burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Biedermeier

Biedermeier bolo obdobie neskorého klasicizmu v stredoeurópskom umení; celkový životný štýl stredných vrstiev ponapoleonskej a predmarcovej doby prvej polovice 19. storočia (1815 – 1845/1848) v strednej Európe.
Životný štýl stredných vrstiev bol poväčšine vzdialený od romantizmu a skôr bol ešte pod vplyvom puritanizmu pietizmu (v katolíckom a protestantskom zafarbení) z 18. storočia. Bol to životný štýl, kde city sa starostlivo kontrolovali a pôžitky uvážlivo obmedzovali.
Meštianstvo sa snažilo zachovať si starú idylu duševnej pohody alebo aspoň jej zdania, a to tak vzhľadom interiérov (solídny a elegantný nábytok bez výstrelkov, vychádzajúci z klasicistických vplyvov, uprednostňujúci účelnosť a estetický účinok konštrukcie, rozvoj bytového textilu, maľovaný porcelán, sklo a podobne, záľuba v ilúzii útulnosti, v kvetoch), ako aj kultúrnym obzorom. V maliarstve prevažujú mestské veduty, žanre, portrétne miniatúry, v sochárstve antikizujúca drobná plastika. V hudbe bol idolom tohto obdobia J. N. Hummel. Čoraz viac bol populárny valčík, hlavne vplyvom Lannera a Johanna Straussa st.
Vonkajší chod života meštianstva vykazoval iba stopy romantických vplyvov.
Odev v štýle Biedermeieru.
Tento odevný štýl vznikol vo Viedni a vďaka Viedenskému kongresu (1814) sa rozšíril do celého sveta. Bol typickým odevom pre mešťana nielen vo Viedni, ale aj na Slovensku (Uhorsko).
Mužský meštiansky odev – Spočíval v predpísanej uniforme pre zemanov aj mešťanov. Základom mužského odevu bol oblek s bielou košeľou. Táto košeľa mala veľmi vysoký golier, ktorý sa vystužoval škrobením. Na vrch tohto odevu muži nosili kabát, ktorý sa nazýval Atila, mal na sebe zdobenie hodvábnymi šnúrami (lampasy) a na zapínanie hodvábne gombíky. Nohavice boli úzke a tenké (nevýhoda v zimných obdobiach). Tento odev bol doplnený o čierne vysoké čižmy a čierny nízky klobúk alebo cylinder. Neskôr sa tento odev prestal na Slovensku nosiť, pretože pripomínal maďarský charakter.
Ženský meštiansky odev – Základom línie sa stal výrazný osí pás a poklesnuté plecia. Mohutné rukávy sa všívali do živôtika nižšie ako bolo prirodzené a živôtik bol vystužený kosticami. Osí pás zvýrazňovala veľká sukňa. Ako pokrývku hlavy ženy nosili cylindre, najmä k jazdeckým príležitostiam. Staršie ženy nosili na hlave čepce. Mlade slečny sa zdobili perlami a výšivkami z flitrov do kvetinových a prírodných ornamentov. Topánky, ktoré dámy nosili boli ploché a nízke, dokonca sa podobali dnešným balerínam. Častým doplnkom boli aj rukavičky alebo vejár.
Diagram QAPF

Diagram QAPF je dvojica ternárnych diagramov (s vrcholmi QAP a FAP) spojených na AP línii, ktorá slúži na klasifikáciu vyvretých hornín podľa minerálneho zloženia. Skratka QAPF je zložená z angl. názvov minerálov umiestnených vo vrcholoch trojuholníkov: Quartz (kremeň), Alkali feldspar (alkalický živec), Plagioclase (plagioklas) a Foide (foid – zástupca živcov). Tieto minerály sú použité pri klasifikácii.
Nutná podmienka na použitie diagramu QAPF je možnosť identifikácie jednotlivých minerálnych zŕn v hornine. Toto dobre spĺňajú intruzívne horniny, nakoľko sú dobre vykryštalizované. Dá sa však použiť aj na klasifikáciu extruzívnych hornín, nie však na klasifikáciu vulkanoklastík a sopečných skiel. Vtedy sa používa iný diagram – TAS, ktorý je založený na chemickej kompozícii horniny. Diagram QAPF sa vôbec nedá použiť na klasifikáciu ultrabázických hornín (s obsahom mafických minerálov viac ako 90 %). Vtedy sa používajú ternárne diagramy s inými minerálmi, definovanými vo vrcholoch trojuholníka.
QAPF diagram bol vytvorený Medzinárodnou úniou geologických vied (IUGS), konkrétne jej subkomisiou pre klasifikáciu vyvretých hornín pod vedením A. Streckeisena na konferencii v Montreale v auguste 1972 (vydaný roku 1976). Geológmi celého sveta je diagram akceptovaný ako klasifikačná pomôcka pre vyvreté horniny.
Medzinárodná únia geologických vied

Medzinárodná únia geologických vied (), skr. IUGS, je medzinárodná, nezisková organizácia venujúca sa cezhraničnej spolupráci v oblasti geológie. Bola založená v roku 1961, v súčasnosti zastupuje geológov zo 117 krajín sveta. Sídlom sekretariátu IUGS je geologická služba Nórska (NGU) v Trondheime v Nórsku.
IUGS podporuje štúdium geologických problémov, hlavne s celosvetovým dopadom, taktiž zabezpečuje medzivedeckú spoluprácu s inými vednými odbormi. Taktiež je organizátor Medzinárodného geologického kongresu, ktorý sa koná každé štyri roky. IUGs spolupracuje s UNESCO na IGCP (International Geoscience Programm).
Belemnity

Belemnity (iné názvy: belemnitotvaré; zastarano: belemniti, klinovci; . "Belemnoidea" alebo "Belemnoida" alebo "Belemnida") sú vyhynutý taxón (kohorta či oddelenie, staršie rad) hlavonožcov. Boli podobné súčasným kalmárom, rovnako ako oni mali atramentový vak, ale mali desať ramien približne rovnakej dĺžky a žiadne chápadlá. Názov pochádza z + .
Žili od devónu do konca kriedy. Sú vedúcou skamenelinou pre druhohory. Boli to morské živočíchy, ktoré žili v moriach s normálnou salinitou. Vo vývojovom strome je to paralelná vetva k ostatným dvojžiabrovcom.
Stavba tela.
Podľa skamenelín (zriedkavých odtlačkov ich mäkkých častí) sa zistilo, že mali (aspoň spočiatku) 10 ramien s háčikmi, veľké oči, plutvy, sépiový vak a rohovinové čeľuste. Mali vnútornú schránku, jej chrbtová časť bola rozdelená na dutinky. Na konci tela bol ochranný mečovitý štít cigarovitého tvaru – rostrum. Ten sa zachováva ako skamenelina najčastejšie. Strednú časť schránky belemnitov tvoril fragmokón, ktorý bol dutý, mal kuželovitý tvar a bol rozdelený priehradkami. Cez priehradky prechádzal dutý sifón. Proostrakum bol tenký doštičkovitý útvar - akýsi štít, ktorý sa nachádzal v chrbtovej časti tiel belemnitov a slúžil na ochranu, čiastočne asi aj na prichytenie svalov.
Geologický význam.
Na Slovensku sa rostrá belemnitov našli v jurských a kriedových uloženinách centrálnych Západných Karpát, napr. pri Bratislave na Devínskom hradnom brale, bradlovom pásme napr. v Podbieli na Orave. Využívajú sa na biostratigrafické účely a regionálnu koreláciu sedimentov - relatívne porovnanie veku hornín.
Desaťramenné dvojžiabrovce

Desaťramenné dvojžiabrovce (iné názvy: desaťramenné, desaťramenatky, sépie/sépiotvaré, desaťnohy; lat. "Decapodiformes, Decembrachiata, Decabrachia, Decabrachida, Decapoda") sú taxón (nadrad, rad a pod.) dvojžiabrých hlavonožcov.
Majú 10 ramien: 8 kratších a 2 predĺžené, ktoré sú na konci lyžicovito rozšírené a len tu majú prísavky, prípadne háčiky. Dve dlhšie ramená sú čiastočne zatiahnuteľné do zvláštnych pošiev. Schránka je zmenšená, ale ešte zachovaná. Je prerastená plášťom, takže sa dostáva dovnútra tela, kde sa stáva súčasťou oporného systému (ligament je však z tohto aspektu dôležitejší). Plášť vytvára po bokoch tela plutvovité prívesky alebo lem.
Systematika.
Pozri pod dvojžiabrovce.
Queensland

Queensland (skrátene QLD) je austrálsky štát rozkladajúci sa na severovýchode krajiny. Rozlohou je druhým a počtom obyvateľov tretím najväčším štátom Austrálskeho zväzu.
Queensland je tiež najdecentralizovanejším austrálskym štátom. Najväčším mestom je hlavné mesto Brisbane, ďalšími významnými mestami sú Gold Coast (výrazné turistické centrum), Townsville, Rockhampton, Mackay, Cairns, Toowoomba a Mount Isa. Queensland je vďaka príjemnému teplému podnebiu a skutočnosti, že jeho veľká časť sa nachádza v trópoch, často nazývaný slnečným štátom (v angličtine Sunshine State).
Koncom roku 2005 počet obyvateľov Queenslandu prekročil 4 milióny. Do Queenslandu sa z ostatných častí Austrálie sťahuje približne 900 obyvateľov týždenne, čo značí, že okolo roku 2051 by sa Queensland mal stať druhým najľudnatejším štátom po Novom Južnom Walese.
Queensland bol pôvodne britskou kolóniou, ktorá sa oddelila od NSW v roku 1859. Dnešné Brisbane bolo pôvodne trestaneckou kolóniou.
Dobré ráno, Vietnam

Dobré ráno, Vietnam je film režiséra Barryho Levinsona odohrávajúci sa na vojenskej základni vo Vietname počas vojny, kde prichádza nový diskdžokej Adrian Cronauer (Robin Williams). Cronauer má rád rock and roll, počas vysielania v rozhlase stále vtipkuje a zásadne mení ranné vysielanie pre vojakov.
Južná Austrália

Južná Austrália (, skrátene "SA") je austrálsky štát na juhu centrálnej časti Austrálie.
Rozkladá sa na najsuchších územiach svetadielu a s rozlohou je štvrtým najrozsiahlejším štátom Austrálskeho zväzu. Na západe hraničí so Západnou Austráliou, na severe so Severným teritóriom a Queenslandom, na východe s Queenslandom, Novým Južným Walesom a Viktóriou. Z južnej strany Južnú Austráliu obmýva Južný oceán. Štát má menej ako 1,5 milióna obyvateľov (menej ako 10% obyvateľstva Austrálie), pričom väčšina ľudí žije v hlavnom meste Adelaide a ostatní poväčšine v úrodných oblastiach pri juhovýchodnom pobreží a rieke Murray.
Dejiny Južnej Austrálie sa odlišujú od dejín ostatných austrálskych štátov v tom, že Južná Austrália vznikla ako slobodná britská provincia. Oficiálne osídľovanie začalo 28. decembra 1836, kedy bola Južná Austrália vyhlásená za štát. Osídľovanie prebiehalo na princípe "systematickej kolonizácie", ktorý bol neskôr využitý i pri osídľovaní Nového Zélandu. Cieľom bolo vytvoriť provinciu ako centrum civilizácie pre slobodných prisťahovalcov s prísľubom občianskych práv a náboženskej tolerancie.
Ekonomika štátu sa sústreďuje na poľnohospodárstvo, výrobný a banícky priemysel a postupne rastie význam finančného sektora. Štát je známy festivalmi a výborným vínom.
Stredooceánsky chrbát

Stredooceánsky chrbát je podmorské pohorie, vytvorené výstupom magmy zo zemského plášťa. Stredooceánske chrbty sa nachádzajú na hraniciach dvoch rozchádzajúcich sa platní a sú najdlhším horským systémom na Zemi - ich dĺžka je asi 60 000 km.
Stredooceánske chrbty sú geologicky aktívne. Magma vystupuje systémom zlomov a vytvára novú oceánsku kôru, spolu s reťazou podmorských vulkánov. Najmladšie horniny sa nachádzajú v centre chrbta a postupne sú odsúvané ďalej od chrbta. Tento proces bol pozorovaný ako rozchádzanie sa morského dna. Rýchlosť rozpínania nie je pri všetkých stredooceánskych chrbtoch rovnaká a rozoznávajú sa dva typy:
Výlevy magmy v oblasti stredooceánskych chrbtov neprebiehajú neustále ale sa periodicky opakujú každých niekoľko tisíc rokov.
Na opačnom konci platne sa nachádza hlbokomorská priekopa, kde dochádza k poklesávaniu oceánskej kôry naspäť do plášťa. Najčastejšie sa vyskytujúca hornina je bazalt.
Existencia stredooceánskych chrbtov bola potvrdená až v päťdesiatych rokoch 20. storočia, nakoľko až vtedy sa začal robiť systematický výskum morského dna.
Belmopan

Belmopan je hlavné mesto Belize. Má približne 12 000 obyvateľov.
V roku 1961 hurikán Hattie zničil hlavné mesto Belize City. Belizská vláda potom postavila v geografickom strede štátu nové mesto Belmopan, kam presťahovali všetky úrady. V súčasnosti je sídlom i mnohých obchodných organizácií.
Bissau

Bissau je prístavné, najväčšie a hlavné mesto Guiney-Bissau. Žije tu približne 492 004 obyvateľov (2015).
Dejiny.
Vzniklo v roku 1687 ako portugalská opevnená pošta a centrum obchodovania s otrokmi . V roku 1941 si vymenilo titul hlavného mesta s mestom Bolama. Mesto má medzinárodné letisko, je sídlom malej univerzity a výskumného ústavu. Počas občianskej vojny v krajine (1998 – 1999) bola veľká časť mesta zničená a väčšina obyvateľstva utiekla do vnútrozemia. Na začiatku 21. storočia, sa pomalým tempom obyvateľstvo z veľkej časti vrátilo.
Bridgetown

Bridgetown je hlavné mesto Barbadosu. Leží na juhozápadnom pobreží ostrova. Bolo založené anglickými osadníkmi v roku 1628 ako "Indian Bridge".
Belfast

Belfast () je mesto v Spojenom kráľovstve a hlavné mesto Severného Írska. Po Dubline je druhé najväčšie mesto na írskom ostrove. Má rozlohu 115 km² a žije v ňom vyše 286-tisíc obyvateľov, v metropolitnej oblasti "Veľký Belfast" žije až 580-tisíc obyvateľov. Väčšia časť mesta leží v tradičnom grófstve Antrim, kým východné a južné časti ležia v grófstve Down. 
Belfast je tradičné priemyselné centrum, historicky najvýznamnejšie priemyselné odvetvia predstavuje textilný a lodiarenský priemysel a výroba tabaku. Vďaka silnému priemyselnému postaveniu bol Belfast na začiatku 20. storočia najväčším írskym mestom. V miestnych lodeniciach Harland and Wolff bol na začiatku 20. storočia postavený parník RMS Titanic. Mesto bolo svojho času centrom nepokojov, ktoré zmietali Severným Írskom.
Bloemfontein

Bloemfontein je justičné centrum a teda jedno z troch hlavných miest Južnej Afriky. Je hlavným mestom provincie Slobodný štát (bývalé Oranžsko). Má približne 370 000 obyvateľov.
Cardiff

Cardiff (po walesky Caerdydd, vyslov [kairdi:ð]) je hlavné mesto Walesu. V roku 2009 mal 336 200 obyvateľov. Mesto je právom považované za pýchu Walesu a ročne ho navštívi veľké množstvo turistov. Jednou z jeho najväčších atrakcií je Millenium Stadium, futbalový štadión, ale aj miesto častých kultúrnych podujatí.
Cardiff je známy aj upravenými parkmi. Medzi najznámejšie patria Roath Park, Bute Park, Victoria Park, či Thompsons Park. Nachádza sa tu Cardiff University.
Cayenne

Cayenne je hlavné a najväčšie mesto francúzskeho zámorského departementu a regiónu Francúzska Guyana. V sčítaní obyvateľstva z roku 2006 malo mesto 50 594 obyvateľov. 
V meste sa nachádzajú lodenice a rafinérie cukru. Mesto je známe pre svoju širokú etnickú diverzitu a každoročné festivaly.
Polohopis.
Cayenne má rozlohu .
Dejiny.
Prvé sídlo na mieste dnešného mesta bolo založené francúzskymi kolonizátormi v roku 1604 a krátko na to zničené Portugalčanmi. V roku 1643 sa Francúzi vrátili a založili mesto Cayenne. Následne boli vyhnaní domorodcami. Stabilné mesto sa podarilo obnoviť v roku 1664. Neskôr vládu nad mestom prevzali Holanďania, Angličania až napokon ostalo pod správou Francúzov. V roku 1809 do mesta vtrhlo britsko-portugalské vojsko a až do roku 1814 bolo pod správou Brazílie. Od roku 1854 do 1938 bolo mesto Francúzmi využívané ako miesto na odpykávanie trestov.
Obyvateľstvo.
Cayenne má 57047 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dar es Salaam

Dar es Salaam (po swahilsky a po anglicky; po slovensky staršie aj Dáresalám/Dár-es-Salám; po nemecky "Daressalam"; po arabsky دار السلام - "dár as-salám"/lokálna výslovnosť "dár es-salám" = dom mieru), historický názov Mzizima, je najdôležitejší prístav v Tanzánii, faktické (administratívne) hlavné mesto Tanzánie (najväčšie stredisko štátu, sídlo vlády). 
Mesto založil v roku 1862 zanzibarský sultán vedľa dediny Mzizima, od roku 1885 do 1. svetovej vojny bolo pod nemeckou koloniálnou správou, od 1919 hlavné mesto britskej Tanganiky, od 1964 do 1981 hlavné mesto Tanzánie.
Freetown

Freetown je hlavné mesto Sierra Leone. Žije tu vyše 1 milión obyvateľov.
Garapan

Garapan je najväčšie sídlo, hlavné mesto a centrum turistického ruchu na ostrove Saipan, ktorý je súčasťou amerického pridruženého štátu Severné Mariány v súostroví Mariány v západnej časti Tichého oceánu. 
Má rozlohu zhruba 2,40 km² a žije tu 5 525 obyvateľov .
História.
História mesta sa začína španielskym koloniálnym obdobím, keď boli ľudia Chamorro (miestne obyvateľstvo), dočastne ubytovaní na mieste dnešneho Garapanu, pred ich násilným presunom na Guam. Nútený presun ľudí Chamorros na Guam bol ukončený v roku 1749 a ostrov Saipan bol označený ako neobývaný.
Názov osady Garapan je odvodený od refaluwaschského (karolínskeho) mena Arabwal (Gharabwan), pomenované podľa viniča so srdcovitými listami, ktorý na tamojšej pláži našla skupina zo Satawalu, ktorá sa sem prišla usadiť okolo roku 1815. 
Dedinu si vybralo Japonské impérium, v roku 1920 keď získalo mandát na južné moria od Spoločnosti národov, ako hlavné mesto Mariánskych ostrovov. 
Za vlády Nanyo Kohatsu Kabushiki Kaisha sa mesto rýchlo rozvinulo. Vznikla škola, nemocnica, súdna budova, banka, mieste noviny, kino a mnohé iné verejné budovy.
V polovici 30. rokov 20. storočia mal Garapan približne 14 000 obyvateľov, väčšinou Japoncov a etnických Kórejčanov, Taiwancov a Okinawanov, a bol prezývaný „Tokio južných morí“. Táto prosperita, však trvala iba do roku 1944, keď bol Garapan v bitke pri Saipane úplne zničený. 
Tí, ktorí bitku prežili, boli po kapitulácii Japonska násilne repatriovaní na japonské ostrovy a ruiny Garapanu zostali neobývané až do konca 60. a 70. rokov 20. storočia, kedy bola oblasť prestavaná na veľké rezortné hotely a byty určené pre turistický rozvoj.
Niektoré z mála zostávajúcich štruktúr z japonského obdobia, ako napríklad nemocnica Nan'yo-cho Saipan, sú zachované v národnom registri historických miest. V súčasnosti je obec, ako aj Severné Mariány súčasťou zámorských území Spojených štátov amerických, vďaka čomu sú skutočne dôležité v každej sfére.
George Town (Kajmanie ostrovy)

George Town je hlavné mesto zámorského územia Spojeného kráľovstva Kajmanie ostrovy. Nachádza sa v západnej časti ostrova Grand Cayman.
Georgetown (Guyana)

Georgetown je hlavné a najväčšie mesto Guyany založené v 18. storočí. 
V roku 2002 mal Georgetown 213 000 obyvateľov. Leží na pobreží Atlantiku na mieste, kde sa do neho vlieva rieka Demerara. Prezýva sa „"Karibské záhradné mesto"“. Predovšetkým slúži ako administratívne a finančné centrum. Nachádza sa tu Georgetown University.
Guatemala (mesto)

Guatemala (španielsky: Ciudad de Guatemala, celý názov: La Nueva Guatemala de la Asunción) je hlavné mesto rovnomenného štátu a departamentu. 
Má približne 3 681 309 obyvateľov (2010), čo z nej robí najväčšie mesto v Strednej Amerike. Údaje o počte obyvateľov sa v jednotlivých zdrojoch môžu výrazne líšiť, lebo neexistujú oficiálne stanovené hranice mesta. Nadmorská výška mesta je 
Guatemala bolo oficiálne založené 2. februára 1776. Mesto je politickým, hospodárskym aj kultúrnym centrom krajiny. Nachádzajú sa tu galérie a múzeá, ktoré obsahujú zbierky predkolumbovského umenia a niekoľko univerzít, z ktorých najznámejšou je Universidad de San Carlos de Guatemala, ktorá je treťou najstaršou v Novom svete. 
Doprava.
Tak, ako v prípade väčšiny amerických miest, aj pre jej ulice je typická pravouholníková sieť. V uliciach mesta denne premáva približne 2 milióny automobilov a zápchy niekedy tvoria rady dlhé aj 35 km. Mestská hromadná doprava má viac než 300 liniek a funguje tu aj jedna linka metra. Letisko La Aurora, nachádzajúce sa 8 km od historického centra mesta, je najväčším letiskom v Strednej Amerike a v súčasnosti sa rozširuje. Má pravidelné spoje s mnohými destináciami na celej západnej pologuli.
Vákuová mamotómia

Vákuová mamotómia je osobitný typ biopsie mliečnej žľazy. 
Tento lekársky výkon pozostáva s presného stereotaktického zacielenia patologického ložiska v prsníku pomocou mamografie v príslušných rovinách alebo USG. Následne sa pri lokálnom znecitlivení do ložiska zavádza hrubšia bioptická ihla, do ktorej je vákuom nasaté a následne odsaté patologické tkanivo. Výhodou tohto postupu je to, že ihla môže zostať zavedená v ložisku a z daného miesta odobrať podstatne väčšie množstvo tkaniva ako pri klasickej biopsii, niekedy dokonca odstrániť celé podozrivé ložisko. Navyše materiálu je dostatočné množstvo i na podrobnejšie imunohistochemické vyšetrenia.
Kalmary

Kalmary (iné názvy: kalmáry, kalmáre, kraky, staršie [a bohemizmus]: krakatice, ako rad aj: krakaticotvaré; lat. Teuthida, Teuthoida [v širšom zmysle], Teuthoidea) sú rad desaťramenných hlavonožcov.
Charakteristika.
Rudiment ich schránky je ešte dosť veľký, takmer rovný. Dobre plávajú pomocou plutvovitých príveskov na bokoch. V Atlantiku a Stredozemnom mori je hojný kalmár obyčajný ("Loligo vulgaris"). Vo väčších hĺbkach Stredozemného mora žije "Pyroteuthis margaritifera", má svetielkujúce orgány. Najväčšími bezstavovcami vôbec sú druhy z rodu "Architeuthis" (chytľan obrovitý/kalmar obrovský/krak obrovský - "Architeuthis dux"). Dosahujú až 20 m. Zdržujú sa zväčša vo väčších hĺbkach, preto ich aj námorníci vidia iba zriedka.
Systematika.
Existencia taxónu je sporná, je možné, že existujú len taxóny Mypsida a Oegopsida, alebo dokonca len Myopsida.
V slovenčine majú niektoré rody z podradu Oegopsina podľa Guttekovej rodové meno krak. Inak majú rody z radu, pokiaľ vôbec majú slovenské meno, názov kalmar (kalmár).
Nasleduje systematika prevažne podľa Tree of Life (stav 04/2007) a Current Classification of Recent Cephalopoda (máj 2001).
Rad kalmary:
Južná Georgia a Južné Sandwichove ostrovy

Južná Georgia a Južné Sandwichove ostrovy (angl. "South Georgia and the South Sandwich Islands") je zámorské územie Spojeného kráľovstva v južnej časti Atlantického oceánu. Do roku 1985 boli závislým územím Falkland. Nemá pôvodných obyvateľov, len prisťahovalcov.
Pozostáva z:
Sépie

Sépie ("Sepioidea, Sepioida, Sepiida sensu lato") sú rad desaťramenných hlavonožcov.
Charakteristika.
Ich schránka má rudimentárne priehradky a zatáča sa smerom do tela. Žijú benticky, pri dne. Žijú vo väčších hĺbkach oceánov. Na európskych pobrežiach je častá sépia obyčajná ("Sepia officinalis"), v Stredomorí "Sepiola rondeleti".
Systematika.
Existencia tohto taxónu je sporná, je možné, že ozajstné taxóny sú len Vasseurian, Sepiolida a Sepiida.
V niektorých starších systémoch sa do sépií (v širšom zmysle) zaraďoval aj dnešný rad Spirulida, v iných starších systémoch sa zas sépie zaraďovali pod kalmáry (Teuthida).
Nasleduje systematika podľa Tree of Life (stav 04/2007)
a Current Classification of Recent Cephalopoda (máj 2001):
Rad sépie (Sepioidea, Sepioida, Sepiida sensu lato):
Grytviken

Grytviken je jediné sídlo zámorského územia Spojeného kráľovstva Južnej Georgii a Južné Sandwichove ostrovy.
Osmonohy

Osmonohy (iné názvy: osmonohotvaré, chobotnice, chobotnicotvaré, osemnohy; lat. "Octopoda, Octopoida, Octobrachia") sú rad dvojžiabrých hlavonožcov. 
Charakteristika.
Majú len 8 rovnakých ramien. Zvyšok schránky prakticky úplne zaniká a rovnako chýbajú aj plutvovité prívesky. Plávajú reaktívnym pohybom, vystrekovaním vody zo svalového lievika. Medzi zástupcov patrí napr. osmonoh obyčajný (staršie chobotnica obyčajná; lat. "Octopus vulgaris"), bežný kozmopolitný druh. V Stredozemnom mori je častá "Ozaena moschata" - je to jedlý druh, ktorý má len 1 rad prísaviek na ramenách. Zvláštnou chobotnicou je malý druh "Argonauta argo" zo Stredozemného mora a Atlantiku. Má nepravú schránku, ktorá nie je výlučkom plášťa, ale dvoch hrubších ramien (so schránkou ostatných hlavonožcov nie je homologizovateľná). Samček je až 15-krát menší ako samica a jeho hektokotylus sa odtŕha a aktívne pláva. Najväčšou chobotnicou je "Octopus punctatus" zo západného pobrežia Severnej Ameriky, je veľká až 5 m.
Systém.
Toto je systém prevažne podľa Tree of Life (stav 04/2007) a
Current Classification of Recent Cephalopoda (máj 2001).
Rad osmonohy (Octopoda, Octopoida, Octobrachia)
Hamilton (Bermudy)

Hamilton je hlavné mesto Bermúd, zámorského územia Spojeného kráľovstva. Leží na ostrove Great Bermuda v západnom Atlantiku. Hamilton bol založený v roku 1790 a hlavným mestom sa stal v roku 1815.
Objektívne právo

Objektívne právo (iné názvy: právo v objektívnom zmysle, právo) je buď súbor právnych noriem (v užšom zmysle len právnych predpisov), ktorých zachovávanie je vynútiteľné štátnou mocou, alebo len časť tohto súboru noriem (napr. jeden právny predpis). U niektorých autorov sa pojem objektívne právo stotožňuje s (každopádne veľmi podobným) pojmom právny poriadok. Podobný je aj pojem pozitívne právo. Opakom objektívneho práva je pojem subjektívne právo. 
Objektívne právo dáva odpoveď na otázku, čo v danom prípade platí ako právo, aká právna norma v danom prípade platí; t.j. dáva odpoveď na otázku, čo je v danej situácii v súlade s právom, prípadne čo je protiprávne. 
Objektívne právo je súbor právnych predpisov upravujúcich práva a povinnosti fyzických osôb a právnických osôb, ako aj postavenie, práva a povinnosti štátu a jeho jednotlivých orgánov a jednotiek územnej samosprávy (v slovenských pomeroch nimi sú obec a samosprávny kraj) a ich jednotlivých orgánov. Za objektívne právo treba považovať aj jednotlivý právny predpis vydaný v rámci právneho poriadku určitého štátu. 
Rozdiely voči iným normatívnym systémom.
Objektívne právo je jeden z normatívnych systémov. Spravidla sa udáva, že od iných normatívnych systémov sa právo odlišuje:
Záväznosť.
Objektívne právo obsahuje v jednotlivých právnych predpisoch rôzne pravidlá: Niektoré pravidlá majú donucujúci charakter, od ktorých sa nemožno odchýliť (kogentné normy), niektoré sú koncipované menej prísne a pripúšťajú aj odchýlky, spravidla na základe dohody (dispozitívne normy).
Základ a prameň práva.
Základom právneho poriadku je právna norma resp. právny predpis. 
Členenie.
Právna veda člení právo na 2 základné časti (odvetvia v širšom zmysle): 
Tie sa ďalej členia na mnoho iných odvetví, napr. medzinárodné právo, ústavné právo, správne právo, občianske právo atď.
Názory na právo.
Názory na pôvod a silu práva delíme na 2 základné smery:
Medzi oboma extrémami je široká škála názorov.
Niekoľko názorov na právo z antiky:
Subjektívne právo

Subjektívne právo (iné názvy: právo v subjektívnom zmysle, právo, čiastočné synonymum: oprávnenie) je konkrétna možnosť subjektu správať sa určitým spôsobom zamýšľaným právnou normou (teda objektívnym právom), požadovať určité správanie od iných subjektov, uplatňovať určitý nárok a obrátiť sa na kompetentné štátne orgány, aby vynútili správanie povinnej osoby. Je to teda "právo", ktoré niekomu patrí alebo môže patriť (napr. právo na súdnu ochranu, právo na vzdelanie). Opakom je pojem objektívne právo.
Subjektívne právo je teda objektívnym právom garantovaná možnosť subjektom práva konať v právnom vzťahu určitým spôsobom. Objektívne právo tak subjektom dáva možnosť realizovať svoje právom uznané záujmy podľa vlastnej vôle a v nevyhnutnom prípade ich právne presadiť.
Oprávnenie.
Pre subjektívne právo sa niekedy používa aj výraz oprávnenie, no tento výraz nie je celkom synonymický, pretože asociuje predstavu, že oprávnenie bolo niekým udelené, zatiaľ čo subjektívne právo môže byť inherentné – vrodené (napr. právo na život).
Absolútne a relatívne subjektívne právo.
Subjektívne právo sa delí na:
Absolútne a relatívne subjektívne práva nie sú v kontrapozícii. Ak ktokoľvek poruší povinnosť zdržať sa rušenia absolútneho subjektívneho práva oprávneného (napr. odcudzením veci), toto právo sa relativituje, a tým vzniká relatívne subjektívne právo poškodeného, ktoré sa ale vzťahuje už len voči páchateľovi (uplatniť si právo na náhradu škodu a ušlý zisk) s tým, že páchateľ je povinný alebo exekúciou donútený mu ho plniť.
Kotte

Kotte alebo Šrí Džajavardanapura Kotte je hlavné mesto Srí Lanky. Sídli tu parlament aj súdy.
Santo Domingo (hlavné mesto)

Santo Domingo (oficiálne Santo Domingo de Guzmán; v preklade "Svätý Dominik"), v rokoch 1936 až 1961 známe ako Ciudad Trujillo [čítaj: sjudad truchi'jo] (v preklade "Trujillovo mesto"), je hlavné a najväčšie mesto Dominikánskej republiky. Nachádza sa na ostrove Hispaniola pri pobreží Karibského mora pri ústí rieky Ozama. Mesto je známe ako „brána do Karibiku“.
Dejiny.
Zakladateľom mesta bol objaviteľ Bartolomej Kolumbus, mladší brat Krištofa Kolumba. V roku 1496 sa na tomto mieste vylodili Španieli a 5. augusta 1496 sa Santo Domingo stalo najstarším sídlom založeným Európanmi v Amerike. Bolo taktiež prvým sídlom Španielskej koloniálnej vlády v Novom svete. Pôvodne sa mesto volalo "La Isabela", podľa kráľovnej Izabely I.
Pamiatky.
V meste sa z významných pamiatok nachádza katedrála (Catedral de Santa María la Menor), nemocnica, hrad (pevnosť Ozama), dom Kolumbovej rodiny a univerzita z roku 1538. Všetky tieto pamiatky sú najstaršie svojho typu na americkom kontinente. Historické centrum tohto koloniálneho mesta je od roku 1990 zapísané na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Doprava.
Mesto má metro a dve medzinárodné letiská Las Américas a La Isabela. Mesto je taktiež dôležitým prístavom. Do Santo Domingo mesta smerujú 3 z 5 diaľnic v krajine.
Port-au-Prince

Port-au-Prince [portoprens] je hlavné a najväčšie mesto karibského štátu Haiti. Podľa sčítania v roku 2015 malo mesto takmer 990 000 obyvateľov. Záliv, kde mesto leží, tvorí prirodzený prístav a Port-au-Prince je najväčší prístav na Haiti. V meste sa nachádza medzinárodné letisko, univerzita a prezidentský palác.
Od roku 1749, počas francúzskej nadvlády, je hlavným mestom. 12. januára 2010 zasiahlo mesto silné zemetrasenie, ktoré si vyžiadalo veľký počet ľudských životov a zničilo viaceré budovy.
Panama (mesto)

Panama () je hlavné mesto rovnomenného štátu. Leží na pobreží Panamského zálivu, východne od ústia Panamského prieplavu do Tichého oceánu. Panama je politickým, kultúrnym, administratívnym i ekonomickým centrom krajiny a sídlia v nej významné štátne univerzity.
Dejiny.
Mesto založil 15. augusta 1519 "Pedro Arias Dávila", ktorý sa tu usadil spolu so stovkou španielskych osadníkov, čím vzniklo prvé trvale obývané španielske mesto na pobreží Pacifiku. Zanedlho sa stalo východiskom pre objavy Európanov, smerujúcich popri pobreží juhoamerického kontinentu. Stalo sa prekladiskom ulúpeného striebra, zlata a iného tovaru, ktorý bolo nutné prepraviť cez Panamskú šiju na karibské pobrežie a ďalej do Európy. 
V rokoch 1539, 1563 a 1644 postihol mesto požiar. V roku 1610 tu žilo približne 5 000 obyvateľov, ktorí mali k dispozícii kaplnky, katedrálu i nemocnicu. Patrilo k najvýznamnejším mestám španielskej kolonizácie a od začiatku 17. storočia sa stalo častým terčom útokov pirátov. Počet obyvateľov narástol na cca 15 000 a jeho rozkvet načas zastavil 28. februára 1671 útok piráta Henryho Morgana, ktorý skončil ničivým požiarom. Pozostatky starého mesta sú dnes archeologickou lokalitou Panamá Viejo.
Nové mesto.
Španieli vystavali v roku 1673 „nové Panamá“ cca 2 km juhovýchodne od pôvodného mesta. Dnes sa táto historická zástavba nazýva Casco Viejo ("Stará štvrť").
Veľký rozvoj mesta nastal počas kalifornskej zlatej horúčky v polovici 19. storočia, kedy cez Panamskú šiju prešlo viac ako 600 000 ľudí. Ďalším významným impulzom pre rozvoj mesta bola výstavba Panamského prieplavu. Američania podnikli konkrétne kroky pre zlepšenie podmienok pre život v okolí budúceho prieplavu (napr. výstavba vodovodu a kanalizácie, vyhubenie žltej zimnice a malárie). 
Ciudad de Panamá je sídlom mnohých nadnárodných bánk, ktoré prinášajú do krajiny zahraničný kapitál. Moderná architektúra je v meste zastúpená množstvom mrakodrapov alebo Puente de las Américas.
Panamá Viejo (; od roku 1997) a Casco Viejo (; od roku 2003) sú zapísané do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Geografia a podnebie.
"Ciudad de Panamá" leží na brehu Tichého oceánu a jeho nadmorská výška sa pohybuje od 0 do Z okolitých hôr steká 8 riek, ktoré sa tu vlievajú do mora. Priemerný ročný úhrn zrážok je 2 000 mm, vlhkosť vzduchu dosahuje 75% a teploty kolíšu medzi 20 a 34°C.
Elektrotechnika

Elektrotechnika je vedný odbor, ktorý sa zaoberá štúdiom a využitím elektrickej energie.
Odbory elektrotechniky.
Toto delenie môže byť v súčasnosti, keď sa odbory medzi sebou prelínajú, vágne, avšak poskytuje základný prehľad - delenie elektrotechniky podľa veľkosti energie, s ktorou sa pracuje, na slaboprúd a silnoprúd.
Procesné právo

Procesné právo opisuje procedúry, ktoré sa používajú pre uplatnenie hmotného práva. Opakom je pojem hmotné právo.
Príkladom procesnoprávneho predpisu je napr. občiansky súdny poriadok alebo trestný poriadok. Príkladom subjektívneho procesného práva je potom napr. právo žalovaného navrhovať dôkazy.
Hmotné právo

Hmotné právo stanovuje, aké práva a povinnosti komu patria. Opakom je pojem procesné právo.
Príkladom hmotnoprávneho predpisu je napr. občiansky zákonník alebo trestný zákon. Príkladom subjektívneho hmotného práva potom napr. právo na užívanie veci.
Hamilton

Hamilton môže byť:
Nepísané právo

Nepísané právo je právo, ktoré nie je zachytené na pevnom substráte, ale existuje a podáva sa iba ústnou tradíciou a v nepriamych zdrojoch (napr. odborná právnická literatúra). Opakom je pojem písané právo.
Nepísané právo neposkytuje dostatočnú mieru právnej istoty a kontinentálne právo sa od neho na rozdiel od práva angloamerického (common law) odkláňa. Právne obyčaje nie sú prameňom slovenského práva, sú však aj naďalej významným prameňom práva napr. v medzinárodnom práve verejnom.
Písané právo

Písané právo ("lex scripta") je tvorené právnymi normami zachytenými časovo stálym spôsobom na vhodnom substráte. Opakom je pojem nepísané právo.
Písané právo má väčšinou verbálnu formu, niektoré časti právnych noriem však môžu byť vyjadrené aj inak, napr. graficky. Písané právo tvorí v kontinentálnom právnom systéme rozhodujúcu časť moderného právneho poriadku.
Pozitívne právo

Pozitívne právo (alebo nie celkom presne platné právo) je také objektívne právo, ktoré sa dá odvodiť z v danej dobe platného systému právnych noriem. Jeho protikladom je pojem prirodzené právo.
Záložné právo

Záložné právo je právny prostriedok zabezpečenia pohľadávky a jej príslušenstva tým, že záložného veriteľa oprávňuje uspokojiť sa alebo domáhať sa uspokojenia pohľadávky z predmetu záložného práva, ak pohľadávka nie je riadne a včas splnená. V slovenskom právnom poriadku je tento inštitút upravený §151a až §151me občianskeho zákonníka ("40/1964 Zb.").
Možno ho charakterizovať ako akcesorické vecné právo k cudzej veci subsidiárneho charakteru. Je totiž podmienené vznikom, existenciou a zánikom hlavného právneho vzťahu (najčastejšie pôžička alebo úver). Má dvojaký charakter a to ako vecné právo a zároveň ako prostriedok zabezpečenia pohľadávok.
Subjektmi toho právneho vzťahu sú veriteľ a záložca. Veriteľ je zväčša tá istá osoba, ktorá je veriteľom aj v hlavnom právnom vzťahu (pôžička, úver...) a záložca je zväčša tá istá osoba, ktorá je dlžníkom v hlavnom právom vzťahu, ale nie je to vždy tak.
Predmet záložného práva.
Predmet záložného práva sa nazýva záloh. Záloh môže byť vec, právo, iná majetková hodnota, byt a nebytový priestor, ktoré sú prevoditeľné. Záloh môže byť aj súbor vecí, práv alebo iných majetkových hodnôt, podnik alebo časť podniku, alebo iná hromadná vec.
Záložné právo sa vzťahuje na záloh, jeho súčasti, plody a úžitky a príslušenstvo, ak zmluva o zriadení záložného práva neurčuje alebo zákon neustanovuje inak. Na plody a úžitky sa záložné právo vzťahuje až do ich oddelenia od zálohu, ak zmluva o zriadení záložného práva neurčuje inak. Záloh môže byť v zmluve o zriadení záložného práva určený jednotlivo, čo sa týka množstva a druhu alebo iným spôsobom tak, aby kedykoľvek počas trvania záložného práva bolo možné záloh určiť.
Pri hnuteľných veciach rozlišujeme posesórne a neposesórne záložné právo. Pri posesórnom záložnom práve sa záloh nachádza v držbe veriteľa alebo u tretej osoby. Pri neposesórnom záložnom práve zostáva v držbe záložcu.
Záloh

Záloh môže byť:
Stoh (Malá Fatra)

Stoh () je výrazný vrch Malej Fatry. Nachádza sa v Krivánskej časti pohoria v jej hlavnom hrebeni, približne juhovýchodne od Terchovej. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha.
Nachádza sa v severnej polovici pohoria, v severovýchodnej časti geomorfologického podcelku Krivánska Fatra a jej najatraktívnejšej časti Krivánske Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, na rozhraní okresov Žilina a Dolný Kubín a zasahuje na katastrálne územia obcí Terchová a Párnica. Najbližšími vrcholmi v hlavnom hrebeni je severne ležiaci Veľký Rozsutec () a západne ležiaci Poludňový grúň (). Východne susedí Osnica () a južne vrch Žobrák ().
Opis.
Stoh je výrazný lúčnatý vrchol na hlavnom hrebeni Krivánskej časti Malej Fatry a vďaka skalnato-lúčnatému povrchu je výborný vyhliadkový bod. Svahy Stohu, ktoré sú silne lavinózne, sú v niektorých častiach porastené súvislými plochami čučoriedok ("Vaccinium myrtillus"). Je pravdepodobné, že na Stohu pôvodne rástol les a kosodrevina. Počas stáročí bol však pre potreby intenzívneho využívania na pasenie oviec postupne odlesnený. Svojou dominanciou na hrebeni je Stoh jedným z najkrajších malofatranských vrcholov. 
Dominanta severnej časti pohoria, len nepatrne vyšší Veľký Rozsutec, je oddelený výrazným sedlom Medziholie, západne susediaci Poludňový grúň oddeľuje Stohové sedlo. Severné svahy odvodňuje Stohový potok do Varínky, juhovýchodné Bystrička do Oravy a juhozápadné Šútovský potok priamo do Váhu.
Celá oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra, severné svahy zaberá NPR Rozsutec a južné NPR Šrámková.
Počas merania pomocou systému GNSS (Globálny navigačný satelitný systém) a metódy RTK bola v roku 2017 zistená nadmorská výška vrcholu , čím bola upresnená dovtedy uvádzaná hodnota 
Výhľady.
Poloha výrazného vrchu na severovýchodnom okraji Krivánskej Fatry a jeho značná nadmorská výška ho predurčujú za obľúbený cieľ turistov. Ponúka ďaleký rozhľad na všetky smery, okrem juhozápadného smeru, kde dominuje hlavný hrebeň s vyššími malofatranskými vrchmi. Mimo susedných pohorí je pri vhodných podmienkach pozorovateľný Vtáčnik, Veľká Fatra, Nízke Tatry, Tatry, Oravské, Kysucké a Moravsko-sliezske Beskydy i Javorníky. Lúčanská Fatra je celá v zákryte a nie je tak viditeľná.
Nan Goldinová

Nan Goldinová (* 12. september 1953, Washington (D.C.), USA) je americká fotografka.
Témou jej fotografií sú sex, drogy a násilie, a s nimi spojená smrť.
Višňovská jaskyňa

Višňovská jaskyňa je jaskyňa, ktorá sa nachádza na severozápadnom úpätí vrchu Hoblík () vo Višňovskej doline neďaleko obce Višňové v Lúčanskej Malej Fatre. Jaskyňa má 37 metrov a je významná z geologického a geomorfologického hľadiska.
Nie je verejnosti prístupná.
Domašínsky meander

Domašínsky meander je riečny meander a prírodná pamiatka na rieke Váh v Malej Fatre. Je súčasťou Strečnianskeho priesmyku a ochranného pásma Národného parku Malá Fatra. Nachádza sa v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a na katastrálnom území obce Strečno.
Opis.
Rieka Váh tu vytvára prielom a rozdeľuje Malú Fatru na geomorfologické podcelky Krivánska Fatra na pravom a Lúčanská Fatra na ľavom brehu. Vodný tok sa tu obtáča okolo nevýrazného lesnatého vrcholu Domašín (). Nad meandrom stojí ruina Starhradu. Dĺžka tohto územia je , šírka 480 a nadmorská výška sa pohybuje v rozmedzí 360
Geológia.
Meander rozdeľuje Malú Fatru na dve časti a je vhĺbenou formou riečneho reliéfu, ktorá je v celých Západných Karpatoch ojedinelá. Vznikol postupným zarezávaním rieky Váh do dvíhajúceho sa pohoria koncom treťohôr a začiatkom štvrtohôr. Vznikol tak Strečniansky priesmyk. 
Turistika a ochrana prírody.
Najkrajší pohľad na Domašínsky meander je zo zrúcanín hradu Starhrad, ktorý je turisticky prístupný po červenej turistickej značke. V roku 1978 bol meander vyhlásený za prírodnú pamiatku s výmerou . Ochranné pásmo nebolo určené. V chránenom území platí 4. stupeň ochrany.
Váh bol využívaný na plavbu plťami a táto tradícia sa v súčasnosti v obci Strečno obnovuje. V minulosti bol Domašínsky meander najnebezpečnejším úsekom. Báseň Jána Bottu "Margita a Besná" nesie mená dvoch obrovských skál na tomto úseku. Po odstrele dynamitom je tento úsek už pre plavbu bezpečnejší, na ich mieste sú však stále mohutné kaskády. V minulosti sa objavil zámer výstavby priehrady s vodnou elektrárňou pod Starhradom, ktorý by túto časť výrazne zasiahol.
Doprava.
Tok Váhu cez Domašínsky meander kopíruje dôležitá a vyťažená cesta I/18, ktorá je súčasťou európskej cesty E 50. Úzka cesta, ostré zákruty a intenzívna doprava spôsobujú, že sa jedná o jeden z najnebezpečnejších cestných úsekov na Slovensku. Navyše v týchto miestach dokážu aj drobné nehody zastaviť dopravu na dlhé hodiny. Čaká sa na dokončenie náročného úseku diaľnice D1, ktorá prekoná Malú Fatru tunelom a odvedie tranzitnú dopravu z Domašínskeho meandra. Cez Domašínsky meander prechádza aj významná železničná trať Žilina – Košice (č. 180), ktorá však nekopíruje tok Váhu, ale prekonáva meander pomocou dvoch jednokoľajných tunelov Strečno. O niečo ďalej proti toku Váhu sa nachádza tretí, dvojkoľajný tunel.
Sipunkuly

Sipunkuly ("Sipuncula") sú kmeň špirálovcov. Sú to morské živočíchy s červovitým až uhorkovitým telom, veľkým až 50 cm.
Anatómia.
Predná časť tela je zúžená a vtiahnuteľná do trupovej časti pomocou svalových retraktorov, vyliačenie je samovoľné, tlakom hemolymfy. Vpredu sú ústa s vencom krátkych obrvených tentakúl. Pokožka produkuje hrubú kutikulu, pod ňou je svalový vak z dosť zložitého systému okružných (cirkulárnych), šikmých (transverzálnych) a pozdĺžnych (longitudálnych) svalových vláken – toto usporiadanie svalstva sa na povrchu javí ako typická štvorčeková štruktúra kutikuly. Pod svalovým vakom je peritoneum – výstelka coelomovej dutiny. Coelom sa v dospelosti skladá len z dvoch častí: predná malá časť zasahuje do tentakúl, zadný priestranný oddiel je telová dutina. Coelom je nesegmentovaný, niekedy je však naznačená embryonálna segmentácia ("Phascolosoma"). 
Atypická nervová sústava začína párovou cerebrálnou uzlinou a okolohltanovou obrúčkou, ktorá pokračuje do tela nepárovým nervovým povrazcom – je teda v podstate pásová. Črevo vytvára v tele mnoho slučiek, je preto oveľa dlhšie ako telo. Vracia sa nazad, takže anus ústi na chrbte asi v polovici dĺžky tela. 
Obehová sústava.
Obehová sústava vykonáva viaceré funkcie. Dýchacím pigmentom je hemerytrín, ktorý sa nachádza v erytrocytoch (alebo amébocytoch) v hemolymfe. Obehová sústava sa pritom skladá z troch navzájom takmer oddelených systémov: 
Oba spomínané systémy kanálikov majú hlavne exkrečnú funkciu, systém (3) navyše dýchaciu. Obsahujú tzv. chlorakogénny epitel – tvoria ho exkrečné bunky, ktoré hromadia metabolity v tuhom skupenstve. Po čase sa imigráciou dostávajú do telovej dutiny (1), odkiaľ ich metanefrídie odstraňujú von z tela. 
Vylučovacia sústava.
Vylučovaciu sústavu tvoria metanefrídie – odstraňujú z tela kvapalné metabolity, ako i uvoľnené chlorakogénne bunky s tuhými metabolitmi, a súčasne sú aj vývodom gonád.
Rozmnožovanie a vývin.
Sú gonochoristy, k oplodneniu dochádza voľne vo vode. Zo zygóty sa vyvíja zložitá trochofórová larva, ktorá má pár očiek a metanefrídie.
Systematika.
Poznáme asi 250 druhov z tohto kmeňa. Žijú hlavne na morskom pobreží severnej pologule. Na pobrežiach Európy najskôr stretneme "Sipunculus nudus" a "Phascolosoma vulgare".
Krivánska Fatra

Krivánska Fatra alebo Krivánska Malá Fatra je geomorfologický podcelok Malej Fatry, ktorá sa rozprestiera na sever od rieky Váh. Veľká časť Krivánskej Fatry () je od 1. apríla 1988 národným parkom. 
Charakteristika.
V Krivánskej Fatre sa nachádzajú najvyššie vrcholy Malej Fatry – Veľký Kriváň () a Malý Kriváň (), podľa ktorých táto časť dostala svoje pomenovanie. Najznámejším a snáď najkrajším vrcholom je Veľký Rozsutec (). 
Veľkú časť Krivánskej Fatry tvorí Národný park Malá Fatra (). Má bohatú a zachovalú západokarpatskú prírodu. Pestré geologické zloženie a značná relatívna výška pohoria podmieňuje existenciu bohatstva flóry a fauny a pestrosť foriem reliéfu. Krivánska Fatra patrí medzi najvýznamnejšie slovenské turistické oblasti.
Vymedzenie.
Severný okraj územia lemuje Varínske podolie (podcelok Žilinskej kotliny) a Kysucké bradlá, patriace Kysuckej vrchovine. Východným smerom nadväzuje Oravská vrchovina a juhovýchodným smerom oddeľujú údolia Oravy a Váhu veľkofatranskú Šípsku Fatru. Južné svahy pohoria strmo klesajú do Turčianskej kotliny s podcelkami Šútovské podhorie a Turčianske nivy. Lúčanskú Fatru ako južnejšiu časť Malej Fatry oddeľuje na juhozápade Strečniansky prielom rieky Váh.
Geológia.
Geologické jadro pohoria tvoria žuly. Hlavný hrebeň a severnú časť pokrývajú horniny obalovej série chočského a krížňanského príkrovu (vápence, dolomity, kremence, slienité vápence, bridlice, pieskovce,…). 
Vo vápenitých horninách vznikli tiesňavy, skalné útvary, krasové javy a bralnaté hrebene. Tento reliéf kontrastuje s menej členitým povrchom ľahšie zvetrávajúcich hornín. Najbohatšie členitý reliéf vznikol na dolomitoch (Veľký a Malý Rozsutec,…). 
Povrchovú vodu z viacerých potokov, vyvieračiek a prameňov odvádzajú rieky Váh a Orava patriace do úmoria Čierneho mora.
Hrebeň Krivánskej časti Malej Fatry.
Hlavný hrebeň Krivánskej Fatry sa začína v blízkosti obce Nezbudská Lúčka pri Váhu a pokračuje po červenej turistickej značke okolo zrúcanín Starhradu, chaty pod Suchým na vrchol Suchý (). Odtiaľ hrebeň pokračuje cez sedlo Vráta () na Stratenec (), potom cez sedlo Priehyb () na Malý Kriváň (), druhý najvyšší vrchol Malej Fatry. Sedlom Bublen () a vrcholom Pekelníka () je Malý Kriváň oddelený od najvyššieho vrcholu horstva, ktorým je Veľký Kriváň (). Hrebeň sa ďalej tiahne cez Snilovské sedlo () s hornou stanicou lanovky na Chleb (), Hromové (), Steny (), Poludňový grúň () do Stohového sedla (). Odtiaľ pokračuje na výrazný vrchol Stohu () a cez sedlo Medziholie () na najkrajší vrchol – Veľký Rozsutec (). Hrebeň klesá do sedla Medzirozsutce () a naposledy stúpa na skalnatý Malý Rozsutec (). Červená turistická značka hrebeňa pokračuje do obce Zázrivá.
Zaujímavosti.
V Krivánskej Fatre žije viacero endemitických druhov fauny a flóry.
Selma Lagerlöfová

Selma Ottiliana Lovisa Lagerlöfová (* 20. november 1858, Östra Emterwik, Švédsko – † 16. marec 1940, Mårbacka) bola popredná švédska spisovateľka.
Životopis.
Narodila sa v rodine dôstojníka a statkára. Proti vôli rodičov vyštudovala učiteľský ústav a v rokoch 1885 – 1896 pôsobila ako učiteľka v Landskrone, no potom sa stala spisovateľkou na plný úväzok. V roku 1897 sa presťahovala do Falunu. Neskôr žila v Sunne, až v roku 1908 kúpila po otcovom bankrote späť rodný majetok v Mårbacku a usadila sa na ňom.
Jej prvým úspešným románom bol dvojdielny román „Gösta Berling“ (1891), ktorý je dodnes jedným z najromantickejších diel švédskej literatúry. Po ňom nasledovala zbierka „Neviditeľné putá“ (1894) a román „Jeruzalem“ (19011902), ktorý pripomína staroislandské ságy. Rozprávková kniha „Zázračná cesta Nilsa Holgerssona s divými husami po Švédsku“ (19061907) je vlastne svojráznym cestopisom po Švédsku, ktorý napísala na objednávku pre potreby švédskych škôl a slúžil ako učebnica švédskej vlastivedy. Napísala niekoľko diel z rodného kraja a založené na vlastných spomienkach („Denník“, „Memoáre dieťaťa“, „Löwensköldov prsteň“).
Veľkého uznania sa jej dostalo v roku 1909, kedy bola ocenená Nobelovou cenou za literatúru (ako dovtedy prvá žena). V roku 1914 sa sama stáva členkou spoločnosti spisovateľov ocenených Nobelovou cenou za literatúru – Švédskej akadémie. Na začiatku 2. svetovej vojny poslala svoju medailu fínskej vláde, aby im pomohla zhromaždiť peniaze na boj proti Sovietskemu zväzu. Fínska vláda sa získala potrebné peniaze iným spôsobom a medailu jej vrátila.
Bola blízkou priateľkou Sophie Elkanovej s ktorou veľa cestovala po Taliansku a blízkom Východe. Výber z ich korešpondencie vyšiel knižne v roku 1992 pod názvom „Du lär mig att bli fri“ (Učíš ma slobode).
Patrí k vrcholným predstaviteľom švédskeho novoromantizmu, jej dielo je preniknuté humanistickou vierou v človeka a vyniká skvelým realistickým rozprávačstvom a bohatou fantáziou, pričom jej knihy vynikajú nadčasovou múdrosťou a morálnym ponaučením. Jej portrét sa dostal v roku 1991 na švédsku 20 korunovú bankovku.
Litografia

Litografia alebo kameňotlač patrí medzi grafické techniky, do skupiny tlače z plochy.
Vynález a vývoj litografie sa pripisuje Aloisovi Senefelderovi (1771 - 1834). On sám nebol výtvarníkom, ale jeho vynález si osvojili umelci ako Goya, Ingres, Toulouse - Lautrec a i.
Princíp litografie.
Litografia je založená na princípe vzájomného odpudzovania mastnoty a vody. Základným materiálom je litografický kameň alebo kamenná doska s úplne rovným povrchom. Na litografický kameň sa kreslí litografickou ceruzkou, litografickým tušom a inými materiálmi. Pokreslené miesta určené na odtláčanie priťahujú mastnotu - prijímajú farbu.
Miesta, ktoré sa neodtlačia, priťahujú vodu a odpudzujú tlačiarenskú farbu. Na navlhčený litografický kameň sa položí papier a odtláča sa pomocou tlačiarenského lisu.
Litografia z greckého lithos - kameň, grafein - písať.
Pri litografii sa používa jemne vyhladený kameň, druh vápenca, ktorý sa prevažne ťaží v Bavorsku. 
Tlačová platňa mávala veľký formát a hrúbku aj 10 cm. Veľkoformátové strojové platne boli veľmi ťažké, napr. vo formáte 80x120cm vážili viac ako 150kg.
Pred každým navaľovaním farby a pred tlačou sa kameň vždy vlhčil. Po zafarbení tlačovou farbou nasledovala priama tlač na papier. Proces vlhčenia, navaľovania farby a odtlačania na papier sa v stroji stále opakoval. Kresba musela byť na kameni zrkadlovo obrátená, nečitateľná, podobne ako v kníhtlačových formách.
Kameňotlač sa uplatňovala najmä v 2. polovici 19. storočia ako ilustračná technika. Formy sa zhotovovali ručne. Po objavení fotografie a svetlocitlivých vrstiev vznikla fotolitografia, ktorá umožnila vyrábať tlačové formy jednoduchším fotomechanickým spôsobom.
Tlač z kameňa bola pomalá, s ťažkými kamennými formami sa ťažko manipulovalo a nahradila sa produktívnejšou ofsetovou technikou.