhodnými úpravami prevádzame na neurčité výrazy typu formula_1 alebo formula_2.
Ako prvý tieto pravidlá zverejnil Guillaume de l’Hospital v roku 1692. Tieto pravidlá však pravdepodobne boli známe už Johannovi Bernoullimu.
Znenie vety.
Ak máme funkcie formula_10, pre ktoré v bode "c" platí formula_11 a formula_12, potom v prípade, že existuje (vlastná alebo nevlastná) limita formula_13, platí
kde formula_15 označuje deriváciu funkcie.
Podobne v prípade, kedy máme funkcie formula_10, pre ktoré v bode "c" platí formula_17 a formula_18. Ak existuje (vlastná alebo nevlastná) limita formula_13, potom opäť platí vzťah 
Uvedené l'Hospitalove pravidlá sú použiteľné aj v nevlastných bodoch.
Ak je formula_21 v bode "c" opäť neurčitým výrazom, možno l’Hospitalove pravidlá použiť opakovane. Takto môžeme postupovať, dokiaľ nezískame nejaký výraz, ktorý nie je neurčitý.
Úprava výrazov pre použitie l’Hospitalovho pravidla.
l’Hospitalove pravidlá sú definované len pre neurčité výrazy typu formula_1 alebo formula_2. Ostatné neurčité výrazy je nutné previesť na tento typ neurčitého výrazu.
Uvažujme ďalej funkcie formula_10, ktoré v bode "c" naberajú hodnôt 0 alebo formula_25.
Leroy Chiao

Leroy Chiao (* 28. august 1960, Milwaukee, Wisconsin, USA) pôvodne inžinier zamestnaný u dodávateľov NASA, od januára 1990 bol americkým astronautom, členom oddielu astronautov NASA. Do vesmíru sa prvýkrát dostal v roku 1994 na palube raketoplánu Columbia. Krátkodobé lety raketoplánom si ešte dvakrát zopakoval, roku 1996 a 2000. Štvrtýkrát do vesmíru sa dostal roku 2004 ako člen Expedície 10 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), vzlietol a pristál tentoraz v ruskom Sojuze. Jeho posledný let trval 193 dní, celkom strávil vo vesmíre 229 dní, 8 hodín a 45 minút. V roku 2005 odišiel z NASA, o rok neskôr sa stal viceprezidentom spoločnosti Excalibur Almaz.
Život.
Mladosť.
Leroy Chiao sa narodil v Milwaukee v štáte Wisconsin, detstvo prežil v Danville v Kalifornii. Tu tiež roku 1978 ukončil strednú školu. Roku 1983 získal bakalársky titul v odbore chemické inžinierstvo na Kalifornskej univerzite v Berkeley. Potom študoval rovnaký odbor na Kalifornskej univerzite v Santa Barbare, magistrom sa stal v roku 1985, doktorom v roku 1987.
Od roku 1987 pracoval v spoločnosti Hexcel, kalifornského dodávateľa NASA, v oblasti vývoja a výskumu materiálov. Podieľal sa na vývoji kompozitných polymérov určených pre budúce vesmírne teleskopy. Od roku 1989 bol zamestnaný v Národnom laboratóriu Lawrence Livermore ().
Astronaut.
Roku 1989 sa prihlásil do 13. náboru astronautov NASA a k 17. januáru 1990 bol prijatý do oddielu astronautov NASA. Absolvoval ročnú všeobecnú kozmickú prípravu, v ktorej získal kvalifikáciu letový špecialista.
Po skončení základného výcviku bol zaradený do posádky letu STS-65. Do vesmíru odštartoval na palube raketoplánu Columbia 8. júla 1994. Raketoplán pristál po 14 dňoch, 17 hodinách a 56 minútach letu dňa 23. júla 1994.
V dňoch 11. - 20. januára 1996 sa zdržiaval vo vesmíre druhýkrát. V priebehu letu STS-72 dvakrát vystúpil do kozmického priestoru, výstupy trvali 6 hodín 9 minút a 6 hodín 53 minút. Misia raketoplánu Endeavour trvala 8 dní, 22 hodín a 2 minúty. 
Tretíkrát vzlietol do vesmíru na palube raketoplánu Discovery pri lete STS-92 v dňoch 11. až 24. októbra 2000. Misia pokračovala vo výstavbe Medzinárodnej vesmírnej stanice (ISS). Počas letu opäť dvakrát vystúpil do vesmíru, spolu na 13 hodín a 16 minút.
V marci 2001 bol vymenovaný za veliteľa záložnej posádky Expedície 8 na ISS. Koncom roka 2002 sa súčasne stal veliteľom Expedície 10. Po havárii Columbie boli sa plány zmenili. Nakoniec od novembra 2003 začal výcvik ako veliteľ záložnej posádky Expedície 9 a hlavnej posádky Expedície 10, v páre s palubným inžinierom Saližanom Šaripovom.
Štvrtýkrát vzlietol do vesmíru 14. októbra 2004 v ruskom Sojuze TMA-5. Na ISS pracoval spoločne s Šaripovom. Počas pobytu na ISS dvakrát vystúpil do vesmíru, celkovo na rovných 10 hodín. Dvojica Chiao, Šaripov pristála 25. apríla 2005 po 192 dňoch, 19 hodinách a 2 minútach letu.
Po letoch.
V októbri 2005 odišiel z NASA i oddielu astronautov. Pracoval v spoločnosti Sachi Koto Communications. Roku 2006 sa stal viceprezidentom spoločnosti Excalibur Almaz, pripravujúcej kozmické lety lodí odvodených od sovietskej lode TKS.
Chiao je skúsený pilot s náletom 2600 hodín.
Stohový potok

Stohový potok je potok na Hornom Považí, v severozápadnej časti okresu Žilina. Je to pravostranný prítok Varínky, meria 5,5 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Malej Fatre, v podcelku Krivánska Fatra, na prudkom severnom svahu Stohu v nadmorskej výške približne , v NPR Rozsutec, kde vzniká spojením viacerých vetiev. Koryto potoka je v tomto mieste tvorené hrubou vrstvou nestabilných skál. Odtiaľ tečie smerom na severozápad cez osadu Štefanová. Tu priberá niekoľko menších ľavostranných prítokov a následne z pravej strany Kremenný potok. Tok smeruje cez Novú dolinu, ktorá je súčasťou Vrátnej doliny a následne sa vlieva v nadmorskej výške cca do Varínky.
Stoh

Stoh môže byť:
Hoverla

Hoverla (, ; , , ) je vysoký vrch v Karpatoch a zároveň najvyšší vrch na Ukrajine. Nachádza sa na hranici Ivanofrankivskej a Zakarpatskej oblasti v karpatskej časti s názvom Beskydy v pohorí Čornohora. Na východnom svahu pramení rieka Prut.
Turistika.
Od konca augusta do začiatku júna je vrchol hory pokrytý snehom. Vzhľadom na lavínové nebezpečie sa výstupy od novembra do mája neodporúčajú. Najvyhľadávanejšia cesta na Hoverlu vedie z mesta Vorochta. Prechádza k rieke Prut a smeruje do dediny Černohora. Z dediny trvá cesta na vrchol približne 5 hodín chôdze (). Chodník prechádza popri zimnom stredisku Zarosľak (kemp, hotel) a stúpa ďalej do lesov, ktoré sú plné porastov strieborných jedlí a briez. Svahy sú porastené bukovými a smrekovými lesmi. Vrchol tvoria subalpínske lúky, ktoré sa na Ukrajine nazývajú "poloniny". Po nenáročnom hrebeni vystupuje chodník na vrchol s kovovým krížom a štátnou vlajkou. Výhľad z vrcholu je výborný obzvlášť na blízke rumunské pohorie Maramureš na juhu.
Dátum prvého výstupu nie je známy. Na konci 19. storočia sa hora stala turistickou atrakciou, najmä pre turistov z miestneho regiónu Halič. Roku 1880 bol vytvorený prvý turistický chodník z Hoverly na Krasny Luh a následujúci rok prvá chata. V 20. storočí a obzvlášť po roku 1991, keď Ukrajina získala nezávislosť stratili ukrajinci lacný prístup k horským oblastiam v Rusku. Zvýšila sa popularita miestnych hôr a Hoverla sa stala obľúbená ako stredisko extrémnych športov. Pre svoju výšku sa ju pokúša zdolávať veľké množstvo neskúsených turistov, čo vedie k častým omrzlinám alebo k smrti.
Každoročne na horu vystúpi bývalý ukrajinský prezident Viktor Andrijovyč Juščenko.
Príroda.
Svah hory je pokrytý bukovým a smrekovým porastom. Vo výške nad začína pás sub-alpskínskeho trávnatého porastu, známeho pod názvom poloniny.
História.
V rokoch 1918 až 1938 bola Hoverla na hranici Československa a Poľska. Dodnes sú tu zachované a dobre viditeľné niektoré hraničné kamene Československa.
Turistická značkovaná trasa číslo 8123

 Turistická značkovaná trasa číslo 8123 je krátka žltá trasa v pohorí Považský Inovec. Začína na železničnej stanici v Piešťanoch a končí pri jaskyni Čertova pec. Čas prechodu trasy je odhadovaný na 2:45 h, rovnako opačným smerom. Dĺžka trasy je 10,7 km.
Charakteristika.
Pohodlná túra prebiehajúca väčšinou lesom bez výhľadov. Možnosť kombinovať do okruhu s modrou 2417 alebo zelenou 5135.
Opis.
Trasa sa začína na železničnej stanici v Piešťanoch a vedie Staničnou a Teplickou ulicou do centra mesta. Z centra pokračuje k ústrednej orientácii pri národnej kultúrnej pamiatke Kolonádový most na Kúpeľnom ostrove. Prebieha spolu so zelenou 5135 po Dominovej promenáde k mostu pre peších ponad mŕtve rameno Váhu pred ktorým sa zelená odpája. Za mostom vľavo po hrádzi a ďalej po Dominovej promenáde v obci Banka. Za futbalovým štadiónom križuje cestu číslo 507. Pokračuje Dominovou cestou, vchádzajúc do podcelku Inovecké predhorie, za ňou cez most do doliny okolo potoka a rekreačnej oblasti. Lesnou cestou k "Obrázkovej hore", cez potok a ďalej na zalesnené návršie Plešiny, kde sa križuje s červenou 0705. Klesá k bývalej Kolibe pod Gaštanom. Tu sa spája so zelenou 5135 a spolu prechádzajú okolo jaskyne Čertova pec alejou k motorestu.
Windows Movie Maker

Windows Movie Maker bol program (video editor) firmy Microsoft určený na vytvorenie a spracovanie videonahrávok (filmov, dokumentov, domácich nahrávok), ktorého podpora skončila 10. januára 2017. Bol súčasťou operačných systémov Windows Me, Windows XP a Windows Vista. K Windows 7 Microsoft miesto neho ponúkal na stiahnutie program Windows Live Movie Maker ako súčasť balíka Windows Live Essentials.
História.
Prvá verzia bola súčasťou Windows Movie Maker Windows Me, ktorý vyšiel 14. septembra 2000. Po vydaní Windows Vista (2005) bol jeho vývoj ukončený verziou Windows Movie Maker 2.6. Windows Live Movie Maker sa stal jeho nasledovníkom.
Windows Live Movie Maker.
Nová verzia vyšla pod názvom "Windows Live Movie Maker", ako súčasť balíka "Windows Live Essentials" (známy aj ako "Windows Live Installer"), ktorý sa ešte raz v roku 2012 premenoval na Windows Essentials, v ktorom bol Movie Maker len jednou z viacerých súčastí. Vydané boli dve verzie, v roku 2009 a 2011. Napriek podobnému názvu, nejde o ďalšiu verziu, ale je to úplne nový softvér.
Windows Movie Maker 2012.
"Windows Movie Maker 2012" vyšiel ako súčasť balíka Windows Essentials. Táto verzia už vyšla bez označenia "Live", lebo Microsoft túto značku opustil. Je to posledná verzia tohto programu (najnovšia verzia je číslovaná 16.4.3528.0331 zo 17. apríla 2014).
Windows Live Movie Maker aj Windows Movie Maker 2012 sú nekompatibilné s predchádzajúcimi verziami (nedajú sa importovať projekty) a v obidvoch tiež chýba časová os (Time Line). Navyše v slovenskej verzii je zle preložené "Fade In" a "Fade Out" ako "Zosilnenie" a "Zoslabeni"e. Napriek tomu to bol často používaný program na úpravu videa na platforme Windows najmä v školách.
Ukončenie podpory a náhrada.
Podpora pre balík Windows Essentials 2012 sa skončila 10. januára 2017 a tým zanikol Windows Movie Maker od Microsoftu, čo využili iné firmy, ktoré ponúkajú aplikácie s podobnými názvami ako Movie Maker 2016, 2018 a pod., ktoré však nie sú otvorené ani bezplatné (freeware). 
Namiesto Movie Maker v aktualizácii Windows 10 Fall Creator na jeseň roku 2017 uviedol Microsoft ako súčasť aplikácie Fotografie softvér Story Remix, ktorý bol do slovenčiny preložený ako "Výtvory - video". Tento softvér umožňuje vytvárať videá z obrázkov a videí alebo ich importovať. Umožňuje používateľom pridávať prechody, 3D efekty, zvukové stopy a štýly. Používatelia môžu pridávať do svojich videí aj 3D animácie. Ďalšie témy a efekty je možné získať stiahnutím aplikácie Doplnok Fotografie (anglicky Microsoft Photo Add-On), z Microsoft Obchodu (Windows Store).
Pál Schmitt

Pál Schmitt (* 13. máj 1942, Budapešť) je maďarský športovec a politik. V rokoch 2010 až 2012 bol prezidentom Maďarska, predtým poslancom Európskeho parlamentu za stranu Fidesz, jedným z podpredsedov Európskej ľudovej strany a dvojnásobným olympijským víťazom v šerme.
Archa (medzinárodná komunita)

L'Arche (), je medzinárodná komunita založená na kresťanských základoch, ktorá vytvára domov a životný program pre ľudí s mentálnym postihnutím. L'Arche bola založená v roku 1964 keď Jean Vanier, syn kanadského guvernéra George Vaniera a Pauline Vanierovej, pozval dvoch mentálne postihnutých mužov do svojho domu v meste Trosly-Breuil vo Francúzsku.
Názov „L’Arche” znamená „Archa” (myslené „Noemova archa”). L’Arche je dnes svetovo rozšírená organizácia, ktorá víta ľudí s rôznou tradíciou viery.
V roku 1964 vďaka priateľstvu s dominikánskym kňazom Otcom Thomasom Philippom Jean Vanier založil organizáciu L'Arche, aby sa starala týmto spôsobom o ľudí s mentálnym postihnutím, ktorí doposiaľ žili v ústavoch. Jean Vanier pocítil a prijal Boží hlas, aby k sebe domov prijal dvoch mužov, Raphaela Simiho a Philippa Seuxa. Mali tak možnosť opustiť ústav, aby naďalej zdieľali svoj život s Jeanom v skutočnom domove Trosly-Breuil vo Francúzsku. Ich nový domov pomenoval L'Arche. Následne bolo založených ďalších 130 iných komunít po celom svete v Európa, Afrike, Ázii, Austrálii, Severnej a Južnej Amerike.
Aj keď komunity L'Arche boli založené v mnohých odlišných kultúrach a v každej jednotlivo sa odrážajú etnické a náboženské odlišnosti tej ktorej oblasti, vzájomne zdieľajú spoločnú filozofiu a prístup. Ľudia s mentálnym postihnutím a ich asistenti spoločne žijú, pracujú a tak vytvárajú domov, v ktorom si každý uvedomuje svoju jedinečnosť a svoje dary.
Let L-200 Morava

Let L-200 Morava je československé viacúčelové lietadlo, ktoré sa pre svoju obľúbenosť a kvalitu v súčasnosti používa hlavne na vyhliadkové lety.
Vývoj.
Vývoj lietadla L-200, ktoré sa malo stať novým aerotaxíkom, začal v továrni Let Kunovice roku 1955. Výsledkom konštrukčnej kancelárie bol podarený päťmiestny kovový dolnoplošník. Prvý let prototypu XL-200 sa uskutočnil 9. apríla 1957. Pri letových skúškach sa ukázalo, že motory nie sú dosť výkonné. Nový plánovaný motor M-337 bol k dispozícii až roku 1959 a jeho inštalácia výrazne zlepšila výkony lietadla. Do roku 1964 sa vyrobilo 367 kusov lietadiel všetkých typov.
Aeronca L-3

Aeronca L-3 bolo pozorovacie a spojovacie lietadlo vojenského letectva Spojených štátov počas druhej svetovej vojny. L-3 bolo vojenskou verziou predvojnového civilného cvičného typu "Aeronca Model 65 „Defender“". Pôvodne získalo označenie O-58, keď bolo prvýkrát objednané pre letectvo. Lietadlo bolo skúšané v lete 1941 počas vojenského cvičenia v Louisiane a Texase, kde bolo používané pre rôzne podporné úlohy (spojovacie lety, prevoz ľahkých nákladov).
V čase, kedy americké pozemné jednotky vstúpili do bojov druhej svetovej vojny, začali používať lietadlá L-3 rovnakým spôsobom ako pozorovacie balóny v prvej svetovej vojne – k navádzaniu delostreleckej paľby na miesta sústredenia nepriateľských jednotiek. Tiež boli využívané pre spojovacie a prepravné účely a ku krátkym prieskumným letom, teda pre úlohy, ktoré vyžadovali lietadlo s krátkym vzletom a pristaním na provizórnych vzletových a pristávacích dráhach. 
V čase, kedy Spojené štáty vstúpili do vojny, bola Aeronca L-3 (a jej sesterský typ Taylorcraft L-2) prehlásené za operačne zastarané a nikdy neboli oficiálne poslané na frontu. Dôvodom bola nepekná tendencia lietadla prechádzať do pádu a vývrtky v ľavotočivej zatáčke, rovnako tak ako to, že boli k dispozícii novšie a modernejšie typy lietadiel. Miesto na frontu boli posielané k cvičným jednotkám, kde slúžili ako cvičné lietadlá a „taxíky“. Spojovací piloti začínali výcvik na L-3 a potom prechádzali na väčšie lietadlá ako boli Piper L-4 alebo, v prípade USAAF, Stinson L-5.
Existujú správy o tom, že isté množstvo L-3 boli nedopatrením poslané na frontu v severnej Afrike a následne predané jednotkám Slobodných Francúzov, ktoré tam vtedy operovali. Nie je ale známo, koľko lietadiel síly Slobodných Francúzov získali.
William Gregory

William George "Borneo" Gregory (* 14. máj 1957, Lockport, New York, USA) je bývalý americký astronaut, ktorý na jar 1995 absolvoval šestnásťdňový let raketoplánom.
Životopis.
V rodnom Lockporte absolvoval základnú i strednú školu. Potom o štyri roky absolvoval vojenskú akadémiu United States Air Force Academy. V roku 1979 nastúpil na vysokú školu Columbia University, neskôr svoje vzdelanie dokončil na iných vysokých školách (napr. Troy University). Používal prezývku Borneo. Stal sa armádnym letcom, inštruktorom a to aj na základni Edwards v Kalifornii. Do výcvikového strediska astronautov NASA v Houstone bol zapísaný v roku 1990, po absolvovaní výcviku bol zaradený do jednotky astronautov. Letel v roku 1995. Štyri roky potom z NASA odišiel a stal sa obchodným manažérom v Honeywell - Phoenix.
Let do vesmíru.
V ôsmej misii raketoplánu Endeavour bola táto posádka: Stephen Oswald, Tamara Jerniganová, Wendy Lawrenceová, John Grunsfeld, Samuel Durrance, Ronald Parise a pplk. USAF William Gregory, vtedy vo funkcii pilota. Štartovali z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride.
Let misie STS-67 bol neskôr katalogizovaný v COSPAR pod označením 1995-007A. Na palube do vesmíru vyviezli zostavu troch astronomických ďalekohľadov Astro-2. Let bol venovaný hlavne astronomickým pozorovaním. Kvôli počasiu Pristáli na základni Edwards v kalifornskej púšti Mojave a na základni aj pred návratom 19. marca 1995 do Houstonu prespali.
Gregory bol v poradí 322. človekom vo vesmíre, kam letel len raz.
John Grunsfeld

John Mace Grunsfeld, Ph.D. (* 10. október 1958, Chicago, Illinois, USA) je americký fyzik a od roku 1992 astronaut NASA, veterán letov raketoplánmi, ktorý bol vo vesmíre päťkrát. 
Astronaut.
Do tímu NASA bol vybraný v roku 1992. Od roku 2010 pracuje v Baltimore v Space Telescope Science Institute.
Osobný život.
John Grunsfeld je ženatý s Carol E. Schiffovou. Majú dve deti. Medzi jeho koníčky patrí lietanie, plávanie, jazda na bicykli a hudba.
Michael López-Alegría

Michael Eladio López-Alegría (* 30. máj 1958, Madrid, Španielsko), pôvodne letec námorníctva USA je od marca 1992 americkým astronautom, členom oddielu astronautov NASA. Do vesmíru sa prvýkrát dostal v roku 1995 na palube raketoplánu Columbia. Krátkodobé lety raketoplánom si ešte dvakrát zopakoval v roku 2000 a 2002. Programom oboch letov bolo pokračovanie vo výstavbe Medzinárodnej vesmírnej stanice (ISS). Štvrtýkrát do vesmíru a tretíkrát na ISS sa dostal ako člen Expedície 14, vzlietol a pristál tentoraz v ruskom Sojuze. Jeho posledný let trval 215 dní, celkom strávil vo vesmíre 257 dní, 22 hodín a 49 minút.
Život.
Vojak.
Michael Lopez-Alegria sa narodil v španielskom Madride, rodina sa neskôr presťahovala do Kalifornie. Tu tiež, v meste Mission Viejo, v roku 1976 ukončil strednú školu. Roku 1980 získal bakalársky titul na Vojenskej námornej akadémii (). Potom od roku 1981 slúžil vo vojenskom letectve, v rokoch 1983-86 v Španielsku, lietal na námorných hliadkovacích lietadlách Orion EP-3E. Od roku 1986 študoval súčasne v škole testovacích letcov námorníctva v Patuxent River v Marylande a na US Naval Postgraduate School, ktorú ukončil s titulom magistra roku 1988. Potom do roku 1992 pracoval v leteckom skúšobnom stredisku námorníctva ().
Astronaut.
V roku 1989 sa prihlásil do 13. náboru astronautov NASA, ale prijatý nebol. V roku 1991 sa zúčastnil 14. náboru, druhýkrát uspel, a od 31. marca 1992 sa stal členom oddielu astronautov NASA. Absolvoval ročnú všeobecnú kozmickú prípravu a získal kvalifikáciu letový špecialista. 
Čoskoro po skončení základného výcviku bol zaradený do posádky letu STS-73. Do vesmíru odštartoval na palube raketoplánu Columbia 20. októbra 1995. Raketoplán pristál po 15 dňoch, 21 hodinách a 53 minútach letu dňa 5. novembra 1995.
Po lete bol vyslaný do Strediska prípravy kozmonautov vo Hviezdnom mestečku vo funkcii predstaviteľa NASA.
V júni 1997 bol zaradený do posádky letu STS-92. Misia k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) sa uskutočnila v dňoch 11. - 24. októbra 2000, bola posledná pred trvalým osídlením stanice. Pri dvoch výstupoch na povrch stanice počas montážnych prác strávil v otvorenom vesmíre 14 hodín a 3 minúty.
Tretíkrát vzlietol do vesmíru na palube raketoplánu Endeavour pri lete STS-113 v dňoch 24. novembra až 7. decembra 2002. Cieľom letu bola výmena posádky a pokračovanie vo výstavbe stanice. Tri výstupy do kozmu mu trvali celkovo 19 hodín a 55 minút.
V januári 2004 bol vymenovaný za veliteľa záložnej posádky Expedície 14 na ISS. V septembri 2005 nahradil Jeffreyho Williamsa, veliteľa hlavnej posádky tej istej expedície.
Štvrtýkrát vzlietol do vesmíru 18. septembra 2006 v ruskom Sojuze TMA-9. Na ISS pracoval spoločne s Rusom Michailom Ťurinom a Nemcom Thomasom Reiterom, ktorého v decembri nahradila Sunita Williamsová. Počas pobytu na ISS päťkrát vystúpil do vesmíru, spolu na 33 hodín a 42 minút. Dvojica López-Alegría, Ťurin pristála 21. apríla 2007 po 215 dňoch, 8 hodinách a 23 minútach letu.
Majstrovstvá sveta vo futbale 2010 – Štvrťfinále

Štvrťfinále Majstrovstiev sveta vo futbale 2010 je druhá časť play-off fázy majstrovstiev. Postupujú tu víťazi osemfinálových zápasov. Víťazi štvrťfinále postupujú do Semifinále. Ak nastane po 90-tich minútach remíza, nasleduje predĺženie (dvakrát 15 minút). Ak by ani potom nebol známy víťaz, zápas sa rozhodne v penaltovom rozstrele.
Marobud

Marobud (iné názvy: Marbod, Marobod, Maroboduus; 35/30 pred Kr. – 37/38 po Kr., Ravenna) bol markomanský kráľ a prvý historicky doložený panovník vládnuci na českom území v období 9/6 pred Kr. – 17/18 po Kr. (tzv. Marobudova/Mar (o) bodova ríša). Pôvod jeho mena má keltský tvar. Keltské "Maroboduos" by vraj germánsky znelo "Marabadvaz" – „"v boji slávny"“. Pôvod keltského tvaru je neznámy.
Život.
Marobud pochádzal z urodzeného markomanského rodu a o jeho mladosti veľa nevieme. Prežil ju zrejme v Ríme, kde bol, ako bolo častým zvykom, odvedený ako rukojemník a vzdelávaný po boku urodzených rímskych chlapcov. Niekedy pred rokom 9 pred Kr. sa vrátil k svojmu kmeňu, ktorý v tom čase sídlil v strednej Germánii a stal sa jeho kráľom. Medzi rokmi 9 – 6 pred Kr. sa Markomani v súvislosti s aktívnou činnosťou rímskych jednotiek v tej oblasti presunuli na územie Čiech, kde osídlili najmä stredné, južné a východné Čechy a podkrušnohorské oblasti.
Marobud si podmanil kmeň Lugiov sídliaci v Sliezsku a jeho zvrchovanosť postupne uznali i Silingovia, Góti, Semnoni a Longobardi. Jeho moc tak siahala od Dunaja na juhu, k dolnému Labe na západe a k dolnej Visle na severovýchode.
Čoskoro vytvoril mocnú a prosperujúcu ríšu, ktorá mala podľa vzoru Ríma vybudovanú veľkú armádu. Hoci ho Rimania vnímali ako hlavného konkurenta v oblasti, snažil sa voči Rímu viesť politiku neutrálnosti.
Rímsky historik Velleius Paterculus sa zúčastnil na výprave, ktorú proti Marobudovi Rimania podnikli v roku 6 po Kr. Prvý smer útoku vychádzal z vojenského tábora Carnuntum (pri Viedni) pod vedením Tiberiusa (neskorší cisár) a druhý od vojenského tábora Mogontiacum (dnešný Mohuč) viedol Lucius Sentius Saturninus, toho času miestodržiteľ provincie Germánia. Zrejme na úspech predurčená výprava vyšla navnivoč, keď v Panónii vypuklo povstanie a Tiberius bol nútený ísť na pomoc panónskym posádkam. Marobud toto dočasné rímske oslabenie nevyužil na protiútok, naopak urýchlene uzavrel s Rímom zmluvu o nezávislosti, priateľských vzťahoch a neútočení, ktorá mu na ďalšie desaťročie zaistila pokoj.
Marobud zachoval lojalitu Rímu aj počas povstania v Germánii pod vedením cheruského vodcu Arminia, ktoré viedlo k veľkým obetiam na rímskej strane (bitka v Teutoburskom lese). Rastom Arminiovej moci od Marobuda odpadli niektoré kmene (Semnoni) a v roku 17 po Kr. došlo k prvému priamemu stretu medzi Arminiom a Marobudom. Ten bol v roku 18 po Kr. zvrhnutý po prepade Katvaldom, vyhnaným šľachticom, ktorý získal spojenca u Gótov na dolnej Visle. Marobud sa uchýlil pod rímsku ochranu, bol však internovaný a zvyšok života strávil v Ravenne, kde bol aj pochovaný. Je iróniou osudu, že podobný osud zajatca v Ravene prežila aj Thusnelda, manželka jeho najväčšieho, vtedy už mŕtveho protivníka Arminia.
Louise Michelová

Louise Michelová (* 29. máj 1830, Vroncourt-la-Côte, Francúzsko – † 10. január 1905, Marseille) bola francúzska anarchistka, učiteľka a zdravotná sestrička. Často používala pseudonym "Clémence". 
Počas Parížskej komúny ošetrovala ranených ozbrojencov komúny. Po jej porazení bola deportovaná do Novej Kaledónie. Tam sa spoznala s Nathaliou Lemelovou, anarchofeministku, taktiež aktívnu v komúne. Stretnutie s Nathaliou ju ovplyvnilo natoľko, až sa stala anarchistkou. Do Francúzska sa vrátila v roku 1880 po amnestii udelenej vzbúrencom z komúny. V Európe začala s revolučnými aktivitami. V roku 1881 sa zúčastnila anarchistického kongresu v Londýne, kde sa zúčastnila mnohých demonštrácií a mala na nich aj prejavy.
V roku 1883 v Paríži počas anarchistickej demonštrácie niesla čiernu zástavu z ktorej sa vďaka tomu stal tradičný anarchistický symbol. V tom istom roku viedla rozvášnený dav, ktorý vyraboval pekársky obchod, a bola kvôli tomu odsúdená na šesť rokov do väzenia. Prepustená bola už v roku 1886, no po krátkom čase bola opäť zatknutá kvôli politickej činnosti. V roku 1890 odišla do Anglicka, odkiaľ sa vrátila až v roku 1895. Kvôli svojej činnosti opäť čelila mnohým zatknutiam. Na sklonku života začala cestovať po Francúzsku a prednášať o anarchizme. 
Zomrela 10. januára 1905 v hoteli Oasis v Marseille.
Obelisk

Obelisk je vysoká, úzka, štvorhranná a na konci sa zužujúca pamätná stavba, ktorej koniec býva v tvare pyramídy tzv. pyramidiónom. Pomer výšky k šírke býva 1:10.
V staroveku boli patrili obelisky medzi monolity, ale v súčasnosti sú postavené z viacerých častí a bývajú umiestnené aj v interiéri. V starovekom Egypte boli obelisky asociované s večnosťou a pripomínaním. Menšie obelisky alebo stavby im podobné sa nachádzajú v Európe, Ázii, na amerických cintorínoch alebo ako pamiatky na 1. sv. vojnu v austrálskych dedinách.
Christian Wulff

Christian Wilhelm Walter Wulff (*19. jún 1959, Osnabrück, Nemecko) bol prezident Nemecka od roku 2010 do roku 2012. Povolaním je právnik. Pred zvolením za nemeckého prezidenta bol ministerský predseda vlády spolkovej krajiny Dolné Sasko. Dňa 30. júna 2010 bol v treťom kole Nemeckým spolkovým zhromaždením tesnou väčšinou zvolený za desiateho prezidenta Nemecka.
16. februára 2012 podala hannoverská prokuratúra žiadosť na Imunitný výbor Nemeckého spolkového snemu o pozbavenie imunity prezidenta Ch. Wulffa. Dôvodom je podozrenie z neoprávneného využívania a garantovania výhod hospodárskym činiteľom z jeho strany počas zastávania funkcie ako dolnosaský krajinský premiér. 17. februára oznámil Christian Wulff odstúpenie z funkcie prezidenta. Úrad hlavy štátu Nemeckej spolkovej republiky zastával 20 mesiacov.
Scott Horowitz

Scott Jay "Doc" Horowitz (* 24. marec, 1957, Philadelphia, USA) je bývalý americký astronaut, plukovník amerického letectva a veterán vesmírnych misií.
Študoval inžinierstvo na California State University a potom získal doktorát z leteckého inžinierstva na Georgia Institute of Technology (1982) a pracoval ako vedec pre Lockheed Company. Neskôr vstúpil do amerického letectva a lietal na strojoch T-38 a F-15. V decembri 1990 úspešne absolvoval United States Air Force Test Pilot School. V roku 1992 bol vybraný NASA ako kandidát na astronauta. Neskôr pilotoval misie STS-75 (1996), STS-82 (1997) a STS-101 (2000). Velil misii STS-105 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), počas ktorej došlo k doplneniu zásob a výmene posádky stanice.
Maurizio Cheli

Maurizio Cheli (* 4. máj 1959, Modena, Taliansko) je vojenský letec a bývalý astronaut talianskej národnosti, 344. človek vo vesmíre, zástupca ESA pri lete amerického raketoplánu Columbia.
Životopis.
Absolvoval taliansku univerzitu Sapienza Università di Roma v odbore fyzika a potom školu skúšobných pilotov Empire Test Pilots 'School, Boscomb Down, v Spojenom kráľovstve.
V rokoch 1978 až 1992 bol testovacím pilotom talianskeho vojenského letectva, od roku 1992 bol zaradený medzi pripravujúcich sa astronautov európskej agentúry ESA. Po svojom lete v raketopláne sa vrátil k pôvodnému povolaniu u letectva. Je ženatý, manželka sa volá Marianne, rodená Merchezová.
Let do vesmíru.
Maurizio Cheli letel raketoplánom Columbia v misii s označením STS-75 na začiatku roka 1996. Spolu s ním leteli: Andrew Allen, Scott Horowitz, Franklin Chang-Diaz, Jeffrey Hoffman, Claude Nicollier zo Švajčiarska a Umberto Giudoni, tiež Talian, ale za Taliansku vesmírnu agentúru (ASI). Počas pätnásťdenného letu na obežnej dráhe Zeme pracovali s laboratóriom USMP-3 a vypustili na mnohokilometrovom lane taliansku družicu TSS-1R. Podobne ako u jej predchodkyne sa lano pretrhlo a družica im odletela z dosahu.