burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Predĺžená miecha

Predĺžená miecha (lat. "medulla oblongata") tvorí spodnú časť mozgového kmeňa. Nachádza sa medzi miechou kaudálne (dole) a Varolovým mostom kraniálne (hore), ventrálne (pred) mozočkom a dorzálne (za) od clivus ossis occipitalis. Kontroluje a ovláda autonómne funkcie a prenáša nervové signály medzi mozgom a miechou.
Anatómia.
Predĺžená miecha sa akoby skladá z dvoch častí: otvorenej (bližšie k mostu), a uzavretej (nižšia časť naväzujúca na miechu). 'Otvorenie' sa vzťahuje k zadnej časti predĺženej miechy, ktorá tvory časť spodiny IV. mozgovej komory. Z miechy v nej pokračuje canalis centralis, ktorý sa tu rozširuje a plynulo prechádza do IV.mozgovej komory.
Prednú stenu predĺženej miechy tvoria dva symetrické pozdĺžne prebiehajúce valy - "pyramídy predĺženej miechy" (lat. pyramides medullae oblongatae), ktoré obsahujú vlákna motorických (riadiacich pohyb), tzv. "pyramídových dráh". Medzi nimi sa v strednej čiare nachádza zárez, ktorý plynule prechádza z miechy a nazýva sa fissura mediana anterior. Tento zárez je v mieste spojenia miechy a predĺženej miechy prerušený nápadným "krížením pyramídových dráh" - decussatio pyramidum. Na prednej strane kraniálne medulla oblongata končí ryhou, ktorú vytvára naprieč uložený val Varolovho mosta - sulcus bulbopontinus (lat.).
Na bočných stranách predĺženej miechy je párový oválny útvar - oliva. Pred ním vystupujú z predĺženej miechy vlákna nervus hypoglossus (XII. hlavový nerv), za ním vlákna ďalších troch hlavových nervov - zdola nahor nervus accesorius (XI. hlavový nerv), nervus vagus (X. hlavový nerv) a nervus glossopharyngeus (IX. hlavový nerv).
Zadná strana predĺženej miechy je pokračovaním "zadných miechových povrazcov". Nachádzajú sa na nej dva párové hrbolčeky - tuberculum gracile (lat.) mediálne a tuberculum cuneatum (lat.) laterálne. Obsahujú rovnomenné jadrá - nucleus gracilis (lat.) a nucleus cuneatus (lat.) - tieto obsahujú neuróny, ka ktorých končia "vzostupné dráhy zadných miechových povrazcov". Preto sa tiež tieto dve jadrá označujú ako nuclei fasciculorum posteriorum.
Medzi olivou vpredu a tuberculum cuneatum vzadu sa nachádzajú „pravé“ bočné steny predĺženej miechy, ktoré sú tvorené pokračovaním priebehu "bočných miechových povrazcov". Z nich odstupujú a do mozočka vstupujú párové dolné mozočkové výhonky - pedunculi cerebellares inferiores (lat.), ktorými vedú nervové dráhy z miechy do mozočka. Medzi týmito výhonkami sa nachádzajú anatomické štruktúry, ktoré sú súčasťou stropu "IV. mozgovej komory".
Zadná stena predĺženej miechy smerom nahor plynule prechádza do Varolovho mosta.
V predĺženej mieche je sivá hmota (telá neurónov) v hĺbke a biela hmota (axóny) na povrchu. 
Sivú hmotu tvoria jadrá:
Z bielej hmoty za zmienku stoja:
Stredné úseky predĺženej miechy, kde nie sú jadrá ani zreteľné nervové dráhy, tvorí hustá sieť vzájomne poprepájaných neurónov, ktorá sa nazýva sieťkovitý útvar (retikulárna formácia) - formatio reticularis (lat.). Pokračuje cez Varolov most až do stredného mozgu. Zabespečuje množstvo životne dôležitých funkcií.
Cievne zásobenie.
Predĺžená miecha je zásobená z viacerých tepien:
Polynézia

Polynézia (z gr.: πολύς "veľa", νῆσος "ostrov", teda „Veľaostrovie“) je časť Oceánie. Do tejto veľkej skupiny ostrovov uprostred Tichého oceánu patrí okolo 1 000 ostrovov (počet sa mení podľa definície). V závislosti od definície má rozlohu asi 26 tis. km² alebo asi 43 tis. km².
Názov vytvoril Charles de Brosses v roku 1756 a pôvodne označoval všetky tichomorské ostrovy. Jules Dumont d’Urville ho zúžil na dnešné územie a zároveň zaviedol názvy Mikronézia a Melanézia.
Geograficky sa spravidla definuje ako trojuholník s vrcholmi na Havajských ostrovoch, Novom Zélande a ostrovoch Sala-y-Goméz (alebo na Veľkonočnom ostrove) - tieto ešte patria do Polynézie. No patrí sem aj Rotuma (dependecia Fidži), Tuvalu a Norfolk a príslušnosť novozélandských ostrovov k Polynézii je sporná. Zároveň ide aj o etnologický a antropologický pojem pre oblasť, ktorej pôvodné obyvateľstvo patrí do spoločnej etnokultúrnej rodiny (Polynézania).
Významné štáty a závislé územia vo vnútri
Mikronézia

Mikronézia môže byť:
Mikronézia (región)

Mikronézia (z gr. "μικρος" (malý) a "νησος" (ostrov), teda „Maloostrovie“) je časť Oceánie v Tichom oceáne zhruba medzi rovníkom a 20 stupňami severnej šírky a 130-180 východnej dĺžky. Skladá sa (v závisloti od definície) asi z 1440 - 1500 spravidla malých ostrovov a atolov a má rozlohu asi 3420 km2. Pôvodní obyvatelia sa označujú ako Mikronézania. 
Leží medzi Filipínami na západe, Indonéziou na juhozápade, Papuou-Novou Guineou a Melanéziou na juhu a Polynéziou na juhovýchode a východe.
Pojem zaviedol Jules Dumont d’Urville v roku 1831 (pozri pod Polynézia).
Do Mikronézie dnes patrí týchto 8 štátov a závislých území:
Melanézia

Melanézia (z gr.: μέλας "čierny", νῆσος "ostrov", teda „Čiernoostrovie“) je časť Oceánie na juhozápade Tichého oceána medzi rovníkom a 20 stupňami južnej šírky a 130170 stupňov východnej dĺžky. Rozloha spolu je asi . 
Hlavní obyvatelia sú tzv. Melanézania a na Novej Guinei Papuánci. Pojem Melanézania sa zdá byť z moderného pohľadu prekonaný a lepšie je ho nahradiť pojmami Austronézania a Papuánci (podľa jazykových rodín austronézske jazyky a papuánske jazyky).
Pojem prvý raz použil Jules Dumont d’Urville v roku 1832 (pozri pod Polynézia).
Nachádza sa severne a severovýchodne od Austrálie. Patria sem nasledujúce ostrovy:
Aj ďalšie ostrovy na západ of Novej Guiney, napríklad Halmahera, Alor a Pantar sa niekedy považujú za súčasť Melanézie.
Nová Guinea

Nová Guinea (po indonézsky "Irian", v minulosti často "Papua") je druhý najväčší ostrov sveta nachádzajúci sa nad Austráliou v Melanézii, ktorý je dnes politicky rozdelený medzi Indonéziu (provincie Západný Irian Jaya a Papua) v západnej časti a jadrom štátu Papua-Nová Guinea vo východnej časti. 
Charakteristika.
Ostrov od Austrálie oddeľuje Torresov prieliv. Stred ostrova zaberá mohutná Centrálna vysočina, ktorá sa delí na časti: Pegung Tamrau, Pegunung Maoke, Pegunung, Star, Müllerove vrchy, Vrchy Owena Stanleyho. Menšie pohorie sa ťahá aj pozdĺž severného pobrežia, inak je pobrežie močaristé s tropickými lesmi. Povrch pokrývajú zväčša tropické lesy. Obyvatelia sú Papuánci hovoriaci papuánskymi jazykmi. 
Významné rieky na ostrove sú Sepik, Ramu a Fly.
Nové Hebridy

Nové Hebridy môže byť:
Papua

Papua je:
Papuánske jazyky

Papuánske jazyky sú predpokladaná jazyková rodina asi 750 – 1000 jazykov na ostrove Nová Guinea a v jeho blízkom okolí. 
Hoci existencia jazykovej rodiny (teda genetickej príbuznosti) týchto jazykov nebola ešte bez výhrad dokázaná, je stále viac isté, že miera príbuznosti týchto jazykov prekračuje prah náhodnosti, a nejde teda len o kolektívne pomenovanie. Analýza týchto jazykov je ale veľmi komplikovaná, pretože ich je veľa, jazyková situácia sa rýchlo mení, častý je bilingvizmus aj multilingvizmus u jednotlivých (etnických) spoločenstiev a silné sú aj vplyvy európskych misionárov a podobne. Veľmi bežná je aj konvergencia jazykov.
Najväčším papuánskym jazykom je enga, ktorou hovorí asi 170 000 ľudí.
Klasifikácia.
Klasifikácia podľa Greenberga (1971).
Greenberg nepozná skupinu papuánske jazyky, ale len širšiu skupinu (pozri) indopacifické jazyky. Toto delenie nie je všeobecne akceptované a protirečí aj dole uvedeným deleniam.
Klasifikácia podľa akualizovaného Würma (197?), podobne Kausen (2005) a Ethnologue.
"V zátvorke je počet jazykov"
Od Würmových čias sa našla nová skupina pre dva jazyky dovtedy považované za izolované 
a identifikovali sa viaceré nové jazyky, z toho dva boli spojené do skupiny:
Problematické jazyky:
Klasifikácia podľa Rossa.
Ross prehodnotil Würmovu klasifikáciu, ale len na základe čisto lexikálnych kritérií. Dospel k sčasti odlišnému výsledku
Okrem iného sú podľa neho jazyky yoke-warembori austronézske jazyky. Rodina ostrova Reef a Santa Cruz (u Wurma východopapuánske jazyky) je buď oddelená skupina alebo patrí do austronézskych jazykov.
Rodiny:
Izolované jazyky (podľa polohy):
"severný Irian:"
"provinia Sandaun:"
"rieka Sepik:"
"Bismarckovo súostrovie:" 
Iné
Bývalé izolované jazyky, ktoré Ross klasifikoval: 
Neklasifikované pre nedostatok dát:
Nezohľadnené:
Indopacifické jazyky

Indopacifické jazyky je návrh (hypotéza) genetického zoskupenia jazykov podľa Greenberga z roku 1971. Zahŕňa to, čo sa v iných klasifikáciách ozančuje ako papuánske jazyky, (severné) andamanské jazyky a tasmánske jazyky. 
Greenberg toto zoskupenia nazýva „fyla“ a delí ho na 14 jazykových „rodín“. Toto zoskupenie nie je všeobecne akceptované, ale príbuznosť severných andamanských jazykov so západopauánskymi jazykmi sa považuje za pravdepodobnú.
Delenie je nasledovné:
Austrália a Oceánia

Austrália a Oceánia (iné názvy: Oceánia v širšom zmysle, zriedkavo Austronézia, nepresne Austrália) je svetadiel pozostávajúci z toho, čo sa v alternatívnych deleniach označuje ako svetadiely Austrália a Oceánia. Je to (aj spolu s Oceániou) plochou najmenší svetadiel.
Je to zemepisný a kultúrny celok, ktorý sa rozkladá v Tichom oceáne. Pojem bol vytvorený skôr z politických a iných dôvodov, lebo tektonicky Austrália tvorí samostatný kontinent. 
Iné podrobnosti pozri pod Austrália (svetadiel) a Oceánia (ostrovy).
Ďurova Skala

Ďurova Skala () je názov kopca ležiaceho v Kremnických vrchoch medzi obcami Dolná Ves, Nevoľné a Bartošova Lehôtka na Strednom Slovensku v okrese Žiar nad Hronom.
Ku kopcu sa viaže povesť.
Oceánia (ostrovy)

Oceánia je súhrnný názov všetkých ostrovov v Tichom oceáne medzi (vrátane) Palau, Novou Guineou, Novou Kaledóniou, Novým Zélandom, Sala-y-Goméz (resp. podľa niektorých názorov Veľkonočným ostrovom), Havajom, Midwayom a Wakeom. Niekedy sa Oceánia považuje za svetadiel.
Často sa ako pojem spája s Austráliou do jedného svetadielu, nazývaného Oceánia v širšom zmysle alebo Austrália a Oceánia - pozri Austrália a Oceánia.
Charakteristika.
Celková rozloha: 1,232 miliónov km2. Väčšina ostrovov je koralového alebo vulkanického pôvodu. Typická je silná tektonická činnosť s častými zemetraseniami, činnými sopkami, gejzírmi a teplými prameňmi. Podnebie je zväčša tropické, najjužnejšie ostrovy sú v miernom teplom podnebí. Zrážky sú výdatné, rastlinstvo bujné. Na niektorých ostrovoch sú vlhké tropické lesy (Nová Guinea). Obyvatelia lovia ryby, perly, korytnačky, pracujú v cestovnom ruchu alebo pestujú tropické plodiny (banány, ananásy, chlebovník, kakaovník a pod.). Ostrovy sú významné pre námornú dopravu. Na mnohých sú aj vojenské základne.
Plešina

Plešina je označenie pre miesto na hlave pôvodne zarastené vlasmi, ktoré ale časom vypadali. Typy plešín sa delia podľa viacerých kritéríi : rozsahu, tvaru, umiestnenia. Plešina je dôsledkom nenákazlivého ochorenia vypadávania vlasov - alopécie.
Alopécia

Alopécia je nenákazlivá autoimunitná choroba spôsobujúca vypadávanie vlasov. Príčiny sú rôzne: dedičné, stres, nesprávne stravovanie.
Rozpoznávame viacero druhov alopécií:
Romain Rolland

Romain Rolland (* 29. január 1866, Clamecy, Francúzsko – † 30. december 1944, Vézelay) bol francúzsky prozaik, dramatik, hudobný a literárny kritik.
Životopis.
Narodil sa v burgundskom mestečku Clamecy v rodine notára. Keďže už v útlom veku prejavoval veľké nadanie, jeho rodina sa v roku 1880 rozhodla presťahovať do Paríža, aby mohol získať čo najlepšie vzdelanie. Tu vyštudoval v rokoch 1886 – 1889 históriu na elitnej škole "École Normale Supérieure" a potom pokračoval v štúdiu dva roky v Ríme, kde začal svoju literárnu činnosť. V rokoch 1893 – 1912 bol profesorom dejín na "École Normale" a prednášal dejiny hudby na Sorbonne. Súčasne bol hudobným kritikom a písal hudobné kompozície. Od roku 1912 sa venoval výhradne umeleckej činnosti.
V roku 1904 začal pracovať na svojom kľúčovom diele, románe "Ján Krištof", ktorý vyšiel v roku 1914 a za ktorý bol v roku 1915 ocenený Nobelovou cenou. Finančnú sumu spojenú s cenou však Rolland z väčšej časti venoval na zmiernenie útrap ľudí postihnutých prvou svetovou vojnou. Svoje humanistické a pacifistické názory Rolland prejavoval prácou v novovzniknutom Červenom kríži a ovplyvňovaním verejnej mienky početnými esejami z oblasti politiky, filozofie, divadla a hudby. Veľmi rýchlo sa tak dostal do kultúrneho povedomia Európy.
Dlhoročná práca na "Jánovi Krištofovi" Rollanda natoľko zväzovala, že po dokončení diela túžil napísať niečo menej rozsiahlejšie. Sám o tom píše "„Je to reakcia proti desaťročiam nevoľnosti v brnení Jána Krištofa, ktoré síce bolo robené na moju mieru, ale nakoniec mi bolo príliš tesné. Cítil som neprekonateľnú túžbu po voľnej galskej veselosti, až bezohľadnosti.“" Výsledkom tejto túžby bol román "Colas Bruegnon" z roku 1919, ktorý u nás zdomácnel pod názvom "Dobrý človek ešte žije". Román sa odohráva v Rollandovom rodnom Burgundsku a ide zrejme o jeho najčítanejšie a najobľúbenejšie dielo. Okrem toho v tej dobe napísal ešte dve menej rozsiahle práce – novelu "Peter a Lucia" (1920) a román "Clerambault" (1920).
Od roku 1922 do roku 1933 pracoval na svojom druhom rozsiahlom románe s názvom "Očarená duša" a stal sa známou postavou svetovej kultúry až do takej miery, že po okupácii Francúzska hitlerovským Nemeckom sa nacisti neodvážili Rollanda zatknúť, aby nespôsobili svetovú vlnu nevôle. A to aj napriek tomu, že propagoval Sovietsky zväz a jeho socialistickú formu vlády (tu možno predpokladať, že nemal dostatok informácií o hrôzach sovietskeho režimu), kritizoval fašizmus a jeho predstaviteľov ako aj Mníchovskú dohodu z roku 1938. Po uzatvorení Molotovho-Ribbentropovho paktu v roku 1939 zaujal kritický postoj aj ku Stalinovi. 
Okrem prozaických prác je autorom celého radu životopisov významných svetových osobností ako Beethovena, Michelangela, alebo Nikolajeviča Tolstého a je taktiež autorom divadelných hier určených pre tzv. ľudové divadlo. V tvorbe divadla pre najširšie ľudové vrstvy, ktoré by im sprostredkovalo hlboké mravné ideály, videl Rolland možnosť povznesenia ľudstva.
Romain Rolland zomrel v roku 1944 v Burgundsku, v mestečku Vézelay blízko svojho rodiska.
Literatúra.
Harold March, Romain Rolland (1971),
Příběhy obyčejného šílenství

Příběhy obyčejného šílenství je koprodukčný (česko-slovensko-nemecký) film natočený podľa rovnomennej divadelnej hry Petra Zelenku. 
Komediálna love story o rôznych podobách lásky.
Román pro ženy

Román pro ženy je česká filmová komédia natočená podľa rovnomenného románu Michala Viewegha. Hlavnú rolu Laury stvárnila slovenská herečka Zuzana Kanócz, rolu Laurinej matky, ktorá neznáša Čechov, si zahrala Simona Stašová a rolu Olivera alias Pažouta, ktorý je súčasným galantným milencom Laury a niekdajším milencom jej matky, si zahral Marek Vašut, rolu kamarátky Ingrid, ktorá neznáša mužov si zahrala Ladislava Něrgešová a rolu babičky stvárnila Stella Zázvorková. Piesne vo filme spievala skupina Support Lesbiens a Iva Frühlingová.
Dej.
Laura si ako obyčajne len tak zabehne k svojej obľúbenej kaderníčke a jej, jej kolegyniam a všetkým divákom počas strihania, farbenia a fúkania povie svoj "životný príbeh", v ktorom postupne poznávame doterajších Lauriných partnerov, až sa dostaneme k tomu osudovému, Oliverovi (Marek Vašut), bohémskemu štyridsiatnikovi z reklamnej branže. Ani zistenie, že ide o dávneho milenca Laurinej mamy (Simona Stašová), oboch neodradí od vzťahu plného vášne. Podobne ako Laura (Zuzana Kanócz), tak aj jej ovdovelá mama sa snaží nájsť muža, ktorý však musí spĺňať jej náročné požiadavky. V prvom rade by to nemal byť Čech (s tými Jana pre ich "buranizmus" úplne skoncovala), musí mať rád všetky národnosti, nesmie mať v obľube zbrane, nesmie byť proti potratom a pod. Jana je žena svetaznalá (polovicu svojich replík má v angličtine alebo vo francúzštine), elegantná a z titulu svojho veku by už mala byť dostatočne uvedomelá. Ale v podstate je rovnako bláznivá ako jej o dvadsať rokov mladšia dcéra. V ďalšej vedľajšej roli sa objavuje Miroslav Donutil ako Laurin a Janin sused Žemla, ktorému je po väčšinu filmu vyhradený k hereckým prejavom len balkón. Jeho smutná postava (má chorú manželku, ktorú možno vo filme len počuť), ale dobre kontrastuje s bujarou náturou jeho susediek, ktoré na balkóne neustále sušia svoju čipkovú bielizeň, prípadne oslavujú Deň vďakyvzdania...
Pau del Rosso

Pau del Rosso (17. stor.) bol katalánsky politik a v rokoch 1650 - 1654 predseda katalánskej Generalitat.
Simona Stašová

Simona Stašová (* 19. marec 1955, Praha) je česká herečka. Dcéra herečky Jiřiny Bohdalovej.
Život.
Po dvojročnom štúdiu hudobno-dramatického odboru na Štátnom konzervatóriu v Prahe prešla na DAMU. V roku 1976 pôsobila v Jihočeskom divadle v Českých Budějoviciach. V rokoch 1976 – 1990 bola členkou Divadla E. F. Buriana v Prahe a od roku 1993 je členkou Divadla ABC v Prahe. Hosťuje aj na iných pražských a mimopražských divadelných scénach. V televízii hrala vo seriáloch "Žena za pultem" (1977), "Arabela" (1979), "Letající Čestmír" (1984), "Sanitka" (1984), "Přítelkyně z domu smutku" (1992), "Pomalé šípy" (1993), "Když se slunci nedaří" (1995), "O ztracené lásce" (2002), "Místo nahoře" (2003), "I ve smrti sami" (2004), "Náves" (2006). 
Dvakrát bola nominovaná na Českého leva za najlepší ženský výkon vo vedľajšej úlohe ("Pelíšky" a "Román pro ženy").
Saki (spisovateľ)

Saki, pôvodným menom Hector Hugh Munro (* 18. december 1870 Akyab, Mjanmarsko – † 14. november 1916, Beaumont-Hamel, Francúzsko) bol britský spisovateľ, zahynul v prvej svetovej vojne.
Západný Timor

Západný Timor je politický región, ktorý zahŕňa západnú polovicu ostrova Timor (s výnimkou geograficky izolovaného okresu Oecussi-Ambeno, ktorý je politicky súčasťou Východného Timoru). Politicky je súčasťou indonézskej provincie Nusa Tenggara Timur. Hlavné mesto a hlavný prístav je Kupang. Rozloha súše je . Zvyšok ostrova tvorí štát Východný Timor.
Počas koloniálneho obdobia bol známy ako Holandský Timor, v rokoch 1949 - 1975 IndonézskyTimor.
Olympskí bohovia

Olympskí bohovia boli v gréckej mytológii hlavnými bohmi gréckeho panteónu, sídliacimi na vrchu Olymp. V rôznych obdobiach, bolo až 17 bohov považovaných za olympských, ale nikdy nie viac ako dvanásť naraz. Preto boli nazývaní aj „dodekatheon“ (gr: δωδεκα, dodeka, "dvanásť" + θεον, theon, „bohov“). Zeus, Héra, Poseidón, Áres, Hermes, Hefaistos, Afrodita, Aténa, Apolón a Artemis boli vždy považovaní za olympských bohov. Héba, Hélios, Hestia, Demeter, Dionýzos, Hádes a Persefona sa postupne menili a dopĺňali dvanástku.
Právna skutočnosť

Právne skutočnosti sú podmienky či predpoklady, ustanovené právnou normou, ktoré determinujú vznik, zmenu a zánik právnych vzťahov. Delia sa na subjektívne a objektívne (pozri nižšie).
Delenie právnych skutočností:
Metropolitné Francúzsko

Metropolitné Francúzsko () je pojem, ktorým sa označuje európska časť Francúzska, vrátane priľahlých ostrovov, a často aj vrátane Korziky.
Na Korzike označujú zostávajúcu európsku časť Francúzska ako kontinentálne Francúzsko ("la France continentale") alebo zjednodušene "le Continent".
Francúzska republika sa skladá aj z mimoeurópskych území, ktoré bývajú označované ako Zámorské Francúzsko (hovorovo DOM-TOM, čo je skratka podľa starého systému platného zhruba do začiatku 21. storočia, v ktorom väčšina z týchto území bola tzv. zámorské územie (TOM) alebo zámorský departement (DOM).
Zoznam miest vo Francúzsku

Zoznam francúzskych miest nad 20 000 obyvateľov (v roku 2013) v abecednom poradí.
Frédéric Mistral

Frédéric Mistral (* 8. september 1830, Maillane, Francúzsko – † 25. marec 1914, tamtiež) bol lyrický a epický básnik, filológ z Provensalska, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru v roku 1904.
Život.
Narodil sa v Maillane na juhu Francúzska ako syn farmára. Študoval na Royal College v Avignone (neskôr premenovaná na "Škola Frédérica Mistrala"), kde si zamiloval antických básnikov, a potom právo na univerzite v Aix-en-Provence. Už v Avignone začal s tamojším profesorom Josephom Roumanillom študoval starú okcitánsku poéziu a spoločne sa rozhodli obnoviť tento národný jazyk. Roku 1852 vydali Mistral a Roumanille prvý zborník živých provensalských básnikov "Li Prouvencalo" a pokúsili sa o reformu pravopisu.
Roku 1854 založil Mistral asociáciu provensalských básnikov "Felibrige" a na ich zjazde vo Font-Ségugne vyzval k jazykovej, literárnej a politickej renesancii francúzskeho juhu. Cieľom asociácie nebolo oživiť starú okcitánčinu, ale vytvoriť nový moderný a živý jazyk. Tieto snahy korunoval Mistral svojim veľkým novoprovensalským slovníkom "Trésor dóu Félibrige" (1879-1886), obrovským dielom, na ktorom pracoval viac ako dvadsať rokov. V tomto diele kodifikoval bohatstvo okcitánskych dialektov používaných medzi ľudmi a vybudoval tak nesmrteľný pomník znovuzrodeného jazyka. Aj svoje umelecké dielo stvoril Mistral v modernej okcitánčine, konkrétne v jej provensalskej variante.
Roku 1904 mu bola spoločne so španielskym dramatikom Josém Echegaraym y Eizaguirre udelené Nobelova cena za literatúru „"… so zreteľom k originálnym, geniálnym a ozajstným umeleckým rysom jeho básnickej tvorby, ktorá verne zrkadlí prírodu a život ľudu jeho rodného kraja a s prihliadnutím k jeho významnej činnosti provensalského filológa“" (citácia z odôvodnenia Švédskej akadémie). Finančný výnos z Nobelovej ceny použil na založenie etnografického múzea v Arles - dnešný "Arlaten Folk Museum".
Antarktický zmluvný systém

Antarktický zmluvný systém (, skrátene "ATS"), je označenie pre Antarktickú zmluvu (1959) a súvisiace a nádväzné dohody a zmluvy, regulujúce vzťahy medzi štátmi v oblasti Antarktídy. 
Na účely ATS je Antarktída definovaná ako územie južne od 60. rovnobežky. 
Súčasti.
Základom je tzv. Antarktická zmluva (Antarktická zmluva o mierovej vedeckej spolupráci a demilitarizácii), podpísaná roku 1959 dvanástimi štátmi vrátane Sovietskeho zväzu a Spojených štátov amerických, ktorá vstúpila do platnosti roku 1961. Zaručuje ochranu prírody Antarktídy, slobodu vedeckého výskumu v tejto oblasti a vylúčenie vojenskej aktivity na tomto kontinente. Bola prvou zmluvou počas studenej vojny, ktorá obmedzovala vojenskú moc. Pozastavila územné nároky štátov na Antarktídu.
Ďalšie časti sú: okolo 200 dohôd - odporúčaní a opatrení, ktoré boli prijaté na konzultatívnych schôdzkach ATCM (Antarctic Treaty Consultative Meetings), Protokolu o ochrane životného prostredia Antarktídy k Zmluve o Antarktíde a ďalších medzinárodných dohôd (napr. ochrana tuleňov, antarktických morských živočíchov a pod.) Napr:
Svätý Martin (ostrov)

Svätý Martin (, ) je tropický ostrov v Karibskom mori, približne východne od Portorika. 
Jeho územie () je rozdelené medzi štáty Francúzsko a Holandsko. Južná časť patriaca Holandsku sa nazýva "Sint Maarten" a je časťou Holandského kráľovstva; severná francúzska časť sa nazýva "Saint-Martin" a je samostatnou zámorskou správnou korporáciou Francúzska (do januára 2007 bola voľnou súčasťou francúzskeho zámorského departementu a regiónu Guadeloupe). 
Je to najmenšie obývané územie rozdelené medzi štáty (nerátajúc jazerá, ktoré ležia na hraniciach Spojených štátov a Kanady).
V južnej, holandskej časti ostrova sa nachádza letisko "Princess Juliana International Airport", ktoré je svetoznáme svojím netradičným letovým koridorom pre prílet lietadiel. Keďže prah dráhy leží v bezprostrednej blízkosti pobrežia, lietadlá pristávajúce smerom od mora prelietavajú pláž Maho a priľahlú cestu vo veľmi nízkej výške – 10 až 20 metrov nad hlavami ľudí. Vstup na pláž je na vlastnú zodpovednosť.
Oliva

Oliva môže byť:
1963 vo vede

V roku 1963 sa udialo mnoho vo vede a technike, niektoré udalosti sú uvedené tu.
Juraj Valach

 
Juraj Valach (* 1. február 1989, Topoľčany) je slovenský hokejista hrajúci na poste obrancu.
Klubový hokej.
Juraj Valach sa narodil v Topoľčanoch je však odchovancom tímu HKm Zvolen. Nastupoval zaň v juniorských a dorasteneckých ligách ako aj za A tím. Pred sezónou 2006/2007 odišiel Valach do kanadskej juniorskej ligy WHL, keď si ho z 20. miesta CHL draftu vybral tím Tri-City Americans. V tíme odohral jednu sezónu, ale v roku 2007 ho Tri-City Americans vymenili za 55. výber v CHL drafte do tímu Vancouver Giants. Napriek tomu, že si ho v NHL drafte 2007 nikto nevybral. dostal sa do kempu tímu San José Sharks. Podľa výkonov v kempe mohol dostať od vedenia tímu nováčikovskú zmluvu. V kempe však neuspel, a tak zmluvu nedostal. Vrátil sa tak do svojho tímu vo WHL Vancouver Giants. Vo Vancouveri stihol odohrať len tri zápasy a bol znova vymenený. Spolu s Timom Krausom ho vedenie Vancouveru Giants vymenilo do tímu Regina Pats. V januári 2008 bol znova v rámci WHL vymenený do tímu Red Deer Rebels. Po dvoch rokoch strávených vo WHL sa pred začiatkom sezóny 2008/2009 rozhodol vrátiť do materského tímu HKm Zvolen, kde hrával v prvom tíme. Pred sezónou 2011/2012 sa stal novou posilou klubu českej extraligy Kometa Brno kde v decembri bol vymenený do Slavie Praha. Následne jeden rok odohral opäť sezónu v Komete Brno. A po sezóne 2012/2013 podpísal zmluvu so Slaviou Praha. V sezóne 2012/2013 bol najlepším strieľajúcim obrancom českej Tipsport extraligy kde zaznamenal 11 gólov a 11 asistencií v základnej časti. A sezónu si predĺžil o seniorské Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji ktoré sa konali v Minsku. 
Reprezentácia.
Juraj Valach reprezentoval Slovensko na majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov v roku 2006. Slovenskú osemnástku mal reprezentovať i na majstrovstvách sveta v roku 2007, ale tesne pred turnajom si poranil slabiny a na šampionáte nemohol hrať. Na juniorských majstrovstvách sveta do 20 rokov reprezentoval Slovensko v roku 2007 a 2009. Práve vďaka dobrým výkonom na majstrovstvách sveta 2009 ho renomovaný kanadský hokejový magazín The Hockey News ho zaradil na 9. miesto spomedzi najväčších objavov šampionátu.
Centrálny masív (Francúzsko)

Centrálny masív (donedávna oficiálne po slovensky "Francúzske stredohorie"; po francúzsky "Massif Central") je rozsiahla vysočina (), zaberajúca veľkú časť stredného a južného Francúzska západne od rieky Rhôny. Väčšina hornín, ktorého ho budujú, vznikla počas hercýnskeho (variského) vrásnenia v prvohorách. Jeho terajšia podoba je výsledkom rozsiahlej vulkanickej činnosti v terciéri a takmer všetky hlavné vrcholy sú vyhasnuté sopky.
Centrálny masív je po Alpách a Pyrenejách tretím najvyšším pohorím Francúzska. V minulosti dosahoval výšku až , ale erózia a zaľadnenie spôsobili pokles pohoria.
Prstenec planéty

Prstenec planéty (iné názvy: prstenec, staršie prsteň) je štruktúra tvorená prachom a inými malými časticami, ktoré obiehajú okolo planéty v tenkom disku. Najrozsiahlejšie prstence z planét slnečnej sústavy má planéta Saturn. Okrem Saturna majú prstence všetky joviálne planéty, teda aj Jupiter, Saturn, Urán a Neptún. Niektoré prstence sú vytvárané a udržiavané takzvanými „pastierskymi mesiacmi“.Príkladom je Enceladus ktorý svojimi vodnými výtryskami vytvára Saturnov prstenec E.
Miloš Gosiorovský

Prof. Miloš Gosiorovský, DrSc. (* 28. máj 1920, Vrútky † 23. január 1978, Bratislava), bol významný slovenský marxistický historik a pedagóg, autor a spoluautor mnohých historických prác z dejín robotníctva a povojnového Slovenska.
Životopis.
Vyučil sa za murára a sprvu pracoval ako príležitostný robotník. Po oslobodení pôsobil v straníckych a verejných funkciách, v roku 1949-1951 riaditeľ Ústavu Slovenského národného povstania v Banskej Bystrici, od 1953 prednášal históriu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave (1951 univ. prof.).
&lt;br&gt;Vedúci predstaviteľ a organizátor marxistickej historiografie na Slovensku i v ČSR, budovateľ jej inštitúcií. Zaoberal sa najmä problematikou robotníckeho hnutia, KSS a KSČ, komunistického odboja počas 2. svetovej vojny a národnostnými otázkami. Autor a spoluautor viacerých monografií, početných štúdií publikovaných v československých i zahraničných periodikách, prednášal v bývalom Sovietskom zväze i v ďalších socialistických krajinách, účastník svetových kongresov (Štokholm, Viedeň, Moskva a i.). Priamy účastník protifašistického odboja a SNP (krycie meno Vlado). Nositeľ viacerých vyznamenaní.
V rokoch 1966-1970 bol predsedom obnovenej Slovenskej historickej spoločnosti.
Saint Martin

 Saint Martin alebo Saint-Martin alebo St. Martin môže byť:
Vladimír Sýkora (dramatik)

JUDr. Vladimír Sýkora (pseudonymy Juraj Valach, Peter Zvon) (* 9. január 1913, Chrudim – † 19. október 1942, Bratislava) bol významný slovenský dramatik, divadelný kritik a režisér.
Životopis.
Narodil sa v rodine štátneho úradníka. Vyrastal na Slovensku, kam po vzniku Česko-Slovenska prišiel jeho otec Čeněk Sýkora. Ľudovú školu absolvoval v Bratislave a gymnázium pre problémy s prospechom dokončil v Zlatých Moravciach v roku 1932. Po ukončení gymnázia začal študovať právo v Prahe, no po zatvorení českých vysokých škôl štúdium dokončil v Bratislave. Po ukončení vysokej školy sa zamestnal ako právnik vo Všeobecnej úverovej banke, neskôr pracoval v Tatrabanke ako vedúci jej právneho oddelenia. Zomrel na týfus vo veku 29 rokov.
Tvorba.
Od roku 1940 začal písať do časopisu Elán divadelné kritiky pod menom "Juraj Valach". Svojimi kritikami a referátmi sa dostal medzi popredných slovenských divadelných kritikov. Jeho referáty vyšli aj knižne pod názvom "Divadelné články a kritiky". V tom istom roku ako "Peter Zvon" tiež napísal svoju prvú divadelnú hru, ktorú nazval "Tanec nad plačom". Bola to jemná komédia, v ktorej autor podal konfrontáciu starého a nového sveta, priblíženú aj tým, že sa v texte strieda próza - nová doba, s veršami – stará doba. Hra je kritikou vtedajšej spoločnosti – kultúry, politiky i spoločenského života. Jeho druhá divadelná hra "Vzdálená země" je komédiou, ktorej dej sa odohráva počas druhej svetovej vojny na opustenom ostrove. Aj v tejto hre sa strieda próza s veršom. Rok 1940 bol pre neho významný aj tým, že si v tomto roku vzal za manželku herečku Činohry SND Oľgu Kadancovú.
Outsourcing

Ako outsourcing sa v ekonómii označuje odovzdanie vnútropodnikových aktivít zvyčajne nesúvisiacich s hlavnou činnosťou podniku na externý subjekt (ako napríklad subdodávateľa). Outsourcing je teda špeciálna forma externého obstarávania predtým interne vykonávaných výkonov, pričom je zmluvne stanovená dĺžka a predmet výkonu. Týmto sa outsourcing líši od ostatných „partnerstiev“.
Pojem.
"Outsourcing" je umelo vytvorené slovo z anglických slov "out" (von) a "source" (zdroj). Outsourcing je teda koncepcia, ktorá sa zakladá na odbere zdrojov z oblasti mimo podniku. Jednotlivé podnikové procesy vykonáva externý poskytovateľ služieb alebo výrobca.
Outsourcing je rozšírený napríklad vo výrobnom priemysle, kde sa výroba presunie na zmluvného výrobcu. 
Pojem outsourcing najčastejšie aplikuje na IT infraštruktúru alebo na procesy náročné na IT, lebo sa stal známym v 80. rokoch v súvislosti s veľkými IT-ousourcingovými zmluvami od General Motors a Eastman Kodak. Outsourcing sa rozšíril z oblasti IT do takmer všetkých podnikových procesov, od výskumu, cez výrobu, účtovníctvo až po ľudské zdroje.
Centrálny masív

Centrálny masív môže byť:
Zora Jesenská

Zora Jesenská (* 3. máj 1909, Martin – † 21. december 1972, Bratislava) bola slovenská prekladateľka, redaktorka, spisovateľka, literárna kritička a činovníčka Živeny, neter Janka Jesenského.
Životopis.
Pochádzala z národne uvedomelej zemianskej rodiny s prídomkom Jeszenszky-Gasparovje. Vzdelanie získala na školách v Martine (ľudová škola a gymnázium) a neskôr, v rokoch 1925 - 1935, na Hudobnej a dramatickej akadémii v Bratislave. Po skončení štúdií sa vrátila do Martina, kde spočiatku (v rokoch 1935 - 1939) pracovala ako súkromná učiteľka klavíra a súčasne pôsobila v ženskom spolku Živena. Od roku 1939 bola redaktorkou časopisu Živena a v rokoch 1949 - 1952 pracovníčkou Matice slovenskej. Od roku 1949 pôsobila aj v Bratislave - na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity prednášala rusistiku (1949 – 1950) a vo vydavateľstve Tatran pracovala ako redaktorka (1952 - 1956). Neskôr sa profesionálne venovala prekladaniu. Publikovala pod pseudonymom "Neznáma čitateľka" a "E. Letričková". Aktívne sa zúčastňovala na medzinárodných spisovateľských a novinárskych podujatiach. Vo verejnom živote bola známa aj svojou prácou ako podpredsedníčka Živeny. V roku 1968 sa výrazne angažovala v demokratizačných procesoch a vystupovala proti okupácii Československa, kvôli čomu bola politicky prenasledovaná, mala zakázanú publikačnú a prekladateľskú činnosť. Zomrela v Bratislave, no pochovaná je na Národnom cintoríne v Martine.
Tvorba.
Jesenská vynikla v umeleckom preklade predovšetkým ruských autorov (Anton Pavlovič Čechov, Fiodor Michajlovič Dostojevskij, Nikolaj Vasilievič Gogoľ, Ivan Alexandrovič Gončarov, Maxim Gorkij, Michail Jurievič Lermontov, Alexandr Sergejevič Puškin, Lev Nikolajevič Tolstoj, Ivan Sergejevič Turgenev, Michail Šolochov a iní), ale aj diel z anglickej (William Shakespeare), bulharskej, českej, francúzskej a nemeckej literatúry. Patrí medzi zakladateľov modernej slovenskej prekladateľskej školy. Za svoje preklady zo slovanských jazykov získala Cenu Janka Jesenského a neskôr národnú cenu za preklad diel "Vojna a mier" a "Tichý Don". Zaoberala sa aj teóriou a kritikou prekladu. Okrem toho je autorkou reportážnych kníh, množstva publicistických článkov a esejí.
Komunistická strana Slovenska – 91

Komunistická strana Slovenska – 91 (skratka KSS ’91) bola marxistická komunistická politická strana, ktorá pôsobila na Slovensku krátke obdobie v rokoch 1991–1992.
Vznik KSS ’91 bol reakciou skupiny ortodoxných komunistov na transformáciu pôvodnej Komunistickej strany Slovenska na nemarxistickú ľavicovú stranu, ktorá prebiehala po nežnej revolúcii. Táto transformácia sa začala v októbri 1990, keď bola na zjazde KSS schválená zmenu názvu strany na Komunistická strana Slovenska - Strana demokratickej ľavice a dovŕšená 26. januára 1991, keď ústredný výbor schválil vypustenie prvej časti názvu a KSS tým bola definitívne premenovaná na Stranu demokratickej ľavice.
Časť komunistov, ktorá s týmto vývojom v strane nesúhlasila, založila stranu KSS ’91, ktorá bola 6. marca 1991 zaregistrovaná na ministerstve vnútra. V prípravnom výbore boli súdruhovia Nociar, Priadka, Mařík, Hering, Nemček, Trebuľa, Lehoczký a Feješ. Ustanovujúci zjazd strany sa uskutočnil 29.–30. júna 1991 vo Zvolene, na ktorom bol za predsedu strany zvolený Július Feješ. 
Ďalšia časť komunistov nespokojných s vývojom situácie v KSS vytvorila približne v rovnakom čase stranu Zväz komunistov Slovenska (ZKS).
28. augusta 1992 sa vo Zvolene konal II. zjazd KSS ’91. O deň neskôr, 29. augusta 1992, sa v Banskej Bystrici uskutočnil zjednocujúci zjazd, na ktorom sa KSS ’91 a ZKS zlúčili a vytvorili stranu s pôvodným názvom Komunistická strana Slovenska. Za predsedu KSS bol zvolený Vladimír Ďaďo. 
Články o politikoch súčasnej Slovenskej národnej strany sú uvedené v kategórii .
Presbyterianizmus

Presbyterianizmus je forma cirkevného zriadenia, v ktorej veriacimi zvolená rada starších spravuje cirkevné zbory a spoločenstvá. Z hľadiska učenia presbyterianizmus vychádza z kalvinizmu.
Prstence Jupitera

Prstence Jupitera sú veľmi slabé prstence okolo planéty Jupiter, ktorých existenciu potvrdili údaje zo sond Voyager. Ich existenciu naznačovali už údaje sondy Pioneer 10 a 11. Prstence Jupitera sú najmenej výrazné spomedzi prstencov všetkých joviálnych planét a preto sú najhoršie pozorovateľné. 
Hlavný prstenec je od Jupitera vzdialený 1,8 jeho priemeru a má šírku . Vo vnútri hlavného prstenca je jemnejší halový prstenec siahajúci až k planéte. V jeho vnútri obiehajú najbližšie Jupiterove mesiace Metis a Adrastea, ktoré môžu byť zdrojom jemných prachových častíc, z ktorých je prstenec zložený. Z vonkajšej strany obklopuje hlavný prstenec veľmi široký, jemný a priesvitný "pavučinový prstenec".
Toto je zoznam prstencov planéty Jupiter.
Prstence Neptúna

prstence Neptúna sú zoskupenia drobných čiastočiek obiehajúci okolo Neptúna v tvare disku. Tieto prstence sú známe tým že nie sú sústavné ako to je pri iných planétach. Sú rozdelené do oblúkov. Tieto oblúky ako aj prstence boli nazvané podľa objaviteľov a spoluobjaviteľov planéty Neptún
Toto je zoznam prstencov planéty Neptún.
Zoznam jazier vo Švédsku

Prehľad prírodných jazier vo Švédsku s rozlohou nad (bez švédskych priehrad).
Zoradené podľa rozlohy (v prípade jej premenlivosti je v tabuľke uvedená maximálna hodnota).
Zoznam jazier v Poľsku

Toto je zoznam poľských jazier zoradených podľa rozlohy.
Zoznam jazier v Rakúsku

Rozdelené podľa rozlohy.
Poznámka: plocha Bodamského jazera je tu uvedená ako celková plocha, teda rozloha na území Nemecka, Rakúska a Švajčiarska.
Zoznam jazier vo Fínsku

Prehľad prírodných jazier vo Fínsku s rozlohou nad (bez fínskych priehrad).
Zoradené sú podľa rozlohy¹. Hodnoty sú zaokrúhlené na celé čísla. Jazerá Saimaa a Kallavesi sú započítané, vrátane prirodzene pripojených jazier.
Zoznam jazier v Taliansku

Prehľad prírodných jazier v Taliansku s rozlohou nad (bez talianskych priehrad).
Zoznam jazier v Kazachstane

Prehľad prírodných jazier v Kazachstane s rozlohou nad (bez kazašských priehrad).
Zoradené podľa rozlohy.
Poznámky.
¹ "Aralské jezero" sa neustále zmenšuje a v súčasnej dobe je rozdelené na niekoľko častí
² rozloha Buchtamirskej priehrady, ktorej súčasťou sa stalo jazero "Zajsan" (vlastné jazero "Zajsan" malo rozlohu )
³ počas väčšiny roka je "Šalkarteniz" soľnou panvou
Zoznam jazier v Nórsku

Nórskych jazier je značné množstvo a väčšina je ľadovcového pôvodu. Dolu je uvedený prehľad prírodných jazier Nórska s rozlohou nad (bez nórskych priehrad).
Gejza Dusík

Gejza Dusík (* 1. apríl 1907, Zavar – † 6. máj 1988, Bratislava) bol slovenský hudobný skladateľ. Patrí medzi priekopníkov slovenskej populárnej hudby a spolu s Pavlom Braxatorisom a Františkom Krištofom Veselým patrí medzi spoluzakladateľov slovenskej operety.
Gejza Dusík je spolutvorcom dejín slovenského hudobného umenia, spolu so svojimi generačnými druhmi Alexandrom Moyzesom, Eugenom Suchoňom a Jánom Cikkerom. Hoci pôsobil na poli zábavného žánru, jeho vklad do hudobnej moderny, ako tvorcu slovenskej národnej operety, je veľmi významný.
Životopis.
Po maturite v roku 1928 absolvoval štyri semestre Lekárskej fakulty na univerzite v Bratislave. Keďže už počas gymnaziálnych štúdií bol autorom viacerých obľúbených tanečných piesní, medicínu zanechal, a rozhodol sa venovať iba hudbe. Odišiel študovať na Nové viedenské konzervatórium (Neues Wiener Conservatorium) kompozíciu u profesora Eugena Zádora, strávil tam roky 1932 – 1936. Už v roku 1935, teda ešte pred absolvovaním konzervatória, mala v Slovenskom národnom divadle v Bratislave premiéru jeho prvá opereta "Tisíc metrov lásky". Napísal ju na námet dobovej veselohry Emanuela Brožíka, na textoch spolupracoval dr. Juraj Haluzický.
V roku 1939 začal pracovať v Slovenskom autorskom zväze, ktorý sa neskôr premenoval na Slovenský ochranný zväz autorský (SOZA). Medzi rokmi 1942 až 1948 založil a aj viedol vlastné hudobné vydavateľstvo. V roku 1945 delegácia SAS - Slovenský autorský svaz v zoskupení Ján Cikker, Gejza Dusík, Ilja Jozef Marko a Pavol Čády podpísali s OSA (Ochranný svaz autorský) - s českým svazem - spoluprácu medzi obidvoma autorskými zväzmi. V roku 1949 sa stal riaditeľom zväzu a ako riaditeľ zväzu pracoval do roku 1974.
Gejza Dusík je autorom asi 250 tanečných piesní, hudobných komédií a operiet. Celkovo napísal 13 operiet, z nich do roku 1945 bola najpopulárnejšia "Modrá ruža" na libreto dr. Pavla Braxatorisa. Socialistické umenie operetu dlho odmietalo ako buržoázny prežitok. Bol to však práve Gejza Dusík a jeho dlhoročný verný libretista Pavol Braxatoris, ktorí na javisku Novej scény oživili tradíciu v roku 1954 operetou "Zlatá rybka".
Diskografia.
Okrem piesní, ktoré vyšli na albumoch interpretov, vyšli aj tieto albumy:
Romy Schneider

Romy Schneider (rodným menom "Rosemarie Magdalena Albach-Retty"; * 23. september 1938, Viedeň, Nacistické Nemecko – † 29. máj 1982, Paríž, Francúzsko) bola nemecko-francúzska herečka.
Životopis.
Pochádzala z hereckej rodiny - bola dcérou rakúsko-nemeckého hereckého páru, Magdy Schneiderovej a Wolfa Albach-Rettyho. Pretože bolo vtedy Rakúsko súčasťou nacistickej Tretej ríše, získala nemecké štátne občianstvo. Už o tri týždne, v októbri 1938, sa však rodina presťahovala z Viedne do Schönau am Königssee, kde Romy vyrastala u svojich starých rodičov Márie a Franza Xaviera Schneiderovcov vo vidieckej vile "Mariengrund". V septembri roku 1949 sa jej rodičia rozviedli. Ako sedemročná odišla do internátnej školy v Elsbethene neďaleko Salzburgu, odkiaľ odišla v roku 1953. Mala jedného brata - Wolfdietera (* 1941). Druhý manžel jej matky prišiel do manželstva s troma ďalšími deťmi, takže mala celkovo štyroch súrodencov.
Magda Schneiderová sa po rozvode vydala za Hansa Herberta Blatzheima. Jej dcéra ho najskôr označovala ako "Daddy", neskôr ako „druhého muža mojej matky“. Vzťah medzi Romy a Blatzheimom nebol veľmi dobrý.
Po rozchode s Alainom Delonom (ktorý ju opustil) sa pokúsila o samovraždu. V roku 1981 jej zomrel syn, keď sa pri preliezaní plotu nabodol na oceľový hrot. Jeho smrť ju veľmi ranila.
Zomrela 29. mája 1982 na infarkt.
Pravidlá muštárne

Pravidlá muštárne, anglicky The Cider House Rules, je americká filmová dráma z roku 1999, natočená režisérom Lassom Hallströmom podľa rovnomenného románu Johna Irvinga z roku 1985. Film získal dvoch Oscarov a na ďalších päť bol nominovný. Autorom scenára bol John Irving, v snímke si aj osobne zahral malú úlohu prednostu stanice.
Zápletka.
Dej filmu sa odohráva v prvej polovici 40. rokov 20. storočia počas Druhej svetovej vojny v Novom Anglicku v štáte Maine. Homer Wells je sirota, ktorá vyrastala v sirotinci riadenom Dr. Wilburom Larchom, po tom čo ho jeho pestúni dvakrát vrátili späť. Prví pestúni si mysleli, že bol príliš tichý a druhí ho bili. Dr. Larch tajne prevádzal potraty a učil Homera nielen v oblasti gynekológie a pôrodníctva, ale aj potratov, a to navzdory tomu, že Homer nikdy neabsolvoval žiadnu vysokú školu. Navyše Homerovi nahovorí, že má vrodenú srdcovú vadu, pre ktorú nemôže byť odvedený do Americkej armády. Homera považuje za svojho neoficiálneho adoptívneho syna a možného budúceho nástupcu.
Homer sa rozhodne opustiť sirotinec s mladým párom Candy Kendallovou a Wallym Worthingtonom, ktorí pracujú vo Worthingtonovom jablčnom sade, a ktorý prišiel do sirotinca, aby im Dr. Larch vykonal potrat. Wally je vojnový dobrovoľník, americký pilot - letec, ktorý za Druhej svetovej vojny lieta s lietadlom B-24 Liberator v oblasti Tichomoria a vo východnej Ázii. Zatiaľ čo je Wally preč, Homer a Candy sa spolu zblížia. Neskôr je Wallyho lietadlo zostrelené a on sa vracia domov od pásu dole úplne ochrnutý. Candy sa rozhodne o neho postarať a preto Homera nakoniec opustí.
Od tej doby čo opustil sirotinec, žije na Worthingtonovej jablčnej farme. Chodí oberať jablká spoločne s pracovným tímom pána Rosa, ktorý je zložený prevažne z migrujúcich černošských sezónnych pracovníkov. V zime loví s Candyným otcom homárov. Druhý rok vyjde najavo, že ich šéf pán Rose priviedol svoju vlastnú dcéru do druhého stavu. Homer aj keď nesúhlasí s potratmi, rozhodne sa jej pomôcť a potrat jej sám urobí. Neskôr, keď ju pán Rose zasa obťažuje, vezme jeho dcéra nôž, ťažko ho pobodá a z jablčnej farmy utečie preč. Pán Rose je veľmi ťažko ranený, preto Homera pred svojou smrťou poprosí, aby polícii povedali, že to bola samovražda.
Po smrti Dr. Larcha sa Homer rozhodne vrátiť do sirotinca po tom, čo sa dozvie, že sa Dr. Larch otrávil éterom (od tejto látky bol závislý) a že teraz by mal začať pracovať ako nový riaditeľ (jeho doklady o vzdelaní Dr. Larch predtým šikovne sfalšoval). Na konci filmu sa Homer dozvie, že Larch sfalšoval jeho lekárske záznamy, aby nemusel odísť bojovať do vojny a neskôr, že vyrobil aj falošné diplomy pre Homera s cieľom presvedčiť správnu radu, aby Homera menovali ako ďalšieho riaditeľa. Na záver filmu Homer plní náhradnú rodičovskú úlohu pre deti zo sirotinca rovnako, ako to pred ním robil „adoptívny otec“ Dr. Larch.
Amedeo Modigliani

Amedeo Clemente Modigliani (* 12. júl 1884, Livorno, Taliansko – † 24. január 1920, Paríž, Francúzsko) bol taliansky maliar a sochár židovského pôvodu. Bol príslušníkom "Parížskej školy".
Modigliani mal osobitý umelecký rukopis, čiastočne bol ovplyvnený africkým sochárstvom, Cézannom a kubizmom.
Bol drogovo závislý, alkoholik, zomrel na tuberkulózu pľúc vo veku 35 rokov. V deň jeho pohrebu, 26. januára spáchala jeho snúbenica Jeanne Hébuternová samovraždu. Mali spolu jedno dieťa, dcéru Jeanne Modigliani (1918-1984).
Zväz komunistov Slovenska

Zväz komunistov Slovenska (skratka ZKS) bola marxistická komunistická politická strana, ktorá pôsobila na Slovensku krátke obdobie v rokoch 1991–1992.
Vznik ZKS bol reakciou skupiny ortodoxných komunistov na transformáciu pôvodnej Komunistickej strany Slovenska na nemarxistickú ľavicovú stranu, ktorá prebiehala po nežnej revolúcii. Táto transformácia sa začala v októbri 1990, keď bola na zjazde KSS schválená zmenu názvu strany na Komunistická strana Slovenska - Strana demokratickej ľavice a dovŕšená 26. januára 1991, keď ústredný výbor schválil vypustenie prvej časti názvu a KSS tým bola definitívne premenovaná na Stranu demokratickej ľavice.
Časť komunistov, ktorá s týmto vývojom v strane nesúhlasila, založila stranu ZKS, ktorá bola 19. marca 1991 zaregistrovaná na ministerstve vnútra. Ustanovujúci zjazd strany sa uskutočnil 18. januára 1992 v Bratislave, na ktorom bol za predsedu strany zvolený Juraj Janošovský.
Ďalšia časť komunistov nespokojných s vývojom situácie v KSS vytvorila približne v rovnakom čase stranu Komunistická strana Slovenska – 91 (KSS '91).
29. augusta 1992 sa v Banskej Bystrici uskutočnil zjednocujúci zjazd, na ktorom sa KSS '91 a ZKS zlúčili a vytvorili stranu s pôvodným názvom Komunistická strana Slovenska. Za predsedu KSS bol zvolený Vladimír Ďaďo.
Babylonská astronómia

Babylončania boli skvelými astronómami. Ich poznatky prevzali všetky národy, ktoré sa zaujímali o prírodné vedy, z ich blízkeho ale aj vzdialenejšieho okolia. Väčšina babylonských astronomických textov bola napísaná v rokoch 650-50 pred Kr. Boli vryté do hlinených tabuliek a nazývajú sa astronomické diáre (alebo záznamy). Takýto typický záznam začína údajom o dĺžke predchádzajúceho mesiaca dlhého 29 alebo 30 dní, potom sa spomína čas medzi západom Slnka a západom Mesiaca v prvý deň po nove, ďalej čas medzi západom Mesiaca a východom Slnka, a medzi východom Mesiaca a západom Slnka, keď je spln. Zaznamenaný je aj interval medzi východom posledného viditeľného kosáčika a východom Slnka na konci mesiaca. Babylončania rovnako zaznamenávali významné body v obehoch planét, ich polohu (aj polohu Mesiaca) vzhľadom ku hviezdam, zatmenia Slnka a Mesiaca (prvý záznam o zatmení Mesiaca pochádza z 19. marca 721 pred Kr.), východy a západy Síria, dátumy slnovratov a rovnodenností, záznamy o počasí (ako napr. dúhy, povodne, atď.), rôzne významné udalosti (požiare, lúpeže, výboje), dokonca zaznamenávali aj hladinu rieky v Babylone. Pri orientovaní sa na oblohe používali 34 hviezd.
Na presné pozorovania používali niektoré astronomické prístroje ako napr. gnómon (tyč, ktorá vrhá tieň), vodné hodiny a astroláb, ktorý však vyzeral inak ako stredoveký. Napriek tomu je o ich prístrojoch málo známeho. 
Babylončania prevzali kalendár od Sumerov. No v neskoršej dobe asi okolo roku 1000 pred Kr. vkladali mesiace podľa 8-ročného cyklu, vtedy vkladali 3 priestupné mesiace. Metonický cyklus sa v babylonskom kalendári (19 rokov a 7 mesiacov navyše, čiže 235 mesiacov) sa používal za vlády Chaldejských kráľov v 612-539 pred Kr. Bol zosynchronizovaný s heliakálnym východom Síria. Tiež sa stávalo, že kráľ vyhlásil kedy sa môžu vkladať mesiace. Babylonský nový rok nezačínal v zime, ale na deň jarnej alebo jesennej rovnodennosti. Volal sa Akitu. Záznamy zo starobabylonského obdobia hovoria, že najskôr sa začínal na jeseň, a až neskôr sa začínal na jar.
V starovekom Babylone hrali bohovia veľkú úlohu. Babylončania verili, že bohovia dokážu meniť deň na noc, zimu na jar, dokážu rozvodniť rieku, dokážu hýbať časom a priestorom, teda celým svetom. V staroveku sa často spájali s planétami a nielen s nimi. Slnko nazývali bohom Šamašom. Ľuďom dal zákon, ktorý spísal a zaviedol Chammurapi do bežného používania. Jupiter bol bohom Mardukom, kráľom bohov. Bohyni plodnosti a lásky Ištar bola priradená planéta Venuša. Merkúr sa nazýval Nebo a vďaka svojej rýchlosti pri obehu okolo Slnka bol považovaný za posla bohov. Mars bol vďaka svojej červenej farbe spájaný s krvou a vojnou. Babylončania ho volali Nergal. A planétu Saturn, boha roľníctva nazývali Ninib. Mesiac sa volal Sin a Zem bola bohyňou Aruru. Babylončania zaviedli aj zvieratníkový systém 12 súhvezdí, cez ktoré prechádza Slnko a pomenovali niekoľko hviezd, ktorých mená sa zachovali dodnes (Nunki - Sigma Sgr, Sargas - Theta Sco).