burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Veľký potok (prítok Lúčnej)

Veľký potok je potok v hornom Turci, v juhozápadnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to pravostranný prítok Lúčnej, meria 4,5 km a je tokom V. rádu. 
Prameň.
Preteká pohorím Žiar, pramení v podcelku Horeňovo, na juhovýchodnom svahu Nemcova (831,7 m n. m.) v nadmorskej výške približne 750 m n. m. 
Opis toku.
Tečie prevažne severovýchodným smerom cez Veľkú dolinu, zľava priberá krátky prítok z východného svahu Nemcova, sprava krátky prítok zo severozápadného svahu Vysokého vrchu (829,3 m n. m.) a opäť zľava ďalší krátky prítok zo severovýchodného svahu Nemcova. Ďalej priberá sprava Zadnú Kamennú (0,6 km), následne z tej istej strany aj Prednú Kamennú (0,7 km) a na severozápadnom úpätí vrchu Požežská hlava (673,2 m n. m.), južne od obce Dubové, ústi v nadmorskej výške 527,8 m n. m. do Lúčnej.
Amerigo Vespucci

Amerigo Vespucci (* 9. marec 1451 alebo 1454, Florencia – † 22. február 1512, Sevilla) bol taliansky obchodník, cestovateľ a kartograf.
Narodil sa do bohatej florentskej rodiny. V rokoch 14991502 podnikol dve plavby pri ktorých preskúmal východné pobrežie Južnej Ameriky. Pri druhej plavbe zistil, že Južná Amerika siaha oveľa ďalej, než bolo Európanom dovtedy známe. Toto zistenie ho doviedlo k odvážnemu tvrdeniu, že táto zem je súčasťou kontinentu. Mnoho moreplavcov a bádateľov si myslelo, že cez Atlantický oceán doplávajú do Ázie. V roku 1499 Vespucci preskúmal severovýchodnú časť Južnej Ameriky, druhú cestu vykonal roku 1501 a zistil, že objavil nový kontinent.
Nemecký kartograf Martin Waldseemüller pomenoval na počesť Ameriga Vespucciho nový svetadiel Amerika.
Ain (rozlišovacia stránka)

Ain môže byť:
Jasenovský potok (prítok Jasenice)

Jasenovský potok je potok v hornom Turci, v západnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Jasenice, meria a je tokom V. rádu. 
Pramení v pohorí Žiar, v podcelku Vyšehrad, juhovýchodne od Vyšehradského sedla () v nadmorskej výške približne Od prameňa tečie východojuhovýchodným smerom súbežne s cestou II/519 na ľavom brehu, preteká intravilánom obce Jasenovo, kde podteká cestu č. 519. V obci sprava priberá potok zvaný Z Kapustných záhrad (), stáča sa severovýchodným smerom a zľava ďalej priberá potok Lúčny (). Na okraji obce ešte priberá ľavostranný Rybník () a oblúkom sa stáča na juhovýchod, pričom vteká do Turčianskej kotliny, do podcelku Diviacka pahorkatina. Na ľavom brehu sa oddeľuje umelo upravené koryto (cca ), po jeho opätovnom spojení s hlavným tokom druhýkrát podteká cestu II. triedy č. 519 a na krátkom úseku tečie východným smerom. Severozápadne od obce Budiš ústi v nadmorskej výške cca do Jasenice.
Rudniansky potok (prítok Jasenice)

Rudniansky potok je potok v hornom Turci, v západnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Jasenice, meria 4 km a je tokom V. rádu. 
Pramení v pohorí Žiar, v podcelku Vyšehrad, na juhojuhozápadnom svahu Vlčej (752,6 m n. m.) v lokalite Podskalie, v nadmorskej výške cca 580 m n. m. Na hornom toku tečie juhovýchodným smerom a následne vstupuje do Turčianskej kotliny, kde najprv preteká intravilánom obce Rudno. V obci sa ďalej stáča severojužným smerom a pod obcou potom pokračuje k ústiu viac juhojuhovýchodným smerom. Bez pribratia stálych prítokov ústi severozápadne od obce Budiš v nadmorskej výške približne 474 m n. m. do Jasenice.
Airy

Airy môže byť:
Kalník

Kalník je potok v dolnom Turci, na území okresu Martin. Je to ľavostranný prítok Sklabinského potoka, má dĺžku 5,3 km a je tokom V. rádu. Niekedy sa nazýva aj Jordán. 
Preteká Turčianskou kotlinou, pramení v podcelku Sklabinské podhorie, západne od kóty 706,5 m v lokalite Prielohy, východne od Horného Jasena, v nadmorskej výške približne 630 m n. m. Najprv tečie na západ okrajom Horného Jasena, zľava priberá Hradište, stáča sa a na krátkom úseku pokračuje na sever. Potom tečie cez Dolné Jaseno, kde sa na krátkych úsekoch tečie najprv na severozápad, potom na západ. Potom tečie na juhozápad, preteká podcelkom Mošovská pahorkatina, zľava priberá najprv Záružlie, tečie na krátkom úseku na západ a z tej istej strany potom priberá aj Lúčky. Odtiaľ tečie prechodne na sever, následne na západ a preteká obcou Horný Kalník. Za obcou priberá ľavostranný prítok z lokality Kobyla, stáča sa na sever, vytvára menší oblúk vypnutý na východ a pokračuje severozápadným smerom cez obec Dolný Kalník. V obci sa koryto potoka výraznejšie vlní. Napokon preteká ešte južným okrajom intravilánu obce Dražkovce, stáča sa na severoseverovýchod a severozápadne od stredu tejto obce ústi v nadmorskej výške cca 422 m n. m. do Sklabinského potoka.
Jelšovec (potok)

Jelšovec je potok v dolnom Turci, v južnej časti okresu Martin. Je to pravostranný prítok Karlovského potoka, meria 2,8 km a je tokom VI. rádu. 
Prameň.
Preteká Turčianskou kotlinou, pramení v podcelku Mošovská pahorkatina severoseverozápadne od obce Blatnica v nadmorskej výške približne 474 m n. m., v blízkosti cesty III. triedy z Karlovej do Blatnice.
Opis toku.
Od prameňa tečie sprvu severoseverozápadným smerom, potom viac severozápadným smerom v blízkosti Karlovej, podteká štátnu cestu č. 65, s ktorou tečie na krátkom úseku súbežne na sever. Napokon sa stáča severozápadným smerom a pri osade Stariny, západne od obce Ďanová sa v nadmorskej výške cca 449 m n. m. vlieva do Karlovského potoka.
Zápotočie

Zápotočie je potok v dolnom Turci, v južnej časti okresu Martin. Je to pravostranný prítok Blatnického potoka, meria 4 km a je tokom V. rádu. 
Preteká Turčianskou kotlinou, pramení v podcelku Mošovská pahorkatina na východoseverovýchodnom svahu Konúša (560,4 m n. m.), pri osade Sebeslavce, v nadmorskej výške cca 510 m n. m. Najprv tečie severoseverozápadným smerom, potom sprava priberá Studničky a esovito sa stáča. Západne od obce Folkušová ďalej priberá sprava najprv potok Folkušová, potom aj Zátoku. Následne sa oblúkom stáča na západ, z pravej strany priberá Žírovú, zľava krátky prítok zo severoseverozápadného svahu Borín (556,3 m n. m.) a opäť sprava krátky prítok z juhozápadného svahu Bukoviny (543,1 m n. m.). Následne preteká intravilánom obce Ďanová a priamo v obci ústi v nadmorskej výške približne 444,5 m n. m. do Blatnického potoka.
Mošovský potok

Mošovský potok (miestne nazývaný aj "Mošovka") je potok v hornom Turci, v severovýchodnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Čiernej vody, meria 6 km a je tokom VI. rádu. 
Prameň.
Preteká Turčianskou kotlinou, pramení na podhorí Veľkej Fatry, v Mošovskej pahorkatine, na západoseverozápadnom svahu Malinia (825,8 m n. m.) v nadmorskej výške cca 550 m n. m. 
Opis toku.
Tok pramení v poraste Hlboké, vedľa osamelej skupinky stromov uprostred lúky pri tzv. Doktorovej chate. Približne po 100 metroch priberá krátky (cca. 90m) pravostranný prítok s prameňom na hranici lesa. O ďalších 100 metrov, neďaleko orechovej aleje, sa k nemu pripája ďalší pravostranný prítok (s dĺžkou cca. 80 metrov). Po nasledujúcich 350 metroch Mošovský potok priberá tretí pravostranný prítok s dĺžkou takmer 800 metrov, ktorý tečie oblúkom od svojho prameňa uprostred lúky až do časti Krížková, kde sa vlieva. Mošovský potok potom tečie juhozápadným smerom, zľava priberá krátky prítok prameniaci severoseverozápadne od kóty 615,1 m a veľkým oblúkom prehnutým na juh sa stáča najprv na severozápad, potom na sever. Následne sa oblúkom stáča severozápadným smerom, sprava priberá Rybník, preteká rekreačným areálom Drienok a smerom na sever ďalej pokračuje intravilánom obce Mošovce, kde sa delí na dve ramená: hlavné rameno a tzv. Horný Potok, ktorý v minulosti slúžil na pohon mlynského kolesa. Za obcou sa stáča najprv severoseverozápadným smerom, podteká cestu I. triedy č. 65 a k ústiu pokračuje severozápadným smerom rovinatým územím dna Turčianskej kotliny. Do Čiernej vody sa vlieva juhovýchodne od obce Blažovce v nadmorskej výške 451,8 m n. m.
Jurij Petrovič Arťuchin

Jurij Petrovič Arťuchin (; * 22. júl 1930, Peršutino – † 4. august 1998, Hviezdne mestečko) bol sovietsky kozmonaut, účastník misie Sojuz 14.
Život.
Otca, ktorý slúžil u letectva a krátko po začatí vojny bol zostrelený, stratil v roku 1941. V deviatej triede sa rozhodol ísť v otcových šľapajach a začal navštevovať balašovské učilište pilotov. Zo zdravotných dôvodov mu nebolo umožnené lietať a tak prešiel na serpuchovské letecké technické učilište. Po dvoch rokoch výuky sa v roku 1950 v hodnosti podporučíka stal starším technikom letky. Po čase začal študovať na Vojenskej leteckej akadémii v Moskve. Po úspešnom absolvovaní získal titul inžiniera. V roku 1963 bol prijatý do oddielu kozmonautov a v roku 1974 absolvoval let kozmickou loďou Sojuz 14 na vedeckú stanicu Saľut 3 vo funkcii palubného inžiniera. Letel s kozmonautom Popovičom a spoločne na stanici pracovali 14 dní (Štartovali 3. júla 1974 a pristáli 19. júla 1974). Počas letu plnili národohospodársky a vedecký program. Neskôr absolvoval ďalšiu vysokú školu, v roku 1980 sa stal kandidátom vied a dostával ďalšie vyššie vojenské funkcie, do kozmu už neletel. V roku 1990 dosiahol hodnosť plukovníka. Bol ženatý, mal dve deti. V roku 1992 bol penzionovaný. Zomrel v dôsledku choroby vo svojich 68 rokoch.
Oleg Jurievič Aťkov

Oleg Jurievič Aťkov (; * 9. máj 1949, Chvorostianka) je bývalý sovietsky kozmonaut. V roku 1984 sa zúčastnil na kozmickom lete v kozmickej lodi Sojuz T-10 a na dlhodobom pobyte v kozmickej stanici Saľut 7.
Život.
Mladosť a výcvik.
Počas základnej školy ho zaujímala rádiotechnika, neskôr sa rozhodol stať sa lekárom a preto sa prihlásil na Krymskú lekársku fakultu v Simferopole. Štúdium na nej začal v roku 1967, ale neskôr sa s rodičmi odsťahoval (otec bol v armáde), v škole pokračoval v Kyjeve a dokončil ju v roku 1973 v Moskve (Moskovskij medicinskij inst. im. Sečenova). Ešte pred príchodom do tímu kozmonautov bol autorom piatich vynálezov a tridsiatich vedeckých prác. Stal sa sekretárom Všezväzovej vedeckej spoločnosti kardiológov. Bol lekárom vyšetrujúcim kozmonautov pred a po letoch vrátane česko-slovenského kozmonauta V. Remeka, zasadal vo výberovej komisii, podieľal sa na vývoji prístrojov pre kozmické experimenty. Za svoj echokardiograf bol vyznamenaný cenou Komsomolu. Pretože chcel vyšetrovať kozmonautov počas letu, prihlásil sa v roku 1977 do tímu a ako druhý lekár v histórii letov (po Jegorovi) do kozmu po 7 rokoch odletel. Stal sa tak 137 kozmonautom Zeme. 
Let do vesmíru.
Letel na palube Sojuzu T-10 vo februári 1984 spoločne s Leonidom Kizimom a Vladimirom Soloviovom. Po 24 hodinách od štartu z Bajkonuru sa pripojili k orbitálnej stanici Saľut 7. MUDr. Oleg Jurievič Aťkov CSc. tam zostal ako člen 3. základnej posádky plných 235 dní (plus deň letu), vyšetroval ako lekár mnohých kozmonautov z lodí, ktoré sa pri stanici vystriedali a zapojil sa aj do ďalších experimentov na stanici. Spoločne potom celá základná posádka odletela v Sojuze T-11 na Zemi.
Po letoch.
V roku 1985 sa vrátil do Moskvy k lekárskej výskumnej práci (Vesojuznyj kardiologičeskij naučnyj centr AMN SSSR). V roku 2005 bol na čele ruskej delegácie ako šéf zdravotníckeho odboru ruských železníc, ktorá navštívila kúpeľné Teplice v severných Čechách, aby tam posúdil možné uzavretie dohody o spolupráci pri liečení ruských pacientov.
Pavel Ivanovič Beľajev

Pavel Ivanovič Beľajev (; * 26. jún 1925, Čeliščevo – † 10. január 1970, Moskva) bol sovietsky vojenský pilot a kozmonaut. V roku 1965 bol veliteľom kozmickej lode Voschod 2, ktorá sedemnásťkrát obletela Zem.
Životopis.
Narodil sa na dedine v tajge a chcel byť preto lovcom alebo cestovateľom. Žil v početnej rodine so štyrmi sestrami a bratom, otec pracoval celé dni v nemocnici, matka denne v kolchoze. Vo voľných chvíľach po škole v okolitých lesoch lovil zver. Na začiatku vojny ho na front kvôli veku nevzali, nastúpil ako sústružník do továrne v Kamensku-Uralsku. V roku 1943 dostal povolávací rozkaz a narukoval do leteckej školy vojenského námorníctva. Nastúpil na východný front 9. mája 1945 v hodnosti nadporučíka. Slúžil v niekoľkých útvaroch, na siedmich typoch lietadiel, nepočítajúc školské stroje. V roku 1956 bol poslaný na vojenskú leteckú akadémiu a po troch rokoch absolvoval s vynikajúcimi výsledkami lekárske vyšetrenie. V roku 1960 bol zaradený do oddielu kozmonautov, potom však nasledovalo zranenie z parašutistického výcviku, vďaka ktorému sa dostal do vesmíru až v roku 1965 s kozmickou loďou Voschod 2. Krátko na to bol na návšteve v Česko-Slovensku.
V decembri 1969 ochorel, vredy – krvácanie do žalúdka a čriev, operácia sa príliš nevydarila a 10. januára 1970 v nemocnici zomrel. Bol ženatý, mal dve deti a bol, podobne ako ostatní sovietski kozmonauti, členom Komunistickej strany Sovietskeho zväzu.
Let do vesmíru.
Štartoval spoločne s Alexejom Leonovom z Bajkonuru na jar roku 1965. Bol veliteľom lode, absolvovali 17 obletov Zeme aj s Leonovovým výstupom (prvý človek) do vesmíru, po 26 letových hodinách v poriadku pristáli neďaleko mesta Perm..
Žamberk

Žamberk (nem. "Senftenberg") je mesto na východe Čiech v Pardubickom kraji, severovýchodne od Ústí nad Orlicí. Leží pod Orlickými horami na rieke Divoká Orlice. Žamberk má rozlohu a žije tu 6 057 obyvateľov.
Dejiny.
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1332.
Inerciálna sústava súradníc

Inerciálna sústava súradníc je sústava súradníc, ktorá je v pokoji alebo v stave rovnomerného priamočiareho pohybu vzhľadom na inú sústavu súradníc. Hmotný bod môže zmeniť polohu len pomocou interakcie, čiže pomocou zrážky dvoch hm. bodov alebo prostredníctvom fyzikálnych polí.
Minské metro

Minské metro je podzemná rýchlodráha v Minsku, ktorá bola otvorená v roku 1984 a pozostáva z troch liniek Moskovskaja, Avtozavodskaja a Zelenožskaja. Za deň prepraví 800-tisíc cestujúcich a celkovo obsahuje 28 staníc.
Dejiny.
Počas polovice 20. storočia počet obyvateľov Minska prekročil milión, čo sa prejavilo aj na dopravnej situácii. Koncom 60. rokov sa objavili prvé plány na výstavbu moderného systému podzemnej rýchlodráhy. Stavať sa začalo 16. júna 1977 a otvorené bolo o 7 rokov neskôr, 30. júna 1984. Minské metro sa tak stalo prvým a zatiaľ jediným systémom svojho druhu v Bielorusku a deviatym vo vtedajšom ZSSR. Dosiaľ sa vybudovalo 28 staníc a tratí.
Hoci rozpad Sovietskeho zväzu a koniec socializmu priviedli Bielorusko do ťažkej ekonomickej situácie, ktorá zasiahla všetky odvetvia, výstavba metra sa nezastavila. Niektorí ľudia to pripisujú pomalej transformácii celej krajiny, ktorá čiastočne ešte funguje na princípe starej veľmoci. Obe linky sa v súčasnosti predlžujú, posledné nové stanice boli otvorené v roku 2014.
Mimoriadne udalosti.
11. apríla 2011 došlo v stanici Okťabirskaja k výbuchu, ktorý si vyžiadal 12 obetí a 126 ranených.
Stanice.
"(názvy staníc sú v ruskej transkripcii)"
Georgij Timofejevič Dobrovoľskij

Georgij Timofejevič Dobrovoľskij (; * 1. jún 1928, Odessa – † 29. jún 1971, Sojuz 11, kozmický priestor) bol sovietsky kozmonaut.
V roku 1971 bol veliteľom kozmickej lode Sojuz 11. Posádka tejto lode uskutočnila prvý prechod do orbitálnej stanice Saľut 1. Spoločný let komplexu Saľut - Sojuz trval 23 dní. G. T. Dobrovoľskij zahynul pri pristávaní kozmickej lode, v dôsledku poruchy na hermetickom uzávere kabíny lode.
Život.
Dobrovoľskij vyrastal v Odesse a sníval o námorníckom živote. Bol ruskej národnosti. Na námornú školu však prijatý nebol, dostal sa na špeciálnu leteckú školu. Otec z rodiny zmizol, keď mal Georgij dva roky, matka, ktorú nesmierne miloval, bola celý život upratovačkou. Na začiatku II. svetovej vojny bol v Odese zatknutý a za prechovávanie revolveru odsúdený na 25 rokov väzenia. Odtiaľ sa mu podarilo v marci 1944 utiecť. Po vojne sa cez deň učil a po nociach sa živil vykladaním nákladných lodí v prístave. Dostal sa na Čugujevské vojenské letecké učilište, nastúpil do leteckého útvaru stíhacích lietadiel, naučil sa lietať na jakoch, lavočkinoch, migoch všetkých modifikácií. Po dokončení akadémie sa stal politickým pracovníkom, ale lietal ďalej. Oženil sa, mal dve deti. V roku 1962 mu ponúkli možnosť stať sa kozmonautom a tak nastúpil do Hviezdneho mestečka. Bohužiaľ už prvý jeho let na Sojuze 11 skončil v roku 1971 katastrofou. Pri zostupovej fáze všetci traja kozmonauti zahynuli.
Robert Fulghum

 
Robert Fulghum (* 4. jún 1937, Waco, Texas, USA) je americký spisovateľ, filozof, spevák, unitársky pastor, učiteľ, maliar a sochár. 
Človek mnohých povolaní a schopností. Sám o sebe hovorí ako o samoukovi, ktorého najviac naučila škola života. 
Preslávil sa ako spisovateľ krátkych esejí o každodenných veciach. 
Jeho prvá kniha "Všetko, čo naozaj potrebujem vedieť, som sa naučil v materskej škôlke" s podtitulom "neobyčajné premýšľanie o obyčajných veciach" vydaná v roku 1988 sa stala klasikou a katapultovala ho na prvú priečku bestsellerov v New York Times na dobu dvoch rokov. Jeho ďalších šesť titulov sa radí takisto medzi bestsellery. Fulghum v nich pokračuje vo svojich krátkych úvahách.
V 103 krajinách sveta bolo vydaných viac než 16 miliónov kópií jeho kníh v 27 jazykoch.
Dezider Milly

Profesor Dezider Milly (* 7. august 1906, Kyjov – † 1. september 1971, Bratislava) bol slovenský maliar, grafik a pedagóg, predstaviteľ výtvarného umenia Rusínov na Slovensku.
Narodil sa v rodine duchovného. Vyštudoval Učiteľský seminár v Prešove a Vysokú umelecko-priemyslovú školu v Prahe u profesorov Schussera a Hofbauera. Učil v obciach Orlov, Plaveč a v Učiteľskom seminári v Prešove. Od roku 1946 žil v Bratislave. Bol pedagógom na Pedagogickej fakulte Univerzita Komenského, na SVŠT a od roku 1949 profesorom na VŠVU, na katedre všeobecného a krajinárskeho maliarstva. V roku 1952 bol rektorom VŠVU.
S jeho tvorbou sa možno zoznámiť v Galérii Dezidera Millyho vo Svidníku.
Externé odkazy.
[[Kategória:Slovenskí maliari]]
[[Kategória:Česko-slovenskí národní umelci]]
[[Kategória:Slovenskí pedagógovia]]
[[Kategória:Osobnosti z Kyjova (okres Stará Ľubovňa)]]
Mária Medvecká

Akademická maliarka Mária Medvecká (* 11. október 1914, Medvedzie – † 23. apríl 1987, Bratislava) bola slovenská maliarka, predstaviteľka slovenského realistického impresionizmu. 
Pochádzala zo šľachtického rodu Medvecký z Medvedzia a Malého Bysterca.( Medveczky de Medveczei és Kis Bisterczei). 
Po maturite v Košiciach študovala na Pedagogickej akadémii v Bratislave. Pôsobila ako učiteľka v Zubrohlave, Tvrdošíne, Jablonke a Námestove. Po vojne pokračovala v štúdiu na Akadémii výtvarných umení vo Viedni a v Prahe u profesora Želibského. Stala sa maliarkou rodnej Oravy a jej ľudu. Od 50. rokov minulého storočia sa venuje i angažovaným témam socialistického realizmu obrazmi industrializácie a budovania socialistickej spoločnosti. Je autorkou bankovky v hodnote 10 Kčs, ktorá platila v Česko-Slovensku v rokoch 19611988.
Výber jej celoživotného diela sa nachádza v Galérii Márie Medveckej, sprístupnenej verejnosti v roku 1979 na Medvedzí.
Aktívny let

Aktívny let je fáza letu kozmickej rakety počas práce raketových motorov. Je potrebný na prekonanie zemskej príťažlivosti, kvôli čomu musí raketa dosiahnuť únikovú rýchlosť, ktorá na povrchu Zeme zodpovedá 11 186 km/s (40 270 km/h). Opakom aktívneho letu je pasívny let.
Nescafé

Nescafé je značka instantnej kávy vyrábaná firmou Nestlé. Názov vznikol spojením dvoch slov "Nestlé" a "café". Prvá práškovaná káva bola objavená Maxom Morgenthalerom po siedmich rokoch hľadania správnej receptúry. 
V mnohých krajinách sa názov "Nescafé" používa vďaka popularite pre všeobecné označenie instantných káv.
Charkovské metro

Charkovské metro je podzemná rýchlodráha v Charkove, ktorá má tri linky usporiadené v centre mesta do prestupného trojuholníka.
Sieť má dĺžku a 28 staníc. Konštrukčne ide o klasické metro sovietskeho typu s razenými stanicami v centre mesta a hĺbenými stanicami na okraji.
Dejiny.
Prvé projekty na vybudovanie metra sa objavili v časoch, keď bol Charkov hlavným mestom Ukrajiny. V 30. rokoch sa úrady premiestnili do Kyjeva, v druhej svetovej vojne mesto utrpelo ťažké škody a s výstavbou metra sa preto v 50. rokoch začalo najprv v Kyjeve.
V 60. rokoch sa začala ukazovať nedostatočná kapacita povrchovej dopravy a v roku 1968 sa začalo s výstavbou podzemnej rýchlodráhy.
O sedem rokov neskôr, 23. augusta 1975, bol otvorený prvý úsek metra s dĺžkou s ôsmimi stanicami. Na rozdiel od starších sietí podobného typu v bývalom ZSSR malo v Charkove metro pôsobiť skôr moderne ako ozdobne, preto sa stvárnenie mnohých staníc zaobišlo bez nákladných dekoratívnych prvkov známych z moskovského alebo petrohradského metra. Stanice sú však poňaté vo veľkolepom štýle, na ich obklad bolo použité množstvo mramoru a žuly, osvetlenie mnohých staníc zabezpečujú lustre.
V budúcnosti sa počíta s rozovjom siete, v roku 2025 má existovať nových tratí, počíta sa aj s vetvením existujúcich tratí. Rozširovanie metra postupuje pomaly, v 90. rokoch bola otvorená nová linka Olexijivska. V polovici 1. desaťročia 21. storočia pribúdali nové stanice, nie však nové úseky s mnohými stanicami ako predtým.
Vozový park.
Dopravu zabezpečujú päťvozové súpravy typu 81-71 v niekoľkých sériách.
Novosibirské metro

Novosibirské metro je podzemná rýchlodráha v Novosibirsku. Ide o malú sieť, ktorú tvoria dve linky.
Dejiny.
Novosibirsk ako dôležité veľkomesto na Transsibírskej magistrále v druhej polovici 20. storočia dosiahol 1,5 milióna obyvateľov a pri takejto veľkosti mesta povrchová doprava už býva preťažená, preto sa na konci 60. rokov objavili prvé návrhy na výstavbu metra. Stavebné práce na prvom úseku sa začali 12. mája 1979. Trvali 7 a pol roka a prvý úsek s 5. stanicami bol otvorený 7. januára 1986. Novosibirské metro sa stalo štvrtým metrom v Rusku a jedenástym v ZSSR. Onedlho po otvorení začal byť systém rozširovaný podľa plánu, v ktorom sa počítalo so štyrmi linkami a dlhou sieťou. Ekonomické problémy mladého Ruska zastavili akúkoľvek aktivitu a stavať sa znovu začalo na začiatku 21. storočia.
Štatistiky.
V súčasnej sieti je v prevádzke 13 staníc na dvoch linkách. Nasadené sú štvorvozňové vlaky, celkom ich je 20 a prepravia 250-tisíc cestujúcich denne. Rieka Ob bola prekonaná krytým dlhým mostom. Stanice boli budované rôznym spôsobom, 4 sú jednoloďové, 7 s prestupmi, na moste na Obe je jedna povrchová stanica.
Béla Angyal

Béla Angyal môže byť:
Al-Battání

Al-Battání, v latinizovanej forme Albatenius alebo Albategnius, "Abú Abd Alláh Muhammad bin Džábir bin Sinán ar-Rakkí al-Harrání as-Sábí al-Battání" (* ~ 850, Harran dnes Turecko † 929, pri Samarre) bol arabský astronóm, astrológ a matematik.
Pomocou vtedajších astronomických prístrojov spresnil hodnotu trvania roka na 365 dní, 5 hodín, 46 minút a 24 sekúnd, spresnil aj hodnoty precesie a sklonu ekliptiky.
Vytvoril dielo pozostávajúce z 57 astronomických tabuliek s názvom "Az-Zídž as-Sábi’" zahrňujúce polohy Mesiaca, Slnka a planét, ktoré svojou presnosťou predstihli "Almagest". Tabuľky preložil v roku 1116 Plato Tiburtinus do latinčiny pod názvom "De motu stellarum" a mali veľký vplyv na rozvoj európskej astronómie. Vyšli tlačou dokonca ešte v rokoch 1537 a 1645.
Battáního vplyv spomína aj Mikuláš Kopernik vo svojom revolučnom diele "De revolutionibus orbium coelestium" z roku 1543.
Je po ňom pomenovaný kráter "Albategnius" na Mesiaci.
Béla Angyal (politik)

Ing. Béla Angyal (* 22. máj 1958, Kolárovo) je slovenský úradník (zastávajúci niekoľko významných pozícií, napríklad predseda Úradu pre verejné obstarávanie) a politik (poslanec Nitrianskeho samosprávneho kraja). Je členom SMK, pred zjednotením do koalície bol členom predsedníctva Maďarskej občianskej strany. Je ženatý, má dve deti. Býva v Kolárove.
Vysokoškolské vzdelanie získal na Elektrotechnickej fakulte Českého vysokého učenia technického v Prahe v rokoch 1977-1982. Po skončení vysokej školy začal pracovať v Rozvodnom závode ZSE Komárno ako technik. 
Od roku 1994 do roku 1999 bol zástupcom primátora mesta Kolárovo. Od roku 1999 pôsobil jeden rok na Úrade vlády SR ako riaditeľ odboru menšín. V období rokov 2000 až 2002 pracoval na Úrade pre verejné obstarávanie vo funkcii riaditeľa kancelárie predsedu. Neskôr, až do marca 2005 pracoval na Ministerstve pôdohospodárstva SR pod vedením ministra Zsolta Simona. Od 1. januára 2003 sa na ministerstve stal vedúcim služobného úradu.
Krátko na to, 10. marca 2005 nastúpil do funkcie predsedu Úradu pre verejné obstarávanie.
Samarské metro

Samarské metro (rus. "Самарский Метрополитен") je podzemná rýchlodráha v Samare. Otvorená bola v roku 1987, je to piate metro v Rusku a dvanáste v bývalom ZSSR.
Vznik a vývoj.
Mohutný rozvoj mesta v druhej polovici 20. storočia mal za následok značný rast počtu obyvateľov. Situácia spôsobovala rastúce dopravné problémy. Prvé projekty metra sa objavili v 70. rokoch, o desať rokov neskôr sa začalo s výstavbou. Prvý úsek metra navrhol moskovský ústav Metrogiprotrans, schválený bol 23. mája 1980. Išlo o úsek dlhý 17,3 km s trinástimi stanicami. Náklady boli 225 miliónov rubľov, zabezpečená mala byť doprava centra mesta a priemyselnej Bezymjanskej zóny.
Otvorenie prvého úseku bolo 25. decembra 1987. Prvý úsek Pobieda – Jungorodok) mal 4 stanice, celá plánovaná trať nebola dobudovaná, a jedno depo. Nová trať skrátila spojenie medzi priemyselnými štvrťami na okraji mesta s obytnými v centre. Vo vtedajšom Kujbyševe bol sprevádzkovaný "Kujbyševskij metropoliten". Všetky stanice boli podzemné okrem povrchovej stanice Jungorodok.
Prvý úsek dlhý 4,5 km sa začal po svojom otvorení na severozápadnom konci predlžovať. Stavebné práce spomalil rozpad ZSSR, finančné prostriedky na stavbu metra klesali každoročne, a následná zmena spoločensko-ekonomických podmienok v krajine. Celý projekt bol prevedený na mesto, zrušená bola celoruská jednota organizácie výstavby podzemných dráh v krajine. V roku 1992 bola otvorená stanica Sovětskaja hoci Sovietsky zväz už rok neexistoval, prevádzkovaná trasa sa rozšírila o 1623 metrov. Stanica Sportivnaja sa sprevádzkovala o rok neskôr, v marci 1993 a Gagarinskaja v decembri. Ďalším prírastkom bolo sprevádzkovanie 1 300 metrov jednokoľajového úseku ukončeného stanicou Moskovskaja v decembri 2002, druhá polovica bola otvorená po dokončení stanice Rossijskaja v roku 2007. Na tejto linke bola v roku 2014 otvorená posledná stanica "Alabinskaja".
Dorfbahn Serfaus

Dorfbahn Serfaus je podzemná rýchlodráha v tirolskej obci Serfaus v Rakúsku. 
S dĺžkou 1 280 metrov ide o jeden z najmenších systémov svojho druhu. Po švajčiarskej Mühleggbahn v St. Gallene a tureckej Tünel v Istanbule je treťou najkratšou podzemnou dráhou na svete. Na jednokoľajnej trati sa nachádzajú štyri stanice a cestovné je bezplatné.
Súprava nejazdí po koľajniciach, ale po betónovej doske na vzduchových vankúšoch rýchlosťou . Od októbra 2017 premáva s tromi vagónmi a kapacitou 400 miest. 
Dejiny.
V 70. rokoch sa rozhodlo obecné zastupiteľstvo, že z lyžiarskeho strediska úplne vytlačí automobilovú dopravu. Preto vzniklo priamo na začiatku veľké parkovisko a ďalej bolo potrebné ísť autobusom. Autobusová doprava bola však veľmi vyťažená a rozhodlo sa v decembri 1984, že doprava sa presunie pod zem. Pre vyhĺbenie tunela bolo potrebné zmeniť hlavnú triedu na stavenisko. Výstavba prebiehala rok a systém bol otvorený v decembri roku 1985 a nahradil automobilovú dopravu. 
Modernizácia.
Do apríla 2017 na trati premávala jedna dvojvozňová súprava s kapacitou 270 osôb, avšak pre stále sa zvyšujúci počet návštevníkov a to prevažne počas zimnej sezóny, od roku 2017 do roku 2019 prebiehajú v čase mimo sezónu rekonštrukčné práce. Modernizácia zahŕňa výmenu súpravy, rozšírenie staníc a upravenie profilu dráhy. Nová súprava má prepraviť až 3000 cestujúcich za hodinu, teda takmer dvojnásobok oproti predošlým 1600 cestujúcim. Taktiež sa má skrátiť cestovný čas z desiatich minút na deväť.
Dniprovské metro

Dniprovské metro (; "Dniprovskyj metropoliten") je podzemná rýchlodráha v Dnipre. V súčasnosti ho tvorí jedna linka so šiestimi stanicami.
Je to tretia podzemná rýchlodráha na Ukrajine. Funguje od roku 1995, v prevádzke je od 5:30 do 23:00 a ročne prepraví okolo 8 miliónov cestujúcich. Rozchod koľají je a napätie je 824 V.
Dejiny a budúcnosť.
Metro bolo otvorené 29. decembra 1995 so šiestimi stanicami a dĺžkou . Ďalšie tri stanice na dlhom úseku východne od súčasne prevádzkovanej trate sú vo výstavbe. S ich otvorením sa počítalo v roku 2024, no po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu sa stavebné práce zastavili, pretože turecká firma, ktorá ich vykonávala, odišla z krajiny. Perspektívne je plánovaná druhá linka, ktorá by mala viesť pod riekou Dneper. Celkovo by mala mať sieť dĺžku a tri linky.
Stanice.
Zo šiestich staníc je päť hlboko založených a jedna plytko založená. Štyri sú jednoloďové, jedna pilierová a jedna plytko založená pilierová trojloďová. Výzdoba staníc je v typickom sovietskom štýle, často je použitý mramor a ostatné druhy dekoratívneho kameňa. 
Vozidlový park.
V prevádzky sú vozidlá série 81-71 podobné ako v Prahe, Budapešti a Varšave. V čase otvorenia metra jazdili v päťvozových súpravách, ktoré boli neskôr skrátené na troj- a štvorvozové kvôli nízkemu využitiu podzemnej rýchlodráhy.
Stanice.
Prevádzkované stanice:
Rozostavané stanice:
Blackjack

Blackjack alebo dvadsaťjeden je hazardná kartová hra podobajúca sa na hru oko. Názov hry vznikol na základe špeciálneho bonusu, ktorý sa hráčom vyplácal, pokiaľ mali kombináciu A a J obe čiernej farby – teda piky alebo trefy. Tento bonus sa už v súčasnosti nevypláca, ale názov hry zostal.
Hráč hrá proti krupiérovi a snaží sa dosiahnuť väčší súčet bodov, ako krupiér, nesmie však prekročiť 21. Hrá sa s balíčkom 52 francúzskych kariet, v kasínach sa hrá so šiestimi balíčkami. Hodnota figúr sa rovná 10, hodnota kariet s číslami sa rovná číslu na karte, eso sa môže rátať ako 1 alebo 11. Hra začína rozdaním kariet zľava doprava jednotlivým hráčom a krupiérovi lícom nahor. Potom dostane každý hráč ďalšiu kartu. Hráč sa po obdržaní druhej karty môže rozhodnúť, či berie ďalšiu a ďalšiu kartu, alebo si už ďalšiu kartu nepraje. Ak prekročí 21, jeho vklad prepadá krupiérovi. Najvyššia možná kombinácia je Blackjack tvorená Esom a ľubovoľnou kartou s hodnotou desať. Vtedy sa výhra vypláca v pomere 3:2, ale iba v prípade, že Blackjack nemá aj krupiér. Keď už hráči majú všetky svoje karty, ťahá svoje karty krupiér, musí ťahať kým nemá súčet aspoň 16, keď má súčet 17 nesmie už ťahať.
Kto má viac ako krupiér vyhráva toľko koľko vsadil. Ak krupiér prekročí 21, vyhrávajú všetci hráči, ktorí zostali v hre. Ak má hráč rovnakú hodnotu, ako krupiér, vklad zostáva do ďalšej hry.
Rozdelenie – split: Ak prvé dve karty hráča majú rovnakú hodnotu, môže ich rozdeliť a hrať súčasne dve hry, aj na druhú hru však musí vložiť vklad, ktorým začal. Ak sú delené dve esá, hráč nemôže dosiahnuť Blackjack iba 21.
Zdvojenie stávky – double: Ak hráč prvými dvoma kartami dosiahol súčet 9, 10, alebo 11, môže zdvojnásobiť vklad.
Poistenie stávky: Ak je prvou krupiérovou kartou eso, hráč sa môže poistiť proti krupiérovmu Blackjacku. Polovicu svojho vkladu, môže dať na poistku, ak krupiér dosiahne Blackjack, vyplatí hráčovi poistku pomerom 2:1, v opačnom prípade poistné prepadá krupiérovi.
Dnepropetrovsk

Dnepropetrovsk (; ) je štvrté najväčšie mesto na Ukrajine. Má rozlohu 397 km² a okolo 1 milióna obyvateľov. Je to oblastné mesto a dôležitý prístav na rieke Dneper.
Dnipro je významný priemyselný, ekonomický a dopravný uzol. V meste sa nachádza metalurgický a špeciálny priemysel. Najvýznamnejšie je hutníctvo železa, kovoobrábanie, výroba strojov a iný ťažký priemysel. Mesto má svoje metro a medzinárodné letisko.
Názov.
V rokoch 17761796 bolo mesto pomenované Jekaterinoslav (), podľa ruskej cárovnej Kataríny II. Neskôr v rokoch 17961802 sa mesto nazývalo Novorossijsk (). Po smrti Pavla I. sa znovu začal používať názov "Jekaterinoslav", ktorý zotrval až do sovietskej éry, keď mesto premenovali na Dnepropetrovsk (; ), na počesť ukrajinského boľševického revolucionára Grigorija Petrovského. Toto pomenovanie vydržalo 90 rokov, kým ho 19. mája 2016 ukrajinský parlament v rámci odstraňovania sovietskych názvov zmenil na "Dnipro" (; ). V slovenčine však naďalej platí názov „Dnepropetrovsk“.
Dejiny.
Mesto bolo založené v roku 1783. Priemyselný rozvoj sa začal výstavbou železnice Donbas-Kryvyj Rih v roku 1884. Od roku 1887 v meste fungoval metalurgický závod s vysokou pecou, v nasledujúcich rokoch bola spustená aj valcovňa. Obyvatelia mesta sa zúčastnili ruskej revolúcie v rokoch 1905 - 1907.
Počas druhej svetovej vojny mesto 25. augusta 1941 okupovali nacistické vojská. Oslobodený sovietskymi vojskami bol až po viac než dvoch rokoch 25. októbra 1943.
V období po druhej svetovej vojne malo mesto štatút uzatvoreného mesta a bolo neprístupné pre osoby žijúce v zahraničí z dôvodu prítomnosti špeciálnej výroby rakiet a iných zbraní.
V roku 2016 sa v rámci odstraňovania sovietskych názvov na Ukrajine zmenil názov z Dnepropetrovsk na Dnipro.
Počas ruskej invázie na Ukrajinu bolo mesto viackrát terčom ruských leteckých, resp. raketových útokov. 14. januára 2023 zasiahla 10-poschodový obytný dom na ulici Naberežna Peremohy ruská strela Ch-22. Útok si vyžiadal najmenej 45 obetí (z toho 6 detí) a 80 ranených.
Nižnonovgorodské metro

Nižnonovgorodské metro je sieť dvoch liniek podzemnej rýchlodráhy v Nižnom Novgorode. Má dĺžku a trinásť staníc, pričom denne prepraví okolo 150-tisíc ľudí.
Dejiny.
Mesto s vtedajším názvom Gorkij malo v 70. rokoch 20. storočia okolo milión obyvateľov, čo kládlo veľké nároky na dopravnú sieť a zástupcovia mesta sa rozhodli situáciu riešiť. Medzi rýchlodrážnou električkou a podzemnou dráhou zvíťazilo metro a stavať sa začalo v roku 1976.
Výstavba prvého úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 rokov, úsek mal dĺžku a mal šesť staníc, koncové stanice boli Moskovskaja v centre mesta a Proletarskaja v južnej časti, neďaleko vzniklo depo. Trať bola otvorená 20. novembra 1985, bol to desiaty systém podzemnej dráhy sprevádzkovaný vo vtedajšom ZSSR. Otvorenie neprebehlo hladko, pôvodne bolo naplánované na výročie októbrovej revolúcie, vzhľadom na komplikácie sa oneskorilo o dva týždne.
Prvá linka bola dvakrát predĺžená, prvýkrát v roku 1987 do stanice Komsomolskaja, druhýkrát v roku 1989 do stanice Park Kultury. Vzhľadom na pád ZSSR na začiatku 90. rokov 20. storočia sa mesto, podobne ako ostatné mestá v bývalom ZSSR, dostalo do problematickej ekonomickej situácie, termíny otvárania ďalších úsekov sa oneskorovali. Na konci roka 1993 dopravný podnik otvoril prvé tri stanice novej linky Sormovskaja, ktorá sa kríži s prvou linkou v stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovskej linke pribudla stanica Bureviestnik, v súčasnosti sa pokračuje na stavbe ďalších staníc tejto linky.
Do budúcnosti existujú plány na rozšírenie siete na , obe linky sa majú predĺžiť a na druhej strane rieky Oka má vzniknúť tretia linka.
Vozový park.
Vozový park metra tvoria súpravy série 81.717/714, produkované Mytiščinským závodom pri Moskve. Sú prevádzkované vo štvorvozňových súpravách. Napájanie je zabezpečené treťou prívodnou koľajnicou s napätím 825 V.
Poráčsky potok

Poráčsky potok je potok na dolnom Spiši, v juhovýchodnej časti okresu Spišská Nová Ves. Je to ľavostranný prítok Slovinského potoka, meria 11,4 km a je tokom VI. rádu. 
Preteká v severnej časti Volovských vrchoch, v podcelku Hnilecké vrchy, v časti Galmus. Pramení na severnom svahu Bukovca () v nadmorskej výške cca 
Najprv tečie na severoseverovýchod, esovito sa stáča a priberá najprv ľavostranný prítok zo severovýchodného svahu Holého vrchu (), následne pravostranný prítok prameniaci južne od Suchého vrchu (). Potom tečie na krátkom úseku na sever, zľava priberá krátky prítok prameniaci južne od obce Poráč, postupne sa stáča k východu a z ľavej strany priberá ďalšie dva krátke prítoky vznikajúce na území obce. Ďalej už pokračuje prevažne východným smerom, preteká Poráčskou dolinou a oddeľuje krajinársky hodnotné útvary, bralnaté Červené skaly na severe a masív Slovinskej skaly na juhu. V doline priberá postupne viaceré prítoky, najprv pri rekreačnej osade Poráčska Dolina pravostranný prameniaci severne od kóty 981,6 m a krátky ľavostranný prerezávajúci sa cez Červené skaly, potom pravostranný prítok spod Slovinskej hory (), nasleduje ľavostranný prítok prameniaci pod sedlom Nad Sejkovou (tiež sa prerezáva cez Červené skaly a neďaleko chaty Čierny bocian ústi v nadmorskej výške do Poráčskeho potoka). Ďalej ešte priberá pravostranný prítok vznikajúci na juhovýchodnom svahu Matisovca () a krátky prítok prameniaci severovýchodne od vrchu Hŕbok (). Napokon preteká obcou Slovinky, kde zľava priberá posledný prítok, z južného svahu Bielej skaly () a na okraji obce sa v nadmorskej výške približne vlieva do Slovinského potoka.
Kazanské metro

Kazanské metro je podzemná rýchlodráha, v ruskom meste Kazaň.
Vznik a plány do budúcnosti.
Prvý a zatiaľ jediný úsek dlhý bol sprevádzkovaný 27. augusta 2005, staval sa od roku 1997. Okrem súčasnej jednej linky sa plánujú ďalšie dve (Vokzalnaja a Privolžsko-Savinovskaja), otvárané majú byť postupne v ďalších desaťročiach. Má byť vybudované aj ľahké metro, ktoré spojí letisko so zvyškom siete.
Opis prevádzky.
Metro má v súčasnosti v prevádzke jednu oranžovú linku, ktorá je označovaná ako Centrálna linka, ktorá má 5 staníc, a to konkrétne stanice Kremľovskaja, Ploščaď Gabdullja Tukaja, Sukonnaja Sloboda, Ametevo, Gorki. Väčšina staníc je podzemná, výnimkou je Ametevo, ktoré sa nachádza na moste nad diaľnicou. Stanice sú bohato zdobené, obkladané rôznymi druhmi kameňa. Tunely sú jednokoľajové, podobne ako v Londýne alebo Moskve. Všetky nápisy sú dvojjazyčné, v ruštine a tatárčine.
Kazaň

Kazaň je mesto v európskej časti Ruska na ľavom brehu rieky Volgy. Má rozlohu 425,2 km², 1,243 milióna obyvateľov a je administratívnym centrom Tatárska. Je veľkým priemyselným, obchodným a kultúrnym centrom, je najvýznamnejším centrom tatárskej kultúry. Leží na sútoku Volgy a rieky Kazanka. Takisto je aj významným prístavom a miestny kremeľ je na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Aldrin

Aldrin môže byť:
Publicista

Publicista je človek, ktorý aktívne vykonáva publicistiku, t. j. snaží sa ovplyvniť, ako verejnosť vníma určitú osobu, vec či prípad, a zvýšiť ich publicitu. Vyjadruje sa k rôznym, často aktuálnym, témam, predovšetkým hospodárskym, politickým, sociálnym, či kultúrnym. Koná tak hlavne v novinách, ale aj v televízií, rozhlase, filme alebo na Internete.
Alenia G.222

Alenia G.222 je vojenské dvojmotorové dopravné lietadlo.
Vznik a vývoj.
Vznikol na základe požiadavky NATO zo začiatku 60. rokov 20. storočia na taktické transportné lietadlo s vlastnosťami STOL (skrátený vzlet a pristátie. Projektom sa zaoberala talianska firma Fiat, ktorá navrhla viacero nezvyčajných konštrukčných riešení. Najkonvenčnejší z týchto návrhov zaujal talianske ozbrojené sily a tie v roku 1968 objednali 2 prototypy "G.222" bez pretlakovej kabíny a nákladného priestoru. Prvý z týchto prototypov po prvýkrát vzlietol v júli 1970. Verzie s pretlakovým trupom majú vynikajúce vzletové vlastnosti s krátkou vzletovou dráhou a sú schopné operovať z trávnatých a nespevnených plôch. Lietadlo má v zadnej časti trupu umiestnené nákladové vráta a integrovanú nakladaciu rampu. Výška stroja je na zemi nastaviteľná, pre lepšie manipulačné vlastnosti pri nakladaní alebo vykladaní. V konečnom dôsledku bola do jeho výroby zapojená väčšina talianskych leteckých firiem, pričom od roku 1990 spadá jeho výroba pod kontrolu konzorcia firiem Alenia Aeronautica. Prvý sériový stroj po prvýkrát vzlietol koncom roka 1975 a dodávky tohto lietadla začali v roku 1976, pričom prvé objednané lietadlo bolo dodané do Dubaja. Veľkosť objednávky talianskym letectvom zahŕňala 46 ks v rôznych verziách, a ďalších 5 si objednalo talianske ministerstvo civilnej obrany. 
Používatelia.
Súčasní.
 Afganistan
 Argentína
 Taliansko
 Nigéria
 Peru
 Thajsko
 Tunisko
 USA
Bývalí.
 Argentína
 Spojené Arabské emiráty
 Líbya
 Somálsko
 USA
 Venezuela
Dištrikt

Dištrikt môže byť:
Prefektúra

Prefektúra môže byť:
Lacuna Coil

Lacuna Coil je názov hudobnej skupiny pochádzajúcej z Talianska, Milána. Štýl ich hudobnej tvorby býva popisovaný ako alternatívny metal, niekedy (najmä v minulosti) ako gotický metal. Zatiaľ čo vo svojich začiatkoch uprednostňovali melodickú hudbu, ktorej neodmysliteľnou súčasťou bývali elektronické klávesy a prelínajúce sa hlasy speváčky a speváka, v ich neskoršej tvorbe sa neubránili vplyvu skupín ako Korn či švédskych Meshuggah. Oni sami ako svoju inšpiráciu uvádzajú okrem iných kapely Paradise Lost, Tiamat, Type O Negative, Depeche Mode a In Flames.
Biografia.
Skupina začínala pod názvom "„Sleep of Right“", ktorý ale rýchlo vymenili za "„Ethereal“". V tom čase (koncom roka 1997) podpísali tiež zmluvu so spoločnosťou Century Media. Keď neskôr zistili, že názov "„Ethereal“" už niesla iná kapela, došlo k ďalšej zmene, a síce na dnešné Lacuna Coil.
Skupina sa v tých časoch skladala z dvojice spevákov (Cristina Scabbia, Andrea Ferro) a Marca Coti Zelatiho, ktorý hral na basgitaru a zároveň mal na starosti aj klávesy.
V roku 1998 vydali EP s názvom totožným s názvom skupiny a absolvovali turné spolu s Moonspell. Na týchto koncertoch ich sprevádzali gitarista Cristiano Migliore a bubeník Cristiano Mozzati.
Debutový album s názvom "In a Reverie" bol vydaný v roku 1999 a podporený ďalším európskym turné, tentokrát s kapelou Skyclad.
Po ďalšom EP "Halflife" (2000) a albume "Unleashed Memories" (2001) vydala v roku 2002 skupina tretí plnohodnotný album nazvaný "Comalies", ktorý by zároveň bolo možné považovať za pomyselný zlom v ich tvorbe. Album sa dočkal mnohých nepriaznivých ohlasov zo strany fanúšikov metalu, obzvlášť pre jeho značný komerčný úspech. Prvé dva single z "Comalies", "Heaven's a Lie" a "Swamped" sa veľmi rýchlo stali často hrávanými v rádiách a iných médiach (okrem iného aj na komerčnej hudobnej stanici MTV). Singel "Swamped" bol dokonca použitý vo videohre .
Úspech "Comalies" dosiahol svoj vrchol, keď sa v roku 2004 stal najlepšie predávaným albumom v histórii Century Media. Skupina vystúpila na Ozzfeste a taktiež v niekoľkých kluboch v Amerike a Európe.
Posledným dosiaľ vydaným albumom skupiny sa v apríli roku 2006 stal "Karmacode". Prvým singlom sa stal "Our Truth". Na pieseň samotnú bol natočený aj videoklip, ktorý sa objavil na MTV a tiež bola použitá vo filme .
V tom istom roku vystúpili druhýkrát na Ozzfeste, no tentokrát na hlavnom pódiu. Absolvovali ešte niekoľko festivalov, napríklad Download Festival a trojdňový festival v anglickom Donington Parku (ktorý bol vedený kapelami ako Metallica, Tool a Guns N’ Roses).
Satalice

Satalice sú historická obec, katastrálne územie a od roku 1990 pod názvom Praha-Satalice tiež mestská časť Prahy. Je tu evidovaných 50 ulíc a 695 adries. Žije tu 2023 obyvateľov. K Prahe boli pripojené v roku 1974 a začlenené do mestského obvodu Praha 9. 24. novembra 1990 potom vzniká moderná mestská časť Praha-Satalice.
81-71

81–71 je typ sovietskych súprav metra vyrábaných v Mytiščinskom strojárskom závode pri Moskve. Tento typ bol vyvinutý hlavne na základe požiadaviek pražského dopravného podniku, ale bol dodávaný aj do ostatných socialistických krajín združených v RVHP. V Moskve tieto vozidlá jazdia od roku 1976, v Prahe od roku 1978. V roku 2009 bola v Prahe prevádzka týchto súprav ukončená, nahradili ich súpravy 81-71M na linkách A, B (prerobené a rekonštruované súpravy 81-71) a na linke C súpravy Siemens M1. V 80. a 90. rokoch boli vykonané rôzne modernizácie týchto vlakov, vzniklo tak veľa podtypov tejto súpravy.
Patricia Aburdeneová

Patricia Aburdeneová je americká futurologička, novinárka, publicistka, prednášateľka a poradkyňa.
Kariéra.
Zaoberá sa informačnou spoločnosťou, vodcovstvom v informačnej ekonomike, budúcnosťou korporácií a pôsobením žien v manažmente a vo funkcií lídrov. Od roku 1978 pôsobila ako novinárka v časopise Forbes. Od roku 1993 do roku 1996 pôsobila na Radcliffe College v Cambridge v Massachusetts. Od roku 1997 prednáša vodcovstvo a samoorganizáciu. Je bývalou manželkou a spolupracovníčkou amerického futurológa Johna Naisbitta. Je spoluautorkou viacerých kníh, ktoré s nim napísala. Je držiteľkou štyroch čestných doktorátov. Žije v Telluride v Colorade a v Cambridge.
Dielo.
Je autorkou, alebo spoluautorkou kníh "Re-Inventing the Corporation. Transforming Your Job and Your Company for the New Information Society" (spoluautor) (1985), "Megatrends 2000. Ten New Directions For the 1990´s" (spoluautor) (1990), "Megatrends for Woman. From Liberation to Leadership" (spoluautor) (1992), "When the Canary Stops Singing. Women´s Perspectives on Transforming Business" (predslov) (1994), "Megatrends 2010. The Rise of Conscious Capitalism. Seven New Trends That Will Transform How You Work, Live, and Invest" (2005).
Global Business Network

Global Business Network GBN je globálny think tank. Zaoberá sa dlhodobými vývojovými trendmi a vypracovávaním dlhodobých scenárov budúceho vývoja s dôrazom na biznis a politiku. Global Business Network založili v roku 1987 Peter Schwartz, James Ogilvy, Lawrence Wilkinson, Stewart Brand a Napier Collyns. GBN sídli v Emeryville v štáte Kalifornia v USA. Vydáva spravodaje Deeper News a NETVIEW.
Algonquin Radio Observatory

Algonquin Radio Observatory je rádioastronomické observatórium Kanadskej národnej rady pre výskum (Algonquin Provincial Park v Ontáriu; -78°4,4'; +45°57,3'; 260 m). V činnosti od roku 1966. Od roku 1975 je súčasťou ústavu Herzberg Institute of Astrophysics. Observatórium sa zameriava na výskum jemnej štruktúry rádiových zdrojov.
Jekaterinburské metro

Jekaterinburské metro (rus. "Екатеринбургский Метрополитен") je podzemná rýchlodráha pod ruským veľkomestom Jekaterinburg, predtým "Sverdlovsk".
V súčasnosti ju tvorí jedna červená linka s deviatimi stanicami s dĺžkou 12,7 km. Jej súčasťou je depo (Depo Kalinovskoje), kde je umiestnených 56 vozňov typu 81-71, pôvodom z Mytiščinského závodu. Sú vypravované v štvorvozových súpravách, pričom stanice sú konštruované až na päťvozové. Rozchod koľají je 1 524 mm a v roku 2018 metro prepravilo 47,4 miliónov cestujúcich.
Dejiny.
Jekaterinburg sa začal počas priemyselnej revolúcie rýchlo rozvíjať a časom sa stal centrom celej oblasti Uralu. V 60. a 70. rokoch 20. storočia mal milión obyvateľov a začali vznikať prvé plány na výstavbu metra.
Projekt vzniku systému troch liniek s prestupným trojuholníkom bol schválený v roku 1980 a o dva roky neskôr sa začalo stavať. Vzhľadom na rozmanitosť terénu sa rozhodlo о kombinácii plytkého a hlbokého založenia staníc. Prvý úsek s troma stanicami (Prospekt Kosmonavtov, Uralmaš a Mašinostroitelej) bol otvorený ako trinásty systém metra v ZSSR 26. apríla 1991.
Zatiaľ čo Rusko zachvátila po rozpade ZSSR silná ekonomická kríza, ktorá v celej krajina utlmila výstavbu podzemných dráh, v Jekaterinburgu stavba pokračovala vďaka štedrým finančným injekciám prezidenta Borisa Jeľcina, pričom sa často predpokladá, že dôvodom bol Jeľcinov pôvod v tomto meste. V roku 1992 bola preto otvorená ďalšia stanica a o dva roky dve stanice, čím sa dĺžka metra zdvojnásobila. Posledné predĺženie bolo v roku 2002 s otvorením stanice Geologičeskaja.
V súčasnosti (2019) sa pracuje na dokončení prvej časti druhej linky so 4 stanicami.
Jekaterinburg

Jekaterinburg (rus. "Екатеринбург") je štvrté najväčšie mesto v Rusku po Moskve, Petrohrade a Novosibirsku. Má približne 1,5 milióna obyvateľov (2019). Je administratívnym centrom Sverdlovskej oblasti a celého Uralského federálneho okruhu. Medzi rokmi 1924 a 1991 malo názov "Sverdlovsk", po boľševickom vodcovi menom Jakov Sverdlov. Dominantou mesta je jazero Šartaš, ktoré sa nachádza v severovýchodnej časti. Okrem iného je Jekaterinburg aj mestom univerzít a vojenských výskumných objektov.
Mesto leží na východných svahoch pohoria Ural, na rieke Iseť.
Kultúra.
V Jekaterinburgu pôsobia divadelné spoločnosti ako napríklad Akadémia baletu a opery, Sverdlovské štátne akademické divadlo hudobnej komédie (Sverdlovskaja muzkomedija), komorné divadlo Volchonka a Koľada.