burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
NGC 4790

NGC 4790 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 25. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
NGC 4791

NGC 4791 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 25. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
NGC 4792

NGC 4792 je galaxia v súhvezdí Havran, ktorú objavil Wilhelm Tempel v roku 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
NGC 4793

NGC 4793 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4794

NGC 4794 je galaxia v súhvezdí Havran, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 24. februára 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
NGC 4795

NGC 4795 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 23. januára 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
NGC 4796

NGC 4796 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 25. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
NGC 4797

NGC 4797 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 21. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
NGC 4798

NGC 4798 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
NGC 4799

NGC 4799 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 30. apríla 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
NGC 4800

NGC 4800 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 1. apríla 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
Hodžovo námestie

Hodžovo námestie je námestie v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto. 
V období socializmu – do 1. apríla 1991 malo názov Mierové námestie, a takmer všetci starší Bratislavčania ho dodnes nazývajú "Mierko". V súčasnosti je pomenované podľa národného buditeľa Michala Miloslava Hodžu (1811 – 1870).
Patrí medzi najznámejšie námestia, nachádza sa tu sídlo prezidenta Slovenskej republiky - Grasalkovičov palác. Pred ním sa nachádza "Fontána mieru", ktorú navrhol architekt Tibor Bártfay. Je tu situovaný i štvorhviezdičkový hotel Crowne Plaza a Tatracentrum, oproti novostavba Astoria Palace. Pod Hodžovým námestím sa nachádza zrekonštruovaný podchod, pôvodný bol z roku 1978. V podchode sa nachádzajú rôzne prevádzky.
Eifel

Eifel je kopcovitý región v Nemecku. Počas ostatných 730 000 rokov sa tam striedali obdobia strombolských výbuchov a freatickej činnosti, pričom vzniklo okolo 240 popolových kužeľov, maarov a drobných stratovulkánov, ktoré sa rozprestierajú na ploche viac ako .
Posledné erupcie sa odohrali pred 11 000 až 7 000 rokmi. Pred 12 000 až 11 000 rokmi, keď bol ku koncu poslednej ľadovej doby dostatok vody z topiacich sa ľadovcov, sa v tejto oblasti vytvorilo viac ako 70 maarov s priemerom do s priemernou hĺbkou okolo 200 metrov.
Sopečná aktivita celého Eifelského vulkanického poľa súvisí s vývojom európskeho kenozoického riftového systému. Resp. jeho časťou označovanou ako Rýnska priekopa (Rýnsky rift, resp. Rýnsky gráben).
Staré Mesto

Staré Mesto môže byť mestská časť (časť mesta) na Slovensku v:
Staré mesto môže byť:
Galeras

Galeras je aktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v severnej časti andského vulkanického pásma v Kolumbii v departmente Nariño, neďaleko mesta Pasto. Galeras je jedna z najaktívnejších sopiek v krajine. Od čias príchodu španielskych conquistadorov do oblasti bolo zaznamenaných niekoľko desiatok stredne silných, prevažne explozívnych erupcií.
Geologický vývoj.
Komplex je tvorený prevažne andezitmi a celkovo je aktívny približne jeden milión rokov. Počas jeho existencie došlo dvakrát ku poškodeniu vulkanickej stavby a vzniku dvoch kaldier, prvej pred pol miliónom rokov, druhej, mladšia pred 40 000 rokmi. Následne vplyvom hydrotermálnej aktivity nastal kolaps oslabených stien kaldery a neskoršie erupcie vytvorili v súčasnosti aktívny kráter.
Erupcie.
Galeras je najaktívnejšia sopka v Kolumbii. Prvá doložená aktivita v holocéne bola datovaná uhlíkovou metódou na 7050 pred Kr. (± 1000). rovnakými metódami boli zdokumentované aj aktivity v 3150 pred Kr., 2580 pred Kr., 1160 pred Kr., 490 pred Kr. a 890. Prvá pozorovaná erupcia bola zaznamenaná 7. decembra 1580. Väčšina erupcií je explozívneho charakteru, sprevádzaná únikom pyroklastických prúdov, resp. lahárov. Neďaleko sopky sa nachádza mesto Pasto s približne 400 000 obyvateľmi, preto je aktivita sopky monitorovaná. Počas erupcií v 2002, 2006 a 2010 bolo obyvateľstvo mesta a okolitých dedín evakuované (nie však všetko, iba z najohorozenejčích štvrtí).
Staré Město

Staré Město môže byť v Česku: 
… alebo častí obcí:
Chránená krajinná oblasť Dunajské luhy

Chránená krajinná oblasť Dunajské luhy je najmladšia zo 14 chránených krajinných oblastí na Slovensku. Oblasť pozostáva z piatich samostatných častí Podunajskej nížiny, ktoré sa tiahnu od Bratislavy juhovýchodne v smere toku rieky Dunaj k hraniciam s Maďarskom k Veľkolélskemu ostrovu v okrese Komárno. Prvé dve časti ležia takmer oproti sebe, na oboch brehoch Dunaja, na južnom okraji Bratislavy a zahŕňajú aj časť vodnej plochy Hrušovskej zdrže. Tretia časť je najrozsiahlejšia, leží medzi obcami Dobrohošť a Sap. Štvrtá časť leží medzi obcami Sap a Číčov. Piatou časťou je samotný Veľkolélsky ostrov.
Oblasť sa rozkladá na území troch krajov, Bratislavského, Trnavského a Nitrianskeho. Celkovo má rozlohu záplavových území, mokradí a rôznych vodných telies, napríklad jazier, rybníkov a tokov. Bola vyhlásená vyhláškou MzP SR č. 81/1998 Z. z. o Chránenej krajinnej oblasti Dunajské luhy z 3. marca 1998 s účinnosťou od 1. mája 1998. 
Chránená krajinná oblasť Dunajské luhy obsahuje rôznu flóru a faunu, vrátane endemických druhov.
Chránené územia.
V správe CHKO sa nachádzajú tieto maloplošné chránené územia:
Národné prírodné rezervácie (NPR).
Súčasťou územia CHKO:
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy:
Prírodné rezervácie (PR).
Súčasťou územia CHKO:
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy:
Prírodné pamiatky (PP).
Súčasťou územia CHKO:
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy:
Chránené areály (CHA).
Súčasťou územia CHKO:
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy:
Natura 2000.
Takmer celé územie Dunajských luhov bolo zaradené do európskej siete chránených území NATURA 2000.
Chránené vtáčie územia.
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy je celkom 11 chránených vtáčich území.
Územia európskeho významu.
Súčasťou územia CHKO:
V pôsobnosti Správy CHKO Dunajské luhy je celkom 63 území európskeho významu.
Kazuár veľkoprilbý

Kazuár veľkoprilbý alebo kazuár veľkoprilbový alebo kazuár prilbový () je najväčší z recentných druhov kazuárov. Vyskytuje sa iba v Austrálii a na Novej Guinei. Počas obdobia hniezdenia samec láka samice hlbokými dunivými zvukmi; mimo hniezdneho obdobia dospelé vtáky žijú osamelo. Kazuáre sa živia predovšetkým opadaným ovocím.
Krajinná sféra

Krajinná sféra (tiež "geografická sféra" alebo "epigeosféra") predstavuje súbor fyzicko-geografickej a humánno-geografickej sféry. Je to základný objekt skúmania geografie. Fyzicko-geografickú sféru predstavuje príroda ako taká, všetky sféry – litosféra, atmosféra, biosféra, hydrosféra a pedosféra (niektorí vedci sem zaraďujú aj kryosféru), zatiaľ čo humánno-geografickú sféru predstavuje človek s produktami svojej činnosti (napríklad zástavba, ťažba a podobne). Krajinnú sféru možno rozčleniť z množstva hľadísk. Najmenšou jednotkou je geotop, viacero geotopov tvorí jednotky chórickej dimenzie, tie spolu sa spájajú do jednotiek regionálnej dimenzie a tie zasa sa spájajú do jednotiek planetárnej dimenzie. 
Dokonalým výrezom krajinnej sféry je krajina. O geografickej krajine môžeme hovoriť iba vtedy, keď obsahuje všetky fyzicko-geografické a humánno-geografické prvky. 
Hranice krajinnej sféry.
Horná hranica krajinnej sfery Zeme môže byť definovaná dvomi spôsobmi: Ekologicke definície kladu hornu hranicu krajinnej sféry do ozonosféry v dolnej časti stratosféry (25 – 30 km) nad zemským povrchom). Ak berieme ako kriterium cirkuláciu vzduchu v troposfere, tak môžeme definovať hornu hranicu ako tropopauzu (v miernych šírkach 10 - 12 km, v okolí rovníka 16 - 18 km a v polárnych oblastiach 8 - 10 km).
Dolnou hranicou krajinnej sféry môže byť Mohorovičičova plocha diskontinuity ( pod zemským povrchom), ktorá ohraničuje hĺbku, v ktorej sa nachádza rozhranie medzi zemskou kôrou a najvrchnejšou vrstvou plášťa, na tomto rozhraní sa mení rýchlosť zemetrasných vĺn z dôvodu odlišnej hustoty hornín. ). Iní vedci označujú za spodnú hranicu hĺbku .
Kim Clijstersová

Kim Antonie Lode Clijstersová (* 8. jún 1983, Bilzen, Belgicko) je bývalá belgická profesionálna tenistka a bývalá svetová jednotka v ženskom tenisovom rebríčku WTA. Počas svojej kariéry zatiaľ vyhrala 35 turnajov WTA v dvojhre a 11 turnajov vo štvorhre.
Tenisová kariéra.
Na jeseň 1999, vyhrala svoj prvý turnaj WTA vo dvojhre (Luxemburg), krátko nato si pripísala prvý úspech aj vo štvorhre, dejiskom bola Bratislava.
Prvé finále na prestížnom Grandslame dosiahla o dva roky neskôr na French Open, keď prehrala s Jennifer Capriatiovou, 12 – 10 v rozhodujúcom sete. Ďalší významný úspech prišiel koncom roku, keď vyhrala WTA Tour Championships v Los Angeles, pričom vtedajšiu svetovú jednotku Serenu Wiliamsovú, doslova zmietla z kurtu.
Najúspešnejší rok v jej kariére bol 2003. Vyhrala deväť turnajov, vrátane svetového šampionátu WTA Tour, dosiahla dve grandslamové finále (French Open a US Open) – v oboch prehrala so svojou krajankou J. Heninovou-Hardennovou. Bola svetovou jednotkou niekoľko týždňov, napokon rok ukončila ako dvojka za zmienenou Heninovou.
Rok 2004 začala štvrtou finálovou účasťou na Grandslame Australian Open kde opäť prehrala s veľkou rivalkou Justine. Neskôr zvíťazila na turnajoch v Paríži a Antverpách. Bohužiaľ, potom ju postihli zdravotné ťažkosti so zápästím, ktoré si vyžadovali chirurgický zákrok, a spôsobili jej neúčasť na ďalších turnajoch v tomto roku.
2005.
Vo februári 2005, sa vrátila na kurty, po takmer roku nútenej prestávky, spôsobenej zraneniami. Podaril sa jej úspešný návrat medzi tenisovú špičku, keď ako nenasadená hráčka dosiahla 14 víťazstiev v rade proti najlepším svetovým hráčkam. Vyhrala prestížne turnaje Indian Wells Masters i Miami (porazila päť zo šiestich hráčok vtedajšej najlepšej šestky).
Vysnívaný titul z grandslamu sa jej podarilo získať na US Open. Vo finále porazila Mary Pierceovú 6 – 3, 6 – 1, zinkasovala 2,2 miliónov USD — rekordnú sumu v ženskom športe. Pôvodne mala dostať o polovicu menej, ale pretože triufovala aj na U.S. Open Series, obdržala bonus 100%.
Spolu vyhrala v roku 2005 9 turnajov, posledným bol Gaz de France Stars v Hasselte.
5. septembra 2005 ukončila spoluprácu s trénerom Marcom Dehousom a rozhodla sa pre individuálnu prípravu
V roku 2005 na WTA Tour Championships Clijstersová vypadla už pod dvoch zápasoch. Prvou prehrou bola tá v strhujúcom zápase s Mary Pierceovou (6 – 1, 4 – 6, 7 – 6). Amélie Mauresmová ju porazila v druhom (6 – 3, 7 – 6). 
Za svoju kariéru získala spolu 34 titulov vo dvojhre a 11 titulov vo štvorhre.
Ocenenia.
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
Wish You Were Here

Wish You Were Here môže byť:
Kioa

Kioa je fidžijský ostrov nachádzajúci sa vedľa Vanua Levu, jedného z dvoch hlavných fidžijských ostrovov. Je situovaný oproti zátoke Buca.
Róm

Róm môže byť:
Olivier Rochus

Olivier Rochus (* 18. január 1981, Namur, Belgicko) je belgický tenista. 
V rebríčku ATP bol najvyššie na 24. mieste (17. októbra 2005). Celkovo vyhral dva turnaje v dvojhre a zaznamenal i senzačné víťazstvo vo štvorhre na French Open v roku 2004, spolu s krajanom Xavierom Malisseom. 
7. mája 2006, zvíťazil vo finále antukového turnaja v Mníchove proti Kristofovi Vliegenovi, išlo o prvé belgické finále turnaja ATP v histórii. 
Jeho starší brat Christophe Rochus je takisto známy tenista.
So svojimi 165 cm je najnižším hráčom na okruhu ATP.
Christophe Rochus

Christophe Rochus, (* 15. december, 1978, Namur, Belgicko) je bývalý belgický tenista. Jeho najvyššie umiestnenie v rebríčku ATP bolo 38. miesto, ktoré dosiahol 1. mája 2006.
Je starším bratom Oliviera Rochusa.
Zásobný koreň

Zásobný koreň je druh koreňa rastlín. Bohato sa v ňom vyvíja zásobné pletivo (buď zbujnením xylému (drevo), napr. reďkev alebo floému (lyko), napr. mrkva, alebo typickým zhrubnutím, napr. repa). Zásobné korene si ponechávajú saciu funkciu a vytvárajú aj bočné korene alebo sa stávajú iba zásobnými:
Oporný koreň

Oporný koreň vyrastá z dolnej časti stonky a upevňuje rastlinu v sypkej alebo bahnitej pôde, takéto korene môžu byť: valcovité, barlovité alebo doskovitosploštené – doskovité korene
Najčastejšie sa nachádzajú u tropických rastlín, ale podobné sú aj u smrekov a jedlí vznikli však tak, že obrástli nejaký peň alebo doň vrástli.
Dýchací koreň

Dýchacie korene alebo pneumatofory vytvárajú dreviny rastúce na močaristej, bahnitej pôde s nedostatkom kyslíka kde vyrastajú z koreňov alebo podzemkov kolmo hore. Takéto korene slúžia na prívod kyslíka a príkladom rastliny je napr. tisovec dvojradový.
Vzdušný koreň

Vzdušný koreň vyrastá z rôznych častí nadzemnej stonky. Tieto korene zachytávajú dažďovú vodu, rosu, asimilujú (filodendrón), prichytávajú k podkladu (vanilka) alebo priliepajú (brečtan).
Zaťahovací koreň

Zaťahovací koreň obsahuje kontraktívne bunky, ktoré sa rastom skracujú a zaťahujú rastlinu do pôdy. Príkladom je cibuľa.
Parazitický koreň

Parazitický koreň je prispôsobený na čerpanie živných roztokov z tela hostiteľa. Haustóriá prenikajú do pletív alebo až do cievnych zväzkov. Takéto korene majú napr. Imelo biele a čermeľ.
Symbiotický koreň

V pletivách symbiotického koreňa žijú nitrogénne baktérie schopné viazať vzdušnýdusík na syntézu bielkovín svojho tela.
Haustórium (botanika)

Haustórium je špeciálne premenený orgán (koreň) parazitov a poloparazitov schopný čerpať živiny z vodivých pletív hostiteľa. 
Vytvára sa u rastlín (napr. imelo biele alebo kukučina) alebo húb.
Haustórium

Haustórium môže byť:
Živá fosília

Živé fosílie alebo žijúce skameneniny sú organizmy, ktoré vznikli pred mnohými miliónmi rokov a nevyhynuli, pričom počas evolúcie sa zmenili len málo alebo takmer vôbec. O niektorých druhoch sa pôvodne myslelo, že už dávno vyhynuli.
Medzi živočíchmi k nim patria: tapíry, krokodíly, okapia pásavá, latiméria divná, hoacín chochlatý, hatérie, ramenonožce, lodienky, šváby, hrotnáče prezývané aj ako ostrochvosty, žralok Owstonov atď. Medzi rastlinami sú to napr. metasekvoja čínska, "wollemia nobilis", ginko dvojlaločné, "lagarostrobus franklini", cykasy atď.
Existujú neoverené správy o legendárnych príšerách vo svete, ktoré by podľa niektorých teórií mohli byť žijúci zástupcovia oficiálne vyhynutých živočíchov. Patria k nim napríklad lochnesská príšera, yowie, yeti, sasquatch, cadborosaurus atď. Výskumom podobných bytostí sa zaoberajú kryptozoológovia.
Socializmus

Socializmus je
Prívrženec socializmu alebo člen socialistickej strany sa volá socialista.
Dejiny.
Výraz po prvýkrát použili ako pojem na začiatku 19. storočia vo svojich dielach Francúzi Charles Fourier a gróf Henri de Saint-Simon, hoci ich predbehli pokusy Roberta Owena s kooperatívnou kontrolou výroby v jeho dielňach v škótskom New Lanarku po r. 1800.
Takmer o 50 rokov neskôr zrevolucionizoval Karl Marx socialistické politické ideály záverom, že zisk kapitalistu pochádza z vykorisťovania robotníka, a svojím argumentom, že iba pracujúce masy môžu vybudovať socialistickú spoločnosť. Otázka cesty, ktorou by sa mal tento cieľ dosiahnuť, ako aj spôsobu, akým by mal tento proces prebiehať, vyvolali rozpory, na základe ktorých vznikli veľmi rozdielne socialistické strany. V niektorých boli umiernení reformátori, v iných extrémne ľavicoví komunisti, ktorí považovali násilnú revolúciu za jediný spôsob dosiahnutia zmeny. V najrozvinutejších krajinách sa prijali niektoré aspekty socializmu, ako napríklad sociálne zabezpečenie, ale do 90. rokov 20. storočia väčšina čistej ideológie stratila životaschopnosť a socializmus sa stal politickou a sociálnou filozofiou, ktorá zostala spätá s trhovými silami. Prvým štátom s politickým zriadením opierajúcim sa o socialistickú teóriu bolo Rusko v roku 1917, keď sa k moci dostal Lenin. Bolo to po októbrovej revolúcii.
Bieloruské národné hokejové mužstvo

Bieloruské národné hokejové mužstvo patrí medzi národné reprezentačné mužstvá v ľadovom hokeji, ktoré hrajú v elitnej A-kategórii Majstrovstiev sveta. Jeho najväčším úspechom je 4. miesto na Zimných olympijských hrách v Salt Lake City 2002. Na Majstrovstvách sveta 2006 takisto zaznamenalo úspešný výsledok, keď sa prebojovalo do štvrťfinále a obsadilo 6. miesto. Na MS 2005 a 2006 ju viedol kanadský tréner Glen Hanlon, na MS 2007 Curt Fraser a na MS 2008 Curt Fraser aj Glen Hanlon. Momentálne je trénerom Karri Heikkila.
Historické výsledky.
Bieloruské mužstvo bolo víťazom Majstrovstiev sveta C kategórie v roku 1995, o dva roky neskôr sa vďaka víťazstvu dostali do elitnej kategórie. Od roku 1998 je s výnimkou rokov 2002 a 2004 pravidelným účastníkom I. divízie Majstrovstiev sveta. Jedným z najväčších úspechov Bieloruska bolo štvrté miesto na Zimných olympijských hrách 2002 v Salt Lake City. Vo štvrťfinále zdolali víťazným gólom Vladimira Kopata favorita zo Švédska 3-4 a postúpili do semifinále. V nasledujúcich zápasoch prehrali s Kanadou a Ruskom a obsadili celkové štvrté miesto.
Figa

Figa môže byť:
FIGA môže byť skratka:
Hrotnáče

Hrotnáče alebo tŕňochvosty (lat. "Merostomata") sú jediní žijúci reprezentanti kedysi rozmanitej a úspešnej skupiny živočíchov, ktorá prežívala svoj rozkvet približne pred 300 miliónmi rokov. Sú to veľmi starobylé, skoro výhradne morské klepietkavce, ktoré mali spolu s vyhynutými kyjonožcami ("Gigantostraca") zrejme spoločných predkov s trilobitmi. Nie sú to kôrovce, aj keď podobnosť tu je. Ich blízkymi príbuznými sú pavúkovce. Žijú v plytkých vodách pri pobreží Severnej Ameriky a juhovýchodnej Ázie. Najviditeľnejšie sú na jar, keď vychádzajú na breh, kde kladú vajíčka.
Telesné znaky.
Hlava a hruď tvoria u hrotnáčov jeden celok-hlavohruď ("Cephalothorax"), ktorá je pokrytá tvrdým pancierom (karapax) podkovovitého tvaru. V hlavovej časti je 1 pár zložených očí, chelicery a pedipalpy, ktoré sú ešte nediferencované a vyzerajú ako nohy. Nasledujú 4 páry kráčavých hrudných nôh. Všetky končatiny sú na konci zreteľne dvojvetvové. Lupeňovité končatiny sú i na brušku a majú žiabrové prívesky. Na konci bruška je dlhý mečovitý tŕň, ktorým sa živočích prevrátený na chrbát dokáže vrátiť do správnej polohy. Vylučovacími orgánmi sú koxálne nefrídie, ktoré vyúsťujú pri báze posledného páru nôh. Vývin je anamérny cez tzv. trilobitoidnú larvu, ktorá ešte nemá koncový tŕň a pripomína trilobita.
Potrava.
Hrotnáče hrabú v sedimentoch v bahne, pričom sliedia za mäkkýšmi, červami a inými morskými živočíchmi. Korisť chytajú chelicerami alebo prvým párom kráčavých nôh a posúvajú si ju k ústam.
Výskyt.
Hrotnáče žili už v kambriu. V dávnej minulosti patrili k početnejším skupinám morskej fauny. Dnes sa považujú za reliktnú dožívajúcu vetvu – dnešných čias sa dožili len 4 druhy. Najznámejší z nich je hrotnáč americký/ostrochvost americký/tŕňochvost americký ("Limulus (= Xiphosura) polyphemus"), ktorý žije na východnom pobreží Ameriky. V Indii žije "Carcinoscorpius rotundicauda", ktorý vraj vystupuje až 150 km hore tokom väčších riek od ústia. Preto nemožno tvrdiť, že hrotnáče sú trieda výlučne morská. (Navyše, samozrejme, nemožno vedieť, či nejaké vyhynuté druhy tejto starobylej skupiny nežili v sladkých vodách a ani koľko ich bolo).
Systematika.
trieda hrotnáče ("Merostomata"):
Hans von Aachen

Hans von Aachen alebo Johann von Aachen (pripadne: Aken, Achen) (* 1552, Kolín nad Rýnom † 4. marec 1615, Praha) bol nemecký maliar obdobia manierizmu. Maliar so svojím menom hlásil k miestu pôvodu jeho rodiny, sám sa však už narodil roku 1552 v Kolíne nad Rýnom.
Životopis.
Von Aachen sa narodil roku 1552 v Kolíne nad Rýnom. Tu získal aj základné školenie u antverpského maliara Georga Jerrigha, ktorý ho orientoval na flámsky portrét ("Smejúci sa mladíci", autoportrét). Svoj osobitý štýl, založený predovšetkým na portrétnom majstrovstve, však doviedol k dokonalosti až v Taliansku pod vplyvom jednak holandských umelcov žijúcich v Ríme (prístrešie a pomoc pri hľadaní práce v Ríme našiel u maliara Anthonisa Santvoorta), jednak benátskych maliarov, predovšetkým Paola Veroneseho. V Taliansku žil v období 1574 -1588, získal si tu určité postavenie a tunajšie prestížne zákazky ("Portrét vojvodu Francesca de Medici", "Giovanniho da Bologni" a ďalšie) mu priniesli pozvanie na mníchovský dvor. Tu pracoval v rokoch 1588 - 1596 pre Viliama V. Bavorského, rodinu Fuggerov a ďalších ("Podobizeň Antona Fuggera st.", oltárne obrazy kostola sv. Michala).
Na dvore Rudolfa II. v Prahe.
Cisár Rudolf II. sa snažil získať Hansa von Aachena do svojich služieb a k trvalému pobytu v Prahe, v tom čase metropoly Svätej ríše rímskej, niekoľko rokov. Umelec svoje diela pre cisárske zbierky tvoril už od prvej návštevy Prahy v roku 1588, na dvor Rudolfa II. sa však presťahoval až oveľa neskôr, v roku 1597.
Na Rudolfovom dvore Hans von Aachen nepôsobil iba ako dvorný maliar. Ako cisárov dôverník bol poverený aj rôznymi diplomatickými a obchodnými misiami, predovšetkým v Taliansku, kde cisárovi dojednával zaujímavé akvizície (do Rudolfovej zbierky pomohol získať najlepšie súdobé aj staršie diela, z ktorých niektoré sú v zbierkach Pražského hradu dodnes, napr. obrazy talianskych majstrov - Tiziana, Veroneseho, Tintoretta a iných) a sprostredkovával aj iné záležitosti podľa jeho želania. V maliarovom dome na malom námestí za kláštorom sv. Jiří na Pražskom hrade sa stretávali umelci a významné osobnosti pražského dvora aj zo zahraničia, naopak von Aachen i jeho žena boli často pozývaní do urodzených domov a diplomatických rezidencií. V roku 1604 bol povýšený do šľachtického stavu. V Prahe zdomácnel a zostal v dvorských službách aj po cisárovej smrti; stal sa oficiálnym portrétistom nového cisára, Rudolfovho mladšieho brata Mateja II. Habsburského.
Zomrel ako úspešný a bohatý (spolu so svojou ženou Reginou vylepšovali rodinný rozpočet obchodovaním s vínom) 4. marca 1615 v Prahe. Pochovaný je v katedrále sv. Víta na Pražskom hrade.
Tvorba.
Maľoval podobizne (niekoľko portrétov Rudolfa II., "Portrét dievčatka", "Portrét cisára Mateja"), ale aj mytologické, alegorické, náboženské a žánrové výjavy ("Víťazstvo Spravodlivosti", "Zvestovanie P. Márii", "Oslobodenie Andromedy", "Nerovný pár"). Bol výborný kresliar a maliar, majster postáv, tvorca žánrových scén, často veľmi realistických a neprikrášlených. Predovšetkým však bol vynikajúci portrétista. Syntézou flámskych a talianskych vplyvov tvoril začiatky českej barokovej maľby, zapôsobil predovšetkým na Karla Škréta.
František Abafi

František Abafi - ""Abaffy de Nagyabafalva et Felső-Lehota" " (staršie "František Abaffy"; * 1730 alebo 1732, Horná Lehota (okres Dolný Kubín)† 15. marec 1817) bol uhorský šľachtic, politik, cestovateľ a revolucionár, prívrženec francúzskeho osvietenstva, pravdepodobný autor slovenskej i maďarskej parafrázy La Marseillaise. Jeho satirické a ironické práce dal vtedajší vládnuci režim spáliť.
Život.
Pochádzal z oravského šľachtického rodu Abafiovcov, majiteľov Mokrade a Hornej Lehoty. Jeho otcom bol Jozef Abafi (oravský župan v rokoch 16341665) a matkou Alžbeta Okoličányi, manželkou Žofia Tarnóci. Štúdium práva, filozofie a dejín umenia absolvoval na univerzite v Pešti. Hovoril plynulo viacerými európskymi jazykmi.
V rokoch 1766 až 1772 bol županom Oravskej župy a v rokoch 17901791 poslancom na krajinskom sneme. V rokoch 17721789 cestoval po celej Európe, kde získal hlboké sociálne cítenie a veľké sympatie k osvietenstvu. Zrejme mal zásluhu aj na vzbure oravských sedliakov (17711774) proti urbáru Márie Terézie. Zapojil sa do hnutia uhorských jakobínov, známeho v našich dejinách ako Martinovičovo sprisahanie. Pre účasť na ňom bol na Abafiho v roku 1794 vydaný zatykač. V auguste 1794 ho zatkli, no bol prepustený už po 9-tich mesiacoch. Po prepustení ušiel cez Švajčiarsko do Francúzska a USA. Po návrate z cudziny v roku 1802 bol opäť uväznený, no po krátkom čase ho na základe amnestie prepustili; omilostenie získal až krátko pred smrťou.
V roku 1791 vydal latinský spis "Observationes" (Pozorovania), namierený proti cirkevnej hierarchii a hlásajúci vieru v rozum a návrat k prostému životu.
Motorová nafta

Motorová nafta (iné názvy: nafta, palivová nafta, plynový olej) je kvapalné palivo tvorené zmesou ťažšie odpariteľných uhľovodíkov a ďalších prídavných látok. Obvyklý počet atómov uhlíka v jednotlivých molekulách uhľovodíkov tvoriacich základ zmesi je medzi 9 až 22. 
Nafta sa používa ako palivo pre väčšinu vznetových motorov. Najčastejšie sa vyrába hydrogenizáciou frakcií z destilácie ropy.
Základné vlastnosti.
V tabuľke sú uvedené hodnoty typické pre konkrétne zloženie motorovej nafty. Pri inom zložení sa môžu hodnoty odlišovať.
Lodná motorová nafta.
Lodná nafta, má spĺňať požiadavky podľa štandardu STN ISO 8217 vydaného 1. septembra 2006. V porovnaní s obyčajnou naftou má väčšiu hustotu a viskozitu.
Ďalšie vlastnosti.
Frakčné zloženie.
Frakčné zloženie vyjadruje destilačná krivka – závislosť odpareného podielu paliva od teploty.
Vznietivosť.
Vznietivosť motorovej nafty je dôležitá vlastnosť pre jej praktické uplatnenie vo vznetových motoroch. Charakterizuje ju tzv. prieťah vznietenia. Je to čas, ktorý uplynie od okamihu vstreknutia čiastočky nafty po okamih, keď začne čiastočka horieť. Pretože tento čas závisí od zloženia a destilačných vlastností nafty, ale aj od konštrukčných a prevádzkových parametrov motora, na porovnávanie sa v praxi zaviedol iný parameter – cetánové číslo (analógia oktánového čísla u benzínov ). Cetánové číslo vyjadruje objemové percento cetánu v zmesi s alfametylnaftalínom, ktoré má na skúšobnom zariadení rovnaký prieťah vznietenia, ako skúšané palivo.
Vyššie cetánové paliva spôsobí:
Príliš vysoké cetánové číslo však:
Pre rýchlobežné motory sa odporúčajú palivá s cetánovým číslom 40 až 55.
Hustota.
Hustota nafty meraná pri 20 °C v závislosti od jej zloženia kolíše v rozmedzí medzi 0,8 – 0,88 kg.dm-3. Nafta s väčšou hustotou má horšiu atomizáciu (rozprášenie na drobné čiastočky), ale zároveň väčšiu prieraznosť lúča. Pri rovnakom vstreknutom objeme poskytne ťažšia nafta vyšší výkon, vplyvom väčšieho množstva dodaného tepla. 
Viskozita.
Viskozita nafty meraná pri 20 °C sa pohybuje v rozsahu 2,5 – 5. 10-6 m2.s-1. Nízka viskozita zhoršuje mazacie vlastnosti nafty, zvyšuje prienik nafty do skrine palivového čerpadla s následným riedením mazacieho oleja. Naproti tomu sa menej viskózne palivo lepšie rozprašuje. Palivá s vyššou viskozitou sa horšie vznecujú a majú sklon k nedokonalému spaľovaniu. 
Teplota vylučovania parafínov.
Táto teplota charakterizuje správanie nafty pri nízkych teplotách. Parafíny sa ako prvé pri klesajúcej teplote stávajú tuhými látkami, čím zanášajú palivové potrubie a môžu spôsobiť až prerušenie dodávky paliva.
Obsah síry.
Síra v palive a aj jej zlúčeniny po spálení spôsobujú koróziu častí motora. Preto sa v súčasnosti prechádza na produkciu nízkosírnych palív.
Prísady.
Do nafty sa pridávajú v malom množstve prídavné látky, tzv. aditíva, ktoré zlepšujú jej vlastnosti. Obvykle sa pridávajú nasledovné aditíva:
Uzemnenie

Uzemnenie alebo zemnenie alebo ľudovo zem (, skr. GND) je vodivé spojenie živých alebo neživých častí elektrického zariadenia so zemou, teda s miestami vzdialenými od zemniča pretekaného prúdom tak, že medzi týmito miestami nenameriame žiadne napätie. Uzemnenie funguje ako referenčný potenciál v obvode. 
Charakteristika.
Vodič, ktorý rozvádza potenciál, sa nazýva zemnič alebo uzemňovač. Keďže takýto vodič má v skutočnosti nenulový odpor, prúd, ktorý ním tečie, spôsobí v súlade s Ohmovým zákonom nenulový úbytok napätia. To v praxi znamená, že dva navzájom vzdialené uzemnenia môžu mať rozdielny (a v čase sa meniaci) potenciál. Tento jav spôsobuje okrem iného rušenie pri prenose údajov a signálov, preto sa často pre komunikačné vedenia a zbernice, ktoré nie sú uzavreté v jednom elektronickom zariadení (napr. spájajú viacero elektronických zariadení v rámci miestnosti, budovy, alebo sú diaľkovými vedeniami), používajú od jednotlivých zariadení galvanicky oddelené vedenia.
Podobný jav sa prejavuje v rozmeroch samotných elektronických zariadení, kde vznikajú rozdiely v zemných potenciáloch na zemných spojoch na doske plošných spojov, často v rytme odberu zapojených obvodov, čo spôsobuje problémy s rušením najmä v citlivejších analógových obvodoch, avšak pri podcenení problému aj v rýchlejších digitálnych obvodoch; a taktiež môže spôsobiť nežiaduce elektromagnetické vyžarovanie obvodu. Tento jav sa potláča správnym návrhom dosky plošných spojov, používaním rozsiahlych zemných plôch, používaním viacvrstvových dosiek plošných spojov, rozvádzaním zemného potenciálu z jedného bodu (hviezdicovito), nepoužívaním zbytočne rýchlych digitálnych integrovaných obvodov a riadením rýchlosti nábežných a dobežných hrán signálov a pod.
V silnoprúdových rozvodoch sa obvykle pripája stred trojfázovej sústavy na zemnič, ktorý býva fyzicky umiestnený v zemi, pričom samotná zem predstavuje vodivé spojenie v prípade výpadku zemniaceho vodiča.
Výnimočnosti.
Uzemnenie vs. záporný pól uzemnenia.
V mnohých elektronických zariadeniach býva spojená zem so záporným pólom napájania, tieto pojmy sa často zamieňajú. 
Zem vs. kostra.
Tiež sa zamieňa pojem zem s pojmom kostra, pretože vtedy sa obvykle pripája vodivá kostra (obal, krabica, puzdro) elektrického zariadenia so zemným potenciálom.
Referenčná zem vs. ochranný vodič.
Niekedy sa zamieňa referenčná zem za ochranný vodič v trojvodičovej sústave (označovaný "PE" ), prípadne za jeden z pracovných vodičov, ktorý býva vodivo spojený so zemničom (označovaný "N" ).
Ostnatokožce

Ostnatokožce (iné názvy: staršie ostnokožce, ostrokožce; zastarano: "ostňokožce", "osťnokožci"; zriedkavo: echinodermy, echinodermáty, echinodermatá; lat. Echinodermata, Echinoderma) sú kmeň druhoústovcov.
Charakteristika.
Sú to výhradne morské živočíchy, ktorých telo má v dospelosti unikátnu päťlúčovú súmernosť, len zriedka (holotúrie) je druhotne bilaterálne súmerné. Larvy dipleuruloidného typu sú však vždy bilaterálne súmerné.
V pokožke majú vápencové spikuly (holotúrie), no oveľa častejší je súvislý ektoskelet z platničiek. Tento skelet je mezodermálneho pôvodu – vzniká imigráciou mezodermálnych buniek tesne pod pokožku a ich následnou inkrustáciou CaCO3. Na povrchu tela sú často ostne, od toho je odvodený slovenský i vedecký názov kmeňa. 
Ďalším jedinečným znakom ostnatokožcov je tzv. ambulakrálny systém. Je to sústava tzv. vodných ciev coelomového pôvodu, naplnených hydrolymfou (v staršej literatúre sa často mylne uvádza, že morskou vodou). Ambulakrálny systém je napojený na duté panôžky, ktoré sa tlakom hydrolymfy vyliačujú, živočíchy sa pomocou nich pomaly pohybujú. Ambulakrálne panôžky majú obyčajne na konci kožné prísavky. Niekedy môžu byť redukované a na pohyb slúžia hviezdicovité ramená (Stellaroidea), v tom prípade nie sú platničky ektoskeletu celkom spojené, čo dovoľuje ramenám istú pohyblivosť. 
Poznáme asi 6 700 recentných druhov ostnatokožcov v širšom zmysle.
Systematika.
kmeň ostnatokožce (Echinodermata) v širšom zmysle/Pan-Echinodermata:
Taxóny stopkavce a bezstopkavce sa v závislosti od autora v súčasnosti uvádzajú buď ako monofyletické, alebo sa uvádza taxón stopkavce ako parafyletický a taxón bezstopkavce ako monofyletický, alebo sa uvádza taxón bezstopkavce (vrátane Edrioasteroidea) ako parafyletický a taxón stopkavce ako monofyletický.
Niekedy sa do ostnatokožcov (buď niekde na začiatok ich systému alebo do ostnatokožcov v užšom zmysle) zaraďuje aj taxón †Pentaradialomorpha zahŕňajúci jediný rod "Arkarua", ktorý sa dnes skôr zaraďuje niekde na začiatok systému mnohobunkových živočíchov (Metazoa). Rod "Arkarua" patrí do ediakarskej fauny.
Stopkavce

Stopkavce (lat. Pelmatozoa) [v širšom zmysle] alebo ľaliovce (Crinozoa) [v širšom zmysle] sú v niektorých systémoch veľký taxón (hodnotený napr. ako podkmeň) ostnatokožcov. 
Veľkú väčšinu stopkavcov v širšom zmysle tvorí vyhynutý taxón Blastozoa (pozri nižšie systematiku), ktorý je preto v tomto článku preberaný súčasne so stopkavcami.
Existujú aj stopkavce (Pelmatozoa) v užšom zmysle - pozri nižšie v kapitole Systematika.
Charakteristika.
Telo týchto veľmi starobylých ostnatokožcov je v dospelosti ukotvené v dne pomocou stopky, analogickej s epistómom chytadlovcov. Sú trvalo prisadnuté, len zriedka pohyblivé. Známe sú už z kambria – znamená to, že žijú na Zemi viac ako 500 miliónov rokov. V dávnej minulosti boli početnou skupinou morskej fauny (mnohé druhy patria k vedúcim skamenelinám – poznáme dokonca krinoidové vápence!), dnes dožíva len 1 menej početná trieda.
Systematika.
stopkavce (Pelmatozoa) v širšom zmysle/ľaliovce (Crinozoa) v širšom zmysle:
Staršie sa do Pelmatozoa zaraďovali aj plochovce (Carpoidea/Homalozoa).
Ľaliovky

Ľaliovky (iné názvy: krinoidy, krinoideá, crinoideá [vyslov: krinoideá]; staršie: ľalijovky, ľalijnice, krinoidey; zastarano: "lalijky", "vlasatí"; ľudovo alebo zastarano: morské ľalie; ) sú trieda ostnatokožcov (podkmeň Crinozoa, skupina stopkavce).
Charakteristika.
Telo má tvar kalicha na krátkej alebo (častejšie) na dlhej ohybnej stopke. „Kalich“ tvorí 5 dichotomicky sa vetviacich ramien, ktoré sú spevnené vápnitými doštičkami. Ústny aj análny otvor sú v hornej časti tela, okrem toho tu vyúsťujú aj gonády a drobné otvory – tzv. hydropóry, ktorými v prípade potreby preniká voda do ambulakrálnej sústavy. Ambulakrálne panôžky majú dýchaciu a zmyslovú funkciu. Pohybom ramien víria vodu, čím priháňajú planktónnu potravu k ústam.
Vývin prebieha cez súdkovitú larvu dolioláriu, ktorá má okolo tela niekoľko obrvených pruhov. Larva čoskoro prisadá a predná coelomová časť sa predlžuje v stopku. Žijú väčšinou v tropických moriach (často i vo väčších hĺbkach), preto živé ľaliovky vidno skôr výnimočne. Niektoré druhy môžu dosť dobre plávať, ich stopka je v dospelosti redukovaná a na jej mieste je veniec prichytávacích cirrov – do tejto skupiny patrí Antedon bifida, hojný druh pobrežia Atlantického oceánu. Pri pobreží severných morí je častá "Heliometra glacialis".
Telá ľalioviek sa po odumretí obvykle rozpadnú na jednotlivé články. Nálezy celých schránok sú zriedkavé. Jednotlivé články ľalioviek sú tvorené kalcitom, pri pohľade voľným okom sa väčšinou lesknú. V polarizačnom mikroskope sa ich možno pozorovať ako monokryštály s výrazným reliéfom a pentagonálnou súmernosťou, ktoré celé naraz zhášajú.
Evolúcia.
Ľaliovky tvoria skupinu, ktorá existuje už od kambria. Počas dlhého vývoja obývali odlišné ekosystémy. Zatiaľ čo napríklad druhohorné ľaliovky väčšinou uprednostňovali plytkovodné prostredie, dnešné sú známe skôr z väčších hĺbok. V mediteránnej oblasti, do ktorej v jure zasahovali i Západné Karpaty, boli ľaliovky rozšírené hlavne v plytkom šelfe, väčšinou v hĺbkach okolo 30 – 50 m. Výnimkou sú voľne plávajúce ľaliovky rodu "Saccocoma", žijúce v kimeridži (vrchná jura). Hojné fosílne pozostatky ľalioviek možno nájsť vo vápencoch v bradlovom pásme a pásme jadrových pohorí (tatrikum, fatrikum aj hronikum).
Systematika.
trieda ľaliovky (Crinoidea):
Articulata

Articulata môže byť:
Homalozoa

Homalozoa (iné názvy: Heterostelea, plochovce (Carpoidea) [v širšom zmysle], nepresne: kalcichordáty (Calcichordata) [v najširšom zmysle]) sú vyhynutý taxón ostnatokožcov (Echinodermata). Staršie sa časť taxónu Homalozoa niekedy zaraďovala do chordátov.
Systematika.
podkmeň †Homalozoa (alebo Heterostelea)/plochovce (Carpoidea) v širšom zmysle/nepresne: kalcichordáty (Calcichordata) v najširšom zmysle:
Ojedinele sa do pojmu plochovce (Carpoidea) v širšom zmysle nezahŕňa taxón Ctenosystoidea. 
Z vývojového hľadiska do Homalozoa vlastne patria aj ostnatokožce (Echidermata) v užšom zmysle, ale tie sa tradične zaraďujú ako samostatný taxón. Homalozoa sú teda parafyletický taxón.
Staršie sa do taxónu Homalozoa zaraďoval aj taxón Digitata; ten sa dnes zaraďuje do taxónu Eocrinoidea. Ešte staršie sa do taxónu Homalozoa zaraďoval taxón Machaeridia (Carpoidea bolo v takom prípade označenie pre Homalozoa bez Machaeridia); ten sa dnes zaraďuje do obrúčkavcov.
Bezstopkavce

Bezstopkavce (lat. Eleutherozoa) sú taxón (napr. podkmeň) ostnatokožcov. 
Charakteristika.
Tieto ostnatokožce nemajú stopku a žijú v dospelosti vždy benticky. Ústa sú na spodku, kým anus na chrbtovej strane tela (výnimkou sú holotúrie s druhotne potlačenou päťlúčovou symetriou). Ambulakrálna sústava komunikuje s morskou vodou cez tzv. madreporovú doštičku na chrbtovej strane (má podobu sitka s drobnými otvormi). Ambulakrálne panôžky (ak sú vyvinuté) slúžia na pohyb.
Systematika.
bezstopkavce (Eleutherozoa):
Do Echinozoa sa tradične zaraďovala aj trieda †Ophiocistioidea , táto bola v roku 2023 preradená do hviezdovcov (Asterozoa).
Hviezdovce

Hviezdovce (lat. Asterozoa, Stelleroidea, Stellaroidea; ), staršie nazývané hviezdovky (zastarano: "hv(i)ezdýše"; lat. Asteroidea; ) v najširšom zmysle, sú veľký taxón bezstopkavcov. Spravidla máva úroveň podkmeňa a/alebo triedy.
V niektorých systémoch sa čisto formálne rozlišujú pojmy Asterozoa a Stelleroidea (oboje sa po slovensky volá hviezdovce), a to tak, že podkmeň Asterozoa zahŕňa jedinú triedu Stelleroidea.
Charakteristika.
Ich telo je hviezdicovitého tvaru, so skrátenými i dlhšími ramenami. Platničky ektoskeletu sú sčasti redukované, preto sú ramená dosť pohyblivé. Známe sú veľkou regeneračnou schopnosťou – niektoré druhy dokážu dorásť na kompletného živočícha aj z jedného ramena.
Systematika.
podkmeň/trieda hviezdovce (Asterozoa/Stelleroidea/Stellaroidea; staršie: Stelliformia/Stellerida/Anthostellae) [= staršie: trieda hviezdovky (Asteroidea; ) v najširšom zmysle]:
Poznámky:
Hviezdovky

Hviezdovky (iné názvy: asteroidy, staršie alebo ľudovo: hviezdice; zastarano: "hv(i)ezdýše" ; ľudovo morské hviezdice, morské hviezdy; lat. Asteroidea) sú podtrieda hviezdovcov.
Charakteristika.
Telo hviezdoviek má tvar päťramennej hviezdy, vzácne sú ramená zmnožené. Centrálny disk plynule prechádza do ramien, na spodku sú ústa, na chrbtovej strane je anus. Pohybujú sa ambulakrálnymi panôžkami aj ramenami, ktoré sú však relatívne menej pohyblivé. Majú vyliačiteľný vakovitý žalúdok, ktorým sa zmocnia aj pomerne veľkej koristi. Mnohé druhy sa živia lastúrnikmi: hviezdovka ramenami chytí lastúry, na ktoré pôsobí dlhotrvajúcim ťahom. Po čase zatváracie svaly mäkkýša povolia, hviezdovka vyliači žalúdok a korisť strávi. Vývin prebieha cez dipleuruloidnú larvu bipináriu s obrvenými lalokmi. Častým druhom na pobrežiach európskych morí je "Asterias rubens".
Systematika.
hviezdovky:
Hadovice

Hadovice alebo hadovky (lat. Ophiuroidea) sú podtrieda hviezdovcov.
Charakteristika.
Hadovice majú centrálny disk výrazne oddelený od ramien, do ktorých (na rozdiel od hviezdoviek) nezasahujú vnútorné orgány. Ramená sú veľmi pohyblivé, ambulakrálne panôžky sú redukované, neslúžia na pohyb, ale majú dýchaciu a hmatovú funkciu. Žalúdok nie je vyliačiteľný, potravu obhrýzajú okoloústnymi doštičkami, ktoré sú zubovité a majú funkciu čeľustí (ide o funkčnú konvergenciu). Anus je druhotne redukovaný, nestrávené zvyšky opúšťajú telo cez ústa. Larva je ophiopluteus s dlhými obrvenými výrastkami a lalokmi v hornej časti. Na pobreží Atlantiku i Stredozemného mora najskôr uvidíme Ophiura ciliata.
Systematika.
hadovice (Ophiuroidea):
Holotúrie

Holotúrie (iné názvy: staršie: holoturie; zastarano: "holothurie", "valcovití", "hviezdočervi"; staršie [bohemizmus]: "sumoši", sumýše; ľudovo: morské uhorky; lat. Holothuroidea) sú trieda ostnatokožcov (podkmeň Echinozoa, skupina bezstopkavce).
Charakteristika.
Sú najodvodenejšou skupinou ostnokožcov so zdanlivo potlačenou päťlúčovou symetriou – zvislá os
medzi ústami a anusom sa predlžuje natoľko, že živočích už nemôže spočívať na ústnom terči, ale líha si vlastne na bok. Telo nadobúda uhorkovitý tvar, no pri pitve, ale u niektorých druhov aj bežným pozorovaním zistíme, že v tele je 5 pozdĺžnych ambulakrálnych pásiem. Veniec tentakúl okolo úst sú premenené ambulakrálne panôžky, okrem toho mnohé druhy majú na tele 5 pozdĺžnych radov ambulakrálnych panôžok (ak sú redukované, je telo hladké). Holotúrie nemajú súvislý ektoskelet, v koži sú len vápnité spikuly. V zadnej časti tela je široká kloaka s dvoma rozvetvenými vakmi – sú to tzv. vodné pľúca. Pri podráždení sa stáva, že vyvrhnú cez ústa časť vnútorností, ktoré sa im ale regenerujú. Vývin prebieha cez dipleurulu s hlbšie vykrajovanou obrvenou lištou okolo úst, nazýva sa často aurikulária. Pri pobreží Stredozemného mora najskôr uvidíme do veľký druh "Holothuria tubulosa".
Systematika.
trieda holotúrie (Holothuroidea):
Ježovky

Ježovky (iné názvy: ježovce, echinoideá; zastarano: "ježovití"; lat. Echinoidea) sú trieda ostnatokožcov (podkmeň Echinozoa, skupina bezstopkavce).
Charakteristika.
Majú bochníkovité, vajcovité až terčovité telo vždy bez ramien. Povrch je pokrytý množstvom ostňov, ktoré sú u živých zvierat pohyblivé, no pritom krehké, takže pri chôdzi v mori na boso môže človek utŕžiť bolestivé, a niekedy i nebezpečné zranenie nôh (niektoré druhy majú duté ostne s jedovými žľazami). Ostne môžu byť u plochých, čiastočne asymetrických foriem redukované. Päťlúčovú stavbu ježovcov vidíme zreteľne len pri pitve, alebo pri pozorovaní ektoskeletu po odumretí a vyhnití živočícha. Ich ektoskelet tvorí súvislý pancier z úplne spojených platničiek s malými otvormi, cez ktoré sa vysúvajú ambulakrálne panôžky. Charakteristickým znakom veľkej väčšiny ježovcov je päťramenný žuvací orgán, tzv. Aristotelov lampáš, ktorý inde v živočíšnej ríši nemá obdoby. Tieto čeľuste majú na konci 5 proti sebe sa zatvárajúcich ostrých zubov, podobných zubom hlodavcov, a celý útvar má už výrazne kostenú konzistenciu. Larva je pluteus (niekedy nazývaná echinopluteus) so štyrmi, neskôr ôsmimi obrvenými lalokmi. Larva po prisadnutí na dno prekonáva ďalekosiahlu premenu (čo platí, samozrejme, i u iných ostnokožcov), v dôsledku čoho zaniká jej pôvodná bilaterálna symetria. Na pobreží európskych morí najskôr stretneme dosť veľký druh "Echinus esculentus" (ježovka jedlá) alebo trochu menší (asi 10 cm) druh "Arbacia punctulata".
Systematika.
trieda ježovky (Echinoidea):
Poznámky:
Gnathostomata

Gnathostomata môže znamenať:
NGC 4801

NGC 4801 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 26. apríla 1789.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
NGC 4802

NGC 4802 je galaxia v súhvezdí Havran, ktorú objavil Wilhelm Tempel 20. apríla 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4803

NGC 4803 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 25. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
NGC 4804

NGC 4804 je galaxia v súhvezdí Havran, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4805

NGC 4805 je hviezda v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 11. mája 1885.
NGC 4806

NGC 4806 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 30. marca 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
NGC 4807

NGC 4807 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 23. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 4808

NGC 4808 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 17. apríla 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4809

NGC 4809 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 18. apríla 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
NGC 4810

NGC 4810 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 18. apríla 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
NGC 4811

NGC 4811 je galaxia v súhvezdí Centaurus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
NGC 4812

NGC 4812 je galaxia v súhvezdí Centaurus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
NGC 4813

NGC 4813 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 23. marca 1789.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 4814

NGC 4814 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 17. marca 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
NGC 4815

NGC 4815 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mucha, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 13. marca 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 8,6.
NGC 4816

NGC 4816 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
NGC 4817

NGC 4817 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 11. mája 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
NGC 4818

NGC 4818 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 3. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,3.
NGC 4819

NGC 4819 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
NGC 4820

NGC 4820 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil Wilhelm Tempel v roku 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
NGC 4821

NGC 4821 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 6. apríla 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
NGC 4822

NGC 4822 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Ernst Wilhelm Leberecht Tempel 21. apríla 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
NGC 4823

NGC 4823 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil Wilhelm Tempel v roku 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
NGC 4824

NGC 4824 je hviezda v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 19. apríla 1885.
NGC 4825

NGC 4825 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
NGC 4827

NGC 4827 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
NGC 4828

NGC 4828 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 22. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,6.
NGC 4829

NGC 4829 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil Wilhelm Tempel v roku 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,8.
NGC 4830

NGC 4830 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil Wilhelm Tempel 26. mája 1880.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12.
NGC 4831

NGC 4831 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 22. marca 1836.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
NGC 4832

NGC 4832 je galaxia v súhvezdí Centaurus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 5. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4833

NGC 4833 je guľová hviezdokopa v súhvezdí Mucha, ktorú objavil Nicolas Louis de Lacaille v roku 1751.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 8,4.
NGC 4834

NGC 4834 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 26. apríla 1789.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,8.
NGC 4835

NGC 4835 je galaxia v súhvezdí Centaurus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
NGC 4836

NGC 4836 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil Wilhelm Tempel 19. apríla 1882.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
NGC 4837

NGC 4837 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 7. marca 1831.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
NGC 4838

NGC 4838 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 9. mája 1831.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
NGC 4839

NGC 4839 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12.
NGC 4840

NGC 4840 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
NGC 4841

NGC 4841 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
NGC 4842

NGC 4842 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 24. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
NGC 4843

NGC 4843 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. marca 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.