burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Theo James

Theodore Peter James Kinnaird Taptiklis (* 16. december 1984, Oxford, Oxfordshire, Anglicko), známy ako Theo James, je anglický herec. Preslávil sa ako Jed Harper v seriáli "Bedlam", ako Walter William Clark, Jr. v kriminálke "Golden Boy" a predovšetkým ako Tobias „Štyri“ Eaton vo filmovej adaptácii sci-fi románov od Veronici Rothovej, "Séria Divergencia" "(The Divergent Series)".
Detstvo a mladosť.
James sa narodil 16. decembra 1984 v Oxforde, Oxfordshire v Anglicku. Je synom Jane (rod. Martin), ktorá pracovala v National Health Service a Philipa Taptiklisa, obchodného konzultanta. Jeho starý otec z otcovej strany, Nicholas Theodore Taptiklis, bol Grék (presťahoval sa z Peloponézu na Nový Zéland). Ďalší predkovia sú Angličania a Škóti. Je najmladší z 5 detí. Má dvoch bratov a dve sestry. Študoval na Aylesbury Grammar School a pokračoval na University of Nottingham kde získal titul z filozofie. Skúsenosti s herectvom získal na Bristol Old Vic Theatre School. 
Kariéra.
Herectvo.
James debutoval v seriáli "A Passionate Woman", kde si zahral spolu s Billie Piper. Zahral si tureckého diplomata Kemala Pamuka v prvej sérii "Panstva Downton" a v seriáli "Bedlam" hral hlavnú rolu Jeda Harpera. Objavil sa v adaptácii "Room at the Top" z roku 2012 ako Jack Wales.
Medzi jeho filmy patrí "Spoznáš muža svojich snov" a "The Domino Effect". Vo filme "Sráči" si zahral Jamesa, nepríjemného majiteľa nočného klubu. Vo štvrtom pokračovaní "", ktoré vyšlo v roku 2012, si po boku Kate Beckinsaleovej zahral rolu Davida. V roku 2012 sa objavil v dvoch epizódach ITV seriálu "Case Sensitive." 
V súčasnosti stvárňuje postavu Tobiasa „Štvorka“ Eatona vo filmovej adaptácii románov od Veronici Rothovej, "Divergencia" (2014), "Rezistencia" (2015), "Allegiant" (2016) a "Ascendant" (2017).
Vo filmovej adaptácii "London Field si zahral po" boku Amber Heard, Billyho Boba Thorntona a Jima Sturgessa a v dráme "The Benefactor (Franny)" po boku Richarda Gerea a Dakoty Fanningovej.
Hudba.
Po boku jeho hereckej kariéry sa venuje aj hudbe a bol spevákom a gitaristom londýnskej kapely Shere Khan (pomenovanej podľa vymyslenej postavy z Knihy džunglí od britského spisovateľa Rudyarda Kiplinga). 21. novembra 2012 skupina oznámila, že už aktívne ako kapela nehrajú. 
Súkromný život.
Theo James ženatý s herečkou Ruth Kearney. Zoznámili sa počas štúdia na Bristol Old Vic Theatre School. 
Nemá žiadne účty na sociálnych sieťach. 
V júni 2016 cestoval s UNHCR do Grécka, kde sa stretol so sýrskymi utečencami.
Soľnička Františka I.

Soľnička Františka I. je najznámejšie dielo talianskeho zlatníka, sochára a spisovateľa Benvenuta Celliniho (3. novembra 1500 Florencia13. februára 1571 Florencia), ktorú vytvoril v roku 1543 pre francúzskeho kráľa Františka I. z modelov pripravených o mnoho rokov skôr pre kardinála Ippolito d'Este. 
Celliniho soľnička je figurálnym zlatníckym dielom s gréckymi mytologickými postavami. Soľnička, niekedy tiež nazývaná "Zlatá soľnička", predstavuje mužskú postavu Poseidona (boha mora) a ženskú postavu Demeter (bohyňa zeme). Malé plavidlo slúži ako nádobka na soľ a je umiestnené vedľa mužskej postavy. Nádobka v tvare chrámu je korenička, a je umiestnená v tesnej blízkosti ženskej postavy. Soľnička je vyrobená zo slonoviny, valcovaného zlata a smaltu. Zlaté prvky soľničky nie sú vyrobené odlievaním do formy, sú veľmi jemne ručne tepané zo zlata na voskovom a olovenom jadre v manieristickom štýle neskorej renesancie. Jej súčasťou je zlatá, smaltom zdobená tabuľka s menom autora. Cellini bol veľmi impulzívny a navyše bol podozrivý z homosexuality, čo bol v jeho dobe ťažký zločin. Dva roky po zhotovení plastiky sa preto Cellini z Paríža, kde mu nastali problémy, vrátil do Florencie späť pod ochranu Cosima I. Medicejského.
Soľnička je vystavená v Kunsthistorisches Museum vo Viedni. Dňa 11. mája 2003 bola plastika z múzea ukradnutá. Budova Kunsthistorisches Museum bola rekonštruovaná a bolo tu postavené lešenie. Zlodej, ktorým bol zberateľ umenia, to využil a soľničku odcudzil. Múzeum ponúklo odmenu vo výške 1 000 000 euro za jej vrátenie. Po dolapení páchateľa bola plastika nájdená 21. januára 2006 na mieste, ktoré zlodej označil. Bola ukrytá v olovenej schránke, v lese neďaleko mesta Zwettl v Rakúsku, asi 90 km severne od Viedne. Plastika je poistená na odhadovaných 60 miliónov dolárov.
Slovenská basketbalová liga 2015/16

Slovenská basketbalová liga alebo Eurovia Slovenská basketbalová liga v sezóne 2015/16 bol 24. ročník extraligy basketbalistov, najvyššej basketbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská basketbalová asociácia (SBA) cez združenie Slovenská basketbalová liga (SBL). V lige súťažilo 9 družstiev, čo je o 1 družstvo menej ako v minulej sezóne. Majstrom sa stalo družstvo BC Prievidza, ktoré vo finálovej sérii zvíťazilo nad MBK Rieker Com Therm Komárno.
Systém súťaže.
Systém SBL ostal podobný ako v predchádzajúcich sezónach. Po odohraní základnej časti dvakrát doma a vonku postúpilo najlepších 8 družstiev do play-off. Štvrťfinálové duely play-off sa hrali na 3 víťazné zápasy, nasledujúce duely už na 4 víťazné zápasy.
Účastníci.
Pozn: Družstvá MBK Handlová a BK ŠKP Banská Bystrica, ktoré skončili v minulej sezóne na 4., resp. 7. mieste, nepodali kvôli finančným problémom do tejto sezóny prihlášky.
Josif Orbeli

Josif Abgarovič Orbeli (, (, * 20. marec 1887, Kutaisi, Gruzínsko† 2. február 1961, Leningrad) bol ruský orientalista arménskeho pôvodu a riaditeľ Ermitáže v rokoch 19341951.
Životopis.
Syn zo starého šľachtického rodu vyrastal spolu so starším bratom Leonom Orbelim pri Petrohrade. V roku 1914 sa stal univerzitným profesorom. Zaoberal sa predovšetkým históriou Zakaukazska v stredoveku a podnikal vykopávky v Ani a Bagarane. Spolu s Nikolajom Marrom sa zúčastnil prieskumu v tureckom Toprakkale. Ako riaditeľ Ermitáže budoval orientálnu zbierku a riadil múzeum cez zložité obdobie stalinizmu. Založil arménsku akadémiu vied a bol jej prvým prezidentom. V Norimberskom procese vystúpil 65. deň ako svedok zničenia pamiatok Leningradu.
Kutaisi

Kutaisi () je druhé najväčšie gruzínske mesto so 147 635 obyvateľmi (2014), ležiace v západnom regióne Imeretia, asi 221 km západne od Tbilisi na rieke Rioni.
Dejiny.
Kutaisi boli kedysi metropolou Kolchidského kráľovstva. Archeologické výskumy dokazujú, že mesto fungovalo ako hlavné mesto Kolchidy aspoň od 2. tisícročia pred Kr. Mnoho historikov sa domnieva, že keď písal Apollónios z Rodu o Jásonovi a argonautoch a ich legendárnej ceste do Kolchidy, bolo Kutaisi cieľom argonautov a sídlom kráľa Aiétesa. V rokoch 9751122 bolo Kutaisi metropolou zjednoteného Gruzínskeho kráľovstva a od 15. storočia do roku 1810 potom hlavným mestom kráľovstva Imeretia, ktoré v 17. a 18. storočí trpelo pod nájazdmi Osmanskej ríše. V 60. rokoch 17. storočia mesto obsadili Turci, roku 1770 ho potom oslobodila ruská armáda. Roku 1810 však Rusko donútilo posledného kráľa utiecť do Turecka a kráľovstvo anektovalo. Počas Októbrovej revolúcie tu boli nemeckí a britskí vojaci, roku 1921 tu bola násilím ustanovená sovietska vláda.
Ekonomika.
Pred vyhlásením nezávislosti Gruzínska v roku 1991 bolo Kutaisi jedným z najvýznamnejších priemyselných centier republiky. Dnes sú už podniky dávno skrachované a ľudia musia hľadať prácu v zahraničí. Neďaleko mesta sa tiež nachádza vodná nádrž.
Trolejbusová doprava v Kutaisi

Trolejbusová doprava v druhom najväčšom gruzínskom meste Kutaisi bola prevádzkovaná do roku 2009.
Trolejbusová doprava sa v Kutaisi postupne rozvíjala od konca 40. rokov 20. storočia (po Tbilisi išlo o druhý najstarší systém v Gruzínsku). Otvorenie prvej linky prebehlo 11. septembra 1949, maximálnu dĺžku sieť dosiahla o 30 rokov neskôr, kedy bolo v prevádzke 10 liniek s celkovou dĺžkou 88 km, na ktorých jazdilo 76 trolejbusov. Situácia sa ale zhoršovala (najmä po rozpade Sovietskeho zväzu), až v roku 2001 zostali v prevádzke štyri linky a o päť rokov neskôr iba linky tri. Doprava na nich bola prerušená 14. januára 2007. V auguste a v septembri 2008 bola obnovená prevádzka na linkách č. 6 a 7, z ktorých každá merala približne tri kilometre, linky ale neboli vzájomne prepojené. Stalo sa tak vďaka trolejbusom ZiU-682 prevzatým z Tbilisi, ktoré pôvodne jazdili v Aténach. Definitívne ukončenie trolejbusového prevádzky v Kutaisi prebehlo v lete 2009, kedy tiež bola časť trolejového vedenia demontovaná.
Vo kutaiskom vozovom parku sa vystriedalo viac typov trolejbusov. Prevádzka začala so sovietskymi vozmi MTB-82 a ojazdenými JaTB-4 pôvodom z Tbilisi. Neskôr tu jazdili tiež česko-slovenské vozidlá značky Škoda. Konkrétne išlo o legendárne "deviatky" (trolejbusy Škoda 9Tr, ktorých bolo do Kutaisi dodaných celkovo 121) a tiež "štrnástky" (Škoda 14Tr, v druhej polovici 80. rokov boli zakúpené iba dva kusy). V roku 2002 bol obnovený zastaraný vozový park piatimi ojazdenými trolejbusmi ruskej výroby ZiU-682 (modernizovaná verzia vozov ZiU-9, ktoré boli v Kutaisi tiež v prevádzke) z Atén.
Arshile Gorky

Arshile Gorky, rodným menom Vosdanig Manoug Adoian (, * 15. apríl 1904† 21. júl 1948) bol americký maliar arménskeho pôvodu, predstaviteľ abstraktného expresionizmu.
Život.
Dátum jeho narodenia je neisté. Sám uvádzal rôzne roky, najčastejšie 1902 a 1904. Narodil sa v dedine Khorgom na brehu Vanského jazera v Osmanskej ríši. Roku 1908 jeho otec utiekol do Spojených štátov amerických a zvyšok rodiny nechal v meste Van.&lt;br&gt;
Roku 1915 utiekol aj s matkou a tromi sestrami počas arménskej genocídy na územie spadajúce pod Rusko. Roku 1920 odišiel do USA, kde sa stretol s otcom; jeho matka zomrela v predchádzajúcom roku v dôsledku vyhladovania. Tu si zmenil svoje doterajšie meno Vosdanig Manoug Adoian na Arshile Gorky a označoval sa za gruzínskeho šľachtica; inokedy tvrdil, že je príbuzný ruského spisovateľa Maxima Gorkého. Hoci študoval na niekoľkých školách, na žiadnej z nich nevydržal príliš dlho a jeho jediným vzdelaním bolo navštevovanie galérií. 
Od roku 1946 sa v jeho živote začali objavovať rôzne problémy, vyhorel mu ateliér, bola mu diagnostikovaná rakovina, poranil sa pri autonehode a opustila ho manželka s deťmi. To všetko viedlo k tomu, že sa Arshile Gorky v júli 1948 obesil.
Martiros Sarjan

Martiros Sarjan (, * 28. február 1880, Nachičevan nad Donom, Rusko† 5. máj 1972, Jerevan, Arménsko) bol arménsky maliar ovplyvnený symbolizmom, impresionizmom a fauvizmom. 
Životopis
V rokoch 18971903 vyštudoval Moskovskú školu maliarstva, sochárstva a architektúry. Potom pracoval v ateliéri Konštantína Korovina a Valentina Serova​​. Bol v tom čase tiež členom moskovského umeleckého spolku "Golubaja roza" ("Modrá ruža").
Roku 1921 sa vrátil z Ruska do Arménska. V Jerevane toho roku založil Múzeum etnografie, archeológie a umenia (dnes Národná galéria Arménska). V tej dobe začal tiež hojne ilustrovať knihy, pre arménsku kultúru má dôležitý význam najmä jeho séria ilustrácií ku knihe "Arménske ľudové rozprávky" z roku 1933. Tiež navrhoval divadelné kostýmy.
Od roku 1956 bol akademikom Akadémie vied Arménskej republiky. V rokoch 19461958 bol poslancom Najvyššieho sovietu Sovietskeho zväzu. Získal Leninovu cenu.
Je autorom krajiniek a portrétov tematicky zameraných na Orient ("Ulica v Carihrade", "Kráčajúca felahova žena", "Hlava Peržanky"). K týmto maľbám ho inšpirovalo viacero ciest, roku 1910 navštívil Istanbul, roku 1912 Egypt, v roku 1914 Perziu.
Basketbalová extraliga žien 2015/16

Basketbalová extraliga žien v sezóne 2015/16 bol 24. ročník extraligy basketbalistiek, najvyššej basketbalovej súťaže žien na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská basketbalová asociácia (SBA). Do extraligy sa v tejto sezóne prihlásilo 8 družstiev. Prvenstvo v súťaži obhájilo družstvo Good Angels Košice, ktoré tak získalo 13. titul v poradí. Vo finálovej sérii zvíťazilo nad Piešťanmi.
Systém súťaže.
Systém súťaže sa oproti predchádzajúcim sezónam pozmenil. Po odohraní základnej časti, ktorá sa tentoraz hrala štvorkolovo, nenasledovala nadstavbová časť, ale všetky družstvá postúpili priamo do play-off. Štvrťfinále sa hralo na 2 víťazné zápasy; semifinále, finále a play-off o 3. miesto na 3 víťazné zápasy. Okrem týchto zápasov sa odohrali aj duely play-off o 5. a 7. miesto, ktoré sa taktiež odohrali na 3 víťazné zápasy. Zo súťaže nikto nevypadol. Od sezóny 2015/16 sa zmenili aj limity zahraničných hráčov. Každý klub musel mať na súpiske hráčov aspoň 6 Slovákov, minimálne jeden z nich musel byť prítomný na ihrisku.
Kamenný organ

Kamenný organ je skalný útvar, ktorý vzniká vďaka stĺpcovitej odlučnosti bazaltu - čadiča (menej často tiež znelca - fonolitu). Ide o geologickú vlastnosť bazaltov, ktorá sa prejavuje penta- či hexagonálnymi hranolmi, ktoré môžu dosahovať dĺžku až niekoľkých desiatok metrov.
Vznik.
Vznik bazaltickej odlučnosti je spôsobený kontrakciou (zmršťovaním) lávy pri chladnutí, ktorá môže nastať v dvoch prípadoch a odvíja sa od nej rozsah. V prvom prípade počas sopečnej činnosti dochádza k magmatickému výlevu v rozsiahlej oblasti, kde vzniká lávové jazero, ktoré začína pozvoľna v novom prostredí vydávať do okolia teplo. Postupným chladnutím lávy nastáva ochladzovanie vrchnej časti lávového poľa, čím sa ochladzujúca časť poľa začne zmenšovať zmršťovať a zmenšovať objem. Vplyvom zužovania objemu sa začínajú na celistvom lávovom telese objavovať trhliny a pukliny, ktoré postupne vplyvom ďalšieho klesania teploty prerastajú hlbšie. Vznikajú tak päť či šesťhranné stĺpce, ktoré sú orientované kolmo k povrchu lávového prúdu. Tvar hranolov je určený snahou systému o vytvorenie čo najmenších medzier medzi jednotlivými stĺpcami.
V druhom prípade magma nedokáže opustiť magmatický sopúch, v ktorom začína chladnúť. Následné procesy sú zhodné s prvým prípadom. Vplyvom erozívnej činnosti a denudácie povrchu sú okolité menej odolné horniny (prevažne sedimentárne) rozrušené a odnesené preč, čím sa odhaľujú odolnejšie vulkanické horniny. Vznikajú tak zaujímavé skalné útvary v podobe bazaltových stĺpov. V prípade, že sú zvislé stĺpce lávových prúdov alebo výlevov odhalené, napríklad v riečnom koryte či na pobrežnom klife, je útvar nazývaný "lávovou palisádou" a má charakter skalného defilé.
Bazálna odlučnosť väčšinou zasahuje rozsiahle oblasti, v ktorých sa potom nachádza nespočetné množstvo stĺpcov, ktoré dohromady tvoria teleso.
Kamenné organy sú často ľudovou kultúrou spájané s dielom nadprirodzenej postavy, najčastejšie čerta, a sú často s jeho menom aj spájané (Čertovy schody atď.). Na Slovensku je známa predovšetkým lokalita Šomoška. Na území Česka je možné navštíviť kamenný organ napríklad v oblasti Zlatého vrchu. Vo svete je najznámejšia oblasť v Severnom Írsku Giant’s Causeway (po slovensky Obrov chodník, či obrove schody), ktoré majú pokračovanie aj v Škótsku. Preslávená je takisto lokalita Devils Tower vo Wyomingu.
Využitie.
Okrem estetickej a krajinárskej stránky, ktorá bola uprednostňovaná najmä od 19. storočia boli kamenné kvádre vznikajúce pri tomto procese využívané pre svoju ľahkú opracovateľnosť na stavebné účely. V oblastiach, kde sa podobné fenomény vyskytujú, boli často prednostne využívané ako stavebný materiál. V stredoveku boli napr. v týchto oblastiach stavané prvé kamenné hrady.
Afumați

Afumați je obec v župe Ilfov v Rumunsku. Nachádza sa v Rumunskej nížine, na brehu rieky Pasărea. Skladá sa len z jednej dediny, Afumați. Priamo susedí s mestom Voluntari, ktoré je považované za predmestie Bukurešti, preto tu, na rozdiel od väčšiny ostatných regiónov Rumunska počet obyvateľov stúpa (sťahujú sa sem za prácou).
Pasărea

Pasărea je rieka v župe Ilfov v Rumunsku. Preteká obcami Fundeni, Brănești, Găneasa a Afumați a ústi do rieky Dâmbovița. V obci Brănești preteká cez dedinu, ktorej dala meno.
Ján Jackuliak

Ján Jackuliak (* 10. júl 1978, Lučenec) je slovenský divadelný a filmový herec.
Vyštudoval konzervatórium v Košiciach (odbor činohra), potom získal angažmán v Štátnom divadle Košice. Neskôr však presídlil do Brna, kde absolvoval JAMU a vyštudoval odbor Muzikálové herectvo. Bol členom súboru Mestského divadla Brno, a to od 1. júna 2001 do 31. júla 2011. Účinkoval tiež v brnenskom Národnom divadle či tamojšom Malém divadle komedie.
Balkanidy

Balkanidy (, ) je horský systém vo východnej časti Balkánskeho polostrova. Najvyšším vrchom je staroplaninský Botev () a horstvo je provinciou Alpsko-himalájskej sústavy.
Polohopis.
Súbor pohorí sa tiahne západo-východnom smerom z východného Srbska cez stredné Bulharsko až k Čiernemu moru a do európskej časti Turecka. Z geomorfologického hľadiska tvorí subsystém Alpsko-himalájskeho systému. Os a najvyššiu časť Balkaníd tvorí pohorie Stará planina () zriedkavo nazývané alebo tiež "Balkán". 
Vrchoviny v severnom podhorí nesú spoločný názov Predbalkán (') a sú väčšinou zreteľne tektonicky oddelené od Dolnodunajskej nížiny. Južné podhorie, oddelené od hlavného hrebeňa spleťou kotlín, sa nazýva Srednogorie (') alebo tiež "Sredna gora (Средна гора)". Jeho svahy spadajú do Hornotráckej nížiny "()", ktorá vedie juhovýchodným smerom a na bulharsko-grécko-tureckom trojmedzí opúšťa Bulharsko. K juhovýchodu sa stáča aj Srednogorie, ktoré má vo východnom Bulharsku zanedbateľnú nadmorskú výšku, ale pri tureckých hraniciach sa znova dvíha masívom Strandža.
Balkanidy nadväzujú na Srbské Karpaty. Hranice medzi oboma subsystémami nie je geologická, preto sa pramene rozchádzajú v otázke, kadiaľ má byť vedená. Srbskí geografi napospol považujú hrebene Ozren, Devica a Rtanj severne od Nišu ešte za súčasť Karpát a hranicu vedú údolím riek Timok, Svrljiški Timok po mesto Svrljig a odtiaľ do údolia Nišavy k Nišu. Podľa iných prameňov je Ozren a Device už súčasťou Balkaníd (hranica vedie po spojnici miest Stalać - Sokobanja - Knjaževac), iní do Karpát nezaradzujú ani Rtanj.
Na juhozápade na balkanidy nadväzuje Rilsko-rodopský masív s jednoznačným vymedzením iným geologickým zložením. Rodopy sú vybudované z veľmi starých hornín Trácko-macedónskeho masívu, no v teréne je ich hranica málo zreteľná. Patrí sem dno tzv. Vardarskej jazvy (údolie Vardaru, Južnej a Veľkej Moravy), priliehajúce hornatiny na jeho západnej strane (siaha na severe až k Juhoru, ktorý spadá do Panónskej panvy) a od Nišu aj na východnej strane. Nišská kotlina aj hrebeň Seličevica južne od Nišu patria pod Rodopidy. Suva planina (Suchá hora, juhovýchodne od Nišu) a Svrljiške planine patria pod balkanidy. Súčasťou rodopskej sústavy je Ruj planina na bulharských hraniciach, zo starých hornín je vybudovaná aj Vitoša južne od Sofijskej kotliny. Ďalej na východ už sú oba systémy zreteľnejšie oddelené Hornotráckou nížinou.
Na tureckom území terén postupne klesá a pri Istanbule je dokonca zatopený morom (prieliv Bospor). Na protiľahlom, už ázijskom brehu na neho nadväzujú Pontské vrchy ("Pontida"), ktoré sa potom tiahnu na východ pozdĺž tureckého pobrežia Čierneho mora až k Arménskej vysočine.
1. Slovenská liga vo futsale 2015/16

1. Slovenská liga vo futsale 2015/16 bol 23. ročník 1. Slovenskej ligy futsalistov, najvyššej futsalovej súťaže mužov na Slovensku, kontrolovanej Slovenským futbalovým zväzom (SFZ), resp. Výkonným výborom Slovenského futsalu. V súťaži účinkovalo rovnako ako v minulej sezóne 10 družstiev. Titul získalo družstvo ŠK Across Pinerola Bratislava, ktoré vo finálovej sérii vyhralo nad predchádzajúcim šesťnásobným majstromSlov-Matic FOFO Bratislava.
Systém súťaže.
Systém súťaže sa oproti minulej sezóne nezmenil. Po základnej časti, v ktorej odohral každý s každým jedenkrát doma a vonku, nasledovalo play-off a play-out. Do play-off postúpilo najlepších 6 družstiev, pričom prvé 2 celky boli nasadené priamo do semifinále. Zvyšné 4 družstvá odohrali štvrťfinále, ktoré sa hralo na 2 víťazné zápasy, semifinále a finále na 3 víťazné zápasy. Play-off o 3. miesto za oproti predchádzajúcim sezónam nehralo. 4 posledné celky po základnej časti odohrali play-out skupinu každý s každým jedenkrát doma a vonku o 7. až 10. miesto. Rozhodovalo sa v ňom o 2 družstvách, ktoré si zahrali baráž o zotrvanie v najvyššej lige. Do play-out sa výsledky zo základnej časti neprenášali, ale družstvám boli pridelené bonusové body za umiestnenie (7. miesto4 body, 8. m2 b, 9. m1 b, 10. m0 b).
Účastníci.
Pozn: Družstvo FK Troligabus Prešov, ktoré uspelo v baráži a postúpilo do najvyššej ligy, odstúpilo zo súťaže ešte pred jej zahájením.
Baráž o extraligu.
1. kolo sa malo odohrať formou jednej skupiny zloženej zo štyroch druholigových družstiev. Bardejov a neskôr na to aj Trnava sa zo súťaže odhlásili a 1. kolo sa preto zrušilo.
 Zapas sa nedohral a musel sa opakovať.
Zoznam sledovaných vodných ciest na Slovensku

Toto je zoznam sledovaných vodných ciest na Slovensku.
Sledované vodné cesty sú na Slovensku podľa §3 vyhlášky 22/2001 Ministerstva dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky „"vodné cesty, na ktorých je sledovaná a udržiavaná splavnosť. Ostatné vodné cesty sa považujú za nesledované."“ „"Sledované vodné cesty sú označené signálnymi znakmi, ktoré upravujú plavbu na vodných cestách a označujú plavebnú dráhu."“
Sledované vodné cesty.
Podľa §3 vyhlášky „sledované vodné cesty sú
Podľa §3 vyhlášky „k sledovaným vodným cestám patria aj vodné cesty vhodné na šport a rekreáciu. Sú to
Výhľadovo sledované vodné cesty.
Podľa §3 vyhlášky „vodné cesty, ktoré sú určené na splavnenie, sa považujú za výhľadovo sledované“.
Výhľadovo sledované vodné cesty sú
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1997

Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1997 boli v poradí 25. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v meste Iquique, v Čile v dňoch od 10.17. mája 1997, za účasti 9 tímov. Čile bolo organizátorom juhoamerického šampionátu žien piatykrát, keď predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1946, 1960, 1968 a 1989. Šiesty titul v rade a šestnásty celkovo získala , ktorá sa vo finálovej skupine umiestnila pred a .
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 1997, ktoré organizovala Brazília. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Jasovská ulica (Bratislava)

Jasovská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Lúky. 
Je pomenovaná podľa Jasovského hradu (dnes zrúcanina) pri obci Jasov. Do 1. apríla 1991 mala názov Lunačarského ulica, podľa sovietskeho politika Anatolija Vasilieviča Lunačarského (1875 – 1933). Tvorí ju zástavba panelových domov, ktoré boli postavené v prvej polovici 80. rokov 20. storočia. Na ulici sa nachádza pošta, v blízkosti je Farský kostol Sedembolestnej Panny Márie, Dom kultúry Lúky, Chorvátske rameno a Draždiak.
V súčasnosti prebieha v priamom dotyku s ulicou výstavba novej električkovej trate s plánovaným dokončením koncom roku 2024.
Helenidy

Helenidy ("Albánsko-grécke pohoria" alebo "Šarsko-pindská horská sústava") sú rozsiahly horský systém v južnej časti Balkánskeho polostrova. Najvyšším vrchom je olympský Mytikas () a horstvo je provinciou Alpsko-himalájskej sústavy.
Polohopis.
Pásmo Helenidy nadväzuje tektonickou líniou Drin - Peć na Dinársku sústavu a tiahne sa od južného Srbska cez západné Severné Macedónsko a Albánsko do Grécka. Zaberajú tak celú južnú časť Balkánskeho polostrova, pričom ich súčasťou je aj ostrov Kréta. Východným ohraničením Heleníd je línia údolí riek Ibar a Vardar v Srbsku a Macedónsku. 
Delia sa na dva základné systémy; "Šarský horský systém" a "Grécky horský systém". Jednotlivé pohoria oboch systémov sú malebné, plné vápencových štítov, priepastí, jaskýň a tiesňav. 
Šarský horský systém.
Geografia.
Rozkladá sa v macedónsko-srbsko-albánskom pohraničí. Na východnej strane spadá strmo do Pološskej, Kičevskej a Prespanskej kotliny, na západe pokračuje do Albánska a na juhu do Grécka. Delí sa na dve časti - východnú a západnú, pričom vymedzenie tvorí Ochridská kotlina a údolie Čierneho Drinu a Radiky. Východná časť začína pohorím Šar planina (Titov vrh, ) a pokračuje cez pohorie Bistra (), Stogovo (), Karaorman () a Galičica () do Prespanskej kotliny. Západná časť tohto systému je vyššia a začína na severe Paštrikom (), pokračuje cez Koritnik (), Korab (, najvyšší vrchol masívu) a Jablanicu () do Ochridskej kotliny. 
Jedno z najrozľahlejších pohorí v Macedónsku je Jakupica, tvorené štyrmi lúčovito usporiadanými hrebeňmi - Karadžič, Golešnica, Jakupica a Dautica. Všetky sa zbiehajú na náhornej plošine, ktorej dominuje kužeľovitý vrchol Solunska glava (). Pri macedónsko-gréckej hranici leží vysoké a členité pohorie Baba (Pelister, ).
Geologické zloženie.
Horské oblasti Šarského systému sú vytvorené prevažne z paleozoických bridlíc, občas prestúpených kryštalickými horninami (Baba, Jakupica, Šar). Ale aj tu sa nájde vápenec (stred masívu Jakupica).
Podnebie.
Subalpínske podnebie (v horstvách od 1 000 do ) je teplejšie, tiež rozdiely maximálnych a minimálnych teplôt sú menšie. Priemerná ročná teplota sa pohybuje okolo 57° C. Takéto podnebie je typické napr. pre oblasť Baby. 
Vodstvo.
Veľmi známe sú najväčšie jazerá v Macedónsku - Ochridské jazero, v ktorého hladine sa odráža pohorie Galičica, a Prespanské jazero v pohorí Baba. Voda Prespanského jazera mizne v krasových dutinách a napája nižšie položené Ochridské jazero.
Fauna.
V mnohých horských oblastiach "Šarského systému" žijú medvede, vlky alebo líšky (Šar planina). Takmer všade sa dá stretnúť vysoká a diviačia zver a taktiež je možné zhliadnuť kamzíka. Hojne zastúpené sú hady a jašterice.
Rozmanitosť krajinných typov a mimoriadnu pestrosť životného prostredia pre živočíchy podmieňuje tiež rastlinstvo. Na mnohých miestach boli vyhlásené chránené územia a národné parky. Ide napr. o Pelister a Galičica na macedónsko-gréckej hranici. Národné parky sú tiež v Albánsku.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2006

Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2006 boli v poradí 30. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v meste Asunción, v Paraguaji v dňoch od 1.5. augusta 2006, za účasti 8 tímov. Paraguaj bol organizátorom juhoamerického šampionátu žien tretíkrát, keď predtým hostil toto podujatie v rokoch 1952 a 1962, vždy v Asuncióne. Jedenásty titul v rade a dvadsiaty prvý celkovo získala , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad .
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2007, ktoré organizovalo Čile. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Esperantský klub

Esperantský klub alebo klub esperantistov (v esperante "Esperanto-klubo", "Esperantista klubo") je spolok hovoriacich v jazyku esperanto (tzv. esperantistov). Na rozdiel od celoštátneho esperantského zväzu alebo medzinárodnej esperantskej organizácie svoju činnosť esperantský klub zvyčajne geograficky obmedzuje na určitú obec alebo územný celok. Esperantské kluby tvoria už od vzniku esperanta základ esperantského hnutia, aj keď v poslednej dobe sa táto situácia začala meniť vďaka možnosti okamžitej a bezprostrednej komunikácie ponúkanej sieťou internet.
Charakteristika.
Esperantské kluby sa vzájomne odlišujú radom vlastností:
Najstaršie esperantské kluby.
Najstarší esperantský klub bol založený v Norimbergu 18. februára 1885, teda ešte pred zverejnením jazyka esperanto (1887) - pôvodne bol totiž založený ako klub priaznivcov jazyka volapük, než jeho valné zhromaždenie v roku 1888 pod vplyvom Leopolda Einsteina jednohlasne rozhodlo k prechodu na esperanto. Norimberský klub začal tiež v októbri 1889 vydávať vôbec prvý esperantský časopis "La Esperantisto".
Zoznam najstarších esperantských klubov.
Nasledujúci zoznam uvádza esperantské kluby založené v rokoch 18871895, teda v prvých deviatich rokoch existencie esperanta (v zátvorkách mená zakladateľov):
Na konci roku 1904 však existovali už len tri z týchto klubov, a síce kluby v Uppsale, Petrohrade a Odese. Iné z nich sa dočkali niekedy aj len niekoľkých mesiacov trvania, ako tomu bolo napríklad pri skupine v Reims, ktorú utvorili mladí žiaci miestneho lýcea.
Európska esperantská únia

Európska esperantská únia (v esperante "Europa Esperanto-Unio", skratkou "EEU") je európska esperantská organizácia založená v roku 1977 a sídliaca v Bruseli, ktorej cieľom je koordinácia a podpora činnosti esperantistov v Európe, predovšetkým smerom k politickým a kultúrnym inštitúciám Európskej únie, a štúdium a vytváranie podmienok priaznivých pre rozvoj takýchto aktivít. Medzi všeobecnejšie ciele patrí tiež prispievať k zabezpečeniu rovnoprávnosti všetkých európskych jazykov - oficiálnych jazykov, jazykov menšín aj regionálnych jazykov - a budovanie európskeho vedomia medzi občanmi Európskej únie.
Európska hymna.
V apríli 2012 predložila Európska esperantská únia Európskej komisii jednu z prvých európskych občianskych iniciatív, ktorá navrhuje doplniť európsku hymnu slovami v neutrálnom jazyku esperanto a umožniť tak občanom spievať ju spoločne a posilniť tým európsku identitu pri súčasnom zachovaní identít národných.
Hendrik Adamson

Hendrik Adamson (* 6. október 1891, Kärstna† 7. marec 1946, Tuhalaane, Estónsko) bol esperantsky píšuci estónsky spisovateľ a učiteľ. Jeho hlavným dielom je román "Aŭli" (Auli), o živote malého chlapca. Medzi jeho básnické diela patria zbierka "Vesperkanto" (Večerná pieseň). Mnoho jeho básní vyšlo na stranách revue "Literatura Mondo" a v antológii 12 esperantských básnikov "Dekdu poetoj".
Cihelenské rybníky

Cihelenské rybníky sú územie európskeho významu, od roku 2012 chránená oblasť. V júni 2012 boli vyhlásené Libereckým krajom prírodnou pamiatkou. Ochrana prírody sa týka štyroch rybníkov prepojených Stružnickým potokom, mokradí, lúk a lesov v ich okolí. Územie sa nachádza severozápadne od mesta Česká Lípa, približne 3 km od jeho centra, od Hornej Libchavy je vzdialené 1 km. 
Popis lokality.
Zahŕňa štyri rybníky - od západu Souška, Horný cihelenský rybník, Prostredný cihelenský rybník, Dolní cihelenský (niekedy písané Cihelské) rybník. Všetky sa nachádzajú na katastri obce Horní Libchava.
Prepojené sú od západu tečúcim, neveľkým Stružnickým potokom, ide o ľavý prítok potoka Šporka. Ďalej do nej patria priľahlé mokrade, zamokrené lúky a lesný porast v nadmorskej výške 254 až 266 metrov. Územie je súčasťou geomorfologického celku Českolipská kotlina.
Predmet ochrany.
Chránené sú mokraďové a vodné biotopy a druhy na ne viazané, predovšetkým populácia kunky červenobruchej (Bombina bombina).
Vyhlásenie chránenej lokality.
Návrh na vyhlásenie PP Cihelenské rybníky bol publikovaný podľa vyhlášky 114/1992 S., ID záznamu 136496 z 26. októbra 2011. Odôvodnené bolo predchádzajúcim vyhlásením územia európsky významnou lokalitou CZ0513238 vládou (pozri nariadenie vlády č. 132/2005 Zb.). Návrh sa týkal rozsahu cez 9 ha. K návrhu sa bolo možné vyjadriť.
Uverejnené bolo nariadením Libereckého kraja č. 1/2012 z 2. mája 2012, rozsah bol určený 8,348 ha, ochranné pásmo 7,11 ha. Bol spracovaný plán starostlivosti a ďalšia dokumentácia.
Prístup.
Priamo k rybníkom je najľahší prístup od zámku Horní Libchava, za ktorým juhozápadným smerom vedie neznačkovaná cesta (nespevnená) cez núdzovú letiskovú plochu k rázcestiu pri rybníkoch. Pri ňom je informačná tabuľa prírodnej pamiatky. Cesty pri rybníkoch sú neudržiavané, zamokrené a trochu zarastené.
Cintorín Petržalka

Cintorín Petržalka je cintorín v Bratislave, v mestskej časti Petržalka na Nábrežnej ulici.
Zaraďuje sa medzi menšie bratislavské cintoríny a väčšina Petržalčanov pochováva svojich zosnulých na iných cintorínoch. Vznikol v 30. rokoch 20. storočia.
V roku 2010 mestská samospráva a mestské pohrebníctvo Marianum realizovalo jeho rekonštrukciu. Redukciou chodníkov sa získali nové plochy na pochovávanie – 460 urnových miest, 1286 urnových miest v stene a 150 klasických hrobových miest.
Verchojanský chrbát

Verchojanský chrbát () je pohorie na ruskom Ďalekom východe, v Rusku. Najvyšším vrchom je Mus-Chaja (2 959 m) na juhovýchode v Suntar-Chajata.
Charakteristika pohoria.
Pohorie sa tiahne od Severného ľadového oceánu na juh, až zhruba k mestu Chandyga, na rieke Aldan. Je dlhé zhruba 1 200 km, prechádza celým Jakutskom a vypína sa takmer do výšky 3 000 metrov nad morom. Pramení tu mnoho prítokov ako Leny, tak aj už spomínaného Aldanu alebo rieky Jany, časť pohoria leží v hornom povodí Indigirky. Na západnej strane sa pohorie prudko zvažuje do údolia Leny, na východe potom plynulo prechádza v ďalšie horské systémy - Čerského chrbát. Celá oblasť týchto hôr je len veľmi riedko osídlená, panujú tu veľmi kruté zimy - tie najchladnejšie v celom Rusku; leta sú tiež studené. Sneh tú zostáva takmer po celý rok. Na tomto území sa nachádzajú zásoby uhlia, striebra, olova a zinku. Pohorie je pomenované podľa mesta Verchojansk, ktorý leží na rieke Jane.
Českolipská kotlina

Českolipská kotlina je geomorfologický okrsok na juhu a juhozápade Zákupskej pahorkatiny, ležiaci v okrese Česká Lípa Libereckého kraja. Najväčším sídlom v okrsku je okresné mesto Česká Lípa v západnej časti. Ďalšími významnými sídlami sú jediné ďalšie mestá, Mimoň vo východnej a Zákupy v strednej časti okrsku.
Charakteristika územia.
Je to plytká štruktúrne denudačná zníženina pri strednom toku Ploučnice. Je tvorená prevažne coniackými vápnitými ílovcami a slieňovcami, menej turónskými pieskovcami, s pokryvmi kvartérnych sedimentov. Je charakterizovaná plochým povrchom riečnych terás, údolných nív, štruktúrne denudačných plošín, kryopedimentov a ojedinelých neovulkanických hrčí. V strednej a juhovýchodnej časti až prevažne, inde nepatrne až málo zalesnená borovicovými a smrekovými porastami, dubom a brezou. Inde prevažujú trávne porasty, polia a zástavba. 
Geomorfologické členenie.
Okrsok Českolipská kotlina (podľa Jaromíra Demka VIA-1B-2) patrí do celku Ralská pahorkatina a podcelku Zákupská pahorkatina. Ďalej sa člení na podokrsky Dobranovská kotlina na západe a Mimoňská kotlina na východe. Kotlina susedí s ďalšími okrskami Ralskej pahorkatiny (Cvikovská pahorkatina na severe, Kotelská vrchovina na východe, Bezdězská vrchovina a Jestřebská kotlina na juhovýchode, Provodínská pahorkatina na juhu ) a na západe s Českým stredohorím.
Významné vrcholy.
Najvyšším vrcholom Českolipskej kotliny je Českolipský Špičák (). Všetky významné vrcholy ležia v podriadenej Dobranovskej kotline.
Hydrografia.
Územím preteká od východu tečúca Ploučnice, zo severu pritekajúci jej prítok Šporka a z juhovýchodu Robečský potok. Je tu rad rybníkov, z ktorých rad je začlenený do chránených lokalít, prírodných rezervácií a pamiatok: Hradčanské rybníky, Manušické rybníky, Stružnické rybníky, Cihelenské rybníky, Česká Lípa - mokraď v nive Šporky.
Turistika, cestovný ruch.
Centrom kotliny je mesto Česká Lípa s mnohými kultúrnymi pamiatkami, ktoré je zároveň križovatkou radu značených turistických trás (vrátane medzinárodnej európskej trasy E10), cyklotrás ciest a železničných tratí. Na okraji mesta je vybudovaných niekoľko náučných chodníkov. Nie všetky vrcholy najvyšších kopcov sú ľahko dosiahnuteľné, oplotený je vrchol Českolipského Špičáku, zmizli cesty na príkre a zarastené vrchy, napr. Vinný vrch, kde býval neveľký hrad.
Kryopediment

Kryopediment je pediment (mierne sklonený povrch svahu) vzniknutý v kryogénnych (periglaciálnych) podmienkach. Proces kryopedimentácie zahŕňa rovnobežné ustupovanie príkrejších častí zrubov (svahov) vplyvom pôsobenia súboru kryogénnych pochodov a nasledujúci vývoj plochých erózne denudačných úpätných povrchov. Predpokladom je, že zrub aj úpätný povrch sú vyvinuté v rovnako odolných horninách. Typologicky sa rozlišujú okrajové kryopedimenty pri úpätí okrajových svahov a údolné kryopedimenty, ktoré vznikajú v údoliach vplyvom ustupovania príkrejších častí údolných svahov spôsobeného svahovými pochodmi. Pri vývoji kryopedimentov pôsobí na strmých svahoch mrazové zvetrávanie, mrazové kĺzanie sutiny a rútenie.
Rozsiahle kryopedimenty sa nazývajú kryopediplén.
Zoznam vrchov a kopcov v okrese Česká Lípa

Zoznam vrchov v okrese Česká Lípa obsahuje vrchy a kopce, ktorých najvyšší vrchol má nadmorskú výšku nad 600 metrov na Českolipsku.
Do okresu Česká Lípa na severe Čiech zasahujú geomorfologicky tri subprovincie - Česká tabule, Krušnohorská subprovincie a Sudetská, resp. Krkonošsko-jesenická subprovincie. Najvyššie vrcholy okresu sa nachádzajú v Lužických horách, ani jeden z nich nedosahuje výšku 1 000 metrov. Najvyšším vrchom je Luž na severe okresu, hraničný česko-nemecký vrch vysoký 793 metrov. Zoznam sa môže meniť pri zmene hraníc okresu.
Geomorfológia podrobnejšie.
Do okresu Česká Lípa zasahujú geomorfologicky tri subprovincie Českej vysočiny 
Zoznam najvyšších vrcholov.
Sú tu uvedené všetky vrcholy nad 600 metrov. Na hraniciach okresu je niekoľko kopcov, ktorých svahy či podružný vrchol presahujú túto výšku, vrcholový kameň je mimo okres Česká Lípa (napr. Hvozd, Tlustec).
Kallias (syn Hipponika)

Kallias ("Kallias") bol aténsky politik, trojnásobný olympijský víťaz v tethrippe v 5. stor. pred Kr.
Kallias, syn Hipponika a vnuk Kallia, pochádzal z jednej z najbohatších aténskych rodín. Pravdepodobne v rokoch 500, 496 a 492 pred Kr. si na olympijských hrách vybojoval víťazstvo v tethrippe (v pretekoch dvojkolesových vozov so štvorzáprahom). Tethrippon zaradili do programu olympijských hier v roku 648 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Pagóndas z Téb. Tento šport bol privilégom bohatých občanov (majiteľov vozov a koní), za ktorých v preteku váčšinou súťažil vozataj, a to v mene svojho pána. Víťazný veniec si vždy odniesol iba majiteľ voza a koní.
V 4. stor. pred Kr. sa verilo, že Kallias vyjednal mier (Kalliov mier 449/448 pred Kr.) medzi Aténami a Perzskou ríšou. Jeho vnuk Kallias bol tiež aténsky politik, ktorý trikrát vyjednal mier so Spartou, tretí v roku 371 pred Kr., známy tiež ako "Kalliov mier".
Manušické rybníky

Manušické rybníky sú novou (vyhlásená roku 2012) prírodnou pamiatkou, ktorá sa nachádza na západnom okraji mesta Česká Lípa, pri pripojenej dedinke Manušice, na katastri Hornej Libchavy. Zahŕňa sedem rôzne veľkých rybníkov napájaných potokom Šporka, priľahlé mokrade a lúky. 
Popis lokality.
Prírodná pamiatka Manušické rybníky zahŕňa "Velký Široký rybník", "Malý Široký rybník", "Horní manušický rybník", "Prostřední manušický rybník", "Dolní manušický rybník", rybník "Napájedlo" a jeden rybníček bez mena. Ďalej sčasti zamokrené lúky a dve cesty. Chránená lokalita je na južnom okraji obce Manušice, po západnej strane je ohraničená cestou vedúcou z Libchavy cez Manušice do Skalice u České Lípy, po severovýchodnom okraji je vedený Cyklistický chodník Varhany. Spomínaná cesta ho oddeľuje od územia na západnej strane v správe CHKO České středohoří.
V geomorfologickom členení sa nachádza v Zákupskej pahorkatine, v okrsku Českolipská kotlina. 
Existencia rybníkov pod mierne zmenenými názvami je známa od roku 1575. Napájané sú kanálom z potoka Šporka, ktorý je prítokom Ploučnice.
Predmet ochrany.
Pamiatku s prideleným kódom 5730 vyhlásil Krajský úrad Libereckého kraja, je zverená do starostlivosti štátnej Agentúre pre ochranu prírody a krajiny (AOPK ČR). Väčšia časť lokality (v rozsahu 14 ha) je pod kódom CZ0513244 registrovaná ako Európsky významná lokalita.
Chránené sú biotopy celej rybničnej sústavy, najmä kunka červenobruchá.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2010

Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2010 boli v poradí 32. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová asociácia (ABASU). Konali sa v Santiagu, v Čile v dňoch od 10.14. augusta 2010, za účasti 7 tímov. Čile bolo organizátorom juhoamerického šampionátu žien šiestykrát, keď predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1946, 1960, 1968, 1989 a 1997. Trinásty titul v rade a dvadsiaty tretí celkovo získala , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad .
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2011, ktoré organizovala Kolumbia. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá. Rovnako slúžili ako kvalifikácia na basketbalový turnaj Panamerických hier 2011 v Guadalajare, kde postúpila tiež najlepšia trojica družstiev.
Konečné poradie.
Pozn: Po neúčasti USA na Majstrovstvách Ameriky 2011 na turnaj neskôr postúpilo aj Čile.
The Rubettes

The Rubettes bola anglická popová skupina, ktorú v roku 1973 založil producent a skladateľ, Wayne Bickerton. Skupina vznikla v závere glam rockovej éry a mala prezentáciu, ktorá bola poplatná práve tejto dobe. Pre ich vystúpenia boli charakteristické biele obleky a plátené baretky na hlavách. 
Hudobná kariéra.
Bickerton bol A&amp;R agent u firmy Polydor Records. Produkoval napríklad aj skupinu bývalého člena The Beatles, Pete Best Four. V 60. rokoch, pôvodne pre súťaž Eurovision Song Contest, skupine Showaddywaddy napísal skladbu „Sugar Baby Love“. Táto formácia pieseň nahrať odmietla. Neskôr v začiatku 70. rokov sa singel s touto skladbou stal prvým a zároveň najväčších hitom skupiny Rubettes.
Hit „Sugar Baby Love“ bol v máji roku 1974 štyri týždne na vrchole britských rebríčkov, v auguste toho istého roku sa tento singel v Spojených štátoch dostal na 37. miesto a stal sa v tejto krajine ich najobľúbenejšou nahrávkou. Pre Polydor túto skladbu nahrali v ich londýnskom štúdiu spolu s tromi ďalšími v októbri roku 1973. Nahrávku urobila skupina štúdiových hudobníkov a jej úvodný falzet naspieval Paul Da Vinci, ktorý so skupinou v tom čase neúčinkoval. Z nahrávky sa len v Spojenom kráľovstve predalo 500 tisíc kópií, celosvetovo jej predaj dosiahol tri milióny. Skladba bola slávna a obľúbená aj za Železnou oponou. Vo vtedajšom Česko-Slovensku vznikli vtedy dve jej coververzie: od Karla Gotta to bola pieseň „Nic než láska tvá“ a vtedy veľmi populárny slovenský spevák, Karol Konárik, ju s vokálnou skupinou Jezinky naspieval pod názvom „V Srdci Lásku Mám“. Autorská dvojica Bickerton–Waddington, ktorá zložila „Sugar Baby Love“ pre kapelu napísala aj ďalšie ich hity polovice 70. rokov 20. storočia: „Tonight“, „Juke Box Jive“, či „I Can Do It“, z ktorých posledný je druhou nahrávkou skupiny v americkom katalógu 500 vrcholných hitov.
V novembri roku 1974 v časopise "NME" oznámili, že skupiny The Rubettes, The Glitter Band a Mud patria k tým, ktoré účinkujú vo filmovej snímke "Never Too Young To Rock". Od roku 1976 skupina upustila od svojho glam rockového obdobia k hraniu v iných žánroch. Viackrát pritom zmenila svoje zloženie. Po roku 2000 vystupuje v dvoch verziách: ako The Rubettes Alana Williamsa a The Rubettes Billa Hurda.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1991

Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1991 boli v poradí 22. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v Bogote, v Kolumbii v dňoch od 25. mája1. júna 1991, za účasti 5 tímov. Kolumbia bola organizátorom juhoamerického šampionátu žien tretíkrát, keď predtým hostila toto podujatie v rokoch 1967 a 1984. Zápasy sa odohrali v aréne Coliseo El Campin Bogota. Tretí titul v rade a trinásty celkovo získala , ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad domácou .
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Panamerické hry 1991, ktoré hostila Havana. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
Konečné poradie.
Pozn: Kolumbia neskôr svoju účasť na Panamerických hrách 1991 odriekla.
Julio Baghy

Julio Baghy (* 13. január 1891, Segedín† 18. marec 1967, Budapešť) bol maďarský herec, režisér a jeden z popredných autorov esperantského hnutia. Je autorom niekoľkých noviel, ale svoje majstrovské zvládnutie esperanta dokázal predovšetkým na poli poézie. Jeho verše sú plné lyriky, humanizmu a veselej nálady. Jeho prvou veľkou básnickou zbierkou je "Preter la Vivo", z ktorej bolo veľa básní zhudobnených.
Život.
Baghy pochádzal z divadelnej rodiny, jeho otec bol herec, matka robila nápovedu v divadle. V roku 1911 sa začal učiť Esperanto. Počas prvej svetovej vojny bol uväznený na Sibíri, v zajateckom tábore, kde učil Esperanto vojnových zajatcov.
V zajatí strávil šesť rokov (19151920), potom, čo sa vrátil domov, začal venovať všetok svoj čas esperante, učil svojich priateľov a viedol školenia, usporiadané ako v tuzemsku, tak aj v zahraničí.
Baghy bol tiež autorom učebníc a dlhé roky druhým hlavným redaktorom (19221933) Kalocsay Kalmanovho revue "Literatura Mondo".
Hoci napísal niekoľko románov, najznámejší je pre rad svojich básní písaných v esperante. V esperante vytvoril tiež drámu - "Number One" z roku 1929, ktorá bola s veľkým úspechom predstavená v Budapešti.
Zákupská pahorkatina

Zákupská pahorkatina je podcelok v severnej a severovýchodnej časti Ralskej pahorkatiny, ležiaca v okrese Česká Lípa a menšou severovýchodnou časťou aj v okrese Liberec v Libereckom kraji. 
Charakteristika územia.
Je tvorená vrchnokriedovými kremíkovými, sčasti ílovitými a vápnitými pieskovcami, menej slieňovcami a vápnitými ílovcami, treťohornými vulkanitmi a pokryvmi štvrtohorných sedimentov. Zaberá pestrý štruktúrne denudačný povrch v povodí hornej a strednej Ploučnice, s vplyvmi neotektoniky najmä v okrajových častiach. Povrch je charakterizovaný rozsiahlymi štruktúrne denudačnými plošinami a zarovnanými povrchmi (pedimentmi), širokými údoliami svahových, menej subsekventných vodných tokov s riečnymi terasami. Miestami vznikli tvary zvetrávania a odnosu pieskovcov. Geomorfologickými dominantami sú početné rozsiahle neovulkanické hrče s kryogénnymi tvarmi. Vývoj georeliéfu určil vstup pleistocénneho kontinentálneho ľadovca.
Geomorfologické členenie.
Okrsok Zákupská pahorkatina (podľa triedenia J. Demka VIA-1B) patrí do celku Ralská pahorkatina. Ďalej sa člení na okrsky Cvikovská pahorkatina na severozápade, Českolipská kotlina na juhozápade, Podještědská pahorkatina na severovýchode a Kotelská vrchovina na juhovýchode. Pahorkatina susedí so sesterským podcelkom, Dokeskou pahorkatinou, a s celkami České středohoří na západe, Lužické hory na severe, Ještědsko-kozákovský hřbet na severovýchode, Jičínská pahorkatina a Jizerská tabule na juhovýchode.
Najvyššie vrcholy.
Najvyšším vrcholom Zákupskej pahorkatiny, poťažmo celej Českej tabule, je Ralsko ().
Zoznam kopcov od 500 metrov vyššie:
Chránené územia.
Do podcelku zasahujú CHKO Lužické hory a CHKO České středohoří. Je tu rad maloplošných chránených lokalít, napr. NPP Čertova zeď, PP Divadlo, PP Stříbrník, PP Široký kámen.
Sídla v okrsku.
Najväčším sídlom v okrsku je okresné mesto Česká Lípa. Ďalšie významné sídla, podľa ktorých sú tiež pomenované rôzne nižšie geomorfologické jednotky, sú Nový Bor, Jablonné v Podještědí, Stráž pod Ralskem, Mimoň, Ralsko, Zákupy, Osečná, Cvikov.
Marjorie Boultonová

Marjorie Boultonová (* 7. máj 1924, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 30. august 2017) bola anglická profesorka, poetka, spisovateľka a esperantistka. Bola prvou ženou v medzinárodnej esperantskej akadémii.
Hector Hodler

Hector Hodler (* 1. október 1887, Ženeva† 3. apríl 1920, Leysin) bol švajčiarsky esperantista, syn slávneho švajčiarskeho maliara Ferdinanda Hodlera, zakladateľom a vedúcim Svetového esperantského zväzu "(Universala Esperanto-Asocio, UEA)".
Hodler zorganizoval službu UEA za prvej svetovej vojny, aby pomáhal rozptýleným a strateným členom rodín, sprostredkovával korešpondenciu a zásielky medzi členmi rodín aj v bojujúcich štátoch. Týchto služieb bolo na státisíce, medzi spolupracovníkmi bol tiež Romain Rolland. Hodler redigoval revue Esperanto a je autorom niekoľkých prekladov literatúry do esperanta.