burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Inocenc Arnošt Bláha

Inocent Arnošt Bláha (* 28. júl 1879, Krasoňov - † 25. apríl 1960, Brno) bol česky sociológ, filozof a pedagóg.
Biografia.
Po absolvovaní gymnázia v Pelhřimove v roku 1897, začal študovať teologický seminár v Hradci Králové, ale pretože sa stal stúpencom katolíckeho reformného hnutia, bol z neho vylúčený. Odišiel preto na filozofickú fakultu do Viedne a po roku prešiel do Prahy. Štúdiá dovŕšil v Sorbonne v Paríži a stal sa stredoškolským profesorom, ktorý vystriedal mnoho pôsobísk. Učil na pražskom Žižkove, v Litomyšli a v Novom Meste na Morave.
V rokoch 1908-1909 si vzal študijnú dovolenku, odišiel do Francúzska a v Paríži sa stal žiakom Émila Durkheima, najväčšej vedeckej autority v sociológii 20. storočia, ktorý bol priekopníkom sociologického pozitivizmu. Doktorát z tejto vedeckej disciplíny obhájil v Prahe a vedeckú habilitácii potom získal v Brne, kde bol od roku 1924 riadnym profesorom sociológie.
Nežil len pedagogickou prácou a vedou, zaoberal sa aj prácou literárnou. Na začiatku storočia vydal dve básnické zbierky "Po cestách vítězů" (1902) a "Ať je země písní" (1903). Ďalšiu poéziu zverejňoval v časopisoch, pre ktoré aj prekladal. Pre časopisy bol určený aj jeho román "Liduška" a viacero poviedok. Jeho literárna zdatnosť bola poznať aj na jeho odborných dielach, aj keď jeho hlavné dielo "Sociologie" vyšlo až po jeho smrti v roku 1968.
Inocent Arnošt Bláha zomrel 25. apríla 1960 v Brne.
Venezuelské národné futsalové družstvo mužov

Venezuelské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Venezuelu v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou "Federación Venezolana de Fútbol" (FVF). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 1996, tri roky po tom, čo bola spustená futsalová liga vo Venezuele. V marci 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 30. miesto. 
Vrcholné podujatia.
Na majstrovstvá sveta FIFA sa venezuelskému družstvu nepodarilo ani raz kvalifikovať. Ani z 5 kontinentálnych šampionátov, ani z novovytvorenej juhoamerickej kvalifikácie v roku 2012, na ktorej skončilo na poslednom8. mieste (postupovali 4 družstvá). 
Na juhoamerických majstrovstvách sa zúčastnilo spolu 7-krát. Najlepšie umiestnenie dosiahlo pri svojom prvom vystúpení v roku 2000, kde skončilo piate. Ani na ďalších turnajoch sa nikdy zo základnej skupiny neprebojovalo medzi najlepšie 4 družstvá. 
Na Juhoamerických hrách sa predstavilo iba raz, v argentínskom Mar del Plata v roku 2006. Skončilo na nich na predposlednom 9. mieste. 3-krát sa zúčastnilo aj na Bolivarianských hrách. Medailu však nevybojovalo, v roku 2009 skončilo posledné štvrté a v roku 2013, v Peru, skončilo piate po výhre v zápase o 5. miesto nad . Na turnaji v roku 2017 prehralo zápas o bronz s a obsadilo 4. miesto.
Vladimír Forst

PhDr. Vladimír Forst, CSc., (* 13. júl 1921, Praha - † 28. júl 2010, Vlašim) bol významný český literárny historik, kritik, lexikograf a vedúci redaktor "Lexikonu české literatury". 
Život.
Vyučil sa ako sústružník kovov vo firme "Sellier a Bellot" (1936-1938) a potom pracoval ako robotník. V roku 1949 absolvoval Štátny kurz pre prípravu pracujúcich na vysoké školy v Mariánskych Lázňach a následne v rokoch 1949-1953 vyštudoval češtinu, filozofiu a všeobecnú jazykovedu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V priebehu štúdia strávil dva semestre na univerzite v Budapešti. Od roku 1956 pôsobil ako odborný asistent na Katedre českej literatúry FF UK. V roku 1957 obhájil prácu "Antonín Zápotocký spisovatel" a získal titul CSc. V roku 1966 mu bol priznaný titul PhDr. Za jeho diplomovú prácu "Česká literatura v Maďarsku". V rokoch 1962-1991 pôsobil v Ústave pre českú literatúru ČSAV. Významnou mierou sa podieľal na vzniku "Lexikonu české literatury", ktorého bol v rokoch 1971-1990 vedúcim redaktorom. Za túto prácu bol spolu so svojimi nástupcami vo funkcii vedúceho redaktora Jiřím Opelíkom a Ľubošom Merhautom ocenený v roku 2009 cenou Magnesia Litera za prínos českej literatúre. Bol autorom mnohých učebníc pre základné aj stredné školy. Zomrel 28. júla 2010 vo Vlašimi.
Lenka Termerová

Lenka Termerová (* 12. júl 1947, Hradec Králové) je česká herečka. Po absolutóriu DAMU pôsobila v divadle Petra Bezruča v Ostrave, neskôr prešla do Studia Ypsilon v Prahe. 
Manžel Moric Issa je televízny režisér, ich dcéra Martha je tiež herečka.
V roku 2008 získala Českého leva za vedľajšiu rolu matky vo filme Michaely Pavlátovej "Děti noci".
Gabriela Preissová

Gabriela Preissová (rodená "Gabriela Sekerová", pseudonym Matylda Dumontová, * 23. marec 1862, Kutná Hora - † 27. marec 1946, Praha) bola česká dramatička a spisovateľka, predstaviteľka realizmu a dramaturgička Národného divadla.
Životopis.
Po úmrtí otca sa rodina s otčimom presťahovala do Plaňan. Tu vychodila trojtriednu školu. V rokoch 1871-1874 bola vychovávaná v pražskej smíchovskej rodine archivára Dvorského. Jeho manželka Luisa bola jej teta z matkinej strany. V tejto rodine sa schádzali literáti ako Karolína Světlá, Eliška Krásnohorská alebo Jakub Arbes. V roku 1873 odišla na rok do Hodonína k svojmu strýkovi Karlovi Procházkovi. Tu sa zoznámila s pokladníkom Stummerovho cukrovaru Janom Preissom, za ktorého sa v roku 1880 vydala. Z Hodonína sa odsťahovala v roku 1890. Nejaký čas žila v Oslavanoch a odtiaľ podnikala cesty do Haliče a Ruska. Dva roky tiež bývala v blízkosti Klagenfurtu na statku svojho manžela, kde sa zaujímala o život korutánskych Slovincov. V roku 1894 sa zúčastnila zjazdu poľských spisovateľov v Ľvove o dva roky neskôr cestovala do Moskvy a Nižného Novgorodu. Túto cestu opísala v "Obrázcích z ruské pouti". V roku 1897 sa manželia Preissovi presťahovali do Prahy.
Ako vdova sa druhýkrát vydala za rakúskeho plukovníka Adolfa Halbaertha. Odsťahovala sa do istrijskej Puly a podnikala odtiaľ výlety do Talianska a Francúzska. Počas prvej svetovej vojny bola obžalovaná z velezrady, keď sa verejne zastala šikanovaných ruských zajatcov. Po vojne žila v Prahe, avšak na letné mesiace jazdila do Chlumu u Třeboně. V roku 1925 bola vymenovaná riadnou členkou Českej akadémie vied a umení. V roku 1944 naposledy navštívila Slovácko a svojho syna, ktorý žil vo Strážnici. Zomrela v Prahe 4 dni po svojich 84. narodeninách a je pochovaná na vyšehradskom cintoríne.
Dielo.
Hlavnou témou v jej dielach je dedinská tragédia, hlavnou postavou býva žena. Vo svojich dielach kritizuje vplyv majetku a peňazí.
František Nepil

František Nepil (* 10. február 1929, Hýskov - † 8. september 1995, Praha) bol český spisovateľ.
Po maturite na obchodnej akadémii (1948) sa stal propagačným referentom. V tom čase pracoval aj ako textár. Od roku 1969 pracoval v redakcii vysielania pre deti a mládež v Československom rozhlase. Dlhé roky pôsobil ako autor a osobitý rozprávač minifejtónov. Od roku 1972 bol spisovateľom na voľnej nohe.
V marci 1995 predniesol na výstave "T.G. Masaryk, člověk a umění", ktorú usporiadalo Masarykovo demokratické hnutie v Prahe na Národnej triede, pútavé a výborne pripravené prednášky "Masarykovy cesty světem" a o "Generálovi Hasalovi-Nižborském". Zaujímavé bolo vtedy aj jeho rozprávanie o osudoch pamiatok na prezidenta Masaryka na Křivoklátsku (most TGM v Zbečne, busta v Nižbore) a v okolí jeho rodného Hýskova, kam sa dokonca dostal TGM z Lán aj na koni.
Dielo.
Jeho dielo bolo populárne aj vďaka jeho ranným rozhlasovým vystúpeniam.
Pre deti.
Okrem tejto tvorby je autorom mnohých scenárov a televíznych rozprávok.
Amaro Pargo

Amaro Rodríguez Felipe y Tejera Machado lepšie známy ako Amaro Pargo (* 3. máj 1678, San Cristóbal de La Laguna, Tenerife, Španielsko – † 4. október 1747, San Cristóbal de La Laguna) bol španielsky kaper. 
Životopis.
Jeho mladosť ovplyvnila prítomnosť pirátskych bánd na Kanárskych ostrovoch. Amaro Pargo bol rozporná osobnosť, ktorej sa jedni báli, druhí ho obdivovali. Na dne svojich lodí prepravoval otrokov využívaných na amerických plantážach. 
Popri svojej činnosti stretol mníšku sestru Marie de Jesus (rodená María de León Bello y Delgado) a začal pod jej vplyvom konať charitu v prospech chudobných. Stal sa aj svedkom zázrakov sestry Márie de Jesus, ktoré učinila počas svojho života. 
V roku 1725 bol Amaro Pargo povýšený do šľachtického stavu (hidalgo). Zomrel v San Cristóbal de Laguna vo svojom rodisku a bol pochovaný v kláštore „Santo Domingo de Guzmán“.
Vplyv.
V roku 2013 exhumovala jeho ostatky skupina archeológov z Madridskej univerzity, aby urobila testy DNA a rekonštruovala jeho tvár. Exhumáciu financovala spoločnosť „Ubisoft“ kvôli hre „Assassin's Creed IV: Black Flag“, v ktorej sa stal Pargo hlavnou postavou.
Revival (film)

Revival (2013) je film režisérky a scenáristky Alice Nellis. Dej rozpráva príbeh členov kedysi slávnej rockovej kapely Smoke, ktorá sa rozpadla v roku 1972 a v súčasnosti uvažuje o návrate. Film bol natáčaný prevažne v septembri a októbri 2012.
Posledná klapka padla 1. novembra 2012 pri natáčaní v pražskom klube SaSaZu, kde v rámci skutočného koncertu kapely Nightwork boli natočené scény s fiktívnou kapelou Smoke aj s fiktívnou kapelou Darkwerk, ktorú ako EMO-zoskupenie zahrala kapela Nightwork.
Plagát k filmu sa fotil na Žižkove a odkazuje k fotografii na albume "Abbey Road" od Beatles.
Na filmovom festivale v Karlových Varoch film získal divácku cenu.
DVD s filmom a soundtrack vyšli v novembri 2013.
Vývoj návštevnosti v českých kinách.
"Údaje o divákoch a tržbách sú uvedené kumulatívne, zdrojom sú dáta prevzaté zo stránok Únie filmových distribútorov".
Taťjana Medvecká

Taťjana Medvecká (* 10. november 1953, Praha) je česká herečka a dabérka, držiteľka Českého leva a dvojnásobná držiteľka Ceny Thálie.
Životopis.
Absolvovala DAMU, v rovnakom roku 1975 bola angažovaná do súboru činohry Národného divadla v Prahe . V českom filme na seba upozornila už v roku 1976 v snímke "Marečku, podejte mi pero!", kde hrala po boku Jiřího Schmitzera. Vďaka svojmu zaujímavému hlasu sa výrazne presadila aj v dabingu.
Toulouse (obvod)

Toulouse je obvod v departemente Haute-Garonne a regióne Occitánia vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 31 kantónov a 226 obcí.
Fronton (kantón)

Fronton je francúzsky kantón v obvode Toulouse v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 16 obcí.
Stará kopa (prírodná rezervácia)

Stará kopa je prírodná rezervácia v Banskej Bystrici, ktorá sa nachádza na severozápadnej strane vrchu Stará kopa. Nie je súčasťou vyššieho chráneného územia.
Za prírodnú rezerváciu bola vyhlásená v roku 2007 a jej rozloha je . Dôvodom jej vyhlásenia bolo to, že ide o územie s izolovaným výskytom duba plstnatého ("Quercus pubescens") a s hojným výskytom chránených a ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
Daniela Kolářová

Daniela Kolářová (* 21. september 1946, Cheb) je česká herečka a bývalá politička.
V sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch 20. storočia bola vo filme a v televízii jednou z najviac obsadzovaných herečiek. Mimoriadnu divácku obľubu jej priniesli úlohy vo filmových komédiách ("Na samotě u lesa", "Kulový blesk") a najmä účasť v televíznych seriáloch ("Sňatky z rozumu", "Taková normální rodinka", "Nemocnice na kraji města"). Jej častým hereckým partnerom bol Jaromír Hanzlík ("Slasti otce vlasti", "Noc na Karlštejně", "Léto s kovbojem", televízny seriál "Taková normální rodinka"). Hrala v štyroch filmoch režiséra Jana Svěráka ("Obecná škola", "Akumulátor 1", "Tmavomodrý svět", "Vratné lahve").
Životopis.
Detstvo.
Takmer celé detstvo prežila v Karlovych Varoch, kde jej matka pracovala v učtárni divadla. Jej rodičia sa rozviedli, keď mala rok. Až v piatich rokoch spoznala svojho vlastného otca a spolu s ním aj mladšiu nevlastnú sestru Věru, ktorá v roku 1968 emigrovala do Holandska. Pri spomienkach na Vary sa jej najviac vybaví blízkosť lesa, možnosť zimných športov a predovšetkým karlovarské divadlo s magickým šumením vody dole pod orchestriskom (hneď vedľa divadla tečie rieka "Teplá"). Práve tam v deviatich rokoch začala hereckú kariéru malou rolou v rozprávke "Císařovy šaty". Pretože dosť športovala, rozmýšľala aj nad štúdiom telovýchovy po gymnáziu. Ale potom do jej rozhodovania výraznejšie a výraznejšie vstupovali ďalšie divadelné pokusy. Na karlovarskom gymnáziu hrala v študentskom divadle malých foriem (najskôr sa volalo Štycháček, neskôr Vrecko).
Kariéra.
V rokoch 1964 až 1968 študovala DAMU, kde sa zoznámila so svojím budúcim manželom Jiřím Ornestom. V ročníku bola tiež s Ladislavom Potměšilom, Hanou Maciuchovou, Ivanom Vyskočilom a ďalšími. Ešte než doštudovala DAMU (v treťom ročníku), zahrala si veľkú úlohu vo filme "Soukromá vichřice" (1967, réžia Hynek Bočan). Po absolvovaní DAMU v roku 1968 nastúpila do Divadla S. K. Neumanna, od roku 1971 je členkou Divadla na Vinohradech. V poslednej dobe ale žne úspechy v hrách, ktoré na svojej materskej scéne nehrá. Za svoj herecký výkon v inscenácii "U cíle" Thomasa Bernharda v pražskom Divadle Komedie získala koncom marca 2005 Cenu Alfréda Radoka za stvárnenie matky. Hrala aj v Divadle Na zábradlí, v Švandovom divadle a v mnohých ďalších.
Osobný život.
Daniela Kolářová je vydatá za herca a režiséra Divadla Na zábradlí Jiřího Ornesta. Vydala sa vo svojich dvadsiatich ôsmich rokoch. Po štrnástich rokoch sa rozviedli, ale v polovici 90. rokov sa druhýkrát vzali. Majú spolu synov Šimona (* 1974) a Matěja (* 1977). Býva v Prahe a na Dobříšsku má domček. V rokoch 1990–1992 bola poslankyňou Českej národnej rady. Teraz sa venuje charite – pôsobí ako predsedníčka správnej rady "Nadace Duha" starajúcej sa o dospelých ľudí s mentálnym postihnutím. Za úspech považuje realizáciu stacionára s chránenými dielňami a bytmi v pražských Měcholupoch.
Jan Baxant

Mons. Mgr. Jan Baxant (* 8. október 1948, Karlove Vary) je český katolícky duchovný, od roku 2008 20. Biskup litoměřický. Pred svojím vymenovaním za biskupa bol okrem iného rektorom Arcibiskupského seminára v Prahe (1993 až 1997) a generálnym vikárom českobudejovickej diecézy (2003 až 2008). Jeho biskupské heslo je , .
Štúdium a kňazská služba.
Jan Baxant má päť súrodencov, dve sestry a troch bratov. Brat Mgr. Vojslav Pavel Baxant O.Praem. pôsobí od 1. januára 2009 ako kňaz v Karlových Varoch (do 31. decembra 2008 bol farárom v Aši, v rokoch 1991 až 1998 duchovným správcom vo Františkových Lázniach), sestra Mária vedie Bohu zasvätený život. Vyštudoval Strednú priemyselnú školu zememeračskú v Prahe a potom cyrilometodskej bohosloveckú fakultu v Litoměřiciach. Kňazskú vysviacku mu udelil 23. júna 1973 Mons. František Tomášek. Hovorí nemecky, francúzsky, taliansky a rusky.
Bol farským vikárom v Kolíne (1973 až 1975), potom pôsobil ako administrátor farnosti Bystřice (1975 až 1983) a farnosti pri kostole sv. Antonína Paduánskeho v Prahe-Holešoviciach (1983 až 1990). V roku 1990 sa stal prorektorom a v roku 1993 rektorom Arcibiskupského seminára v Prahe. Potom bol farárom v Kolíne (1997 až 2000) a vo farnosti pri kostole Matky Božej pred Týnom v Prahe (2000 až 2002). Dňa 1. januára 2003 sa stal generálnym vikárom českobudejovickej diecézy.
Menovanie litoměřickým biskupom a svätenie.
4. októbra 2008 ho pápež Benedikt XVI. menoval sídelným biskupom litoměřickej diecézy. Biskupské vysvätenie prijal z rúk kardinála Vlka v katedrále svätého Štefana v Litoměřiciach dňa 22. novembra 2008, spolusvätiteľom boli apoštolský nuncius Diego Causero a českobudejovický biskup Jiří Paďour.
Ako biskupské heslo si vybral , , zvolený biskupský znak je štvrtený a kombinuje znaky osobné (zlaté slnko v druhom a treťom modrom poli) a diecézny znak (červene štvrtený heroldský kríž v prvom a štvrtom modrom poli).
Činnosť.
Jan Baxant je považovaný za konzervatívneho biskupa a v súvislosti s odchodom arcibiskupa Vlka do dôchodku bol tiež uvádzaný ako jeden z vážnych kandidátov na post pražského arcibiskupa.
25. apríla 2009 sa zúčastnil pútnickej slávnosti ku cti sv. Vojtecha v Počaply u Terezína, kde celebroval Pontifikálnu omšu, ktorá bola na žiadosť miestneho duchovného správcu Jana Radima Valíka, OSB slúžená podľa misála z roku 1962 (tzv. Tridentská omša).
V dňoch 22. januára až 1. februára 2012 viedol Jan Baxant vizitáciu v trnavskej arcidiecéze. Na základe podkladov z tejto vizitácie potom 2. júla 2012 pápež uvoľnil Róberta Bezáka z čela trnavskej diecézy. Toto rozhodnutie vyvolalo veľkú vlnu diskusií a nevôle nielen medzi slovenským veriacimi.
V októbri 2012 bol delegátom Českej biskupskej konferencie na XIII. generálnom zhromaždení biskupskej "Synody o novej evanjelizácii" vo Vatikáne.
Po piatich rokoch vo svojej funkcii litoměřického biskupa poskytol v novembri 2013 médiám rozhovor s bilancovaním tohto obdobia aj odmietavý názor k požiadavkám revízie dohôd o majetkovom vyrovnaní cirkvi so štátom.
Múzejná pedagogika

Múzejná pedagogika je pedagogická disciplína, ktorá stavia na špecifikách učenia sa v múzeu a na predpoklade zážitku z vnímania autentického umeleckého diela či historického objektu. Výrazom múzejná pedagogika označujeme aj "aktivity", ktoré cielene využívajú inštitúciu múzea, alebo inej kultúrnej inštitúcie k priamym vzdelávacím činnostiam.
Formy múzejného vzdelávania.
Výchova vzťahu ku kultúrnemu dedičstvu môže slúžiť ako súhrnná disciplína, ktorá má výnimočný význam pre školské vzdelávanie.
Výchova umením.
Súčasná "výchova umením" by mala priamo alebo nepriamo využívať základný kameň múzea, jeho zbierkové predmety. Vychádza z metódy objektového učenia, ktorý je zakotvený v konštruktivizme. Výchovu umením môžeme chápať ako rozvíjanie vizuálnej gramotnosti, vedenia a porozumenia umenia ako aj umeleckému remeslu, dizajnu, dejinám umenia a nášho umeleckého dedičstva.
Oživená história.
Úloha múzeí spočíva predovšetkým v tom, aby pomohla žiakom a študentom sprostredkovať historické súvislosti, najmä pomocou zbierkových predmetov, a to na ne kladie úlohu zladiť vlastné ciele a úlohy so vzdelávacími inštitúciami v oblasti vyučovania. Vyučovanie "histórie" vyžaduje dostatočnú prax v predstavivosti, tiež schopnosť študovať vlastnú históriu.
Objektové učenie.
"Objektové učenie" je základom všetkých disciplín vzdelávania v múzeu, pretože používa pre učenie múzejné zbierky. Týka najmä artefaktov vytvorených človekom. Žiaci sa učia vidieť, popisovať, zaznamenávať, klásť otázky, triediť informácie a nachádzať vzťahy.
Epikasté (dcéra Kalydóna)

Epikasté alebo Epikasta ("Epikasté") je v gréckej mytológii dcéra Kalydóna z Aitólie a jeho manželky Aiolie, dcéry Amythaóna. 
Antický autor Apollodoros z Atén uvádza, že Epikasté bola dcérou Kalydóna, zakladateľa rovnomenného mesta v Aitólii. Vydala sa za Agénora a porodila mu syna Porthaóna a dcéru Démoniku. Podľa Pausania, synom Agénora bol aj Thestios, otec Lédy, manželky spartského kráľa Tyndarea.
Tatiana Vilhelmová

Tatiana Vilhelmová (* 13. júl 1978, Praha) je česká herečka a dabérka.
Životopis.
Od desiatich do devätnástich rokov sa venovala baletu a spevu v Kühnovom detskom zbore a recitácii. Nedokončila štúdium konzervatória v Prahe. Jej matka Karla Winklerová žije v Pretórii (JAR), otec na Ukrajine, má o dva roky staršieho brata Viktora a podľa svojich slov "hromadu nevlastných súrodencov". 
Mala niekoľko potenciálnych životných partnerov zo sveta hercov (Pavel Liška) aj nehercov, v júli 2005 sa vydala za Pavla Čecháka. V roku 2005 sa im narodil syn František, roku 2008 druhý syn Cyril. V januári 2013 sa rozviedli.
Jej partnerom je herec Vojtěch Dyk. V roku 2013 sa im narodil syn Alois.
Jej domovskou scénou bolo Dejvické divadlo (v mestskej časti Praha 6 v Dejviciach). Niekoľkokrát bola nominovaná na rôzne ocenenia (sedemkrát Český lev, Cena Thálie, Cena Alfréda Radoka, Neviditeľný herec). Siedma nominácia na Českého leva 2006 za hlavný ženský herecký výkon vo filme "Štěstí" bola korunovaná víťazstvom. Ocenenie sa dočkala aj na zahraničných festivaloch (Televízny festival Monte Carlo 2001 za snímku "Společnice", "Shooting star 2003" (promo akcia pri MFF Berlín)). 
Charitatívna činnosť.
Podieľa sa na rade charitatívnych akcií, často so svojou kamarátkou Annou Geislerovou, napríklad "Vianočný bazár v Mokré čtvrti", ambasádorka Avon Pochodu proti rakovine prsníka.
Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2009

Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2009 bola medzinárodná súťaž krasokorčuliarov organizovaná Medzinárodnou korčuliarskou úniou (ISU). 
Súťaž sa konala od 23. do 29. marca 2009 v americkom meste Los Angeles v multifunkčnom štadióne Staples Center. Majstrovstvá sveta 2009 boli prvým ISU šampionátom, na ktorom sa zúčastnili reprezentanti Čiernej Hory a prvými majstrovstvami sveta, ktorých sa zúčastnili reprezentanti Brazílie a Írska. Majstrovstvá prebiehali v štyroch kategóriách - muži, ženy, športové dvojice a tanečné páry. 
Pre súťaž tanečných párov bolo ako povinný tanec vybrané pasodoble. V súťaži žien vytvorila Kim Ju-na nový svetový rekord v krátkom programe s hodnotou 76,12 bodu a svetový rekord v celkovom skóre s hodnotou 207,71 bodu. V súťaži mužov v krátkom programe dosiahli Sergej Voronov a Jeremy Abbott rovnaký súčet bodov (72,15), preto o ich poradí v tejto časti súťaže rozhodla hodnota technických prvkov.
Na základe výsledkov súťaže získali krajiny počty miesteniek pre svojich reprezentantov na nasledujúce majstrovstvá sveta, ako aj na Zimné olympijské hry 2010.
Účastníci.
Právo účasti.
Právo zúčastniť sa majstrovstiev mali športovci krajín, ktoré boli členmi Medzinárodnej korčuliarskej únie a ktorí 1. júla 2008 dosiahli vekovú hranicu 15 rokov. Na základe výsledkov na predchádzajúcich majstrovstvách sveta mali jednotlivé krajiny právo nominovať medzi jedným až troma účastníkmi do každej disciplíny. Každý národný krasokorčuliarsky zväz si mohol nastaviť vlastné kritériá, podľa ktorých nominoval svojich účastníkov. 
Právo nominácie viacerých súťažiacich.
Každá krajina mala právo nominovať jedného súťažiaceho do súťaže. Na základe umiestnenia na predchádzajúcich majstrovstvách sveta mali nasledovné krajiny právo nominovať viac ako jedného súťažiaceho:
Program podujatia.
Program podujatia podľa oficiálneho rozpisu je uvádzaný v miestnom čase :
Werner I.

Werner I. (, * 1030 - † 11. november 1096) bol tretí syn Radbota Habsburského. Jeho následníkom bol Otto II.
V roku 1082 sa vzdal vlády nad kláštorom Muri a dal prostredníctvom mníchov z kláštora v St. Blasien zrušiť staré obyčaje. Muri bolo premenené na ochrannú rychtu (Schutzvogtei).
Česko-slovenská hokejová liga 1988/1989

Česko-slovenská hokejová liga 1988/1989 bola 46. ročníkom česko-slovenskej hokejovej ligy, ktorá sa v tom čase hrala pod názvom I.celoštátna liga. 
Titul získalo družstvo Tesla Pardubice, keď vo finále porazilo Duklu Trenčín 3:1 na zápasy v sérii hranej na 3. víťazné zápasy. Vypadlo družstvo Slovan Bratislava, v budúcej sezóne ho nahradil Zetor Brno.
Hrací plán.
Štartovalo v nej 12 účastníkov. Najskôr sa stretli všetky družstvá dvojkolovo každý s každým (22 zápasov). Potom nasledovala druhá časť, kde sa po úvodnej časti párne družstvá stretli s nepárnymi. Výsledky prvých 22 kôl sa započítavali. Po základnej časti nasledovalo klasické play-off. Družstvá na 9. – 12. mieste hrali štvorkolovo každý s každým o zotrvanie v lige. V play-off sa hrali aj zápasy o umiestnenie.
Milan Jungmann

PhDr. Milan Jungmann (* 18. január 1922, Hořany - † 27. január 2012, Praha ) bol český literárny kritik a prekladateľ.
Život.
V októbri 1938 (po zabraní Sudet) sa presťahoval do Prahy, kde vyštudoval gymnázium. Po gymnáziu ešte absolvoval ročnú knihovnícku školu. Po druhej svetovej vojne sa stal knihovníkom ministerstva informácií a osvety. Od roku 1946 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity slovanské literatúry, filozofiu a estetiku. Potom, čo ukončil štúdiá (1954), sa stal redaktorom časopisu "Praha-Moskva". Potom krátko pôsobil ako riaditeľ pražskej Národnej knižnice. Od roku 1955 bol redaktorom "Literárních novin" a šéfredaktorom od roku 1964 až do ich zrušenia v roku 1969. Po zrušení "Literárních novin" mal zákaz publikačnej činnosti.
Od roku 1972 pracoval ako čistič výkladov v podniku, toto povolanie vykonával až do roku 1982. Počas tejto doby prekladal pod cudzím menom z ruštiny.
Od roku 1982 publikoval svoje literárne kritiky v samizdatovom časopise "Obsah". V roku 1990 sa stal predsedom Obce spisovateľov; funkciu zastával až do roku 1994.
Obec spisovatelů

Obec spisovatelů (doslova "Obec spisovateľov") je profesijná organizácia, ktorá združuje českých a moravských spisovateľov, literárnych vedcov a kritikov. Bola založená v decembri 1989. Členom sa možno stať iba na základe preukázateľnej literárnej činnosti. Združuje členov individuálne aj kolektívne. Je organizátorom série akcií seminárov, besied a konferencií. Vydáva štvrťročne interný spravodaj "Dokořán".
Obec spisovateľov spoluorganizuje semináre zahraničných bohemistov a od roku 1993 každoročne udeľuje Cenu Premia Bohemica zahraničným prekladateľom, ktorí sa zaslúžili o šírenie českej literatúry vo svojej materčine.
V posledných rokoch vnútri Obce spisovateľov prebiehajú spory o jej ďalšom smerovaní. Z veľkej časti ide o spor generačný, ktorý súvisí so stratou historického prestížneho postavenia spisovateľov v spoločnosti, tzv. svedomie národa. Spisovatelia mladších generácií stoja spravidla mimo Obec spisovateľov a o členstvo neprejavujú prílišný záujem.
Teologické texty

Teologické texty je český odborný teologický časopis, zaoberajúci sa teoretickými i praktickými otázkami teológie. Od roku 1978 vychádzal v rámci katolíckeho samizdatu, od roku 1990 potom oficiálne, po celú dobu pod vedením Ota Mádra, ktorý bol šéfredaktorom a hlavným odborným poradcom až do svojej smrti.
Časopis vychádza 4 – 5-krát do roka, s ročným oneskorením sa jeho čísla zverejňujú na internetových stránkach. Vydáva ho Kráľovská kolegiátna kapitula svätých Petra a Pavla na Vyšehrade. Od roku 2007 udeľuje redakcia časopisu cenu Ota Mádra „za najlepšiu prácu česky píšuceho autora alebo autorky vo veku do 35 rokov (dosiahnutom do termínu dodania práce do redakcie), publikovanú v časopise Teologické texty“. Ako prvý ju v roku 2008 dostal Pavel Blažek.
Kritici Teologickým textom vytýkajú príklon k liberalizmu, nereflektovanie konzervatívnych hľadísk a miestami aj zľahčovanie cirkevnej autority.
Yusef Lateef

Yusef Lateef (rodným menom William Emanuel Huddleston; * 9. október 1920 Chattanooga, Tennessee, USA – † 23. december 2013 Shutesbury, Massachusetts, USA) bol americký multiinštrumentalista (hlavnými nástrojmi sú tenorsaxofón a flauta) a hudobný skladateľ. Svoju kariéru začal koncom tridsiatych rokov hraním v rôznych swingových orchestroch. Roku 1949 sa stal členom orchestra Dizzyho Gillespieho a následne sa vrátil k štúdiám a študoval kompozíciu a hru na flautu na Wayne State University. V roku 1950 konvertoval na Islam. Prvý album ako líder nazvaný "Jazz for the Thinker" vydal v roku 1957. Podieľali sa na ňom Curtis Fuller (pozauna), Hugh Lawson (klavír), Ernie Farrow (kontrabas), Louis Hayes (bicie) a Doug Watkins (perkusie).
Neskôr vydal mnoho ďalších albumov a spolupracoval aj s ďalšími hudobníkmi, medzi ktorých patria Cannonball Adderley, Archie Shepp, Donald Byrd alebo Art Farmer. V rokoch 1987 až 2002 sa mimo svojej aktívnej kariéry venoval aj pedagogickej činnosti. Zomrel vo veku deväťdesiattri rokov v decembri 2013 na rakovinu prostaty. Svoje posledné turné odohral v lete toho roka. Za svoj album "Yusef Lateef 's Little Symphony" z roku 1987 získal cenu Grammy v kategórii najlepší new age album. V roku 2010 získal ocenenie NEA Jazz Masters.
Slovenské národné hokejové mužstvo hráčov do 20 rokov na Majstrovstvách sveta 2014

Slovenské národné hokejové mužstvo hráčov do 20 rokov sa na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2014, ktoré sa uskutočnili vo Švédsku, umiestnilo na 8. mieste.
Rallye Dakar 2014

Rallye Dakar 2014 bol 36. ročník prestížneho podujatia, ktoré sa konalo v Južnej Amerike.
Vytrvalostné preteky začali 5. januára v argentínskom meste Rosario a skončili 18. januára v čilskom Valparaíso. Súťažili jazdci motocyklov, štvorkoliek, automobilov a kamiónov, pre ktorých organizátori pripravili 13 náročných etáp. 
Výsledky slovenských účastníkov.
Slovensko v tomto ročníku reprezentovali:
Pozn.: * poradie po penalizácii
Rallye Dakar 2013

Rallye Dakar 2013 bol 35. ročníkom prestížneho podujatia, ktoré sa konalo v Južnej Amerike.
Vytrvalostné preteky začali 5. januára v peruánskej Lime a skončili 19. januára v čilskom Santiagu. Na štart sa v peruánskej metropole Lima postavilo 448 súťažiacich, ktorých čakalo približne náročného terénu. Štrnásť etáp viedlo z Peru (Lima) cez Čile a Argentínu (Tucumán) do čilskej metropoly Santiago. Prvenstvo obhájili v kategórii motocyklov Cyril Després na KTM a v kategórii automobilov Stéphane Peterhansel, ktorý na automobile Mini zaznamenal už 11. triumf v tejto súťaži. V kategórii štvorkoliek zvíťazil Marcos Patronelli a medzi kamiónmi sa najviac darilo Eduardovi Nikolajevovi na Kamaze.
Zo Slovákov bol Štefan Svitko po nehode a zranení nútený odstúpiť po 11. etape z 22. miesta (do 11. etapy sa pohyboval v prvej desiatke) a naši zástupcovia Štefan Svitko starší a Jozef Kutlák na bugine odstúpili po poškodení vozidla v 2. etape.
Jack Antonoff

Jack Michael Antonoff (* 31. marec 1984, Bergenfield, New Jersey, USA) je hudobný producent, skladateľ a spevák americkej skupiny Bleachers a zároveň hlavný gitarista americkej indie rockovej skupiny Fun. Je považovaný za najvýznamnejšieho a najžiadanejšieho hudobného producenta súčasnosti, čím má výrazný vplyv na zvuk súčasnej populárnej hudby. Je známy ako exkluzívny producent oceňovaných albumov umelkýň ako Taylor Swift, Lana Del Rey či Lorde, obdržal päť cien Grammy zo sedemnástich nominácii a tiež nomináciu na Zlatý glóbus.
Život a kariéra.
Antonoff sa narodil v meste Bergenfield, New Jersey ako mladší brat módnej návrhárky Rachel Antonoff. Má židovský pôvod. Vyrastal v mestách New Milford a Woodcliff Lake v štáte New Jersey a navštevoval základnú školu Solomon Schechter Day School v Bergen County. Strednú školu navštevoval spolu so sestrou v New Yorku. Do rovnakej triedy chodil spolu s herečkou Scarlett Johansson, ktorá bola jeho priateľkou v rokoch 2001 až 2002. Jeho mladšia sestra Sarah zomrela v trinástich rokoch na rakovinu mozgu, čo sa odzrkadľuje v Antonoffovej tvorbe naprieč celou jeho kariérou.
Počas druhého ročníka strednej školy založil spolu s niekoľkými priateľmi punk rockovú kapelu s názvom Outline; skupina sa preslávila hlavne na Floride a v Texase. Kapela sa rozpadla po tom, ako niekoľko členov odišlo študovať na vysokú školu.
V roku 2002 založil Antonoff a jeho kamarát Scott Irby-Ranniar novú skupinu, ktorú nazvali Steel Train a zaistili si nahrávaciu zmluvu so spoločnosťou Drive-Thru Records. Antonoff pôsobil v tejto skupine ako hlavný spevák. Onedlho po podpísaní zmluvy získali bubeníka Matthiasa Grubera a presvedčili jedného z kamarátov Evana Winikera, aby opustil vysokú školu a pripojil sa k ich kapele.
Medzi rokmi 2007 a 2010 chodil Jack Antonoff s herečkou Aliou Shawkat, ktorá je známa hlavne vďaka úlohe Maeby z televízneho sitcomu Arrested Development
V roku 2008 oslovil Nate Ruess (bývalý spevák kapely The Format) Jacka Antonoffa, aby s ním a Andrewom Dostom založili novú skupinu, ktorú neskôr nazvali fun.. Antonoff sa s Ruessom poznal veľmi dobre, pretože ich skupiny spoločne koncertovali.
Druhé štúdiový album kapely Fun. z názvom "Some Nights" obsahuje ich hitový singel, „We Are Young“, ktorý napísal Antonoff spoločne s Ruessom, Dostom a Jeffom Bhsaskerom.
Od roku 2012 je Antonoffovou priateľkou herečka a scenáristka Lena Dunham.
Antonoff sa stal hosťujúcim bloggerom v novinách "The Huffington Post", v ktorých uverejnil svoj článok, v ktorom obhajoval práva gayov a lesbičiek a hovoril o dôležitosti tzv. "Straight ally straight allies", čo sú heterosexuálni obhajcovia a zástancovia LGBT práv.
Tvorba.
So skupinou Steel Train:
Stará kopa

Stará kopa môže byť:
Otáčkomer

Otáčkomer je prístroj slúžiaci na meranie otáčok motora alebo iných rotačných telies a zariadení. Jeho ukazovateľ uvádza počet otáčok za minútu na kalibrovanom analógovom alebo digitálnom displeji.
Prvé mechanické otáčkomery boli založené na meraní odstredivej sily, ako je tá, ktorá roztáča Wattov odstredivý regulátor. Za vynálezcu otáčkomera je považovaný nemecký inžinier Diedrich Uhlhorn, ktorý ho zostrojil v roku 1817. Od roku 1840 sa používal na meranie rýchlosti lokomotív.
Otáčkomery v automobiloch, lietadlách a iných dopravných prostriedkoch ukazujú počet otáčok kľukového hriadeľa motora a zvyčajne mávajú tzv. červené pole, ktoré upozorňuje na oblasť nebezpečných otáčok. Vodič alebo pilot tak môžu ubratím plynu znížiť otáčky motora a vrátiť sa do bezpečnej zóny. To je veľmi dôležité, pretože dlhé udržiavanie príliš vysokých otáčok motoru škodí. Dochádza pri ňom totiž k nedostatočnému mazaniu motora, čo má zvyčajne za následok prehrievanie jeho častí. Ak dôjde vplyvom zvýšených teplôt tiež k nedostatočnému chladeniu rotujúcich častí, môže sa motor aj zadrieť. Ale aj ak nedôjde k zadreniu, môže dlhodobý beh motora v príliš vysokých otáčkach spôsobiť zvýšené opotrebovanie súčiastok, ktoré si vyžiada neplánované a finančne nákladné opravy motora.
Červené víno (televízny film)

Červené víno je slovenský film režiséra Andreja Lettricha z roku 1976. V hlavnej úlohe drámy, natočenej podľa románu Františka Hečka, sa predstavil Štefan Kvietik, ktorému sekundovala plejáda popredných slovenských hercov, medzi inými Emília Vášáryová, Oľga Adamčíková, Ivan Rajniak, Ľudovít Greššo alebo Karol Machata.
Dej.
Filmová dráma zobrazuje ťažký život na slovenskej dedine začiatkom 20. storočia. Hlavnú úlohu vo filme zohrávajú členovia vinohradníckej rodiny Habdžovcov, žijúcej vo Vlčindole. Dej filmu zobrazuje životné príbehy viacerých generácií tejto rodiny, no kľúčovou postavou je najstarší syn Urban (Štefan Kvietik). Jeho láska k rodinou neakceptovanej žene ho prinútila k úteku z domu, čím vyvolal hnev až nenávisť celej jeho rodiny. So svojou mladou ženou (Emília Vášáryová) začal hospodáriť, no už i tak ťažký život im komplikujú časté neúrody vo vinohrade a neprajníci. Urbanove pokrokové zmeny vo vinohradníckom spolku sa nepozdávajú všetkým, no najväčšou pohromou nielen pre Vlčindol je vypuknutie vojny. 
Rodine s dlžobami hrozí dražba a všetka statočná práca vychádza navnivoč. Mnohí muži zomierajú na fronte, iných trápia choroby a tak jediné, čo pretrváva sú ľudská láska a s ňou ruka v ruke nenávisť. Zložitá situácia prinúti syna Marka Habdžu (Vladimír Durdík ml.) a jeho matku k tvrdej práci vo vinohrade i okolo hospodárstva. Situáciu ešte viac skomplikuje smrť ochrancu Urbanovej rodiny - Slivnického (Ľudovít Greššo)...
Arne Novák

Prof. PhDr. Arne Novák, vlastným menom Arnošt František Marie Novák, (* 2. marec 1880, Litomyšl – † 26. november 1939, Polička) bol český literárny historik a kritik, bohemista a germanista.
Život.
Pochádzal zo siedmich detí stredoškolského učiteľa dr. Jozefa Nováka a spisovateľky Terezy Novákovej. Všetkých šesť jeho súrodencov predčasne zomrelo, väčšinou vo veku mladej dospelosti.
Študoval na gymnáziu v Litomyšli a od roku 1895 v Prahe. Maturoval v roku 1898. V rokoch 1898 až 1902 študoval germanistiku a bohemistiku na Karlovej univerzite. V roku 1901 sa zdržiaval na univerzite v Berlíne.
Pôsobil ako stredoškolský profesor v Prahe a Kutnej Hore.
V roku 1906 sa habilitoval na Karlovej univerzite ako docent nemeckej literatúry a roku 1910 rozšíril svoju habilitáciu aj na dejiny literatúry českej. V roku 1920 sa stal riadnym profesorom českej literatúry na Masarykovej univerzite v Brne. V roku 1921 natrvalo presídlil do Brna. Dvakrát, v rokoch 1938 a 1939, bol zvolený za rektora Masarykovej univerzity. Je po ňom pomenovaná ulica, na ktorej dnes sídli Filozofická fakulta MU.
Od roku 1921 pôsobil ako stály a čelný spolupracovník redakcie Lidových novín. Bol činný aj v časopisoch "Volné směry", "Pestrý týden", "Lumír", "Rozhledy" ai.
Dielo.
Bol veľmi vzdelaný. V jeho diele je zrejmý nadhľad, veľký prehľad, ale aj analytické a hodnotiace schopnosti. Jeho názory ovplyvnili jeho učitelia František Xaver Šalda, Jaroslav Vlček a Josef Pekař. Z jeho diela je patrný vplyv pozitivizmu.
Monografie:
Volné směry

Volné směry: měsíčník umělecký, bol časopis, vydávaný v rokoch 1897-1949 Spolkom výtvarných umelcov Mánes. 
Publikovali v ňom významné osobnosti českého kultúrneho prostredia, napríklad Miloš Jiránek, František Xaver Šalda, Bohumil Kubišta a mnoho ďalších.
Vít Holubec

Vít Holubec (* 8. október 1928, Olomouc – † 8. jún 2013, Praha) bol český športový komentátor.
Bol priekopník českého športového televízneho vysielania a jeden z troch zakladajúcich členov športovej redakcie Česko-slovenskej televízie a relácie Góly - body - sekundy. Venoval sa predovšetkým komentovaniu futbalových zápasov.
Železničná stanica Břeclav

Nádraží Břeclav () je železničná stanica v rovnomennom meste na adrese Sady 28. října 248, ktoré sa nachádza v Juhomoravskom kraji, 52 km juhovýchodne od Brna na rieke Dyji, v blízkosti hraníc s Rakúskom a Slovenskom.
Trate.
Železničnou stanicou Břeclav prechádzajú železničné trate:
Monastier Haghpat

Monastier Haghpat je kresťanský kláštor v Arménsku.
Nachádza sa v dedine Haghpat v arménskej provincii Lorri v blízkosti mestečka Alaverdi, na pravom brehu rieky Dzoraget asi 10 km od hraníc s Gruzínskom. Kláštor predstavuje vrchol religióznej architektúry, ktorej jedinečný štýl sa vyvinul zo zmesi prvkov byzantskej cirkevnej architektúry a tradičnej ľudovej architektúry kaukazskej oblasti.
V roku 1996 bol kláštor zapísaný na Zoznam svetového dedičstva UNESCO. 
Kláštor bol založený za vlády kráľa Abbása III. Bagratouni (Milosrdného) (928 – 951) v tesnom susedstve kláštora Sanahin. Oba kláštory pochádzajú z obdobia prosperity počas vlády kiurikjanskej dynastie (10. až 13. storočie) a boli dôležitým centrom arménskej vedy a umenia. 
Kláštor je postavený na trávnatom kopci. Jeho dominantou je štíhla a vysoká zvonica. Celkovo pôsobí kláštor nenápadným dojmom. Vo vnútri kláštora sa ale nachádza veľké množstvo kostolov a kaplniek a tiež výrazné vstupné a prepojovacie haly. Zaujímavá je knižnica, kde sú v stenách niky na knihy a v podlahe zapustené nádoby na víno. Vstupná hala hlavného chrámu má svoje veľké rozpätie zastrešené originálnou kamennou klenbou, zo štyroch klenutých oblúkov, ktoré sú vzájomne prepojené a majú tak potrebnú stabilitu.
Celkovo kláštor zahŕňa osem budov obklopených opevnenými hradbami. Najstaršou budovou komplexu je chrám sv. Kríža (St. Nishan), ktorý bol postavený v rokoch 976 až 991. Podnet k jeho výstavbe dala kráľovná Xosrovanowš, manželka kráľa Ašota III. Milosrdného. Je to jednoloďový kostol s klenbou. Zvonku vyzerá ako pravouhlá budova, jeho interiér má však tvar kríža. V štyroch vnútorných rohoch chrámu sú štyri kaplnky. Kamenné schodisko vedie do osobitnej lóže určenej pre kráľovskú rodinu. Steny sú vyzdobené pôvodnými freskami pochádzajúcimi z 13. storočia. 
K západnej strane chrámu je pripojená stĺpová sieň, ktorú dala vybudovať princezná Miriam, dcéra kráľa Geurikjana III. v roku 1185 ako mauzóleum pre členov kráľovskej rodiny Geurikjanov. Neskôr bola stĺpová sieň čiastočne zbúraná a nahradená v roku 1201 klenutým átriom. Počnúc 11. storočím boli postupne postavené ďalšie budovy kláštora: Chrám sv. Gregory (1005), chrám Svätej Panny a portál chrámu sv. Kríža (1201), veľká krížová chodba (1257), zvonica (1245), knižnica a refektár (13. storočie).
Trojpodlažná budova zvonice je jedným z najlepšie zachovaných stredovekých diel arménskej architektúry. Je umiestnená vo vyvýšenej časti areálu. Základom stavby je podoba kríža a spodné dve podlažia slúžia ako kaplnky v ktorých je umiestnených celkovo 7 oltárov. 
Kláštor dnes patrí Arménskej apoštolskej cirkvi.
Démoniké (dcéra Agénora)

Démoniké alebo Démonika ("Démoniké") je v gréckej mytológii dcéra Agénora a jeho manželky Epikasty.
Podľa antického autora Apollodora z Atén sa zo vzťahu Agénora a jeho manželky Epikasty narodil syn Porthaón a dcéra Démoniké, ktorá s bohom vojny Areom splodila synov, Euéna, Móla, Pyla a Thestia.
Pylos (rozlišovacia stránka)

Pylos ("Pylos") môže byť:
Monastier Sanahin

Monastier Sanahin je kresťanský kláštor v Arménsku.
Nachádza sa v dedine Sanahin v arménskej provincii Lorri na zalesnených svahoch hory Tchantinler, v ohybe rieky Dzogaret, juhozápadne od kláštora Haghpat, neďaleko mestečka Alaverdi. Kláštor bol zrejme postavený na mieste ranokresťanského kostola zo 4. až 5. storočia. Ako kláštor bol založený roku 966. Do súčasnosti sa zachovali tri chrámy, budova akadémie, knižnica a zvonica. Celý komplex je obklopený obranným múrom. 
V centre kláštora stojí chrám Matky Božej, založený roku 930. Tvorí ho kopulou zastrešená hala so štyrmi rohovými miestnosťami. Samotná kopula je neskoršieho dáta (18. storočie). Neobyčajné je originálne riešenie kopuly nielen s ohľadom na tvar, ale aj na skutočnosť, že v nosníkoch sú vytesané zvieracie motívy, ktorých symbolika nie je celkom jasná.
Vedľa tohto chrámu začala kráľovná Xosrovanowš, manželka kráľa Ašota III. Milosrdného, stavbu chrámu Spasiteľa, ktorý venovala svojim synom Smbatovi a Gurgenovi, ktorí sú tiež vyobrazení na tympanóne východnej fasády. Tento chrám má rovnaké dispozície ako chrám Matky Božej, ale je podstatne väčší. Kupola chrámu bola úplne prestavaná v roku 1184.
Kaplnka sv. Gregoria pochádza z roku 1061. Je to malá kruhová kaplnka stojaca na východnej strane komplexu. Jednou z najzaujímavejších stavieb kláštora je knižnica (1063). Má štvorcový pôdorys, strechu nesú diagonálne oblúky, ktoré sú uložené na štyroch stĺpoch.
Z rovnakého obdobia je aj budova spájajúca dva hlavné kostoly. Tu sídlila univerzita, kde učili poprední arménski učenci. Sanahin bol totiž v stredoveku dôležitým vzdelávacím a literárnym centrom, ktorý hral významnú úlohu v rozvoji duchovného a kultúrneho života celého Arménska. Známa bola najmä iluminačná a kaligrafická škola.
Stavebný ruch v kláštore, zrejme ako dôsledok invázie Seldjukov, sa koncom 11. storočia spomalil, avšak drobné úpravy pokračovali aj v priebehu 12. storočia. Neskoršími nájazdmi bolo veľká časť kláštora zničená. Dnes už neexistujú obydlia mníchov, chrám sv. Jana, ubytovne pútnikov ani hrobka kráľa Kiurikijana. Trojposchodová zvonica pochádza až z 18. storočia.
Toskánsky palác

Toskánsky palác, niekedy i Thun-Hohenštejnský palác, je mohutná baroková stavba palácového typu na západnej strane Hradčanského námestia v mestskej časti Praha 1 na Hradčanoch. V súčasnosti túto budovu využíva Ministerstvo zahraničných vecí Českej republiky.
Dejiny.
Stavbu paláca začal gróf Thun-Hohenstein v roku 1690 na mieste niekoľkých menších obytných domov, ktoré patrili Lobkovicovcom. Gróf Thun mal v úmysle vystavať tu svoje šľachtické reprezentačné sídlo v blízkosti Pražského hradu. Dokončenia stavby sa však už nedožil. V roku 1718 nedostavanú budovu od Thunov odkúpila Anna Mária Františka, vojvodkyňa toskánska, tá stavbu neskôr dokončila – odtiaľ potom pochádza meno tohto paláca.
Stavbu realizoval architekt G. A. Canevalli podľa projektu francúzskeho architekta Jeana Baptista Matheya. Objekt má štyri uzavreté krídla s obdĺžnikovým dvorom uprostred a dvomi fontánami v stavebných nikách. Bohaté priečelie paláca zdobia dva toskánske erby a ďalej sochárska výzdoba, ktorú tvorí alegória siedmich slobodných umení Jana Brokoffa.
V roku 1998 bola vykonaná celková rekonštrukcia budovy. Pre verejnosť sú príležitostne prístupné iba priestory na prízemí, kde sa občas konajú rôzne spoločenské akcie.
Zámok Dačice (nový)

Nový zámok Dačice stojí na križovatke Havlíčkovho námestia a Hradeckej ulice v Dačiciach. Dnes sa v jeho priestoroch nachádza Mestské múzeum a galéria Dačice. Je pamiatkovo chránený, a v roku 2001 bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Dejiny.
Zámok dal postaviť Oldřich Krajíř z Krajku krátko pred rokom 1591 v renesančnom štýle. Autorom stavby bol taliansky staviteľ Francesco Garof de Bison. Po roku 1610 boli za Viléma Dubského z Třebomyslic pripojené alebo prestavané bočné a zadné krídla. V roku 1622 panstvo kúpil Lev Burian Berka z Dubé a nedá sa vylúčiť, že dal zámok upraviť. Úpravy sa však dajú vylúčiť u ďalších majiteľov – Fürstenbergovcov a Václava Vojtěcha z Vrbna a Bruntálu. V roku 1728 panstvo kúpil gróf Heinrich Karl z Ostein, ktorý dal zámok prestavať v barokovom štýle. Autorom prestavby bol architekt Francesco Camelli, výzdobu vykonal miestny sochár Sebald Kölbl.
V roku 1809 zámok zdedili Dalbergovci, ktorí boli pôvodom z horného Porýnia. Za Karla Antonína Maximiliana z Dalbergu prešiel empírovou prestavbou, ktorú vykonal viedenský architekt Riedl. Interiéry sa empírových úprav dočkali v 30. rokoch 19. storočia, úpravy mal na starosti architekt J. Schleps. Ako posledné sa v roku 1909 za Friedricha z Dalbergu dočkalo úprav nádvorie. V južnom krídle potom viedenský architekt Hans Prutscher vybudoval novobarokovú zámockú kaplnku. Rovnaký architekt stojí aj za návrhom interiérov secesnej knižnice.
V roku 1940 zomrel posledný majiteľ z rodu Dalbergovcov, Johann z Dalberg, a zámok na krátku dobu získali Salmovci (presnejšie vetva "Salm-Salm"). V roku 1945 bol však podľa Benešových dekrétov zoštátnený a následne sprístupnený verejnosti. Teraz je v správe Národného pamiatkového ústavu v Prahe, územného odborného pracoviska v Českých Budějoviciach.
V rokoch 1990 – 1996 bol zrekonštruovaný.
Zámok Duchcov

Zámok Duchcov je barokový zámok s klasicistickou úpravou zo začiatku 19. storočia v Duchcove na severe Českej republiky.
Dejiny.
Zámok bol postavený v 13. storočí ako pevnosť hrabišickej dynastie, ktorá sídlila na hrade Osek. Okolo roku 1527 Lobkovicovci prestavali pevnosť na renesančný palác s jedným krídlom.
Po roku 1570 bola pre Václava Popela z Lobkovic prestavaná stará sulevická tvrdza na zámok, v ktorom býval až do svojej smrti v roku 1584. Zámok vybudoval Talian Filip podľa plánov Ulrica Aostaliho. V rokoch 1675 – 1685 sa podľa plánov architekta Jeana-Baptista Matheya vykonali ďalšie prestavby. Ďalšie úpravy prebiehali v čase, keď panstvo prevzal Jan Josef Valdštejn. Práce najskôr viedol Marc Antonio Canevalle (od ktorého pochádza aj stavba priľahlého zámockého kostola Zvestovania Panny Márie).
Sochárska výzdoba kostola bola zničená pri požiari v máji 1945, kedy kostol vypálili sovietske vojska. Pochádzala z dielne Matyáša Bernarda Brauna a patrila k jeho významným dielam. Jej kvality dnes dokladajú iba dochované fotografie.
Podobu trojkrídlovej budovy, ktorú má zámok v súčasnosti, vytvorila až významná prestavba v roku 1707 financovaná arcibiskupom Janom Bedřichom z Valdštejna, ktorý z Duchcova vytvoril základ nového Valdštejnského fideikomisu.
Od leta 1714 viedol prestavby František Maxmilián Kaňka. Kaňka upravil taktiež vzhľad hlavnej sály, do ktorej Václav Vavřinec Reiner namaľoval fresku s námetom „Jindřich z Valdštejna privádza Přemyslovi Otakarovi II. v roku 1254 svojich dvadsaťštyri synov“.
Nadväzujúci zámocký francúzsky park s bazénmi, vodotryskami, ornamentálne riešenými záhonmi a množstvom mytologických sôch z dielne Matyáša Brauna, navrhol Jan Ferdinand Schor. V priestore parku bol vybudovaný tiež pozoruhodný barokový panský špitál s ústrednou osembokou kaplnkou Nanebovzatia Panny Márie, ktorá bola vyzdobená cennou stropnou maľbou V. V. Reinera. Špitál bol pre značnú schátranosť a pod zámienkou nikdy nerealizovanej ťažby uhlia v roku 1958 demolovaný. Reinerovu maľbu však preniesli do novovybudovaného pavilónu, ktorý projektoval Jan Sokol.
Začiatkom 19. storočia bol zámok klasicisticky upravený. Park zmenili na romantický anglický park. Rodina Valdštejnovcov predala panstvo štátu a opustila zámok v roku 1921. Zámok je v súčasnosti otvorený pre verejnosť.
Zaujímavosti.
Medzi rokmi 1785 a 1798 tu ako knihovník pôsobil Giacomo Casanova, ktorý tu i zomrel.
Pri zámku funguje "Galeria Giacomo". V historickej zbrojnici sú erby rodov, ktoré na zámku žili, od Hrabišicov po Valdštejnovcov.
V prvej polovici septembra 2008 sa tu natáčala scéna z filmu "Henrich IV."