burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Modulové domy

Modulový dom (resp. prefabrikovaný dom) je jednotka slúžiaca na bývanie, koncipovaná ako stavebnica a zložená z prefabrikovaných dielov, resp. celej konštrukcie, kde základnou stavebnou jednotkou je presne definovaný modul, z ktorého je možné vyskladať rôzne varianty architektúry.
Dejiny.
K predchodcom dnešných modulových domov nepochybne patrí set domov Sears spred vyše 100 rokov. Tieto nadčasové domy boli predávané firmami Sears, Roebuck and Company, Alladin a inými a boli dodávané po železnici až na miesto realizácie a obsahovali viac ako 30 000 častí. Sears začala roku 1895 predávať stavebné materiály, ale aj veľa iných vecí uvedených v katalógu firmy.
Roku 1908 boli zákazníci vyzvaní k spísaniu osobných požiadaviek na bývanie a zároveň ich vyzvali k požiadaniu o kópiu prvého „Katalógu moderných domov“, ktorý obsahoval projekty rodinných domov a stavebných materiálov. Tento katalóg mal 68 strán, obsahoval 44 typologicky odlišných domov v cenovom rozsahu od 695 dolárov do 4115 dolárov. Úspešnosť predaja domov Sears, Roebuck and Company bola v časovom rozhraní rokov 1908 – 1940 až 75 000.
Zákazníci boli vyzvaní aby po tom čo si vybrali daný typ domu zaplatili 1 dolár a následne im poštou prišiel kusovník prvkov, zoznam materiálov a projektová dokumentácia k danému rodinnému domu. O pár dní železnicou doviezli celú objednávku z 30 000 ks obsahujúcu klincov, 80 litrov farby a lakov, 22 000 ks šindľov na strechu či exteriérových obkladov. Muriva a omietky neboli zaradené do zoznamu, ale návod odporúčal, že 1100 cementových blokov by malo stačiť na základy a suterén.
Celú stavebnicu bolo následne podľa 75 stranového manuálu zoskladať. Počas hlbokej hospodárskej krízy roku 1938 poklesol dopyt firmy "Sears, Roebuck and Company" o takmer 40 percent. Straty z tohto roku znamenali pre firmu začiatok konca pre predaj modulových katalógových rodinných domov.
Roku 1939 časopis Business Week uviedol: „Sears stiahol tiene a ticho po špičkách odchádza z izby“. Firma vyhlásila krach, ale myšlienka modulových domov začala výrazne expandovať.
Konštrukcia.
Základnú konštrukciu modulových domov tvoria jednotlivé modulové jednotky postavené z priemyselne vyrábaných stenových konštrukcií. Základný skelet prefabrikovane vyrábaných obvodových stien je zväčša z drevených stĺpikov, do ktorých sa kotví ľahký obalový plášť. Plášť je tvorený sendvičovou konštrukciou z viacerých vrstiev, kde základ tvorí hrubá niekoľkonásobná izolácia . Práve táto konštrukcia radí tieto domy do kategórie nízkoenergetických alebo v lepšom prípade pasívnych stavieb.
Výhody.
Problematika modulových domov je v súčasnosti čoraz viac rešpektovaná odborníkmi ako i laickou verejnosťou. Je to vďaka nízkym nákladom na prevádzku a ekologickou výhdnosťou materiálov. Vzhľadom na fakt že domy sú tvorené prevažne z ľahkých priečok možno interiéry variabilne meniť. Výhodou modulovej výstavby je najmä rýchlosť výstavby a tiež nezávislosť od počasia, keďže jednotlivé časti sú zložené už vo fabrike. Takto vystavaný modul možno koncipovať do architektonicky odlišne koncipovaných štruktúr, ktoré možno mobilne premiestňovať
Solárny systém (zariadenie)

Solárny systém je forma využívania a premeny solárnej energie v prospech prevádzky budovy.
Solárne systémy - rozdelenie.
Solárne systémy delíme z hľadiska využívania solárnej energie:
Pasívne(priame) solárne systémy.
Spočívajú vo využívaní slnečného žiarenia na vyhrievanie alebo ochladzovanie miestnosti. Väčšinou fungujú na princípe premeny viditeľného - svetelného slnečného žiarenia po jeho dopade na povrchy stien, podláh (absorbér) na dlhovlnné infračervené - tepelné žiarenie(fototermická premena). Základom využitia slnečnej energie, je zodpovedajúci architektonicko - ekologický koncept(stratégia ziskov energie z prostredia kontroly dopadajúceho žiarenia).To znamená vhodné umiestnenie a orientácia objektu v teréne, faktor tvaru, presklenie priečelí, usporiadanie vnútorných priestorov, teplotechnické vlastnosti stavebných materiálov atď.
Aktívne(nepriame) solárne systémy.
Využívajú technické zariadenia, ktoré zachytávajú, akumulujú a odovzdávajú teplo, resp. elektrickú energiu získanú zo solárnej energie. Tento proces prebieha nasledovným spôsobom: slnečné lúče dopadajú na zbernú plochu, sú pohlcované absorpčnou plochou, ktorú môže tvoriť napr. systém rúrok. Táto plocha teplo odovzdáva do zásobníka pomocou teplonosného média. Odtiaľ sa teplo odoberá priamo na vyukurovanie interiérov.
Podľa druhu teplonosného média rozoznávame:
Teplovzdušné helioenergetické systémy.
Na prenos tepla slúži vzduch. Teplý vzduch vedieme potrubím do zásobníku tepla, ktorým býva drobné kamenivo, štrk alebo betónové bloky, umiestnené v izolovanom obale. Teplý vzduch sa zo zásobníka vháňa do jednotlivých miestností pomocou ventilátorov. Nevýhodou tohto systému je, že sa môže využívať len na vykurovanie teplovzdušnými vykurovacími sústavami.
Kvapalinové helioenergetické systémy.
Sú omnoho výhodnejšie ako teplovzdušné, pretože majú vyššiu akumulačnú schopnosť a možno ich využiť aj na vykurovanie, aj na prípravu TÚV (teplej úžitkovej vody). Teplo z kolektora sa odvádza pomocou teplonosného média do zásobníka inštalačnými rozvodmi. Ako teplonosné médium sa najčastejšie využíva voda, oleje a nemrznúce zmesi.
Fotovoltické helioenergetické systémy.
Zachytená solárna energia sa premieňa priamo na elektrický prúd. Absorpčnú plochu tvoria solárne články (najčastejšie z kremíku), ktoré slnečné svetlo nabíja elektrickým nábojom. 100cm2 solárneho článku vyprodukuje 1,5W. Účinnosť týchto systémov je rôzna, pohybuje sa v rozmedzí 4 - 28% z celkového množstva dopadajúceho žiarenia. 
Použitá literatúra.
J. Keppl: Ekologicky viazaná tvorba, Kontexty architektúry a ekológie,Slovenská technická univerzita v Bratislave, 2001
Akustický maják

Akustický maják patrí medzi akustické stavebné úpravy, ktoré sú určené na zlepšenie orientácie pre nevidiacich a ťažko zrakovo postihnutých. Používajú sa na označenie vchodov do verejných priestorov budov, do podchodov, na nástupištia a podobne. V praxi si ich nezainteresované osoby mýlia s reproduktormi. Ich inštalácia zaisťuje sebestačnosť a predovšetkým bezpečnosť pri pohybe takto postihnutých.
&lt;br&gt;Akustické prvky majú okrem orientačnej funkcie taktiež funkciu informačnú. 
Ide o zariadenia, ktoré si nevidiaci sami aktivujú pomocou vysielača, ktorý majú pri sebe. Na diaľkovú aktiváciu sa používajú dva typy vysielačov. Prvý model je v prevedení malej krabičky so šiestimi tlačidlami. Druhý je zabudovaný do rukoväte slepeckej palice. Tento druh disponuje iba troma tlačidlami, ktoré majú zdvojené funkcie. Dosah vysielačov je minimálne 40 metrov, pri ideálnych podmienkach však dokážu fungovať až na vzdialenosť 150 metrov.
Rozdelenie.
Akustické majáky sa odlišujú podľa svojho využitia na:
Solárny systém

Solárny systém môže byť:
Protipovodňová bariéra v Benátkach

Protipovodňová bariéra v Benátkach je súbor opatrení na zabezpečenie protipovodňovej ochrany Benátok.
Prirodzená bariéra.
Prirodzenú bariéru Benátok tvoria úzke ostrovčeky oddelujúce Benátsku lagúnu od Jadranského mora. V poslednej dobe hladina mora výrazne stúpla. Postupné zaplavovanie Benátok spôsobuje morská voda prúdiaca cez prielivy medzi ostrovčekmi do Benátskej lagúny. Okrem toho pôda na ktorej sú Benátky postavené pomaly klesá.
Najhoršia zaznamenaná povodeň bola v roku 1966. Silný vietor zadržal vodu z jedného prílivu v lagúne a potom prišiel druhý príliv. Voda dosiahla výšku dva metre.
Vlnolamy.
Riešenie časti problému spočíva vo výstavbe ochranných vlnolamov pred prielivmi medzi ostrovčekmi. Výstavba vlnolamov nezabráni prúdeniu vody do lagúny, ale spomalí jej tok a tým čiastočne zníži stúpanie hladiny v lagúne pri prílive. Z konštrukčného hľadiska sú vlnolamy steny siahajúce od morského dna štyri metre nad hladinu. Dlhé sú približne 1 kilometer a široké 30 metrov. Jadro tvoria kamenné bloky a obložené sú betónovými dielcami, tzv. akropodmi. Akropody sú 15 tonové betónové bloky zapadajúce do seba, aby dokázali odolávať vlnobitiu, odlievané sú z betónu s prímesami odolávajúcimi agresívnej morskej vode. Systém vlnolamov by mal znížiť príliv v lagúne o päť centimetrov.
Projekt MOSE.
Ďalším projektom na ochranu Benátok je projekt MOSE (akronym ) (aj ). Ide o systém vrát inštalovaných v ústiach všetkých troch prielivov spájajúcich lagúnu a Jadranské more. Požiadavky hygienikov a pamiatkárov boli prísne: Benátska lagúna a Jadranské more musia byť prepojené a zároveň panoráma morskej hladiny musí zostať nenarušená. Projektanti tieto požiadavky splnili návrhom 78-ich ponorných vrát. V pokojovom stave by vráta spočívali na dne prielivov. Vráta sú duté a pri dne by ich držala voda. V prípade potreby by sa do nich napustil natlakovaný vzduch, ktorý by ich vyzdvihol nad hladinu. Vráta nutne nemusia dosiahnuť 90 stupňový uhol voči dnu. Stačí ak by dosiahli výšku zabraňujúcu nadmernému prietoku vody do lagúny. Vztýčenie bariér by malo trvať cca 30 minút. 
Tento projekt bol často kritizovaný.
Puerperium

Puerperium (staršie "puerpérium") môže byť:
Carl Walz

Carl Erwin Walz (* 6. september 1955, Cleveland, Ohio, USA) je americký inžinier a pilot letectva Spojených štátov, januára 1990 do decembra 2008 astronaut NASA. Má za sebou štyri kozmické lety, vrátane šesťmesačného pobytu na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Celkom strávil vo vesmíre 230 dní, 13 hodín a 7 minút.
Život.
Mladosť.
Carl Walz sa narodil v Clevelande v Ohiu. Po ukončení strednej školy v blízkom Lyndhurste roku 1973 študoval fyziku na Kentskej štátnej univerzite () v Ohiu, roku 1977 tu získal titul bakalára. Pokračoval v štúdiu fyziky na Univerzite Johna Carolla () a roku 1979 sa stal magistrom. Od roku 1979 slúžil v letectve v jednotke protiradiačnej ochrany. V rokoch 1983–1984 absolvoval pilotnú školu (). Potom sa na Edwardsovej základni zúčastnil skúšok vybavenia lietadiel F-16C.
Astronaut.
Neúspešne sa zúčastnil 12. náboru astronautov NASA. V nasledujúcom, 13. nábore už prešiel a 17. januára 1990 bol začlenený do oddielu astronautov NASA. Absolvoval kurz všeobecnej kozmickej prípravy a v júli 1991 získal kvalifikáciu letového špecialistu raketoplánu Space Shuttle.
Po dokončení prípravy zastával rôzné funkcie v NASA. Už po dvoch rokoch odštartoval do vesmíru na palube raketoplánu Discovery. Misia STS-51 začala 12. septembra 1993, po splnení programu letu astronauti pristáli v noci 22. septembra 1993 na Floride, let trval 9 dní, 20 hodín a 12 minút. 
V dňoch 8. – 23. júla 1994 pobýval vo vesmíre po druhýkrát. Let STS-65 raketoplánu Columbia trval 14 dní, 17 hodín a 56 minút. Programom misie bolo prevádzanie experimentov v laboratóriu Spacelab.
Tretí raz sa do vesmíru dostal v dňoch 16. až 26. septembra 1996 v Shuttli Atlantis pri lete STS-79. Raketoplán navštívil ruskú stanicu Mir na ktorú doviezol zásoby a nového člena posádky. Dĺžka letu bola 15 dní, 21 hodín a 21 minút.
V novembri 1997 bol menovaný palubným inžinierom záložnej posádky Expedície 2 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) a hlavnej posádky Expedície 4, kolagmi v posádke sa stali Jurij Onufrijenko a Daniel Bursch. 
Do vesmíru nová posádka ISS vzlietla 5. decembra 2001 v raketopláne Endeavour (let STS-108). Po bežnom polročnom pobyte na ISS sa trojica Onufrijenko, Walz, Bursch vrátila na Zem opäť v Endeavouri pri letu STS-111. Pristátie na Edwardsovej základni v Kalifornii prebehlo 19. júna 2002 po 195 dňoch, 19 hodinách a 39 minútach letu.
V decembri 2008 odišiel z NASA do súkromného sektoru.
Carl Walz je ženatý, má dve deti.
Byrokracia

Byrokracia môže byť:
Radio A1

Radio A1 bola nekomerčná - alternatívna internetová rozhlasová stanica, jej prevádzkovateľom bola bratislavská spoločnosť A1.media. Radio A1 bolo najstaršie slovenské čisto internetové rádio.
Vysielanie.
"Radio A1" začalo vysielať v roku 2006. Vysielalo pôvodne vo formáte radio on demand - teda sa v princípe jednalo o jukebox, kde si poslucháči mohli navoliť hudbu podľa vlastnej chuti a nezávisle od iných poslucháčov. Neskôr rádio začalo vysielať plnohodnotný internetový stream.
Formát rádia bol Euro AC, zamerané bolo na mladšieho a náročnejšieho poslucháča. Do vysielania boli zaradzované menej známe, či neznáme nekomerčné skladby.
Rádio vysielalo cez internet, zo serverov vo Veľkej Británii. Obsah vysielania sa však pripravoval v Bratislave.
Počúvanosť.
Radio A1 ako čisto internetové rádio nebolo možné porovnávať s počúvanosťou terestriálne vysielajúcich rádií. V rámci internetových rádií sa však Radio A1 považovalo za dlhodobo najvyhľadávanejšiu slovenskú značku.
Icehotel (Jukkasjärvi)

Icehotel je ľadový hotel 200 km severne od polárneho kruhu v dedine Jukkasjärvi vo Švédsku, neďaleko rieky Torne. 
Jukkasjärvi je staré laponské slovo, ktoré znamená „miesto na stretávanie“, a v skutočnosti slúžila dedina tomuto cieľu ako trhovisko skoro polku tisícročia. Návšteva tohto miesta je samozrejme najlepšia v zime, od decembra do apríla.
Dejiny.
V roku 1989 sa konala výstava iglu nazvaná Art-ic priamo na zamrznutej rieke Torne. Stovky návštevníkov bolo ohromených ľadovou galériou na ploche 60 m² a niektorí tu dokonca strávili noc. Tak sa zrodil ľadový hotel.
Stavba hotela.
Od dokončenia stavby hotela sa budova postupne roztápa každú jar. Preto sa hotel musí stavať každú zimu odznova. Koncom októbra desiatky miestnych umelcov a stavbárov začínajú pracovať. Snehové kanóny a čelné nakladače tvarujú sneh do oblúkových oceľových foriem, niektoré z nich až 5 m vysokých a 6 m širokých. 
V marci až apríli v rovnakom čase, sa začne ľadový hotel roztápať. Ľad je krištáľovo čistý vďaka čistej vode a rýchlemu toku rieky Torne. Niektoré ľadové bloky sú uložené v Art centre až do novembra, kedy sa znova použijú. Art centre je chladiaca budova o ploche 1500 m² s výstavou vytvorenou z ľadu a snehu. Umiestnené tu sú aj iglu, kde je možné stráviť noc aj v strede leta. Počas polárnej noci v decembri, kedy je hrubá stavba dokončená začínajú prebiehať stavebné práce v interiéri. Práce pokračujú do konca januára. Umelci sekajú a vyrezávajú ľad na vytvorenie okien, dvier, stĺpov, stolov, stoličiek, lámp a sôch. 
Každý rok sú šikovní Švédi a medzinárodní umelci pozvaní aby vytvorili dekorácie v jednotlivých izbách. Ich umelecké diela sú jedinečné aj vďaka neobyčajnému pohlcovaniu a odrazu svetla ľadom.
Hotel.
Pôvodne z iba jednej miestnosti spred 20 rokov sa hotel rozšíril na dnešných 4000 m². Je postavený z približne 3000 ton ľadu a 30 000 m³ snehu. Budova zastrešuje 60 hotelových izieb, Absolut Ice bar, kino s ľadovým plátnom a ľadový kostol kde sa konajú omše a svadby. 
Izby.
Vnútorná teplota sa obyčajne pohybuje niekde medzi -4 až -9 °C. Záleží to na počte hostí a vonkajšej teploty, ktorá môže klesnúť až na -40 °C. Postele sú vytvorené zo snehu a ľadu, pokryté drevenými doskami s matracmi, na ktorých je sobia kožušina a nakoniec špeciálne navrhnuté termálne spacie vaky.
Absolut Ice Bar.
Bar tvorí iba zlomok z hotela. V zime 2000/2001 mal bar kupolový strop, ktorý bol z vnútornej strany pokrytý tisíckami ručne vytvorených snehových gúľ.
Poháre sú špeciálne navrhnuté - z ľadu. Je potrebné nezabudnúť na rukavice, aby sa pohár neroztopil pred dopitím nápoja.
Icehotel

Icehotel alebo Ice Hotel môže byť:
Poisk

Poisk ( – „hľadanie“, „výskum“), známy tiež ako Mini-Research Module 2 (MRM 2), alebo "МИМ 2", je ruský vedecký modul na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). 
Modul odštartoval pomocou nosnej rakety Sojuz-U 10. novembra 2009 o 14:22:04 UTC z kozmodrómu Bajkonur, pripojený k modifikovanej verzii kozmickej lode Progress (Progress M-MRM2).
"Poisk" bol 12. novembra 2009 o 15:41 UTC pripojený k hornému portu modulu Zvezda, kde slúži ako ďalšie pristávacie miesto pre kozmické lode Sojuz a Progress a zároveň ako prechodová komora prr výstupy do vesmíru. V module budú prebiehať vedecké pokusy, sú v ňom umiestnené napájacie a dátové rozhrania pre dva experimenty umiestnené zvonku na stanici, ktoré pripravila Ruská akadémia vied. Hmotnosť modulu je 4000 kg, má priemer 2,6 m a dĺžku 4,6 m. Stanica ISS sa modulom "Poisk" rozšírila o 12,5 m³ hermetizovaného priestoru.
Modul navrhla a vyrobila spoločnosť RKK Energija.
Plagát

Plagát je verejné oznámenie v podobe papiera veľkých rozmerov, určené na upútanie pozornosti a propagáciu.je podobe bilborda
Dejiny.
Najväčší vývoj plagátov bol zaznamenaný v 19. storočí v období secesie. Plagátová tvorba sa vtedy stala módnou záležitosťou s vlastnými zberateľmi a vlastnými galériami, kde sa dôraz kládol na komerčný aspekt a umeleckú úroveň. Túto situáciu vyvolalo priekopnícke dielo Julesa Chéreta v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch 19. storočia. Chéret odmietal tradičný typ plagátu, ktorý sa sústredil na písanú informáciu, príležitostne oživenú kresbou. Namiesto toho sa koncentroval na veľkú, farebne nápadnú plochu podopretú jednoduchou informáciou o podujatí. Chéret sa sústredil na maximálne možný dosah, pretože vedel, že jeho plagát bude súperiť o priazeň so všetkými rozptýleniami okolitej ulice. Vynútilo si to určité zjednodušenia - farby sa stali sýtymi, tvary jednoduchými a plochými. Chéretove obrazy živých, veselých tancujúcich dievčat, ktoré obdivovali maliari a dizajnéri, boli zjednodušenou formou secesie.
Medzi predstaviteľov, priekopíkov a pokračovateľov Chéretovej plagátovej tvorby patrí Eugéne Grasset a Alfons Mucha.
SA-3

SA-3 (Saturn-Apollo 3) bol tretí skúšobný let rakety Saturn I, druhý projektu Highwater a súčasť programu Apollo.
Ciele misie.
Rovnako ako predchádzajúce misie (SA-1 a SA-2), aj SA-3 bola zameraná na testovanie prevádzkových parametrov rakety Saturn I. Druhou úlohou bolo vypustiť v rámci projektu Highwater veľké množstvo vody do vyšších vrstiev atmosféry. Opäť bola raketa vybavená maketami druhého a tretieho stupňa a niesla 109 000 litrov vody. Prvýkrát malo dôjsť k testu spätných rakiet, určených na oddelenie prvého a druhého stupňa. Telemetria bola prvýkrát odosielaná v digitálnej podobe. Prvýkrát mali byť nádrže natankované na plnú kapacitu paliva.
Priebeh letu.
Štart sa konal 16. novembra 1962 na štartovacom komplexe LC 34 na Cape Canaveral. Motory boli zažihnuté o 17:45 UTC a raketa bez problémov vystúpala do výšky 166 kilometrov. Po dosiahnutí maximálnej výšky (apogea) boli odpálené nálože a náklad vody bol rozptýlený do ionosféry. Takmer všetko pracovalo správne a vďaka väčšiemu objemu paliva mali inžinieri možnosť sledovať chovanie rakety pri pomalšej akcelerácii a ďalšom zážihu. Telemetria však mala zlú kvalitu a získané údaje boli sporné.
Hlavná železničná stanica (Helsinki)

Hlavná helsinská železničná stanica je hlavný uzol regionálnej a diaľkovej dopravy v subregióne Veľké Helsinki a známa pamätihodnosť fínskeho hlavného mesta. Je to domáca stanica fínskej štátnej železničnej spoločnosti VR a koncová stanica všetkých liniek helsinskej rýchlodráhy. Nachádza sa tu aj nakladacia rampa pre autovlaky.
Priamo pri železničnej stanici sa nachádzajú dve autobusové stanice, z ktorých jazdia mnohé mestské aj prímestské autobusové linky a električky. Stanica "Rautatientori" je najfrekventovanejšia v rámci celej siete helsinského metra.
Súčasná podoba budovy pochádza z roku 1916, kedy nahradila pôvodnú stavbu stojacu na tomto mieste už od roku 1862. 
Budova.
Pôvodná budova navrhnutá švédskym architektom Carl Albertom Edelfeltom bola vzhľadom na vyťaženie stanice na začiatku 20 storočia považovaná za príliš malú. V roku 1904 bola vyhlásená architektonická súťaž na novú budovu stanice, ktorú vyhral Eliel Saarinen s romantizujúcim návrhom, ktorý rozpútal búrlivú diskusiu v odborných aj laických kruhoch. E. Saarinen sa tohoto konceptu vzdal a v roku 1909 prišiel s novým, prepracovaným návrhom, ktorý sa následne aj realizoval. Budova novej stanice bola otvorená pre verejnosť v roku 1919. E. Saarinen krátko po dokončení budovy (v r. 1923) emigroval do Spojených Štátov. Navzdory tomu, že návrh bol prepracovaný, budova stále nesie niektoré typické romantické prvky a stala sa symbolom fínskeho národného romantizmu. Je obložená fínskym granitom a jej dominantou je vysoká veža s hodinami a dva páry sôch titánov, ktorí nesú guľové lampy. Na architektúre budovy sú zreteľné ruské vplyvy a snahu zakomponovať do tvaroslovia budovy fínsku históriu.
Charakteristika.
Hlavnú helsinskú železničnú stanicu denne využíva vyše 200 000 pasažierov. Stanica je hlavového typu a teda nie je prejazdná vlakmi. Toto riešenie umožňuje dobrý prístup návštevníkov na všetkých 19 nástupíšť. Nástupištia 1-4 slúžia miestnym linkám, 5-12 v strede stanice patria diaľkovým linkám (11 a 12 sú expresné linky) a 13-19 patria znovu miestnym linkám.
Mimo objektu stanice sa nachádza nakladací priestor pre nákladnú dopravu. Hlavné centrum nákladnej vlakovej dopravy sa ale nachádza v stanici Pasila. 
Stanica bola počas svojej existencie niekoľkokrát renovovaná. V roku 1960 bol postavený podzemný tunel a v roku 1969 bola stanica elektrifikovaná. V roku 1982 bola pod budovou stanice postavená stanica metra. V roku 2000 bola nad nástupišťami vystavaná sklenená strecha, ktorá sa nachádzala aj v pôvodných návrhoch E. Saarinena. 
V budove stanice sa nachádza prezidentský salón s rozlohou 50m2, vyhradený pre fínskeho prezidenta a jeho hostí. Salón má dva samostatné vstupy. Jeden z námestia Rautatienori a druhý zo staničnej haly. V salóniku sa nachádza nábytok navrhnutý E. Saarinenom.
Stanica predstavuje dôležitý dopravný uzol fínskej dopravy. Na oboch stranách sa nachádzajú autobusové stanice ako aj stanica kyvadlovej dopravy letiska. Pod železničnou stanicou sa nachádza stanica metra prepojená s peším podchodom a podzemným obchodným centrom. Rovnako väčšina helsinských električkových spojení prechádza okolím stanice.
Jevgenija Jevgenievna Poľakovová

Jevgenija Jevgenievna Poľakovová, (* 29. máj 1983, Moskva, Rusko) je ruská atlétka, ktorá sa venuje najkratším šprintom. Jej špecializáciou je beh na 60 a 100 metrov.
Kariéra.
Jej prvým úspechom bola zlatá medaila za štafety na 4x100 metrov na letnej univerziáde 2005 v tureckom Izmire. Na halových majstrovstvách Európy 2007 v Birminghame dobehla vo finále na druhom mieste v čase 7,18. Rýchlejšia bola len Belgičanka Kim Gevaertová (7,12). V roku 2007 skončila jej cesta na majstrovstvách sveta v Osake v semifinálovom behu. 
Reprezentovala na letných olympijských hrách v Pekingu, kde v semifinálovom behu zabehla čas 11,38, čo na postup do finále nestačilo. Napriek tomu si z olympiády odviezla zlatú medailu. Ruská štafeta na 4x100 metrov v zložení Poljakovová, Alexandra Fedorivová, Julia Guščinová a Julia Čermošanská prebehla cieľom ako prvá v čase 42,31. Druhé Belgičanky stratili 23 stotín.
V roku 2009 sa stala v Turíne halovou majsterkou Európy na šesťdesiatke, keď zabehla vo finále rovnaký čas ako na HME 2007. Na svetovom šampionáte v Berlíne nepostúpila z štvrťfinálového behu do semifinále. Vo finále krátkej štafety dobehli Rusky v rovnakom zložení ako na olympiáde 2008, na štvrtom mieste v čase rovných 43 sekúnd a so stratou 13 stotín na bronzové kvarteto domácich Nemiek.
The Beatles (album)

The Beatles (známy ako Biely album) je deviatym radovým britským a zároveň patnástym radovým americkým štúdiovým albumom britskej rockovej skupiny The Beatles, ktoré vydalo ako dvojalbum vydavateľstvo Apple v roku 1968.
O albume.
Mnoho piesní bolo zložených v Indii počas návštevy Beatles u hinduistických filozofov, najviac u Mahariši Mahéš Jógího. Po návrate do štúdií nasledovali mnohé rozpory v kapele. Ringo Starr dokonca kapelu na nejaký čas nechal v štúdiách, nechávajúc McCartneyho aby nahral všetky bicie sekvencie. Napríklad na skladbe "Back in the USSR" hrá všetky bicie len McCartney. 
Obal albumu bol navrhnutý Richardom Hamiltonom. Jednoduchý biely obal obsahoval len plasticky vytlačený nápis Beatles a jedno sériové číslo. Každý výtlačok mal svoje unikátne sériové číslo. Tento ťah mal vyvolať pocit, že poslúcháč kupuje výtlačok z nejakej limitovanej edície.
Zoznam skladieb.
Autormi skladieb sú Lennon/McCartney, okrem uvedených výnimiek.
Observatórium Lomnický štít

Observatórium Lomnický štít je observatórium, ktoré sa nachádza na vrchole Lomnického štítu vo Vysokých Tatrách vo výške 2 634 metrov nad morom. Budova observatória patrí Astronomickému ústavu SAV, v.v.i. a Ústavu experimentálnej fyziky SAV, v.v.i. 
Budova observatória bola postavená v rokoch 1957 až 1962 ako samostatná budova spojená s vrcholou stanicou visutej lanovky Tatranská Lomnica – Lomnický štít. Odvtedy slúži na astronomické pozorovania Slnka a merania kozmického žiarenia. 
Dnes sa astronomická časť observatória radí medzi len niekoľko existujúcich pozemných observatórií na celom svete ktoré systematicky pozorujú emisné spektrálne čiary slnečnej koróny. Výskumníci, pracujúci na Observatóriu Lomnický Štít, pripravili dva dlhodobé rady dát opisujúcich slnečnú koronálnu aktivitu. "Homogénny rad intenzít zelenej koronálnej čiary" je pripravený z dát všetkých koronálnych staníc vo svete od roku 1939. "Rad dát koronálneho indexu slnečnej aktivity" je pripravený na základe dát predošlého radu. "Katalóg slnečných H alfa protuberancií" je pripravený z vlastných meraní získaných na Observatóriu Lomnický Štít od roku 1967 a od roku 2009 je rozširovaný s použitím pozorovaní vykonávaných na Observatóriu Kanzelhoehe pre slnečný a environmentálny výskum (Rakúsko). V kupole observatória sú na spoločnej montáži umiestnené dva identické koronografy, vyrobené firmou Carl ZEISS v Jene. V súčasnosti je na jednom z koronagrafov nainštalovaný prístroj - Koronálny multikanálový polarimeter (CoMP-S) a na druhom zas prístroj - Slnečný chromosférický detektor.
Vo fyzikálnej časti observatória sa nachádza Neutrónový Monitor Oddelenia kozmickej fyziky Ústavu experimentálnej fyziky v Košiciach. Tento prístroj je v nepretržitej prevádzke od decembra 1981 keď nahradil starší prístroj podobného druhu. K tomuto prístroju boli v ostatnom čase pridané i viaceré ďalšie prístroje.
Moshe Safdie

Moshe Safdie, CC (* 14. júl 1938) je architekt a urbanista. Narodil sa v meste Haifa v Izraeli počas trvania Britského mandátu. Ako tínedžer sa presťahoval so svojou rodinou do Kanady.
Životopis.
Architektúru študoval na univerzite McGill v Montreali a pracoval pod vedením Luisa Kahna vo Philadelphii. Bol vynikajúci študent a jeho diplomový projekt Habitat 67 bol vybraný a zrealizovaný pre svetovú výstavu Expo 67. Tento projekt, komplex obytných jednotiek naskladaných na seba ako kocky stavebnice Lego, vyniesol svojho iba 24-ročného tvorcu medzi svetových architektov a odštartoval tak jeho kariéru. V roku 1967 sa vrátil do Izraela, aby sa mohol stať súčasťou tímu, ktorý renovoval starý a nový Jeruzalem. 
Po tom, ako učil na univerzitách Yale, McGill a Ben Gurion Universities, sa stal v roku 1976 profesorom na Harvardovej univerzite a založil hlavné sídlo svojej firmy v neďalekom Somerville, Massachusetts. V roku 1986 dostal čestnú hodnosť Order of Canada.
Filozofia návrhu.
Centrálnou axiómou Safdieho tvorby je princíp jednoduchého prevedenia. Architektúra nie je o stavaní nemožného - o tom, čo môžeme postaviť, ak máme dosť peňazí, nástrojov alebo počítačov - ale o dosiahnutí krásy použitím vhodných a primeraných prostriedkov. (vyslovené na prednáške "Megascale, Order and Complexity")
Filozofia tvorby.
Architektúra musí podporovať účel, pre ktorý bola vytvorená, nie iba programovo vyhovieť požiadavkám. Jej forma by mala rezonovať všetkými priestormi a aktivitami, ktoré zastrešuje. Architektúra by mala plynulo vychádzať z jej okolia, či už mestského alebo vidieckeho, starobylého alebo úplne nového. Architekt sa musí postarať o to, aby bola budova prospešná svojmu prostrediu, ako aj komunite ktorá ju bude používať.
Modernej architektúre často chýba kvalita rituálov a ceremoniálov – symbolické praktiky, ktoré sú historicky dôležité pre občiansky, kultúrny a náboženský život. Hlavným cieľom práce architekta je vytvoriť jedinečné priestory a formy, ktoré každému projektu vtlačia tieto zabudnuté kvality. Veríme, že kvalitu bohatého zdobenia a textúr, ktoré sú automaticky spájané s historickou architektúrou, môžu dnes nahradiť starostlivé a inovatívne metódy výstavby; a že záleží skôr na uvedomení si hodnoty ornamentu, než na spôsobe jeho vyhotovenia – či už ručnom, alebo strojovom.
Kyselina sorbová

Kyselina sorbová alebo kyselina hexa-2,4-diénová alebo E200 je karboxylová kyselina so sumárnym chemickým vzorcom C6H8O2. Patrí do skupiny sorbátov a je to konzervačná látka.
Využitie.
Je to konzervačná látka, ktorá je ľahko stráviteľná a preto sa využíva najmä v potravinárstve, rovnako ako aj jej soli (sorban draselný, sorban sodný a sorban vápenatý). Nachádza sa napríklad v marmeláde, džeme, vo víne, v sušenom ovocí, atď.
Nový urbanizmus

Nový urbanizmus () je urbanistické hnutie. Hnutie pochádza z USA a existuje viac ako 10 rokov a ovplyvnilo výstavbu a plánovanie miest. Hnutie preferuje pešie a vychádzkové prostredie v meste. Cieľom hnutia je teda oživenie aglomerácií a predmestských osád, ktoré boli plánované pre časté používanie osobnej dopravy s vysokými nákladmi na infraštruktúru. Tieto miesta musia byť trvalo udržateľné a obývateľné. Podľa Nového urbanizmu sa to dosiahne prostredníctvom orientácie na ideál tradičného amerického mestečka.
Hnutie bolo inštitucionalizované v roku 1993. 
Externé odkazy.
Charter of the New Urbanism zakladajúca listina
Fontana Boathouse

Fontana Boathouse je budova veslárskeho klubu, ktorej autorom je Frank Lloyd Wright. Nachádza sa na Porter Avenue 194, v Buffalo, v štáte New York
Pôvodný návrh lodenice F. L. Wrighta je z roku 1905 navrhnutý na jazero vo Wisconsine. Približne v roku 1998 sa členovia veslárskeho klubu Buffalo West Side rozhodli rozšíriť svoj klub a zároveň si poctiť F. L. Wrighta zrealizovaním jeho pôvodného návrhu z roku 1905. Preto sa rozhodli postaviť jeho nezrealizovanú lodenicu na kanály Black Rock pozdĺž rieky Niagara. Úlohou realizácie bol poverený Anthony Puttnam, ktorý okrem iného musel upraviť plány, aby boli splnené súčasné stavebné predpisy a interpretovať konštrukcie interiéru. 
Realizácia podnietila obrovský záujem verejnosti, ale niekoľko pamiatkárov ako Philip Allsopp, prezident nadácie Franka Lloyda Wrighta, si nebolo istých, či by F. L. Wright chcel aby jeho návrhy boli realizované po smrti. Philip Allsopp je jeden z niekoľkých odborníkov, ktorí prejavili záujem, aby už neboli v budúcnosti dovolené realizácie nezrealizovaných Wrightových plánov. Allsop tvrdí, že množstvo Wrightových návrhov nebolo nakreslených na rysovacom stole, ale priamo v teréne. Návrhy boli navrhované veľa rokov dozadu a tiež tvrdí, že práca Wrighta bola celá o inovácii a nabádal svet a svojich študentov aby sa inšpirovali minulosťou, ale prispôsobili ju súčasnej dobe, aj preto sa nadácia F.L.Wrighta rozhodla ďalej neposkytovať nezrealizované plány a radšej sa sústredia na ochranu jeho autentických diel. Navyše Allsop konštatuje, že predaj nezrealizovaných Wrightových plánov bol nočnou morou pre pracovníkov a že pre nadáciu to nikdy nebol hlavný zdroj príjmov.
Avšak Puttnam tvrdil, že záleží na danom architektovi ako sa zhostí tejto úlohy a podľa viacerých tvrdení sa jej Puttnam zhostil veľmi dobre, so zreteľom na originálny Wrightových návrhov.
Konštrukcia.
Wright v pôvodnom návrhu navrhoval rámovú konštrukciu a štukovú omietku, ale Buffalská klíma nedovoľovala použitie týchto materiálov. Budova tiež musela ustáť nápor 50-tich ľudí, pohyb ôsmich ľudí naraz pohybujúcich sa dnu a von, nápor vetra 100 – 120 km/h, nárast hladiny do 3,5m a tiež veľký nápor ľadu v zimných obdobiach. Za snahy urobiť čo najmenej zmien je preto konštrukcia lodenice oceľový rám s prefabrikovaným betónovým obkladom. Svoju voľbu tiež podopiera tvrdením, že aj samotný F. L. Wright zmenil v roku 1930 svoje pôvodné plány a absolútne vylúčil betónovú nosnú konštrukciu. A tak budova vyzerá tak, ako by zrejme vyzerala v roku 1930.
Interiér.
V pôvodnom návrhu F. L. Wright nezahrnul návrh interiéru, avšak Puttnam sa snažil priblížiť jeho ideám. Puttnam vybral materiály, o ktorých sa domnieval, že by ich vybral aj samotný Wright vrátane Wrightovho slávneho architektonického podpisu horizontálnych linií, tiež drevených prúžkov na strope a krásne červené vyrezávané dvere z duba. Na druhom nadzemnom podlaží sa nachádzajú tabuľové okná pod konzolovou strechou.
Stavba bola dokončená v roku 2007 a na jej zrealizovanie bolo potrebných 5miliónov $. V súčasnosti je lodenica plne funkčná a tiež prístupná verejnosti.
Externé odkazy.
www.wrightsboathouse.org
Miroslav Šmajda

Miroslav „Miro“ Šmajda, (* 27. november 1988, Košice) je slovenský spevák. V prvom ročníku súťaže Česko Slovenská SuperStar v roku 2009 sa umiestnil na druhom mieste. Už roky pôsobí ako frontman známych českých rockových kapiel Walda Gang a Terrapie.
Kariéra.
V roku 2006 sa zúčastnil pesničkovej súťaže Košický zlatý poklad 2006. Predposledná súťažná pieseň bola jeho skladba s názvom "Suchý ľad", ktorú zahral so svojou skupinou "Skivers". U odbornej poroty ale neuspela.
V roku 2009 sa zúčastnil hudobnej súťaže Česko Slovenská Superstar, kde vo finále skončil na 2. mieste. Od tej doby koncertuje a vystupuje. Na jeseň 2010 debutoval s prvým autorským singlom "Last Forever", krátko nato nasledoval druhý slovenských singel "Baby". 8. novembera 2010 vyšlo jeho debutové album s názvom "Čo sa týka lásky ", ktoré nahral so skupinou Rosemaid.
V roku 2010 sa zúčastnil tanečnej show "Let 's Dance 4" po boku tanečníčky Kataríny Štumpfovej, kde v 9. kole odstúpil. V marci 2011 zvíťazil v ankete "Žebřík 2010" v troch kategóriách - Album roka ("Čo sa týka lásky"), Skladba roka ("Last Forever") a Objav roka. 
Vystupoval na českých a slovenských festivaloch ako sú "Votvírák", "Sázavafest", "Cibulafest" či "Europa fest". V máji v roku 2011 vydal nový singel, pieseň "Loneliness", ku ktorému 21. októbra 2011 vyšiel aj videoklip, ktorý sa držal päť týždňov na popredných priečkach v hitparáde TV Óčko.
Dňa 15. októbra 2011 odštartoval svoje prvé turné s názvom Miro Šmajda Goodbye Tour 2011 po deviatich mestách Česka (Jihlava, Liberec, České Budějovice, Krnov, Praha, Plzeň, Litomyšl, Šumperk a Brno).
Dňa 7. marca 2012 bol interne zvolený RTVS ako reprezentant Slovenska na súťaži Eurovision Song Contest 2012 v azerbajdžanskom Baku. Pod menom Max Jason Mai vystupoval v 2. semifinálovom večeri s piesňou "Don't close your eyes", pričom obsadil posledné 18. miesto.
V roku 2015 založil kapelu Terrapie a od roku 2017 je frontmanom českej legendárnej rockovej kapely Walda Gang.
Lodenica

Lodenica je objekt špeciálne navrhnutý na výrobu, uskladnenie a opravu lodí. Zvyčajne pre jachty, vojenské pravidlá, obchodné lode, športové plavidlá, motorové člny, a ďalšie obchodné a prepravné lode. Lodenica je zväčša situovaná na otvorenej vode, pobreží, rieke, ale aj jazere a má k vode voľný prístup. 
Lodenica pre veslárske kluby a spolky.
Menšie lodenice bývajú sídlom rôznych veslárskych klubov a spolkov. Tiež sa môže riešiť aj ako prechodné ubytovanie pre členov klubu, alebo správcu. Okrem miesta pre uskladnenie lodí sa tam zväčša nachádza hygienický uzol ako toalety, sprchy a šatne, klubovňa, administratívna časť, či už pre vedenie klubu, alebo trénerov, alebo tiež reštaurácia, alebo bar. Tieto sú využívane najmä členmi klubu, ale aj jeho návštevníkmi.
Znak (písmo)

Znak (iné názvy: znak písma, písmový znak, písomný znak) môže byť:
Znaky v širšom zmysle možno rozdeliť na nasledujúce typy:
Univerzálne navrhovanie

Univerzálne navrhovanie () alebo navrhovanie pre všetkých () je bezbariérové navrhovanie (t. j. navrhovanie stavieb, prostredí, výrobkov, programov a služieb pre všetkých - resp. pre čo najviac ľudí - bez ohľadu na telesné danosti, zdravotný stav či vek), pri ktorom predmet navrhovania nepodlieha špeciálnemu prispôsobeniu pre jednu skupinu ľudí. Príkladom univerzálneho navrhovania je jeden prístup k vchodu vhodný aj pre postihnutých aj pre nepostihnutých, opakom univerzálneho navrhovania sú schody ku vchodu určené pre nepostihnutých a vedľa nich rampa pre postihnutých.
Vozíčkari, starší ľudia, slabozrakí, nevidiaci, deti, ľudia trpiaci nadmernou obezitou, ľudia s dočasným zranením ako napr. zlomená noha, nepočujúci, všetci majú svoje požiadavky bežného denného života, ktoré sa im Universal design snaží zohľadniť.
Kaffee Mayer

Kaffee Mayer je stará tradičná kaviareň a cukráreň v Bratislave. Je umiestnená na rohu Hlavného námestia a ulice Sedlárska, adresa je Hlavné námestie 4. Založil ju Julius Mayer v roku 1873.
Patrí medzi najznámejšie kaviarne v meste tak u obyvateľov, ako aj u turistov a funguje od doby založenia, podobne ako mnoho viedenských kaviarní. Okrem kaviarne a cukrárne sa tu vyrába aj slovenské a viedenské pečivo. V rovnakej budove sídli aj grécke veľvyslanectvo. Kaviareň nefungovala počas socializmu, až do roku 1993, kedy bola opäť otvorená.
Medzi pravidelných zákazníkov patril aj Schöne Náci. Tridsať rokov po jeho smrti ho pripomína socha v životnej veľkosti pred kaviarňou na Sedlárskej.
Drevotrieska

Drevotrieska je kompozitný materiál vyrábaný z drevených častíc, ako je drevná štiepka, hobliny alebo piliny, ktoré sú spojené syntetickou živicou alebo iným vhodným spojivom a ďalej lisované a extrudované.
Výroba.
Drevotrieskové dosky sa vyrábajú lisovaním z drevnej hmoty ihličnatých aj listnatých drevín. Drevnú hmotu tvorí zmes rozomletej drevnej triesky, ktorá vzniká pri opracovaní masívneho dreva. Drevná trieska je spojovaná pomocou formaldehydovo-močovinovej živice a vrstvená najčastejšie v troch vrstvách. Pre svoju vysokú nasiakavosť sú výrobky z drevotriesky vhodným materiálom do interiéru so suchým prostredím. Použitie formaldehydových zlúčenín v spojovacích živiciach je nevýhodné z hľadiska likvidácie odpadu. Drevotrieska je recyklovateľná v obmedzenej miere. Pri horení sa živice rozkladajú a uvolňujú dráždivý formaldehyd a fenoly.
Súčasné trendy v stavebníctve a interiérovej architektúre sa premietajú do inovácií nových typov materiálov a zlepšovania vlastností materiálov tradičných. Pozornosť sa začína upriamovať aj do oblasti organickej materiálovej bázy.
Úprava.
Pre zlepšenie mechanických vlastností dosiek z drevotriesky je možné ich ďalej upravovať (napr. laminovaním, dyhovaním, lakovaním a pokrytím prírodnou alebo umelou preglejkou). Takto upravený material je vhodný pre výrobu nábytku a vnútorného vybavenia interiérov. Medzi výhody tohto materiálu patrí vysoká pevnosť v ťahu za ohybu, odolnosť proti oderu, poškriabaniu, nárazu a chemikáliám, dobrá opracovateľnosť, rýchla a jednoduchá montáž. Kladie sa veľký dôraz na ekologický charakter materiálu. Výsledný materiál má homogénnu skladbu a hustotu. Preto vykazuje dobré mechanické vlastnosti počas rezania.
Delenie.
Drevotrieskové dosky (DTD) rozdělujeme podľa kritérií:
Podľa spôsobu lisovania: 
Podľa použitého lepidla: 
Podľa povrchovej úpravy:
Riadiaci systém budovy

Riadiaci systém budovy (iné názvy: systém riadenia budovy, systém mamažmentu budovy, angl. "building management system", skr. BMS) je počítačový systém na kontrolu a riadenia technického vybavenia budovy, napr. ventilácie, klimatizácie, osvetlenia či bezpečnostného systému.
BMS sa skladá z dvoch základných častí, a to z hardvéru a softvéru, ktoré navzájom spolupracujú.
Jeho hlavnou úlohou je regulovať prostredie v budove. Do tejto funkcie patrí napr. kontrola správnej teploty v miestnosti, množstvo oxidu uhličitého, vlhkosť vzduchu. Zabezpečuje aj kontrolu kúrenia a chladenia, riadi ventiláciu vzduchu. Sekundárna funkcia BMS je monitorovanie množstva vyprodukovaného oxidu uhličitého a taktiež spotrebu kyslíka za určitý čas.
Tento systém je výhodný z hľadiska šetrenia energie, preto budovy navrhnuté so systémom BMS ušeria 20-40% spotreby energie. Na základe toho sa BMS systém uplatňuje v ekologických alebo „zelených“ budovách ako jeden zo známych príkladov je druhá najvyššia budova v Európe a to Commerzbank vo Frankfurte.
Hot Bird

Hot Bird je konštelácia geostacionárnych telekomunikačných družíc, prevádzkovaná spoločnosťou Eutelsat. Družice sa využívajú prevažne na prenos televízneho a rádiového signálu, ale v menšej miere aj na dátové služby. Prvý satelit série bol vynesený v roku 1995. Výrobcami družíc boli spoločnosti Aérospatiale, Matra Marconi Space, Alcatel Space Industries a Alcatel Alenia Space. Okrem Alcatel Alenia Space sú tieto spoločnosti súčasťou EADS Astrium, čo je pobočka konzorcia EADS. Družice boli vyhotovené v typoch Spacebus 2000, Eurostar 2000, Spacebus 3000 a Eurostar 3000.
Rafał Wojaczek

Rafał Wojaczek (* 6. december 1945, Mikołów, Poľsko - † 11. máj 1971, Vroclav) bol jeden z najvýznamnejších poľských básnikov druhej polovice dvadsiateho storočia.
Začal študovať poľskú filológiu na Jagelovskej univerzite v Krakove, štúdiá prerušil a presťahoval sa do Vroclavu, kde vystriedal viacero zamestnaní. Čoraz častejšie sa utápal v alkohole a depresiách, viackrát sa pokúsil o samovraždu. Istý čas sa liečil na psychiatrickom nemocničnom oddelení.
Svoje pocity opísal v krátkej próze "Sanatórium". Debutoval básnickou zbierkou "Sezóna" (1969), ktorú poľská kritika značne ocenila. Okrem toho vydal zbierku "Iná rozprávka" (1970). O rok neskôr zomrel na predávkovanie liekmi. Po jeho smrti vyšli ešte tri zbierky poézie – "Ktorý nebol" (1972), "Nekonečná krížová výprava" (1972) a "Zvyšok krvi" (1999). V slovenskom preklade vo vydavateľstve Pectus vyšla kniha "Listy mŕtvemu" (2009), ktorá je reprezentatívnym výberom básní z celej Wojaczkovej tvorby. Nachádzajú sa v nej básne zo všetkých piatich básnických zbierok. V poslednej časti "Na smiech a výsmech Boha" sú verše z básnikovej pozostalosti, buď pripravované na vydanie samotným autorom, alebo odsunuté cenzúrou z predošlých zbierok.
Mirador

Mirador je architektonický projekt architektov MVRDV leží na severovýchode Madridu v novom sa rozvíjajúcom distrikte Hortaleza v časti Sanchinarro - novej rezidenčnej zóne. V okolí by malo, vzniknúť 12 500 nových bytových jednotiek. Projekt je podporovaný madridskou radnicou a v jeho rámci by mala byť vytvorená nová životaschopná schéma pre riešenie tretieho najväčšieho mesta v Európe. Mirador je nová dominanta Madridu je to jeden z posledných realizovaných výskumných projektov v oblasti bývania. Architekti tu rozvinuli tému započutú v projekte amsterdamského Silodamu a Le Corbusieroveho bloku Unité d´habitation, téma domu ako obraz mesta. Vzhľadom odlišným podmienkam ho však uchopili iným spôsobom a podobne aj výsledok nie je zďaleka len kópiou konceptu Silodamu. Na prvý pohľad by sa zdalo, že Mirador len inovatívne kopíruje koncept Le Corbusieroveho marseillského projektu. Je tu však jeden podstatný rozdiel. Mirador je koncipovaný ako vertikálne mesto. Deväť obytných častí domu so 156 bytovými jednotkami, tvorenými pätnástimi typmi, sú samostatnými mini štvrťami, integrujúcimi rôzne sociálne skupiny a rôzne životné štýly. Navonok sú jednotlivé mini štvrte jasne definované použitými materiálmi fasád. Sú zoskupené okolo verejného priestoru námestia (terasa na dvanástom podlaží s úchvatným panoramatickým výhľadom), navzájom prepojenými oranžovo zvýraznenými ulicami (schodiská, chodby, pavlače) a doplnený komerčným parterom objektu, kde sú štyri vchody – štyri brány mesta. Parkovanie je situované do troch pol parterov. Vďaka svojej vertikalite, a podstate vyššej hustote mohli okolo domu vzniknúť ďalšie verejné priestory, ktorých je obvykle v podobných štvrtiach málo. Dom sa stal prirodzeným centrom pre celú štvrť.
Externé odkazy.
Mirador - článok s fotografiami
Konrad Wachsmann

Konrad Wachsmann (* 16. máj 1901, Frankfurt nad Odrou, Nemecko - † 26. november 1980, Los Angeles, USA) bol nemecký architekt. 
Život.
Konrad Wachsman sa narodil židovským rodičom vo Frankfurte nad Odrou. Po vyučení sa za tesára študoval v rokoch 1920 a 1924 na univerzitách v Berlíne a v Drážďanoch. Potom sa stal študentom konštruktéra Hansa Poelziga v Berlíne a v Postupime, ktorý bol jedným z hlavných reprezentantov expresionistickej architektúry v Nemecku. 
Wachsmann bol vedúcim architektom v tom čase najväčšej konštrukčnej spoločnosti zaoberajúcej sa drevenými konštrukciami v Európe "Christoph &amp; Unmack AG" v meste Niesky. 
V roku 1924 vyvinul prefabrikované drevené konštrukčné systémy pre rodinné domy, z ktorých najznámejší je letné sídlo Alberta Einsteina v obci Caputh neďaleko Postupimu.
Wachsmann obdržal v roku 1932 Rímsku cenu Pruskej akadémie umení. To mu umožnilo pracovať v nemeckej akadémii v Ríme zvanej Villa Massimo. 
Einstein, ktorý žil už v Spojených štátoch amerických určitý čas, mu pomohol v roku 1941 s emigráciou do USA.
V 40-tych rokoch Wachsmann spolupracoval s architektom Walterom Gropiusom a spolu vyvinuli prefabrikovaný panelový systém vďaka ktorému sa stali slávnymi.
Učil na Inštitúte dizajnu v Chicagu a neskôr na univerzite v Illinois. V roku 1964 sa presunul na Univerzitu Južnej Kalifornie v Los Angeles. V tom čase okrem iného pracoval aj na zdokonaľovaní samonosných konštrukcií, konštrukčnom inžinierstve a ich masovej výrobe.
Pri príležitosti stých narodenín Alberta Einsteina v rokoch 1978/1979 pomohol s rekonštrukciou jeho letného domu v Caputh. 
Konrad Wachsmann zomrel vo veku 79 rokov v Los Angeles v novembri 1980. Pochovaný je na jeho vlastné prianie vo svojom rodnom meste, vo Frankfurte nad Odrou.
Philippe Starck

Philippe Patrick Starck (* 18. január 1949, Paríž, Francúzsko) je francúzsky dizajnér a pravdepodobne najznámejší dizajnér New Design štýlu. Jeho dizajn môžeme nájsť od interiérov až po masovo vyrábané predmety dennej spotreby ako zubné kefky a stoličky.
Životopis.
Študoval na École Camondo v Paríži, kde aj založil svoju prvú dizajnérsku firmu v 1968 (špecializovala sa na nafukovacie objekty). V 1969 sa stal umeleckým riaditeľom v tejto firme spolu s Pierrom Cardinom. Od roku 1975 pracoval aj samostatne ako interiérový a produktový dizajnér. Zaznamenal úspech s množstvom relatívne lacných produktov pre veľký americký reťazec "Target stores".
Známym sa stal hlavne v 1982 keď navrhol interiér pre súkromný apartmán vtedajšieho francúzskeho prezidenta Françoisa Mitterranda v Elyzejskom paláci. Po tomto roku začalo stále viacej a viacej prác sa objavovať v jeho CV. Jeho súčasné práce zahŕňajú myš pre Microsoft, jachtu a aj obal na pivo jednej renomovanej značky. Navzdory ostatným umelcom New Design štýlu sa jeho práca nezameriava iba na tvorbu provokatívnych a drahých predmetov. Namiesto toho jeho produktový dizajn je použiteľný ako predmety dennej spotreby, ktoré on sám pomáha uvádzať do masovej produkcie. 
Jeho produkty sú často štylizované, uhladené a organické vo svojej podobe a tiež vyrobené použitím netradičných kombinácií materiálov (ako napr. kameň a sklo, umelá hmota a hliník, farbená textília a chróm atď.). Takýto prístup zvolil aj pri tvorbe štýlových kefiek pre Alessiho v 1989, a takisto aj pri svojom známom odšťavovači Juicy Salif v 1990. Ten sa stal od začiatku svojej výroby dostupným a populárnym kultovým predmetom. Známy je aj jeho počin pri návrhu interiéru pre "Café Costes" v Paríži v 1984.
Alžírske národné futbalové mužstvo

Alžírske národné futbalové mužstvo reprezentuje Alžírsko na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta alebo Africký pohár národov.
História.
Futbalový zväz bol založený v roku 1962. Alžírsko sa štyrikrát predstavilo na Majstrovstvách sveta v roku 1982, 1986, 2010 a 2014. Najďalej sa dostali na MS 2014 keď skončili v osemfinále. Na Africkom pohár národov sa predstavili 19-krát, najväčší úspech sú víťazstva na Africkom pohári národov 1990 a 2019.
Zápasy Alžírska na MS:
Majstrovstvá sveta vo futbale 1982: Skupina - Západné Nemecko (2:1), Rakúsko (0:2), Čile (2:3)
Majstrovstvá sveta vo futbale 1986: Skupina - Severné Írsko (1:1), Brazília (0:1), Španielsko (0:3)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2010: Skupina - Slovinsko (0:1), Anglicko (0:0), USA (0:1)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2014: Skupina - Belgicko (1:2), Južná Kórea (4:2), Rusko (1:1); Osemfinále - Nemecko (1:2pp)