Viktória Hesenská

Viktória Hesenská (Victoria Alberta Elisabeth Mathilde Marie, * 5. apríl 1863, Windsor Castle, Windsor, Spojené kráľovstvo† 24. september 1950, Kensingtonský palác, Londýn) bola hesenská princezná, najstaršia dcéra Ľudovíta IV. Hesenského a Alice Sasko-Koburskej, druhej dcéry kráľovnej Viktórie a princa Alberta.
Narodila sa na hrade Windsor v prítomnosti svojej starej matky z matkinej strany a vyrastala v Nemecku a v Anglicku. Jej matka zomrela keď jej súrodenci boli malí, čo ju postavilo do pozície zodpovednosti o svojich súrodencov. Vydala sa za otcovho morganatického bratranca princa Ľudovíta z Battenbergu, dôstojníka kráľovského námornictva Spojeného kráľovstva proti vôli svojho otca. Väčšinu svojho manželského života prežila v rôznych častiach Európy na námorných postoch svojho manžela a navštevovala mnoho svojich príbuzných. Jej rodina ju vnímala ako liberálnu, priamu, praktickú a bystrú.
Počas prvej svetovej vojny ona aj jej manžel opustili svoje nemecké tituly a prijali priezvisko Mountbatten, čo bola anglická verzia Battenberg. Dve z jej sestier - Alžbeta a Alix, ktoré sa vydali do ruskej cárskej rodiny zavraždili boľševici. Bola matkou švédskej kráľovnej Lujzy a britského štátnika a dôstojníka kráľovského námorníctva Spojeného kráľovstva Louisa Mountbattena. Bola starou matkou princa Philipa, vojvodu z Edinburghu a prastarou matkou Karola III.
Detstvo.
Viktória sa narodila na Veľkonočnú nedeľu na hrade Windsor v prítomnosti svojej babičky z matkinej strany kráľovnej Viktórie. Bola pokrstená v luteránskej viere v Zelenom salóne na hrade Windsor v náručí kráľovnej 27. apríla. Jej krstnými rodičmi boli kráľovná Viktória, princezná Mária Adelaida z Cambridge, Ľudovít III. Hesenský (v zastúpení princom Alexandrom Hesenským), princ z Walesu a princ Henrich Hesenský.
Svoj skorý život strávila v Bessungen, predmestí Darmstadtu, kým sa rodina nepresťahovala do Neues Palais v Darmstadte, keď mala tri roky. Tam až do dospelosti zdieľala izbu so svojou mladšou sestrou Alžbetou. Súkromne sa vzdelala na vysokej úrovni a po celý život bola vášnivou čitateľkou.
Počas pruskej invázie do Hesenska boli Viktória a Alžbeta poslané do Británie kde žili so svojou starou matkou, kým sa nepriateľstvo skončilo pohltením Hesenska-Kasselu a častí Hesensko-Darmstadtu do Pruska. Počas Prusko-francúzskej vojny v roku 1870 boli v areáli paláca v Darmstadte zriadené vojenské nemocnice a spolu s matkou pomáhala vo vývarovniach. Neskôr si spomenula na silný chlad zimy a na popálenie ruky horúcou polievkou.
V roku 1872 bola Viktóriinmu 18 mesačnému bratovi Fridrichovi diagnostikovaná hemofília. Diagnóza bola pre kráľovské rodiny obrovským šokom, bolo to 20 rokov, čo kráľovná Viktória porodila svojho syna s hemofíliou princa Leopolda vojvodu z Albany a bol to prvý náznak toho, že porucha krvácania je v kráľovskej rodine dedičná. Nasledujúci rok Fridrich spadol z okna na kamenné schody a zomrel. Bola to prvá z tragédii, ktoré postihli rodinu Hesenských.
Začiatkom novembra sa Viktória nakazila záškrtom. Alžbeta bola rýchlo presunutá z ich izby a bola jediným členom rodiny, ktorý unikol chorobe. Viktóriina matka Alica celé dni ošetrovala chorých, ale nedokázala zachrániť svoju najmladšiu dcéru a Viktóriinu sestru Máriu, ktorá zomrela v polovici novembra. Keď sa zdalo, že sa zvyšok rodiny zotavil, Alica ochorela. Zomrela 14. decembra 1878, v deň výročia smrti svojho otca princa Alberta. Ako najstaršie dieťa Viktória prevzala čiastočne úlohu matky mladších a spoločníčky svojho otca. Neskôr napísala: „Smrť mojej matky bola nenapraviteľnou stratou... Moje detstvo sa skončilo jej smrťou, pretože som sa stala najstaršou a najzodpovednejšou“.
Manželstvo a rodina.
Na rodinných stretnutiach sa Viktória často stretávala s princom Ľudovítom z Battenbergu, ktorý bol bratrancom jej otca a bol členom morganatickej vetvy hesenskej rodiny. Princ Ľudovít prijal britskú národnosť a slúžil v kráľovskom námorníctve. V zime roku 1882 sa opäť stretli v Darmstadte a nasledujúce leto sa zasnúbili. 
Po krátkom odklade kvôli smrti svojho strýka z matkinej strany princa Leopolda, vojvodu z Albany, sa Viktória 30. apríla 1884 v Darmstadte vydala za princa Ľudovíta. Jej otec svadbu neschválil, podľa jeho názoru mal princ Ľudovít - jeho vlastný bratranec málo peňazí a aby ho pripravil o spoločnosť svojej dcéry, keďže by pár prirodzene žil v zahraničí v Británii. Viktória bola však nezávislá a nevšímala si otcovu nespokojnosť. Je pozoruhodné, že ten istý sa Viktóriin otec tajne oženil svojou milenkou grófkou Alexandrinou Hutten-Czapskou, bývalou manželkou Alexandra von Kolemineho, ruského chargé d affaires v Darmstadte. Jeho manželstvo s rozvedenou osobou, ktorá nemala rovnaké postavenie, šokovalo zhromaždenú kráľovskú rodinu v Európe a prostredníctvom diplomatického a rodinného tlaku bol jej otec nútený požiadať o zrušenie svojho vlastného manželstva.
Počas nasledujúcich šestnástich rokov mala Viktória a jej manžel štyri deti:
Bývali v rade domov v Chichesteri, Sussex, Walton-on-Thames a Schloss Heiligenberg Jugenheim. Keď princ Ľudovít slúžil v stredomorskej flotile, strávila niekoľko zím na Malte. V roku 1887 sa nakazila brušným týfusom, ale potom čo ju manžel vyliečil z choroby sa do júna dostatočne vyliečila, aby sa mohla zúčastniť osláv Zlatého jubilea kráľovnej Viktórie v Londýne. Zaujímala sa o vedu a nakreslila podrobnú mapu geologickú mapu Malty a zúčastnila sa archeologických vykopávok na ostrove a aj v Nemecku. Vo zväzkoch viazaných v koži viedla starostlivé záznamy o prečítaných knihách, ktoré odhaľujú široké spektrum záujmov vrátane socialistickej filozofie.
Osobne učila svoje deti a vystavovala ich novým nápadom a vynálezom. Svojmu mladšiemu synovi Louisovi dávala lekcie až do jeho desiatich rokoch. V roku 1968 o nej povedal, že je „chodiaca encyklopédia“. „Celý život si ukladala vedomosti o najrôznejších predmetoch a mala veľký dar, že to všetko dokázala urobiť zaujímavým, keď ma to naučila. Bola úplne metodická, na každý predmet sme mali a ja som sa musel pripravovať atď. A tiež bola úplne oslobodená od predsudkov o politike, farbe a veciach tohto druhu“.
V roku 1906 letela vo vzducholodi Zeppelin a ešte odvážnejšie neskôr letela v dvojplošníku, aj keď „nebol vyrobený na prepravu cestujúcich a sedeli sme bezpečne pripevnení na malej stoličke, ktorá sa držala na chrbte letca“. Až do roku 1914 Viktória pravidelne navštevovala svojich príbuzných v zahraničí v Nemecku a v Rusku, vrátane dvoch sestier ktoré sa vydali do ruskej cárskej rodiny: Alžbeta, ktorá sa vydala za veľkovojvodu Sergeja Alexandroviča a Alix, ktorá sa vydala za cára Mikuláša II. Viktória bola jednou z príbuzných cárovnej, ktorá sa ju snažila presvedčiť, aby sa vzdala vplyvu Rasputina. O vypuknutí vojny medzi Nemeckom a Britániou v roku 1914 bola Viktória a jej dcéra Lujza v Rusku v Jekaterinburgu. Vlakom a parníkom do Petrohradu a odtiaľ cez Tornio do Štokholmu. Z nórskeho Bergenu sa plavili na „poslednej lodi“ späť do Británie.
Neskorší život.
Princ Ľudovít bol nútený odstúpiť z námorníctva na začiatku vojny, keď sa jeho nemecký pôvod stal hanbou a pár sa stiahol do Kent House na Isle of Wight, ktorý Viktória dostala od svojej tety princeznej Lujzy, vojvodkyne z Argyllu. Viktória obviňovala z nútenej rezignácie svojho manžela vládu, „ktorú málokto veľmi rešpektuje alebo jej dôveruje“. Nedôverovala Winstonovi Churchillovi, pretože ho považovala za nespoľahlivého - raz si požičal knihu a nevrátil ju. Pokračujúce verejné nepriateľstvo voči Nemecku viedlo kráľa Juraja V. vzdať sa svojich nemeckých titulov a zároveň sa 14. júla 1917 princ Ľudovít a Viktória sa vzdali zriekli svojich a pričom za svoje priezvisko prijali poangličenú verziu Battenberg - Mountbatten. O štyri roky neskôr kráľ povýšil Ľudovíta do šlachtického stavu ako markíz z Milford Haven. Počas vojny boli v ruskej revolúcii zavraždené dve Viktóriine sestry Alžbeta a Alix, a jej brat Ernest Ľudovít, veľkovojvoda z Hesenska, bol zosadený. Pri svojej poslednej návšteve Ruska v roku 1914 Viktória išla okolo domu v Jekaterinburgu, kde bude Alix zavraždená. V januári 1921, po dlhej a spletitej ceste, bolo Alžbetino telo pochované v Jeruzaleme vo prítomnosti Viktórie. Alixino telo nebolo za života Viktórie objavené.
Viktóriin manžel zomrel v Londýne v septembri 1921. Po stretnutí s ňou v námornom a vojenskom klube na Piccadilly sa sťažoval, že sa necíti dobre a Viktória ho presvedčila, aby si oddýchol v izbe, ktorú si rezervovali v klubovej prístavbe. Zavolala lekára, ktorý predpísal nejaký liek, a Viktória išla vybaviť recept do neďalekej lekárne. Keď sa vrátila, Ľudovít bol mŕtvy. Po ovdovení sa presťahovala do milosrdnej rezidencie v Kentsingtonskom paláci a podľa slov jej životopisca sa stala „matriachálnou postavou v živote európskej kráľovskej rodiny, ktorá prežila“. V roku 1930 utrpela jej dcéra Alica nervové zrútenie a bola jej diagnostikovaná schizofrénia. V nasledujúcom desaťročí bola Viktória z veľkej časti zodpovedná za výchovu svojho vnuka princa Philipa počas odlúčenia rodičov a liečenia jeho matky. Princ Philip spomínal: „Svoju babičku som mal veľmi rád a vždy bola nápomocná. S deťmi bola veľmi dobrá...zaujala k nim praktický prístup. Správala sa k nim správnym spôsobom- správnou kombináciou racionálneho a emocionálneho“.
V roku 1937 zomrel Viktóriin brat Ernest Ľudovít a krátko na to jej ovdovená švagriná, synovec, vnučka a dve z jej pravnúčat zomreli pri leteckej havárii v Ostende. Viktóriina vnučka Princezná Cecília Grécko-Dánska, sa vydala za Viktóriinho synovca (syna Ernesta Ľudovíta) Juraja Donáta Hesenského. Oni a ich dvaja malí synovia Ľudovít a Alexander, boli všetci zabití. Cecíliino najmladšie dieťa Johanna, bola adoptovaná jej strýkom Ľudovítom Hesenským, ale dievčatko prežilo svojich rodičov a súrodencov o 18 mesiacov a zomrelo v roku 1939 na meningitídu.
Čoskoro nasledovala ďalšia tragédia, keď Viktóriin syn George, ďalší rok zomrel na rakovinu kostí. Jej vnučka Lady Pamela Hicks si spomenula na slzy svojej babičky. Počas druhej svetovej vojny bola Viktória bombardovaná v Kensingtonskom paláci a nejaký čas strávila na hrade Windsor s kráľom Jurajom VI. Jej pozostalý syn Louis a jej dvaja vnuci (David Mountbatten a princ Philip) slúžili v kráľovskom námorníctve, zatiaľ čo jej nemecké vzťahy bojovali s nepriateľskými silami. Väčšinu času trávila čítaním a staraním sa o svoje deti, jej dcéra Alica zostala v okupovanom Grécku a na vrchole vojny nemohla štyri roky komunikovať so svojou matkou. Po víťazstve spojencov sa jej syn Louis sa stal grófom Mountbattenom z Barmy. Bol mu ponúknutý post vicekráľa Indie, ale ona bola hlboko proti jeho prijatiu, pretože vedela, že táto pozícia by bola nebezpečná a ťažká, aj tak to prijal.
15. decembra 1948 sa Viktória zúčastnila krstu svojho pravnuka, princa Charlesa. Bola z jedným z krstných rodičov spolu s kráľom Jurajom VI., nórskym kráľom Haakonom VII., kráľovnou Máriou, princeznou Margarétou, princom Jurajom Grécko-Dánskym, Lady Brabourne a Davidom Bowes-Lyon.
V lete 1950 ochorela na bronchitídu (fajčila od 16 rokov) v dome lorda Mountbattena v Broadlands v Hampshire. Hovoriac „je lepšie zomrieť doma“. Viktória sa opäť presťahovala do Kensingtonského paláca, kde zomrela 24. septembra vo veku 87 rokov. Pochovali ju na pôde kostola Sv. Mildred kostol Whipingham na Isle of Wight.
Dedičstvo.
S pomocou svojej dvornej dámy barónky Sophie Buxhoeveden, Viktória napísala monografie uložené v archíve Mountbatten na Univerzite Southhampton, ktoré zostávajú zaujímavým zdrojom kráľovských historikov. Výber listov kráľovnej Viktórie Viktórii boli spublikované s komentárom Richarda Hougha a úvodom Viktóriinej vnučky Patricie Mountbatten.
Lord Mountbatten na ňu spomínal s láskou: „Moja matka bola veľmi rýchla, bola veľmi zhovorčivá, veľmi agresívna a hádavá“. Jej vnučka ju považovala za „impozantnú, ale nikdy zastrašujúcu... ako nanajvýš čestnú ženu, plnú zdravého rozumu a skromnosti“. Viktória napísala svoj typicky otvorený epitaf na konci svojho života v listoch a rozhovoroch so svojim synom: „To čo bude žiť v histórii, je dobrá práca vykonaná jednotlivcom a ktorá nemá nič spoločné s hodnosťou alebo titulom... nikdy som si nemyslela, že budem známa ako len ako tvoja matka. Teraz si taká známa a nikto o mne nevie a ja to tak nechcem“.