Josef Sudek

Josef Sudek (* 17. marec 1896, Kolín – † 15. september 1976, Praha) bol významný a slávny český fotograf pražských motívov, ateliérových aranžmánov, zátiší, reportáží, krajiny a reklamy. Začal fotografovať vo svojich 17 rokoch. Svoje vrcholné diela vytvoril v zrelom veku – potom, čo rezignoval na vplyvy moderných prúdov. V 30. rokoch odrážali jeho fotografie predovšetkým vonkajší svet a až od 40. rokov našiel obratom k sebe samému svoju nezameniteľnú tvorivú podobu, vďaka ktorej je známy aj v zahraničí. Vtedy začali vznikať jeho preslávené pohľady z okna ateliéru a pozoruhodné zátišia, oboje spracované kontaktným odtlačkom rôzne veľkých negatívov na pozitív. Sudkovu prácu neprerušila ani vojna, ani povojnový vonkajší tlak, ktorý nútil umelcov riadiť sa doktrínou socialistického realizmu. V tej dobe sa Sudek naopak vrátil k piktorializmu a v rade svojich prác predpovedal neskorší vývoj fotografie k postmodernej syntéze, aby sa tak stal stále živým zdrojom inšpirácie pre ďalšie generácie. Spolu s Františkom Drtikolom a Jaromírom Funkem patrí k najvýznamnejším českým fotografom obdobia medzi prvou a druhou svetovou vojnou. Je súčasne výnimočný avantgardný fotograf v Európe.
Život a dielo.
Mladosť.
Narodil sa v Kolíne otcovi Václavovi a matke Johanne. Jeho otec, ktorý bol maliar a dekoratér, zomrel 1. januára 1899 na zápal pľúc. Sudek začal základné štúdium na obecnej škole v Nových Dvoroch (19021908). Potom ho na dva roky prijala Kráľovská zemská škola řemeslnícka v Kutnej Hore, aby sa v júli 1910 zapísal do trojročného učenia u pražského knihára Františka Jermanna, kde po prvýkrát začal fotografovať. V roku 1913 ukončil štúdium a získal tovarišský list od Spoločenstva knihárov, kartonážníkov, ozdobníkov a puzdrarov, s ktorým nastúpil do zamestnania knihára v Nymburku.
Bolo krátko pred začiatkom prvej svetovej vojny, keď Sudek narukoval do Žatca, vzápätí do Kadane, kde sa stretol s ďalšími vojakmi fotoamatérmi. Na začiatku roku 1916 zostavil malý album 156 originálnych záberov Prahy na formáte 3,5 x . V máji 1916 bol Sudek počas bojov na talianskom fronte zasiahnutý granátom a prišiel o pravú ruku, ktorú mu amputovali lekári v Grazi.
Z vojnových rokov sa dochovali tri albumy s malými fotografiami z vojenského života. Temer desať rokov (19221927) žil na pražskej Invalidovni, kde sa na štátne útraty rekvalifikoval na profesionálneho fotografa. Tu vznikol cyklus "Z Invalidovny (1922 – 7)", ktorý pripomína žánrové maliarstvo 19. storočia a impresionizmus. V Kolíne sa zoznámil s Jaromírom Funkem a fotografoval zrkadlovkou 9x krajinu okolo Labe, za ktorú získal prvú cenu na členskej výstave v Českom klube fotografov amatérov v Prahe. Inšpiroval sa dielom Drahomíra Josefa Růžičku, Alfreda Stieglitza a Clarence H. Whitea, nechal sa ovplyvniť praxou amerického puristického piktorializmu a zaujali ho postupne mäkko vykreslené svetelné situácie „novej školy“. Fotografoval portréty, žánre, pražskú architektúru a svetelné nálady krajiny. V rokoch 19221924 vyštudoval fotografiu na Štátnej grafickej škole v triede u profesora Karla Nováka, kde získal výučný list potrebný pre založenie vlastnej fotografickej živnosti.
Po demonštratívnom odchode pre generačné rozpory z Českého klubu fotografov amatérov založil spolu s Jaromírom Funkem a Adolfom Schneebergom v roku 1924 Českú fotografickú spoločnosť. V rokoch 19271928 fotografoval dostavbu katedrály sv. Víta a v roku 1928, k 10. výročiu založenia republiky, vydal album 15 originálnych fotografií s názvom "Svätý Vít". K tomuto obdobiu prehlásil: 
Profesionálna dráha.
Medzi rokmi 19271936 pracoval pre nakladateľstvo "Družstevní práce", ktoré vydávalo knihy, časopisy, gramofónové platne. Tu pre Ladislava Sutnara fotografoval portréty, reklamu i reportáže v propagačnom duchu funkcionalizmu. Spolupracoval aj s ďalšími významnými časopismi svojej doby – napr. s Pestrým týdnem. V lete 1927 uzatvoril zmluvu na užívanie záhradného ateliéru „na Újezdě“, založil svoju firmu a stal sa vyhľadávaným odborníkom na reklamu a tlač, portrét, architektúru a fotografovanie obrazov a plastík. Svoju živnosť inzeroval: "Uměleckou fotografii a vše, co chcete, denně 10-18, neděle 10-13". Sudkova voľná tvorba splývala s užitou, boli to všetko ostro a detailne vykreslené fotografie v duchu novej vecnosti, podobné Strandovým alebo Westonovým. Podobný rukopis ako Navrátil mal aj Albert Renger-Patzsch, ktorý zrejme ovplyvnil voľakedajšie prírodné snímky z roku 1935 ako "Spadlý list, Jarní listy, Ranní rosa" a "Ostružiny". V roku 1934, keď vznikla pražská skupina surrealistov, fotografoval Sudek zoomorfné korene stromov, ktoré v tom istom roku maľoval predstaviteľ českého surrealizmu Jindřich Štýrský. To bol prvý náznak vstupu do racionálneho sveta novej vecnosti a funkcionalizmu.
Dielo.
Sudkovo dielo z doby pred druhou svetovou vojnou netvorí žiadny kompaktný celok. Začiatky patrili secesným ušľachtilým tlačiam, bromolejotlači a uhľotlači, ktoré menili fotografiu na grafiku. Vplyvom D. J. Růžičku sa po r. 1921 priklonil k nemanipulovanej fotografii so záujmom o mäkkú svetelnú kresbu. Čitateľný je vplyv romantizmu, pokiaľ ide o zobrazovanie deja v krajine, Sudkovou špecialitou bola príroda vo vetre ("Vietor", 1923 – 1924, "Pred búrkou", 1924) a mraku ("Dieťa a mrak", 1924 – 1929). V prechodnej dobe (1926 – 1929) objavoval nové motívy a využíval ostrého a neostrého vykreslenia námetov. Na konci dvadsiatych rokov sa priklonil k precíznemu popisu skutočnosti v neutrálnom svetle. Tento spôsob tvorby dominuje od roku 1930 v celej Európe a jeho centrom bola nemecká nová vecnosť. V Sudkovom diele sa však rysujú súbory sústreďujúce sa na určité lokality, žánrové a námetové okruhy. Napríklad súbory Praha, krajina alebo stromy fotografuje stále. V období druhej svetovej vojny sa jeho tvorba značne zmenila. Po strate komerčných zákaziek sa zameral na fotografovanie čisto umeleckých snímok. Od roku 1940 prestal negatívy zväčšovať a pracoval iba technikou kontaktných odtlačkov. Používal veľkoformátové platňové kamery, neskôr sa vrátil k uhľotlači v obave o trvanlivosť bromostrieborných pozitívov.
V päťdesiatych rokoch poznal maliarske zátišia Josefa Navrátila (1798 – 1865), ktoré reprodukoval nielen pre tlač, ale tiež sám pre seba. Nechal sa nimi ovplyvniť pri zaznamenávaní kolínskej krajiny a po druhej svetovej vojne vytvoril cyklus "Zátišia podľa Navrátila", 1954. Na otázku časopisu "Světozor" v článku "Je fotografie umění?" odpovedal: "„Nie je. Je to pekné remeslo, potrebujúce určitý vkus. Umenie to byť nemôže, pretože je odkázané na veci, ktoré existujú už pred ním a mimo neho, na svete okolo nás.“"
Sudkovi priatelia.
Sudek vyhľadával osobnosti, s ktorými mohol spolupracovať na nových projektoch. Medzi jeho priateľov patril Ladislav Sutnar, dizajnér podniku "Družstevní práce", fotograf a dizajnér firmy Aero Ing. Josef Voříšek, kubistický maliar, teoretik a člen spolku Mánes Emil Filla, ktorého obrazy reprodukoval pre revue "Volné směry". Básnik Jaroslav Seifert Sudkovi písal básne a úvody ku knihám a pre architekta pražského hradu Otto Rothmayera dokumentoval rekonštrukciu Pražského hradu a ten potom ozvláštnil Sudkove fotografie špeciálnymi adjustáciami. Josef Sudek pôsobil ako mecenáš. Podporoval maliarov Františka Tichého, Jana Bendu a Andreje Belocvetova. Cez vojnu našli útočisko v jeho ateliéri ako učni fotograf Jarosav Kysela, významní výtvarní umelci Vladimír Fuka a Václav Sivko a po vojne Sonja Bullaty. Od roku 1945 bol Sudkovým učňom a pomocníkom fotograf, ilustrátor a knižný grafik Jiří Toman, ktorý mu pomáhal okrem iného pri fotografovaní "Prahy panoramatické" a zorganizoval Sudkovu výstavu v Pardubiciach v roku 1962. So Sudkom sa priatelil a spolupracoval až do svojej smrti v roku 1972. 
Posledné roky.
Po roku 1974 sa Sudkova tvorba uzatvára, fotograf bilancoval svoje životné dielo a zo starších negatívov urobil nové kontakty. Roku 1976 fotograf usporiadal v Prahe, Brne a v nemeckom Aachen tri súborné výstavy ku svojim osemdesiatinám. Josef Sudek zomrel na rakovinu 15. septembra toho istého roku. Nekrológ napísal budúci laureát Nobelovej ceny za literatúru Jaroslav Seifert. Po Sudkovej smrti darovala Božena Sudková Sudkovo fotografické dielo Umeleckopriemyslovému múzeu v Prahe a zbierku výtvarného umenia Národnej galérii v Prahe, ďalšie dary získali Moravská galéria v Brne, inštitúcie v Roudnici nad Labem, Kolíne, Ústav dejín a umenia ČR a Bibliothèque Nationale v Paríži.
Sudek ako inšpirácia.
Po Sudkovej smrti ovládli médiá anekdoty, ktoré dával k dobru už sám umelec. Napríklad časopis amatérskeho Zväzu českých fotografov "Dobré světlo" o ňom napísal: 
Už počas svojho života bol Sudek považovaný za významného svetového fotografa. V jeho bohatom diele sa objavili portréty, zátišia, krajiny a architektúra. Jeho práce sú vo svete uznávané pre svoju poetickosť, romantiku a priezračnú čistotu. Rozsiahla tvorba zahŕňa rad magicko-nostalgických cyklov. Jeho práce sú cenené aj na svetových aukciách. Sudkova pozostalosť, o ktorú sa stará Anna Fárová, má 70 000 položiek, z toho je 21 660 pozitívov, 54 519 negatívov a 618 výtvarných diel (obrazy, kresby, sochy, grafiky). Dielom Josefa Sudka sa inšpirovalo mnoho fotografov, napríklad Jan Reich, ktorý po Sudkovi dokonca zdedil jeho kameru, Josef Koudelka sa nechal inšpirovať jeho konceptuálnymi panoramatickými snímkami, Jan Svoboda, Pavel Hudec Ahasver a František Provazník (fotograf) pokračujú v Sudkových zátišiach. V roku 1996 vznikla "Nadácia Josefa Sudka". Jej zakladajúcimi členmi boli Sonja Bullaty, Eva Fuková, Jindřich Brok, Miroslav Hucek, Angelo Lomeo, Miloň Novotný, Pravoslav Rada a Jindřich Štreit.
Výstavy.
Prvú samostatnú výstavu mal Sudek v roku 1932 v pražskej Aventinskej manzarde, čo v tej dobe nebolo obvyklé. Roku 1976 fotograf usporiadal v Prahe, Brne a v nemeckom Aachen tri súborné výstavy ku svojim osemdesiatinám. V období 19821986 usporiadal kurátor Zdeněk Kirschner celkom 5 výstav s názvom "Josef Sudek, Cykly fotografií" na zámku Kozel. V roku 2006 sa uskutočnila výstava Josef Sudek neznámy – salónne fotografie 19181942 v Brne. Výstavy sa uskutočňujú tiež v galérii Josefa Sudka na "Újezdě". Napríklad v roku 2007 "Privatissima – Poznámky, 50. – 70. léta 20. st.", o dva roky neskôr sa uskutočnilo ďalšie pokračovanie s názvom "Privatissima – Nocturno".
Sudkove pracovne v Prahe.
Josef Sudek získal ateliér od vinohradského fotografa Laubeho. Najstaršia dochovaná nájomná zmluva je z 1. júna 1927. Budova bola drevená, do tvaru „L“, hneď vedľa ateliéru s veľkým zaskleným oknom bola tmavá komora so zväčšovacím prístrojom. V ateliéri Josef Sudek počas druhej svetovej vojny vytvoril napríklad cykly "„Okno mého ateliéru“" (19401954), "„Procházka po mé zahrádce“" (19441953), "„Zahrada mého ateliéru“" (19501970) a "„Zátiší na okně mého ateliéru“" (19501958). Ateliér slúžil ako miesto pre stretávanie s priateľmi. Objekt po Sudkovej smrti chátral, aj keď v ňom bývala Sudkova sestra Božena Sudková, ktorá zomrela 1. 5. 1990. V máji 1985 objekt vyhorel. V júli roku 2000 na podnet Anny Fárovej sa postavila replika zdevastovanej budovy a od septembra toho istého roku objekt slúži verejnosti ako múzeum a galéria.
Od roku 1958 pôsobil Josef Sudek v byte na prízemí domu na Úvoze, ktorý používal do svojej smrti. Vznikol tu rad slávnych kompozícii z cyklov "Letecké vzpomínky", "Velikonoční vzpomínky", "Labyrinty" a "Skleněné labyrinty". Dnes sa v objekte nachádza Galéria Josefa Sudka.
Galéria Josefa Sudka.
Pobočka Umeleckopriemyslového múzea v Prahe so špecifickou atmosférou a so zaujímavým výstavným programom, zahŕňujúca nielen osobnosť Josefa Sudka, ale tiež fotografov, ktorí sa stali pokračovateľmi jeho odkazu.
Bibliografia.
K významným publikáciám povojnového obdobia patrí "Katedrála svatého Víta v obrazech Josefa Sudka" a najmä kniha panoramatických fotografií "Praha panoramatická". O vydanie radu monografií o Josefovi Sudkovi v Česku i v zahraničí sa zaslúžila Anna Fárová.
Planétka.
Český astronóm Antonín Mrkos pomenoval po Josefovi Sudkovi jednu z planétiek, ktoré objavil v observatóriu na Kleti. Stalo sa tak 24. februára 1987, planétke bolo pridelené číslo 4176 Sudek 
Poštová známka.
13.3.1996 bola v Česku vydaná príležitostná poštová známka s portrétom Josefa Sudka a jeho platňovým fotoaparátom. Poštová známka vyšla i v dobe Sudkovej smrti v roku 1976.