Révaiovci

Révaiovci (staršie a pre obdobie po roku 1918 Révayovci) bol významný uhorský šľachtický rod. Po bitke pri Moháči v roku 1526 sa usadili v Turčianskej župe, kde postupne získali rozsiahle majetky ako aj titul dedičného župana. Svoje meno odvodzujú podľa hradu "Reva" v Srieme (dnešné Chorvátsko)
Dejiny rodu.
Rod Révaiovcov je známy od 13. storočia. Pôvodne sídlo mali na hrade Réva v Sriemskom komitáte (dnešná Rivica v Srbsku). Za zakladateľa, resp. prvého známeho člena rodu sa považuje istý Jakub, "Comes Jacobus Merk seu Jaco Merk de Ryva", ktorý žil v 12. storočí. považuje za prvého doloženého člena rodu istého Farkaša (Vlk, Vuk), ktorý žil na začiatku 13. storočia mal dvoch synov Bečeho ("Beča, Bečä, Becha, Beche") a Merka "(Mirk, Mirko"). Maďarskí autori meno Merk prepisujú ako Marek, čo Lukačka považuje za nesprávne. Stredoveké zmienky o Révaiovcoch až do konca 15. storočia sú veľmi sporé. V roku 1495 sa spomína "Ladislav" v Bodrožskej župe, v dedine Aranyán (pravdepodobne Apatin v dnešnom Srbsku). 
Ladislavov starší syn Štefan bol pred rokom 1519 bánom hradu Ilok a mladší František (I.) sekretárom palatína Štefana Bátoriho. V roku 1521 Ľudovít II. v Budíne pre nich vystavil armáles, v ktorom potvrdil ich rodový erb. Po Moháčskej bitke stratili všetky majetky v Turkami obsadených územiach. Bratia František a Štefan sa postavili v nasledujúcich zápasoch o uhorskú korunu na stranu Ferdinanda I. a proti Jánovi Zápoľskému.
František (I.) získal v roku 1527 polovicu hradu Sklabiňa, druhú časť získal v roku 1540. V roku 1539 získal aj panstvo Blatnica. Tieto majetky sa stali na vyše 400 rokov hlavným rodovým majetkom rodiny. Z dlhodobého hľadiska bol tiež dôležitý zisk titulu dedičného župana turčianskej župy pre seba a svojich potomkov v roku 1532. Svojmu staršiemu bratovi Štefanovi vyčlenil majetky v Trebostove a okolitých dedinách. Týmto sa rod rozdelil na dve hlavné vetvy "trebostovskú" a "sklabinsko-blatnickú".
Obe vetvy postupne získavali majetky aj v ďalších stoliciach: napríklad v Trenčianskej významné podiely na Beckovskom panstve, v Nitrianskej na Holíčsko-Šaštínskom panstve. 
Synovia Františka I. v roku 1556 získali pre sklabinsko-blatnickú vetvu uhorský barónsky titul. 17. júna 1723 získal Peter Révai (otec Antona Révaia) grófsky titul. Táto línia vymrela Jánom Révaiom v roku 1806. V roku 1804 získal Mikuláš Révai grófsky titul, avšak táto vetva vymrela jeho smrťou v roku 1825. V roku 1916 pri príležitosti korunovácie posledného uhorského kráľa Karola získali grófsky titul Šimon Révay a jeho synovec Ladislav. V trebostovskej vetve barónsky titul získali v roku 1635 od Ferdinanda II. bratia Ladislav, Štefan, Ondrej, Ján a Mikuláš. Grófsky titul získali v roku 1805 bratia František a Alojz. V roku 1825 smrťou grófa Františka vymiera barónska aj grófska línia trebostovskej vetvy.
Erb Révaiovcov tvorí zo zlatej koruny vyrastajúci vlk, ktorý drží pred sebou tri ruže.
Rod Révay sa navonok prezentoval ako slovenský (slovanský). Napríklad Adam Révay z Turca bol v triede principalistov na trnavskom kolégiu zapísaný ako Adamus Revay Slavus Turociensis baro (Adam Révay, slovenský barón z Turca). František Révay, ako župan Turčianskej stolice sa slovenským listom zo dňa 31. decembra 1649 obracia na Turčiansku stolicu vo veci sťažnosti na jeho synov. V októbri 1657 sa slovenským listom vzdáva funkcie župana. Ešte v tom istom mesiaci sa František Révay prihovára stolici v prospech jeho synov opäť prostredníctvom slovenskej korešpondencie. Slovenčina bola najprirodzenejšia nie len Révayovcom, ale aj zemianstvu Turčianskej stolice. 
Po druhej svetovej vojne boli majetky Révayovcov na Slovensku skonfiškované. Po roku 1989 prebehlo viacero pokusov o reštitúciu majetkov, o niektorých musel rozhodovať Európsky súd pre ľudské práva v Štrasburgu.
Príslušníci sklabinsko-blatnickej vetvy žijú v Rakúsku a Švédsku.
Známi príslušníci rodu.
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili: