burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Pamätník Adrianopolského eposu (Sofia)

Pamätník Adrianopolského eposu (), alebo Pamätník opolčencov () je vojenský pamätník nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Sofia v juhozápadnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu.
Pamätník je venovaný zahynulým opolčencom (dobrovoľníkom) z 58. pechotného adrianopolského pluku v priebehu balkánskych vojen v rokoch 19121913. 
Poloha.
Pamätník sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v rajóne Văzraždane (). v parku "Sveti Nikola" medzi ulicami "„Opălčenska“" (), "„Car Simeon“" (), "„Bregalnica“" () a "„Pirotska“" (). 
Dejiny.
S myšlienkou na výstavbu prišli opolčeneckí veteráni, ktorí sa po skončení balkánskych vojen usídlovali v časti Sofie, kde sa pamätník nachádza. Medzi rokmi 1913 a 1928 prebiehala zbierka finančných prostriedkov na výstavbu, pričom celkovo sa vyzbieralo 220 000 bulharských levov. Výstavba sa začala v roku 1928 a ukončená bola v priebehu roku 1931. Celková cena výstavby nakoniec dosiahla až 438 000 levov, pričom zvyšné prostriedky sa vyzbierali počas výstavby.
Slávnostné odhalenie pamätníku sa uskutočnilo 3. októbra 1932. Odhalenia sa zúčastnil minister vojny, generál Kisiov, ako aj mnoho ďalších významných osobností, medzi inými napríklad aj sofijský metropolita Stefan.
V roku 1955 bol pamätníku pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Charakteristika.
Autorom pamätníku je sochár Toma Deliradev. 
Základná časť pamätníku má formu skoseného obelisku. Na vrchole obelisku sa nachádza socha opolčenca s puškou, vysoká 2,8 metra zhotovená z bieleho vračanského kameňa. Obeliskový podstavec je zhotovený z granitu. Celkový výška pamätníku dosahuje 12 metrov. Rozmery podstavca sú 7 x 7 metrov.
Výzdoba.
Na prednej východnej strane pamätníku sa nachádza bronzový medailón obkolesený vavrínovým vencom. Vo vnútornej časti medailónu sa nachádza pamätný nápis: "V pamet na Odrinskata epopeja (19121913 g.) i padnalite opălčenci" (, doslova "Na pamiatku Adrianopolského eposu (19121913) a padlých opolčencov"). Ďalším prvkom výzdoby prednej východnej strany pamätníku je bronzový reliéf, ktorý zobrazuje scénu z útoku počas dobývania Kavkaz tabije (časť opevňovacieho systému okolo Adrianopolu). Z troch strán sa na pamätníku nachádzajú pamätné dosky s vyobrazenými menami padlých opolčencov (na východnej, severnej a južnej strane). Na západnej strane pamätníku je doska s nápisom, ktorý zobrazuje časť textu listiny, ktorá bola zakopaná pri pamätníku.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Dátum zapísania do zoznamu kultúrnych pamiatok: 1955, štatút bol obnovený aj v roku 1988
Dôvod ochrany: umelecká, historická a pamätná hodnota stavby
The Three Musketeers

The Three Musketeers alebo Three Musketeers môže byť:
Malá Stožka (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Malá Stožka () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží približne severne od Tisovca.
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Revúca a na katastrálnom území obce Muráň. Najbližšími sídlami sú východne situovaný Muráň a Muránska Lehota, južne leží Tisovec, západne Pohronská Polhora a severne Závadka nad Hronom a Heľpa. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a masív je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Malá Stožka.
Opis.
Malá Stožka leží na západnom okraji strednej časti Muránskej planiny. Východne sa nachádza údolím Dudlavka oddelená Veľká Stožka () a Kľak (), no tiež Veľký Cigán () a Pavelková (), južne Ostrica (), Hajnáš (), Vysoký vrch () a Kučalach (), západne mohutná Fabova hoľa (), Javorinka () a Veľká Smrekovica () a severne Malá Smrekovica (), Slatvinské () a Černákov vrch (). Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu zo severných a západných svahov odvádza riečka Hronec a z južných a východných jeho prítok Dudlavka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné ojedinele pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a Veporských vrchov, no tiež Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no východným a južným smerom vedie modro značený turistický chodník zo Závadky nad Hronom do sedla Burda. Na rázc. Stožky vedie aj žlto značený chodník z Muráňa.
Symphomusiq Tour

Symphomusiq Tour je názov koncertného projektu skupiny Desmod, z ktorý v roku 2009 hudobné vydavateľstvo Universal Music vydalo ako dvojalbum na jednom CD a jednom DVD disku.
Between the Buttons

Between the Buttons je piaty britský a siedmy americký štúdiový album britskej rockovej skupiny the Rolling Stones vydaný 20. januára 1967.
Album sa žánrovo líši od predchádzajúcich albumov kapely. Charakteristický blues rock bol nahradený experimentáciou s psychedelickou hudbou a barokovým popom, využívajúc pestrosť hudobných nástrojov ako organ alebo vibrafon.
Zoznam skladieb.
Britské vydanie.
Autormi všetkých skladieb sú Mick Jagger a Keith Richards.
Americké vydanie.
Autormi všetkých skladieb sú Mick Jagger a Keith Richards.
Nahrávanie albumu.
The Rolling Stones
Ďaľší hudobníci
Drevený tato

Drevený tato je kniha rozprávok Tomáša Janovica, ktorá vyšla prvý krát v roku 1979 vo vydavateľstve Mladé letá. Nové vydanie vyšlo 12. decembra 2007 vo vydavateľstve Marenčin PT. 
Prvé vydanie ilustroval Ondrej Zimka, o druhé vydanie sa postarala Martina Matlovičová.
Kniha obsahuje deväť vtipných a sebakritických rozprávok o tatovi pre deti a ich rodičov. Kniha je plná deťom blízkej fantázie a invencie.
Drevený tato (LP).
Drevený tato je audiokniha, ktorú vydalo v roku 1983 vydavateľstvo OPUS na LP platni. Kniha vyšla na zvukovom nosiči štyri roky po knižnom vydaní v interpretácii hereckej osobnosti Ivana Krajíčka, Moniky Paššovej, vtedy mladej speváčky Darinky Rolincovej a dievčenského vokálneho tria.
Skladateľ Ali Brezovský napísal k veselým veršíkom scénickú hudbu a niektoré z nich aj zhudobnil. O réžiu zvukového záznamu sa postaral František Obžera.
V roku 2014 vyšlo hovorené slovo po prvýkrát na CD v kompilácii remastrovaných nahrávok Tomáša Janovica "Rozprávkové varechy – Drevený tato". Edičná nahrávka vyšla vo forme dvojalbumu v špeciálnom zberateľskom obale v rámci edície „OPUS 100“ (Sto základných albumov a interpretov), ktorá mapuje najzásadnejšie nahrávky vydavateľstva Opus.
Pamätník Adrianopolského eposu

Pamätník Adrianopolského eposu môže byť:
Dom-múzeum Georgiho Dimitrova

Dom-múzeum Georgiho Dimitrova môže byť:
Vitajte na konci sveta

Vitajte na konci sveta je siedmy štúdiový album, ktorý nahrala slovenská rocková skupina Desmod. Album vydalo v roku 2010 hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Raymond Robinson

Raymond Theodore Robinson (* 29. október 1910, Beaver County, Pensylvánia, USA † 11. jún 1985, Brightown Township, Pensylvánia, USA) bol muž zo Spojených štátov, ktorý sa pre svoj zmrzačený zovňajšok stal mestskou legendou. Známy bol ako Zelený muž ("The Green Man") alebo aj Charlie bez tváre ("Charlie No-face"). V detstve utrpel rozsiahle zranenie elektrickým prúdom, pri ktorom prišiel o oči, nos a pravú ruku.
Detstvo.
Robinson mal osem rokov, keď ho zranilo elektrické vedenie s napätím 1200 a 22000 voltov. Na stĺp sa pokúšal vyliezť, aby si prehliadol vtáčie hniezdo. Rok predtým na rovnakom mieste utrpel podobné zranenia iný malý chlapec, ktorý neprežil. Lekári preto nedávali Robinsonovi veľké šance na prežitie, no ten sa nakoniec zotavil, hoci prišiel o obe oči, nos, časť ucha a ruku.
Dospelý život.
Býval so svojimi príbuznými v mestečku Koppel v Pensylvánii. Dni trávil zavretý doma a vyrábal rohožky, peňaženky a opasky, ktoré predával. Za svetla zriedka opúšťal priestory domu kvôli obavám, že by jeho zjazvená tvár spôsobila paniku medzi susedmi. Na dlhé prechádzky sa vyberal až po zotmení, najradšej kráčal popri tichom úseku cesty Route 351. Vo svojom okolí sa orientoval pomocou slepeckej paličky, i tak ale skončil počas života niekoľkokrát pod kolesami prechádzajúcich automobilov.
Susedom sa zväčša vyhýbal, ale občas sa ku nemu na prechádzkach zvykla pridať skupinka ľudí. Výmenou za pivo alebo cigarety bol potom ochotný prehodiť zopár slov, či sa nechať vyfotografovať. Niektorí súputnici sa ku nemu správali milo, iní sa mu vysmievali, ale negatívne skúsenosti ho od prechádzok nikdy neodradili.
S nočnými vychádzkami skončil až v posledných rokoch života, kedy sa presťahoval do starobinca v Brightown Township, kde aj dožil.
Pamiatka.
Robinson sa stal legendou v okolí Pittsburghu a mnohí dobrodruhovia zvykli po nociach jazdiť po Route 351 v nádeji, že na krajnici natrafia na prechádzajúceho slepca. Známy sa stal ako „Zelený muž“, podľa tejto mestskej legendy utrpel zranenie ako malý pri šplhaní na elektrický stĺp, pričom mal prísť o oči, nos, ruku (čo sa zhoduje so skutočným príbehom Robinsona). Okrem toho sa mala jeho koža sfarbiť dozelena. V dospelosti mal potom prežívať v opustenom dome.
Na motívy Robinsonovho života by mal vzniknúť film. Práva na sfilmovanie zakúpila producentka Tisha Yorková ešte v roku 2008, ale z dôvodu hospodárskej krízy k realizácii projektu doposiaľ neprišlo.
Iný rozmer

Iný rozmer je ôsmy štúdiový album, ktorý nahrala slovenská rocková skupina Desmod. Album vydalo v roku 2011 hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Sabrina – mladá čarodejnica

Sabrina – mladá čarodejnica () je americký sitkom. Režíroval ho Nell Scovell na základe komiksu od Archie Comics. Televízny seriál, mal premiéru 27. septembra 1996 na ABC.
Hlavnú postavu, Sabrinu Spellman, stvárnila Melissa Joan Hart. Dej hovorí príbeh Sabriny, ktorá sa v deň svojich 16. narodenín dozvie, že má magické schopnosti. Žije so svojimi 600-ročnými tetami, čarodejnicami Hildou (Caroline Rhea) a Zeldou (Beth Broderick) a ich čarovnou hovoriacou mačkou Salemom (Nick Bakay (hlas).
Prvé štyri série sa vysielali na ABC od 27. septembra 1996 do 5. mája 2000. Posledné tri série prebiehali na The WB od 22. septembra 2000 do 24. apríla 2003.
Ševčenkove

Ševčenkove () je dedina v Izmajilskom rajóne v Odeskej oblasti na Ukrajine. Má rozlohu 6,37 km² a žije tu 5 625 obyvateľov (podľa sčítania z roku 2001).
Zadné hory (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Zadné hory alebo aj Veľká Stožka () je názov vrchu v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží približne severne od Tisovca.
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Revúca a na katastrálnom území obce Muráň. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaný Muráň a Muránska Lehota, južne leží Tisovec, západne Pohronská Polhora a severne Závadka nad Hronom, Heľpa a Pohorelá. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a bralnaté úbočia masívu sú súčasťou národnej prírodnej rezervácie Veľká Stožka.
Opis.
Zadné hory ležia na západe strednej časti Muránskej planiny a vrch je súčasťou mohutného masívu Kľaku (). Západne sa nachádza údolím Dudlavka oddelená Malá Stožka (), no tiež Kučalach (), Fabova hoľa (), Javorinka (), Veľká Smrekovica () a Malá Smrekovica (), severne Slatvinské (), Čierny vrch () a Černákov vrch (), východne Rácovo (), Kľak (), Veľký Cigán () a Pavelková () a južne Vrbiarka (), Ostrica (), Hajnáš () a Vysoký vrch (). Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu odvádza potok Dudlavka, smerujúca do riečky Hronec. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a Veporských vrchov, no tiež Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no západným úpätím vedie modro značený turistický chodník zo Závadky nad Hronom na rázc. Stožky, kde sa pripája aj žlto značený chodník z Muráňa.
Thomas Wedgwood

Thomas Wedgwood (* 14. máj 1771, Etruria, Staffordshire – † 10. júl 1805, Dorset) bol synom Josiaha Wedgwooda, hrnčiarom, priemyselníkom a neskôr experimentoval spoločne s Humphrym Davym vo fotografii, taktiež je považovaný za priekopníka a vynálezcu v obore fotografie.
Život.
Thomas Wedgwood sa narodil 14. mája 1771 v Etruria, Staffordshire, ktorý je dnes súčasťou mesta Stoke-on-Trent v Anglicku. Narodil sa do rodiny výrobcov keramiky, vyrastal a bol vzdelávaný v Etrurii, kde mu bola počas jeho mladosti vštiepená láska k umeniu. Počas svojho krátkeho života sa stretával s maliarmi, sochármi a básnikmi. Stal sa ich patrónom po tom, čo v roku 1795 zdedil bohatstvo svojho otca.
Ako dospievajúci sa Wedgwood začal zaujímať o najlepšiu metódu vzdelávania detí, a preto venoval mnoho času študovaniu detí. Došiel k záveru, že väčšina informácií, ktoré dospievajúci mozog prijme, prechádzajú očami a sú spojené so svetlom a obrazmi. Pokúšal sa vytvoriť stále svetelné obrazy a s nimi skvalitniť výučbu, čo ho priviedlo k myšlienke vynálezu fotografie.
Wedgwood sa ani nikdy neoženil, ani nemal deti. Zomrel v anglickom grófstve Dorset.
Priekopník fotografie.
Wedgewoodovi je pripísaný veľký prínos za vývoj fotografie. Ako prvý človek vymyslel a vyvinul metódu kopírovania obrazov na základe chemicky stáleho média.
Pri svojich mnohých experimentoch so svetlom a teplom, aj s dusičnanom strieborným podľa rady svojho učiteľa Alexandra Chisholma a členov spoločnosti "Lunar Society". Wedgwood prvýkrát použil ako cameru obscuru keramický hrniec, ktorý natrel dusičnanom strieborným a obalil ho najprv bielou kožou a následne papierom. Na slnečnom svetle nechal na papier odtlačiť obrys skutočnosti, ktorej obraz vstupoval úzkym otvorom do hrnca. Bolo to prvé použitie metódy chemického odtlačku siluety – profilu objektu – snímaného objektu. Výsledky však boli neúspešné. Wedgwood nevedel ustáliť obraz, ktorý po čase stmavol. Jeho hlavným úspechom bola tlač profilu objektov priamym kontaktom na upravený papier. Tým sa vytvoril obraz tvaru na papieri a podobným postupom kopíroval aj transparentné obrazy na skle priamym kontaktom a vystavením pôsobeniu slnečného žiarenia.
Caroline Rheaová

Caroline Rheaová (* 13. apríl 1964, Westmount, Quebec, Kanada) je kanadská herečka a stand-up komička. V rokoch 1996 až 2003 stvárnila postavu Hildy Spellman v televíznom seriály "Sabrina – mladá čarodejnica".
Detstvo a mladosť.
Rheaová sa narodila a vyrastala v Montreala, v miestnej časti Westmount v provincii Quebec. Má dve sestry Cynthiu a Celiu.
Kariéra.
Rheaová sa presťahovala do New Yorku v roku 1986, aby sa venovala kariére komičky a herečky. Začala vystupovať na miestach ako Catch a Rising Star a The Comic Strip, kde vystupovala spolu s komikmi ako Chris Rock, Louis C.K., Dave Attell, Marc Maron a Jim Gaffigan. Svoje prvé sfilmované stand-up vystúpenia absolvovala v seriáloch MTV Half-Hour Comedy Hour, Comic Strip Live a Caroline's Comedy Hour.
Rheaová dostala hodinový špeciál pre HBO s názvom "One Night Stand". Neskôr "Rhea's Anatomy", jej hodinový špeciál pre Bravo a "Give Me My Remote" pre Showtime.
Po úspechu v New Yorku ako komička sa presťahovala do Los Angeles, aby sa venovala hereckej kariére v Hollywoode. Debutovala v televíznom seriáli "Pride &amp; Joy". V roku 1996 bola obsadená do televízneho seriálu "Sabrina – mladá čarodejnica", kde si zahrala po boku Melissy Joan Hartovej a Beth Broderickovej. Rheaová si zahrala v šiestich sériách a televízny seriál bol ukončený v roku 2003. V rokoch 2002 až 2003 moderovala vlastnú talk-show s názvom "The Caroline Rhea Show".
Rheaová sa aktívne venuje aj dabingu. V kreslenom televíznom seriály "Phineas a Ferb" dabovala postavu Lindu Flynn-Fletcher.
V roku 2005 si zahrala vo filme "Pán Božský", kde hrala po boku Heather Locklear a Hilary Duff. V roku 2019 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu "Sydney na Max", kde stvárnila babičku menom Judy.
Spoločne s hereckými kolegyňami Melissou Joan Hartovou a Beth Broderickovou, si zahrali menšie role v televíznom seriály "Sabrinine mrazivé dobrodružstvá". Seriál bol inšpirovaný televíznom seriálom "Sabrina – mladá čarodejnica" ako aj jeho komiksovým spracovaním.
Súkromný život.
Rheaová a jej bývalý partner, komik Costaki Economopoulos, majú spolu dcéru Avu, narodenú v roku 2008.
Predná hora

Predná hora môže byť:
Referendum v Litve v roku 2003

Referendum v Litve v roku 2003 bolo referendum o členstve Litvy v Európskej únii. Uskutočnilo sa 10. až 11. mája 2003. Otázka bola „Som za členstvo Litvy v Európskej únii“. Referendum bolo nutné a záväzné. 91,1% voličov hlasovalo za vstup do EÚ, čo bolo po Slovensku druhý najvyšší pomer.
Historický kontext.
Litva bola prvou krajinou z baltického regiónu, ktorá mala referendum o vstupe do EÚ. Estónsko a Lotyšsko hlasovali neskôr. O členstvo sa krajina usilovala od roku pádu Sovietskeho zväzu v roku 1991. V prieskume z júna 1992 62,5% opýtaných podporilo členstvo v EÚ. Členstvo v roku 2003 podporovali všetky hlavné politické strany.
Kampaň a priebeh.
Počas kampane krajinou prechádzal Eurobus, ktorý mal precestovať 5 000 kilometrov v rámci podpory členstva. Počas soboty odvolilo len 30% voličov a tak vznikali obavy či volebná účasť dosiahne potrebných 50%.
Výsledky.
Oficiálne výsledky referenda:
Po prihliadnutí na výsledky a účasť však približne 45% voličov bolo proti EÚ, nemali názor alebo mali nejasný názor na ňu. Litva sa stala 4. krajinou hotovou na vstup do EÚ v máji 2004.
Výberovka (album)

Výberovka je názov druhej kompilácie skupiny Desmod. V roku 2013 ju na dvojalbume vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Prvé CD kolekcie, je klasickou výberovkou 18 hitov skupiny Desmod a dvoch vtedajších noviniek: skladieb „Spočítaj“ a „Inzerát“. Druhý kompaktný disk je rozdelený na dve časti coververzií nahrávok, ktoré so zhrnuté do dvoch kapitol: „Tribute To Desmod“ a „Duetá“. V nich podľa té nahrali piesne vo svojich verziách hostia (uvedené v zozname skladieb).
Užanský národný park

Užanský národný park () je chránené územie na Ukrajine. Nachádza sa v Užhorodskom rajóne v Zakarpatskej oblasti pri hraniciach s Poľskom a Slovenskom. Park bol vytvorený 5. augusta 1999 a má rozlohu 39 159,3 hektárov. Od roku 2007 je súčasťou lokality Svetového dedičstva UNESCO Pravé bukové pralesy Karpát a iných regiónov Európy. Je tiež súčasťou biosférickej rezervácie Východné Karpaty. Park vznikol na ochranu pôvodného bukového lesa Karpát.
Poloha.
Park sa nachádza v údolí rieky Uh a jej prítokov, ako aj rieky San, na západných svahoch Karpát. Najvyšším bodom parku je vrch Kinchyk Bukovskyi (). Užanský národný park obsahuje štyri výškové zóny vrátane bukového lesa, jelšového lesa a nad 1100 metrov alpských lúk. Podnebie je mierne, s ročnými zrážkami okolo 900 milimetrov a teplotami v zime pod nulou, takže hory sú pokryté snehom.
Dejiny.
V roku 1908, keď Podkarpatská Rus ešte patrila do Rakúsko-Uhorska, prírodná rezervácia v hornom údolí rieky na ochranu bukových lesov. Rozloha rezervácie bola 331,8 hektárov. Zároveň bola v hornom údolí rieky Uh vytvorená lesná rezervácia s rozlohou 14,9 hektárov. V rokoch 1919 až 1938 patrila Podkarpatská Rus k Česko-Slovensku a obe zálohy boli plošne značne rozšírené. Ďalšia rezervácia bola vytvorená na vrchu Yavirnyk. Po druhej svetovej vojne bola oblasť úplne zanedbaná a začala sa masová ťažba dreva. V roku 1974, počas sovietskeho obdobia, bola založená lesná krajinná rezervácia Stužica. Rozloha rezervácie bola 2 542 hektárov. V roku 1995 bola rezervácia povýšená na regionálny krajinný park a v roku 1999 na národný prírodný park. 
Ekosystém.
V parku je viac ako 1500 druhov rastlín; asi 22 druhov cievnatých rastlín je endemických a 52 druhov vrátane 23 druhov orchideí je chránených na národnej úrovni. Medzi veľké cicavce patrí jeleň lesný, srnec lesný, diviak lesný, líška hrdzavá a jazvec lesný. Žije tu 114 druhov vtákov.
Turistický ruch a infraštruktúra.
Oblasť obývajú Lemkovia a je tu silný vplyv ich kultúry. V parku sa zachovalo 6 drevených kostolíkov postavených v 17. – 18. storočí.
V parku je vyznačených 17 turistických chodníkov.
Molekuly zvuku

Molekuly zvuku je deviaty štúdiový album, ktorý nahrala a v roku 2017 vydala pod vlastnou značkou slovenská rocková skupina Desmod.
DESmod Archeology

DESmod Archeology (podtitul: „Demo Pandemic Edition 2020“) je názov albumu jedenástich demonahrávok, ktorý bol v roku 2020 v limitovanej edícii s podpismi členov slovenskej rockovej kapely Desmod dostupný na stránke spinaker.sk
Šiance

Šiance môže byť:
Nutria

Nutria môže byť:
Šiance (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Šiance () je názov vrchu v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Muráňom, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Revúca a na katastrálnom území obce Muráň. Najbližšími sídlami sú juhozápadne situovaný Muráň a východne ležiaca Muránska Huta, južne sa nachádza Muránska Lehota a Muránska Dlhá Lúka, juhovýchodne Muránska Zdychava a severne Šumiac, Vaľkovňa a Pohorelá. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a južné bralnaté úbočia masívu sú súčasťou rovnomennej národnej prírodnej rezervácie.
Opis.
Šiance ležia na východnom okraji strednej časti Muránskej planiny, priamo nad Veľkou lúkou. Na konci hrebeňa, vedúceho juhozápadným smerom, stojí na vrchu Cigánka () zrúcanina Muránskeho hradu. Južne sa nachádza tiež Krížna poľana (), Petrov vrch () a Radzim (), východne Kohút (), Lehotská hoľa (), Stolica (), Kyprov () a Čelo (), severne Grúň (), Lopušná () a Šindliarka () a západne Veľký Cigán (), Kľak (), Pavelková (), Ostrica () a Vrbiarka (). Oblasť patrí do povodia rieky Slaná, kde vodu odvádzajú prítoky riečky Muráň. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať najmä okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no blízkym okolím vedie niekoľko značených turistických trás:
Zlaté halušky

Zlaté halušky () je sladký spôsob prípravy halušiek pôvodom z Uhorska.
Maďarsko.
Jedlo pochádza z obdobia panovania kráľovnej Márie Terézie v Habsburskej monarchii. Halušky podľa pôvodného uhorského receptu boli koláčiky z jemného kysnutého cesta, ktoré mohli byť aj plnené, namočené v rozpustenom masle a posypané mletými mandľami. V súčasnosti sa polievajú vanilkovým krémom alebo šodó.
Česko-Slovensko.
Zo socialistického obdobia v Česko-Slovensku je známa aj príprava zlatých halušiek z tvarohovo-krupicových halušiek a posýpky zo strúhanky s cukrom, ktorá je poliata rozpusteným maslom. Tento recept je často využívaný českými alebo slovenskými školskými jedálňami.
Novohradské terasy

Novohradské terasy sú geomorfologickou časťou Lučenskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberajú nivu rieky Ipeľ a jej prítokov v okrese Poltár, Rimavská Sobota a Lučenec. 
Polohopis.
Územie zaberá centrálnu časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie južnú časť Lučenskej kotliny. Južne susedí Cerová vrchovina a jej podcelky Mučínska vrchovina, Fiľakovská brázda a časť Blhovská vrchovina, východne nadväzuje Rimavská kotlina časťou Oždianska pahorkatina, severne leží Poltárska pahorkatina, Revúcka vrchovina a jej časť Lovinobanská brázda i podcelok Cinobanské predhorie, severozápadne Ostrôžky a západne Jelšovská pahorkatina. Územie odvodňuje rieka Ipeľ a jeho prítoky Krivánsky potok na severozápade a Suchá na východe.
Novohradské terasy ležia v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota, Lučenec a Poltár. Z významných sídiel sa v strednej časti nachádza Lučenec a Holiša, v juhozápadnej Veľká nad Ipľom, v severnej Tomášovce a Kalinovo a vo východnej Hrnčiarske Zalužany. Územím vedie rýchlostná cesta R2 a cesta I/16 zo Zvolena cez Lučenec do Rožňavy, I/71 z Lučenca do Fiľakova a cesta II/585 z Lučenca do Dolnej Strehovej. Hlavné cesty kopírujú aj železničné trate zo Zvolena do Košíc a Veľkého Krtíša.
Chránené územie.
V severnej časti sa nachádza chránený areál Pod šťavicou a prírodná rezervácia Hrabovo, na juhozápade prírodná rezervácia Dálovský močiar a chránený areál Volavčia kolónia.
Turizmus.
Nížinatá krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým kvôli historickým pamiatkam, no je tiež východiskovou oblasťou nenáročných túr.
Samuel Hlavaj

Samuel Hlavaj (* 29. máj 2001, Martin, Slovensko) je slovenský hokejový brankár, ktorý má zmluvu s klubom NHL Minnesotou Wild.
Klubová kariéra.
Samuel Hlavaj je odchovancom MHC Martin, v ktorého mládežníckych štruktúrach pôsobil do sezóny 2017-18. V slovenskej extralige debutoval v tom istom ročníku v tíme slovenskej dvadsiatky.
V ročníku 2018-19 odišiel do zámoria, začínal v americkej juniorskej lige USHL v klube Lincoln Stars, od roku 2019 bol potom členom tímu Sherbrooke Phoenix pôsobiacom v QMJHL.
V premiérovej sezóne za Sherbrooke sa zaradil medzi najlepších brankárov ligy, v 39 odohraných zápasoch vychytal až 33 výhier, ale kvôli pandémii Covid-19 sa mu nedostalo nadviazať na výborné výkony v play-off. Druhá sezóna za Phoenix už nebola taká úspešná, Hlavaj naskočil do dvadsiatich zápasov, k výhre doviedol iba sedem a Sherbrooke vypadlo už v prvom kole vyraďovacej časti.
V sezóne 2021-22 sa vrátil na Slovensko, na kontrakte sa dohodol so Slovanom Bratislava. V premiérovej sezóne za mužstvo z hlavného mesta naskočil len do deviatich duelov, väčšej zápasovej porcie sa mu dostalo v druhej lige v rezervnom celku Modré krídla Slovan.
Väčšinu nasledujúceho ročníka 2022-23 strávil v najvyššej hokejovej súťaži, za Slovan naskočil do 18 zápasov, ale v play-off dostal príležitosť iba v jedinom stretnutí a favorizovaný Slovan vypadol už v prvom kole. Na konci klubovej sezóny sa dohodol na prestupe do českej extraligy, kde v sezóne 2023-24 obliekal dres Plzne. 
Reprezentačná kariéra.
V národnom tíme sa prvýkrát predstavil na šampionáte do 18 rokov v apríli 2018. Na turnaji zastával pozíciu brankárskej dvojky popri Samuelovi Vyletelkovi, naskočil iba úvodného zápasu turnaja proti Fínom. Na rovnakom turnaji sa predstavil o rok neskôr, to už zastával ďaleko dôležitejšiu rolu a odohral štyri stretnutia.
Na majstrovstvách sveta hráčov do 20 rokov štartoval hneď trikrát, predstavil sa na turnajoch v rokoch 2019, 2020 a 2021.
V seniorskej reprezentácii debutoval v ročníku 2022/23, hral na majstrovstvách sveta vo Fínsku a Lotyšsku.
Bobor

Bobor (zastarano: "bobr", "bober") môže byť:
Bobry môže byť:
Ida Urrová

MUDr. Ida Urrová (; * 24. november 1904, Košice† 2. august 1989, Budapešť) bola lekárka a poetka, držiteľka ocenenia Spravodlivá medzi národmi za záchranu Židov vo vojnovom Maďarsku pred holokaustom.
Život.
Štúdium a pôsobenie v ČSR.
Narodila sa pravdepodobne v rodine rezbára Juraja Urra (* 1871† 1941), ktorý mal za manželku Máriu, rod. Kohuthovú a od roku 1896 žil v Košiciach. Po absolvovaní štúdia na dievčenskom gymnáziu v Košiciach študovala medicínu na lekárskej fakulte Univerzity v Budapešti (dnes Univerzita Loránda Eötvösa), kde spromovala v roku 1929. Následne pracovala ako praktická lekárka vo viacerých mestách na území Česko-Slovenska. Publikovala aj odborné lekárske príspevky.
Druhá svetová vojna.
V rokoch 19391941 pôsobila ako pracovníčka Švédskeho Červeného kríža a od roku 1941 pracovala ako internistka (neskôr primárka) interného oddelenia nemocnice v Budapešti.
Urrová využila svoje postavenie lekárky Švédskeho Červeného kríža na to, aby zachránila Židov pred holokaustom. Znemožňovala predstaviteľom fašistického režimu Strany šípových krížov prenasledovať, zadržiavať a týrať židovských obyvateľov. Vo svojom byte ukrývala prenasledovaných Židov, pričom zároveň si prenajala byt, ktorý im slúžil ako útočisko a poskytla im falošné doklady. 19. júna 1989 bola za túto svoju činnosť vyznamenaná ocenením Spravodlivá medzi národmi.
Básnická tvorba.
Ako autorka avantgardných básnických zbierok sa zaradila medzi popredných predstaviteľov a predstaviteľky maďarskej medzivojnovej poézie na Slovensku. Na jej tvorbe sa podpísal vplyv expresionizmu a symbolizmu, pričom sa snažila nadviazať na tradíciu Endreho Adyho. Spočiatku spracovávala predovšetkým biblické a sociálne témy, jej neskoršia tvorba obsahuje antifašistické motívy. Básne publikovala aj v časopisoch "A Mi Lapunk", "Kassai Napló", "Magyar Írás", "Prágai Magyar Hírlap" a i. Po roku 1940 sa básnicky odmlčala a až v roku 1985 vydala zbierku kaligramických básní pod názvom "Hernádparti himnuszok".
Vafľa

Vafľa alebo gofra (množné číslo vafle alebo gofry) je múčnik z kysnutého alebo nekysnutého cesta pečeného medzi dvoma železami s typickým mriežkovaním, pochádzajúci z Francúzska a Belgicka. Podobne ako palacinky sa konzumujú samotné alebo poliate džemom, čokoládovým krémom, šľahačkou atď. Základný rozdiel oproti palacinkam je, že do cesta na vafle sa dáva maslo a cukor. Vďaka tomu majú karamelovejšiu chuť.
Bober

Bober môže byť:
Ploštiny

Ploštiny () je názov vrchu v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Muránskou Hutou, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Šumiac. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Muránska Huta a severne ležiaca Červená Skala a Šumiac, severozápadným smerom sa nachádza Vaľkovňa, juhozápadne Muráň, južne Muránska Zdychava a severovýchodne Telgárt. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a na južnom úpätí sa nachádza prírodná rezervácia Mokrá Poľana.
Opis.
Ploštiny ležia na východe strednej časti Muránskej planiny, nad sedlom Javorinka. Severne sa nachádza Grúň () a Viecha (), západne Lopušná (), Veľký Cigán (), Kľak (), Pavelková () a Šiance (), južne Cigánka (), Petrov vrch (), Radzim () a Kohút () a východne Lehotská hoľa (), Čelo (), Stolica (), Kyprov () a Magura (). Severozápadné svahy odvodňuje potok Trsteník do Hrona, voda z juhovýchodných odteká Hutským potokom do riečky Muráň v povodí Slanej. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať najmä okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no blízkym okolím vedie:
Zázračný autobus

Zázračný autobus je hudobný televízny film pre deti Československej televízie v Bratislave z roku 1982. Vo filme bol použitý kĺbový autobus Ikarus 280, ktorý bol pre túto úlohu patrične vymaľovaný - veľké modré oči, klaunovský nos a rozosmiate ústa. V televíznom filme si okrem hereckej osobnosti Ivana Krajíčka zahrala aj vtedy mladá speváčka Darinka Rolincová, čo bol jej prvý film v ktorom účinkovala. 
Soundtrack: Rozprávkový autobus.
LP platňa Rozprávkový autobus, ktorú vydalo v roku 1982 vydavateľstvo OPUS obsahuje skladby z televízneho filmu Rozprávkový autobus. Skladba „ZOO“ vyšla v roku 1981 na LP platni Cengá do triedy z rovnomenného televízneho filmu. Skladby „Harmonika, harmonika“ a „ZOO“ vyšli taktiež na rozšírenej reedíci debutového albumu Darinky Rolincovej "Keby som bola princezná Arabela" v roku 2021. Skladby sú nahrané z produkcie Československej televízie v Bratislave.
Viecha

Viecha môže byť:
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky

Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky (ÚÚPaV) je ústredný orgán štátnej správy, ktorý vykonáva činnosti spojené s organizáciou a riešením územného plánovania, výstavby a vyvlastnenia. 
Dejiny.
Úrad vznikol 1. júna 2022 na základe rozhodnutia Národnej rady. Odo dňa svojho zriadenia vykonáva všetky činnosti potrebné k zabezpečeniu riadneho chodu úradu a k prechodu práv a povinností v oblasti územného plánovania, výstavby a vyvlastnenia podľa doterajších všeobecne záväzných právnych predpisov z Ministerstva dopravy a výstavby Slovenskej republiky na úrad od 1. januára 2023.
Kompetencie úradu.
Úrad je s účinnosťou od 1. januára 2023 ústredným orgánom štátnej správy pre územné plánovanie (okrem ekologických aspektov), výstavbu a vyvlastnenie.
Nitrianska galéria

Nitrianska galéria je fondová a pamäťová inštitúcia, ktorá organizuje výstavy regionálneho, celoslovenského i medzinárodného charakteru. Usporadúva rozličné kultúrne, vzdelávacie a výchovné podujatia a programy (koncerty, literárne besedy so súčasnými spisovateľmi, prednášky o súčasnom umení, komentované prehliadky výstav, výtvarné workshopy, tvorivé dielne, výchovno-vzdelávacie programy pre školy a pod.). Zriaďovateľom Nitrianskej galérie je Nitriansky samosprávny kraj. 
Zbierka a diela Nitrianskej galérie.
Počas roka 2020, 2021 - v čase svetovej epidémie koronavírusu, keď boli všetky verejné inštitúcie zatvorené, kurátori Nitrianskej galérie začali vysielať youtubovú sériu videí, interpretujúcich diela zo stálej zbierky Nitrianskej galérie pod názvom "Bezgaleristi".
Nitrianska galéria spravuje bohatú zbierku diel, v ktorej dominujú počtom diela "Františka Studeného" (1890 - 1960), a dlhoročného obyvateľa Nitry "Maximiliána Schurmanna" (1890 - 1960), ktorý v Nitre viedol súkromnú maliarsku školu. Diela zo zbierky "Nitrianskej galérie" je možné si pozrieť na webe umenia.
Poltárska pahorkatina

Poltárska pahorkatina je geomorfologická časť Lučenskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberá územie v okolí rieky Ipeľ a jej prítokov v okrese Poltár, Rimavská Sobota a Lučenec. 
Polohopis.
Územie zaberá centrálnu časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie severnú časť Lučenskej kotliny. Na východe susedí Oždianska pahorkatina (časť Rimavskej kotliny), južne a západne nadväzujú Novohradské terasy a severne sa nachádza Cinobanské predhorie, čoby podcelok Revúckej vrchoviny a jej časti Lovinobanská a Málinská brázda. Územie odvodňuje rieka Ipeľ a jeho prítoky Slatinka na západe a Suchá na východe.
Poltárska pahorkatina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota, Lučenec a Poltár. Z významných sídiel sa tu na západe okrajovo nachádza Lučenec, na severe Kalinovo a Poltár a na východe Hrnčiarska Ves. Okrajom územia vedie rýchlostná cesta R2 a stredom pahorkatiny cesta I/16 zo Zvolena cez Lučenec do Rožňavy a cesta II/595 do Poltára. Hlavný cestný ťah na západe kopíruje železničná trať Zvolen – Košice a centrálnou časťou vedie železničná trať Lučenec – Utekáč.
Turizmus.
Mierne zvlnená krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým kvôli historickým pamiatkam, pretože ide zväčša o hospodársky využívané územie bez rozsiahlejších lesov a vyšších vrchov.
Marturos

Marturos je slovenská melodic metalová kapela pôvodom z Prievidze (Trenčiansky kraj, Slovensko). Kapelu založili v roku 2015 speváčka Maggee Marturos a bubeník Matúš Minich. Neskôr sa k nim pridali gitarista Roman Kevický, basgitarista Juraj Ondrejmiška a druhý gitarista Adrián Rajnoha. Spoločne nahrali v roku 2019 ich prvý štúdiový album Nameless, ktorý vyšiel pod záštitou českého vydavateľstva Support Underground. 
V septembri 2019 z kapely odišiel basgitarista Juraj Ondrejmiška a nahradil ho Marián "Maňo" Švec. V októbri toho istého roku Marturos oznámili aj zmenu na poste gitaristu a Adriána nahradil Maroš Maliček. V novej zostave začali pripravovať materiál na druhý štúdiový album. Ďalšiu personálnu zmenu ohlásili v marci 2023. Gitaristu Romana Kevického vystriedal Alexander Frohlich.
Prvý oficiálny videoklip vydali v júli 2020 k singlu „As You Sow, So Shall You Reap“. Ďalší singel, „The Path“, vyšiel taktiež s videoklipom v septembri 2021. Posledný z trojice singlov vydaných ako predzvesť druhého štúdiového albumu zavŕšila skladba „Idea Arachno“ v apríli 2022.
Druhý štúdiový album Thy Will Be Done vyšiel 19. septembra 2022. Na zvuku a produkcii sa podieľal Ľubomír Mazák (Randal Group Production, Rita Studio). 
Vo februári 2023 vyšlo prvé oficiálne lyrics video k singlu „Plastic Sea“.
Nultý album

Nultý album (s podtitulom "Pôvodné nahrávky z rokov 1976 – 1978") je názov kompilácie dvanástich skladieb slovenskej skupiny Modus, ktorú v roku 2023 zostavil hudobný producent Juraj Čurný a v tom istom roku vydalo hudobné vydavateľstvo Opus. 
V prípade tejto kompilácie ide o zbierku piesní, ktoré, okrem „S tou nádejou choď spať“, boli v rokoch 1976–78 vydané na 7" singloch. Mali potenciál, podobne ako "Zvoňte, zvonky" od skupiny Prúdy, byť zbierkou na debutovom albume kapely Modus. V tomu čase bola na adresu skupiny v komunistickom denníku "Rudé právo" zverejnená poznámka „Modus se shledal v prvcích kosmopolitních...“, ktorá spôsobila, že z albumu s piesňami, ktoré už boli pred jeho vydaním federálnymi hitmi nakoniec nič nebolo.
Malá bazilika (Plovdiv)

Malá bazilika (), alebo Malá bazilika Filipopolu (), prípadne aj Malá bazilika s baptistériom () je ranokresťanský chrám z 5. storočia nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta oblasti Plovdiv v plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu.
Lokalita.
Chrám sa nachádza v centrálnej časti mesta Plovdiv pri dnešnom bulvári "Kňagiňa Marija–Luiza". Malá bazilika sa nachádzala na východnom časti ohradeného antického mesta, v bezprostrednej blízkosti vnútornej fasády hradby s obrannou vežou z 2.4. storočia. Miesto sa nachádzalo severovýchodne od filipopolského fóra.
Dejiny.
Bazilika bola postavená v druhej polovici 5. storočia, pravdepodobne v priebehu 70. rokov 5. storočia. Budova prešla v priebehu svojej existencie prestavbou v dôsledku požiaru a fungovala do konca 6. storočia.
Novodobé dejiny.
Bazilika bola objavená náhodne pri konštrukčných prácach v rámci výstavby panelového bloku na bulvári "Kňagiňa Marija–Luiza" v roku 1988. V roku 1995 bol stavbe pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Reštaurátorský zásah prebehol na základe projektu, ktorý spoločne zhotovilo plovdivské mestské zastupiteľstvo, bulharské ministerstvo kultúry a fond "Amerika za Bălgarija". Celková hodnota reštaurácie mala predstavovať 1 000 000 bulharských levov, pričom 700 000 levov predstavovala dotácia fondu "Amerika za Bălgarija" a 300 000 poskytlo bulharské ministerstvo kultúry. Konečná cena reštaurátorských prác nakoniec dosiahla až 1,53 milióna levov. Práce sa začali v priebehu roku 2010 a budova bola po zreštaurovaní oficiálne odhalená 20. septembra 2013 a o rok neskôr bola otvorená pre návštevníkov.
V súčasnosti bazilika, okrem múzejnej funkcie, pôsobí ako centrum, kde sa konajú konferencie, komorné koncerty a ďalšie kultúrne a oficiálne podujatia.
Charakteristika.
Predpokladá se, že bazilika slúžila ako chrám pre vojakov, ochraňujúcich Filipopolis.
Ide o trojloďovú baziliku s predsieňou a apsidou. Apsida bola polkruhová. Pri južnej fasáde bola malá kaplnka a v priestoroch severnej lode bolo umiestnené baptistérium. Dĺžka budovy dosahovala 20 metrov a šírka 13 metrov. Budova sa vyznačovala bohatou architektonickou výzdoboumedzi loďami sa nachádzala mramorová kolonáda, v chráme sa nachádzala mramorová oltárna prepážka, ambón a syntrón. Na podlahách bola bohatá viacfarebná mozaika s geometrickými motívmi. 
Po prestavbe budovy (po požiari) bola v chráme položená druhá, tentoraz tehlová podlaha, ktorá sa nachádzala približne 70 centimetrov nad pôvodnou mozaikovou podlahou. V rámci tejto prestavby tiež bolo postavené baptistérium.
Baptistérium.
Baptistérium bolo štvorcového pôdorysu s bazénom v tvare kríža. Podlahy boli vyzdobené mozaikou so zoomorfnými motívmi. Zobrazený bol jeleň, holuby a iné kresťanské symboly.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany.
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Dátum zapísania do zoznamu kultúrnych pamiatok: 1995
Dôvod ochrany: archeologická hodnota stavby
Nikolaj Ivanovič Bucharin

Nikolaj Ivanovič Bucharin (; * 9. október, podľa juliánskeho kalendára 27. september 1888 – † 15. marec 1938) bol boľševický revolucionár, sovietsky politik, marxistický filozof a ekonóm, plodný autor revolučných teórií.
Život.
Bucharinov politický život sa začal v jeho šestnástich rokoch, keď sa spolu so svojím celoživotným priateľom Iliom Erenburgom zúčastňovali na študentských aktivitách na Moskovskej univerzite súvisiacich s ruskou revolúciou v roku 1905. V roku 1906 vstúpil do Ruskej sociálnodemokratickej robotníckej strany. Ako mladý muž strávil šesť rokov v exile, kde úzko spolupracoval s kolegami z exilu Vladimirom Leninom a Levom Trockým. Po revolúcii vo februári 1917 sa vrátil do Moskvy, kde mu jeho boľševické zásluhy vyniesli vysokú hodnosť v strane a po októbrovej revolúcii sa stal redaktorom ich novín Pravda.
V rámci boľševickej strany bol Bucharin spočiatku ľavicovým komunistom, ale od roku 1921 sa postupne posúval doprava. Jeho silná podpora a obhajoba novej hospodárskej politiky (NEP) ho nakoniec priviedla na čelo pravicovej opozície. Koncom roka 1924 sa Bucharin vďaka tomuto postoju stal hlavným spojencom Josifa Stalina, ktorý čoskoro vypracoval novú Stalinovu teóriu a politiku socializmu v jednej krajine. V rokoch 1926 až 1929 mal Bucharin ako generálny tajomník výkonného výboru Kominterny veľkú moc. Stalinovo rozhodnutie pokračovať v kolektivizácii však oboch mužov rozdelilo a Bucharin bol v roku 1929 vylúčený z politbyra.
Keď sa v roku 1936 začala veľká čistka, niektoré Bucharinove listy, rozhovory a odpočúvané telefonáty naznačovali nelojálnosť. Vo februári 1937 bol Bucharin zatknutý a obvinený zo sprisahania s cieľom zvrhnúť sovietsky štát. Po ukážkovom procese, ktorý odradil mnohých sympatizantov komunistov zo Západu, bol v marci 1938 popravený.
Bucharin v Prahe.
Vo februári 1936 Bucharin, ktorý bol v tom čase šéfredaktorom oficiálnych novín sovietskej vlády Izvestija, odcestoval do Francúzska, aby v archívoch študoval dokumenty týkajúce sa dejín socializmu a robotníckeho hnutia, najmä Parížskej komúny. Cestou do Paríža sa na niekoľko dní zastavil v Prahe. Pri tejto príležitosti Spoločnosť pre kultúrne a hospodárske zblíženie so Sovietskym zväzom zorganizovala 29. februára 1936 pre svojich členov a pozvaných hostí večer, na ktorom Bucharin predniesol dvojhodinovú prednášku, v ktorej hovoril o intelektuálnej a materiálnej kultúre tej doby.
Vladimír Malík

Doc. Ing. arch. Vladimír Malík, ArtD. (* 12. november 1956, Bratislava) je slovenský filmový režisér, výtvarník, animátor a výkonný producent.
Životopis.
Narodil sa 12. novembra 1956 v Bratislave. V roku 1982 absolvoval štúdium na Fakulte architektúry SVŠT v Bratislave, no viac ho priťahovala animácia, ktorej sa venoval od svojich sedemnástich rokov. Začal pracovať najskôr ako konturista a kolorista, neskôr ako výtvarník, animátor, scenárista a režisér v Štúdiu animovaných filmov v Bratislave. V roku 1994 si založil súkromnú produkčnú spoločnosť Vladimír Malík – Štúdio Domček. Od roku 2003 pedagogicky pôsobí v Ateliéri animovanej tvorby na Filmovej a televíznej fakulte VŠMU v Bratislave, v súčasnosti ako docent. Okrem toho viedol aj viaceré medzinárodné workshopy, pracoval v reklamnej oblasti, je autorom niekoľkých grafických návrhov knižných obálok a tiež autorom publikácie "Vývoj animačných technológií od „Cesty do praveku“ po „Jurský park“" z roku 2008. Za svoje práce získal viacero ocenení na filmových a televíznych festivaloch doma i v zahraničí – Gottwaldov (1988), České Budějovice (1988), Čierna Hora (1998), Bratislava – Prix Danube (2001), BAB (2011).
Tvorba.
Venoval sa prevažne klasickej kreslenej animácii. Ako výtvarník dodal svojim animovaným príbehom svojrázne, deťom blízke postavičky, hravú fantáziu, farebnosť a pestrosť, ako režisér zas výrazné pointy, humornú drobnokresbu a vtipné detaily. Jeho výrazný vklad sa naplno prejavil pri tvorbe koprodukčného slovensko-bulharského kresleného seriálu „Bábätko“ (1987 – 1992), na ktorom spolupracoval ako režisér a spoluanimátor slovenských častí. V jeho Štúdiu Domček vznikli dva večerníčkové seriály pre RTVS, "Prečo" (1994 – 2000) a "O kráľovi Fiškusovi" (1995 – 1996). Podieľal sa aj na ďalších úspešných projektoch – bol autorom blackoutu "Skoč do WC", ktorý bol súčasťou animovaného filmu "On a Ona" (1978); bol autorom výtvarných návrhov kresleného filmu "Zástupy" (1979); bol spoluatorom storyboardov 22. a 26. dielu kresleného animovaného seriálu "Antje" (2003); režíroval a spoluvytvoril scenár ku kreslenému filmu "Príbeh bratislavského hradu" (2011), vytvorenému pre Slovenské národné múzeum; bol výtvarníkom a autorom animovanej grafiky pre dokumentárny film RTVS "Solúnska misia" (2013-2014).
Morca-della

Morca-della alebo morca-dellová omáčka (komerčne známa ako Morca-Della) je mäsovo-sójová omáčka na špagety. Ide o termosterilizovaný výrobok a vlajkovú loď konzervárne Tatrakon v Poprade od marca 1985.
Viecha (vrch v Spišsko-gemerskom krase)

Viecha () je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Šumiacom, približne severne od Revúcej.
Poloha.
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Šumiac. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná osada Zlatno a Vaľkovňa, severovýchodne sa nachádza Šumiac a Červená Skala a južne Muránska Huta. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a na severných svahoch sa nachádza prírodná rezervácia Zlatnica.
Opis.
Viecha leží v severnej časti Muránskej planiny. Východne sa nachádza Grúň (), Dlhý vrch (), Magura (), Priehybka (), Kyprov () a Stolica (), južne Čelo (), Ploštiny (), Šiance () a Lopušná (), západne Veľký Cigán (), Kľak () a Hôrka () a severne Bartková (), Orlová (), Kráľova hoľa () a Kráľova skala (). Oblasť je súčasťou povodia rieky Hron, kde vodu odvádza potok Sviniarka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať najmä okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízke Tatry, Veporské a Stolické vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi, alebo odbočením zo zeleno značenej turistickej trasy, vedúcej južne ležiacou planinou z Červenej Skaly na rázc. Šindliarka.
Kultivované mäso

Kultivované mäso (taktiež známe pod inými názvami) je mäso produkované kultiváciou živočíšnych buniek "in vitro." Je to forma bunkového poľnohospodárstva.
Kultivované mäso sa vyrába pomocou techník tkanivového inžinierstva, ktoré sú priekopníkom v regeneratívnej medicíne. Jason Matheny spopularizoval tento koncept na začiatku 21. storočia po tom, čo bol spoluautorom článku o produkcii kultivovaného mäsa a vytvoril New Harvest, prvú neziskovú organizáciu na svete, ktorá sa venuje výskumu mäsa "in vitro".
Kultivované mäso má okrem potenciálu na zmiernenie zmeny klímy potenciál riešiť aj vplyv výroby mäsa na životné prostredie, dobré životné podmienky zvierat, potravinovú bezpečnosť a ľudské zdravie
V roku 2013 Mark Post vytvoril hamburgerovú karbonátku vyrobenú z tkaniva pestovaného mimo zvieraťa. Odvtedy si pozornosť médií získali ďalšie prototypy kultivovaného mäsa: SuperMeat otvoril v Tel Avive reštauráciu „The Chicken“, aby otestoval reakciu spotrebiteľov na jeho „Chicken“ burger, zatiaľ čo „prvý svetový komerčný predaj bunkovo kultivovaného mäsa“ sa uskutočnil v decembri 2020 v Singapurskej reštaurácii 1880, kde sa predávalo mäso vyrobené americkou firmou Eat Just.
Zatiaľ čo sa väčšina úsilia sústreďuje na bežné druhy mäsa, ako je bravčové, hovädzie alebo kuracie mäso, ktoré predstavuje prevažnú časť spotreby v rozvinutých krajinách, spoločnosti ako Orbillion Bio sa zamerali na špičkové alebo neobvyklé druhy mäsa vrátane losieho, jahňacieho, bizónieho a hovädzieho mäsa Wagyu. Avant Meats prinieslo na trh kultivovaného kanca v roku 2021, zatiaľ čo iné spoločnosti venovali pozornosť rôznym druhom rýb a iným morským plodom.
Výrobný proces sa neustále vyvíja a je poháňaný spoločnosťami a výskumnými inštitúciami. Aplikácie kultivovaného mäsa viedli k etickým, zdravotným, environmentálnym, kultúrnym a ekonomickým diskusiám. Údaje zverejnené mimovládnou organizáciou Good Food Institute ukázali, že v roku 2021 prilákali spoločnosti vyrábajúce mäso v Európe 140 miliónov dolárov. Kultivované mäso sa masovo vyrába v Izraeli. Prvá reštaurácia, ktorá podáva kultivované mäso, bola otvorená v Singapure v roku 2021.
Homoľa

Homoľa môže byť: