burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ťažký potok

Ťažký potok je tatranský potok bystrinného charakteru, preteká územím okresu Poprad v katastrálnom území obce Tatranská Javorina. Je to ľavostranný prítok Bielej vody, s dĺžkou 1,8 km, v povodí Dunajca.
Geomorfologická kategorizácia polohy Ťažkého potoka: geomorfologická oblasť Fatransko-tatranská oblasť; geomorfologický celok Tatry; geomorfologický podcelok Východné Tatry. Hydrologické poradie Ťažkého potoka: 3-01-01-001.
Opis toku.
Ťažký potok vyteká zo Zmrzlého plesa vo výške v hornom juhozápadnom kotle Ťažkej doliny, jednej zo schodových terás Bielovodskej doliny, severovýchodným smerom; preteká vysokohorským skalnatým terénom a trávnatou lúkou, ktorá je postupne zahustená ostrovčekmi kosodreviny; zhruba v polovičnej vzdialenosti medzi Zmrzlým plesom a Ťažkým plesom sa rozteká do troch ramien; ráztoka je skrytá v ostrovčekoch kosodreviny; Ťažký potok svojim západným ramenom priberá jediný svoj stály a to ľavostranný prítok zo Spádovej dolinky, pred vtokom do Ťažkého plesa preteká horným pásmom súvislého kosodrevinového porastu; tromi ramenami vteká do Ťažkého plesa vo výške v dolnej časti Ťažkej doliny; vyteká z Ťažkého plesa východným smerom a spadá jazernou stenou (dolinovým prahom) malebným Ťažkým vodopádom v postupne hustnúcom zmiešanom poraste kosodreviny a límb a tým opúšťa Ťažkú dolinu; ďalej preteká horným pásmom lesa v Bielovodskej doline, kde sa oblúkom stáča na sever a vo výške ústi do Bielej vody.
V minulosti, kým nebol vytýčený a zabezpečený reťazami a zásekmi v skalnej platni praktickejší priamy výstup na Rysy z Doliny Rybieho potoka okolo Morského oka, poľskí turisti často chodili cez Bielovodskú dolinu, cez Ťažkú dolinu popri Ťažkom potoku do sedla Váha a ďalej na Rysy, na Vysokú alebo do Mengusovskej doliny.
Ťažký potok preteká z krajinárskeho aspektu jednou z najhodnotnejších oblastí Vysokých Tatier, ktorá bola doteraz ochránená od ľudských zásahov a teda ľudskou činnosťou nezmenená; predstavuje obraz pôvodných geologických útvarov so zachovanými pôvodnými biologickými spoločenstvami v priestore niekdajšieho zaľadnenia. Aj v súčasnosti je pre turistickú verejnosť okolie Ťažkého potoka neprístupné; jeho okolím ako i celou Ťažkou dolinou nevedie turistický značený chodník. S horským vodcom možno dolinu navštíviť chodníkom popri Ťažkom potoku.
Pôvod názvu.
Názov Ťažký potok vznikol prenesením charakteristickej zložky názvu doliny "Ťažká dolina", v priestore ktorej potok pramení a väčšinu svojho toku i preteká; s prenesením názvu bol súbežne utvorený dvojslovný názov vodného toku. Prvou zložkou názvu je prídavné meno utvorené z prenesenej charakteristickej zložky názvu doliny "ťažký" vo význame "patriaci Ťažkej doline, prameniaci a pretekajúci Ťažkou dolinou" a druhou zložkou názvu je všeobecné podstatné meno "potok" označujúce "menší prirodzený vodný tok".
Názov "Ťažká dolina" vznikol ako názov s významom "náročný, vyžadujúci nadštandardné úsilie, namáhavý na prístup do doliny, spôsobený nevyhnutnosťou prekonať vysokú a strmú jazernú stenu pri vstupe do Ťažkej doliny".
Pred štandardizáciou názvu "Ťažký potok", čiže pred rokom 2007, sa popri názve "Ťažký potok" používal aj názov "Český potok".
Pekelná třída a ďábelský víkend

Pekelná třída a ďábelský víkend (doslova: Pekelná trieda a diabolský víkend) je kniha pre deti od Vojtěcha Steklača. Kniha vyšla v češtine v roku 2007 .
Obsah.
Kniha rozpráva o tom, ako Palhounová s Teckertovou pozvú Boříka, jeho kamarátov Čendu, Mirka a Aleša a veľkú časť celej ich triedy vrátane neobľúbeného bifľoša Bohouska na víkend do penziónu Irma, ktorý vlastní otec Teckertovej. Má to však jeden háčik. Všetci pozvaní musia predstierať, že sú o desať rokov starší (teda dospelí). Borik a Mirek chcú byť spočiatku doktori (jeden práv a druhý medicíny), ale po porade so Slaby (ktorá sa stala veštkyňou), sa rozhodnú že Mirek bude profesionálny hráč golfu a Bořík detektív. Po príchode ich čaká šok, keď zistia že príde aj triedny bifľoš Bohoušek, a to ako gróf. Potom sa opisujú zábavy cez víkend vrátane vyvrcholenia, keď Borík zistí (ako súkromný detektív), že Bohousek nie je gróf.
Veľká potopa

Veľká potopa môže byť:
Pix

Pix môže byť:
Historický slovník slovenského jazyka

Historický slovník slovenského jazyka je 7-zväzkový slovník zachytávajúci a vykladajúci slovnú zásobu slovenčiny od najstarších čias do konca predspisovného obdobia (t.j. do konca 18. storočia). Vychádzal v tlačenej podobe v rokoch 1991 až 2008. Zachytáva slovenčinu z rukopisných aj tlačených písaných slovenských textov a slovenčinu zo starších latinských písomností (najmä slovenské vlastné mená apelatívneho pôvodu). Slovník má 4 322 strán, 47 330 heslových statí a viac ako 70 000 slov, jeho príprava začala v 50. rokoch a ukážkový zošit vyšiel v roku 1973.
Ako autori sú uvedení v prvom diele: V. Blanár, E. Jóna, I. Kotulič, E. Krasnovská, R. Kuchar, M. Majtán, M. Majtánová, Š. Peciar, B. Ricziová, J. Skladaná; v poslednom diele: M. Giger, M. Kováčová, R. Kuchar, T. Laliková, M. Majtán, R. Ondrejková, A. Szabová, J. Skladaná, I. Valentová.
Od jari 2021 je slovník v plnom rozsahu dostupný online na Slovníkovom portáli Jazykovedného ústavu Ľ. Štúra SAV (predtým bol dlhé roky online dostupný iba jeho 5. diel).
Roman Jurievič Vasilenko

Roman Jurievič Vasilenko (; 14. august 1972, Šymkent, Kazašská SSR, ZSSR) je kazašský diplomat. Od januára 2022 je námestníkom ministra zahraničných vecí Kazašskej republiky.
Životopis.
V roku 1994 absolvoval Vojenskú akadémiu ekonómie, financií a práva ozbrojených síl Ruskej federácie v odbore referent-prekladateľ so znalosťou cudzích jazykov, špecialista v oblasti medzinárodného práva.
Popri kazaštine a ruštine ovláda angličtinu, francúzštinu, vietnamčinu a slovenčinu.
Knihy.
Spoluautor kníh:
Ján Juriga

Ján Juriga (* 6. október 1889, Borský Svätý Jur† 18. júl 1974) bol politik HSĽS v období medzivojnového Československa.
Životopis.
Povolaním bol pôvodne robotník, neskôr pôsobil ako úradník v štátnej nemocnici v Bratislave. Dlhé roky pôsobil v Slovenskom kresťansko-sociálnom odborovom združení, odborovej organizácii blízkej Slovenskej ľudovej strane. Po konflikte medzi vedením Slovenskej ľudovej strany s vedúcim predstaviteľom kresťansko-sociálnych odborov, poslancom Jozefom Vrabcom, bol v roku 1922 poverený vedením ľudáckej odborovej organizácie. Od roku 1930 pôsobil ako podpredseda. Vo voľbách do poslaneckej snemovne v roku 1929 kandidoval za HSĽS v novozámockom volebnom kraji, no na 7. mieste kandidátky nebol zvolený. V obecných voľbách v roku 1931 kandidoval za HSĽS do bratislavského mestského zastupiteľstva. Vo voľbách do senátu v roku 1935 kandidoval za HSĽS, resp. Autonomistický blok na druhom mieste v novozámockom kraji. V tomto kraji Autonomistický blok obsadil len jeden mandát Ľudovítom Labajom. Po jeho smrti v apríli 1937 do senátu zasadol práve Ján Juriga. Senátorom bol do konca volebného obdobia, resp. do zániku činnosti senátu na prelome rokov 1938/1939. Vo voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v decembri 1938 už nekandidoval. V marci 1939 sa upísal na pôžičku obrody, ktorá bola v tom čase vypísaná pre štátnych a verejných zamestnancov. V júni 1939 sa Ján Juriga stále spomína vo funkcii podpredsedu SKSOZ. V období Slovenského štátu sa podieľal na likvidácii činnosti ostatných odborových organizácií, resp. pri ich podriadeniu jednotnej štátnej odborovej organizácii.
Pochovaný je na cintoríne v Borskom Svätom Jure.
Klušino

Klušino () je obec v Rusku v Smolenskej oblasti. Obec je známa ako dejisko bitky poľsko-litovských a rusko-švédskych vojsk počas tzv. smutných časov. V medzivojnovom období sa tu narodil sovietsky kozmonaut Jurij Alexejevič Gagarin a v jeho rodnom dome sa dnes nachádza múzeum.
Dejiny.
Počas obdobia smuty 24. júna jul /4. júla greg 1869 pri obci prebehla bitka (tzv. bitka pri Klušine) poľsko-litovskej armády s ruskou a švédskou armádou počas rusko-poľskej vojny (1605-1618). Početne slabšia poľská strana (asi 6 700 mužov) zvíťazila nad rusko-švédskou armádou (asi 35 000 mužov). Pri bitke padlo asi 400 mužov na poľskej a 5 000 mužov na ruskej strane.
Ipatievov dom

Ipatievov dom () bola poschodová drevená palácová budova v Jekaterinburgu, v ktorej pivničných miestnostiach bol v noci zo 16. na 17. júla 1918 zavraždený s celou rodinou cár Mikuláš II., až do svojej abdikácie posledný ruský imperátor.
História.
Dom bol postavený na konci 80. rokov 19. storočia, Ivanom I. Redikorcevom. Dom bol kamenný dvojposchodový palác. 
V roku 1908 ho kúpil inžinier Ipatiev, a v roku 1918 dom zabavili Boľševici a použili ho k uväzneniu cárskej rodiny. 17. júla bola celá cárska rodina z rozkazu komisára Sverdlova zabitá, aby sa jej nepoverili blížiace sa československé légie. Tie prišli necelý týždeň po tragických udalostiach. 25. júla 1918 bol Jekaterinburg v čase občianskej vojny obsadený Bielou armádou pod velením československého generála Gajdy, ktorý si v Ipatievom dome na niekoľko mesiacov zriadil generálny štáb. Za čias Sovietskeho zväzu bolo v dome múzeum revolúcie (1927-1932) a rôzne kancelárie. V roku 1974 bola budova oficiálne vyhlásená za sovietsku národnú pamiatku, ale už o 3 roky neskôr, 22. septembra 1977, bol dom z rozhodnutia politbyra zbúraný, rozhodnutie vykonal Boris Jeľcin.
Chrám na krvi.
V roku 2003 bol na mieste domu postavený Chrám na krvi. Toho istého roku sa tu zišli ruský prezident Vladimir Putin a nemecký kancelár Gerhard Schröder.
Nikolaj Nikolajevič Ipatiev

Nikolaj Nikolajevič Ipatiev (; * 1869, Moskovská gubernia† 20. apríl 1938, Praha) bol ruský dôstojník, inžinier a verejný činiteľ, majiteľ domu, v ktorom bol s celou rodinou zavraždený cár Mikuláš II.
Život.
Nikolaj Nikolajevič sa narodil v rodine architekta Nikolaja Alexejeviča Ipatieva a Anny Dmitrievny. Okrem Nikolaja v rodine vyrastala sestra Vera a starší brat Vladimir, ktorý sa stal známym chemikom. V roku 1906 sa usadil v Jekaterinburgu. Pracoval na stavbe Transsibírskej magistrály. Bol inžinierom železničného vojska.
Na konci roka 1917 z rozhodnutia miestneho sovietu Ipatieva vysťahovali z jeho domu a usídlili doň rodinu cára Mikuláša II. Celá rodina bola následne v noci 17. júla zavraždená. 22. júla dostal Ipatiev späť kľúče od domu, ale v dome nežil, ani sa do neho nevrátil.
Emigrácia.
Emigroval do Česko-Slovenska, žil v Prahe, kde prednášal, v Prahe tiež aj zomrel. Je pochovaný na Olšanských hřbitovoch, v pravoslávnej časti.
Jakov Michajlovič Sverdlov

Jakov Michajlovič Sverdlov (; * 3. jún 1885, Nižný Novgorod – † 16. marec 1919, Oriol bol boľševický stranícky predák a vodca RSFSR. Jeho brat bol francúzsky generál Zinovij Peškov.
Životopis.
Mladosť.
Narodil sa židovským rodičom, jeho otec pracoval ako rytec. V roku 1902 sa pripojil k Ruskej sociálnodemokratickej robotníckej strane, a roku 1903 do jej boľševickej frakcie, vedenej Leninom.
Zapojil sa do revolúcie z roku 1905. V roku 1906 bol zatknutý, väčšinu času až do roku 1917 sa zdržiaval buď vo väzení alebo v exile. Bol členom redakcie komunistických novín Pravda.
Na začiatku prvej svetovej vojny bol vo vyhnanstve v Turuchansku na Sibíri, kde sa stretol so Stalinom.
Revolúcia 1917.
Po februárovej revolúcii v roku 1917 sa vrátil do Petrohradu a bol znovu zvolený do ústredného výboru Komunistickej strany spolu s Leninom, Trockým a Stalinom. Zohral dôležitú úlohu v plánovaní októbrovej revolúcie. Spolu s predstaviteľmi ústredného výboru strany sa v januári 1918 podieľal na rozpustení Ústavodarného zhromaždenia, ktorým bola definitívne zahataná možnosť demokratického vývoja krajiny.
Neskôr sa zistilo, že organizoval vraždu cára Mikuláša II. a jeho rodiny, ktorá sa odohrala 17. júla 1918, a že bol za tento zločin plne zodpovedný.
Niekedy je označovaný ako prvý vodca Sovietskeho zväzu. Toto označenie je však chybné, pretože Sovietsky zväz vznikol v roku 1922, tri roky po jeho smrti. Každopádne bol po októbrovej revolúcii zvolený vodcom ruskej SFSR a fakticky viedol krajinu počas rekonvalescencie Lenina po atentáte 30. augusta 1918.
Smrť.
Podľa oficiálnej verzie zomrel na španielsku chrípku v meste Oriol počas epidémie. Bol pochovaný v Kremeľskej stene, kde boli neskôr pochovaní aj ostatní boľševici.
Podľa inej verzie zomrel na tuberkulózu. Podľa ďalšej verzie navštívil Morozovovu továreň v meste Oriol, kde bol ťažko zranený miestnymi robotníkmi, kvôli svojmu židovskému pôvodu. Avšak táto skutočnosť mala byť vraj ututlaná, aby nedošlo k poškodeniu obrazu revolúcie.
V rokoch 1924 až 1991 niesol Jekaterinburg na jeho počesť meno „Sverdlovsk“. Ukrajinský Dovžansk po ňom bol pomenovaný v rokoch 1938 až 2016.
Ján Filo

Ján Filo môže byť:
Gagarin (mesto)

Gagarin (), do roku 1968 Gžatsk () je ruské mesto, administratívne centrum Gagarinského rajónu Smolenskej oblasti. Žije tam 31 721 obyvateľov.
Mesto leží na rieke Gžatsk, v južnej časti Gžatsko-vazuzskej nížiny, 180 km juhozápadne od Moskvy a 239 km severovýchodne od Smolenska.
23. apríla 1968 sa dekrétom prezídia Najvyššieho sovietu RSFSR mesto Gžatsk premenovalo na mesto Gagarin na počesť Juraja Gagarina, ktorý sa narodil 9. marca 1934 v dedinke Klušino, v Gžatskom rajóne (a zomrel 27. marca 1968 pri leteckej nehode).
Pokrovskoje (Ťumenská oblasť)

Pokrovskoje () je obec v Jarkovskom rajóne Ťumenskej oblasti. Je strediskom vzdelávania.
Geografia.
Obec leží na rieke Tura 24 km juhozápadne od Jarkova. Blízko obce vedie cesta Р-404 (R-404).
Dejiny.
Roku 1869 sa tu narodil Grigorij Rasputin, priateľ rodiny cára Mikuláša II. Na počesť Rasputina má v dedine vzniknúť historicko-kultúrne stredisko "Kazanskij" ( "Казанский").
17. júla 1992 bolo v Pokrovskojom otvorené múzeum Grigorija Rasputina (prvé súkromné múzeum v Rusku). Ako súčasť zbierky slúžia súkromné predmety rodiny Rasputinových. Pôvodné fotografie Grigorija Jefimoviča a jeho rodiny, osobné Rasputinové zápisky, projekt ikonostasu miestneho chrámu. Taktiež sa tu nachádzajú kópie listín, ktoré sú uchovávané v rôznych archívoch Ruska, rovnako ako rozsiahly tlačový materiál o Rasputinovi v rôznych svetových jazykoch. Činnosť múzea bola ohodnotená diplomom z medzinárodného múzejného bienále, v konkurze "Múzeum-Eurasia 2006. Najväčším úspechom bolo získanie diplomu národnej turistickej ceny Jurija Senkeviča v roku 2010.
Takšoň (knieža)

Takšoň (okolo 931 – † okolo 972) bol od roku 955 – do svojej smrti uhorským (veľko)kniežaťom z rodu Arpádovcov. 
Životopis.
Takšoň sa narodil ako syn Zoltána a jeho neznámej ženy, pravdepodobne dcéry Menumoruta, slovanského kniežaťa, ktorý bol údajne porazený pri maďarskom vpáde do Európy krátko pred rokom 907. Nie je však vylúčené, že vládca Menumorut je len fiktívna postava, pretože jeho meno označuje tiež Veľkomoravskú ríšu. Takšoňove narodenie sa datuje na roku 931. Na veľkokniežací stolec podľa Anonymovej kroniky nastúpil po otcovej abdikácii v roku 947, teda tri roky pred jeho smrťou. 
Moderní historici tieto informácie však spochybňujú. Súdobý kronikár Liutprand z Cremony tvrdí, že Takšoň v roku 947 viedol výpravu proti Talianom, zrejme sa teda narodil pred rokom 931. Pri tiahnutí do Talianska Takšoň údajne dosiahol až mesta Otranto v Apúlii. Odtiahol vraj potom, čo mu zaplatil taliansky kráľ Berengar II. Vládu Takšoňovho otca zaznamenal iba autor Anonymovej kroniky, podľa ktorého bol Zoltán tiež predkom všetkých uhorských panovníkov. Anonymova kronika tak nie je pre Zoltánove panovanie spoľahlivým zdrojom. 
Podľa kroniky Johanna Aventina z 15. storočia Takšoň v roku 948 porazil Rakúšanov a Korutáncov. Takšoňov súčasník, byzantský cisár Konštantín VII. Porfyrogenet uvádza, že okolo roku 950 Maďarom vládol Fajs, Takšoňov bratranec. 
Podľa Johanna Aventina sa Takšoňv roku 955 zúčastnil bitky pri Lechu. V nej budúci cisár Oto I. porazil takmer osemtisícové maďarské vojsko. Ak by mal Aventinus pravdu, bol by Takšoň jedným z mála maďarských veliteľov, ktorí bitku prežili. Na základe Aventina sa historici Gyula Kristó a Zoltán Kordé domnievali, že Fajs Takšoňovi odovzdal vládu práve po bitke pri Lechu. Túto možnosť potvrdzuje francúzsky kronikár z 13. storočia Alberich z Trois-Fontaines, podľa ktorého sa jeden z preživších Maďarov stal ich kráľom. Porážka na Lešskom poli ukončila staromaďarské vpády do strednej a západnej Európy a donútila Maďarov, aby sa trvale usadili na území medzi riekami Enža a Traisen. Ich nájazdy však aj naďalej pokračovali do Byzantskej ríše. Tak napríklad v roku 965 sa Maďari zúčastnili útoku bulharského cára, Petra I., do Byzancie a o päť rokov neskôr podporili intervenciu kyjevského kniežaťa Sviatoslava I. na Balkán. 
Autor Anonymovej kroniky uvádza, že sa za Takšoňovho panovania v Uhorsku usadili moslimovia z Volžského Bulharska.Túto správu podporuje denník Ibráhíma ibn Jakuba z roku 965, podľa ktorého do Prahy prichádzali moslimovia z Uhorska. Anonymova kronika tiež uvádza, že sa za Takšoňovej vlády v Uhorsku usadili Pečenehovia. Anonymova kronika tvrdí, že im Takšoň udelil územia okolo rieky Tisy. Jedinou zmienkou o Takšoňovej západnej politike je správa Liutpranda z Cremony, podľa ktorého výpovede sa v roku 963 do Uhorska vypravil vyslanec pápeža Jána XII., Istý Zacheus, ktorý mal Takšoňa popudiť proti cisárovi Otovi. Nie je však známe, či Zacheus do Uhorska skutočne dorazil. Takšoňovi sa na sklonku života podarilo takisto zariadiť sobáš svojho staršieho syna Gejzu za Sarolt, dcérou transylvánskeho kniežaťa Gyuly II. Zomrel na začiatku 70. rokov 10. storočia.
Takšoň

Takšoň môže byť:
Taksony môže byť aj:
Lochneska

Lochneska alebo lochnesska môže byť:
Lochneska môže byť aj divadelná hra Svěráka a Smoljaka, pozri Lochneska (divadelná hra)
Cysta (medicína)

Cysta (z lat. "Cista" - schránka, gr. "Kystis" - bublina, mechúr) je dutý, patologický útvar, ohraničený od okolitého vlastného tkaniva, často ale atrofovanou, epitelovou výstelkou. Príčiny vzniku cysty sú rôzne, najčastejšie vzniká po uzavretí žľazového vývodu, príčinou môže byť aj jeho rozšírenie. Niektoré cysty sú dôsledkom vývojovej anomálie alebo nádorového pôvodu. Zvláštnym druhom cýst sú cysty parazitárne, ktoré sú tvorené samotným parazitom. Príkladom sú cysty pásomníc .
Niektoré útvary sa cystám podobajú: pseudocysta je útvar vzniknutý rozostupom tkanív a je ohraničená iba tenkou väzivovou membránou, absces je dutina v tkanive vyplnená hnisom, je spôsobený miestnym hnisavým zápalom .
Oľga Nikolajevna

Oľga Nikolajevna Romanovová (); * 15. november greg /3. november jul 1895, Petergof, Rusko – † 17. júl 1918, Jekaterinburg, Rusko) bola ruská veľkokňažná a najstaršia dcéra cára Mikuláša II. a cárovnej Alexandry Fiodorovny.
Bola zavraždená spoločne s celou cárskou rodinou v Ipatievovom dome v Jekaterinburgu v noci zo 16. na 17. júla 1918.
V roku 2000 bola tiež spoločne s rodičmi a súrodencami pravoslávnou cirkvou kanonizovaná.
Mária Nikolajevna

Veľkokňažná Mária Nikolajevna (); * 26. jún greg /14. jún jul 1899, Petergof, Rusko – † 17. júl 1918, Jekaterinburg, Rusko) bola tretia dcéra cára Mikuláša II. a cárovnej Alexandry Fiodorovny.
Podľa oficiálnej verzie bola po roku 1917 spoločne s rodinou zatknutá. V noci zo 16. na 17. júla 1918 bola zastrelená so svojimi rodičmi a súrodencami v miestnosti domu inžiniera Ipatieva v Jekaterinburgu. V roku 2008 potvrdil Genealogický test DNA, vykonaný expertmi z USA, že pozostatky, nájdené v auguste roku 2007 v blízkosti Jekaterinburgu a predbežne identifikované ako pozostatky cároviča Alexeja a jeho sestry Márie, patria skutočne týmto cárskym deťom.
V roku 2000 bola Mária spoločne s rodičmi a súrodencami pravoslávnou cirkvou kanonizovaná.
Zoznam častí seriálu Mladý Sheldon

Toto je zoznam častí amerického seriálu Mladý Sheldon. Seriál, ktorý je spin-off prequelom sitkomu "Teória veľkého tresku", mal premiéru 25. septembra 2017 na americkej televíznej stanici CBS. Na Slovensku mal premiéru 6. júla 2021 na Markíze.
Jakov Michailovič Jurovskij

Jakov Michajlovič Jurovskij (; * 19. júngreg /7. júnjul 1878, Kujbyšev, Rusko – † 2. august 1938, Moskva, Rusko) bol boľševický revolucionár a sovietsky politik. Je známy ako väzniteľ a popravca cára Mikuláša II. a jeho rodiny.
Životopis.
Mladosť.
Jakov Jurovskij sa narodil ako "Jankel Chajmovič Jurovskij" v židovskej rodine v Tomsku, kde býval jeho otec, keď si odpykával trest za krádež. Bol ôsme z desiatich detí. Jeho matka bola krajčírka. Krátko pred príklonom k marxizmu konvertoval Jurovskij k protestantstvu.
Jurovskij sa vyučil ako hodinár a roku 1904 odišiel do Nemecka. Do Ruska sa vrátil počas revolúcie v roku 1905 a po jej potlačení sa pripojil k boľševikom. Niekoľkokrát bol zatknutý a stretol sa s Jakovom Sverdlovovom.
V roku 1907 odišiel do USA, v roku 1910 sa však vrátil späť do Ruska. Po vypuknutí prvej svetovej vojny bol povolaný do armády a slúžil ako lekár v lazarete. Počas februárovej revolúcie sa Jurovskij stal členom Jekaterinburgského sovietu. Po októbrovej revolúcii bol tamojším komisárom pre justíciu a stal sa členom tajnej polície Čeky.
Zavraždenie cárskej rodiny.
V roku 1918 bol cár Mikuláš II. so svojou rodinou väznený v Jekaterinburgu v Ipatievovom dome. Jurovskij sa stal ich poručníkom.
Po tom čo sa v lete 1918 priblížili mestu protiboľševické sily rozhodol Uralský soviet (Gološčokin a Soloviov) cársku rodinu zlikvidovať. Ich likvidáciou bol poverený Jurovskij. V noci 17. júla 1918 odviedli strážcovia cársku rodinu do pivnice domu s vysvetlením, že sa idú skryť pred streľbou z ulice. Jurovskij rodinu sprevádzal. Rodina, ktorá do poslednej chvíle nič netušila bola postavená k stene a komando spustilo paľbu. Cár (toho zastrelil osobne Jurovskij) a cárovná Alexandra boli na mieste mŕtvi. Ich deti však paľbu prežili a pobehovali po miestnosti. Cároviča Alexeja, ktorý ležal na zemi, Jurovskij osobne strelil do hlavy. Cárske dcéry, ktoré prežili streľbu boli dobodané bajonetmi. Vrahovia neskôr zistili, že ich paľbu zbraní prežili preto, že mali v blúzkach všité drahokamy. Tie zabránili strelám spôsobiť smrteľné zranenia, preto prvú streľbu prežili.
Neskorší život.
Neskôr ďalej pracoval ako pracovník Čeky. V tom istom roku viedol Jurovskij vyšetrovanie Fanny Kaplanovej, ktorá sa neúspešne pokúsila zabiť (zastreliť) Lenina. 
Od roku 1921 pracoval ako šéf sovietskej štátnej pokladnice. Od rok 1928 viedol Moskovské Polytechnické múzeum.
Zomrel v roku 1938 v Kremeľskej nemocnici na žalúdočný vred.
Alexander Rezeš

Ing. Alexander Rezeš, Dr. h. c. (* 9. júl 1948, Oborín – † 28. jún 2002, Viedeň) bol slovenský podnikateľ, minister dopravy spojov a verejných prác Slovenskej republiky, jednou z mediálne známych tvárí privatizácie za vlády Vladimíra Mečiara.
Životopis.
Vyštudoval Vysokú školu ekonomickú v Bratislave. Známy je najmä zo svojho pôsobenia vo Východoslovenských železiarňach Košice, kde pracoval od roku 1967 a neskôr sa stal majiteľom. Bol prezidentom futbalového klubu 1. FC Košice a AC Sparta Praha. Ako minister dopravy, nominovaný za HZDS, vyhlásil, že do roku 2005 plánuje vybudovať diaľnic a spojiť Bratislavu s Košicami.
Beaumont-sur-Oise

Beaumont-sur-Oise môže byť:
Sardinka

Sardinka môže byť:
Sardinky môže byť:
L’Isle-Adam

L’Isle-Adam môže byť:
Saint-Leu-la-Forêt

Saint-Leu-la-Forêt môže byť:
Cereálie

Cereálie môžu byť:
Glykozylamín

Glykozylamíny sú druh biochemických zlúčenín pozostávajúcich z glykozylovej skupiny viazanej na amínoskupinu, -NR2. Takisto bývajú označované ako N-glykozidy, pretože sa jedná o druh glykozidov. Glykozylová skupina môže byť odvodená zo sacharidov. Glykozylová skupina je spojená s amínoskupinou pomocou β-N-glykozidickej väzby, čím vzniká cyklická hemiaminálna éterová väzba (α-aminoéter).
Príkladom glykozylamínov sú napríklad nukleozidy, ako je adenozín alebo guanozín.
Rusínčina (rozlišovacia stránka)

Rusínčina (staršie: ruténčina, ruthénčina) je jazyk (resp. nárečie) Rusínov, t.j.:
Ribulóza

Ribulóza je ketopentóza - monosacharid s piatimi uhlíkmi a ketónovou funkčnou skupinou. Jej chemický vzorec je C5H10O5 a existuje v dvoch enantioméroch - D-ribulóza (D-erytropentulóza) a L-ribulóza (L-erytropentulóza). D-Ribulóza je diastereomér D-xylulózy.
Ribulózové cukry vznikajú v pentózafosfátovej dráhe z arabinózy. Sú dôležité pri tvorbe mnohých bioaktívnych látok. Napríklad D-ribulóza je medziproduktom produkcie D-arabitolu v metabolických dráhach húb. D-ribulóza sa v podobe 1,5-bisfosfátu účastní fotosyntézy a zachytáva oxid uhličitý v prvom kroku Calvinovho cyklu.
Ribulóza má rovnakú konfiguráciu na uhlíkoch 3 a 4 ako aldopentózy ribóza a arabinóza.
Fajs (knieža)

Fajs (začiatok 10. storočia – † 955) bol asi od roku 947 – 955 uhorským (veľko)kniežaťom z rodu Arpádovcov. 
Životopis.
Bol jediným synom Jutaša, tretieho syna Arpáda, ktorý viedol staromaďarské kmene do Karpatskej kotliny medzi rokmi 895 až 907. Po smrti Arpáda došlo k zásadným zmenám vo vláde kmeňovej konfederácie. Hoci rôzne kmene mohli aj potom konať v zhode s nájazdmi, už sa nepodriadili silné ústrednej autorite. Napriek tomu vláda Arpádovcov prinajmenšom oficiálne pokračovala, čo dokladajú správy od byzantského cisára Konštantína VII. Fajsov otec, Jutaš, panoval zrejme na území medzi Dunajom a Zagyvou alebo na území medzi Rabou a Enžou. 
Jediná zmienka o Fajsovi pochádza z listu Konštantína VII. Porfyrogenneta. Ten v roku 948 tituloval Fajsa ako kráľa Maďarov. O jeho vláde sa nevie nič. Podľa Lászlóa Kontlera boli za Fajsovej vlády položené základy kresťanstva. Istá nie je ani jeho účasť v bitke pri Lechu, kde Maďari utrpeli katastrofickú porážku. Podľa Marcela Eliáša sa bitky nezúčastnil. Potom však zrejme abdikoval a novým kniežaťom sa stal Takšoň. Niekedy potom zomrel.
Kyselina izocitrónová

Kyselina izocitrónová je štruktúrny izomér kyseliny citrónovej. Soli a estery kyseliny izocitrónovej sa nazývajú izocitráty.
Citrátový cyklus.
Izocitrátový anión je subtrát citrátového cyklu. Izocitrát vzniká z citrátu pomocou enzýmu akonitázy:
Ďalej je premieňaný enzýmom izocitrátdehydrogenázou na 2-oxoglutarát:
Izocitrát vystupuje aj v glyoxylátovom cykle, kde je rozkladaný enzýmom izocitrátlyázou na glyoxylát a sukcinát:
V potravinách.
Kyselina izocitrónová je bežne používaná ako marker na overenie pravosti a kvality ovocia a produktov z nich, najčastejšie džúsov z citrusov. Napríklad v pravom pomarančovom džúse je pomer kyseliny citrónovej ku kyseline -izocitrónovej zvyčajne menší než 130. Vyššia hodnota pomeru teda môže naznačovať úpravu ovocného džúsu.
Stará ukrajinčina

Stará ukrajinčina alebo staroukrajinčina môže byť:
Majstrovstvá Slovenska v cestnej cyklistike

Majstrovstvá Slovenska v cestnej cyklistike sú preteky v cestnej cyklistike usporadúvané každý rok týždeň pred začiatkom Tour de France. Od roku 2008 sa usporadúvajú spoločné majstrovstvá Česka a Slovenska, striedavo, raz v Česku a raz na Slovensku. Víťaz pretekov nosí počas nasledujúceho roka Slovenský cyklistický dres.
Habera &amp; Team 2019 Tour

Habera &amp; Team 2019 Tour bolo koncertné turné slovenského speváka Paľa Haberu a skupiny Team, ktoré sa uskutočnilo v roku 2019 a zahŕňalo 19 koncertov v Česku a na Slovensku. 
Predskokanom na tonto turné bol Peter Cmorík.
Setlist.
Prídavky: 
Termíny.
Česko:
Slovensko:
Mamady Keïta

Mamady Keïta (písané niekedy tiež Keita; * august 1950, Balandougou, Siguiri, Kankan, Guinea – † 21. jún 2021, Belgicko) bol legendárny guinejský bubeník, špecializujúci sa na hru na nástroji djembe. Bol zakladateľom školy bubeníctva "Tam Tam Mandingue" a patril k etnickej skupine Mandigo.
Martin Chemnitz (teológ)

Martin Chemnitz (* 9. november 1522 Treuenbrietzen - † 8. apríl 1586 Braunschweig) bol významný nemecký luteránsky duchovný, teológ a predstaviteľ druhej generácie luteránov. V luteránskej tradícii býva nazývaný "alter Martin" (druhý Martin).
Život.
Narodil sa v Treuenbritzene v Brandenbursku v rodine obchodníka. V 14 rokoch odišiel na štúdiá do Wittenbergu, kde mal krátku príležitosť počuť Lutherova kázne. Po štúdiách v Magdeburgu a Frankfurte nad Odrou získal titul magistra slobodných umení na Univerzite v Königsbergu, kde potom nejaký čas pracoval ako knihovník. Roku 1553 sa vracia do Wittenbergu študovať teológiu u Philippa Melanchthona, ktorého vzápätí začal zastupovať pri niektorých prednáškach. Nasledujúceho roku bol ordinovaný za evanjelického duchovného Johannesom Bugenhagenom a nastúpil ako spolupracovník k superintendentovi Joachimovi Mörlinovi v Braunschweigu. Popri oblasti teológie pôsobil taktiež významným spôsobom ako organizátor cirkevného života. Roku 1567 nahradil Mörlina na poste superintendenta a podieľal sa na spísaní "Corpus Doctrinae Prutencium", ktoré bolo dôležitým predstupňom na ceste k Formulu svornosti. Tú spolu s ďalšími teológmi vytvoril roku 1577, čím bol zavŕšený kánon luteránskych "symbolických kníh" - autoritatívnych doktrinálnych spisov, vydaných r. 1580 ako Kniha svornosti . Zomrel v Braunschweigu r. 1586.
Diela.
K najdôležitejším spisom, ktoré Chemnitz publikoval na poli teológie, patria:
Popri týchto textov Chemnitz napísal radu ďalších dogmatických, apologetických, devocionálných a iných diel.
Johannes Bugenhagen

Johannes Bugenhagen (* 24. jún 1485 Wolin - † 20. apríl 1558 Wittenberg) bol nemecký luteránsky duchovný a teológ, ktorý priniesol Lutherovu reformáciu do Pomoranska, Dánska a zvyšku Škandinávie. Preto býva nazývaný aj ako "druhý apoštol Severu". Bol pôvodne rímskokatolíckym kňazom, ktorý sa pridal na stranu reformácie a oženil sa. Bol superintendetom Saska. 
Život.
Vyštudoval slobodné umenia na univerzite v Greifswalde (1502), neskôr sa stal rektorom miestnej školy v Treptow (dnes Trzebiatów) (1504). Bol vysvätený za rímskokatolíckeho kňaza (1509), ale patril skôr k humanistickým kruhom. Ovplyvnilo ho najmä učenie Erazma Rotterdamského. Roku 1518 napísal na želanie pomoranského kniežaťa Bohuslava X. "Dejiny Pomoranska".
Okolo roku 1520 sa nadchol pre Lutherovo dielo a v roku 1521 sa presťahoval do Wittenbergu, sídla rodiaceho sa luteránstva. Tu bol zvolený za farára, bol aj Lutherovým duchovným vodcom - sobášil ho, pochovával a bol jeho spovedníkom. Vo Wittenbergu sa tiež stal členom Lutherovej skupiny, ktorá prekladala Bibliu z gréčtiny a hebrejčiny do nemčiny. Spolu s Johannesom Aepinusom a Gašparom Crucigerem bol medzi prvými tromi luteránskymi doktormi teológie, titul získal na univerzite vo Wittenbergu.
Korunoval dánskeho kráľa Kristiána III.
Po Lutherovej smrti v roku 1546 sa Bugenhagen staral o jeho vdovu a deti.
Meru (číslo)

Meru je zastaraná slovenská nesklonná číslovka, ktorá bola synonymom číslovky štyridsať. V dávnejších textoch sa vyskytovala aj v podobe sklonného podstatného mena mera; tvar meru vznikol ustrnutím akuzatívu tohto pôvodného slova mera. Slovo meru pochádza zo stredoslovenských nárečí.
Meruôsmy.
Dnes sa slovo meru používa už len ako súčasť prídavného mena "meruôsmy" (=štyridsiaty ôsmy) v spojeniach meruôsmy rok (=rok 1848) a meruôsme roky/staršie:roky meruôsme (=revolúcia 1848-1848).
Dejiny.
Najstaršie doklady slova meru sú zo 16. storočia, pričom v nich vzhľadom na použitý pád môže ísť len o vyskloňované slovo mera: napríklad doklad z Opatoviec (1554: predal dom za meru zlatých), z Mošoviec (1568: posslite wicze ness meru ryb), či z Hronského Beňadika (1575: na to ste mi nezaplatili meru zlatých). V dokladoch zo 17. storočia vidno aj prípady, kde je základný tvar slovo mera: napríklad v doklade z Martina (1623: od mery let chodjewal cez horu) alebo v doklade z neznámeho miesta (1646: dal sem do zalohu (zem) w pjatj a mere zlatjch).
Podľa Kotuliča 1967: "„Podľa výsledkov dotazníkovej akcie V. Vážneho, organizovanej v 30. rokoch v rámci Jazykovedného odboru Matice slovenskej, sa nesklonné slovko meru vo význame základnej číslovky „štyridsať" a ako prvá časť zloženej radovej číslovky štyridsiaty vyskytuje výlučne iba na stredoslovenskej nárečovej oblasti (na západe približne po čiaru Zlaté Moravce — Prievidza, na východe zhruba po čiaru Jelšava — Štrba). V odpovediach získaných pri tejto dotazníkovej akcii sa však už veľmi často stretávame s poznámkou, že slovo meru sa vyskytuje už len v reči starej generácie. Z toho vyplýva, že v stredoslovenských nárečiach treba dnes slovo meru ( = 40) hodnotiť ako archaický prvok v porovnaní so štylisticky neutrálnou a bežnejšou podobou štyridsať.“"
Katharina Lutherová

Katharina Lutherová rodená von Bora (* 29. január 1499 Lippendorf† 20. decembra 1552 Torgau) bola nemecká cisterciánska mníška a neskôr manželka reformátora Martina Luthera. 
Život.
O jej živote je známe pomerne málo, Pochádzala zo schudobnelej saskej šľachtickej rodiny. V roku 1504 bola vyslaná za vzdelaním do kláštora benediktínskeho rádu v meste Brehna. V roku 1509 bola prijatá do cisterciánskeho kláštora Marienthron. Spolu s ďalšími mníškami sa zoznámila s Lutherovým reformným hnutím a na Veľkú noc roku 1523 s ôsmimi z nich tajne z kláštora utiekla.
Katharina von Bora a Martin Luther uzavreli manželstvo v roku 1525 (oddal ich pôvodne katolícky kňaz Johannes Bugenhagen), bol medzi nimi vekový rozdiel šestnásť rokov. Žili potom v priestoroch bývalého augustiniánskeho kláštora. Katharina sa tam podarilo vytvoriť prosperujúce poľnohospodársku usadlosť a dosiahnuť určitého blahobytu. Okrem toho pomáhala bývalým mníškam v ošetrovaní chorých. S Martinom Lutherom mali šesť detí, okrem toho sa starali o štyri siroty. Po Lutherovej smrti žila v chudobných pomeroch v rôznych mestách, na úteku pred vojnou a morom. Jej posledné slová údajne bola: "Držím sa Krista tak ako tŕň odevu."
Tracie Thomsová

Tracie Thomsová (* 19. august 1975, Baltimore, Maryland, USA) je americká televízna, filmová a divadelná herečka. 
Detstvo a mladosť.
Je dcérou viceprezidenta pre programovanie PBS a televíznej režisérky. Má mladšieho brata Austina. Herectvu sa venuje od desiatich rokov. Navštevovala Baltimorskú umeleckú školu, neskôr Howard Univesity a Juilliard School. 
Kariéra.
Svoju hereckú kariéru zahájila v roku 2002, krátko po doštudovaní. V roku 2004 sa objavila v televíznom seriáli "Wonderfalls", po boku Diany Scarwid. Nakoľko seriál nebol veľmi úspešný, mal len jednu sériu a trinásť epizód. O rok neskôr, sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu "Odložené prípady", kde stvárnila vyšetrovateľku Kat Miller. V rovnakom roku sa objavila v muzikálovom filme "Bohémovia". 
V roku 2006 stvárnila vedľajšiu postavu po boku Meryl Streep a Anne Hathaway vo filme "Diabol nosí Pradu". V roku 2007 spolupracovala s Quentinom Tarantinom vo filme "Autozabijak", kde sa objavila po boku herečiek Mary Elizabeth Winstead, Rosario Dawson či Kurt Russell.
V roku 2014 prijala rolu biologickej matky Annie, ktorú stvárnila Quvenzhané Wallis, vo sfilmovanom muzikáli "Annie".
Tiež hrá predstavenia aj na Broadwayi, v roku 2016 bola nominovaná na cenu Tony za jej herecký výkon v muzikáli "Falsettos".
Méra

Méra môže byť:
Méry môže byť:
Polokrídlovce

Polokrídlovce (lat. Hemiptera v širšom zmysle; iné slovenské a latinské názvy pozri nižšie) sú rad hemipteroidného hmyzu v širšom zmysle (Paraneoptera). V starších systémoch boli namiesto neho dva rady: rovnakokrídlovce (lat. Homoptera; iné slovenské a latinské názvy pozri nižšie a v článku rovnakokrídlovce) a bzdochy (Heteroptera, Hemiptera v užšom zmysle), čiže rovnakokrídlovce sú všetky polokrídlovce okrem bzdôch.
Názvy.
Polokrídlovce.
Slovenské názvy tohto taxónu sú: 
Vedecké (latinské názvy) polokrídlovcov sú: Hemiptera (pozri nižšie), Rhynchota (pozri nižšie), R(h)yngota (pozri nižšie), Arthroidignatha; menej často: Hemipteria, Hemipteroid(e)a, Hemipterida, Hemipteradelphia, Hemipteriforma, Homopteroidea, Panhemiptera, Cimicida, Cimicidea. 
Hemiptera.
Názov Hemiptera môže okrem významu, ktorý je predmetom tohto článku, v závislosti od autora alternatívne znamenať:
V 18. storočí sa názvom Hemiptera označovali rôzne iné taxóny, ktoré niekedy napríklad okrem iného zahŕňali aj chrobáky, mravce, škorpióny a pod. 
Rhynchota a R(h)yngota.
Názov Rhynchota môže okrem významu, ktorý je predmetom tohto článku, v závislosti od autora alternatívne znamenať:
Názov Rhyngota (Ryngota) sa niekedy považuje len za variant názvu Rhynchota. Pôvodne (v 18. storočí) však označoval taxón tvorený taxónmi polokrídlovce (pozri nižšie), strapky (Thysanoptera/Physopoda) a blchy (Aphaniptera).
Rovnakokrídlovce.
Slovenské iné názvy rovnakokrídlovcov (Homoptera) pozri v článku rovnakokrídlovce.
Vedecké (latinské) názvy rovnakokrídlovcov sú: Homoptera (pozri nižšie); staršie: Hemiptera Homoptera, Homopterida.
Homoptera.
Názov Homoptera môže okrem významu, ktorý je predmetom tohto článku (t.j. Hemiptera okrem Heteroptera, tu pomocne označený ako "rovnakokrídlovce v základnom význame"), v závislosti od autora alternatívne znamenať:
Systematika.
rad polokrídlovce (Hemiptera v širšom zmysle/Rhynchota):
Majstrovstvá sveta v sledge hokeji

Majstrovstvá sveta v sledge hokeji je súťaž mužských reprezentačných mužstiev v sledge hokeji. Šampionát organizuje Medzinárodný paraolympíjsky výbor prostredníctvom Svetového sledge hokejového podvýboru.
Prvý svetový šampionát sa konal v roku 1996 vo švédskom Nynäshamne.
Rovnokrídle

Rovnokrídle môže byť:
James Michael Tyler

James Michael Tyler (* 28. máj 1962, Greenwood, Mississippi, USA† 24. október 2021, Los Angeles, Kalifornia) bol americký herec známy predovšetkým vďaka úlohe Gunthera v televíznom seriáli "Priatelia".
Detstvo a mladosť.
Narodil sa ako najmladší z piatich detí. Keď mal desať rokov zomrel mu otec a v dvanástich rokoch mu zomrela matka. Následne žil u svojej sestry v meste Anderson v Južnej Karolíne. Študoval geológiu. Tiež účinkoval v univerzitnom divadelnom súbore, kvôli čomu sa neskôr rozhodol stať hercom. 
Kariéra.
Jeho najznámejšou úlohou bola postava Gunthera v úspešnom televíznom seriáli "Priatelia", ktorí sa natáčal v rokoch 1994 až 2004. Tyler sa objavil v 148 epizódach zo 236. V roku 2014 sa objavil vo videoklipe piesne I'll Be There For You od skupiny The Rembrandts, čo bolo novšie spracovanie tejto titulnej piesne. 
V roku 2012 účinkoval po boku Matta LeBlanca (ktorý tiež hral v televíznom seriály Pritelia) v jednej epizóde televízneho seriálu "Episodes".
Súkromný život.
V rokoch 1995 až 2014 bola jeho manželkou Barbara Chadsey. Ich manželstvo bolo bezdetné. Jeho druhou manželku bola Jennifer Carno. V roku 2021 oznámil, že má rakovinu prostaty a nachádza sa v štvrtom štádiu rakoviny. 
Úmrtie.
Zomrel 24. októbra 2021 vo veku 59 rokov na rakovinu prostaty vo svojom dome v Los Angeles. Pochovaný je v Hollywood Forever Cemetery.
Obecné voľby 1927

Voľby do obecných zastupiteľstiev v roku 1927 boli v poradí tretie obecné voľby, ktoré sa konali v Československu (na území Slovenska druhé v poradí, v roku 1919 sa nekonali). Na celoštátnej úrovni sa voľby konali v 7 588 obciach. Nevolilo sa v 2 474 obciach, v ktorých ešte neskončilo volebné obdobie daných zastupiteľských zborov, ako aj v 5 080 obciach, kde bola podaná iba jedna, resp. jednotná kandidátka. Prebiehali v dobe, kedy vládla III. vláda Antonína Švehlu, tzv. Panská koalícia, ktorá združovala pravicové a stredové politické strany (aj nemecké). Na celoštátnej úrovni posilnili sociálni demokrati. Na území dnešného Slovenska sa volieb zúčastnilo vyše 800 000 voličov. Najviac ich hlasovalo za HSĽS.
Výsledky volieb na Slovensku.
Z väčších slovenských miest a obcí sa voľby nekonali v Nových Zámkoch, Banskej Štiavnici, Trenčíne, Liptovskom Svätom Mikuláši, Spišskej Novej Vsi, Leviciach, Brezne, Dolnom Kubíne, Kremnici, v Topoľčanoch a pod. V obciach a mestách, kde sa voľby konali, najviac hlasov získala HSĽS. Avšak v porovnaní s parlamentnými voľbami v roku 1925 v týchto obciach stratila vyše 60 tisíc hlasov. Okrem nej mierne stratila aj KSČ, SNS, národní socialisti (ČNS) i národní demokrati (ČND). Najviac si polepšila agrárna strana (RSZML), ktorá získala druhý najväčší počet voličov. Doplňujúce voľby sa konali v roku 1928, kedy sa volilo napr. v Trenčíne, Martine, Liptovskom Mikuláši alebo v Bojniciach. V roku 1929 sa volilo v Nových Zámkoch a v Spišskej Novej Vsi sa volilo v roku 1930.
Výsledky za jednotlivé strany v mestách a obciach, v ktorých sa voľby uskutočnili. Platných odovzdaných hlasov bolo 800 581. Zisky strán sú porovnané aj s výsledkami v totožných mestách a obciach v parlamentných voľbách v roku 1925.
Maďarské strany a ich rôzne volebné koalície získali súhrnom 151 926 hlasov (18,98 %). Okrem týchto strán kandidovalo aj niekoľko menších nemeckých strán a volebných koalícií, ktoré spolu získali 20 078 hlasov (2,51 %). SNS získala 3 123 hlasov (0,39 %). Celkový počet platných hlasov (800 581) predstavoval asi 56 % z platných hlasov vo voľbách v roku 1925.
Výsledky za obce, kde sa volilo, spolu s obcami, kde sa hlasy prerozdelili bez volieb.
V zmysle vtedajšieho zákona o voľbách do obcí (75/1919 Sb.) sa v obciach, kde bola prihlásená iba jedna kandidátna listina, alebo kde bolo niekoľkými skupinami navrhnutých iba toľko kandidátov, koľko malo byť zvolených a pod. sa voľby nemuseli konať a hlasy voličov sa prerozdelili bez volieb. V roku 1927 sa takto prerozdelilo až 484 177 hlasov.
Pozri aj.
Zoznam členov bratislavského zastupiteľstva zvolených vo voľbách v roku 1927
Tornádo v Hodonínsku a Břeclavsku

Tornádo v Hodonínsku a Břeclavsku bolo tornádo, ktoré sa prehnalo okresmi Hodonín a Břeclav vo štvrtok, 24. júna 2021. Išlo o supercelárnu búrku spojenú s krupobitím, ktorá sa prehnala okresmi okolo 19:20 hod. Extrémne zasiahnutých bolo 7 obcí Juhomoravského kraja, najviac postihnuté boli Moravská Nová Ves, Mikulčice, Hrušky a Lužice. V zasiahnutých obciach boli poničené stovky domov, verejných budov, stromov, vozidiel a infraštruktúra. V priebehu večera a nasledujúceho dňa bolo ošetrených niekoľko stoviek zranených osôb a polícia potvrdila 6 obetí. Išlo o tornádo s najväčším počtom obetí od roku 2001 v Európe.
Priebeh.
Supercelárna búrka, s ktorou bolo tornádo spojené, postupovala po ceste I/55 v smere od juhozápadu na severovýchod pred ôsmou hodinou večer. Najprv zasiahla obce Břeclavského okresu Hrušky a Moravskú Novú Ves a pokračovala na Mikulčice a Lužice v Hodonínskom okrese. Hodonín zasiahlo tornádo o 19:40 stredoeurópskeho letného času.
Dráha tornáda bola, podľa Českého hydrometeorologického ústavu, 26 kilometrov dlhá a 500 metrov široká. Meranie Amatérskej meteorologickej spoločnosti v spolupráci so Slovenským hydrometeorologickým ústavom potvrdilo dĺžku stopy tornáda 26 kilometrov a šírku pásu od 100 po 700 metrov.
Martin Setvák z Českého hydrometeorologického ústavu potvrdil, že sa jednalo o tornádo štvrtého z piatich stupňov Fujitovej stupnice, ktorá slúži na hodnotenie rotujúceho vetra. Meteorológovia si spočiatku neboli istí, či majú tornádo zaradiť do kategórie F3 alebo vyššej kategórie z piatich. Žiadne silnejšie tornádo než z kategórie F3 doteraz v Česku nebolo zdokumentované. Tornádo v tejto kategórii dosahuje rýchlosť vetra v nárazoch 330 až 420 kilometrov za hodinu a dokáže zbúrať dobre postavené domy, domy so slabšími základmi, tak ako aj automobily, odfúkne preč.
Zranenia a úmrtia.
Záchranári hlásili okolo 22. hodiny 150 zranených ľudí, okolo polnoci ich bolo zaznamenaných už 200. Nemocnica Břeclav hlásila na konci dňa prijatých cca 50 zranených s tým, že číslo nebolo konečné. Nemocnica Hodonín ošetrila do konca dňa cez 200 zranených, vrátane pomliaždenín, otvorených zlomenín a zranenia hlavy a potvrdila jedno úmrtie.
Počet obetí tornáda bol k 24. júnu neznámy a počet zranených bol okolo 200. Nasledujúci deň ráno potvrdili ďalšie 4 obete.
Spôsobené škody.
Doprava.
Bola tiež prerušená doprava na železničnej trati Břeclav – Přerov v úseku Břeclav – Staré Město u Uherského Hradiště. Nasledujúci deň o 09:00 hod. bol 2. koridor stále neprejazdný kvôli poničeným stĺpom a trakčnému vedeniu.
Obojsmerne zablokovaná bola aj diaľnica D2 z Brna do Bratislavy, na ktorú medzi mestom Břeclav a Hodonínom spadlo niekoľko podpier vedenia veľmi vysokého napätia. V smere z Bratislavy bola diaľnica v priebehu večera daná opäť do prevádzky, smer Brno zostal vyhradený pre presun zložiek Integrovaného záchranného systému (IZS). Polícia následne tiež pre civilné vozidlá uzavrela Hodonín, Hrušky, Moravskú Novú Ves a Týnec. V oblasti došlo k niekoľkým nehodám autobusov, vrátane prevrátenia so 4 zranenými.
Do oblasti bola vyslaná ženijná jednotka Armády Českej republiky.
Peter Mišík (umelec)

Peter Mišík (16. apríla 1946 Bratislava) je slovenský zlatník, strieborník, šperkár a reštaurátor.
Životopis.
Študoval obor zlatníctvo a šperkárstvo na Strednej umeleckopriemyselnej škole v Turnove. Pôsobil dve desaťročia ako zlatník a strieborník v národnom podniku Zlatokov v Bratislave. Slovenská historička zlatníctva Dr. Eva Toranová jej oslovila ku spoluprácii pri restaurovaní zlatnických pamiatok, ktoré pripravovala pre svoju monográfiu "Zlatníctvo na Slovensku"(Tatran Bratislava 1983). Vypracoval se na najlepšieho súčasného slovenského reštaurátora zlatnických diel. Žije v Kremnici, kde má aj svoju zlatnícku dielňu.
Dielo.
Reštauroval desiatky oltárnych krížov, monštrancií, pamiatok (pre dóm v Bratislave, pre kostola sv. Kataríny v Kremnici, zo Starej Lubovni, z Velkej pri Poprade, zo Slovenského národného múzea v Bratislave a d.), Ďalej restauroval nekolko kalichov, zo Spišskej kapituly, cibória aj relikviáre.
Jozef Zvara

Doc. Ing. Jozef Zvara, CSc.(* 17. júl 1925 – † 29. február 2004) bol slovenský architekt a vysokoškolský pedagóg. Bol odborníkom v oblasti betónových konštrukcií a mostov.
Život.
V rokoch 1944 až 1947 pôsobil ako technik a stavbyvedúci pri rekonštrukciách inžinierskych sietí. Následne do roku 1952 študoval na Stavebnej fakulte Slovenskej technické univerzity v Bratislave, kedy školu ukončil ziskom vysokoškolského diplomu stavebného inžiniera. Následne sa stal odborným asistentom na svojej fakulte na katedre Betónových konštrukcií a mostov. V roku 1962 sa habilitoval a získal titul docenta. Aj v nasledujúcich rokoch pôsobil na tej istej katedre a to až do roku 1994, kedy sa na osem rokov (do roku 2002) stal zástupcom šéfredaktora a výkonným redaktorom odborného periodika nazvaného "". 
Dielo.
Zvara sa podieľal na týchto stavbách: 
Bol autorom či spoluautorom celého radu vysokoškolských učebníc a skrípt, celkovo publikoval vyše 100 publikácií, prednášal aj v zahraniční a bol autorom viacerých posudkov.
Hemimetabolný hmyz

Hemimetabolný hmyz (iné názvy: hemimetabola, hmyz s neúplnou premenou, hmyz s nedokonalou premenou; lat. Hemimetabola) môže byť:
Gymnázium (Košice, Opatovská cesta 7)

Gymnázium Opatovská 7 je jediné nemecko-slovenské bilingválne gymnázium v Košickom kraji. Nachádza sa v mestskej časti Košice – Vyšné Opatské. Škola v súčasnosti ponúka štúdium v 3 študijných odboroch: 4-ročné gymnázium, 8-ročné gymnázium a 5-ročné bilingválne (slovensko-anglické alebo slovensko-nemecké) gymnázium. Škola spolupracuje s Univerzitou Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, Technickou univerzitou v Košiciach a Prešovskou univerzitou. Zriadovateľom gymnázia je Košický samosprávny kraj.
História školy.
Gymnázium bolo zriadené 1. septembra 1980 na základe rozhodnutia "Rady Východoslovenského krajského národného výboru". Gymnázium vzniklo v priestoroch bývalej SEŠ v Košiciach na ulici Opatovská cesta 7. Dňa 12. mája 1981 bola odovzdaná do užívania prístavba samotnej školy. Tvoril ju foyer, spojovacia chodba, šatne pre žiakov a novopristavený pavilón chémie s odbornou učebňou, dvoma laboratóriami, kabinetom a váhovňou. Tieto nové učebné priestory boli účelne zariadené a vybavené učebnými pomôckami a didaktickou technikou.
Prví absolventi gymnázia maturovali v školskom roku 1983/84. Spolu s nimi zmaturovali aj poslední frekventanti bývalej SEŠ v 2-ročnom nadstavbovom štúdiu sociálno-právnej starostlivosti. Týmto SEŠ na Opatovskej 7 v Košiciach ukončila svoju činnosť a jej priestory kompletne prebralo gymnázium.