burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Darlie Routierová

Darlie Lynn Routierová (* 4. január 1970) je Američanka, pôvodom z Rowlettu v Texase, ktorá bola uznaná vinnou z vraždy jej päťročného syna Damona a odsúdená na smrť injekciou. V súčasnosti sa nachádza v cele smrti v Gatesville v Texase.
Vražda.
6. júna 1996 o 2:31 miestneho času dostali dispečeri v Rowlette telefonát z domu Darlie Routierovej, ktorá tvrdila, že do jej domu sa niekto vlámal a pobodal jej dvoch synov, Damona (5) a Devona (6) a zaútočil aj na ňu. Jej najmladšie dieťa, syn Drake (7 mesiacov) v tom čase spal na poschodí domu s otcom a nebol nijako zranený. Samotná Routierová dostala niekoľko hlbokých bodných rán na krku, hrudníku a rukách.
Televízne spravodajstvo prinieslo nezvyčajné zábery, ktoré Routierovej značne priťažili v súdnom procese. Keďže starší zo synov, Davon, mal mať o niekoľko dní siedme narodeniny, usporiadali mu oslavu na cintoríne. Boli tu zábery na Darlie, ktoré ju ukazovali ako smejúcu sa, hádžucu konfety na synov hrob a spievajúcu pieseň "Happy Birthday". Hoci členovia rodiny tvrdili že video nezachytávalo predošlý obrad, kde vzdávali poctu chlapcovi, Routierová bola 4 dni po tom obvinená z vraždy.
Súdny proces.
Obžaloba tvrdila že Routierová zavraždila svojich dvoch synov, kvôli finančným ťažkostiam v rodine. Žalobcovia opísali Routierovú ako rozmaznanú, materialistickú ženu, ktorá mala značný dlh, stúpajúce jej úroky na kreditnej karte a minimum peňazí na účte. Mala preto strach, že jej rozhadzovačný štýl života sa chýli ku koncu. Kriminalistický konzultant tiež svedčil, že dôkazy na mieste činu boli zinscenované.
Routierovú počas procesu zastupoval prominentný právnik Douglas Mulder. Obhajoba tvrdila, že Routierová nemala žiaden dôvod aby zabila vlastné deti a že obžaloba nemá motív, priznanie ani svedkov. Routierová vypovedala napriek odporúčaniu svojich právnikov aby tak nerobila.
Znalec z oblasti medicíny Vincent DiMaio vypovedal, že zranenia na Routierovej krku sa nachádzali len dva milimetre od krčnej tepny a že táto skutočnosť nekorešponduje so zraneniami samého seba, ktoré predtým videl.
Routierová bola uznaná vinnou z vraždy Damona a 1. februára 1997 bola odsúdená na trest smrti injekciou.
Rozvod.
V júni 2011 požiadal Darin Routier, manžel Darlie Routierovej, o rozvod. Uviedol, že to bolo vzájomné, veľmi ťažké rozhodnutie a že naďalej verí, že jeho manželka je nevinná.
Katedrála v Guarde

Katedrála v Guarde (port. "Sé da Guarda") je stredoveká katedrála v meste Guarda v severovýchodnom Portugalsku. Guarda je najvyššie položeným mestom v kontinentálnom Portugalsku, leží vo výške 1 056 metrov v pohorí Serra da Estrela. 
Dejiny.
Začiatky katedrály sa datujú do roku 1199, kedy kráľ Sancho I. získal pápežske povolenie k presunu biskupstva do Guardy. Prvý románsky svätostánok bol čoskoro nahradený gotickým, ktorý bol zničený počas druhej polovice 14. storočia. Dnešná podoba je treťou stavbou katedrály, ktorú začal v roku 1390 biskup Vasco de Lamego za vlády kráľa Jána I. Prvá fáza stavby bola výrazne ovplyvnená podobou kláštora Batalha, ktorý sa staval v tú istú dobu. Druhej fáze vtlačil svoj nezameniteľný punc manuelský štýl. V neskorších storočiach katedrála získala aj nejaké barokové prvky, ktoré boli odstránené na konci 19. storočia architektom Rosendo Carvalheirou, aby bolo dosiahnutého pôvodného goticko-manuelského slohu.
Externé odkazy.
Fotografie katedrály
Van der Graaf Generator

Van der Graaf Generator je anglická rocková skupina, pomenovaná po fyzikálnom prístroji na vytváranie statickej elektriny. Názov však obsahuje dve chyby, správne pomenovanie prístroja v angličtine znie „van de Graaff generator“.
Charakteristické črty.
Ich hudba býva radená do oblasti art-rocku alebo progresívneho rocku, ale nahrávky sa vyznačujú temnejšou atmosférou než albumy iných hudobníkov z týchto žánrov. Vedúcou osobnosťou skupiny je spevák, textár a výhradný autor repertoáru skupiny, Peter Hammill. Signifikantnú úlohu mal tiež saxofonista, David Jackson, ktorého elektronicky modifikované nástroje vytvárali typický zvuk skupiny.
História.
Kapela bola založená roku 1967, bola aktívna do roku 1972. Neskôr, po slabej podpore nahrávacej spoločnosti sa skupina na tri roky rozišla. Pokračovala v kariére medzzi rokmi 1975 – 1978. Následne sa Peter Hamill vydal na sólovú dráhu. K ďalšiemu obnoveniu kapely Van der Graaf Generator došlo až roku 2005. V septembri 2006 bol ohlásený odchod Davida Jacksona zo skupiny a odvtedy hrajú ako trio.
Glyfosát

Glyfosát je derivát glycínu, ktorý slúži ako širokospektrálny herbicíd, účinná látka mnohých komerčných produktov vrátane Roundupu. Slúži najmä ako prostriedok proti burine. Glyfosát predstavili už v roku 1970 chemici spoločnosti Monsanto.
Karcinogenita.
Medzinárodná agentúra pre výskum rakoviny (IARC) v roku 2015 zaradila glyfosát medzi pravdepodobné karcinogény pre človeka (skupina 2A).
Toxicita.
Pre živočíchy podľa prevažujúceho vedeckého názoru nie je glyfosát toxický, pretože nemajú biosyntetickú dráhu pre aromatické aminokyseliny ako rastliny a získavajú aromatické aminokyseliny aj z potravy.
V roku 2008 vedecký časopis „"Chemical Research in Toxicology"“ publikoval štúdiu, podľa ktorej Roundup a jeho metabolity už v pomerne nízkych koncentráciách zabíjajú ľudské embryonálne a pupočníkové bunky i bunky ľudskej placenty. Štúdia však naznačuje, že onou toxickou látkou nie je glyfosát, ale ďalšie prídavné látky obsiahnuté v zložení Roundupu.
Štúdia „"Sanchis a kol."“ zmerala výskyt neodbúrateľných zvyškov tohto chemického prípravku v spodných vodách, kde sa zvyšok akumuluje, napriek skorším tvrdeniam spoločnosti, ktorá produkt na trh prvá uviedla, že po niekoľkých týždňoch sa produkt bez stôp rozloží na biologicky neaktívne látky. Stopové množstvá tejto látky sa teda dostávajú aj do pitnej vody a celého prírodného cyklu.
Nová štúdia Mesnageho a kol. ukázala predtým netušenú toxicitu týchto zvyškov glyfosátu na ľudské zdravie, ktorými by bolo možné čiastočne vysvetliť rad zdravotných problémov trápiacich vyspelé krajiny, kde sa herbicíd masívne používa. Masívna úmrtnosť buniek nastáva už pri koncentrácii o niekoľko rádov nižšej, než je koncentrácia aplikovaná v poľnohospodárstve, a teda aj zvyšky v stopovom množstve môžu mať v dlhodobom horizonte významný vplyv na zdravie populácie.
Rezíduá herbicídu sa pochopiteľne nachádzajú v akejkoľvek živej hmote t. j. rastlinách, pestovaných na pôde predtým týmto prostriedkom ošetrenej.
Podľa výskumu University of Texas v Austine, je glyfosát spojený s úhynom včiel (pravdepodobne aj čmeľov). Ide o nepriamy vplyv na úhyn, keď sa včelám vystaveným účinku redukovala črevná mikrobiota. To malo vplyv na ich obranyschopnosť a schopnosť spracovávať potravu, pričom sa zvýšila ich úmrtnosť.
Externé odkazy.
Glyfosát - rakovinotvorný pesticid, 18. mája 2015, A dost!, internetová televízia Stream.cz
Siegburg

Siegburg je mesto v Severnom Porýní-Vesfálsku pri sútoku Siegu s Aggerom, zhruba 10 kilometrov od Bonnu a 26 kilometrov od Kolína nad Rýnom.
Kláštor Santa María de Gerri

Kláštor Santa Maria de Gerri je benediktínsky kláštor v Katalánsku pri obci Gerri de la Sal. 
Táto benediktínska fundácia bola založená roku 807. Zachovala sa trojloďová románska bazilika s valenou klenbou podopieranou štyrmi kanelovanými stĺpmi. Vo vnútri baziliky sú dochované náhrobné kamene a fresky.
Hrad Tirol

Hrad Tirol pri talianskom meste Merano pochádza z 11. storočia. Podľa hradu bolo pomenované Tirolsko. 
Za vlády vojvodu Menharda II. došlo k veľkej prestavbe a hrad až do roku 1420 slúžil ako sídlo tirolských vojvodov. Dňa 2. apríla 1335 tu zomrel český kráľ Henrich Korutánsky, ktorý z Čiech utiekol pred Luxemburgovcami. Za vlády Fridricha IV. sa vojvodské sídlo presunulo do Innsbrucku.
Hradu dokonca hrozila demolácia, k obnove došlo v 19. storočí. Zvlášť cenené sú fresky v hradnej kaplnke a románsky mramorový portál.
Kláštor Sigena

Kláštor Sigena je cisterciánsky kláštor v španielskej dedine Villanueva de Sigena v provincii Huesca.
Kláštor založila 23. apríla 1188 aragónska kráľovná Sancha Kastílska a po manželovej smrti († 1196) tu vyhľadala ústranie a spoločnosť dcéry Dulcey. O dvanásť rokov neskôr v kláštornom tichu ako žena stredného veku aj zomrela. Je tu pochovaná spolu so svojím synom Petrom a dcérami Dulceou a Eleonórou.
Úpadok konventu začal po úmrtí fundátorky a zastavil ho až kráľ Jakub II. Po mnohých storočiach fungovania sa mu stala osudnou občianska vojna v roku 1936, kedy bol objekt okrem kostola a kráľovského panteónu vypálený. Nasledovala rekonštrukcia, kláštor funguje dodnes.
Sídlisko II (Prešov)

Sídlisko II je sídlisko v slovenskom meste Prešov, spadajúce pod územný obvod č. 2. Bolo budované v období rokov 1962 až 1967. Pozostáva najmä z bytových domov, postavených z betónových a panelových prefabrikátov.
V súčasnosti však na sídlisku badať aj modernú výstavbu v rámci nových bytových komplexov na Nábrežnej ulici.
Ulice a námestia.
Na sídlisku sa nachádzajú tieto ulice: 
19. januára, Átriová, Čerešňová, Československej armády, Engelsova, Fraňa Kráľa, Fučíkova, Gorkého, Jabloňová, časť ulice Levočská, Marka Čulena, Matúša Trenčianskeho, Mojmírova, Nábrežná, Obrancov mieru, Odborárska, Októbrová, Rombauerova, Staré záhrady (premenovaná časť ulice Marka Čulena). 
Okrem týchto ulíc k sídlisku patrí aj Námestie mládeže, na ktorom sa nachádza jeden zo študentských domovov Prešovskej univerzity a Štátna vedecká knižnica.
Občianska vybavenosť.
Najznámejšie je nákupné stredisko Centrál, supermarket Lidl a súkromná nemocnica Oáza. Okrem toho sú tam základné školy a ďalšia potrebná občianska vybavenosť naokolo sídliska. Na Nábrežnej ulici sú k dispozícii tenisové kurty. Okrajom sídliska okolo rieky Torysa prechádza aj časť medzinárodnej cyklotrasy EuroVelo 11.
Doprava a infraštruktúra.
Hlavným dopravným ťahom, ktorý prechádza cez sídlisko, je štvorprúdová komunikácia Obrancov mieru, tvoriaca hlavný ťah na Košice. Okrajom sídliska vedie aj časť Levočskej ulice v smere Poprad - Vranov nad Topľou. Neďaleko sídliska sa nachádza železničná zastávka Prešov - mesto. Čo sa týka mestskej hromadnej dopravy, Sídlisko II je obsluhované trolejbusovými linkami 2, 5, 5D a 38. Doplnkovú dopravu k trolejbusom tvoria autobusové linky 11, 12, 15, 17, 18, 21, 24, 29, 34, 43 a nočná linka N1.
Kukučkové hodiny

 
Kukučkové hodiny (iné názvy: kukučky, zriedkavo kukučka ) je druh jednoduchých kyvadlových hodín v drevenej skrinke, ktorá vyzerá ako štít domčeku s ciferníkom a dvierkami hore nad ním. Na začiatku každej hodiny sa tieto malé dvierka otvoria, objaví sa v nich drevený vtáčik a z hodín sa ozve zvuk, pripomínajúci kukučku. Počet zakukaní udáva dennú alebo nočnú hodinu (1 až 12), podobne ako u bicích hodín.
Mechanizmus.
Kukučkové hodiny majú jednoduchý "švarcvaldský" stroj s hákovým krokom a bežným bicím zariadením. Miesto úderu do gongu sa vystrčí vtáčik z dvierok a zdvihne doštičku dvojitého mechu, ktorý pri pohybe hore a dolu vydá dva krátke tóny, vzdialené o tercie. Prevedenie bolo veľmi jednoduché, vhodné pre domácku výrobu.
História.
Kukučkové hodiny sa prvýkrát spomínajú v 17. storočí ako kuriozita (Athanasius Kircher, 1650), rozšírili sa však až v období romantizmu začiatkom 19. storočia z nemeckého Schwarzwaldu, kde sa podomácky vyrábali drevené nástenné hodiny. Pôvodne mali aj drevená kolesá, od polovice 19. storočia sa do nich montovali továrensky vyrobené kovové. Vonkajší vzhľad a výzdoba pripomínala domček železničného strážcu, neskôr dostali vyrezávanú "poľovnícku" výzdobu. V súčasnosti sa vyrábajú aj z plastu, často s elektronickým strojom a bez kyvadla. Ak majú mechanickú kukučku, je mechanizmus prakticky bez zmeny.
SlovBus

SlovBus bola značka slovenských autobusov, vyrábaných medzi rokmi 1997 a 2011.
Dejiny.
Po zániku systému plánovaného hospodárstva sa slovenské strojárske podniky museli vyrovnať s poklesom objednávok, preto začali hľadať nové výrobné programy. Spoločnosti Strojstav a. s. a VZT-Vzduchotechnika a. s. z Nového Mesta nad Váhom založili 1. septembra 1997 Slovbus s.r.o., ktorá sa zamerala na výrobu prímestských autobusov.
Na jeseň 1997 bol na Autosalóne Nitra predstavený prímestský model SlovBus SB 134. Od neho bol odvodený turistický autobus SB 135 s väčším batožinovým priestorom a komfortnejšou úpravou interiéru.
Na podvozku Asia boli vyrobené midibusy SB 122.
Pôvodne zamýšľaná výroba mestských nízkopodlažných autobusov s výškou podlahy sa nikdy nerozbehla. WUSAM Zvolen sa uchádzal o štátnu podporu na vývoj potrebných náprav, ktoré by vyrábali PPS Detva , osud projektu však nie je známy.
Spoločnosť SlovBus a.s. sa koncom 90. rokov dostala do finančných problémov. Výrobu prevzal Slovbus N. M. s.r.o. a zakrátko ju presťahoval do Detvy do priestorov dielní SAD Zvolen. V roku 2003 bol predstavený nový model luxusného zájazdového autokaru SlovBus SB 235 Patria na podvozku Volvo B7R. Podľa podobného dizajnového konceptu mal byť vyrábaný i modernizovaný prímestský typ SB 234, no vytvorený bol iba konštrukčný projekt.
Väčšina autobusov bola dodaná slovenským dopravcom, no malé množstvo vozidiel premávalo aj v Česku.
Spoločnosť sa pokúšala i o expanziu na východné trhy. Uzavrela kontrakt na dodávku 35 autobusov do Kazachstanu pre dopravné podniky v mestách Astana a Šimkent, dokázateľne tam však premávajú len 2 vozidlá. Rovnako v Kazachstane založila spolu s ZAO JuMZ Šimkent výrobný podnik KazSlovBus, o ktorého výrobe je však dostupných len veľmi málo informácií. 
V kazašských mestách premáva niekoľko vozidiel značky Kazachstan-Alaman na podvozku KamAZ, ktoré využívajú dielce Slovbusu (napr.). Väčší zahraničný úspech sa nedostavil, jednak z dôvodu nedostatočnej servisnej siete, jednak z dôvodu nestability výroby materskej firmy. Situácia bola zložitá i na domácom trhu. Malá početnosť výroby predražovala autobusy, preto bol záujem o ne malý. Výroba bola z tohto dôvodu ukončená v roku 2011.
Granus

Granus bola slovenská značka autobusov, vyrábaných v Liaz s. r. o. Zvolen podľa licencie poľského výrobcu Autosan. Názov vychádza z latinského pomenovania rieky Hron, ktorá Zvolenom preteká.
Dejiny.
V Zvolene sa pôvodne nachádzal jeden zo závodov Československých automobilových opravovní, ktorý prevádzal opravy a prestavby autobusov a nákladných vozidiel. V 60. rokoch závod začlenili do národného podniku LIAZ, aby skúsenosti z opráv uplatnil vo výrobe nových vozidiel. V roku 1968 závod začal vyrábať dielce motorov Škoda či kľukové hriadele, od roku 1971 prevádzal kompletnú montáž nákladných automobilov. Po zmene spoločenských a ekonomických pomerov v roku 1989 však odbyt klesol a závod začal hľadať nový výrobný program. Materský podnik Škoda Liaz a. s. previedol od začiatku roku 1997 výrobu do závodu v Mníchovom Hradišti. Liaz Zvolen sa preto definitívne preorientoval na montáž autobusov.
Keď sa štát rozhodol podporovať v obnove vozového parku podnikov SAD slovenských výrobcov, spoločnosť LIAZ Zvolen zakúpila licenciu na poľské autobusy Autosan. Spočiatku zmontovala niekoľko vozidiel pod touto značkou, neskôr prešla na výrobu pod vlastnou značkou Granus. Veľká časť dielov však stále pochádzala z Poľska.
S prímestským modelom Granus H 10-11 vyhrala v roku 1998 štátne obstarávanie autobusov pre podniky SAD, no z dôvodu nevýhodného kurzu koruny voči doláru sa predražil nákup zahraničných dielov, čo jej spôsobilo veľké finančné problémy a deväť zazmluvnených vozidiel, ktoré už podniky SAD sčasti zaplatili, ani nedodala. Následne bol na spoločnosť v máji 2000 vyhlásený konkurz. 
V roku 1999 vstúpil do materskej spoločnosti Granus holding poľský Autosan. Tá sa premenovala na Granusan a pokračovala vo výrobe vozidiel prevažne pre poľský trh. V roku 2003 výrobu definitívne ukončila, dovtedy ich vyrobila spolu 10.
Modely.
Prímestský model H 10-11 pre 43 sediacich a 27 stojacich cestujúcich bol prakticky kópiou Autosanu H 10, odlišoval sa len nápravami (predná LIAZ, zadná Detva) a motorom (Steyr, v ojedinelých prípadoch LIAZ alebo Cummins). Vozdilo bolo najmä po dizajnovej stránke zastarané, poľská predloha mala totiž pôvod v 70. rokoch 20. storočia. Modernizáciu Granus avizoval po rozbehu výroby, ale už ju nezrealizoval.
Od tohto typu mal byť odvodený i mestský model , ktorý chcela spoločnosť predstaviť v roku 2001 , postavený však bol len jeden rám, ktorý nebol nikdy dokončený a neskôr bol zdokumentovaný v bývalom areáli LIAZ-u Zvolen.
Garda Síochána

Garda Síochána (z írčiny: "Strážcovia mieru") viac známa ako Gardaí ("Strážcovia") je policajná jednotka v Írsku. Jednotka je vedená Garda Komisárom, ktorý je menovaný írskou vládou. Jej sídlo je vo Phoenix Parku v Dubline.
História.
Občianska stráž bola vytvorená dočasnou vládou vo februári 1922 aby prevzala policajnú zodpovednosť za rodiaci sa Írsky slobodný štát. Nahradila Kráľovskú írsku políciu (RIC) a Írsku republikánsku políciu z rokov 1919 – 1922. V auguste 1922 jednotka sprevádzala Michaela Collinsa keď sa stretol so zástupcom britského monarchu v Írsku v Dublinskom hrade.
Počas Írskej občianskej vojny v rokoch 1922 – 1923 Írsky slobodný štát zriadil Oddelenie kriminálneho vyšetrovania čo bola ozbrojená protipovstalecká jednotka. Bola rozpustená v októbri 1923 a jej prvky sa preniesli do Dublinskej metropolitnej polície (DMP).
V Dubline mala však stále zodpovednosť za poriadok DMP až pokiaľ sa nezlúčila s Garda Síochána v roku 1925. Od tej doby to bola jediná polícia v štáte dnes známom ako Írsko. Iné policajné zložky s obmedzenými právomocami sú vojenská polícia Írskych obranných síl, Letisková polícia a policajné jednotky dublinského prístavu a prístavu v Dún Laoghaire.
Fichtelit

Fichtelit je minerál a uhľovodík, ktorý môžeme nájsť vo fosílnom dreve, najmä v rašeliniskách. Prvýkrát bol objavený a pomenovaný v Bavorsku v pohorí Fichtelgebirge, odkiaľ pochádza aj jeho názov. Vznikať môže rôznymi spôsobmi, v rašeliniskách vzniká pod borkou borovice premenou kyseliny abietovej. Ide o pomerne vzácny minerál. V roku 1958 bol po prvýkrát objavený aj na Slovensku, v rašelinisku Rudné pri Suchej hore. Neskôr bol objavený aj na slanickom rašelinisku, ktoré však v čase objavu už prakticky neexistovalo, pretože bolo takmer celé zatopené Oravskou priehradou. Tu vznikal fichtelit pod borkou druhu Borovica horská barinná ("Pinus mungo uncinata").
Ulsterská špeciálna polícia

Ulsterská špeciálna polícia (, tiež nazývaný B-Specials alebo B-Men, skr. USC) kvázi-vojenská rezervná polícia v Severnom Írsku. Bola zriadená v októbri 1920 krátko pred rozdelením Írska. Bol to ozbrojený zbor, organizovaný čiastočne vojensky a bol povolávaný v časoch núdze ako boli povstania a vojny. Túto úlohu vykonávala počas Írskej vojny za nezávislosť v rokoch 1920 – 1922 a v 50-tych rokoch počas Pohraničnej kampane Írskej republikánskej armády.
Počas jej existencie, bolo zabitých 54 členov USC členmi IRA.
Takmer všetci jej členovia boli ulsterskí protestanti z tohto dôvodu mali katolíci v nich veľkú nedôveru. Tiež vykonali niekoľko odvetných zabíjaní a opatrení proti katolíckym civilistom v britsko-írskom konflikte počas rokov 1920 – 1922. Unionisti všeobecne podporovali USC ako príspevok k obrane Severného Írska.
Ulsterská špeciálna polícia bola rozpustená v máji 1970 po správe baróna Hunta, ktorý riadil reštrukturalizáciu bezpečnostných síl Severného Írska aby prilákal viac katolíckych regrútov a odzbrojil políciu. Funkcie a členstvo USC bolo z veľkej časti prevzaté Ulsterským obranným plukom (UDR) a zálohami Kráľovskej ulsterskej polície.
Ruttkay

Ruttkay môže byť
Official Charts Company

Official Charts Company (OCC) staršie Chart Information Network (CIN) a The Official UK Charts Company je spojením rôznych oficiálnych hudobných rebríčkov. Zahŕňa aj UK Singles Chart, UK Albums Chart a UK Official Download Chart, ako aj špecifické žánrové rebríčky, ale aj rebríčky videí. OCC produkuje svoje rebríčky zbieraním a kombináciou údajov od maloobchodníkov prostredníctvom výskumných pracovníkov na trhu od globálnej spoločnosti zameranej na značky, médiá a komunikáciu, Millward Brown. Tvrdí, že pokrýva 99% predaja singlov a 95% predaja albumov. Ich cieľom je zbierať dáta od akéhokoľvek predajcu, ktorý predáva viac než 100 nosičov za týždeň.
OCC operuje spoločne s British Phonographic Industry a s Entertainment Retailers Association ERA (predtým British Association of Record Dealers, BARD). Od 1. júla 1997 vtedy ešte CIN, teraz OCC má prepojené oficiálne rebríčky. Pred týmto dátumom boli rebríčky produkované podľa úspechov, ktoré zaznamenali prieskumy trhu. Od roku 1969 to bolo od organizácie British Market Research Bureau, neskôr cez Gallupov prieskum. Ešte v roku 1952 hrali v rebríčkoch hlavnú rolu prieskumy časopisov, novín, z ktorých bol najdôležitejší "New Musical Express" ("NME").
Aýdın Aqanulı Aýımbetov

Aýdın Aqanulı Aýımbetov (; ; * 27. júl 1972, Zaria Kommunizma) je kazašský kozmonaut. V júni 2015 bol vybraný na krátkodobý let na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) namiesto britskej speváčky Sarah Brightmanovej, ktorá svoj let zrušila. Aýımbetov odštartoval v kozmickej lodi Sojuz TMA-18M z Bajkonuru dňa 2. septembra 2015. Po 9-dňovom pobyte na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) pristál 12. septembra 2015 v kozmickej lodi Sojuz TMA-16M. Aýdın Aýımbetov mal na ISS letieť už v roku 2009, kazašská vláda ale z finančných dôvodov jeho štart zrušila.
Linda Cartyová

Linda Anita Carty (* 5. október 1958, Svätý Krištof a Nevis) je americká a súčasne britská občianka čakajúca v cele smrti v štáte Texas. Bola odsúdená na smrť vo februári 2002 za únos a vraždu 25 ročnej Joany Rodriguezovej, s úmyslom ukradnúť jej novorodeného syna. Cartyová tvrdí, že bola falošne obvinená drogovými dílermi kvôli tomu, že pracovala ako informátorka polície. Proti rozsudku sa viackrát odvolala, no vždy neúspešne. Naposledy podala ďalšie odvolanie v roku 2015. Cartyová je prvou ženskou občiankou Veľkej Británie od roku 1955, ktorá bude popravená.
Drogy.
V roku 1992 bola Cartyová usvedčená z krádeže auta a vydávania sa za agenta FBI. Bola odsúdená na 10 ročnú probáciu, s podmienkou že bude pracovať ako drogová informátorka. Počas tejto spolupráce poskytla polícii informácie, ktoré viedli k dvom zatknutiam. Keď bola opäť zatknutá za drogovú tresnú činnosť, spolupráca s políciou skončila.
Zločin.
Podľa texaskej polície vnikla Cartyová spolu s tromi spolupáchateľmi (Gerald Anderson, Chris Robinson a Carlos Williams) do domu 25 ročnej ženy dňa 16. mája 2001. Obeť a jej 3-dňový syn boli unesení a ďalšie dve obete boli zbité, zviazané páskou a ponechané v dome. Žena bola tiež zviazaná páskou, na hlave mala vrecko a bola umiestnená do kufra auta. Zomrela na udusenie.
Vyšetrovanie.
Vyšetrovatelia zo začiatku podozrievali Cartyovú, pretože ľuďom vo svojom okolí tvrdila, že čaká dieťa, napriek tomu, že nebola tehotná. Počas výsluchov susedov jedna susedka uviedla, že sedela s Cartyovou v jej aute a videla tam detskú autosedačku a že jej cartyová povedala že je tehotná. Dotyčná si to zapamätala, lebo Cartyová sa jej vôbec nezdala byť tehotná. 
Cartyová pri výsluchu uviedla, že svoje auto niekomu požičala a pri zločine mohlo byť použité auto jej dcéry. Následne ich zaviedla na miesto, kde sa nachádzali obidve autá. V jednom sa našlo žijúce dieťa, v druhom bola udusená obeť. na oboch autách sa na našli Cartyovej odtlačky prstov a rôzne druhy detskej výbavy.
Proces.
Počas procesu sa prezentovali jednotlivé dôkazy:
Linda Cartyová bola 19. februára 2002 usvedčená z vraždy a o dva dni neskôr odsúdená na smrť injekciou. Od rozsudku sa Cartyová už 5 krát odvolala, no vždy neúspešne.
Obhajoba.
Cartyová, jej právnici a podporovatelia po celý čas tvrdia, že bola odsúdená na smrť za zločin, ktorý nespáchala. Tvrdia, že neexistujú žiadne forenzné dôkazy o tom, že sa nachádzala na mieste činu, napriek nálezu jej odtlačkov na autách použitých pri zločine. Cartyová tvrdí, že bola lživo obvinená tromi mužmi za to, že donášala polícii, dokonca uviedla, že "bolo by príliš ťažké zabiť ma a tak zosnovali tento komplot". 
Anderson, Robinson a Williams svedčili proti Cartyovej a tak ani jeden nedostali trest smrti.
The Washington Post

The Washington Post je americký denník vo vlastníctve spoločnosti "Washington Post Company". V roku 1877 ho vo Washingtone založil Stilson Hutchins.
Liberálno orientovaný "The Washington Post" sa v roku 1954 zlúčil s denníkom "Washington Times-Herald" (nie je identický so súčasným denníkom "Washington Times"). Po uzavretí "The Washington Star" v roku 1981 zostal ako jediný denník v hlavnom meste USA. Dnes má konkurenciu v podobe konzervatívneho denníka "The Washington Times".
Najväčším historickým prípadom novinárov tohto denníka je pravdepodobne aféra Watergate, ktorá mala za následok odstúpenie prezidenta Richarda Nixona. O tejto afére a postupe novinárov Washington Post vznikol aj film "Všetci prezidentovi muži".
Náklad v apríli 2007 predstavoval zhruba 930 000 kusov.
IBM Personal System/1

IBM Personal System/1 alebo skrátene IBM PS/1 je označenie pre rad osobných počítačov, ktoré boli návratom spoločnosti IBM na trh s počítačmi pre domáce použitie. Predchádzajúci produkt IBM určený pre tento segment trhu - IBM PCjr - bol uvedený päť rokov pred radom PS/1. Nástupcom PS/1 sa v septembri roku 1994 stali počítače radu IBM Aptiva. 
Modely počítačov radu PS / 1.
Poznámky k tabuľke:
IBM PCjr

IBM PCjr (čítaj ako "PC junior") je prvým pokusom IBM o relatívne lacný osobný počítač určený pre domáce použitie a vzdelávanie. PCjr, model číslo 4860 obsahoval kvôli zachovaniu kompatibility procesor Intel 8088 a BIOS z IBM PC, ale rozdielny dizajn a odlišná implementácia odsúdili tento počítač na trhu k zániku.
Vlastnosti.
Uvedenie PCjr prebehlo 1. novembra 1983 a prvá dodávka prebehla v máji 1984. PCjr sa ponúkal v dvoch prevedeniach: model 4860-004, s 64 kB pamäte, ponúkaný za US $ 669; a model 4860-067, s 128 KB pamäte a 5.25" disketovou mechanikou, ktorej diskety mali kapacitu 360 KB, predávaný za US $ 1269. PCjr sľuboval vysoký stupeň kompatibility s IBM PC, ktorý bol v tom čase veľmi populárny. Ponúkal farebnú grafiku a zvuk, ktoré boli lepšie ako bežný PC speaker a grafická karta typu CGA v bežne ponúkaných IBM PC a kompatibilných strojoch tej doby. Navyše 4,77 MHz procesor Intel 8088 bol rýchlejší ako procesory ostatných počítačov zameraných na miestny trh. Pribalená infračervená bezdrôtová klávesnica sľubovala vysokú mieru pohodlia, ktoré žiaden konkurent neponúkol. Dva sloty pre kazety (cartridge) mali uľahčiť spúšťanie hier a ďalšieho softvéru.
Rozdiely oproti IBM PC.
Dva konektory pre joystick zabudované do PCjr, dokazujú snahu IBM presadiť PCjr ako počítač pre domácnosť. Ďalším dôkazom o snahe o získanie obľúbenosti PCjr bolo zavedenie dvoch slotov pre kazety ROM v prednej časti počítača, umožňujúce spúšťať softvér ľahko a rýchlo. Zasunutie kazety ROM do slotu vyvolalo otázku počítača, či má vykonať reštart a spustiť softvér zo spomínanej kazety. Nahrávanie a ukladanie dát počas prevádzky softvér z kazety bolo možné na disketovú mechaniku.
Rozšírenia PCjr (ako napríklad ďalšie paralelné porty, sériové porty, pamäť, a pod.) Sa vykonávalo pomocou zariadenia "Sidecars", umiestňovaného na boku PCjr. Viacnásobné rozšírenia sa pridávali spoločne a zväčšovali šírku stroja.
Vestibul

Vestibul je hala alebo priestor, z ktorého vedú vstupy do jednotlivých častí objektu a nachádza sa hneď za jeho vchodom. 
Vestibuly sa nachádzajú vo väčšine stavieb určených pre veľké množstvo ľudí, väčšinou teda vo verejných budovách (metro, úrady, školy, hotely, nemocnice...).
Architektonický prvok s podobnou funkciou v niektorých historických budovách sa nazýva tiež sala terrena.
Sala terrena

Sala terrena ( prízemná sála), nazývaná tiež "sala Terrana" alebo "záhradná sála", je otvorená architektonická stavba charakteristická pre barokové palácové a zámocké záhrady. 
Sala terrena je sála situovaná na prízemí, väčšinou v hlavnej osi zámku, alebo paláca, prípadne tvorí samostatnú stavbu. Jej priestor je otvorený, klasicky arkádou s tromi oblúkmi, do záhrady, ktorá je v rovnakej úrovni alebo prístupná niekoľkými stupňami schodiska. Sala slúžila pre relaxáciu, desiaty, koncerty a pod. Býva reprezentatívne vyzdobená, napríklad zariadená ako jaskyňa a vyzdobená kašnami a fontánami. 
Saly terreny.
Niektoré saly terreny:
Nakladateľstvo bod zlomu

Nakladateľstvo bod zlomu (NBZ) vzniklo v roku 1999 ako neziskový vydavateľský projekt zameraný na publikovanie prevažne prekladov textov a filmových dokumentov, ktoré sa zaoberajú hnutím pracujúcich. V roku 2002 sa stalo spolupracujúcou skupinou zväzu Priama akcia (sekcia Medzinárodnej asociácie pracujúcich).
Kontakt.
nbz(zavináč)priamaakcia(bodka)sk
NBZ
P.O. Box 16
840 08 Bratislava 48
Heroes (singel Månsa Zelmerlöwa)

„Heroes“ je skladba švédskeho speváka Månsa Zelmerlöwa. Bola vydaná dňa 28. februára 2015 vo Švédsku vo forme digital download. Skladbu napísali a zložili Anton Malmberg Hård af Segerstad, Joy Deb a Linnea Deb. Dňa 14. marca 2015 vyhrala skladba súťaž Melodifestivalen 2015 a tiež vyhrala súťaž Eurovision Song Contest 2015 vo Viedni, kde reprezentovla Švédsko. Skladba je hlavným singlom z jeho šiesteho štúdiového albumu "Perfectly Damaged".
Pohánkovec japonský

Pohánkovec japonský alebo krídlatka japonská ("Fallopia japonica"), je najznámejší druh rodu pohánkovec. Je to statná, vytrvalá, rýchlo sa rozrastajúca invazívna rastlina dosahujúca výšku okolo 2 metrov a vytvárajúca takmer nepriestupné porasty. Na Slovensku je podľa zákona inváznou rastlinou.
V Ázii a Severnej Amerike sa mladé výhonky tejto rastliny bežne konzumujú. Krídlatka japonská je bohatým zdrojom polyfenolu resveratrol, ktorý má pozitívne protirakovinové účinky, a patrí k druhom často využívaným v tradičnej čínskej medicíne. V predaji sú výťažky z krídlatky, ktorým výrobcovia a predajcovia prisudzujú širokú škálu pozitívnych zdravotných účinkov, ale nie sú k dispozícii vedecké dôkazy potvrdzujúce, že chránili človeka pred nejakou chorobou alebo že by liečili.
Vedomé rozširovanie druhu do prírodného prostredia sa v súčasnosti považuje za nelegálne.
Kristen Gilbertová

Kristen Gilbertová (* 13. november 1967, Fall River, Massachusetts, USA) je americká sériová vrahyňa, ktorá bola uznaná vinnou troch vrážd prvého stupňa, jednej vraždy druhého stupňa a z dvoch pokusov o vraždu pacientov v nemocnici pre vojnových veteránov v Northamptone, Massachusetts. Pacientom spôsobila srdcový záchvat tým, že im injekčne podala veľkú dávku adrenalínu, nevystopovateľnému srdcovému stimulantu. Následne reagovala na spustený alarm a často sama resuscitovala daných pacientov.
Gilbertovej známe obete sú Stanley Jagodowski (65), Henry Hudon (35), Kenneth Cutting (41) a Edward Skwira (69).
Kariéra a vraždy.
V roku 1989 začala pracovať vo VAMC (Veterans Affairs Medical Center) v Northamptone ako zdravotná sestra. Nadriadenými bola opisovaná ako tichá a bezproblémová. Napriek tomu, že si ostatné sestry všimli vyšší počet úmrtí počas Gilbertovej smien, viac sa tým nezaoberali a čoskoro ju zo srandy začali prezývať "Anjel smrti".
V roku 1996 tri sestry nahlásili svoje obavy kvôli zvyšujúcemu sa počtu úmrtí kvôli srdcovému záchvatu a súčasnej zvýšenej spotrebe adrenalínu, a tak sa začalo vyšetrovanie.
Gilbertová krátko nato dala v nemocici výpoveď a nemocnica dostala anonymné hlásenie o bombe v nemocnici. Vyšetrovateľom sa podarilo zistiť, že to bola Gilbertová a bola odsúdená na niekoľko mesiacov vo väzení. To prišlo vyšetrovateľom vhod, lebo bola bezpečne vo väzení, nemohla ďalej ubližovať pacientom a oni mohli v pokoji pokračovať vo vyšetrovaní.
Prišlo sa na to, že Gilbertová udržiavala mimomanželský vzťah s nemocničným strážnikom Jamesom Perraultom a núdzové situácie v nemocnici zneužívala na to, aby získala jeho pozornosť. Hoci bola obvinená len zo štyroch vrážd, ostatný zdravotnícky personál ju upodozrieval z viac ako osemdesiatich úmrtí.
Perrault nakoniec svedčil proti Gilbertovej a uviedol, že jednu vraždu mu priznala počas telefonovania. Obhajoba argumentovala nedostatkom priamych dôkazov.
Gilbertová bola uznaná vinnou 14. marca 2001 na federálnom súde. Hoci Massachusetts nepoužíva trest smrti, jej zločiny boli považované za federálne a teda by bol trest smrti možný. Napriek tejto možnosti bola odsúdená na doživotný trest odňatia slobody bez možnosti predčasného prepustenia.
Sascha Weidner

Sascha Weidner (* 1. august 1974, Georgsmarienhütte, Nemecko – † 9. apríl 2015, Norden, Nemecko) bol nemecký fotograf a umelec, ktorý žil a pracoval v Belme a v Berlíne. Weidnerova práca sa zaoberá vytvorením radikálne subjektívneho obrazu sveta. Jeho fotografie boli medzinárodne vystavované a publikované.
Životopis.
Sascha Weidner študoval od roku 1996 do 2004 na Vysokej škole výtvarných umení Braunschweig ("Hochschule für Bildende Künste Braunschweig") výtvarné umenie a vizuálnu komunikáciu a svoje štúdium ukončil čestným diplomom. Po ukončení tu zostal študovať výtvarné umenie v obore fotografia pod vedením Dörte Eißfeldovej.
V rokoch 2010 až 2012 bol docentom umeleckej fotografie na Štátnej akadémii výtvarných umení Stuttgart ("Staatlichen Akademie der Bildenden Künste Stuttgart"). V roku 2012 bol menovaný ako člen v Nemeckej akadémii fotografie ("Deutsche Fotografische Akademie")
Sascha Weidner zomrel nečakane dňa 9. apríla 2015 na následky zlyhania srdca.
Tvorba.
Sascha Weidner opísal sám seba ako „romanticky pohybujúci sa cestujúci“ a svoje obrazy ako silne subjektívne. Fotografia „ako médium“ bola pre neho umeleckým výrazovým prostriedkom k popretkávaniu reálnych svetov s jeho vnútornými obrazmi.
Z jeho prevažne biografických foto-expedícií vznikli obrazové eseje o zásadných otázkach ľudskej existencie. Obrazy Sascha Weidnera vychádzajú zo životných pocitov mladých ľudí, ktorí prežili svoju mladosť v 80-tych, 90-tych rokoch a v začiatkoch 21. storočia.
Jeho postoj bol v podstate poznačený zdanlivo archaickým a melancholickým pohľadom na svet. Základným kameňom jeho obrazových schém sú protiklady ako život a smrť, krása a pominuteľnosť ako aj otázky týkajúce sa pôvodu, identity a sebaurčenia. V tomto zmysle nebol Sascha Weidner ohraničený len svojím vlastným svetom, ale hovoril o živote samotnom.
Sloboda panorámy

Sloboda panorámy (pôvodne "Panoramafreiheit") je konštrukcia v autorskom práve niektorých jurisdikcií, ktorá povoľuje zhotovovanie fotografií, alebo videozáznamu, alebo vytváranie iných odvodených diel (napr. malieb) budov a v niektorých prípadoch tiež sochárskych a ďalších umeleckých diel, ktoré sú umiestnené na verejnom priestranstve, umožňuje šírenie týchto odvodenín a stanovuje, že takéto konanie nie je porušením autorského práva, ktorým by inak takéto použitie týchto diel mohlo byť.
Fakticky však toto právo nebýva viazané na panoramatickú povahu zobrazenia. Jeho rozsah sa v jednotlivých štátoch líši, často je napríklad obmedzené len na trvalo umiestnené diela, alebo iba na určité typy diel (napríklad len na architektonické diela či budovy). Líšiť sa môže tiež vymedzenie podľa typu priestranstva, viditeľnosti diela, alebo podľa spôsobu zaznamenania diela, pri ktorých možno slobodu použitia uplatniť. 
Zákonná úprava slobody panorámy obmedzuje právo vlastníka autorských práv brániť súdnou cestou tvorbe a šíreniu odvodených diel. Ide vlastne o výnimku zo všeobecného ustanovenia, ktoré autorovi v rámci autorského práva priznáva exkluzivitu v udeľovaní práva na tvorbu a šírenie odvodených diel.
Situácia v jednotlivých krajinách.
V členských štátoch Európskej únie platí smernica 2001/29/ES, ktorá umožňuje členským štátom stanoviť obmedzenia práv v prípade „"použitia diel ako sú architektonické diela alebo sochy vytvorené za účelom ich trvalo umiestnenia na verejných miestach"“, teda zahrnúť konštrukciu slobody panorámy do svojho autorského práva, avšak existencia tejto konštrukcie nie je vyžadovaná.
Medzi najznámejšie prípady krajín Európskej únie, v ktorých neexistuje sloboda panorámy patria Francúzsko, Belgicko a Taliansko. Budovy a ďalšie umelecké diela umiestnené na verejnom priestranstve sú tu ako bežné autorské diela chránené do uplynutia 70 rokov od smrti autora (architekta, sochára ...). Známym príkladom slávnej stavby, ktorej fotografie nie je možné zverejňovať či inak šíriť vzhľadom na neexistenciu slobody panorámy v krajine jej umiestnenia je Atomium, dielo belgického inžiniera André Waterkeyna (19172005), ktoré je podľa existujúcej belgickej legislatívy autorskoprávne chránené až do 1. januára 2076 a výkonom autorských práv nad ním bol poverený kolektívny správca "SABAM", ktorý povoľuje bezodplatné použitie fotografií Atomia iba na osobných nekomerčných webových stránkach, a to len v nízkej kvalite a s doplnením predpísaného oznámenia o platnej autorskoprávnej ochrane.
Slovensko.
Na Slovensku je sloboda panorámy ustanovená v autorskom zákone nasledovne:
Miyavi

Miyavi, vlastným menom Takamasa Išihara (; * 14. september 1981 je japonský spevák, skladateľ gitarista a nahrávací producent. Aktívny bol od roku 1999 ešte ako gitarista rockovej skupiny prezentujúcej sa v štýle visual kei, ktorá mala názov Dué le Quartz. Svoju sólovú kariéru začal v roku 2002. V roku 2007 sa stal členom superskupiny S.K.I.N. a v roku 2009 založil vlastnú spoločnosť J-Glam (Japanese Glam). 
Miyavi má za sebou niekoľko koncertných turné, na ktorých vystúpil viac ako dvestokrát. Je známy svojím zvláštnym spôsobom vybrnkávania prstami po gitarových strunách technikou slappingu, ktorá bežná skôr pri hraní na basovú gitaru, či kontrabas.
Vidžuaru kei

Vidžuaru kei (, , skrátene VK) je hnutie medzi japonskými hudobníkmi, ktoré je charakteristické predovšetkým excentrickým vzhľadom hudobníkov a aj ich priaznivcov. Predstavitelia žánru sa vyznačujú tým, že používajú veľa líčidiel a mejkapu, extravagantné účesy, vyzývavé kostýmy a niekedy aj prvky transvestizmu. V tomto prípade sa používa názov "androgynous aesthetic" (niečo ako „estetika obojpohlavnosti“).
Štýl vidžuaru kei je typický napríklad pre Manu, člena skupiny Malice Mizer, kde bežne vystupoval v šatách lolitky. Okrem neho aj Kaya, člen dua Schwarz Stein, alebo Hizaki zo skupiny Versailles -Philharmonic Quintet- a ďalších.
Niektorí nepovažujú vidžuaru kei za hudobný žáner, ale len za sub-žáner J-rocku, pričom ale uznávajú jeho osobitý zvuk, ktorý prirovnávajú k glam rocku, punku a metalu.
Dejiny.
Vidžuaru kei vznikal približne v polovici 80. rokov 20. storočia. Za jeho priekopníkov sú označované skupiny ako X Japan, D'Erlanger, Buck-Tick alebo Color. Názov „Visual kei“ potom vychádza zo sloganu „Psychedelic violence crime of visual shock“ ktorý mala na svojom albume "Blue Blood" skupina X Japan. V roku 1986 Dynamite Tommy, spevák skupiny Color, založil nezávislé hudobné vydavateľstvo s názvom Free-Will, ktoré sa publikovalo hudbu vidžuaru kei aj do ostatných krajín mimo Japonska.
V roku 1992 sa X Japan pokúsili preniknúť aj na európsky a americký hudobný trh, no skutočnú popularitu začali vo svete vidžuaru kei skupiny mať až za ďalších osem rokov. V polovici 90. rokov sa začal visual kei v Japonsku rozmáhať. Predajnosť albumov skupín hrajúcich tento žáner dosahovala rekordných počtov. Najznámejšou skupinou z toho obdobia, sú X Japan, Glay a Luna Sea. Medzi ďalšie, ktoré mali ohlas patria napríklad Kuroyume, Malice Mizer, alebo Penicillin. Od roku 1999 popularita vidžuaru kei začala upadať. X Japan sa rozpadli a v roku 2000 sa rozhodla svoju činnosť ukončiť aj Luna Sea.
V roku 2007 VK žáner znova ožil keď Luna Sea odohrala jednorazový koncert. Aj skupina X Japan vydala nový singel a vyrazili na svetovú tour. Vďaka týmto udalostiam začali mať skupiny vidžuaru kei úspech medzi poslucháčmi a niektoré médiá ich začali označovať ako „neo-vidžuaru kei“. Medzi novovzniknuté skupiny vidžuaru kei patria napríklad Versailles -Philharmonic Quintet-, Nightmare alebo The Gazette.
Popularita.
Vidžuaru kei boli populárnymi medzi nezávislými undergroundovými projektami, ale aj medzi slávnymi hudobníkmi hlavného prúdu. Zo západných štýlov tento žáner ovplyvnil napríklad glam rock, gothic rock a Kyberpunk. Ale každá vidžuaru kei skupina sa hrá podľa svojho a inšpiruje sa úplne inde, preto môže mať jedna bližšie punku alebo heavy metalu, zatiaľ čo iná bude hrať hudbu podobnú elektronike alebo pokojne aj popu.
Medzi japonskými časopismi zameranými na vidžuaru kei tématiku sú napríklad Arena 37° C, Cure, Fool 's Mate, alebo Shoxx.
Majstrovstvá Európy v hokejbale juniorov

Majstrovstvá Európy v hokejbale juniorov bolo európske podujatie juniorských národných družstiev v hokejbale. Ich organizátorom bola Medzinárodná hokejbalová federácia, ktorá ich usporadúvala od roku 1997 (kategória U20), keď sa turnaj konal vo Zvolene. Od roku 2002 sa organizovali v dvoch ďalších kategóriách: do 18 rokov a do 16 rokov. Usporadúvali sa každoročne. Podobne ako na seniorských majstrovstách Európy, aj v nich dominovali 2 hokejbalové veľmociSlovensko a Česko. Posledný turnaj ME sa uskutočnil v roku 2009.
Fleury-les-Aubrais

Fleury-les-Aubrais môže byť:
Artenay

Artenay môže byť:
Beaugency

Beaugency môže byť:
Châteauneuf-sur-Loire

Châteauneuf-sur-Loire môže byť:
Chécy

Chécy môže byť:
Cléry-Saint-André

Cléry-Saint-André môže byť:
La Ferté-Saint-Aubin

La Ferté-Saint-Aubin môže byť:
Dominic Thiem

Dominic Thiem (* 3. september 1993, Viedenské Nové Mesto, Rakúsko) je rakúsky tenista, ktorý medzi profesionálmi nastúpil v roku 2011. Má na konte 17 titulov z toho jeden grandslamový titul na US Open. 
Finálové účasti na turnajoch ATP (28).
Dvojhra – výhry (17)
Dvojhra – prehry vo finále (11)
Štvorhra – výhry (0)
Štvorhra – prehry vo finále (3)
Majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2001

Majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2001 boli v poradí 35. majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia kolieskových športov (FIRS), resp. jej výbor pre hokej na kolieskových korčuliachCIRH. Konali sa v San Juane, v rovnomennej provincii, v Argentíne od 29. septembra7. októbra 2001, za účasti 15 tímov. Oproti minulým turnajom sa zvýšil počet účastníkov z 12 na 16 tímov. Družstvo , ktoré sa na turnaj kvalifikovalo, sa nakoniec na ňom nepredstavilo. Argentína bola organizátorom svetového šampionátu mužov štvrtýkrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1970, 1978 a 1990, zakaždým v San Juane. Zápasy sa hrali v aréne Estadio Aldo Cantoni s kapacitou 6 700 divákov. Svoj trinásty titul po finálovom víťazstve nad domácou získalo .
Agiadas z Élidy

Agiadas ("Agiadas") bol víťaz v boxe dorastencov na olympijských hrách v roku 488 pred Kr.
Agiadas z Élidy zvíťazil na 73. olympijských hrách v boxe dorastencov. V Olympii sa box (pygmé) dorastencov zaradil do programu hier v roku 616 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Filótas zo Sybaridy.
Staroveký autor Pausanias zaznamenal, že v olympijskej "Altide" videl sochu Agiada. Autorom jeho sochy bol sochársky majster Sérambos z Aiginy.
Ulsterská škótčina

Ulsterská škótčina (ul. šk. "Ulster-Scotch") sú dialekty Škótov žijúcich v častiach Ulsteru v Írsku. Podľa niektorých definícií pojem zahŕňa aj slová spisovnej angličtiny vyslovované s ulsterskoškótskym prízvukom. Ulsterská škótčina je ovplyvnená aj stredoulsterskou angličtinou, čo je dialekt, ktorý používa väčšina ľudí v Ulsteri. V dôsledku konkurenčných vplyvov angličtiny a škótčiny možno rôzne varianty ulsterskej škótčiny označiť buď ako "skôr anglické" alebo "skôr škótske".
Škótsky jazyk bol prinesený do Ulsteru na začiatku 17. storočia, keď v rámci osídľovania Ulsteru do Ulsteru prišlo veľa škótsky hovoriacich ľudí. Najstaršie škótske texty v Ulsteri pochádzajú z tohto obdobia a konca 20. storočia bola písaná škótčina z Ulsteru skoro totožná s písanými textami zo Škótska. V rámci oživenia záujmu o ulsterskú škótčinu v Severnom Írsku v 90. rokoch však boli vytvorené nové pravopisy, ktoré sa podľa írskeho jazykového aktivistu Aodánom Mac Póilinom snažia byť "čo najodlišnejšie od angličtiny (a občas aj škótčiny)".
Mormonizmus

Mormonizmus je duchovný smer niekoľkých rôznych kresťanských cirkví spojených s postavou „proroka“ Josepha Smitha alebo s jeho dielom Kniha Mormonova. V súčasnosti sú dominantné predovšetkým 3 mormónske spoločenstvá:
Kate Kellyová

Kate Kellyová (* 29. október 1980) je americká aktivistka, mormonka a zakladateľka stránky Ordain Women, ktorá bojuje za svätenie žien ku kňazstvu v rámci mormónskej cirkvi (Cirkvi Ježiša Krista Svätých Posledných dní). Za svoje aktivity bola v roku 2014 exkomunikovaná.
Život.
Kate Kelly sa narodila do rodiny mormonských konvertitov. Ona i jej rodičia boli uznávanými členmi cirkvi a držali platné chrámové odporúčaniaaž do doby, keď verejne podporili svoju dcéru v jej aktivitách okolo hnutia Ordain Women.
Kate Kelly vyštudovala cirkevnú univerzitu BYU a promovala ako politologička. V roku 2006 bola v mormónskom chráme spečatená so svojím manželom J. Neil Ransomom. Táto svadba bola mormónskou cirkvou po jej exkomunikácii anulovaná.
Exkomunikácia.
Kate Kelly v roku 2013 začala verejne vystupovať proti "patriarchálnemu útlaku", ktorý videla v mormónskej komunite a mormónskej cirkvi. Svoje názory publikovala na feministickej stránke, ktorú založila.
V apríli 2014 zvolala Kate Kelly protest na hlavnom námestí Salt Lake City, kde sa konala pravidelná Generálna konferencia Cirkvi Ježiša Krista Svätých Posledných dní. Cieľom protestu, ktorého sa zúčastnili ženy aj muži, bolo verejne dať najavo, že mnohí členovia cirkvi zastávajú právo žien na kňažské svätenie.
23. júna 2014 bolo Kate Kelly oficiálne oznámené, že bola exkomunikovaná v neprítomnosti. Teraz je v kontakte s ďalším exkomunikovaným aktivistom Johnom Dehlinem a Kristovou komunitou.
John Dehlin

John Dehlin (* 1969, Boise, Idaho, USA) je americký aktivista, Mormon (teraz bývalý) a zakladateľ stránky Mormon Stories Podcast. V roku 2015 bol za svoje aktivity vylúčený Cirkvou Ježiša Krista Svätých Posledných dní.
Životopis.
Narodil sa v Boise v štáte Idaho. Ako misionár mormonskej cirkvi slúžil na konci 80. rokov v Guatemale. 
V roku 2005 založil stránku Mormon Stories Podcast, ktorá mala za cieľ pomôcť pochybujúcim členom mormonskej cirkvi, aby zostali v jej radoch. Sám Dehlin prešiel podobnou krízou viery a stal sa spoluzakladateľom webu STAYLDS.
Exkomunikácia.
Hoci je heterosexuál a je ženatý, je významným LGBT aktivistom. Bojuje za gay a lesbické práva nielen v rovine zákonov, ale aj v samotnej mormOnskej komunite.
V roku 2014 tiež verejne podporil exkomunikovanú mormonskú aktivistku Kate Kellyovú, ktorá bojovala za právo žien byť v rámci mormónskej cirkvi vysvätenými ku kňažstvu a bola predvolaná k disciplinárnemu cirkévnemu riadeniu deň po ňom.
10. februára 2015 dostal John Dehlin oficiálne list, že bol vylúčený a naďalej už nie je členom Cirkvi Ježiša Krista Svätých Posledných dní.
Kirtlandský chrám

Kirtlandský chrám v americkom meste Kirtland je významná náboženská a historická budova v dejinách mormonizmu. Bol postavený pod vedením mormonského proroka Josepha Smitha.
Pozadie vzniku.
Cirkev Ježiša Krista sa začala zhromažďovať v štáte Ohio (v oblasti mesta Kirtland) v 30. rokoch 19. storočia na základe zjavení Josepha Smitha, zakladateľa mormonského náboženstva.
V Kirtlande prvýkrát došlo k uskutočneniu myšlienky postaviť Chrám, teda stavbu podobnú Šalamúnovmu chrámu v Jeruzaleme.Táto stavba bola pre členov cirkvi veľkou finančnou záťažou. V Kirtlande tiež mormonská cirkev zriadila banku. Chrám v Kirtlande bol nakoniec dostavaný, ale po Smithovej smrti sa veriaci zhromaždili do odlišnej mormónskej cirkvi, než aká pod vedením Brighama Younga odišla na západ. Vo vlastníctve tejto oddelenej skupiny, Komunity Kristovej, je kirtlandský Chrám dodnes.
Zasvätenie.
Hoci bola stavba Chrámu pre Svätých veľkou ťažkosťou, dostavili sa podľa mnohých výpovedí veľkolepé zjavenia. Sám Joseph Smith mal zjavenie 4 nebeských bytostí. V mormónskom svätom Písme, knihe Náuky a zmlúv, je toto zaznamenané ako Oddiel 110. Joseph Smith svoj zážitok opísal slovami:
Majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2003

Majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2003 boli v poradí 36. majstrovstvá sveta v hokeji na kolieskových korčuliach mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia kolieskových športov (FIRS), resp. jej výbor pre hokej na kolieskových korčuliachCIRH. Konali sa v Oliveira de Azeméis, v Portugalsku od 27. septembra4. októbra 2003, za účasti 16 tímov. Svoj pätnásty titul po finálovom víťazstve nad získalo domáce . Portugalsko získalo titul po 10 rokoch a Taliansko sa po desiatich rokoch dostalo do finále.
Portugalsko bolo organizátorom svetového šampionátu mužov desiatykrát, predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1947, 1949, 1952, 1956, 1958, 1968, 1974, 1982 a 1991. Zápasy sa hrali v aréne Pavilhão Dr. Salvador Machado, ktorá má kapacitu 4 000 divákov a je domovskou arénou hokejového klubu União Desportiva Oliveirense.