Nepohlavné rozmnožovanie

Nepohlavné rozmnožovanie (iné názvy: nepohlavné množenie, asexuálne rozmnožovanie/množenie, vegetatívne rozmnožovanie/množenie, asexuálna reprodukcia, vegetatívna reprodukcia, monogónia) je také rozmnožovanie, pri ktorom sa z rodičovského organizmu oddelí nejaká časť a stane sa z nej priamo nový organizmus, ktorý je z hľadiska dedičnej informácie identický s rodičom, čiže klon rodičovského organizmu.
Pojem vegetatívne rozmnožovanie/množenie/-na reprodukcia sa používa najmä pre rastliny a v literatúre sa niekedy obmedzuje len na niektorú podskupinu nepohlavného rozmnožovania, najčastejšie na akékoľvek nepohlavné rozmnožovanie rastlín okrem spór výtrusných rastlín, semien semenných rastlín a partenogenézy, alebo na akékoľvek nepohlavné rozmnožovanie rastlín okrem prostého bunkového delenia.
Nový jedinec pri tomto type rozmnožovania vzniká z telových (somatických) buniek a je geneticky zhodný s rodičovským organizmom. Vývin jedinca vzniknutého nepohlavným rozmnožovaním (blastogenéza) býva jednoduchší ako vývin oplodneného vajíčka (embryogenéza) a do určitej miery sa podobá regenerácii. V ontogenéze takto vzniknutého indivídua sa neprejavujú známky fylogenézy (E. Haeckel, 1866 – Biogenetický zákon: „Ontogenéza je skrátenou rekapituláciou fylogenézy.“). Tento spôsob rozmnožovania dovoľuje, aby určitý druh za priaznivých podmienok obsadil v krátkom čase rozsiahle územie, ale neumožňuje, aby sa takto vzniknuté jedince prispôsobili meniacim sa podmienkam, respektíve dovoľuje to iba v obmedzenej forme.
Živočíchy.
Nepohlavné rozmnožovanie sa zo živočíchov najčastejšie vyskytuje u prvokov ("Protozoa") a jednoduchých bezstavovcov ako sú hubky ("Porifera"), niektoré pŕhlivce ("Cnidaria"), ploskavce ("Plathelminthes"), obrúčkavce ("Annelida"), chytadlovce ("Tentaculata"), plášťovce ("Tunicata", "Urochordata") a vzácne aj ostnatokožce ("Echinodermata") a chordáty ("Chordata").
Jednobunkovce.
Najjednoduchší prípad je tzv. monocytogénne rozmnožovanie (cytogónia, agamogónia), pri ktorom sa od rodičovského organizmu (bunky) oddelia jednotlivé bunky. Typické je pre jednobunkovce (prvoky, "Protozoa"). Rozlišujeme:
U mnohobunkovcov je monocytogénne rozmnožovanie zriedkavé, vyskytuje sa napríklad u dicyemidov.
Nasledujú podrobnosti o nepohlavnom rozmnožovaní jednobunkovcov. Je vlastne delením bunky, ktorá tvorí ich telo:
Nepohlavné rozmnožovanie môže u jednobunkovcov súvisieť so vznikom kolónií. Jednotlivé bunky vznikajúce delením materského jedinca zostanú spojené buď v spoločnom rôsolovitom obale, alebo pomocou siete výbežkov, ktoré vznikli z povrchových vrstiev cytoplazmy. Na vyššom vývojovom stupni sa jednotlivé bunky kolónie špecializujú na určité funkcie ako príjem potravy, pohyb atď. (rod váľač – "Volvox"). Schopnosť rozmnožovania zostáva už iba niektorým bunkám a u ostatných sa stráca. Jednotlivé bunky kolónie tak strácajú samostatnosť a stávajú sa súčasťou nového celku – kolónie. Tieto typy prvokov tak naznačujú, ako asi prebiehala evolúcia mnohobunkových organizmov.
Mnohobunkovce.
Mnohobunkovce sa rozmnožujú polycytogénnym rozmnožovaním (somatogénna monogania), pri ktorom dcérsky organizmus vzniká z bunkových komplexov rodiča alebo z bunkových komplexov lárv alebo embryonálnych štádií. Rozlišujeme:
Rastliny.
Prvou formou nepohlavného rozmnožovania je prosté rozdelenie rodičovského organizmu na dve časti vyskytujúce sa jednobunkovcov (napríklad u siníc a jednobunkových rias). Toto delenie často prebieha masovo, napríklad u baktérií môže za deň vzniknúť 248 potomkov.
Ďalšou formou je schizogónia vyskytujúca sa u rôznych rias a húb. Pri nej sa rodič rozpadne na viacero jedincov alebo spór po predchádzajúcom príslušnom rozdelení bunkového jadra.
Rastliny deliace sa tak, že sa materská bunka bezo zvyšku rozdelí (čiže predchádzajúce dva prípady) nazývame asomatofyty, všetky ostatné somatofyty.
Kvasinky /jednobunkové huby/ a aj niektoré rastliny sa rozmnožujú tak, že z materskej bunky najprv vznikne výrastok, ktorý sa potom krčkovito oddelí.
Mnohobunkové riasy a huby sa často rozmnožujú tak, že sa oddelia jednotlivé bunky, z ktorých vzniknú noví jedinci. Také bunky sa nazývajú spóry.
Mnohé rastliny sa rozmnožujú fragmentáciou, teda rozpadom organizmu na niekoľko menších častí. Týka sa to napríklad siníc "Plectonema" a "Oscillatoria", vyšších rias "Caulerpa" a "Fucus" a lišajníkov.
Aj veľa semenných rastlín ("Spermatophyta") (napr. konvalinka voňavá) sa rozmnožuje podobne – oddelením častí rastliny v dôsledku zhnitia častí rodiča.
Niektoré lišajníky majú telieska zvané sorédie a izídie.
Niektoré paprade, najmä tropické, tvoria „púčiky“, ktoré sa zakorenia a vyrastú z nich nové rastliny.
U krytosemenných rastlín ("Angiospermatophyta") sa stretneme s rôznymi formami rozmnožovania. Prvý je výhonok nazývaný odnož, ktorý môže rásť vzpriamene (obilniny) alebo ako poplaz (stolón). Existujú povrchové aj podzemné poplazy, na ktorých v určitých odstupoch vznikajú noví jedinci (jahoda – povrchové, pýr – podzemné). Ďalej existujú rôzne hľuzy, cibule (typický príklad je zemiak s hľuzami na podzemných výhonkoch) či pacibule (bubily; po oddelení od rodiča sa z nich vyvinú nové rastliny; napr. cesnak). Nápadným spôsobom rozmnožovania vyšších rastlín je viviparia (živorodosť), čiže klíčenie semien už na materskej rastline ešte pred vysemenením.
Medzi nepohlavné rozmnožovanie zaraďujeme aj vrúbľovanie, očkovanie, štepenie a podobne.
Špecifickým spôsobom nepohlavného rozmnožovania stojacim na hranici s pohlavným rozmnožovaním je partenogenéza.