Anatolij Kralickij

Anatolij Kralickij (vlastným menom Alexander Fedorovič Kralickij; * 12. február 1835, Vyšné Čabiny, Rakúske cisárstvo, dnes Slovensko† 11. február 1894, Mukačevo, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina) bol mních rádu svätého Bazila Veľkého, cirkevný činiteľ, pedagóg, spisovateľ, prozaik, etnograf, historik, literárny vedec, folklorista, novinár, fotograf a významná osobnosť národného obrodenia Rusínov.
Anatolij Kralickij sa v roku 1858 stal mníchom – pôsobil v monastieroch v Máriapócsi a v Mukačeve. Jeho činnosť však bola rôznorodá. V 60. rokoch 19. storočia začal pôsobiť ako spisovateľ – popri Alexandrovi Duchnovičovi a Alexandrovi Pavlovičovi sa stal najvýznamnejším spisovateľom karpatskorusínskej a zakarpatskoukrajinskej literatúry druhej polovice 19. storočia. V rámci umeleckej literatúry sa venoval písaniu poviedok, románových noviel, povestí, rozprávok a legiend. Jeho literárna činnosť sa zaraďuje do obdobia neskorého romantizmu. Patril medzi zástancov idey slovanskej vzájomnosti. Prispieval do viacerých periodík, kde uverejňoval svoje diela a štúdie. Za najvýznamnejšie dielo sa považuje poviedka "Kňaz Laborec" (po slovensky "Knieža Laborec") z roku 1863. Ako historik a etnograf napísal viaceré články o histórii monastierov, o živote významných kultúrnych činiteľov v karpatskej oblasti. Zároveň bol aj jedným z prvých fotografov v regióne.
Životopis.
Anatolij Kralickij sa narodil 12. februára 1835 v obci Vyšné Čabiny ako tretie z deviatich detí (3 synovia a 6 dcér) v rodine miestneho gréckokatolíckeho diakona a učiteľa Fedora Kralického a Anny Končovej (Anny Koncsovej). Pokrstený bol 13. februára 1835 v miestnom gréckokatolíckom chráme kňazom Michalom Jakovičom. Jeho otec Fedor sa narodil v Haliči (pri meste Stryj) a keď bol mladý, prišiel do monastierskej školy v Krásnom Brode, aby sa vyučil za kantora a učiteľa. Mama pochádzala z obce Svetlice. Anatolij Kralickij mal dve staršie sestry – Júliu a Teréziu, mladšími súrodencami boli Anton, Mária, Michal, Zuzana, Štefan a Anna. Základné vzdelanie najskôr získal od svojho otca v rodine a potom v škole v susednej obci Krásny Brod.
Anatolij Kralickij sa koncom 40. rokov stretol s Alexandrom Duchnovičom, ktorý navštevoval Monastier Zostúpenia Svätého Ducha v Krásnom Brode. Obdobie života Anatolija Kralického do roku 1858 nie je pre vedcov jednoznačné. Vznikajú názory, že bol samouk alebo sa učil na Haliči, v Prešove, v Užhorodskom duchovnom seminári (1852 – 56), v Užhorodskom biskupskom seminári či študoval filozofiu na Košickom gymnáziu, alebo bol určitý čas novicom do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve. Podľa ďalšieho názoru sa v roku 1850 ako 15-ročný dostal do Monastiera Zostúpenia Svätého Ducha. V roku 1854 sa dostal ako kandidát do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve na odporúčanie od Alexandra Duchnoviča, ktorý si všimol jeho nadanie k dejinám a k literatúre. Medzi rokmi 185658 študoval v Monastieri Zostúpenia Svätého Ducha. V roku 1856 podľa Heleny Rudlovčákovej taktiež dostal ponuku stať sa učiteľom v (dnes už ukrajinskej) obci Imstyčovo. Rozhodol sa však ostať vo Vyšných Čabináchvyžiadal si miesto miestneho učiteľa, aby pomáhal otcovi. Počas štúdií sa začal venovať umeleckej tvorbe a štúdiu regionálnej histórie, etnografie a ľudovej tvorby.
25. marca 1858 ho v Prešove prešovský biskup Jozef Gaganec vysvätil za mnícha a prijal rehoľné meno – Anatolij. Obrad zorganizoval Alexander Duchnovič vtedy pôsobiaci na pozícii tajomníka biskupa. Za necelý polrok bol prijatý do Monastiera sv. Michala v Máriapócsi ako profesor cirkevnej histórie a kánonického práva v rehoľnej škole. Zároveň získal právo viesť bohoslužbu. Tam sa naučil nemčinu, čo mu pomohlo pri štúdiu nemeckej literatúry. Práve počas obdobia stráveného v Máriapócsi sa Anatolij Kralickij začal venovať romantickej tvorbe – vtedy napísal takmer všetky svoje poviedky a románové novely s národno-patriotickým smerovaním (príkladom sú diela "Pastyr u polonynach", "Bratovbyvcja, Fedir Petrjuk" či "Kňaz Laborec"...).
V 60. rokoch 19. storočia bol Anatolij Kralickij aktívny v občianskej, v kultúrnej a v osvetovej činnosti – venoval sa písaniu diel, prekladom či recenziám. V roku 1860 v novinách "Zorja halyckaja" (po slovensky "Úsvit haličský") ako svoje prvé dielo publikoval romantickú poviedku "Pastyr u polonynach" (po slovensky "Pastier na holiach"). O 3 roky neskôr napísal svoje najznámejšie dielpoviedku "Kňaz Laborec" (po slovensky "Knieža Laborec")dielo o legendárnom kniežati Laborcovi ranofeudálneho štátu slovanského kmeňového zväzu Bielych Chorvátov. Ideou diela je názor Anatolija Kralického, že boj za slobodu národa bol v tejto dobe nevyhnutný. V roku 1863 prestúpil do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve, ktorý bol od svojho vzniku hlavným strediskom náboženského, národného i kultúrneho života v Podkarpatskej oblasti. Začal v ňom pôsobiť ako učiteľ novicov, neskôr sa stal tajomníkom igumena. Od roku 1869 do smrti bol igumenom v Monastieri svätého Mikuláša v Mukačeve. Voľby, na ktorých výbor Rádu sv. Bazila Veľkého zvolil Anatolija Kralického za igumena, sa uskutočnili v roku 1869 v Monastieri Zostúpenia Svätého Ducha v Krásnom Brode. V roku 1875 sa stretol s Mychajlom Petrovyčom Drahomanovom, keď Drahomanov navštívil Monastier svätého Mikuláša v Mukačeve počas svojej návštevy Podkarpatskej Rusi. Následne obaja začali spolupracovať. Anatolij Kralickij bol podľa Mychajla Petrovyča Drahomanova názorovo orientovaný na Moskvu tzv. ľudovým spôsobom. Rád sv. Bazila Veľkého ho v roku 1885 navrhol ako kandidáta na pozíciu prvého predstaveného všetkých monastierov (protoigumena) Gréckokatolíckej cirkvi v Rakúsko-Uhorsku. Kandidatúru však neprijal, aby nedal uhorskej vláde dôvod na prenasledovanie členov rádu kvôli svojej názorovej orientácii na ideu slovanskej vzájomnosti a Rusko. Kvôli týmto názorom sa Anatolij Kralickij stal nepohodlným pre vládu. Vláda ho verejne obvinila z kolaborácie s redakciou novín "Slovo", ktorých vydávanie bolo na území Rakúsko-Uhorska zakázané, a z nelojálnosti k uhorským zákonom. Spolu s ďalšími redaktormi bol obvinený zo spolupráce s haličskými proruskými (v Rakúsko-Uhorsku zakázanými) novinami. V roku 1888 výbor Rádu sv. Bazila Veľkého predĺžil jeho pôsobenie ako igumena Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve. Koncom 80. rokov sa Anatolij Kralickij venoval hlavne písaniu umeleckej literatúry.
Anatolij Kralickij bol aj jeden z prvých amatérskych fotografov v Podkarpatskej oblasti. Vo februári 1866 ho Jakiv Fedorovič Holovackyj požiadal, aby urobil niekoľko fotografií ľudí v kroji. Tieto snímky umiestnil do práce "Narodnyje pesni Galickoj j Ugorskoj Rusi" (po slovensky "Ľudové piesne Haličskej a Uhorskej Rusi"). Anatolij Kralickij v júni 1866 poslal Michailovi Fiodorovičovi Rajevskému fotografiu mužaRusína z oblasti pohoria Munții Maramureșului. V roku 1869 sa zúčastnil osadenia nového kríža na chrám v obci Lypča. Pri tejto príležitosti sfotografoval miestneho majstra a samouka Vasyľa Melcera oblečeného v huculskom kroji a napísal báseň "Pamjatnoje" (po slovensky "Pamätné"). Anonymný autor (pravdepodobne ním bol práve Anatolij Kralickij) v článku o vybudovaní chrámu v obci Lypča vysoko ohodnotil práve Vasyľa Melcera. František Rut Tichý tvrdil, že táto fotografia bola objavená v roku 1924 počas opravy zvonice chrámu pri Monastieri svätého Mikuláša v Mukačeve. Žiadna fotografia od Anatolija Kralického sa však nezachovala.
Anatolij Kralickij v spolupráci s Viktorom Kimakom po smrti Alexandra Duchnoviča v roku 1865 určitý čas vydával národné (ľudové) kalendáre – tzv. "Mesjaceslovy", ktoré Duchnovič vydával od začiatku 50. rokov 19. storočia. Kalendáre mali nábožensko-moralizátorsky charakter, ale obsahovali tiež úryvky z umeleckej literatúry (diela napríklad Alexandra Duchnoviča, Alexandra Pavloviča, Anatolija Kralického či Alexandra Mytraka) či rady pre hospodárov.
Anatolij Kralickij sa v októbri 1866 zapojil do činnosti kultúrno-osvietenského spolku – "Spoločnosť sv. Vasilija Veľkého" (iný názov: "Spoločnosť sv. Vasyľa Velykoho"; slovenský názov: "Spoločnosť svätého Vasilija Veľkého" alebo "Spoločnosť svätého Bazila Veľkého"; rusínsky názov: "Spoločnosť sv. Vasyľa Velykoho"; ukrajinský názov: "Tovarystvo sv. Vasyľa Velykoho"), kde pôsobil na funkcii sekretára. V rámci činnosti spolku bol redaktorom novín "Slovo" (po slovensky "Slovo") a neskôr novín "Svit" (po slovensky "Svet") v rokoch 186771. Bol tiež členom literárnej spoločnosti v Ľvove – "Halycko-Ruska matycja" (po slovensky "Haličsko-Ruská matica"). Po tom, čo prestali vyhádzať periodiká "Sova" (po slovensky "Sova"), "Svit" (po slovensky "Svet") a neskôr aj "Novyj svit" (po slovenský "Nový svet"), sa v roku 1873 Anatolij Kralickij s Ivanom Siľvajom pokúšal o založenie vlastných literárno-občianskych novín, kde sa mal stať hlavným redaktorom. Myšlienku sa však nepodarilo zrealizovať, keďže v Užhorode zanedlho mali začať vychádzať noviny "Karpat", čo sa Anatolij Kralickij dozvedel od Mykolu Homičkova, a tak myšlienka prestala byť aktuálnou. Anatolij Kralickij sa v roku 1880 v Mukačeve usiloval založiť literárno-spoločenské noviny s názvom "Slovesnosť" (po slovensky "Slovesnosť"). Malo ísť o umiernené a apolitické periodikum. Nápad bol však znovu neúspešný, keďže sa nenašlo dostatok predplatiteľov. V tom čase bol najproduktívnejším prispievateľom do miestnych periodík spomedzi prozaikov (uverejnil napríklad diela: "Prometej", "Pijavycja", "Siľskyj učyteľ"...). Medzi rokmi 1862 a 1872 napísal mnohé články o histórii monastierov Rádu svätého Bazila Veľkého v Mukačevskej eparchii. Počas obdobia pôsobenia v Mukačeve napísal viacero biografií významných osobností Gréckokatolíckej cirkvi (Ján Jozef de Camillis, Vasiľ Popovič, Juraj Joanik Bazilovič...). V roku 1874 objavil a publikoval úryvok z Mukačevskej kroniky z 15. storočia (nebola dosiaľ nájdená). Na konci života uverejňoval diela hlavne v periodiku "Beseda" (po slovensky "Beseda").
Od 23. apríla do 19. júna 1867 sa uskutočnila Vseruská etnografická výstava v Moskve. Do prípravného výboru bol v roku 1866 pozvaný aj Anatolij Kralickij – list mu poslal Vasilij Andrejevič Daškov ako hlavný mecenáš výstavy, kde ho prosil, aby im na výstavu poslal exponáty z jeho regiónu. Z neznámej príčiny však účasť odmietol. Podľa názoru Heleny Rudlovčákovej práve počas príprav výstavy sa Anatolij Kralickij zoznámil s Jakovom Fedorovičom Holovackým.
Anatolij Kralickij ovládal mnoho jazykovruštinu, ukrajinčinu, slovenčinu, češtinu, maďarčinu, nemčinu, francúzštinu, gréčtinu, latinčinu, karpatorusínsky.
Anatolij Kralickij po Rakúsko-Uhorskom vyrovnaní sa venoval prekladom diel slovenských autorov (Pavol Jozef Šafárik, Svetozár Hurban-Vajanský, Ondrej Serebíni, Anton Bielek...). V roku 1892 v novinách "Lystok" (po slovensky "Lístok") publikoval historický prehľad slovenskej literatúry.
Anatolij Kralickij zomrel 11. februára 1894 v Mukačevskom monastieri a pochovali ho do krypty na cintoríne tohto monastiera. Nekrológ, v ktorom bol vyzdvihnutý prínos Anatolija Kralického, napísal Eugenij Fencik. Eugenij Fencik bol taktiež autorom prvej biografie Anatolija Kralického z roku 1893.
Tvorba.
Anatolij Kralickij je autorom okolo 400 vedeckých, publicistických a literárnych titulov. Svoje diela publikoval aj pod rôznymi pseudonymami (Askoľd, Ivan Noď, Foma Fomyč, Laborčan...) a kryptonymami (A. K., A. Kr., An. Kr...). Napísal veľa poviedok, románových noviel, povestí, noviel, čŕt, prekladov, publicistických článkov, etnografických a vlastivedných štúdií"Sivero-vostočnaja Uhorščyna" (po slovensky "Severovýchodné Uhorsko"), "Topografičesko-geografičeskoje opisanije" (po slovensky "Topograficko-geografický opis"), "Rusiny Laborskije v Uhorščine" (po slovensky "Rusíni Laboreckí v Uhorsku"), "Svadebnyji obrjady u Laborskych Rusinov" (po slovensky "Svadobné obrady u Laboreckých Rusínov"), "Narodnyji pesni iz okolicy Mističevskoj v Ugriji" (po slovensky "Národné piesne z okolia Mystyči v Uhorsku"), "Narodnaja etnografija" (po slovensky "Národná etnografia")", Etnografičeskije mysli iz byta Ugorskich Slovakov" (po slovensky "Etnografické poznámky zo života Uhorských Slovákov")"", "O sovremennom položenii russkich v Ugrii" (po slovensky "O súčasnom postavení Rusov v Uhorsku"). Jeho diela neboli za jeho života vydané knižne.
Práce a diela Anatolija Kralického boli publikované v rozličných publikáciách v Moskve, v Petrohrade, v Budapešti, vo Viedni, v Kyjeve, v Ľvove a v Užhorode. V rokoch 185659 písal do prvých novín na Podkarpatskej Rusi – "Cerkovnaja gazeta" (po slovensky "Cirkevné noviny"). Prispieval taktiež do užhorodských novín"Svit" (po slovensky "Svet"), "Lystok" (po slovensky "Lístok") a haličských novín a časopisov"Slovo" (po slovensky "Slovo"), "Žyťťa i slovo" (po slovensky "Život a Slovo"), "Sokol" (po slovensky "Sokol"), "Sova" (po slovensky "Sova"), "Zorja halyckaja" (po slovensky "Úsvit haličský"), "Halyčanyn" (po slovensky "Haličan"), "Novyj prolom" (po slovensky "Nový prelom"), "Novyj halyčanyn" (po slovensky "Nový Haličan"), "Vestnyk" (po slovensky "Vestník"), "Beseda" (po slovensky "Beseda"), "Naukovyj sbornik" (po slovensky "Náučný zborník"), "Otečestvennyj sbornik" (po slovensky "Vlastenecký zborník"), "Karpat". Vyjadroval svoje kriticko-realistické názory, pre ktoré sa stal nepohodlným pre uhorskú vládupoukazoval na veľký útlak rusínskeho a ukrajinského obyvateľstva v Rakúsko-Uhorsku.
Prispel tiež k vytvoreniu zbierky informácií o slovanských národoch"Slavjanskij sbornik" (po slovensky "Slovanský zborník"), ktorý bol vydaný v Petrohrade. V svojej tvorbe sa venoval aj histórii podkarpatských monastierov. Kralickij v roku 1874 publikoval článok "Pivnično-Schidna Uhorščyna" (po slovensky "Severovýchodné Uhorsko"), kde uviedol topograficko-geografický opis vtedajších 4 zakarpatských komitátov s charakteristikou miest, obcí, národnostnej štruktúry a postavenia tunajšieho obyvateľstva.
Vytvoril sériu článkov "Naukovyj sbornik halycko-ruskoj maticy" (r. 1866, I.IV.) (po slovensky "Vedecký zborník Haličsko-rusínskej matice"), v ktorých vo forme reportáží napísal sériu biografií významných predstaviteľov rusínskej kultúryAlexandra Duchnoviča, Arsenija Kocaka, Vasiľa Popoviča, Michala Baluďanského a ďalších. V rámci publicistickej činnosti uverejnil články aj o niektorých osobnostiach slovenskej kultúryŠtefanovi Moyzesovi, Jánovi Kollárovi, Pavlovi Jozefovi Šafárikovi, Jankovi Kráľovi, Jozefovi Hložníkovi a Františkovi Víťazoslavovi Sasinkovi.
Je autorom mnohých poviedok a rozprávaní zo života rodného kraja, podkarpatských Lemkov (Rusínov). Tie sa neskôr stali podkladmi pre diela Alexandra Duchnoviča, Arsenija Kocaka či Vasiľa Popoviča.
Filozofia a názory Anatolija Kralického boli výrazne ovplyvnené antickými filozofmi starovekého Grécka a Ríma ako aj ideou slovanskej vzájomnosti. V svojej tvorbe a národno-uvedomovacom procese nasledoval svojich veľkých predchodcovAndreja Bačinského, Juraja Joanika Baziloviča, Vasiľa Dovhoviča, Michala Lučkaja, Alexandra Duchnoviča, Alexandra Pavloviča, keď bránil kultúru svojho národa v období silnej maďarizácie. Považoval sa za stúpenca a pokračovateľa buditeľskej činnosti Alexandra Duchnoviča. Záchranu proti maďarizácii Rusínov videl rovnako ako Alexander Duchnovič v šírení idey slovanstva a slovanskej vzájomnosti. Zastával názor, že Rusko je záchrancom slovanských národov a veril v ich lepšiu budúcnosť.
V spolupráci s Cirillom Szabóom vytvoril knižnú sériu "Narodnoje čtenije" (po slovensky "Národné čítanie") a vydali ju v roku 1869. Ich cieľom bolo šíriť osvetu národa.
Zostavil veľkú knižnicu vďaka dávnym archívom. Jeho knižnica obsahovala diela významných ukrajinských, ruských, slovenských, poľských, srbských, nemeckých a maďarských spisovateľov (Hryhorij Savyč Skovoroda, Ivan Petrovyč Kotľarevskyj, Taras Hryhorovyč Ševčenko, Marko Vovčok, Oleksa Petrovyč Storoženko, Michal Lučkaj, Alexander Sergejevič Puškin, Vasilij Andrejevič Žukovskij, Nikolaj Vasilievič Gogoľ, Pavol Jozef Šafárik, Ján Kollár, Adam Mickiewicz...). Mnoho kníh mu daroval ukrajinský vedec Mychajlo Petrovyč Drahomanov, ktorý mu posielal etnografické a folklórne materiály a zbierky. Medzi nimi boli "Maloruski narodni pisni" (po slovensky "Maloruské národné piesne") a "Maloruski narodni perekazy" (po slovensky "Maloruské národné povesti"). Diskutovali spolu aj o problémoch národnostných menšín v Rakúsko-Uhorsku a v Ruskej ríši. Ďalej to boli knihy "Zapiski ochotnika" (Ivan Sergejevič Turgenev), "Rasskazy" (Fiodor Michajlovič Rešetnikov), "Kobzar" (Taras Hryhorovyč Ševčenko), "Povisti" (Marko Vovčok)... Mychajlo Drahomanov vyzval Rusínov a Ukrajincov žijúcich v Rakúsko-Uhorsku, aby mu posielali piesne či rozprávky, na základe ktorých charakterizoval spôsob život a ľudovú tvorbu miestneho obyvateľstva v prácach "Istoričeskije pesni malorusskogo naroda" (po slovensky "Historické piesne maloruského národa") a "Malorusskije predanija i rasskazy" (po slovensky "Maloruské povesti a rozprávky"). Na výzvu sa mu ako prvý prihlásil práve Anatolij Kralickij. Anatolij Kralickij si dopisoval s Jakovom Fedorovičom Holovackým, ktorý využil jeho materiály o folklóre a vo svojej štvordielnej práci "Narodnyje pesni Galickoj j Ugorskoj Rusi" (po slovensky "Ľudové piesne Haličskej a Uhorskej Rusi"), Osypom Andrijovyčom Mončalovským a Ivanom Jakovyčom Frankom. Ivan Jakovyč Franko publikoval niektoré Kralického zápisy v časopise "Žyťťa i slovo" (po slovensky "Život a slovo"). Kralickij udržiaval vzťahy s mnohými osobnosťami vedy a kultúry, napríklad s Antonom Semionovičom Budilovičom, s Bohdanom Andrijovyčom Didyckým, s Andrejom Petrovičom Deškom, s Mychajlom Petrovyč Drahomanov, s Izmailom Ivanovičom Sreznevským...
Anatolij Kralickij prekladal z nemčiny, zo slovenčiny, z češtiny, z ruštiny, z maďarčiny a z francúzštiny. Osobitnou časťou prekladateľskej činnosti Anatolija Kralického sú preklady diel nemeckého spisovateľa Jeremiasa Gotthelfa a švajčiarsko-nemeckého spisovateľa Johanna Heinricha Daniela Zschokkeho, ktorí pôsobili v období osvietenstva. Anatolij Kralickij sa snažil preklady prispôsobiť prostrediu Užhorodskej Rusi (napríklad postavy v jeho dielach slávia Vianoce podľa Juliánskeho kalendára). Zo slovenskej literatúry prekladal diela Jána Hollého (báseň "Hlas matky Tatry"), Pavla Jozefa Šafárika, Svetozára Hurbana-Vajanského, Ondreja Seberíniho (dielo "Marína Hrúzová") a Antona Bieleka, ktoré uverejňoval v novinách "Lystok" (po slovensky "Lístok"). Udržiaval kontakt aj s niektorými predstaviteľmi slovenskej kultúry (Janko Kráľ, Samuel Ormis...). V rámci publicistickej činnosti uverejnil články aj o Štefanovi Moyzesovi, Pavlovi Jozefovi Šafárikovi, Jozefovi Hložníkovi a Františkovi Víťazoslavovi Sasinkovi.
Svoju literárnu tvorbu začal v 60. rokoch 19. storočia. Patril k slovanofilom a usiloval sa o presadenie myšlienky slovanskej vzájomnosti, ktorá ovplyvňovala spoločensko-politický život inteligencie v tom čase. Zastával názor, že cárske Rusko predstavuje akéhosi záchrancu slovanských národov a podporuje ich mierumilovnosť. Nesúhlasil s tvrdením, že v tej dobe Rusko zaostávalo za západnou Európou v oblastiach umenia, literatúry a náuky. Pôsobil v období romantizmu a realizmu. Bol hlavným predstaviteľom karpatorusínskeho romantizmu. V jeho romantických dielach sa postavy nepodrobia osudu, snažia sa0 pomáhať druhým bez viery v nadprirodzené sily, čo bolo dôkazom viery Anatolija Kralického v silu národa a v lepšie vlastnosti človeka. Presadzoval úprimnosť a lásku, nie odlúčenosť i samostatnosť ako iní romantici.
Anatolij Kralickij pod vplyvom realizmu napísal viacero sociálno-spoločenských poviedok. Poukazoval v nich na rôzne problémy a ťažkú sociálno-ekonomickú situáciu na území dnešného východného Slovenska a Podkarpatskej Rusi. Venoval sa problematikám sociálnej, národnej a kultúrnej obrody, sociálnej nespravodlivosti, biedy ľudu a emigrácie. V dielach sa venoval aj alkoholizmuveľkému problému tunajšieho obyvateľstva, čo zneužívali hospodári, obchodníci a krčmári. Druhou príčinou chudoby na vidieku v tejto oblasti podľa Anatolija Kralického bola exekúcia. Prvý zoznam diel Anatolija Kralického uverejnil v roku 1930 ruský historik Fiodor Fiodorovič Aristov pod názvom "Chronologičeskij perečeň napečateľnych sočinenij A. F. Kralickogo. 18501893 gg" (po slovensky "Chronologický zoznam vydaných diel A. F. Kralického. Roky 18501893").
Literárnu tvorbu Anatolija Kralického hodnotili napríklad Ivan Jakovyč Franko, Jevgenij Sabov, Volodymyr Ivanovyč Birčak, Dmytro Mykolajovyč Verhun, Ivan Serhijovyč Kolomijec, Vasyľ Lazarevyč Mykytas...
Život a tvorba Anatolija Kralického sa stala predmetom štúdia napríklad pre Františka Ruta Tichého, Fiodora Fiodoroviča Aristova, Vasyľa Lazarovyča Mykytasa, Jolanu Holendovú, Helenu Rudlovčákovú, Eugena Perfeckého, Valerija Paďaka, Michala Pavliča...
Etnografia.
Anatolij Kralickij sa tiež zaoberal etnografiou a folklórom. Zoznamoval sa často s obyčajnými dedinčanmi a pri stretnutiach si zapisoval piesne, múdrosti, vedomosti o národných obradoch, hádanky, príslovia, porekadlá, rozprávky, koledy... Napísal viaceré etnografické články aj o rôznych slovanských národocho Srboch, o Bulharoch, o Rusoch, o Ukrajincoch... Riešil v nich tiež sociálno-ekonomické, politické, kultúrne či historické otázky.
Anatolij Kralickij v roku 1863 strávil dva týždne na východnom Slovensku, kde ho zaujali tunajšie svadobné zvyky, o ktorých napísal v článku "Svadebnyji zvyčaji u šaryšskych Slovakov" (po slovensky "Svadobné zvyky šarišských Slovákov"). Článok uverejnil v časopise "Halyčanyn" (po slovensky "Haličan") "v" roku 1868. Článok druhýkrát vydal v roku 1871.
Materiálmi pre jeho etnografickú činnosť sa stali vtedajšie vydania Andreja Deška, Mychajla Andrijovyča Vrabeľa, Vuka Stafanovića Karadžića, Jána Kollára...