burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Irena Bihariová

Mgr. Irena Bihariová (* 15. september 1980, Trnava) je slovenská právnička a politička. Od roku 2023 poslankyňa Národnej rady SR za stranu Progresívne Slovensko. Od júna 2020 do mája 2022 bola predsedníčkou strany Progresívne Slovensko, od mája 2022 je podpredsedníčkou tejto strany.
Životopis.
V roku 2009 absolvovala štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Zaoberá sa problematikou extrémistických trestných činov vrátane činov v online prostredí.
Od roku 2009 vedie združenie Ľudia proti rasizmu. Dňa 29. júla 2013 sa stala podpredsedníčkou Výboru pre predchádzanie a elimináciu rasizmu, xenofóbie, antisemitizmu a ostatných foriem intolerancie na Ministerstve vnútra. Bola zvolená za delegátku Výboru do koordinačnej skupiny na prípravu "Celoštátnej stratégie ochrany a podpory ľudských práv v SR".
Je rómskej národnosti, a podľa vlastných slov z „asimilovanej rodiny”.
Politické pôsobenie.
Dňa 8. mája 2019 bol zvolená za podpredsedníčku hnutia Progresívne Slovensko. V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidovala na štvrtom mieste kandidátky koalície PS/SPOLU. Vo voľbách získala 46 798 hlasov, po zohľadnení preferenčných hlasov sa umiestnila na 4. mieste kandidátky. Kvôli výsledku koalície sa do parlamentu nedostala.
Dňa 4. marca 2020 potvrdila, že bude kandidovať za predsedníčku strany. Na sneme strany 6. júna 2020 porazila znovu kandidujúceho Michala Trubana (105 vs. 100 hlasov).
Podľa svojho názoru bola za predsedníčku zvolená, lebo sa snaží presadiť "„krehký balans medzi politickým idealizmom a pragmatizmom. Som nastavená tak, že pragmatizmus môže do istej miery pomôcť pri napĺňaní ideálov, ale nemal by sa stať politikou samou osebe tak, aby ste po piatich rokoch nevedeli, čo ste chceli presadiť, a aký bol sen, ktorému ste verili.”".
Bihariová nevidí reálne spájanie s inými stranami: Spolu a Za ľudí, ak by však mali málo percent, tak si spájanie vie predstaviť. Po zvolení do vedenia strany uviedla tieto očakávania: "„Budeme musieť reagovať, aj v kontexte koronavírusu, na výzvy, ako sú elektronizácia vzdelávania, digitalizácia, dlhodobé investície do zelenej obnovy, vedy, výskumu. To sú veci, ktoré by malo PS v najbližšom období nastoľovať a prinášať v nich riešenia,“" pričom za svoju prioritu považuje férový štát, čiže prístup ľudí k najkvalitnejším službám a možnosť ľudí v núdzi požiadať o podporu bez poníženia.
Podľa rozhodnutia Okresného súdu v Banskej Bystrici sa ĽSNS musí ospravedlniť Irene Biháriovej a zaplatiť jej 5000 eur ako náhradu za ujmu. Strana ju vo svojich novinách obvinila, že „oberala tisíce eur z dotácií a chodila za ne presadzovať „zvrhlú agendu“ deťom na školy.“ Biháriová chce vysúdenú sumu použiť na „prospech boja proti dezinformáciám“.
Dňa 7. mája 2022 bola opäť zvolená za podpredsedníčku Progresívneho Slovenska. Na tom istom smene bol Michal Šimečka zvolený za nového predsedu strany. Bihariová nekandidovala na post predsedníctva.
V predčasných parlamentných voľbách v roku 2023 bola zvolená za poslankyňu NR SR.
Plavúň obyčajný

Plavúň obyčajný (iné názvy pozri nižšie; lat. "Lycopodium clavatum") je plazivá a trváca rastlina z čeľade plavúňovité ("Lycopodiaceae"). 
Slovenské názvy.
Variantný starší názov je plavúň.
Ľudové (resp. sčasti zároveň staršie) názvy sú: "čertov spár", "jelení mach", "jelení rožok", "koltunová zelina", "mach", "machovina", "medvedia tlapa", "morčia noha", "vlčia noha", "netáta", "netata" [s tvrdým alebo mäkkým n], "netátal", "vlačuha", "spavec", "svätojánsky pás", "vidlačky", "vlčie chvosty", "zemský mach". 
Historické oficiálne názvy sú napr.: "netáta", "mach zemský" a "jelení ružek".
Výskyt.
Je široko rozšírený: v Európe, Severnej Amerike a severnej Ázii; ďalej v subtropických pohoriach Karibiku, Južnej Ameriky a Východnej Afriky. Rastie vo vyšších polohách. Z plavúňov je to najrozšírenejší druh, obľubuje kyslé pôdy.
Opis.
Stonky sa plazia do dĺžky až 120 cm a vidlicovito sa vetvia. V lete vyrastú na rastline dva výtrusnicové klasy, z ktorých rozširuje výstrusy.
Ochrana.
Na území Slovenska patrí medzi chránené rastliny.
Využitie.
Často sa používa v homeopatii. V liečiteľstve sa používa hlavne výtrusový prach. Svetložltý prach sa používa na zásyp rán, ako dermatologikum a pilulkový konspergens. Spóry tvorí z polovice tuk, ďalej obsahujú sporonín (20 %), hydroxykávovú kyselinu, malé množstvo alkaloidov a sacharózu. V ľudovom liečiteľstve sa ním liečia choroby močového mechúra a zažívacie ťažkosti. Z plazivých bylí sa plietli tkaniny na umývanie.
Kopce (Poľana)

Kopce () sú tretí najvyšší vrch pohoria Poľana, krajinného celku Slovenského stredohoria. Leží nad osadou Kyslinky, približne severne od Hriňovej. Veľká časť masívu patrí do NPR Zadná Poľana, ktorá je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Poľana. 
Poloha.
Nachádza sa vo východnej polovici strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoká Poľana. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Detva, Zvolen a Brezno a zasahuje na katastrálne územia mesta Hriňová a obcí Očová a Valaská. Najbližšími sídlami je západne situovaná osada Kyslinky a na juhu ležiace mesto Hriňová. 
Opis.
Vrch leží vo východnej časti hlavného hrebeňa, ktorý vedie okrajom zvyšku kaldery, čoby pozostatku stratovulkánu. Južne leží vrch Sedlo (), juhozápadným smerom po hrebeni susedí dominantná Poľana (), západne leží Šafraníčka (), severozápadne sa v hrebení nachádza Brusniansky grúň () a východným smerom susedí Záhorská skala (). Oblasť patrí do povodia Hrona, hoci vodné toky smerujú rôznymi smermi; západné svahy hrebeňa sú pramennou oblasťou Hučavy, smerujúcej do Slatiny, severovýchodné svahy odvodňujú prítoky Kamenistého potoka do Čierneho Hrona a juhovýchod masívu odvádzajú vodu rieke Slatina. Vrcholom prechádza Rudná magistrála, na ktorú sa tu pripája chodník z Lomu nad Rimavicou.
Výhľady.
Zalesnený vrch poskytuje len veľmi obmedzený výhľad. Z vhodných miest s riedkym porastom sú viditeľné najmä okolité vrchy Poľany a Veporských vrchov. Pri priaznivých podmienkach je však pozorovateľná aj časť hrebeňa Nízkych Tatier, Kremnických vrchov a Veľkej Fatry, východným smerom dominuje Fabova hoľa, Klenovský Vepor a Čierťaž. Ojedinele sú ponad nízkotatranský hrebeň pozorovateľné aj končiare Vysokých Tatier.
Bukovina (Poľana)

Bukovina () je vrch v pohorí Poľana. Leží nad obcou Poniky, približne severne od Detvy. Je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Poľana.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoká Poľana. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Banská Bystrica a v katastrálnom území obcí Poniky a Hrochoť. Najbližšími sídlami sú severne situované Strelníky a južne ležiaca osada Kyslinky, patriaca k obci Hrochoť. 
Opis.
Bukovina je výškovo výrazný a masívny vrch v hrebeni kaldery bývalého stratovulkánu. Vrch je pokrytý nesúvislým lesom, no v južnej a východnej časti vrcholu vystupuje mohutné bralo. Severným smerom susedí vrch Minca (), východne Ľubietovská Bukovina () a Brusniansky grúň (), južne Drábovka () a západne vrch Žiarec (). Oblasť patrí do povodia Hrona; severné a západné svahy masívu odvodňuje rieka Zolná, južné svahy prítoky Hučavy. Severne od vrcholu stojí chata Horalka, okolo ktorej vedie značený chodník z Ponickej Huty na rázcestie Krížne. Na samotný vrchol Bukoviny značená trasa nevedie.
Výhľady.
Vrcholová časť Bukoviny je pokrytá nesúvislým lesným porastom, ktorý tak umožňuje obmedzený výhľad. Okolité vrchy a hrebeň Poľany je veľmi dobre viditeľný z bralnatej, južne situovanej časti pod vrcholom. Zo severozápadnej, čiastočne odlesnenej časti sú pozorovateľné Štiavnické vrchy, Kremnické a Starohorské vrchy, Veľká Fatra a Nízke Tatry. Severným smerom sú ponad nízkotatranský hrebeň pozorovateľné aj končiare Vysokých Tatier.
Prístup.
Na vrchol nevedie značkovaný chodník a dostať sa naň dá lesom, odbočením z značky. Pod vrchol Bukoviny vedú:
Lakónikos

Lakónikos () bol kráľ Sparty v roku 192 pred Kr. 
Po víťazstve rímskeho vojska a achájskeho spolku v roku 193 pred Kr. vo vojne proti Sparte bol spartský kráľ Nabis prinútený vzdať sa trónu. Nasledujúci rok, keď rímsky veliteľ Titus Flamininus so svojim vojskom opustil Spartu, aby sa pripravil na vojnu proti Antiochovi a aitólskemu spolku, Nabis sa za pomoci vojsk aitólskeho spolku pokúsil zmocniť vlády. Alexamenos, veliteľ aitólskeho spolku, ho však zákerne zavraždil a pobúrení Sparťania monarchiu obnovili a Alexamena i veľkú časť jeho vojska pobili. Rímsky historik Livius o tejto udalosti zaznamenal: „"Niektorí z nich vyhlásili, že je nutné Aitólov vyhnať a znovu si vydobyť slobodu, ktorá im bola násilím odňatá pod rúškom politickej slobody; iní tvrdili, že je treba vyzdvihnúť aspoň pre formu niekoho z kráľovského rodu, aby tu bola vedúca osobnosť pre ďalšie akcie. Zostal tu z toho rodu Lakónikos, ešte malý chlapec, vychovaný s tyranovými deťmi; posadili ho na koňa, chopili sa zbraní a zabíjali Aitólčanov..."" Zmätok, ktorý zavládol v Sparte využilo početné vojsko achájskeho spolku, vedené Filopoimenom a prinútilo Spartu do achájskeho spolku vstúpiť. Aký bol ďalší osud mladého spartského kráľa, nie je známe.
Bogomil

Bogomil môže byť:
Diskovník oranžový

Diskovník oranžový ("Xanthoria elegans") je lišajník z čeľade krásnikovité.
Stielku má lupeňovitú v tvare disku s priemerom do 5 cm a s úzkymi oranžovými lalokmi. Preferuje krytý habitát, hlavne na skalách s exkrementami.
Má široké rozšírenie, dokáže prežiť v suchom prostredí ale aj sezónne pod vodou. Kolonizuje vápenaté aj kremičité horniny. Na vrchu K2 bol nájdený vo výške V máji 2005 bol diskovník oranžový a zemepisník mapovitý ("Rhizocarpon geographicum") súčasťou experimentov vo vesmíre. Boli vystavení 15 dní priamemu vesmírnemu vákuu a žiareniu. Následne boli dopravení na Zem a pri skúmaní sa zistilo, že neboli vážne poškodení.
Trčníček jednolistý

Trčníček jednolistý (staršie [do roku 1986]: jednolístok obyčajný, historicky u Reussa: "boruta jednolistá", lat. "Malaxis monophyllos", synonymá: "Achroanthes monophyllos", "Microstylis monophyllos") je druh orchidey. 
Je široko rozšírená po celej Európe ale vzácna. Rastie vo vlhkých biotopoch, častejšie samostatne alebo v malej skupine ako v súvislom poraste. Kvitne od júna do augusta malými nenápadnými žltozelenými zloženými kvetmi. Tenká stonka je dlhá 7 až 40 cm s jedným listom v spodnej časti dlhým 2 až 9 cm. Kvet sa počas vývoja otočí o 360°.
Na území Slovenska patrí medzi chránené rastliny.
Sedmokvietok európsky

Sedmokvietok európsky (staršie: "sedmokvietok obecný", "samosed", historicky u Reussa: "samosed europejský"; lat. "Trientalis europaea") je trvalá rastlina z čeľade prvosienkovité.
Stonka je vysoká 5 až 30 cm, na spodku šupinatá. Pôvodom zo severnej Európy. Najčastejšie rastie v ihličnatých lesov v tienistých a vlhkých biotopoch, hlavne v horách. Biele kvety majú sedem okvetných lístkov (čo je u semenných rastlín zriedkavé) a rastú jednotlivo na stonkách. Kvitne od mája do júla.
Samosed

Samosed môže byť zastarano:
Chvojka

Chvojka môže byť:
Kopytník európsky

Kopytník európsky (ľudové názvy pozri nižšie; lat. "Asarum europaeum") je druh kvitnúcej rastliny z čeľade vlkovcovité. Je to jediný európsky druh kopytníka.
Ľudové názvy.
Ľudovo sa nazýva: baraní jazyk, hôrny nardus, kopytník, kopydlen, lesná šípka, lesný nardus, myšie uško alebo omylník.
Výskyt.
Rastie v južnej a strednej Európe, Malej Ázii a na Sibíri.
Charakteristika.
Je to trvalá rastlina výšky 10 cm, rastúca v porastoch hojne vo vlhkých a tienistých biotopoch, hlavne v listnatých lesoch. Indikuje ílovitú pôdu s dostatkom vápnika. Má veľké kožovité a lesklé listy v tvare obličiek, ktoré sú stálozelené. Má plazivý a rozvetvený podzemok. Kvitne od marca do mája, kvety sú malé, chlpaté a červenohnedé až fialovohnedé.
Kvety sú samoopelivé alebo ich opeľuje hmyz ("Mycetophila"). Plod je chlpatá tobolka. 
Využitie.
Je mierne jedovatý. Ako liek sa používal už v antickom Grécku. Podzemky sú aromatické a pôsobia anesteticky. Významná zložka kopytníka je asarón, ktorý sa nazýva aj kopytníkový gáfor, zapácha a núti kýchať. Asarón spôsobuje dráždenie žalúdka (dávenie a hnačku) a má diuretické vlastnosti. Kopytníkový koreň obsahuje triesloviny, živicu, sliz, antibakteriálne látky a soli draslíka a kremíka. Ďalej sa používa pri liečbe pečene a zápaloch dýchacích ciest.
Používal sa do kýchacích práškov aj ako súčasť protialkoholickej liečby a pri liečbe domácich zvierat
Netata

Netata [vyslov s tvrdým alebo mäkkým n] (iné názvy: netáta, netátal) môže byť:
Poznámka.
Tvar netata je oficiálny krátky tvar názvu borievka netatová. Ostatné vyššie uvedené tvary a použitia sú dnes už len ľudový jazyk (pričom ale napr. minimálne tvar netáta bol v minulosti oficiálny názov plavúňa obyčajného).
Kopytník

Kopytník môže byť:
Kathleen Robertsonová

Kathleen Robertsonová (; * 8. júl 1973, Hamilton, Ontário, Kanada) je kanadská herečka.
Kariéra.
Robertsonová začala svoju kariéru už v desiatich rokoch. Začala študovať herectvo, spev a tanec. Svoju prvú úlohu dostala v kanadskom seriáli "Maniac Mansion". Jej herecký prielom prišiel v roku 1994 v seriály "Beverly Hills 90210" keď stvárnila jednu z vedľajších postáv po boku hercov ako Jennie Garth, Tori Spelling či Jasona Priestleyho. V seriáli hrala až do roku 1997. Neskôr sa začala orientovať na filmy.
V roku 2000 sa objavila v komédií "Beautiful" ktorý režírovala herečka Sally Field. O rok neskôr, si spoločne s jej kamarátkou Tori Spelling zahrala v komédií "Scary Movie 2". Za stvárnenie krásnej Theo získala v Kanade nomináciu za Najkrajšiu herečku v komédií.
V roku 2007 stvárnila čarodejnicu Azkadeliu v seriály "Tin Man". Dostala ponuku stvárniť úlohu Claire Saunders v seriály "Dollhouse". V roku 2011 si zahrala jednu z hlavných postáv seriálu Boss, po boku herca Kelseya Grammera. V seriáli hrala počas oboch sérií a objavila sa v každom dieli.
V roku 2014 si zahrala v piatich epizódach seriálu Bates Motel. V rovnakom roku prijala úlohu Hildy Mulligan v seriály "Murder in the First", kde hrala až do roku 2016.
Od roku 2019 hrá v kanadskom seriáli "Northern Rescue".
Martin Bareš

Martin Bareš (* 25. november 1968, Brno) je český profesor neurológie, od septembra 2019 rektor Masarykovej univerzity, predtým od februára 2018 do septembra 2019 dekan Lekárskej fakulty Masarykovej univerzity.
Riadiace funkcie.
Vo februári 2018 sa stal dekanom Lekárskej fakulty Masarykovej univerzity. Funkciu prevzal po Jiřím Mayerovi, ktorý zastával pozíciu dekana v období 20102018. S nástupom na post dekana ukončil svoje pôsobenie ako prorektor univerzity, ako i zástupca prednostu I. neurologickej kliniky pre vedu a výskum.
Do funkcie rektora univerzity bol zvolený 1. apríla 2019 Akademickým senátom Masarykovej univerzity. V prvom kole tajnej voľby získal Bareš 36 hlasov z 50 prítomných senátorov. Protikandidáta, prodekana Prírodovedeckej fakulty Jaromíra Leichmana, volilo 11 senátorov. 3 odovzdané hlasy boli neplatné.
Skúsenosti s pôsobením vo vedení školy zbieral Bareš v rokoch 20112018, kedy pôsobil najskôr ako jej prorektor pre rozvoj a potom ako prorektor pre akademické záležitosti. Za svoje priority označil Bareš v dobe voľby posilňovanie role univerzity ako piliera slobody v súčasnej spoločnosti a zvýšenie kvality vzdelávania, vedy a výskumu na medzinárodnej úrovni.
Do funkcie rektora ho vymenoval 11. júna 2019 prezident Miloš Zeman s účinnosťou od 1. septembra 2019. Vo funkcii tak nahradil Mikuláša Beka, ktorému sa skončilo druhé volebné obdobie a o zvolenie sa teda už opäť uchádzať nemohol. Bareš k 1. septembru 2019 rezignoval na post dekana Lekárskej fakulty.
Vedecká činnosť.
Je prednášajúcim v odboroch všeobecné lekárstvo, zubné lekárstvo, optometria, fyzioterapia, neurofyziológia pre študentov prírodných vied Lekárskej fakulty Masarykovej univerzity a školiteľ doktorandov odborovej rady neurológia a neurovedy.
Pôsobí v týchto vedeckých radách: Masarykova univerzita, Lekárska fakulta Masarykovej univerzity a CEITEC MU. Ďalej tiež Univerzita Palackého v Olomouci, Lekárska fakulta UPOL, Fakulta veterinárního lékařství VFU, ďalej je tiež členom Českej lekárskej komory, Českej neurologickej spoločnosti, Českej spoločnosti klinickej neurofyziológie, Českej lekárskej spoločnosti Jana Evangelisty Purkyně, Movement Disorders Society, Society for the Research on the Cerebellum a Society for Neuroscience. Takisto je členom redakčnej rady časopisov Clinical Neurophysiology, Behavioural Neurology, Tremor and Other Hyperkinetic Movements a Biomedical Papers.
Osobný život.
Je ženatý, má dvoch synov a dcéru.
Ʊ

Ʊ (minuskula ʊ) je špeciálne písmeno latinky. Nazýva sa upsilon. Používa sa predovšetkým v západoafrických jazykoch, konkrétne v jazykoch kabiye (asi 1 200 000 hovoriacich v Togu, Ghane a Benine), agni (asi 860 000 hovoriacich na Pobreží Slonoviny a v Ghane), anii (asi 45 900 hovoriacich v Benine a Togu), foodo (asi 25 000 hovoriacich v Benine), lokpa (asi 50 000 hovoriacich v Benine a Togu), konni (asi 5000 hovoriacich v Ghane), tem (asi 307 000 hovoriacich v Benine, Ghane a Togu) a yom (asi 750 000 hovoriacich v Benine, Nigérii a Mali). Okrem afrických jazykov sa taktiež používa v ohrozenom jazyku comox, používanom asi 400 ľuďmi v Kanade. Má vlastný znak v IPA a číta sa ako takmer zatvorená takmer zadná zaokrúhlená samohláska (ʊ). Môže byť reprezentované ako "obrátená omega" a býva často zamieňané s písmenom Ʋ (minuskula ʋ). Existujú aj iné varianty tohoto písmena: Ʊ́ʊ́, Ʊ̀ʊ̀, Ʊ̱ʊ̱, Ʊ̃ʊ̃ a Ʊ̰ʊ̰. V Unicode má majuskulný tvar kód U+01B1 a minuskulný U+028A.
Ʋ

Ʋ (minuskula ʋ) je špeciálne písmeno latinky. Nazýva sa V s hákom, ale je sporné, či sa nejedná o variantu písmena U. Jeho minuskulná podoba sa podobá písmenu ypsilon v gréčtine. Písmeno sa používa v mnohých stredoafrických jazykoch, konkrétne v jazykoch abidji, ahanta, agni, avatime, birifor, bissa, dagaare, ewe, gen-gbe, godié, goula d'Iro, gurenne, ikposso, kabiye, kaansa, kassem, koulango, kroumen tépo, lama, lobiri, lokpa, lugbara, moré, niaboua, nkonya, nuni, pandikeri, puguli, sissala, téén, toura, wobé, yaouré a yom. Býva však niekedy zamieňané za písmeno Ʊ (upsilon, minuskula ʊ). Existujú aj iné varianty tohoto písmena: Ʋ́ʋ́, Ʋ̀ʋ̀, Ʋ̃ʋ̃, Ʋ̈ʋ̈, Ʋ̃́ʋ̃́ a Ʋ̃̀ʋ̃̀. V Unicode má majuskulný tvar kód U+01B2 a minuskulný U+028B.
Prírodná rezervácia Prielom Bielej vody pod Krempachmi

Prírodná rezervácia Prielom Bielej vody pod Krempachmi
() je riečny
kaňon na rieke Biela voda
() nachádzajúca sa na okraji poľskej časti
Pienin na okraji historického regiónu Poľský Spiš
() pri obciach Krempachy a Nová Belá
() v Malopoľskom
vojvodstve v Poľsku. Má priznaný štatút prírodnej
rezervácie.
Opis.
Prielom Bielej vody sa nachádza v blízkosti obce Krempachy na západnom
okraji Poľského Spiša. Prielom tvorí krátky kaňon medzi dvoma osamotenými vápencovými skalami,
geomorfologicky patriacimi pod Pieniny, ktoré sa nazývajú Obłazowa (.n.m.) a Kramnica (.n.m.). Celková dĺžka prielomu je približne 100 – 150 metrov.
Výška skaly Obłazowa je približně 47 metrov a Kramnica dosahuje výšky
približně 65 metrov od zeme. Okrem Obłazowej a Kramnice sa v blízkosti nachádzajú ešte dve menšie
skaly.
Oblasť má krasový charakter. Dno rieky je tvorené prevažne žulovými úlomkami, ktoré sú na toto miesto
doplavené z oblasti Vysokých Tatier.
Prvá prírodná rezervácia bola na mieste vyhlásená už v roku 1931 na
ploche . V roku 1959 bol jej štatút potvrdený a plocha ochrany sa zvýšila na . Oblasť patrí aj do chráneného územia pod záštitou NATURA 2000 – Dolina
Białki. Dôvodom ochrany je samotný prielom rieky, ako aj obidve vápencové skaly,
ochrana miestnych skalných rastlinných spoločenstiev a reliktného
borovicového porastu.
Okrem borovíc tu zo stromov rastú aj smrky, jedle a buky, z nižších
rastlín sa tu vyskytuje viac ako 400 druhov z ktorých je približne 20
chránených.
V skale Obłazowa sa nachádza aj rovnomenná jaskyňa, v ktorej sa našli
vzácne archeologické a paleontologické nálezy vrátane bumerangu z
mamutieho klu, ktorý sa datuje až do obdobia niekoľko desiatok tísíc
rokov pred naším letopočtom. Dĺžka jaskyne je prbližne 9 metrov. Jaskyňa nie je prístupná.
Turizmus.
Pri západnej strane skaly Obłazowa prechádza územím rezervácie modrá
turistická značka. V blízkosti skaly sa nachádza aj miesto na parkovanie. Lezenie na samotné skaly je zakázané.
Tatra okolo sveta 2

Tatra okolo sveta 2 () je expedícia Tatry TERRN°1. Jej štart bol 22. februára 2020 v Prahe a posádku čaká 1095 dní, 69 krajín a približne 270 000 kilometrov. Ideovo nadväzuje na expedíciu Tatra okolo sveta, ktorá sa konala v rokoch 1987 – 1990, novinkou je možnosť absolvovať časť trasy záujemcom so stálou posádkou. Vedúcim expedície je Marek Havlíček.
Priebeh cesty a plány expedície výrazne ovplyvnili obmedzenia, spôsobené rozšírením pandémie ochorenia COVID-19. Uzavreté hranice expedíciu zdržali v Turecku a Iráne, odkiaľ pokračovali do Ruska, kde museli predčasne ukončiť prvú, ázijskú časť. Po presune expedícia pokračovala od 3. marca 2021 druhou etapou územím Afriky. Tretia etapa začala 22. februára 2022 v juhoamerickej Brazílii. 
Po nehode, kedy sa 5. septembra 2024 v Pamíre v Tadžikistane pod expedičným vozidlom zosunula vozovka a auto sa prevrátilo, bol projekt pozastavený a kvôli poškodeniu Tatry je jeho pokračovanie otázne. Pri nehode bolo zranených 5 z 9. členov posádky.
Technické parametre.
Tatra TERRN°1
Navštívené krajiny.
1. etapa.
Prvá etapa viedla Európou a západnou Áziou; z plánovanej dĺžky cca 70 000 km bola absolvovaná len časť a posádka tak napokon navštívila len 13 z pôvodne plánovaných 22 krajín.
2. etapa.
Druhá etapa viedla Afrikou, kde sa posádka presunula na jar 2021.
3. etapa.
Na území Južnej Ameriky sa 22. 2. 2022 začala tretia etapa, ktorá pri plánovanej dĺžke cca 40 000 km vedie územím 8 krajín.
4. etapa.
Štvrtá etapa povedie Strednou a Severnou Amerikou; pri dĺžke cca 80 000 km posádka za 8 mesiacov navštívi 10 krajín.
Pískovcové sloupky

Pískovcové sloupky sú prírodná pamiatka ev. č. 3414 v obci Česká Metuje v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. Lokalitu spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR – regionálne pracovisko Východné Čechy.
Ochrana.
Predmet ochrany.
Predmetom ochrany sú skalné stĺpiky v tvare presýpacích hodín či kolkov, vymodelované v stene umelého odhalenia v dôsledku procesu selektívneho zvetrávania, ďalej geomorfologicky pozoruhodný suťový svah so skalnými odkryvmimi, rastlinné i živočíšne spoločenstvá prírode blízkeho lesa a skál, populácia ľalie zlatohlavej. V blízkosti chránenej lokality sa nachádza pamätný strom Berkova lípa.
Cieľ ochrany.
Hlavným cieľom ochrany je zachovanie skalných stĺpikov v stene umelého odkryvu, zaujímavých z vedeckého i estetického hľadiska, a udržanie estetického vzhľadu ich bezprostredného okolia. Cieľom starostlivosti je tiež zachovanie ekosystému prírode blízkeho lesa vrátane početnej populácie ľalie zlatohlavej na suťovom svahu so skalnými odkryvmi nad lomom.
TV Myjava

TV Myjava je regionálna informačná televízna stanica mesta Myjava.
Pravidelne v týždenných premiérach a každodenných reprízach poskytuje občanom mesta aj celého kopaničiarskeho regiónu prehľad aktuálneho diania v samospráve a v spoločnosti. Spracováva spravodajské a publicistické príspevky prakticky zo všetkých oblasti života. Zaoberá sa oblasťami politiky, kultúry, športu, zdravotníctva, životného prostredia, sociálnych vecí a podobne. Pravidelne vysiela aj záznamy rokovaní Mestského zastupiteľstva v Myjave a príležitostné besedy s primátorom o aktuálnych témach.
Dostupnosť.
Vysielanie TV Myjava je šírené prostredníctvom káblových rozvodov v meste a od februára 2013 aj cez satelit. "Myjavské televízne noviny" sú po dohode s vysielateľom zaradené v programe stanice Regionální televize, kde sú vysielané vždy v piatok o 20.40 h a každé štyri hodiny sú vysielané reprízy, a TV SEN. TV Myjava je možné naladiť na satelite Astra 3B, 23,5°E, frekvencia 12 160 MHz. Okrem toho, od septembra 2010 spustila televízna stanica aj online vysielanie na portáli Respublica.
Berkova lípa

Berkova lípa je pamätný strom – lipa malolistá ("Tilia cordata"), podľa iných údajov lipa veľkolistá ("Tilia platyphyllos"), rastúca v obci Česká Metuje v stráni nad domom čp. 21. Za pamätný strom bola táto lipa veľkolistá vyhlásená 26. novembra 1981 Okresným národným výborom Náchod. Dôvod nie je vo vyhláške uvedený, podľa niektorých zdrojov bola vyhlásená pre svoj vzrast a vek. Tento pamätný strom má stanovené ochranné pásmo v zvislom priemete koruny, ktorý je rozšírený až k domu, na opačnú stranu o 10 m a na ostatné strany o 5 m. V minulosti bola táto lipa pravdepodobne zasiahnutá bleskom (cca 2003) a neskôr polámaná pri letnej búrke (2006). Následné zdravotné zásahy sa prejavujú neprirodzeným tvarom koruny stromu a množstvom rezných rán, z ktorých nie všetky sú zahojené. Koruna je spevnená väzbou. Výška tohto stromu je 22 m, obvod kmeňa bol v roku 2010 skoro 6 m a vek je odhadovaný okolo 200 rokov.
Ƣ

Ƣ (minuskula ƣ) je dnes už nepoužívané písmeno latinky. Bolo zavedené v 20. rokoch 20. storočia v tzv. janalife – novej latinskej abecede slúžiacej pre zápis turkických jazykov používaných na území Sovietského zväzu. Písmeno sa prestalo používať v 30. rokoch po zastavení projektu janalifu a nútenom prechode všetkých jazykov Sovietskeho zväzu na upravenú cyriliku. V nových latinských abecedách vytvorených pre spomenuté jazyky v 90. rokoch sa už písmeno Ƣ nevyskytuje.
Systémová biológia

Systémová biológia je vedecký smer v biológii využívajúci prístupy ďalších vied, predovšetkým bioinformatiky, biochémie, chémie, informatiky a matematiky . Zaoberá sa štúdiom biologických funkcií a mechanizmov vznikajúcich následkom komplexných interakcií v biologických systémoch. 
Základnou myšlienkou je komplexný pohľad, opak redukcionizmu (ktorý je prevládajúcou paradigmou napríklad v molekulárnej biológii), teda predpoklad, že systém je viac ako súčet jeho častí. Organizmus či jeho časť (tkanivo, bunka, organela) je chápaný ako komplexný systém. Predmetom záujmu sú potom interakcie medzi komponentami tohto systému a jeho emergentné vlastnosti, teda také, ktoré nemôžu byť vysvetlené len na základe súčtu vlastností komponent. 
Systémová biológia pracuje s veľkým množstvom biologických dát, začala sa prudko rozvíjať po roku 2000 vďaka rozvoju technológií pre získavanie genomických a proteomických dát a zvýšenia výpočtového výkonu. 
Systémová biológia často pracuje s modelmi, ktoré sú vytvárané matematickými a informatickými prístupmi na základe biologických dát, ktorých vlastnosti sú následne porovnávané s vlastnosťami živých systémov. Vyžaduje preto úzky kontakt znalostí z niekoľkých odborov. 
Modely v systémovej biológii.
Cieľom modelovania je vytvoriť taký model biologického systému, na ktorom bude možné uskutočňovať tzv. in silico experimenty. Modelujú sa rôzne pohľady na organizmus a jeho časti. Predmetom záujmu sú predovšetkým: 
Existuje mnoho v praxi používaných prístupov k modelovaniu a stále sú vyvíjané nové. Niektoré z nich sú:
Ȣ

Ȣ (minuskula ȣ) je ligatúra zložená z gréckych písmen ο a υ, ktorá bola pravidelne používaná v stredovekých byzantských rukopisoch. Táto ligatúra sa stále používa aj dnes na ikonách gréckych ortodoxných kostolov.
Ďalej sa používa v jazykoch algonkinčina, kde zachytáva hlásku /w/, /o/ alebo /o:/, wendatčina a západná abnakčina, kde zachytáva hlásku /ɔ̃/.
V cyrilike existuje podobné písmeno Ꙋ (minuskula ꙋ), čo je zvislý variant písmena Ѹ.
Ƿ

Ƿ (minuskula ƿ, nazývaný wynn, wen, prípadne ƿynn či ƿen) bol znak latinskej abecedy používaný prevažne v anglosaštine (respektíve približne do roku 1300), potom bol nahradený písmenom w.
Najprv sa síce pre hlásku /w/ začal používať digraf uu, nakoniec bol pisármi nahradený anglosaskou runou ᚹ (wen). Wen bol nahrádzaný písmenom w pod normanským vplyvom od 11. storočia.
Maliar Kassandry

Maliar Kassandry môže byť:
Kráľovná juhu (telenovela)

Kráľovná juhu () je americko-kolumbijsko-španielska telenovela z produkcie spoločností Telemundo a RTI Televisión. Hlavnú protagonistku stvárnila herečka Kate del Castillo. Telenovela bola natočená podľa románu "Kráľovná juhu" od spisovateľa Artura Pérez-Reverteho.
Prvú sériu tejto telenovely na Slovensku vysielala TV Doma od 7. júla 2015 do 28. augusta 2015 po polnoci.
Zoznam kardinálov vymenovaných Hadriánom VI.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Hadriánom VI.
Menovacia politika.
Pápež Hadrián VI. vymenoval počas svojho 20-mesačného pontifikátu (15221523) jedného kardinála. Išlo o posledného preláta z Holandska do 20. storočia. Hlava Cirkvi ho vymenovala len štyri dni pred svojou smrťou.
Vymenovaný kardinál sa nezúčastnil na konkláve, ktoré sa konalo v roku 1523 po Hadriánovej smrti. Tohto pontifika prežil o skoro 11 rokov, keďže umrel 19. júla 1534.
Zoznam kardinálov vymenovaných Levom X.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Levom X.
Menovacia politika.
Pápež Lev X. vymenoval počas svojho pontifikátu (15131521) 42 kardinálov v ôsmich konzistóriách. Vo väčšine prípadov pontifex menoval od jedného do štyroch prelátov, výnimkou však bolo konzistórium v júli 1517, počas ktorého udelil kardinálske galero až 31 hodnostárom.
Všetci vymenovaní kardináli boli Európania, pričom väčšinu tvorilo 31 Talianov. Nasledovali 4 Francúzi, 2 Nemci, 1 Angličan, 1 Holanďan, 1 Portugalec a 1 Španiel. Hlava Cirkvi vymenovala za kardinálov aj členov svojej rodinytitul získal pápežovi bratranci Giulio kardinál de’ Medici a Luigi kardinál de' Rossi, synovec Innocenzo kardinál Cybo a adoptívny synovec Francesco kardinál Armellini Pantalassi de' Medici.
Najmladšou vymenovanou osobou bol iba 8-ročný Afonso de Portugal. Naopak najstarším kreovaným kardinálom sa stal 77-ročný Talian Niccolò Pandolfini. Od júla 1527 bol členom kardinálskeho kolégia aj Adriaan kardinál Florenszoon Dedel, ktorý sa po skone Leva X. stal jeho nástupcom ako pápež Hadrián VI. Po ňom prevzal vedenie Cirkvi Giulio kardinál de’ Medici ako pápež Klement VII.
Po Levovej smrti v roku 1521 sa z tejto generácie kardinálov zúčastnilo na konkláve 28 prelátov a 7 sa nezúčastnili. V čase konania volieb boli 7 hodnostári už zosnulí.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Lev X., bol Francesco kardinál Pisani. Skonal 28. júna 1570, teda skoro 49 rokov po pontifikovej smrti.
Zoznam kardinálov vymenovaných Júliusom II.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Júliusom II.
Menovacia politika.
Pápež Július II. vymenoval počas svojho pontifikátu (15031513) 27 kardinálov v šiestich konzistóriách, pričom jedného vymenoval "in pectore". Konzistóriá sa konali v nepravidelných intervaloch. Hlava Cirkvi vymenovala najviac kardinálov (9) v marci 1505 a v decembri 1511.
Pápež vymenoval 17 Talianov, 5 Francúzov, 2 Španielov, 1 Angličana, 1 Nemca a 1 Švajčiara. Najmladšou vymenovanou osobou bol 17-ročný Talian Bandinello Sauli, naopak najstarším vymenovaným kardinálom sa stal 71-ročný Španiel Francisco Jiménez de Cisneros.
Po Júliusovej smrti v roku 1513 sa na konkláve zúčastnilo z tejto generácie kardinálov 13 kardinálov a 4 sa nezúčastnili. V čase konania volieb boli 10 kardináli už zosnulí.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Július II., bol François Guillaume kardinál de Castelnau-Clermont-Ludève. Skonal 13. marca 1541, teda skoro 28 rokov po pontifikovej smrti.
Dedošová

 
Dedošová () je vrch vo Veľkej Fatre na Slovensku. Leží nad Necpalmi, približne juhovýchodne od Martina. 
Poloha.
Nachádza sa na západe strednej časti Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Bralná Fatra. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Martin a zasahuje na katastrálne územie obcí Necpaly a Blatnica. Najbližšími sídlami sú severozápadne situované obce Belá-Dulice a Necpaly a západne ležiaca Folkušová, Blatnica a Mošovce.
Opis.
Dedošová je súčasťou mohutnej rázsochy, ktorá vedie zo Suchého vrchu () v hlavnom hrebeni Veľkej Fatry, severozápadným smerom cez Bielu skalu () na Koziu skalu (). Nachádza sa medzi západne situovanou Kozou skalou a juhovýchodne ležiacou Plavou (). Hrebeň zoviera zo severovýchodu Necpalská dolina, ktorou voda z oblasti odteká Necpalským potokom, a Dedošová dolina od juhozápadu, ktorou vodu odvádza Gaderský potok. Masív patrí do Národného parku Veľká Fatra a vrchol nie je dostupný značeným turistickým chodníkom. 
Severným smerom sa nachádzajú Lazce (), Morávková () a Jastrabské (), východným Osičné (), Prierastlé (), Borišov (), Plavá (), Biela skala () a Nad Uhliskami (), južným Prostredný grúň (), Skalná (), Chládkové úplazy (), Ostrá () a Lubená () a západným Tlstá (), Pekárová () a Kozia skala ().
Výhľady.
Súvislý lesný porast vrcholu Dedošovej neumožňuje rozhľad. Z vhodných častí je kvôli polohe a nadmorskej výške možné pozorovať len okolité vrcholy Veľkej Fatry a Malú Fatru.
Prístup.
Hrebeň a vrcholy v ňom nie sú dostupné značeným turistickým chodníkom, preto prístup je možný len neznačenými chodníkmi. Blízkymi dolinami - Necpalskou i Gaderskou a Dedošovou dolinou, však vedú značené chodníky z blízkych obcí až na hlavný hrebeň.
Piscine Molitor

Piscine Molitor je areál s bazénom nachádzajúci sa v 16. parížskom obvode neďaleko Bois de Boulogne. V roku 1929 bol slávnostne otvorený a jeho vzhľad bol v štýle Art deco. Od roku 1989 bol zatvorený a chátral približne pätnásť rokov. V zime sa areál využíval aj ako klzisko pre návštevníkov.
Ako historická pamiatka bola zapísaná 27. marca 1990, no v roku 2012 bola čiastočne zničená. Na pôvodnom mieste bola prestavaná budova inšpirovaná bazénom v štýle Art deco, ktorá bola po dva a pol roku práce otvorená 19. mája 2014. Okrem zimných a letných bazénov (33 a 46 metrov), kúpalisko Molitor má teraz hotel so 124 izbami, reštauráciu, bar, strešnú terasu a kúpele ("Spa by Clarins").
História.
19291989.
Molitor bol otvorený v roku 1929 a 60 rokov bol jedným z najobľúbenejších kúpalísk v Paríži pre svoje dva bazény a avantgardnú atmosféru. V tom čase sa tam konali napríklad módne prehliadky bikín.
19892014.
Budovy bazénov sa v tých časoch využívali na umelecké počiny hlavne grafity. No stav komplexu bol už v chátrajúcom stave.
2014súčasnosť.
Práce sa začali v roku 2011, celý bazén bol zničený, pretože konštrukcia a betón už boli v zlom stave. Slávnostne Piscine Molitor otvoril svoje brány 19. mája 2014. Dva bazény o dĺžke 33 m (vnútorný) a 50 m (vonkajší) sa nachádzajú vedľa seba v areáli veľkom približne 4000 m².
Využitie v kinematografii.
Stavba sa objavila v niekoľkých filmoch, medzi ktoré patria:
Zoznam kardinálov vymenovaných Alexandrom VI.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Alexandrom VI.
Menovacia politika.
Pápež Alexander VI. vymenoval počas svojho pontifikátu (14921503) 43 kardinálov v 9 konzistóriách, pričom 5 boli vymenovaní "in pectore." Konzistóriá sa spočiatku konali každoročne, neskôr približne každé dva roky. Hlava Cirkvi vymenovala najviac kardinálov (12) v septembri 1493.
Medzi novými kardinálmi boli vymenovaní 17 Španieli, 15 Taliani, 6 Francúzi, 1 Angličan, 1 Cyperčan, 1 Nemec, 1 Poliak a 1 Uhor. Najmladšou vymenovanou osobou bol 14-ročný Talian Ippolito d’Este. Naopak najstarším kreovaným kardinálom sa stal 73-ročný Angličan John Morton. Hlava Cirkvi udelila kardinálske galero aj niektorým členom svojej rodinytitul získal jeho syn Cesare Borgia (neskôr sa ho vzdal) a synovec Juan kardinál de Borja-Llanzol de Romani.
Po Alexandrovej smrti v roku 1503 sa na konkláve zúčastnilo z tejto generácie kardinálov 25 prelátov a 7 sa nezúčastnili. V čase voľby boli 10 kardináli po smrti.
V krajinách dnešnej strednej Európy pôsobili viacerí kardináli. V Poľsku získal titul krakovský arcibiskup Fryderyk Jagiellończyk a v Uhorsku ostrihomský arcibiskup Tomáš kardinál Bakóc.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Alexander VI., bol Alessandro kardinál Farnese, ktorý zomrel ako pápež Pavol III. Skonal 10. novembra 1549, teda 46 rokov po pontifikovej smrti.
Codex Theodosianus

Codex Theodosianus (slov. Teodoziánsky kódex, citovaný najčastejšie ako CTh) je zbierka cisárskych konštitúcií vyhlásená 15. februára 438 pre východnú časť Rímskej ríše a platná od roku 439 aj na Západe. Zostavený bol na príkaz východorímskeho cisára Teodózia II. a Valentiniána III., pričom práce na jeho vytvorení započali 26. marca 429.
Codex obsahuje vyše 2 500 konštitúcií od roku 312 do jeho vydania, vďaka čomu patrí k významným prameňom poklasického rímskeho práva. Skladá sa zo šestnástich kníh. V prvej knihe boli uvedené zdroje, v druhej až piatej knihe predpisy súkromného práva, v šiestej až pätnástej knihe predpisy verejného práva a v poslednej knihe cirkevné právo. Inšpiráciou pre kódex boli staršie Codex Gregorianus a Codex Hermogenianus z prelomu 3. a 4. storočia.
Celé znenie kódexu sa nezachovalo, najmä z časti venujúcej sa súkromnému právu sa zachovalo len veľmi málo. Text kódexu je nepriamo poznateľný aj z neskoršieho barbarského zákonníka Lex Romana Visigothorum. V 30. rokoch 6. storočia bol Codex nahradený Justiniánskym kódexom (Codex Iustinianus).
Priekopníkom moderného výskumu Codex Theodosianus bol Iacobus Gothofredus (15871652), ktorý kódex vydal spolu s veľkým (a dodnes aktuálnym) komentárom (Lyon, 1665).
Ďalšia literatúra.
Latinské edície
Preklady
Xenodochium

Xenodochium bol v neskorej antike a v stredoveku typ filantropickej inštitúcie, ktorá vznikla a rozvíjala sa v časoch neskorej Rímskej ríši a Byzancie. Xenodochiá predstavovali útulky pre pocestných, chudobných a chorých (pričom niektorá zo zložiek mohla prevažovať). Boli zriaďované ako súkromné, cirkevné (často kláštorné) i ako štátne ustanovizne, ktorým boli neraz priradené značné statky, aby na ich fungovanie. Na rozdiel od hostincov poskytovali pohostenie (ubytovanie, stravu a niekedy aj šatstvo) zadarmo, v zmysle kresťanského prikázania lásky. Táto vlastnosť bola často zneužívaná, takže pôvodne neobmedzené poskytovanie ubytovania bolo neskôr v niektorých xenodochiách časovo obmedzované (napr. na tri dni v Kláštore svätého Lazara na hore Galesios).
Od 4. storočia sa xenodochiá rozšírili aj na kresťanskom Západe. Prvé známe založil koncom 4. storočia v Ostii senátor Pammachius, od 5. storočia boli zakladané aj v Gálii a od 6. storočia na území dnešného Španielsku. Mnoho xenodochií vzniklo v hlavnom meste Byzantskej ríše, Konštantínopole. Veľké xenodochium nechal v Konštantínopole postaviť cisár Justinián I. (vládol 527565) a jeho manželka Teodora. Cisár Roman I. Lekapenos (vládol 920944) nechal pre návštevníkov vystavať známe "xenodocheion tou Marianou". Zmienky o xenodochiách ubúdajú v prameňoch v palaiologovskom období spolu s úpadkom byzantskej moci a bohatstva. Na čele xenodochia stál v Byzantskej ríši xenodochos, ktorý často ako oficiálny úradník podliehal dohľadu miestneho biskupa (cf. Epanagóga 9,19).
Grécky termín sa po prvý raz vyskytol v 2. storočí, no zásadnejšie sa používa až od 4. storočia. Pôvodne prevažoval aj na Západe, hoci miestni klerici sa ho v spisoch opisným spôsobom snažili vysvetľovať po latinsky. Ešte v 8. storočí sa všetky špitále v Ríme nazývali týmto termínom. Ako označenie rôznych inštitúcií na spôsob špitálov, nemocníc či chudobincov sa pojem používal aj v neskoršom stredoveku či novoveku, no od 9. storočia ho postupne v latinskom prostredí nahrádzal termín "hospitale". Od 11. storočia preto podľa Szabóa grécku alternatívu v latinských spisoch vidno najmä ako učenú reminiscenciu.
Zoznam kardinálov vymenovaných Inocentom VIII.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Inocentom VIII.
Menovacia politika.
Pápež Inocent VIII. vymenoval počas svojho pontifikátu (14841492) osem kardinálov počas jedného konzistória. Z nich boli traja menovaní "in pectore" a mená dvoch boli zverejnené až po pápežovej smrti. 
Hlava Cirkvi vymenovala 6 Talianov a 2 Francúzov. Kardinálske galero získal aj jeho synovec Lorenzo Cibo de Mari. Najmladšou vymenovanou osobou bol 13-ročný Talian Giovanni kardinál de' Medici, naopak najstarším vymenovaným prelátom sa stal 83-ročný Talian Maffeo kardinál Gherardi.
Po Inocentovej smrti v roku 1492 sa na konkláve zúčastnilo z týchto vymenovaných 6 prelátov a 2 sa nezúčastnili. Giovanni kardinál de' Medici sa neskôr stal pápežom Levom X. On bol zároveň aj posledným žijúcim kardinálom, ktorého tento pápež vymenoval. Giovanni de' Medici skonal 1. decembra 1521, teda 29 rokov po pontifikovej smrti.
Kolón

Kolón () bol v starovekom Ríme roľník, respektíve hospodár, ktorého postavenie sa v priebehu dejín výrazne menilo.
V období Rímskej republiky kolón predstavoval slobodného roľníka, spravidla vojnového veterána alebo chudobného rímskeho občana, ktorému bola na dobytom území pridelená pôda, na ktorej mohol samostatne hospodáriť. Týmto spôsobom sa kolóni v rámci rímskej kolonizácie významne podieľali na zakladaní nových rímskych kolónií.
V období cisárstva začal pojem označovať chudobných drobných nájomcov veľkostatkárskej pôdy ("latifundium"). Títo sa zmluvne zaväzovali odvádzať ročne z prenajatej pôdy stanovenú výšku renty. V dôsledku ekonomických problémov v Rímskej ríši od polovice 3. storočia po Kr. však kolóni začali upadať do dlhov a zlá situácia im znemožňovala vymaniť sa zo závislosti od vlastníkov pôdy, ktorí im bránili prenajatú pôdu opustiť aj napriek tomu, že ich kontrakt už vypršal. Kolóni na situáciu často reagovali útekom a pôda zostávala neobrobená. Cisár Konštantín I. (vládol 306337) preto v roku 332 vydal zákon, ktorým kolónov dedične pripútal k pôde, takže ju nesmeli opustiť ani len so súhlasom jej vlastníka. Nájomné už neplatili v peniazoch, ale v naturáliách a boli nútení pracovať aj na tých častiach pozemkov, ktoré inak obrábal vlastník. Od kolonátu mohli byť oslobodení iba vybraní kolóni, ako napríklad tí, ktorí sa so súhlasom vlastníka pozemku mali stať členmi mestských rád, kňazmi, biskupmi, mníchmi či vojakmi. K tomu pozri kolonát.
Kolóni pochádzali často zo schudobnených farmárskych rodín, časť z nich predstavovali prepustení otroci alebo barbari poslaní pracovať ako roľníci na veľké statky. Potomkovia kolónov sa spolu s ďalšími závislými roľníkmi stali nevoľníkmi európskeho stredoveku.
Colonus

Colonus môže byť:
Pickguard

Pickguard je plocha dopadu pre brnkadlo, prípadne ruku. Bráni poškriabaniu tela gitary. Vyskytuje sa ako na elektrických, tak na akustických gitár. V prípade akustickej je prilepený na telo a väčšinou je v tvare slzy alebo je tvarovaný ako telo samotné.
Pri elektrických Les Pauloch je prichytený za držiak, pri modeloch typu Stratocaster, Telecaster a pod. je priskrutkovaný a tvarovaný do obrysu tela gitary.
Zoznam kardinálov vymenovaných Sixtom IV.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Sixtom IV.
Menovacia politika.
Pápež Sixtus IV. vymenoval počas svojho pontifikátu (14711484) 34 kardinálov v ôsmich konzistóriách, ktoré sa konali v jedno až trojročných intervaloch. Pápež vymenoval najviac kardinálov (8) na konzistóriu v máji 1473.
Medzi vymenovanými boli 22 Taliani, 6 Francúzi, 4 Španieli, 1 Nemec a 1 Portugalec. Najmladšou vymenovanou osobou bol 16-ročný pápežov prasynovec Raffaele Riario. Naopak najstarším vymenovaným kardinálom sa stal 71-ročný Talian Giovanni Battista Mellini. Hlava Cirkvi vymenovala na prvom konzistóriu synovcov Pietra Riaria a Giuliana della Rovere a neskôr ďalšieho synovca Girolamu Basso della Rovere.
Po Sixtovej smrti v roku 1484 sa na konkláve zúčastnilo z tejto generácie kardinálo 19 prelátov a 11 sa z rôznych príčin nezúčastnilo. Štyria kardináli boli v čase konania volieb po smrti. Spomedzi vymenovaných kardinálov sa Giovanni Battista kardinál Cibo stal Sixtovým nástupcom ako pápež Inocent VIII. a Giuliano kardinál della Rovere neskôr ako pápež Július II.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Sixtus IV., bol Raffaele kardinál Riario. Skonal 9. júla 1521, teda 37 rokov po pontifikovej smrti.
Zoznam kardinálov vymenovaných Pavlom II.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Pavlom II.
Menovacia politika.
Pápež Pavol II. vymenoval počas svojho pontifikátu (14641471) ustanovil desať kardinálov v dvoch konzistóriách, ktoré sa konali s ročným odstupom. Najviac kardinálov (8) vymenoval na prvom z nich.
Medzi vymenovanými boli 7 Taliani, 1 Francúz, 1 Angličan a 1 Uhor maďarského pôvodu. Najmladšou vymenovanou osobou bol 22-ročný pápežov synovec Giovanni Michiel. Hlava Cirkvi zároveň v rámci politiky nepotizmu vymenovala za kardinála aj ďalšieho synovca Giovanniho Battistu Zena a bratranca Marca Barba. Najstarším kreovaným kardinálom sa stal 69-ročný Talian Amico Agnifili. V Uhorsku sa stal kardinálom kalocský arcibiskup István Várdai.
Po Pavlovej smrti v roku 1471 sa na konkláve z tejto generácie kardinálov zúčastnilo 7 prelátov a 2 sa nezúčastnili; 1 bol po smrti. Pavlovým nástupcom sa stal Francesco kardinál della Rovere ako pápež Sixtus IV.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval Pavol II., bol Oliviero Carafa. Skonal 20. januára 1511, teda 39 rokov po pontifikovej smrti.
Zoznam kardinálov vymenovaných Piom II.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Piom II.
Menovacia politika.
Pápež Pius II. vymenoval počas svojho pontifikátu (14581464) 13 kardinálov v troch konzistóriách, pričom jeden prelát bol vymenovaný "in pectore". Konzistóriá sa konali každý rok, pričom na prvých dvoch vymenoval pápež 6 hodnostárov.
Medzi vymenovanými boli 8 Taliani, 2 Francúzi, 2 Nemci a 1 Španiel. Najmladším kreovaným kardinálom sa stal 17-ročný Talian Francesco Gonzaga. Naopak najstarším vymenovaným kardinálom bol 58-ročný Nemec Johann kardinál von Eych.
Po Piovej smrti v roku 1464 sa na konkláve zúčastnilo z tejto generácie kardinálov 6 prelátov a 5 sa nezúčastnili. V čase konania voľby boli 2 kardináli po smrti.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Pius II., bol jeho synovec Francesco kardinál Nanni-Todeschini-Piccolomini, ktorý umrel 18. októbra 1503 ako pápež Pius III. Prežil tak Pia II. o 39 rokov.
Brdce (vrch vo Veľkej Fatre)

 
Brdce () sú vrch vo Veľkej Fatre na Slovensku. Leží nad obcou Podhradie, približne východne od Martina. 
Poloha.
Nachádza sa na severozápade Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Lysec. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Martin a zasahuje na katastrálne územie obcí Nolčovo a Podhradie. Najbližším sídlom je severozápadne situované Podhradie, severným smerom sa nachádza Nolčovo, Krpeľany a Ľubochňa a západným Turčianska Štiavnička a Sklabinský Podzámok.
Opis.
Brdce sú súčasťou rázsochy, ktorá vedie z Chládkového () v turčianskej vetve hlavného hrebeňa Veľkej Fatry, severozápadným smerom na Viechu (). Severovýchodné svahy klesajú do Veľkej doliny, ktorou odvádza do rieky Váh prebytočnú vodu potok Ráztoky. Západne sa nachádza Šindeľná dolina, ktorá je vetvou Hlavnej doliny, ležiacej južne od hrebeňa. Tieto doliny odvodňuje rovnako do Váhu Podhradský potok. Oblasť patrí do ochranného pásma Národného parku Veľká Fatra a na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Severným smerom sa nachádza Viecha (), Magura () a Nižná Lipová (), východným Príslop () a Chládkové (), južným Kľak (), Vyšná Lipová () a Lučenec () a západným Prieložnica (), Katova skala () a Smrekové ().
Výhľady.
Súvislý lesný porast vrcholu neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Veľkej Fatry, Malú Fatru, Chočské vrchy, časť Západných Tatier a Oravskej Magury.
Prístup.
Hrebeň nie je prístupný značeným turistickým chodníkom, preto prístup je možný len neznačenými chodníkmi z okolia. Južne vedie Hlavnou dolinou modro značený chodník z Podhradia na Kľak (), severne vedúcou Veľkou dolinou prechádza zelená značka z Nolčova do sedla Príslop.
Zoznam kardinálov vymenovaných Kalixtom III.

Toto je zoznam kardinálov vymenovaných Kalixtom III.
Menovacia politika.
Pápež Kalixt III. vymenoval počas svojho pontifikátu (14551458) deväť kardinálov v troch konzistóriách, ktoré sa uskutočnili v jednom roku, pričom najviac prelátov vymenoval na poslednom z nich. Pápež vymenoval dve osoby "in pectore".
Medzi vymenovanými boli 4 Taliani, 3 Španieli, 1 Portugalčan a 1 Francúz. Najmladším vymenovaným kardinálom sa stal 23-ročný Jaime de Portugal. Naopak najstaršou vymenovanou osobou bol 59-ročný Španiel Juan de Mella. Hlava Cirkvi vymenovala na prvom konzistóriu za kardinálov svojich synovcov Luisa Juana del Milà y Borja a Rodriga Borgiu.
Po Kalixtovej smrti v roku 1458 sa na konkláve zúčastnilo z tejto generácie kardinálov 7 prelátov a 1 sa nezúčastnil. V čase konania volieb bol jeden kardinál po smrti. Kalixtovým nástupcom sa stal Enea kardinál Silvio Piccolomini ako pápež Pius II. Z týchto kardinálov sa neskôr stal pápežom Alexandrom VI. kardinál Rodrigo Borgia.
Posledným žijúcim kardinálom, ktorého vymenoval pápež Kalixt III., bol jeho synovec Luis Juan kardinál del Milà y Borja. Skonal 10. septembra 1507, teda 49 rokov po strýkovej smrti.
Magnifikat (rozlišovacia stránka)

Magnifikat, staršie aj magnifikát () môže byť:
Magnifikat môže tiež byť:
Magnificat môže tiež byť: