burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ján Štohl

RNDr. Ján Štohl, DrSc. (* 26. júl 1932, Pezinok† 21. marec 1993, Pezinok) bol slovenský astronóm.
Život.
Narodil sa 26. júla 1932 na Cajle (dnes Cajlanská ulica v Pezinku). Vysokoškolské štúdium ukončil roku 1956 na Karlovej univerzite v Prahe na špecializácii astronómia.
Po promócii nastúpil do Astronomického ústavu Slovenskej akadémie vied (SAV), kde začal pracovať v oddelení medziplanetárnej hmoty v Bratislave. Titul kandidáta vied získal na Astronomickom ústave Česko-slovenskej akadémie vied (ČSAV) (1966). Hneď nato absolvoval dvojročný študijný pobyt v Herzbergovom ústave v Ottawe u známeho odborníka na meteorickú astronómiu dr. P. M. Millmana. V roku 1988 obhájil doktorskú dizertačnú prácu. Už predtým nastúpil do funkcie vedúceho oddelenia medziplanetárnej hmoty AÚ SAV a pôsobil v nej do roku 1989, keď ho zvolili za riaditeľa Astronomického ústavu. Vedenia sa vzdal v roku 1992, lebo sa stal členom predsedníctva SAV a krátko na to aj 1. podpredsedom SAV. Zastával tiež funkciu tajomníka Vedeckého kolégia SAV pre vedy o Zemi a vesmíre (1971– 1986) a tajomníka SAV pre program Interkozmos. Dve volebné obdobia stál na čele Slovenskej astronomickej spoločnosti pri SAV (1980– 1986), ktorú v roku 1959 zakladal spolu s ďalšími nadšencami. Popritom stále pracoval v redakčných radách viacerých časopisov.
Svoju vedeckú dráhu začal Ján Štohl v stelárnej astronómii – skúmal premenné hviezdy. Neskôr ho zaujala meteorická astronómia, hlavne výskum meteoroidov a ich genetického súvisu s kométami a asteroidmi. Napríklad dokázal, že rozloženie geocentrických radiantov sporadických meteorov má silnú ročnú variáciu, čo má závažné dôsledky pre poznanie štruktúry sústav meteoritov. Zistil tiež, že prevažná väčšina meteorov s registrovanými hyperbolickými dráhami sa v skutočnosti pohybuje po eliptických dráhach, teda že tieto objekty sú riadnymi členmi slnečnej sústavy. V posledných rokoch hľadal genetický súvis medzi krátkoperiodickými meteorickými rojmi a niektorými asteroidmi typu Apollo, približujúcimi sa k dráhe Zeme. Za výsledky, ktoré dosiahol, sa mu dostalo širokého uznania medzinárodnej vedeckej komunity. Od roku 1970 bol členom komisie Meteory a medziplanetárny prach Medzinárodnej astronomickej únie. Tri razy ho zvolili za člena výkonného výboru komisie, v rokoch 1988–91 bol jej viceprezidentom a od roku 1991 prezidentom. Treba spomenúť aj rozsiahlu popularizačnú činnosť dr. J. Štohla. Keďže mal bohaté vedomosti a vynikajúci prednes, jeho prednášky boli pútavé a lákavé. Napísal tiež viacero kníh: "K horizontom vesmíru", Zo života hviezd, Encyklopédia astronómie (1987) (spolu s Dr. Antonom Hajdukom). Dr. Ján Štohl, DrSc. patril k zakladateľskej generácii slovenských astronómov a latku kvality slovenskej astronómie i jej úspešnosti v zahraničí postavil veľmi vysoko. Zomrel 21. marca 1993 v Pezinku.
Mal dvoch synov a 5 vnúčat. 
Na jeho počesť je pomenovaná planétka (3715) Štohl.
Ondrej Strečko (matematik)

Prof. RNDr. Ondrej Strečko, CSc. (* 25. marec 1928, Lupoč – † 2. január 1991, Prešov) bol slovenský matematik.
Životopis.
Po základnej škole vychodil meštianku v Zvolenskej Slatine, Obchodnú akadémiu v Banskej Bystrici a gymnázium v Lučenci. Po maturite v r. 19481952 študoval matematiku a filozofiu na Prírodovedeckej fakulte SU (teraz UK) v Bratislave. Pedagogickú činnosť začína v r. 1952 vo Zvolene (VŠLD), v tom istom roku odiŝiel na Pedagogickú fakultu UPJŠ v Prešove, kde pôsobil až do svojej smrti. Vo veľkej miere sa pričinil o výchovnovzdelávací proces i odborné poslanie katedry matematiky ako jej člen, tajomník a viac ako 20 rokov jej vedúci.
Jeho odborná činnosť bola zameraná na teóriu a aplikácie nomografických metód. Výsledkom je 6 pôvodných vedeckých prác, kniha "Desať kapitol z numerických, grafických a iných metód". Bol zapojený do základného výskumu v tomto odbore. V r. 1969 na Matematickom ústave Československej akadémie vied v Prahe získal hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied. Od r. 1970 bol docentom, v r. 1980 bol menovaný profesorom. Zohral veľkú úlohu pri výchove a vzdelávaní učiteľov matematiky, v r. 1985 založil školiace pracovisko pre výchovu vedeckých ašpirantov v odbore Teória vyučovania. Napísal viaceré učebné texty a príručky ako aj odborné články, vypracoval mnohé recenzie prác z odboru num. metód aj teórie vyučovania. Dve funkčné obdobia bol prodekanom, neskôr (od r. 1980) dekanom. Bol člen mnohých komisií a rád. Založil v Prešove pobočku JSMF a vyše 20 rokov bol jej predsedom. Bol aj člen ÚV JSMF, nositeľom vyznamenania Zaslúžilý člen Jednoty ( 1972) a viacerých čestných uznaní a ocenení. Jeho syn docent PaedDr. Vladimír Strečko, CSc. je taktiež matematik pôsobiaci na Katedre Matematiky, fyziky a informatiky FHPV PU v Prešove.
Jozef Šucha

Jozef Šucha (* 30. január 1912, Brusno – † 29. január 1997, Bratislava) bol slovenský pedagóg a fyzik.
Narodil sa 30. januára 1912 v Brusne. Ako riaditeľ školy najdlhšie pôsobil v Bratislave, ZDŠ Teplická ul. Bol významným priekopníkom svojpomocnej výroby učebných pomôcok a ich používania pri vyučovaní fyziky. Inštruktáže konal nielen v Bratislave, ale aj v iných mestách Slovenska, ba aj v Prahe. Napísal knihu Príručka k rozkladnému transformátoru – obsahuje 180 pokusov z elektriny a magnetizmu. Spolupracoval pri vydaní publikácií: JSMF – vznik – poslanie – činnosť, Matematici, fyzici a astronómovia na Slovensku. Získal vyznamenania: r. 1971 Zaslúžilý učiteľ, r. 1972 a 1975 Za vynikajúcu pedagogickú prácu, r. 1987 Čestný člen JSMF. Zomrel 29. januára 1997 v Bratislave.
Pavel Šulek

RNDr. Pavel Šulek, CSc. (* 2. december 1935, Beluša – † 20. január 1987, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Narodil sa v Beluši v okrese Púchov. Fyziku a matematiku študoval na Fakulte prírodných vied VŠP v Bratislave (1953– 1957). Neskôr vyštudoval popri zamestnaní odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika na PFUK (1978). Tu získal doktorát prírodných vied (1968) a v r. 1979 aj hodnosť kandidáta vied, hoci kandidátsku dizertáciu odovzdal už v roku 1971. V roku 1957 nastúpil ako asistent na svojej alma mater. Po jej zrušení (1959) prešiel na PFUK, kde sa v roku 1961 stal členom novovytvorenej Katedry jadrovej fyziky. Absolvoval dlhodobý pracovný pobyt v SÚJV Dubna v ZSSR (1964– 1972). Tu bol v rámci previerok vylúčený z KSČ, pretože ako predseda straníckej organizácie odmietol presadiť zrušenie rezolúcií proti okupácii ČSSR a za oslobodenie A. Dubčeka. Po návrate bol preradený ako odborný pracovník na Katedru všeobecnej fyziky, kde pracoval až do svojho predčasného skonu.
Venoval sa röntgenovej štruktúrnej analýze, ale po prechode na PFUK sa začal zaoberať jadrovou fyzikou. V SÚJV Dubna pracoval v skupine, ktorá hľadala tzv. Diracov monopól. Venoval sa vývoju metód na výpočet apochromatických optických sústav pre Čerenkovove počítače. Za práce venované simulácii experimentu metódou Monte Carlo získal so spoluautormi 2. cenu SÚJV (1970). Je tiež spoluautorom patentu "Zariadenie na hľadanie magnetických nábojov na urýchľovači nabitých častíc" (1971). Zomrel 20. januára 1987 v Bratislave.
Ján Šumný

Ján Šumný (* 13. august 1901, Bobot† máj 1981, Zlaté Moravce) bol slovenský pedagóg a matematik.
Životopis.
Pôsobil na gymnáziách v Zlatých Moravciach, Berehove, Nových Zámkoch, Martine, na obchodnej akadémii v Banskej Bystrici a opäť na gymnáziu v Zlatých Moravciach. Bol uznávaným metodikom vyučovania matematiky. Sledoval, praxou a publikáciami spoluvytváral pokrok v tejto disciplíne a sprostredkoval ho prednáškami na vedeckých a metodických podujatiach v rámci činnosti pobočky JSMF v Nitre. 
V druhom predmete svojej aprobácie – v chémii – bol autorom učebnice pre gymnáziá a učebno-metodickej príručky pre maturantov. Bol nositeľom vyznamenania za vynikajúcu pedagogickú prácu od ÚV JČSMF a ÚV JSMF (1965) a Zlatej medaily J. A. Komenského (1970).
Peter Svätokrížny

Doc. RNDr. Ing. Peter Svätokrížny, CSc. (* 22. jún 1917, Cabaj pri Nitre – † 15. november 1986) bol slovenský matematik.
Narodil sa 22. júna 1917 v Cabaji pri Nitre. Zmaturoval s vyznamenaním na štátnom reálnom gymnáziu v Ružomberku v roku 1938. Potom začal štúdium teológie, z ktorého však prešiel na Prírodovedeckú fakultu v Brne a neskôr v Bratislave, ktoré ukončil v roku 1944.
V roku 1952 získal titul RNDr. na PriF UK v Bratislave. V roku 1966 dosiahol titul Ing. na VŠE v Bratislave, v r. 1968 sa habilitoval na docenta a v r. 1969 sa stal kandidátom ekonomických vied.
Svoju pedagogickú prax začínal na gymnáziu v Bratislave. Neskôr pôsobil na gymnáziu v Nitre, kde sa stal v r. 1949 riaditeľom. Od r. 1946 do 1953 prednášal externe na Pedagogickej a Prírodovedeckej fakulte UK. V rokoch 19531959 bol odborným asistentom Katedry matematiky na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave, v rokoch 19591961 pôsobil na Prírodovedeckej fakulte UK. Od roku 1961 až do odchodu do dôchodku v r. 1982 pôsobil na Katedre matematiky VŠE v Bratislave, v rokoch 1966 až 1973 ako jej vedúci.
Vedecky a odborne sa prezentoval mnohými prácami, najmä z oblasti algebry. Bol autorom desiatok vysokoškolských skrípt, štyroch vysokoškolských učebníc a viacerých článkov vo vedeckých a odborných časopisoch. Na VŠE položil základy odbornej literatúry v predmete matematika, pričinil sa o značný rozsah výučby matematiky a jej aplikácií v ekonomických disciplínach.
Bol členom viacerých vedeckých rád, štátnych a habilitačných komisií. Počas svojho plodného života vychoval stovky učiteľov, inžinierov a ďalších akademicky vzdelaných odborníkov, ktorým odovzdal štafetu vzdelania a múdrosti. Bol človekom so vzácnym vzťahom k ľuďom a ich problémom. Vyznačoval sa veľkou pracovitosťou, absolútnou pamäťou, dobrým srdcom a veselou mysľou. Doc. P. Svätokrížny sa významne zaslúžil pri príprave budúcich ekonómov. Zomrel 15. novembra 1986, pochovaný je v rodnom Cabaji.
Viktor Svitek

Prof. RNDr. Viktor Svitek (* 22. apríl 1908, Dohňany – † 13. jún 1971, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis.
Narodil sa v Dohňanoch v okrese Považská Bystrica. Na reálku v Žiline sa dostal až po I. svetovej vojne. Po maturite v roku 1928 študoval matematiku a deskriptívnu geometriu na Karlovej univerzite a na ČVUT v Prahe. Absolvoval aj trojročný kurz poisťovacej matematiky.
Po skončení vojenskej služby pôsobil od r. 1936 ako profesor na gymnáziách v Lučenci, Žiline a Bratislave. Od r. 1943 prednášal ako honorovaný docent niektoré geometrické disciplíny na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. V povojnových rokoch pôsobil na pedagogickej fakulte, kde bol profesorom, od r. 1947 vedúcim matematického ústavu. Po celý čas existencie Vysokej školy pedagogickej v Bratislave v rokoch 19531959 bol na jej fakulte prírodných vied vedúcim katedry matematiky a jedno funkčné obdobie aj prodekanom. Ako externý učiteľ sa zaslúžil aj o rozvoj pedagogických fakúlt v Nitre a Trnave. Od r. 1959 až do smrti bol pracovníkom katedry matematiky (od r. 1960 katedry geometrie) Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského. V školskom roku 19691970 bol prodekanom tejto fakulty.
Vo vedeckej práci sa zaoberal syntetickými aj algebraickými metódami projektívnej a deskriptívnej geometrie, špeciálne projektívno-geometrickým prístupom k štúdiu kriviek a plôch. Okrem časopiseckých publikácií vydal monografiu Nové riešenie kriviek a plôch. V dizertačnej práci obhájenej r. 1942 a neskôr v päťdesiatych rokoch sa zaoberal premietacími metódami vo viacrozmerných priestoroch. V poslednom období svojho života sa venoval fundamentálnym problémom elementárnej geometrie, ktoré zhrnul v monografii Logické základy geometrie. Napísal celý rad učebných textov z rôznych geometrických disciplín. Prof. Svitek bol oduševneným pedagógom, ktorý vychoval niekoľko generácií učiteľov matematiky a deskriptívnej geometrie pre stredné školy na Slovensku. Vynikal v projektívnej geometrii, v ktorej rozsah jeho vedomostí a zručnosť v aplikáciách boli obdivuhodné. Vychoval niekoľko úspešných ašpirantov a bol činný ako člen i predseda v niekoľkých komisiách. Bol dlhoročným funkcionárom mnohých odborných a poradných orgánov od úrovne školy až po ministerstvo včítane orgánov verejnej správy a národných výborov. Záslužná práca prof. Sviteka bola ocenená vyznamenaniami vysokých škôl a verejných inštitúcií. V JČSMF bol členom v ústrednom výbore JSMF a predsedom pobočky v Bratislave. 
Zomrel 13. júna 1971 v Bratislave.
Milič Sypták

Doc. RNDr. Milič Sypták (* 22. marec 1907, Prusinovice – † 3. december 1983, Brno) bol český matematik.
Narodil sa 22. marca 1907 v Prusinoviciach. Pochádzal z rodiny evanjelického kňaza. Základnú školu vychodil v rodnej obci, reálne gymnázium v Holešove, kde r. 1925 maturoval. Štúdium matematiky a deskriptívnej geometrie absolvoval r. 1929 na brnenskej univerzite a technike. V rokoch 1930– 1932 pôsobil u prof. L. Seiferta na univerzite v Brne, potom bol kratší čas učiteľom meštianskej školy vo Zvolene. V rokoch 1933– 1938 bol asistentom prof. J. Hronca na brnenskej technike a po odchode prof. Hronca na Slovensko suploval jeho prednášky až do násilného uzavretia českých vysokých škôl nacistami. Za okupácie pôsobil ako profesor na reálnom gymnáziu v Novom Městě na Moravě a na priemyselnej škole v Hradci Králové. Po oslobodení sa na podnet akademika E. Čecha vrátil do Brna na pedagogickú fakultu, odkiaľ r. 1949 externe a od r. 1950 natrvalo prešiel na Prírodovedeckú fakultu Slovenskej univerzity v Bratislave. Tu pracoval na katedre matematiky a na katedre geometrie, na ktorej bol v rokoch 1964– 1970 vedúcim. Zameranie vedeckej činnosti doc. Syptáka výrazne ovplyvnili tri významné osobnosti československej matematiky – akademici E. Čech, O. Borůvka a J. Hronec. Na podnet O. Borůvku sa venoval štúdiu diferenciálnej geometrie špeciálnych kriviek v p-rozmernom euklidovskom priestore. Prvé dve práce o nadkružniciach a nadskrutovniciach boli uverejnené v Comptes Rendus v Paríži. Aj úspešná doktorská dizertácia (RNDr.) z r. 1934 sa zaoberá touto tematikou. Rozvinutím problematiky boli výsledky o zovšeobecnených nadkružniciach a nadskrutovniciach, evolventách nadkružníc a logaritmických a mocninových špirálach. Počas pôsobenia na brnenskej technike bol stálym účastníkom chýrneho Čechovho topologického seminára. V Bratislave bol spoluorganizátorom seminára o komplexnej projektívnej geometrii, v ktorom vyrástlo niekoľko mladých vedeckých pracovníkov. Ťažiskom životného diela doc. Syptáka bola jeho rozsiahla pedagogická činnosť, v ktorej uplatnil svoj široký matematický rozhľad a hĺbku svojich odborných a metodických skúseností. Bol príslušníkom prvej generácie vysokoškolských učiteľov, ktorá budovala základy slovenskej vysokoškolskej matematiky. Vyučoval temer všetky geometrické disciplíny, no najbližšie mal k elementárnej a neeuklidovskej geometrii. Výchovou úspešných absolventov a ašpirantov získal si na tomto poli veľké zásluhy o rozvoj slovenskej matematiky. R. 1969 mu bol udelený titul Zaslúžilého učiteľa. V osobnom živote bol veľmi skromný, pedantný, vo vzťahu k študentom a spolupracovníkom bezprostredný, srdečný, s veľkým porozumením pre ich starosti a problémy. Zomrel 3. decembra 1983 v Brne.
František Székely

František Székely (* 16. máj 1657 (podľa iných 14. máj 1658), Balážske Ďarmoty, Maďarsko – † 22. september 1715, Užhorod, Ukrajina) bol jezuita, pravdepodobný spoluautor trigonometrických tabuliek.
Narodil sa 16. mája 1657 (podľa iných 14. mája 1658) v Balážskych Ďarmotách (Maďarsko). Od roku 1674 bol príslušníkom jezuitskej rehole, absolvoval univerzitné štúdiá a získal doktorát filozofie i teológie. Prednášal filozofiu, logiku, rétoriku a teológiu na univerzitách v Košiciach, od roku 1693 v Trnave, medzitým vyučoval v Jágri. Neskôr bol riaditeľom gymnázia, zároveň predstaveným rehoľného domu v Kőszegu. Zachovali sa od neho najmä rôzne filozofické spisy, elégie a príležitostná poézia. Pravdepodobne bol spoluautorom prvých trigonometrických tabuliek vydaných v Uhorsku (spolu s Jánom Dubovszkym – 1694). 
Zomrel 22. septembra 1715 v Užhorode.
Ján Tagen

Ján Tagen (* 14. máj 1777, Ostrihom, Maďarsko – † 8. júl 1838, Oradea, Rumunsko) bol cirkevný hodnostár, autor práce o kvadratúre kruhu.
Narodil sa v Ostrihome. Patril k neskorým amatérskym skúmateľom problému kvadratúry kruhu, v roku 1832 vydal v Košiciach 75-stranovú publikáciu o tejto otázke. Ak odhliadneme od učebnicovej literatúry a prác príručkového charakteru, práve problematika kvadratúry kruhu a delenia uhlov bola na Slovensku, ba v celom Uhorsku takmer výhradnou témou matematických publikácií – až do polovice 19. storočia. Zomrel 8. júla 1838 v Oradeu.
Juraj Tatár (fyzik)

Juraj Tatár (* 29. november 1894, Lazany – † 17. apríl 1980, Bratislava-Podunajské Biskupice) bol slovenský matematik, fyzik a pedagóg.
Životopis.
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, matematiku a fyziku na Karlovej univerzite v Prahe. Od roku 1924 učiteľ na reálnych gymnáziách v Leviciach, Prievidzi a v Bratislave, kde učil aj na pedagogickom gymnáziu. V roku 1947 v Bratislave bol členom Skúšobnej komisie pre získanie odbornej spôsobilosti vyučovať na meštianskych školách (skúšal matematiku pre II. odbor: matematika, fyzika, chémia, biológia). V rokoch 19531960 odborný asistent na katedre fyziky Vyššej školy pedagogickej v Bratislave, v rokoch 19601964 na Pedagogickej fakulte v Nitre a od roku 1964 na dôchodku.
Patril medzi priekopníkov v oblasti teórie vyučovania fyziky na Slovensku. Recenzoval maďarskú učebnicu fyziky, matematiky, deskriptívnej geometrie a metodiku matematiky. Prekladal učebnice fyziky a matematiky z češtiny do maďarčiny. Z češtiny do slovenčiny preložil Aritmetiku pre 2. triedu gymnázií, Bratislava 1953 a Fyziku pre 10. ročník všeobecnovzdelávacích škôl, Bratislava 1954. Bol funkcionárom Spolku profesorov Slovákov.
Alfred Tauber

Alfred Tauber (* 5. november 1866, Bratislava – † 26. júl 1942, Terezín) bol slovenský matematik židovského pôvodu.
Narodil sa 5. novembra 1866 v Bratislave v rodine Hermana Taubera a jeho manželky Johany Ehrensteinovej. Pôsobil vo Viedni. Jeho výskum bol zameraný na teóriu funkcií a teóriu potenciálu. 
Preslávil sa výsledkami o divergentných radoch, ktoré sa volajú Tauberove vety (názov pochádza od Godfreya Harolda Hardyho a Johna Edensora Littlewooda. Na jeho výsledky nadviazal Norbert Wiener. Pracoval tiež na diferenciálnych rovniciach a gama funkcii. Dátum jeho úmrtia nie je známy. 
Dňa 28. júna 1942 bol deportovaný do koncentračného tábora v Terezíne.
Viktor Teissler

Prof. PhDr. Viktor Teissler (* 31. január 1883, Chrudim – † 3. december 1962, Praha) bol český fyzik.
Životopis.
Narodil sa v Chrudime. Vyštudoval FF KU V Prahe (1906).
V rokoch 1906 – 1910 pracovník Prírodovedeckej fakulty KU. 1. januára 1908 sa stal asistentom fyzikálneho ústavu pražskej univerzity, v roku 1910 prešiel na Československú obchodnú akadémiu a až do roku 1923 pôsobil ako stredoškolský profesor. V roku 1923 sa stal docentom pre odbor experimentálnej fyziky na Prírodovedeckej fakulte KU v Prahe. V roku 1923 prijal miesto prednostu Ústavu lekárskej fyziky LFUK v Bratislave. Tu sa v roku 1925 stal prvým mimoriadnym profesorom lekárskej fyziky a v roku 1928 prvým riadnym profesorom pre tento odbor.
V roku 1938 sa spolu s ďalšími českými profesormi vrátil do Česka a nastúpil na Lekársku fakultu Masarykovej univerzity v Brne ako profesor lekárskej fyziky. V roku 1941 ho však penzionovali a po oslobodení prof. Teisslera opäť povolali na Lekársku fakultu a Veterinársku fakultu MU v Brne, kde pracuje až do roku 1950, kedy odišiel na dôchodok.
Začiatkom vedeckej činnosti prof. Teisslera bola optika a vedecká fotografia. Ďalej skonštruoval novú oblúkovú lampu s kremenným okienkom. Vyrábal tiež modely kĺbov a prispel k zavedeniu pokusnej výroby kontaktných šošoviek v ČSR. Vybudoval Ústav lekárskej fyziky LFUK ako prvé pracovisko tohto druhu v Česko-Slovensku. Napísal desiatky štúdií a článkov v domácich i zahraničných časopisoch. Je autorom učebnice "Fyzika pro mediky" ( 1928) a "Lékařská fyzika" ( 1937). Počas svojho pôsobenia v Bratislave sa aktívne zapájal do činnosti Šafárikovej učenej spoločnosti a Matematicko-fyzikálneho krúžku.
Zomrel 3. decembra 1962 v Prahe.
František Tolvaj

František Tolvaj (* 1649, Menyö (podľa iných prameňov Gyöngyös, Maďarsko – † 1711, ???) bol učiteľ.
Narodil sa v r. 1649 v Menyö v Maďarsku (podľa iných prameňov Gyöngyös, Maďarsko).
Študoval v maďarskom Gyöngyösi, pravdepodobne aj v Sárospataku, v r. 1676 – 1680 bol učiteľom (aj riaditeľom) kalvínskej školy v Lučenci, potom v Gyöngyösi. Neskôr zastával rôzne posty v stoličných úradoch, bol kuruckým veliteľom a diplomatom Františka Rákócziho II., kastelánom na Muráni atď. Bol autorom jednej z najrozšírenejších elementárnych aritmetických príručiek v Uhorsku. Tieto diela tvorili podstatnú časť matematickej produkcie v krajine v druhej polovici 17. a prvej polovici 18. storočia. Poznáme 7 rôzne upravených vydaní jeho príručky napísanej v maďarčine, z toho 3 na Slovensku, prvé vydanie bolo debrecínske (1675), posledné známe v Levoči (1729). Napísal aj latinskú učebnicu aritmetiky (Levoča 1706).
Zomrel v roku 1711.
Adam Tomčáni

Adam Tomčáni (* 4. december 1755, Kamanová – † 24. júl 1831, Pešť) bol fyzik a pedagóg.
Narodil sa 4. decembra 1755 v Kamanovej (dnes okres Topoľčany) v zemianskej rodine Adama Tomčáni a jeho manželky Rosiny.
Od roku 1778 študoval na univerzite a neskôr matematiku a fyziku na zememeračskom inštitúte v Budíne. Spočiatku bol asistentom na zememeračskom inštitúte, neskôr na Katedre mechaniky a prírodovedy v Pešti (1790–1791), ako aj profesorom fyziky na akadémii vo Veľkom Varadíne ( 1791–1798). Na Kráľovskej akadémii v Bratislave prednášal fyziku (1799–1801) a napokon bol profesorom na Katedre fyziky a mechaniky strojov na peštianskej univerzite, kde bol tiež dekanom ( 1804– 1805) a rektorom ( 1823–1824). Jeho nástupcom bol ďalší významný vedec pôvodom zo Slovenska Štefan Anián Jedlík. Tomčáni je autorom viacerých vysokoškolských učebníc. Napríklad v diele "Institutiones physicae" (1821–1822) zreteľne diferencoval jednotlivé oblasti fyziky a po prvý raz od nej oddelil astronómiu a fyzický zemepis. V knihe sa prejavila skutočnosť, že A. Tomčáni bol prvým svetským profesorom fyziky na Slovensku. 
Najvýznamnejším jeho spisom je monografia o galvanizme "Dissertatio de theoria phaenomenorum electricitatis galvaniae" (1809), prvá svojho druhu nielen na Slovensku, ale i v celom Uhorsku. V tejto 355-stránkovej knihe skúmal fyzikálne a chemické vlastnosti elektrického článku, galvanizmus v jednoduchých vodičoch a v organických látkach. Význam diela vystúpi do popredia, keď si uvedomíme, že šlo o novú vednú oblasť. Tomčáni sa tiež podieľal na výskume následkov zemetrasenia v Uhorsku. 
Spolu s ďalšími učencami v roku 1802 navrhol, aby sa založila uhorská prírodovedecká a lekárska spoločnosť. Táto iniciatíva sa nestretla s porozumením. Zomrel 24. júla 1831 v Budapešti.
Eliška Tomová

RNDr. Eliška Tomová, CSc. (* 15. jún 1942, Nymburk – † 1. december 1986, Bratislava) bola slovenská matematička.
V roku 1964 ukončila Prírodovedeckú fakultu UK v Bratislave, odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika. V rokoch 19641986 pracovala v Matematickom ústave SAV. V roku 1975 získala titul CSc., jej školiteľom bol RNDr. Juraj Bosák, DrSc. Vedecky pracovala v oblasti teórie grafov.
Magdaléna Tóthová

Doc. RNDr. Magdaléna Tóthová, CSc. (* 14. marec 1944, Vranov nad Topľou – † 25. apríl 1999, Košice) bola slovenská fyzička.
Narodila sa 14. marca 1944 vo Vranove nad Topľou.
V roku 1967 absolvovala Prírodovedeckú fakultu UPJŠ v odbore jadrová fyzika. Po skončení štúdia nastúpila na Katedru jadrovej fyziky a od roku 1969 pôsobila na Katedre teoretickej fyziky a geofyziky UPJŠ, od roku 1994 ako docentka. Počas tridsaťročného pôsobenia na katedre sa venovala osobitne teoretickej a kvantovej mechanike. S tým súvisí aj jej spoluautorstvo na skriptách "Teoretická mechanika 1" a "2" a "Kvantová a štatistická fyzika 1". Vedecky bola zameraná na štúdium jadro-jadrových zrážok pri relativistických energiách metódou jadrových emulzií. Spolupracovala so SÚJV v Dubne a v posledných rokoch s CERNom v rámci spolupráce EMUOM.
Zomrela 25. apríla 1999 v Košiciach.
Karol Trnovský

Karol Trnovský (* 6. november 1903, Ružomberok – † 15. marec 1983, Ružomberok) bol slovenský pedagóg a matematik.
Narodil sa v Ružomberku. Po ukončení štúdia matematiky a deskriptívnej geometrie na Prírodovedeckej fakulte KU v Prahe pôsobil na gymnáziách v Košiciach, Trnave, Banskej Štiavnici, Prešove a nakoniec vo svojom rodisku v Ružomberku. Patrí medzi tých stredoškolských učiteľov, ktorí majú veľkú zásluhu na povznesení úrovne vyučovania matematiky na začiatku tridsiatych rokov. Aktívne sa zapájal do podujatí žilinskej pobočky JSMF. Ministerstvo školstva a kultúry mu v r. 1961 pri 10. výročí MO udelilo uznanie za prácu na povznesení úrovne MO. JSMF mu v r. 1962 udelila Čestné uznanie a v r. 1965 Pedagogické vyznamenanie.
Zomrel 15. marca 1983 v Ružomberku.
Anton Trunessek

Anton Trunessek (* ? – † ?) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a matematik.
Biografia.
Bol katolícky duchovný; autor prác o trisekcii uhla a kvadratúre kruhu. Patril k pomerne širokému okruhu autorov prác o problematike trisekcie (prípadne iného rovnomerného delenia) uhla a kvadratúry kruhu, ktoré okrem matematických učebníc a príručiek patrili k najčastejším témam (obyčajne amatérskych) riešiteľov v Uhorsku i osobitne na Slovensku v 18. storočí a v prvej polovici 19. storočia. Trunessekove diela vynikajú v tomto okruhu svojím nezvyčajným rozsahom – ide o dve latinské knižné publikácie, z ktorých druhá je dokonca dvojzväzková. Vydané boli v Bratislave v roku 1793 a 1794.
Peter Uhlík

Peter Uhlík (* 4. február 1906, Stará Turá – † 12. máj 1954, Bratislava) bol slovenský pedagóg a matematik.
Po skončení ľudovej školy vyučil sa za drevorezbára. V roku 1923 pracoval v Českých Budějoviciach a od roku 1924 v Prahe, kde pod vedením francúzskeho majstra-drevorezbára pracoval na výzdobe Petschovho paláca a na jednom z troch reliéfov vstupných dverí do chrámu sv. Víta. V roku 1930– 1934 študoval na učiteľskom ústave v Turčianskych Tepliciach, od roku 1950 popri zamestnaní matematiku a deskriptívnu geometriu na Prírodovedeckej fakulte SU v Bratislave. V rokoch 1934 – 1940 učiteľ dvojtriedky na kopanici Paprad, od roku 1940 učil matematiku na meštianskej škole v Starej Turej, od roku 1945 na učiteľskej akadémii a na gymnáziu v Bratislave a od r. 1953 odborný asistent na Katedre matematiky Vysokej školy pedagogickej v Bratislave. Spolupracoval pri tvorbe učebnice trigonometrie pre 10.–11. ročník SVŠ. Kládol dôraz na názornosť a pútavosť prednesu učiva matematiky so zámerom rozvíjať myslenie žiakov. Jeho žiaci dosahovali výborné výsledky v MO. Člen redakčnej rady časopisu Matematika v škole. Roku 1954 bol vyznamenaný Radom práce.
Pavel Uhrin

Pavel Uhrin (* 16. december 1840, Békéscsaba – † 9. máj 1887, Békéscsaba) bol maďarský pedagóg.
Narodil sa 16. decembra 1840 v Békéscsabe. V Sarvaši študoval na gymnáziu a v štúdiu pokračoval na evanjelickom lýceu v Bratislave, kde bol jeden rok poslucháčom evanjelickej teologickej akadémie. Čabianska evanjelická cirkev si ho v decembri 1861 zvolila za učiteľa ľudovej školy pri Kereši. Zastával aj funkciu organistu a mal na starosti – udržiaval v poriadku organy vo všetkých troch čabianskych evanjelických chrámoch. V Békéscsabskej pobočke Pedagogickej spoločnosti Békéscskej župy zastával funkciu knihovníka a pokladníka. Okrem dvoch mluvníc maďarského jazyka pre slovenské deti napísal Krátky prírodozpyt pre vyššie elementárne školy (v Pešti, 1871). Uhrinov Krátky prírodospyt je učebnica s najmenším obsahom (27 strán) zo všetkých slovenských učebníc fyziky, ktoré vznikli v druhej polovici minulého storočia. Nie sú v nej nijaké obrázky. Napriek tomu zaujíma popredné miesto. Vyšla v tom istom roku ( 1871) ako Radlinského školník, teda, ak odhliadneme od Jaloveckého Prostonárodnej Bibliotéky, sú to po Zochovej gymnaziálnej učebnici fyziky prvé slovenské učebnice pre vyššie triedy národných škôl. Uhrin tiež významne prispel k utváraniu slovenskej fyzikálnej terminológie. Najväčším názvoslovným prekvapením je nadpis článku na s. 25 Draľovina (magnet). V samotnom článku sú ešte tvary dralné železo, dralné poly, dralka (magnetická ihla). Nie je nám známe, odkiaľ tento zaujímavý – pritom veľmi pekný názov pochádza. Zomrel 9. mája 1887 v Békéscsabe.
Sergej Usačev

Prof. RNDr. Sergej Usačev, DrSc. (* 15. december 1926, Brno – † 8. december 1996, Bratislava) bol slovenský fyzik českého pôvodu.
Narodil sa 15. decembra 1926 v Brne. Maturoval na gymnáziu v Martine v roku 1946. Prírodovedeckú fakultu vtedajšej Slovenskej univerzity ukončil v roku 1951. Od roku 1953 pôsobil ako pedagóg na Prírodovedeckej a neskôr Matematicko-fyzikálnej fakulte UK. Prešiel cestou od asistenta až po dekana fakulty (19761980) a prorektora UK (19801983). Ako dekan Prírodovedeckej fakulty stál v roku 1980 pri zrode Matematicko-fyzikálnej fakulty UK. Dlhé roky bol riaditeľom Ústavu fyziky a biofyziky Univerzity Komenského. 
Meno prof. Usačeva zostane navždy spojené s katedrou jadrovej fyziky, ktorej vznik v roku 1961 je z veľkej časti jeho dielom. Na jej čele stál plných 20 rokov a prispel k započatiu výchovy jadrových fyzikov na Slovensku. Plodná je jeho vedeckovýskumná činnosť. Bibliografia prof. Usačeva obsahuje 200 záznamov, sú medzi nimi vysokoškolské učebnice, skriptá, množstvo vedeckých prác, výskumných správ i popularizačných článkov. Spočiatku sa venoval štúdiu vlastností halogénových plynových GM počítačov, najvýznamnejší je však jeho prínos k rozvoju fyziky nízkych aktivít. Z tejto oblasti je i jeho doktorská dizertácia, ktorú obhájil v roku 1977. Viedol mnoho výskumných úloh, orientovaných hlavne na výskum znečistenia životného prostredia rádionuklidmi.
Prof. Usačev dosiahol takmer všetky ocenenia vedeckej i pedagogickej práce. Bol členom vedeckých rád a kolégií na fakulte, Univerzite Komenského, v Slovenskej i Československej akadémii vied, predsedom a členom komisií pre obhajoby kandidátskych a doktorských dizertačných prác. Je držiteľom Pamätnej zlatej medaily Matematicko-fyzikálnej fakulty UK, Zlatej plakety SAV D. Štúra Za zásluhy o rozvoj prírodných vied, Zlatej čestnej plakety SAV D. Ilkoviča a medaily J. A. Komenského. Dostalo sa mu i medzinárodného uznania: pamätné medaily Akadémie vied ZSSR – Interkozmos a Spojeného ústavu jadrových výskumov Dubna. Zomrel 8. decembra 1996 v Bratislave.
Niagara Falls (Ontário)

Niagara Falls je kanadské mesto v provincii Ontário, ležiace na brehu rieky Niagara, priamo pri Niagarských vodopádoch.
Geografia.
Mesto je spojené so sesterským americkým mestom Niagara Falls rozprestierajúcim sa na druhom brehu rieky Niagara dvomi mostami. Hlavnou spojnicou je Dúhový most, ktorý preklenul rieku len niekoľko metrov pod vodopádmi. Dostal tento názov kvôli nádhernej dúhe, ktorú zapríčiňuje vodná triešť unikajúca do vzduchu z padajúcich vodných más. Ďalším mostom je Whirlpool Rapids Bridge.
Dejiny mesta.
Oblasť okolo vodopádov bola osídlená od 17. storočia, najskôr Irokézmi a neskôr Európanmi, ktorých priťahovali mohutné vodopády. Turistika sa začala rozvíjať už začiatkom 19. storočia a postupne sa stala hlavným zdrojom príjmov pre mesto. Ročne prichádzajú do mesta hlavne kvôli Niagarským vodopádom stovky tisíc turistov. Prispôsobila sa tomu aj infraštruktúra mesta, ktorá ponúka obrovské množstvo ubytovacích možností a zároveň veľké množstvo zábavných zariadení vrátane kasín. Niekedy je preto označované aj ako Las Vegas Kanady. Mesto je aj veľmi populárnym miestom na trávenie svadobných ciest a jeho obyvatelia mu dali titul hlavné mesto svadobných ciest na svete. 
Demografia.
Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 94 415 obyvateľov. Podľa sčítania v roku 2016 to bolo 88 071 V roku 2001 malo 78 815 obyvateľov.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 z toho 69 355 uvádza ako rodný jazyk angličtinu, 1 505 francúzštinu a 19 235 neoficiálne jazyky, z toho 5 jazyky pôvodných obyvateľov. 55 ľudí uvádza češtinu a 65 slovenčinu.
Carl Rogers

Carl Ransom Rogers (* 8. január 1902, Oak Park, Illinois, USA – † 4. február 1987, San Diego, Kalifornia) bol americký psychológ, predstaviteľ humanistickej psychológie (60. roky 20. stor.), zakladateľ takzvanej nedirektívnej psychoterapie a na človeka zameraného prístupu (person centered approach).
Život.
Sám sa opisuje ako stredné dieťa z veľkej rodiny, silne konzervatívne protestantskej. Študoval na univerzite vo Wisconsine agrikultúrne vedy. Ďalej študoval na Union Theological Seminary v New Yorku, kde bol vystavený liberálnemu filozofickému pohľadu na náboženstvo. Po tejto skúsenosti opustil kresťanstvo, s túžbou pomáhať ľudstvu bez toho aby bol podriadený nejakému systému viery či pohľadu. Prestúpil na
Teacher College na Columbijskej Univerzite, kde bol silne ovplyvnený Johnom Deweyom a kde aj získal titul PhD. v roku 1928. Rogers bol vystavený mnohým psychologickým teóriám, ktoré spracoval a vytvoril svoju vlastnú pozíciu. Známa je napríklad terapeutická technika nazývaná „nepriama“ alebo „zameraná na klienta“. Pracoval na Oddelení štúdia detí – poradňa pre delikventné deti a zverencov sociálnych oddelení v štáte New York. Stal sa profesorom psychológie a psychiatrie na Wisconsinskej univerzite.
Názory.
Navrhol novú teóriu osobnosti, ktorej ústredným pojmom je „ja“ (self) - zdôrazňuje jednotu a jedinečnosť každého človeka. Navrhol nový prístup k poradenstvu – „terapiu zameranú na klienta“ alebo „na osobu". Jeho nedirektívna psychoterapia zameraná na klienta podporuje vcítenie, prijímanie pacienta „takého, aký je“ - nazval túto teóriu „prístup, ktorého centrom je človek“. 
Pri zisťovaní, ako osobnosť funguje, sa nespoliehal na diagnostické nástroje, ale dával prednosť získavaniu informácií priamo od klientov. Zdôrazňoval, že všetko, čo vie o osobnosti, sa naučil od svojich klientov. Ústrednú hypotézu tohto prístupu vyjadril takto: jednotlivci majú v sebe obrovský zdroj seba - porozumenia a zmeny svojho seba - poňatia, zdroj základných postojov a sebou riadeného správania. Na tieto zdroje možno naraziť, ak sa zabezpečia tri podmienky atmosféry podporujúcej osobnostný rast. Tieto podmienky platia na vzťah medzi terapeutom a klientom, rodičom a dieťaťom, nadriadeným a podriadeným…:
Rogers definuje, ako táto atmosféra vyvoláva zmenu: Keď sú ľudia akceptovaní a cenení, majú sklon zaujať starostlivejší postoj aj voči sebe. Keď ľudí empaticky počúva niekto iný, umožňuje im to presnejšie počúvať tok ich vnútorného prežívania. Keď človek viac počúva a váži si svoje ja (self), jeho self sa viac zhoduje s tým, čo prežíva. To umožňuje človeku, aby sám lepšie a účinnejšie podporoval svoj vlastný rast. Má väčšiu slobodu byť ozajstným, celým človekom.
Vlajka Poľska

Vlajka Poľska má obdĺžnikový tvar a je pozdĺžne rozdelená na dva pruhy: biely na vrchu a červený na spodku. Farby Poľskej vlajky pochádzajú z poľského znaku, bielej orlice s korunou v červenom poli, ktorý vznikol v roku 1228. Tieto farby sú ustanovené v poľskej ústave.
Symbolika farieb.
Biela farba reprezentuje túžbu po mieri a červená bola v období rokov 1945 – 1989 symbolom socializmu.
História.
Biela a červená farba pochádza z erbov z 13. storočia, ale oficiálnymi národnými farbami sa stali až 7. novembra 1831, počas Novembrového povstania, schválil poľský parlament (po poľsky "Sejm") rozhodnutie, že Poľská vlajka bude biela a červená (podľa farieb znaku Poľsko-Litovskej únie). Vlajku schválili 1. augusta 1919. V ústave stojí: Farbami Poľskej republiky sú biela a červená v pozdĺžnych súbežných pásoch, z ktorých horný je biely a dolný červený . V roku 1992 nová poľská vláda potvrdila, že zástava zostane v platnosti aj naďalej. Vlajka bez znaku s orlicou sa používa na súši.
Vlajka s orlicou.
Od roku 1955 sú v Poľsku dva vzory vlajok. Jeden, už opísaný vyššie a druhý, na ktorom je uprostred horného bieleho pruhu zobrazená poľská orlica. Poľskú vlajku s orlicou v strede používajú poľskí námorníci počas plavieb po mori. Táto vlajka bola taktiež schválená v roku 1919 a bola určená pre poľské zastupiteľské úrady v zahraničí a obchodné lode. V rokoch 1928 – 1938 bola vlajka s orlicou len námornou vlajkou na odlíšenie sa od bežnej vlajky. Od roku 1938 ju opäť používajú poľské úrady v zahraničí.
Dekrét zo 7. decembra 1955 potvrdil toto užívanie vlajky a rozšíril ho o letiská a lietadlá lietajúce do zahraničia. Ústava z 31. januára 1980 rozšírila používanie vlajky o prístavné úrady. Obrys orlice červeným lemom v bielom páse sa tiež zmenil so zmenou štátneho znaku.
Vlajku s orlicou Poľskej republiky používajú podľa článku 8 ústavy z roku 1997:
Deň Vlajky Poľskej republiky.
Od roku 2004, je 2. máj dňom vlajky Poľskej republiky.
Rozmery vlajky.
Obdĺžnik o rozmeroch strán v pomere 5:8 je rozdelený na dva vodorovné pásy: biely a červený.
Odtieň červenej farby na poľskej vlajke.
Z ústavy prijatej v roku 1919 nebolo zrejmé, aký má byť odtieň červenej farby. Až o dva roky neskôr vydalo Ministerstvo vojny brožúrku "Godło i barwy Rzeczypospolitej Polskiej" (Znak a farby Republiky Poľskej, autor: Stanisław Łoz), ktorá zobrazovala farebne znak a vlajku krajiny. Červená farba na vlajke mala kramazínový odtieň. 13. decembra 1927 prezident Poľska svojim nariadením zmenil odtieň červenej na rumelkový. Toto rozhodnutie nadobudlo účinnosť 28. marca 1928 a dovoľovalo používanie starších vlajok do 28. marca 1930. Rumelkový odtieň ostal na poľskej vlajke do roku 1980.
V ústave z 31. januára 1980 je červená farba opísaná podľa vzoru "CIELUV" (Farebné rozhranie):
Červená na farebnom vzore prijatá v ústave je o niečo tmavšia ako rumelková.
Podkarpatské vojvodstvo

Podkarpatské vojvodstvo (poľ. "województwo podkarpackie") je vojvodstvo (administratívny región) v juhovýchodnom Poľsku.
Hokej

Hokej je kolektívny šport, v ktorom sa hráči dvoch tímov snažia pomocou hokejky dostať hokejový puk (plochý gumený kotúč) alebo loptičku do súperovej bránky, ktorú chráni brankár.
Najznámejšie formy hokeja sú:
Lennon-McCartney

Všetky piesne The Beatles napísané Johnom Lennonom a/alebo Paulom McCartneym sú na základe ústnej dohody medzi Lennonom a McCartneym z počiatkov skupiny podpísané ako Lennon-McCartney. Následkom tejto dohody sú honoráre z piesní rozdelené na polovicu medzi Lennonových dedičov a dedičov Paula McCartneyho. Do dnešných čias je duo Lennon-McCartney jedným z najznámejších príkladov skladateľského partnerstva.
Na prvom albume The Beatles, "Please Please Me" je autorská dvojica označená ako „McCartney-Lennon“, na všetkých ďalších albumoch je Lennonovo meno uvedené prvé.
Počas neskoršieho obdobia The Beatles Lennon a McCartney tvorili samostatne, napriek tomu však jeden druhému prispievali nápadmi pri aranžovaní a nahrávaní piesní. „A Day In The Life“ je pravdepodobne najlepším príkladom piesne The Beatles, ktorá obsahuje výrazný príspevok od oboch autorov, pričom v tomto prípade bola nezávislá McCartneyho pieseň použitá ako premostenie Lennonovej kompozície.
Koncom 20. a začiatkom 21. storočia sa McCartney pokúšal zmeniť poradie mien na „Paul McCartney a John Lennon“ v prípade piesní, ktoré napísal, napr. „Yesterday“, no Lennonovi dedičia nesúhlasili. Vo februári 2005 McCartney vyhlásil, že s tým už „nemá problém“.
Klára Jarunková

Klára Jarunková (rodená Chudíková) (* 28. apríl 1922, Červená Skala † 11. júl 2005, Bratislava) bola slovenská novinárka, prozaička a autorka literatúry pre deti a mládež. Jedna z najprekladanejších slovenských spisovateľov 2. polovice 20. storočia, jej diela vyšli takmer v štyridsiatich jazykoch v Európe i vo svete. V apríli 2022 Slovenská pošta vydala poštovú známku s jej podobizňou.
Životopis.
Narodila sa v rodine poštového úradníka. Jej otec Július Chudík sa narodil v roku 1891 na Červenej skale, kde si ho ako chlapca vybral do služby bulharský cár Ferdinand Coburg, ktorého sprevádzal na všetkých jeho cestách i bojiskách ako jeho talizman. Neskôr sa stal chatárom v Nízkych Tatrách. Ľudovú školu vychodila v rodisku, meštiansku školu v Podbrezovej a Brezne. Stredoškolské vzdelanie získala na dievčenskom gymnáziu v Banskej Bystrici, kde v roku 1940 úspešne zmaturovala. Popri zamestnaní (1943 – 1946) začala študovať aj slovenčinu a filozofiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, no toto štúdium nikdy nedokončila. Začala pracovať ako učiteľka v Korytárkach (okres Detva), neskôr pracovala na bratislavskej radnici (1943 – 1947), v Česko-slovenskom rozhlase (1953 – 1954) a napokon sa usadila v redakcii časopisu Roháč. Od roku 1984 bola na dôchodku.
Tvorba.
V roku 1953 začala písať pre rozhlas a neskôr pre časopis Roháč, ale i ďalšie časopisy a denníky reportáže, satirické črty a poviedky. Prvá kniha jej však vyšla až v roku 1960 (zbierka humoristických čŕt a poviedok zo žiackeho života "Hrdinský zápisník"). Jej prístup k detskej literatúre bol nezvyčajný – príbehy podávala z pohľadu dieťaťa a písala ich v prvej osobe, čím dávala dieťaťu šancu lepšie sa vcítiť do deja a zosobniť si ho. Okrem detských rozprávok sa venovala i dievčenským románom, náučno-poznávacej a cestopisnej literatúre. Diela ako "Jediná" a "Brat mlčanlivého Vlka" sa vďaka 70 prekladom stali súčasťou zlatého fondu svetovej literatúry pre deti a mládež. Jej diela sú preložené do takmer 40 jazykov.
Pamäti svojho otca na jeho účinkovanie v službách bulharského cára prerozprávala v knihe "Horehronský talizman".
Svitavy

Svitavy (po nemecky: "Zwittau") sú mesto na západnej Morave na rieke Svitava. V roku 2006 tu žilo 17 476 obyvateľov. Sú okresným mestom a zároveň dôležitou dopravnou križovatkou. Nachádzajú sa v Pardubickom kraji, na hranici medzi Čechami a Moravou, v rozľahlej nížine južne od Českej Třebovej. V septembri 2008 tu bolo otvorené Esperantské Múzeum. V meste sa nachádza aktívny klub esperantistov a aj oficiálne stránky mesta sú aj v esperante. Od októbra 2011 je mesto oficiálnym sídlom Českého Esperantského Zvazu.
História.
Prvú českú osadu pri brode cez rieku Svitavu, ktorá bola na mieste kde sa nachádza dnešné mesto, založili premonštráti (norbertisti) z Litomyšle na tzv. Trstenickom chodníku okolo polovice 12. storočia. Prvýkrát sú Svitavy spomenuté v roku 1256, keď táto časť česko-moravskej hranice bola kolonizovaná olomouckým biskupom Brunom zo Schauenburgu. Osada dostala meno podľa rieky Svitava (čistá, jasná). Na jej osídlenie boli povolaní aj dedinčania z Nemecka, východného Francúzska, Bavorska a Sliezska. V polovici 13. storočia boli Svitavy povýšené na mesto. Koncom 14. storočia boli postavené hradby s tromi bránami. Počas husitských vojen, tridsaťročnej, napoleonskej a pruskej vojny mesto trpelo kvôli prechádzajúcim armádam, lebo sa nachádzalo na dôležitej spojovacej línií. Zavedenie železnice prispelo k rozvoju mesta, predovšetkým založením textilného priemyslu. V októbri 1938 bolo mesto pripojené k okupačnej zóne Sudety a obsadila ho nemecká armáda. 
Pozoruhodnosti.
Svitavy majú cenné historické jadro, ku ktorému patrí predovšetkým podlhovasté hlavné námestie s druhými najdlhšími arkádami v Čechách a s množstvom cenných mestských domov, mnoho kostolov, pozostatkov opevnenia a barokových sôch.
K najcharakteristickejším budovám vo Svitavách patrí stará radnica a susedný dom „Pri murínovi“ (Pri Maurovi). Najstarším kostolom vo Svitavách je kostol Svätého Egidia. Z mestských hradieb sa zachovali jedine zvyšky opevnenia s polguľovitou vežou. Z mnohých stavieb si zaslúži pozornosť predovšetkým Mestské múzeum a Ottendorferov dom. Na verejných miestach stojí veľa monumentov a sôch.
Múzeá, galérie a iné kultúrne inštitúcie.
Na prízemí Ottendorferovho domu sa okrem toho nachádza múzejná pobočka:
Hildesheim

Hildesheim je nemecké univerzitné mesto na juhu spolkovej krajiny Dolné Sasko. 
Mesto bolo založené v roku 815 a má katedrálu z 11. storočia, ktorá bola postavená na mieste vojnou zničenej katedrály z 9. storočia. Je aj sídlom biskupa.
V roku 1985 bola katedrála spolu s Kostolom sv. Michala zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Republika

Republika (z latinského "res publica" – „vec verejná“; v prenesenom význame spoločný majetok, obec, štát) je štátne zriadenie, v ktorom sa zvrchovaná moc volí na určité obdobie. 
Existujú dva základné typy republiky:
V súčasnom svete je republika najrozšírenejšou formou vlády; prevažuje v dvoch tretinách všetkých existujúcich štátov.
Dejiny.
Prvé republiky vznikli v antickom Grécku a Ríme. Ich forma bola obmedzená volebným právom, ktoré sa vzťahovalo na šľachtu (aristokratická republika), v niektorých prípadoch bolo volebné právo udeľované všetkým občanom republiky (demokratická republika; medzi občanov sa však rátala len časť slobodných mužov). Antické republiky spolu s demokratickou formou štátneho zriadenia zaznamenali najväčší rozvoj v najvýznamnejších gréckych mestských štátoch (Atény), neskôr v Ríme. Obdobie rímskej republiky bolo de facto ukončené za Gaia Iulia Caesara. 
V stredoveku sa republiky rozvíjali vo veľmi obmedzenej miere v mestských štátoch, najmä v Taliansku (Benátky). Od 19. storočia došlo postupne k vytvoreniu republík vo väčšine štátov v Európe a Amerike.
František Rábek

Mons. František Rábek (* 17. február 1949, Močenok) je slovenský rímskokatolícky biskup a prvý ordinár Ordinariátu ozbrojených síl a ozbrojených zborov Slovenskej republiky.
Životopis.
Za kňaza bol vysvätený 17. júna 1972 po štúdiách na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte a po kňazskej formácii v Kňazskom seminári sv. Cyrila a Metoda v Bratislave. Ako kaplán pôsobil v rokoch 1972-1973 v Bošanoch, v rokoch 1973-1979 v Nitre-Horné mesto, v rokoch 1979-1982 pôsobil ako správca pútnického miesta Nitra-Kalvária, v rokoch 1982-1989 bol správcom farnosti Drážovce a v rokoch 1989-1990 bol správcom farnosti v Čiernom pri Čadci. Po nástupe do úradu nitrianského diecézneho biskupa Mons. Jánom Chryzostomom Korcom SJ bol menovaný vo februári 1990 za generálneho vikára Nitrianskej diecézy. 
Dňa 13. júla 1991 ho pápež sv. Ján Pavol II. vymenoval za pomocného biskupa Nitrianskej diecézy a zveril mu titulárne sídlo Catrum. Biskupskú vysviacku prijal 27. júla 1991. Vysvätil ho diecézny biskup Nitrianskej diecézy a kardinál Mons. Ján Chryzostom Korec SJ, spolu s arcibiskupom Trnavskej arcidiecézy a metropolitom Slovenska Mons. Jánom Sokolom a apoštolským nunciom v Česko-slovensku Mons. Giovannim Coppom Dňa 20. januára 2003 ho pápež sv. Ján Pavol II. vymenoval za prvého ordinára novozriadeného ordinariátu Ozbrojených síl a ozbrojených zložiek Slovenskej republiky. Funkciu prebral 1. marca 2003 
V rámci Konferencie biskupov Slovenska je predsedom Rady pre vedu, vzdelanie a kultúru. Pápež Benedikt XVI. ho v roku 2010 vymenoval za konzultora Kongregácie pre biskupov a jej Úradu pre riadenie vojenských ordinariátov. V roku 2012 bol prijatý za riadneho člena Európskej akadémie vied a umení v rakúskom Salzburgu. 
Dňa 3. marca 2015 slávnostné otvoril Synodu Ordinariátu OS a OZ Slovenskej republiky, ktorá trvala do 1. marca 2017. Cieľom synody bolo zhodnotiť doterajšie skúsenosti ordinariátu a stanoviť smernice pre ďalší rozvoj.
Universal Mobile Telecommunications System

Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) je jedna z technológií tretej generácie (3G) mobilných technológií. Používa W-CDMA ako základný štandard, je štandardizovaná podľa 3GPP a je európskou odpoveďou na požiadavky ITU IMT-2000 pre mobilné siete 3G.
UMTS je niekedy označovaná ako 3GSM, čím sa zdôrazňuje kombinácia 3G povahy technológie a GSM štandardu, ktorý má postupne nahradiť.
UMTS znamená, že mobilný telefón podporujúci tento systém umožňuje dvom užívateľom sa aj vidieť (videohovor).