Platón

Platón (-slovenský tvar kodifikovaný od roku 1940; staršie: Platon, Plato; ; * 428 pred Kr./427 pred Kr. – † 347 pred Kr.) bol Sokratov žiak, spolu s Aristotelom najvýznamnejší grécky filozof. Najväčší vplyv mala jeho teória ideí a filozofia štátu. Platón založil 385/7 pred Kr. filozofickú školu zvanú Akadémia. Jeho spisy sú informačným zdrojom o legendárnej zaniknutej ostrovnej civilizácii Atlantída. 
Biografia.
Narodenie a rodina.
Odvolávajúc sa na staroveké zdroje, väčšina súčasných vedcov odhaduje, že Platón sa narodil v Aténach alebo v Egine medzi rokmi 429 až 423 pred Kr. Jeho otec sa volal Aristón. Podľa tradície zaznamenanej Diogenom Laertiom, Aristón odvodzoval svoj pôvod od aténskeho kráľa Kodra a kráľa Messénie Melantha. Platónova matka sa volala Periktioné. Jej rodina sa chválila príbuzenstvom so slávnym aténskym zákonodarcom a lyrickým básnikom Solónom. Periktioné bola sestra Charmida a neter Kritia. Obaja boli význační predstavitelia tridsiatich tyranov, čo bol krátky oligarchický režim, ktorý bol dosadený k moci Spartou po páde Atén na konci peloponézskej vojny (404 – 403 pred Kr.). Aristón a Periktioné mali okrem Platóna ešte tri deti: dvoch synov, Adeimanta a Glaukóna, a dcéru Potonu, ktorá bola matkou Speusippa (Platónov synovec a jeho nasledovník ako hlava Akadémie). Podľa dialógu "Štát", Adeimantos a Glaukón boli starší ako Platón. Xenofón vo svojich "Spomienkach na Sokrata" však uvádza Glaukóna ako mladšieho Platónovho brata. 
Aristón pravdepodobne zomrel v Platónovom detstve; stanoviť presný dátum jeho smrti je však problematické. Periktioné sa potom vydala za brata svojej matky Perylampa, ktorý bol niekoľkokrát veľvyslancom v Perzii. Bol taktiež priateľom Perikla – hlavného predstaviteľa demokratickej frakcie v Aténach. Perylampes mal z predchádzajúceho manželstva syna Dema, ktorý bol známy svojou krásou. Periktioné dala život Perylampovmu druhému synovi Antifónovi, ktorý sa objaví v dialógu "Parmenides". 
Platón bol zdržanlivý vo veci uvádzania svojej osoby v dialógoch. To však neplatilo o jeho príbuzných a súrodencoch. Dialóg "Charmides" nesie meno brata jeho matky, Kritias hovorí v dialógoch "Charmides" a "Protagoras", Adeimantos a Glaukón vystúpia v "Štáte". Z týchto a ďalších ukážok sa dá predpokladať, že Platón bol na svoju rodinu hrdý.
Meno.
Podľa Diogena Laertia bol Platón pomenovaný po svojom starom otcovi menom Aristokles. Jeho tréner v zápasení mu však z dôvodu jeho robustnej postavy (Platón = široký) dal meno Platón. V súčasnosti však niektorí vedci spochybňujú Diogena, pričom tvrdia, že legenda o mene Aristokles vznikla v neskoršom, helenistickom období.
Vzdelanie.
Apuleius nás informuje, že Speusippos chválil Platónovu bystrosť a zdržanlivosť, keď bol chlapcom: "„prvé roky jeho mladosti boli naplnené tvrdou prácou a láskou k štúdiu“". Platón musel byť vyučovaný v gramatike, hudbe a gymnastike tými najvýznamnejšími učiteľmi jeho doby. Dicaearchus išiel až tak ďaleko, že tvrdil, že Platón zápasil v istmijských hrách. Platón takisto chodil na kurzy filozofie. Pred tým ako stretol Sokrata sa zoznámil s Kratylom, ktorý bol žiakom význačného predsokratovského filozofa Hérakleita a oboznámil sa s Hérakleitovými doktrínami.
Neskorší život.
Platón pravdepodobne cestoval do Talianska, Egypta, bol na Sicílii a Kyréne. Do Atén sa vrátil ako 40 ročný a založil jednu z prvých organizovaných škôl v západnej civilizácii v oblasti nazývanej Hacademos alebo Akademos. Akadémia bola veľkým pozemkom, "„ktorý bol kedysi majetkom občana z Atén menom Akadémos... niektorí však tvrdia, že svoje meno dostal po starovekom hrdinovi“". Existovala do roku 529 n.l., kedy bola zatvorená Justiniánom I, ktorý ju vnímal ako prekážku v šírení kresťanstva. V Akadémii boli školení mnohí myslitelia. K najvýznamnejším patrí Aristoteles.
Filozofia.
Z hľadiska filozofie je významný predovšetkým svojimi gnozeologickými názormi a postojmi k štátu.
I. Gnozeológia – Platón hovorí, že javový (materiálny) svet nemožno spoznať pomocou zmyslov, lebo zmysly klamú (napr. ponorená palica do vody sa len javí, že je zlomená). Pravé bytie treba hľadať inou cestou, cestou cez iný svet, svet večných, nemenných, trvalých a len rozumom postihnuteľných entít – svet ideí, na ktorý sa naša nesmrteľná duša rozpamätáva a od týchto ideí, samy osebe existujúcich, sa odráža javový (zmyslový) svet. Pravé, dokonalé bytie, "jadro sveta a vznešenosť bytia", Platón vidí v transcendentálnom svete ideí, tzv. prvotné podstaty, ktoré sú podstatou pre javový svet, tzv. druhotné podstaty, ktoré sú len odrazom tohto ideálneho sveta. Platón uznáva dva rozličné svety, preto je považovaný za dualistu.
Kontakt našej duše s ideovým svetom je zabezpečený jej nesmrteľnosťou. Duša žije vo svete ideí a narodením sa dostáva do tela človeka. Keď človek umrie, opäť sa vracia do mimo skúsenostného sveta ideí. Usporiadanie ideí je hierarchické, ako vyšší pojem zahrnuje v sebe nižšie, tak aj vyššia idea obsahuje nižšie. Za najvyššiu ideu Platón považuje ideu dobra, ktorú stotožňuje s ideou božstva.
II. Spoločensko-politické otázky: Platón v diele Štát podáva idealistickú až utopistickú víziu spravodlivej obce (štátu) tak, že štátny organizmus chápe ako analógiu duše. Duša spravodlivého človeka má tri základné cnosti: múdrosť, statočnosť a umiernenosť. U každého jednotlivca jedna zložka prevláda nad ostatnými a na základe tohto Platón rozdeľuje spoločnosť do troch stavov, pričom každý z nich má svoje funkcie a práva súvisiace s príslušnou cnosťou. 
Dielo
Štát obsahuje nielen plne rozvinuté Platónove učenie o ideách, ale i
starostlivo vypracovanú pozitívnu teóriu poznania. 
V konštrukcii svojej vízie reality rozlišuje Platón,
ako to už vieme, medzi kosmos noetos a jemu podriadeným svetom zmyslového
vnímania (I. mundus sensibilis; gr. kosmos aisthetikos). Jeho neochvejná viera
v racionalitu skutočnosti a dôvera v silu a schopnosť ľudského intelektu ju
spoznať, vyúsťuje do presvedčenia, že štruktúry skutočnosti a myslenia sú vo
vzájomnej zhode. K porozumeniu Platónovej pozitívnej teórie poznania, ktorú
podáva v známom podobenstve o Čiare (v 6. knihe diela Štát) určite prispeje vyjadrenie
tam uvedených myšlienok v tabuľkovej forme s použitím vhodnej symboliky (písmen
gréckej a latinskej abecedy).
1. Tí, ktorí vynikajú múdrosťou sa majú stať filozofmi a ich poslaním je vládnuť nad spoločnosťou – vládcovia (archontes). Sú vychovávaní k múdrosti, k ich vlastnostiam patrí túžba po poznaní, láska k pravde, dobrá pamäť, priateľskosť, príjemnosť.
2. Statoční sa stanú strážcami, resp. vojakmi (fýlakes). Ich úlohou je ochraňovať a slúžiť blahu obce.
3. Umiernení, tzv. demiurgovia (demiurgoi) zabezpečujú výrobu, majú úlohu živiteľov. Patria tu roľníci, remeselníci a obchodníci. 
Aby vládcovia a strážcovia nezneužívali svoje funkcie, je pre nich podľa Platóna nevyhnutné zrušiť súkromné vlastníctvo, zlaté a strieborné mince (mena) a manželský stav. Deti sa vychovávajú v zariadeniach obce a v 20-tom roku sa rozhodne o ich príslušnosti k niektorému zo stavov. Platón je zástancom "totalitného štátu", občan je tu pre štát, nie štát pre občana.
Tento svoj model ideálneho štátu sa trikrát neúspešne pokúšal zaviesť v Syrakúzach. Dôvodom pádu bola nemožnosť zbaviť ľudí základných potrieb ako majetku, rodiny atď. Na základe tohto diela Platóna možno označiť ako prvého utopistu.
Učenie o ideách.
Platónové tradičné podanie teórie ideí učí, že večné, nepremenlivé, inteligibilné,
nehmotné idey jestvujú objektívne, nezávisle od času a priestoru, vo svojom
vlastnom transcendentnom, ideálnom, „nadnebeskom mieste" (íperouranios
tópos), ktorý je oddelený priepasťou (gr. chorismos) od nestálych,
premenlivých, vznikajúcich partikulárií viditeľného zmyslového sveta. Tento
viditeľný svet bol zmodelovaný (zmajstrovaný) demiurgom (nie všemohúci, ale
božský tvorca, majster, remeselník; či iba hypotéza?), ktorý pretvoril
pralátkový materiál chaosu, podľa vzoru večných a nemenných ideí ako
exemplárnych príčin, do harmonického kozmu. Vytvorenie kozmu popisuje Platón v
dialógu Timaios, pomenovanom podľa jedného z pytagorovcov. Pravou, „skutočne
reálnou" (gr. to ontos on) realitou je však iba svet ideí.
Reálne
spoločenstvo Platónskych ideí (foriem), ktorému je podriadený od neho závislý
zmyslový svet, má prísny hierarchický poriadok. Najfundamentálnejšou,
najvyššou, všetko prenikajúcou Ideou zvláštneho „druhu" tejto hierarchickej
štruktúry, je Idea Dobra (ak túto božskú „Ideu ideí" vôbec ešte možno
ideou nazývať). Absolútne Dobro (tiež Jedno, Božské) je princípom bytia a
poznania, exemplárnou (vzorovou) príčinou, absolútnym princípom hodnoty,
zjednocujúcim princípom celého poriadku v správnej miere; jeho prirodzenosťou
je „telos", ale nie ako neexistujúci najvyšší, posledný cieľ, ale ako
ontologický princíp. Platón prirovnáva Dobro (gr. Agathon) k slnku. V dialógu
Štát píše: „Ako slnko udeľuje viditeľným veciam nielen možnosť aby boli videné,
ale aj vznik a rast a výživu, i keď samo nie je vznikaním". A ďalej: „
..., že poznateľné (predmety) dostávajú od Dobra nielen to, že sa dajú poznať,
ale aj bytie a „usiu" (podstata, esencia), hoci Dobro samo nie je usiá,
avšak vyniká nad ňou dôstojnosťou a mocou". Platónova dialektická cesta
poznávania (dialektiki metodos) Dobra vedie k Bohu, ktorého ako sa zdá
stotožňuje s Dobrom. V pravom opaku k známemu Protagorovmu výroku píše v
Zákonoch „Boh je mierou všetkých veď". Najnižšiu priečku hierarchického
rebríka ideí tvoria „atoma eidi", ktoré sa nachádzajú už na hranici sveta
zmyslových objektov. Zmyslovým jednotlivinám možno porozumieť, stanú sa
pravdivými objektmi iba vtedy, keď sa privedú do sféry atoma eidi. V opačnom
prípade zostanú nepreniknuteľné rozumom a ako také nie sú reálne. I keď z
epistemologického hľadiska možno pripustiť, že Platón vyriešil problém
chorismu, zostáva sféra vznikania z ontologického hľadiska nevysvetlená.
Ako
však vysvetliť bytie mnohorakých konkrétnych individuálnych vecí tohto
zmyslového sveta na základe a s ohľadom na túto teóriu ideí? Platón sa snažil
vysvetliť súvis týchto dvoch svetov použitím dvoch (resp. troch) typov
vzájomného vzťahu medzi nimi, a to spôsobom: a) participácie (gr. methexis), čiže
účasti (podieľaní sa) veci na idei; b) parusie, čiže prítomnosťou idey vo
veciach; c) imitácie (gr. mimisis), čiže iba napodobnenia. Pri riešení
„komunikatívneho" problému medzi samotnými ideami používa Platón
participácii podobný pojem koinonía.
Parabola o čiare
Už na prvý pohľad nám táto tabuľku ukazuje, že dve na seba kolmé hrubé čiary
rozdeľujú celú ontologicko-gnozeologickú plochu na štyri navzájom súvzťažné
kvadranty: dva ontologické (α a β) a dva gnozeologické (A a B). Každému typu
objektov zodpovedá jemu príslušný stav mysle. Ľudská myseľ sa v procese
poznávania môže nachádzať alebo v nižšom stave doxa (oblasť B) alebo sa
povzniesť do vyššieho stavu naozajstného pravého (rozumového) poznania -vedenia episteme
(tiež gnosis; oblasť A). Oblasť zmyslového vnímania empirických javov doxa nie
je skutočným pravým poznaním. Vlastným, od zmyslovej skúsenosti čo najviac
nezávislým poznaním, je iba intelektuálne (rozumové a hodnoverné) poznanie episteme.
Obidve
oblasti (A, B) sú ďalej podrozdelené na dva stupne. Základ odstupňovania
spočíva v rozlíšení charakteru im zodpovedajúcich objektov. Objektmi
najnižšieho stavu mysle eikasia (B2) sú eikones (β2) - „podoby",
„tiene", „obrazy", „spotvoreniny"). Skutočné konkrétne veci a
živočíchy nášho zmyslového sveta (β1) sú objektmi vyššieho stupňa, mienky -
pistis (B1). Na empirickej skúsenosti založené výroky o nich majú prinajlepšom
iba pravdepodobnostný charakter. Keďže všetci jednotlivci a jednotliviny sú
kópiami (imitácie) ich ideálnych prototypov, pokladal Platón umelecké výtvory
iba za imitácie týchto imitácií. Pokračujúc smerom nahor od horizontálnej
rozdeľovacej čiary dostaneme sa k diskurzívnemu stupňu poznania dianoia (A2),
predmetom úvah ktorej už nie sú zmyslami vnímateľné objekty (orata), ale
abstraktné, osobitne matematické objekty, ako sú čísla, geometrické útvary
alebo množiny (abstraktná algebra); jedným slovom abstraktá. Deduktívno
axiomatickú metódu používajúca matematika síce, ako píše Platón v Štáte „
vychádza z hypotéz, postupujúc nie však k prvému princípu, ale k záveru".
Objektmi tretej priečky rebríka vertikálnej Čiary smerom k ideám (α2 sú podľa
Platóna (na základe poznámky Aristotela v jeho Metafyzike), medzi senzibilnými
partikuláriami (β) a ideami (α1) stojace inteligibilné objekty (α2) Tejto
medzitriede matematických a im podobných abstraktných entít innpr. logiky)
odpovedá nižší stupeň episteme-dianoia (A2) ktorý je prechodom medzl doxa (B) a
noesis (Ai). Najvyšší úsek reality patrí ideám (formy) ako prvým ontologickým
princípom (ai archai-oci). Tieto, zároveň aj gnozeologické princípy, sa môžu
poznať (pochopiť) iba bezprostredným rozumovým nahliadnutím (A1 noesis).
„Čistý" rozum (noesis) nepotrebuje pri poznávaní zmyslové vnímanie, „len
samotné idey, kráča tak od idey k idee a končí tiež pri ideách". Najvyšší
stupeň bytia prináleží v Platónovej ontológii božskému Dobru.
Málokto
nepozná Platónove podobenstvo (resp. mýtus) o jaskyni (publikované v 7. knihe
dialógu Štát), ktorým objasňuje svoju pozitívnu náuku o poznaní, vyloženú v
parabole o čiare. V hlbokej podzemnej jaskyni pevne reťazami pripútaní väzni
odjakživa videli iba tiene na náprotivnej dolnej stene znútra tohto žalára,
vrhané predmetmi, ktoré sú nosené vzadu za väzňami, pred plápolajúcim ohníčkom
na strmom chodníčku pred vchodom do jaskyne. Tieto tiene (eikones) považujú za
jedinú realitu. Náčrtok predmetnej postupnosti tohto jaskynného sveta teda je:
tiene (na stene) - (väzni - ktorí nie sú predmetmi) - umelé predmety (a malá
stienka) - oheň - vchod do jaskyne. I keby sa týmto nešťastníkom podarilo
zhodiť okovy, ale zostanú i naďalej v jaskyni, nevymanili by sa ešte plne z
poroby, pretože by prežívali stále iba v zmyslovom svete (β). Predjaskynný svet
inteligibilných objektov (α) však môžu spoznať iba tí odvážlivci, ktorí
definitívne opustili jaskyňu. Najstatočnejší z nich môžu dosiahnutím plnosti
najvyššieho stavu mysle (p. A1) dokonca uvidieť plné Dobro.
Diela.
Platónovi sa tradične pripisovalo 42 dialógov a 13 listov a jedna učebnica. Súčasná vedecká obec však pochybuje o autentickosti minimálne niekoľkých. Platónove spisy boli publikované vo viacerých formách, čo viedlo k niekoľkým konvenciám v menovaní a referencovaní. 
Zvyčajný systém robenia odkazov na sekcie v Platónovych textoch je odvodený z edície Platónových diel H. Stephanusom z roku 1578. Tak napríklad „Phd64a5“ odkazuje na dialóg Faidon, 64 stranu, sekciu a, piaty riadok v tejto edícii.
Iná tradícia zostavuje Platónove texty v tzv. tetralógiách. Táto schéma je Diogenom Laertiom pripisovaná Trasilovi – starovekému učencovi a astrológovi cisára Tiberia.
V zozname uvedenom nižšie sú Platónove diela označené číslom (1), ak je Platónovo autorstvo pochybné a číslom (2) diela, pri ktorých sa odborníci všeobecne zhodujú v tom, že Platón nie je ich autorom. Diela neoznačené číslom sú považované za diela napísané Platónom.
Zostávajúce diela pod Platónovým menom – mnohé z nich boli považované už v staroveku za falošné – neboli Trasilom zahrnuté do tetralogickej zostavy. Tieto diela sú označené ako Notheuomenoi ("falošné") alebo apokryfy:
Platónove dialógy.
Presné poradie, v ktorom Platónove dialógy boli napísané, nie je známe, tak ako aj rozsah, v ktorom mohli byť neskôr upravené a prepísané.
Lewis Campbell bol prvým , ktorý použijúc metódu stilometrie objektívne dokázal, že "Kritias", "Timaios", "Zákony", "Filebos", "Sofista" a "Štátnik" patria do jednej časovej skupiny, kým "Parmenides", "Faidros", "Štát" a "Teaitetos" patria do inej skupiny, ktorá musela byť napísaná skôr (podľa Aristotelovho tvrdenia v diele "Politika", "Zákony" boli napísané po "Štáte"). Na Campbelllových záveroch je pozoruhodné, že napriek všetkým stilometrickým výskumom, ktoré boli od jeho čias až do dnes urobené, pribudol asi len jeden chronologický fakt týkajúci sa Platónových diel, o ktorom možno povedať, že je potvrdený stylometriou; Kritias, Timaeus, Zákony, Filebos, Sofista a Štátnik sú poslednými Platónovými dialógmi. Ostatné sú skoršie.
Súčasní bádatelia sú skeptickí v tom, či chronologické poradie Platónových dialógov môže byť určené presne. Napriek tomu, Platónove diela sa stále často zaraďujú zhruba do troch skupín. Nasledujúci prehľad predstavuje jedno také, relatívne bežné rozdelenie. Treba však brať ohľad na to, že mnohé pozície v tomto rozdelení stále nie sú vecou konsenzu a tiež na to, že samotná zmienka o možnosti rozdeľovania Platónových dialógov do skupín nie je univerzálne akceptovaná.
Skoré dialógy.
Sokrates vystupuje vo všetkých skorých dialógoch. Sú považované za najvernejšiu reprezentáciu historického Sokrata; preto sú tiež nazývané Sokratovské dialógy.
Štruktúra väčšiny z nich je podobná: Sokrates diskutuje o téme – často o etickej, ako priateľstvo a pieta – s priateľom alebo s niekým, o kom je predpokladané, že je v danej oblasti expertom. Sokrates niekoľkými otázkami preukáže, že zjavne ničomu z toho, o čom sa rozprávajú, nerozumejú. Je ponechané na čitateľa, aby zistil, či tomu sám rozumie. Preto sa tieto dialógy nazývajú nepriamym učením.
Tieto dialógy sa často považujú za prechodné dialógy medzi skorými a strednými:
Stredné dialógy.
V posledných skorých dialógoch, Platónov Sokrates začína dávať odpovede na niektoré svoje otázky a poskytovať pozitívne teórie. Toto sa všeobecne chápe ako prvý náznak vnášania Platónových postojov do textu. Že dobro je múdrosť a že nikto nečiní zlo dobrovoľne, sú pravdepodobne ešte Sokratove názory. Čo sa v stredných dialógoch dostáva do popredia je myšlienka, že poznanie pochádza z uchopovania nemenných foriem alebo esencií a tiež snaha skúmať tieto esencie. Začínajú sa objavovať teórie o spravodlivosti, pravde a kráse a o nesmrteľnosti duše. Dialógy "Symposion" a "Štát" niekedy nazývaný "Ústava" "gr. "Politeia"" sú považované za centrálne v tejto strednej perióde. "Parmenides" a "Teaitetos" by mali byť posledné alebo prechodné dialógy, keďže sa snažia pojednávať o náuke o formách kriticky ("Parmenides") alebo bez akejkoľvek kritiky ("Teaitetos").
Neskoré dialógy.
Dialóg "Parmenides" prezentuje kritiku náuky o formách (ideách), čo sa všeobecne interpretuje ako Platónove zavrhnutie tejto teórie. Niektoré súčasné publikácie (napr. Meinwald (1991)) však majú voči takejto interpretácii námietky. Vo väčšine dialógov patriacich do tejto skupiny táto teória chýba alebo sa objavuje v inej forme v diskusiách o druhoch vecí ("Timaios" môže byť dôležitou a preto kontroverzne zaradenou výnimkou). Sokrates v diskusiách buď nevystupuje alebo v nich zohráva malú úlohu. Okrem tejto výraznej črty charakterizujúcej neskoré dialógy je použitá očividne nová dialektická metóda – známa ako metóda zhromažďovania a rozdeľovania -, čo je najviditeľnejšie v dialógoch "Sofista" a "Štátnik" (prvé náznaky tejto metódy možno vidieť už v dialógu "Faidros" a možno tiež vo "Filebovi"). Účastníci rozhovoru sa snažia odlíšiť podobnosti a rozdielnosti medzi jednotlivými vecami, aby nadobudli jasnú predstavu, čo v skutočnosti vlastne dané veci sú. 
Neskoré dialógy sú zložité filozofické diela. Vo všeobecnosti sú v porovnaní s prvými dialógmi triezvejšie a logickejšie, ale môžu skrývať prísľub vyriešenia problémov, ktorými sa zaoberajú skoré dialógy.
Sokratov proces.
Sokratov proces je ústrednou, zjednocujúcou udalosťou Platónových dialógov. Z tohoto dôvodu je Platónova "Obrana Sokratova" pravdepodobne jedným z najčítanejších dialógov. Sokrates sa v nej snaží vyvrátiť klebety, podľa ktorých je sofistom a obhajuje sa voči obvineniam z neverectva a kazenia mládeže. Trvá na tom, že roky trvajúce ohovárania budú skutočnou príčinou jeho odsúdenia. Tvrdí a dokazuje, že formálne obvinenia voči nemu sú v základe falošné. Nepokladá sa za múdreho a vysvetľuje ako veštiareň v Delfách predurčila jeho životné smerovanie. Jeho snaha nájsť odpoveď na hádanku orákula ho stavia do opozície voči mnohým ľuďom, čo je príčinou toho, že je mylne považovaný za hrozbu pre mestský štát Atén.
Diela vydané v slovenčine.
kompletný preklad všetkých Platónových dialógov a listov: