burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Čas malín

Čas malín je štúdiový album slovenského speváka Pavla Hammela a skupiny Prúdy. Tento album vydalo v roku 1981 hudobné vydavateľstvo Opus.
V roku 2000 vyšla cez vydavateľstvo Bonton albumu reedícia. Táto verzia obsahovala ako bonusy štyri nahrávky. Medzi nimi je aj pieseň „Čas malín“, ktorá, napriek tomu, že bola titulná, v čase vydania na albume nebola a vyšla len na singli. V tom období sa s Pavlom Hammelom v štúdiu aj na pódiach striedalo viacero hudobných skupín a tak sa stalo, že spolu s titulným albumom a s bonusmi na verzii z roku 2000, sú medzi účinkujúcimi rôzne mená hudobníkov z vtedy existujúcich skupín. Nájdeme medzi nimi okrem aktuálnej zostavy Prúdov, ale aj veteránov vtedajšej hudobnej scény, skupinu Burčiak (ktorým Hammel v tom čase prispel na album "Pop Scop"), či mladý začínajúci V.V. Systém s devätnásťročným Andrejom Šebanom. V tejto zbierke nahrávok, ktorých výhradnými autormi sú prvýkrát Pavol Hammel a Boris Filan, je niekoľko vo svojej dobe často hrávaných pesničiek. Okrem titulnej skladby sú to piesne „Cirkus leto“, „Chlapci z mesta“, „ZRPŠ“ a spomedzi bonusov napríklad ešte aj „Prvý bozk“.
Petrova hora (vrch v Branisku)

Petrova hora () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Vyšným Slavkovom, približne severovýchodne od Spišského Podhradia. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Levoča a na katastrálnom území obce Poľanovce. Najbližšími sídlami sú severne ležiaci Vyšný Slavkov a juhozápadne situované Poľanovce, Korytné a Bijacovce.
Opis.
Petrova hora leží v hlavnom hrebeni, ktorý vedie juhozápadným smerom z masívu Smrekovice () a pokračuje cez Príkre () do sedla Branisko. Severným smerom sa nachádza Bučina (), Ostrý vrch () a Michalička (), západným Petruška () a Skala (), južným Ostrá hôrka (), Príkre (), Rudník () a Patria () a východným vrch Nad Bučom () a plytkým sedlom oddelená Smrekovica (). Masív patrí do povodia Hornádu, kde vodu z južnej časti odvádza riečka Svinka a zo západnej potok Branisko. Vrcholom vedie značená turistická trasa z Vyšného Slavkova. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý, zväčša riedky lesný porast s odlesnenými plochami, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Levočské vrchy, Vysoké a Belianske Tatry, východnú časť Nízkych Tatier, Hornádsku kotlinu, Slovenský raj a Volovské vrchy.
Príkre (vrch v Branisku)

Príkre () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad obcou Poľanovce, približne severovýchodne od Spišského Podhradia. 
Poloha.
Nachádza sa na západnom okraji strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Levoča a na katastrálnom území obce Poľanovce. Najbližšími sídlami sú na juhozápadnom úpätí situované Poľanovce, južne ležiace Korytné, západne Bijacovce a severne ležiaci Vyšný Slavkov.
Opis.
Príkre leží v hlavnom hrebeni, ktorý vedie od sedla Branisko severným smerom na Petrovu horu () a dominantnú Smrekovicu (). Severným smerom sa nachádza Petruška (), Michalička (), Petrova hora () a Smrekovica, východným vrch Nad Bučom (), Homôľka () a Patria (), južným Brezová (), Rajtopíky () a Rudník () a západným Ostrá hôrka () a Skala (). Masív patrí do povodia Hornádu, kde vodu z východnej časti hrebeňa odvádza riečka Svinka a zo západnej odteká potokom Branisko. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Levočské vrchy, Vysoké a Belianske Tatry, východnú časť Nízkych Tatier, Hornádsku kotlinu, Slovenský raj a Volovské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa, no východným úbočím vedie údolím Svinky modro značený turistický chodník od juhu zo sedla Branisko na Smrekovicu. Západným úpätím vedie žltá značka od severu z Vyšného Slavkova do sedla Branisko.
Dnes už viem

Dnes už viem je štúdiový album slovenského speváka Pavla Hammela a skupiny Prúdy. Tento album vydalo v roku 1983 hudobné vydavateľstvo Opus. Autorom textov všetkých piesní pôvodného albumu je Boris Filan, autorom hudby je, až na prvú skladbu, Pavol Hammel. Medzi známe nahrávky patria „Zabudnuté ciele“, „Dnes už to viem“, „Až dospievam poslednú“, či pieseň o soche Rytiera Rolanda, „S holubom na hlave“.
V roku 2000 vyšla cez vydavateľstvo Bonton albumu reedícia. Táto verzia obsahovala ako bonusy osem skladieb, ktoré pochádzali z archívu štúdia L+S v Bratislave (z r. 1984). Po albume "Čas malín" Pavol Hammel spolupracoval na nahrávaní dvojalbumu "Divergencie" od skupiny Collegium musicum a "Pop Scop" od kapely Burčiak, potom nasledovalo koncertné turné s Ferom Griglákom a so skupinou Fermata. V tomto období Hammelove skladby zaujali aj v Maďarsku a začali sa črtať náznaky záujmu o spoluprácu s kapelou Locomotiv GT a Gáborom Presserom. Zrealizovať tento spoločný projekt sa nepodarilo a tak sa v štúdiu stretla partia hudobníkov, ktorá už predtým v rôznych verziách spolupracovala ako skupina Prúdy. Jedinou nahrávkou, ktorá zostala z pripravovanej spolupráce s kapelou Locomotiv GT je úvodná pieseň albumu, „Túlavý psík.“
Windsorovci

Windsorská dynastia alebo dynastia Windsor (čítaj windzor) (angl. "House of Windsor") je súčasný vládnuci panovnícky rod v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie a Severného Írska a v niektorých krajinách Commonwealthu. Pôvodne sasko-kobursko-gothajsko-hannoverská dynastia (potomkovia kráľovnej Viktórie, ktorá pochádzala z hannoverskej dynastie a jej manžela princa Alberta Sasko-Koburského).
História.
Kritické obdobie pre kráľovskú rodinu znamenalo predovšetkým obdobie prvej svetovej vojny (1914 – 1918), kedy bola Veľká Británia vo vojnovom stave s Nemeckom a v krajine panovala silne protinemecká nálada. Kráľovský pár mal z oboch strán nemeckých predkov aj príbuzných, z ktorých predovšetkým nemecký cisár Viliam II., bratranec kráľov, predstavoval pre Britov neuveriteľnú hrôzu z vojny. Juraj V. teda 17. júla 1917 prijal rozhodnutie, že nemecky znejúci názov "Saxe-Coburg-Gotha" nahradí viac anglicky znejúcim názvom Windsor, čím sa mu podarilo do istej miery upokojiť nacionalistov, z ktorých začal mať obavy. Špecificky prijal slovo Windsor ako priezvisko pre všetkých potomkov kráľovnej Viktórie, ktorí sídlili v Spojenom kráľovstve, okrem žien, ktoré sa do týchto rodín vydali.
V dôsledku udalostí a politických zmien počas prvej svetovej vojny a po nej bolo mnoho európskych monarchov zbavených trónov kráľa či cisára. Tak sa stalo aj s bratrancom Juraja V., ruským cárom Mikulášom II., ktorý bol v roku 1917 zosadený z trónu a roku 1918 s celou rodinou boľševikmi zavraždený. Nemalú časť monarchov (Rakúsko, Nemecko, Grécko a Španielsko) zosadili revolučné zmeny v dôsledku prvej svetovej vojny z trónu. Mnohí z nich boli s Jurajom V. príbuzní. Ten sa začal o svoje miesto na tróne vážne a oprávnene obávať a snažil sa zachrániť svojich príbuzných monarchov, medzi ktorých patril napr. princ Ondrej Grécky a princezná Alice z Battenbergu a ich deti, vrátane princa Philipa, ktorý sa neskôr oženil s vnučkou Juraja V., kráľovnou Alžbetou II.
Roku 1960 bol názov Windsorskej dynastie pozmenený podľa mena manžela Alžbety II. princa Philipa na Mountbatten-Windsor pre vzdialenejších potomkov s tým, že kráľovná sama a jej priami potomkovia si podržia priezvisko Windsor.
Panovníci Spojeného kráľovstva z dynastie Windsor (resp. Sasko-Coburg-Gotha).
"Dynastia Sasko-Coburg-Gotha"
"Windsorská dynastia"
Raňajky u Tiffanyho (film)

Raňajky u Tiffanyho je americká romantická komédia z roku 1961. Režisérom bol Blake Edwards, scenár napísal George Axelrod, na základe predlohy od Trumana Capoteho z roku 1958. V hlavnej úlohe sa predstavila Audrey Hepburnová ako Holly Golightly, naivná, výstredná ľahkovážna slečna, ktorá sa zamiluje do nie príliš úspešného spisovateľa Paula Varjaka (George Peppard). Spoločnosť Paramount Pictures uviedla snímku do kín 5. októbra 1961, film získal komerčný úspech i priaznivé hodnotenie kritikov.
UKF Nitra

UKF Nitra môže byť skratka pre:
Kravcová (vrch v Branisku)

Kravcová () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Šindliarom, približne juhozápadne od Lipian. 
Poloha.
Nachádza sa v strede severnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, na hranici okresov Prešov a Levoča a zasahuje na katastrálne územie obce Lipovce a Vyšný Slavkov. Najbližšími sídlami sú severozápadne ležiaci Vyšný Slavkov, juhozápadne sú Poľanovce a Korytné, východným smerom sú situované obce Šindliar a Lipovce a severovýchodne obec Lačnov.
Opis.
Kravcová leží v hlavnom hrebeni pohoria, medzi Smrekovicou () a Boldigaňom (). Východne sa nachádza Červená skala (), Suchý vrch () a Homôľka (), južne Zvolanská (), Patria () a Nad Bučom (), západne Petrova hora () a Smrekovica () a severne Veľká skala () a Boldigaň (). Severné svahy odvodňuje Antalov potok do rieky Torysa, voda z južnej časti hrebeňa odteká Suchým potokom do Hornádu. V blízkosti vrcholu sa križujú značené turistické chodníky z Lipoviec a Vyšného Slavkova. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast s veľkými odlesnenými plochami, ktoré umožňujú obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Čiernu horu, Slanské vrchy, Šarišskú vrchovinu, Čergov a Levočské vrchy.
Drop a Beat

„Drop a Beat“ je skladba amerického elektronického hudobníka Mobyho, ktorá bola vydaná ako druhý singel z jeho debutového rovnomenného albumu. Skladba zaznamenala úspech ako predchodca (Go). Pôvodne bola vydaná v kompilácii Instinct Dance pod jeho pseudonymom "Brainstorm". Singel dosiahol 6. miesto v rebríčku Hot Dance Club Play.
Homôľka (vrch v Branisku)

Homôľka () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Šindliarom, približne západne od Sabinova. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Šindliar. Najbližšími sídlami sú východne ležiace obce Šindliar, Lipovce a Fričovce, juhovýchodne sa nachádza Široké, severozápadne Vyšný Slavkov a západne sú Poľanovce a Korytné.
Opis.
Homôľka leží v rázsoche, ktorá vybieha východným smerom zo sedla Smrekovica v hlavnom hrebeni medzi Smrekovicou () a Kravcovou (). Severným smerom sa nachádza Suchý vrch (), Červená skala () a Veľká skala (), západným Kravcová, Smrekovica (), Nad Bučom () a Patria (), južným Kanný hrb (), Zvolanská () a Sopková () a východným Príkry hrb () a Galia (). Severné svahy masívu odvodňuje Suchý potok, južné Kanný jarok, oba smerujúce do riečky Svinka v povodí Hornádu. Vrchol traverzuje značený turistický chodník zo Šindliara. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad, no časť hrebeňa je bez vyššej vegetácie, odkiaľ výhľad možný je. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Volovské vrchy, Čiernu horu, Slanské vrchy, Šarišskú vrchovinu a Čergov.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no traverzom vedie žlto značený chodník zo Šindliara do sedla Smrekovica.
Nohavica (Západné Tatry)

Nohavica () je vrch v hlavnom hrebeni Západných Tatier. Leží v závere Žiarskej doliny nad obcou Žiar, približne severovýchodne od Liptovského Mikuláša.
Poloha.
Nachádza sa v západnej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Západné Tatry a v ich časti Roháče, okrajovo i Liptovské Tatry. Leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Liptovský Mikuláš a Tvrdošín a zasahuje na katastrálne územie obcí Žiar a Zuberec. Najbližšími sídlami sú južným smerom situovaná Pribylina, Konská, Jakubovany a Žiar, severozápadne leží Zuberec a severne Oravice. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku a severná časť zasahuje do národnej prírodnej rezervácie Roháčske plesá. Hrebeňom vedie hranica medzi Oravou a Liptovom.
Opis.
Nohavica leží v hlavnom hrebeni Západných Tatier, nad Smutným sedlom, medzi vrchmi Tri kopy () a Plačlivé (). Južné svahy klesajú do Žiarskej doliny v Liptove, severné do Smutnej doliny na Orave. Voda z južne orientovaných svahov hrebeňa odteká Smrečiankou do Váhu, zo severných častí ju odvádza Studený potok do rieky Orava. Do západne ležiaceho Smutného sedla vedú značené chodníky od Ťatliakovej chaty v Roháčskej doline na severe i od Žiarskej chaty v juhozápadne situovanej Žiarskej doline. Vrcholom prechádza značený turistický chodník.
Západným smerom leží Predná Spálená (), Spálená (), Tri kopy (), Hrubá kopa (), Baníkov (), Príslop (), Jalovecká kopa (), Ráztoka () a Široká (), južným Solisko (), Baranec (), Malý Baranec () a Smrek (), východným Nižná Magura (), Ostredok (), Vyšná Magura (), Jakubina (), Hrubý vrch (), sedlom oddelené Plačlivé (), Ostrý Roháč () a Volovec () a severným Rákoň (), Lúčna (), Predná Zábrať (), Osobitá () a Predný Salatín (). 
Výhľady.
Skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Západných Tatier a blízke doliny, pri vhodných podmienkach možno pozorovať aj Oravské Beskydy, Veľkú Fatru, Nízke Tatry a pohoria v priľahlej časti južného Poľska.
Divadielka v tráve

Divadielka v tráve je štúdiový album slovenského speváka Pavla Hammela a skupiny Prúdy. Tento album vydalo v roku 1984 hudobné vydavateľstvo Opus. Autorom textov všetkých piesní pôvodného albumu je Boris Filan, autormi hudby sú: Pavol Hammel, Ján Lauko a František Griglák. 
Medzi známejšie nahrávky patria: „Ruža v aspiku“, či pieseň o pani, ktorá vynašla plyšového medveďa s názvom „Margaréta Steiffová“.
Levočská pätka

Levočská pätka je ojedinelý architektonický prvok gotickej architektúry, vyskytujúci sa len v Levoči, na Spiši. Ide o charakteristickú ostrohovitú pätku ukončenú päťnásobnou podkrúženou alebo rozštiepenou konzolou. 
Levočská pätka je pravdepodobne odvodená z architektonického tvaroslovia mendikantských stavieb podunajského prostredia z raného 14. storočia, akými sú napríklad chór dominikánskeho kostola v Kremži (Krems an der Donau, prvá štvrtina 14. storočia), chór bývalého minoritského kostola v Stein an der Donau (okolo roku 1320), bývalý klariský kostol v Sankt Veit an der Glan (druhá štvrtina 14. storočia) či Kaplnka svätej Kataríny v Bratislave (pred rokom 1325). Podľa Juraja Źáryho sa ostrohovito podkrúžované skrátené prípory používali na prelome 13. a 14. storočia, ako napríklad v klariskom kláštore v Dürnsteine (12891304) alebo v cisterciánskom kláštore Zlatá Koruna (1300). Neskôr sa stali súčasťou tvaroslovného repertoáru cisterciánských stavebných hút v nemeckom prostredí.
Rôzne variácie levočskej pätky sa nachádzajú najmä v presbytériu Kostola Panny Márie Kráľovnej anjelov a svätého Ladislava, ambite a vo východnom krídle bývalého Minoritského kláštora v Levoči. Ďalej v Bazilike svätého Jakuba a v jednom prípade na severnej strane sakristie v Kostole svätého Serváca vo Vrbove (1350), kde už nedosahuje kvality levočskej pätky. 
Termín levočská pätka prvý krát použil Jaroslav Bureš v roku 1965 vo svojej dizertačnej práci: "Středověké stavby slovenských mendikantů. Příspěvek k charakteristice slovenské gotiky". Termín sa neskôr ujal aj v odbornej literatúre.
Kryoskopická konštanta

Kryoskopická konštanta, označovaná Kkr alebo Kk, popisuje vplyv molality rozpustenej látky na zmenu teploty tuhnutia rozpúšťadla. Vďaka nej sa dá vyjadriť závislosť medzi týmito veličinami:
kde "ΔTK" je zmena teploty tuhnutia (v Kelvinoch), "i" je van 't Hoffov faktor, ktorý popisuje, na koľko častí sa látka disociuje v roztoku, a "m̃" je molalita. Vzťah platí len pre zriedené roztoky. Kryoskopická konštanta má rozmer K mol-1 kg.
Hodnota.
Kryoskopická konštanta je vlastnosťou daného rozpúšťadla. Je možné ju spočítať podľa vzťahu
kde "R" je plynová konštanta, "Mroz" je molárna hmotnosť rozpúšťadla, "T" je teplota tuhnutia rozpúšťadla a "ΔtopH" je skupenské teplo topenia rozpúšťadla. Tento vzťah vychádza z rovnosti chemického potenciálu pevnej a kvapalnej fázy pri bode tuhnutia, kedy je molárna Gibbsova energia fázovej premeny rovná nule.
Rôzne látky majú rôzne kryoskopické konštanty:
Využitie v kryoskopii.
Pomocou kryoskopie je možné určiť molárnu hmotnosť látky, pokiaľ je známa kryoskopická konštanta. Zmena teploty tuhnutia patrí medzi koligatívne vlastnosti roztokov, takže táto zmena nie je závislá na druhu rozpustenej látky, len na jej množstve (resp. množstve častíc rozpustených v roztoku). Podobnou metódou ku kryoskopii je ebulioskopia, v ktorej sa používa ebulioskopická konštanta.
Louise Glücková

Louise Elisabeth Glücková ( /ɡlɪk/; * 22. apríl 1943, New York, New York, USA – † 13. október 2023, Cambridge, Massachusetts) bola americká poetka a esejistka.
V roku 2020 získala Nobelovu cenu za literatúru „"za jej nezameniteľný poetický hlas, ktorý vďaka strohej kráse dáva individuálnej existencii univerzálny rozmer"“.
Životopis.
Narodila v New Yorku a vyrastala na Long Islande. Jej prarodičia z otcovej strany pochádzali z Maďarska a boli židovského pôvodu. Predkovia jej matky Beatrice Grosby boli tiež židovského pôvodu a prišli do USA z Ruska.
Rodičia jej v detstve priblížili grécku mytológiu a mnohé témy klasickej literatúry, napríklad život Johanky z Arku ("Jeanne d'Arc").
Maturovala na "George W. Hewlett High School" v meste Hewlett Bay Park v štáte New York. Na tejto strednej škole začala trpieť mentálnou anorexiou, neskôr nemoc prekonala. Potom študovala na Sarah Lawrence College a na Columbia University in the City of New York, ale titul nezískala.
Okrem skorej spisovateľskej činnosti pôsobila ako učiteľka poézie na niekoľkých akademických inštitúciách. Bola aj lektorkou a rezidenčnou spisovateľkou na Yale University.
Bola dvakrát vydatá. V roku 1967 sa jej manželom stal Charles Hertz Jr. zo známej podnikateľskej rodiny, avšak manželstvo dlho nevydržalo. V roku 1973 sa jej narodil syn Noah, ktorého otcom je jej vtedajší partner John Dranow, ktorý pôsobil ako lektor tvorivého písania na "Goddard College". S Dranowom sa vzali v roku 1977 a rozviedli sa v roku 1996.
Žila v Cambridge v Massachusetts.
Dielo a ceny.
Často je popisovaná ako autobiografická poetka; jej dielo je známe svojou emocionálnou intenzitou. Často čerpá z mýtov, histórie alebo prírodných javov; medituje o osobných skúsenostiach a modernom živote, inšpiruje sa psychoanalýzou, ktorú sama v mladosti sedem rokov absolvovala. Zaoberala sa aj témami izolácie, osamelosti, sklamania, odmietnutia a strát, preto ju niekedy recenzenti označujú za pochmúrnu a temnú poetku.
Za svoje dielo získala rad významných literárnych ocenení v USA, okrem iných "National Book Critics Circle Award" (1985), Pulitzerovu cenu za poéziu (1993), Bollingenskú cenu (2001), "National Book Award for Lyrics" (2014) a "National Humanities Medal" (2016). V rokoch 2003 až 2004 bola básnikom laureátom knižnice Kongresu USA. V roku 2020 nasledovala ďalšia vysoká pocta, Nobelova cena za literatúru.
Boldigaň

Boldigaň () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Lačnovom, približne juhozápadne od Lipian. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, na hranici okresov Prešov a Levoča a zasahuje na katastrálne územie obce Lipovce a Vyšný Slavkov. Najbližšími sídlami sú severozápadne ležiaci Vyšný Slavkov, severovýchodne sa nachádza Lačnov a východne Šindliar a Lipovce.
Opis.
Boldigaň leží v severnej časti hlavného hrebeňa pohoria, medzi Kravcovou () a Lačnovským sedlom. Východným smerom sa nachádza Červená skala () a Suchý vrch (), južným Homôľka (), Kravcová a Nad Bučom (), západným dominuje Smrekovica () a severným Veľká skala (), Bučina () a Magura (). Západné svahy odvodňuje Antalov potok do rieky Torysa, voda z východnej časti odteká Kopytovským potokom do Svinky a Hornádu. V blízkosti vrcholu sa križujú značené turistické chodníky z Lačnovského sedla a Vyšného Slavkova. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad, no neďaleko sú menšie horské lúky s obmedzeným výhľadom. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Belianske Tatry, Levočské vrchy, Bachureň, Slanské vrchy, Šarišskú vrchovinu a Čiernu horu.
55. samostatná delostrelecká brigáda

55. samostatná delostrelecká brigáda Záporožská Sič (ukrajinsky: 55-та окрема артилерійська бригада «Запорізька Січ») je delostrelecká brigáda Ukrajinských ozbrojených síl so základňou v Záporoží. Je najstaršia delostrelecká brigáda v histórií Ukrajiny. Od marca 2018 je veliteľom tejto brigády plukovník Roman Kačur. 
História.
Jedná sa o najstaršiu delostreleckú jednotku ukrajinských ozbrojených síl, ktorá prisahala vernosť ukrajinskému národu v januári 1992 (v tej dobe ešte ako divízia). Od októbra 2005 po niekoľkých reformách táto jednotka nesie názov 55. samostatná delostrelecká brigáda.
V auguste 2018 prezident Ukrajiny Petro Porošenko udelil 55. samostatnej delostreleckej brigáde čestný názov "Záporožská Sič". Od tohto momentu je jej celý názov 55. samostatná delostrelecká brigáda "Záporožská Sič" 
Vybavenie.
Medzi najmodernejšie vybavenie 55. brigády patri 18 samohybných húfnic CAESAR, ktoré boli dodané Francúzskom v dvoch balíkoch pomoci pre Ukrajinu. Medzi ďalšie vybavenie patria 152mm húfnice 2A65 Msta-B.
Löwenstein (mesto)

Löwenstein je mesto v spolkovej krajine Bádensko-Württembersko v Nemecku.
Dejiny.
Osada bola na mesto povýšená 18. novembra 1287 Rudolfom Habsburským. Začiatok histórie miestneho panstva sa datuje na koniec 11. storočia.
Obyvateľstvo.
K 31. augustu 2020 mesto malo 3.374 obyvateľov.
Löwenstein

Löwenstein môže byť:
Lowenstein

Lowenstein môže byť:
44. samostatná delostrelecká brigáda

44. samostatná delostrelecká brigáda hajtmana Danyla Apostola (ukrajinsky: 44-та окрема артилерійська бригада гетьмана Данила Апостола) je delostrelecká brigáda Ukrajinských ozbrojených síl so základňou v Ternopiľe. Nesie meno po hajtmanovi Danylovi Apostolovi. Brigáda bola sformovaná na počiatku ruskej agresie na jeseň 2014 roku.
História.
V roku 2012 na príkaz vtedajšieho prezidenta Ukrajiny Viktora Janukovyča bola rozpustená 11. delostrelecká brigáda, ktorá sídlila v Ternopiľe. Od vtedy apelovala rada Ternopiľskej oblasti ale aj jej obyvatelia na ukrajinskú vládu aby obnovila vojenskú jednotku v oblasti. To sa napokon stalo až po euromajdane v roku 2014, po ktorom bola 9. septembra vytvorená 44. samostatná delostrelecká brigáda. Neskôr v novembri už bola nasadená v bojoch na východe Ukrajiny.
30. septembra 2020 sa veliteľom 44. brigády stal Roman Dudčenko. 
2. februára 2021 vrchný veliteľ ozbrojených síl Ukrajiny generálplukovník Ruslan Chomčak schválil nový znak brigády, ktorý jej prináleží doteraz.
Vybavenie.
Medzi vybavenie 44. brigády patria 100mm protitankové kanóny T-12, 152mm húfnica 2A36 Giacint-B, 152mm ťažná húfnica 2A65 Msta-B a americké húfnice M777.
Cystationín

Cystationín je aminokyselina, ktorá vzniká ako medziprodukt v syntéze cysteínu. Umožňuje prenos tiolovej skupiny z homocysteínu na cysteín alebo naopak.
Vznik.
Cystationín vzniká v transsulfuračnej ceste, ktorá premieňa homocysteín na cystationín. V tejto dráhe dochádza k spojeniu homocysteínu a serínu pomocou cystationín-β-syntázy. Cystationín sa potom štiepi na α-ketobutyrát a cysteín pôsobením cystationín-γ-lyázy. Takto prebieha prenos tiolovej skupiny u ľudí a zvierat. 
Celý proces môže prebiehať i opačným smerom. Cystationín môže vznikať opačným procesom, a to spojením cysteínu s aktivovaným homoserínom. Túto reakciu katalyzuje cystationín-γ-syntáza. Cystationín sa potom rozkladá na homocysteín, pyruvát a amoniak pôsobením cystationín-β-lyázy. Týmto spôsobom prebieha transsulfurácia u rastlín a kvasiniek.
Metabolické premeny.
Cystationín môže byť spracovávaný enzýmami cystationín-γ-lyázou, cysteíndioxygenázou a sulfinoalaníndekarboxylázou, čím z neho vzniká hypotaurín a taurín.
Cysteín, ktorý vzniká pôsobením cystationín-γ-lyázy na cystationín, potom môže byť využitý i enzýmom glutamát-cysteínligázou a glutatiónsyntetázou, čím z neho vzniká glutatión.
Patológia.
Nadbytok cystationínu v moči sa nazýva cystationínúria. Cystationínúria vzniká nedostatočnou aktivitou cystationín-γ-lyázy, čím dochádza k hromadeniu cystationínu v plazme.
Perlovska reka

Perlovska reka () je rieka v západnom Bulharsku v Oblasti Sofia.
Opis toku.
Rieka vzniká v nadmorskej výške približne sútokom niekoľkých potokov, ktoré pramenia v úpätí pohoria Vitoša vo vilovej zóne sofijskej štvrte Dragalevci. Neskôr sa do nej vlievajú ďalšie dve vitošské riekyDrenovička () a Vataška reka (). 
Následne Perlovska reka križuje kruhový obchvat Sofie a pokračuje smerom do centrálnej časti mesta najskôr paralelne s bulvárom "Bălgarija", neskôr pretína park "Južen park" (). V týchto častiach tečie rieka z veľkej časti pod zemou. Do rieky sa vlieva ďalší prítok, ktorým je Bojanska reka () a následne tečie Perlovska reka v centrálnej časti mesta odkryto, pričom kopíruje bulvár "Evlogi i Christo Georgievi". Potom čo pretečie centrálnou časťou mesta rieka priberie jej najväčší prítok, rieku Vladajska reka. 
Vlieva sa do rieky Iskăr 1,2 kilometra severovýchodne od Obradovského monastiera v nadmorskej výške .
Charakteristika.
Je ľavým prítokom rieky Iskăr. Rieka je dlhá 31 kilometrov. Povodie rieky sa rozprestiera na rozlohe 257 km² a predstavuje tak 3% povodia rieky Iskăr. Jej najväčším prítokom je Vladajska reka.
Najväčší prietok má rieka v období od apríla do júna. Najmenej vody korytom rieky preteká v období od augusta do októbra.
Na teritóriu mesta Sofia je koryto rieky po celej dĺžke toku umelo korigované, pričom sčasti vedie pod zemou.
V centrálnej časti mesta je na rieke niekoľko mostov, z ktorých najvýznamnejšie sú Orlov most a Samokovski most.
Veľká skala (vrch v Branisku)

Veľká skala () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Vyšným Slavkovom, približne juhozápadne od Lipian. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Levoča a na katastrálnom území obce Vyšný Slavkov. Najbližšími sídlami sú západne ležiaci Vyšný Slavkov, východným smerom sa nachádza Lačnov, Lipovce a Šindliar.
Opis.
Veľká skala leží v rázsoche, vybiehajúcej severozápadne z vrchu Boldigaň () v hlavnom hrebeni medzi Kravcovou () a Lačnovským sedlom. Severným smerom sa nachádza Adamova hora (), Bučina () a Magura (), východným Bučie (), Červená skala () a Suchý vrch (), južným Boldigaň, Homôľka (), Kravcová, Nad Bučom (), a Smrekovica () a západným Petruška (), Michalička () a Homôľka (). Masív leží v povodí rieky Torysa, kde vodu odvádza Antalov potok a jeho prítoky. Vrcholom vedie značený turistický chodník z Vyšného Slavkova. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je ojedinele možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Belianske Tatry, Levočské vrchy, Bachureň a Slanské vrchy.
Annie Ernauxová

Annie Ernauxová (; * 1. september 1940, Lillebonne, Francúzsko) je francúzska spisovateľka. Známa je svojimi autobiografickými knihami, ktorých vydala dve desiatky.
Životopis.
Narodila sa v obci Lillebonne v Hornej Normandii. Jej rodičia vlastnili kaviareň spojenú s obchodom s potravinami. Vyrastala v mestečku Yvetot. V roku 1958 vo veku 18 rokov odišla z domu na leto, aby pracovala v detskom prázdninovom tábore. Stretla sa tam po prvý raz bližšie s rovesníkmi a prežila svoju prvú sexuálnu skúsenosť. Na základe nej neskôr napísala román "Mémoire de fille". Učiteľstvo a modernú literatúru študovala na univerzitách v Rouene a Bordeaux, získala titul ("agrégée") oprávňujúci vyučovať francúzsku literatúru na univerzite. Svoj prvý román vydala v roku 1974. V tom čase pracovala ako stredoškolská učiteľka a mala dve deti. Román mal názov "Les Armoires vides" (Prázdne skrine) a tematizoval detstvo príslušníčky robotníckej triedy a nelegálny potrat, ktorý podstúpila. V roku 1977 sa s rodinou presťahovala do Cergy, mesta v parížskom regióne. V období 1977 až 2000 pracovala a učila na Centre national d’enseignement à distance (CNED). Na začiatku 80. rokov sa rozviedla a v roku 2000 odišla z učiteľského postu, aby sa naplno venovala písaniu. Bývať zostala v Cergy.
Tvorba.
Debut "Les armoires vide" bol publikovaný v roku 1974, v angličtine pod názvom "Cleaned Out" v roku 1990. Píše o témach, ktorým sa francúzski autori a autorky „skôr vyhýbali“. Predseda komisie pre Nobelove ceny za literatúru Anders Olsson povedal, že Ernauxová samu seba nevníma ako autorku beletrie, ale opisuje sa ako „etnologička seba samej“. Podľa Denisy Ballovej „Jej písanie [...] balansuje medzi literatúrou, sociológiou a históriou.“ V roku 2008 vydala knihu "Les Années", ktorej anglický preklad bol neskôr nominovaný na Bookerovu cenu. Svoj zatiaľ posledný román "Jeune homme" vydala v roku 2022.
Vydavateľ Jacques Testard ju považuje za veľmi dôležitú feministickú autorku, podľa neho bola Ernauxová ovplyvnená francúzskou autorkou Simone de Beauvoir, predchodcom bol aj Marcel Proust.
Ernauxová bola tiež autorkou a režisérkou dokumentárneho filmu "Les années Super-8".
Suchý vrch (vrch v Branisku)

Suchý vrch () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Šindliarom, približne juhozápadne od Lipian. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Lipovce. Najbližšími sídlami sú východne ležiace obce Šindliar a Lipovce, juhovýchodne sa nachádzajú Fričovce, severozápadne Vyšný Slavkov a severne Lačnov.
Opis.
Suchý vrch leží v rázsoche, ktorá vybieha východným smerom z vrchu Boldigaň () v hlavnom hrebeni, medzi Kravcovou () a Lačnovským sedlom. Východným smerom sa nachádza Kopytovská hora (), Galia (), Petrušova hora () a Mindžová (), severným Bučie (), Červená skala (), Magura () a Bučina (), západným Boldigaň, Kravcová, Smrekovica () a Nad Bučom () a južným Patria (), Homôľka () a Príkry hrb (). Oblasť odvodňuje Kopytovský potok, smerujúci do riečky Svinka v povodí Hornádu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež susednú Bachureň a Slanské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no južným úpätím vedie modro značený chodník z Lipoviec do sedla Smrekovica. Východne prechádza žlto značený chodník z Kopytovskej doliny do Lačnovského kaňonu.
Silvia Ilečková

PhDr. Silvia Ilečková (rod. Horváthová; * 2. október 1938, Martin) je slovenská historička umenia.
Životopis.
V rokoch 19561961 študovala históriu a dejiny umenia na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, v roku 1982 získala titul doktor filozofie (PhDr.). Po absolutóriu pracovala v Slovenskej národnej galérii (SNG) do roku 1993, následne pôsobí v slobodnom povolaní ako bádateľka a kurátorka výstav.
Špecializuje sa na slovenské maliarstvo 20. storočia, osobitne tvorbu zakladateľskej generácie moderného slovenského umenia. Pripravila množstvo výstav doma i v zahraničí, participovala na stálych expozíciách SNG. Je autorkou početných štúdií a článkov, v ktorých poukazovala na kontinuitu slovenského umenia a jeho previazanosť so stredoeurópskym, resp. európskym umením. Zapájala sa do prípravy celoslovenských slovníkových projektov ako sú Slovenský biografický slovník, Biografický lexikón Slovenska, Encyclopaedia Beliana.
Malachit (rozlišovacia stránka)

Malachit môže byť:
Atomoxetín

Atomoxetín, predávaný napríklad pod názvom Strattera, je liečivo, ktoré sa používa na liečbu ADHD. Môže sa používať osamote alebo s psychostimulantmi. Takisto sa používa na zlepšenie kognitívnych schopností na zlepšenie bdelosti, pozornosti a pamäte. Použitie atomoxetínu sa odporúča pre osoby, ktoré sú staršie ako 6 rokov. Atomoxetín sa podáva perorálne. Pre použitie v USA bol povolený v roku 2002. V roku 2020 to bol 287. najčastejšie predpisovaný liek v USA a bol predpísaný viac ako miliónkrát.
Medzi bežné vedľajšie účinky atomoxetínu patrí bolesť brucha, strata chuti do jedla, nevoľnosť, únava a závraty. Medzi závažné vedľajšie účinky patrí angioedém, problémy s pečeňou, mŕtvica, psychóza, problémy so srdcom, agresia a samovražda. Atomoxetín nesmú uživať pacienti so závažnými kardiovaskulárnymi alebo cerebrovaskulárnymi poruchami. Neexistuje dostatok dát o jeho bezpečnosti počas tehotenstva – podľa údajov z roku 2019 nie je jasné, či je bezpečný počas tehostenstva a dojčenia.
Atomoxetín spomaľuje spätné vychytávanie norepinefrínu a predpokladá sa, že pôsobí zvyšovaním hladiny norepinefrínu a dopamínu v mozgu.
Evan Peters

Evan Peters (; * 20. január 1987, St. Louis, Missouri, USA) je americký herec, známy z televízneho seriálu "American Horror Story" (2011 - 2022). 
Detstvo a mladosť.
Peterson sa narodil v St. Louis v štáte Missouri a vyrastal na predmestí Ballwin. Bol vychovávaný v katolíckej viere a navštevoval aj katolícku školu. Má staršieho brata Andrewa a staršiu nevlastnú sestru z otcovej strany Michelle.
V roku 2001 sa Peters s rodinou presťahoval do Grand Blanc v štáte Michigan, kde sa venoval modelingu a navštevoval miestne hodiny herectva. Ako pätnásťročný sa presťahoval so svojou matkou do Los Angeles, aby sa venoval svojej hereckej kariére.
Kariéra.
Jeho prvá herecká rola, bola vo filme "Ako ostrihať Adama", z roku 2004. Hral tiež vo viacerých vedľajších televíznych úlohách. V roku 2011 bol obsadený do televízneho seriálu, "American Horror Story". Vďaka rolám v televíznom seriály, získal Peterson značný úspech. V prvej sérii, stvárnila Tatea Langdona, v druhej sérii stvárnil rolu Kita Walkera, muža neprávom obvineného zo zabitia svojej manželky; táto rola mu vyniesla nomináciu na Satellite Award za najlepšieho herca vo vedľajšej úlohe – seriál, miniséria alebo televízny film.
V roku 2013 si Peters zahral v nezávislom komediálnom filme "Adult World" po boku Johna Cusacka a Emmy Roberts. V roku 2018 sa objavil v televíznom seriály "Pose", ktorý tiež režírovali Brad Falchuk a Ryan Murphy.
Stvárnila jednu z vedľajších úloh v televíznom seriály "WandaVision", z roku 2021. V rovnakom roku, hral aj v televíznom seriály v "Mare z Easttownu", kde za svoj herecký výkon, získal ocenenie Emmy Award. V roku 2022 Peters stvárnil sériového vraha Jeffreyho Dahmera v minisérii Netflix, ktorú vytvoril Ryan Murphy, "Dahmer – Monster: Príbeh Jeffreyho Dahmera".
Súkromný život.
V roku 2012 Peters začal chodiť s herečkou Emmou Roberts, s ktorou sa zoznámil na nakrúcaní filmu "Adult World". V marci 2014 oznámili, že boli zasnúbení a v marci 2019 sa rozišli.
Ariane 6

Ariane 6 je nosná raketa, vyvinutá v rámci vesmírneho programu Európskej vesmírnej agentúry (ESA) ako ďalšia generácia rodiny nosných rakiet Ariane. Predstavuje evolučného nástupcu rakety Ariane 5, prevádzkovanej od roku 1996.
Deklarovanou motiváciou pre vývoj Ariane 6 bolo zníženie nákladov na polovicu (oproti Ariane 5) a zvýšenie kadencie štartov (zo 67 na 11 ročne). Finálny návrh rakety bol zo strany ESA vybraný v decembri 2014 a zahŕňa kombinovaný prvý stupeň s motorom na kvapalné palivá a dvoma (A62) alebo štyrmi (A64) pomocnými blokmi na tuhé palivá (druhou alternatívou bola raketa s prvým stupňom kompletne na tuhé palivá).
Výroba úvodnej 14-kusovej série nosičov bola spustená v roku 2019, inauguračný let, pôvodne plánovaný na rok 2020, bol po sérii odkladov zrealizovaný 9. júla 2024.
S raketami Ariane 6 sa uvažuje okrem iného aj v európskom programe výskumu a využívania Mesiaca.
Inauguračný let.
Na svoj inauguračný let raketa odštartovala z kozmodrómu Kourou vo Francúzskej Guyane 9. júla 2024 o 19:01 UTC (21:01 SELČ).
Druhý stupeň rakety úspešne dosiahol plánovanú nízku obežnú dráhu vo výške približne 600 km a v 65. minúte letu vypustil deväť cubesatov. Plánovaný deorbitačný zážih druhého stupňa a vypustenie návratových puzdier však nebolo zrealizované pre problém s jednou z napájacích jednotiek.
Možnosť bezplatného vynesenia nákladu v rámci tohto inauguračného letu získalo aj Slovensko, Ministerstvom školstva bol oslovený tím, stojaci za družicou GRBAlpha, ktorý príležitosť využil na prípravu jej nasledovníka, 2U cubesatu GRBBeta. Po vypustení cubesatov bolo potvrdené úspešné nadviazanie rádiového kontaktu s družicou.
Polyfenol

Polyfenol je skupina chemických zlúčenín obsiahnutých v rastlinách. Sú charakterizované prítomnosťou viac ako jednej fenolovej jednotky alebo stavebného bloku v molekule. Polyfenol sa všeobecne delí na hydrolyzovateľné taníny (estery kyseliny gallovej a glukózy alebo iných cukrov) a fenylpropanoidy, napríklad lignany, flavonoidy a kondenzované taníny.
Klasifikácia a nomenklatúra.
Delenie polyfenolov na taníny, lignany a flavonoidy je odvodené od variantov jednoduchej polyfenolickej jednotky vychádzajúcich zo šikimátovej metabolickej dráhy sekundárneho metabolizmu rastlín a z klasického delenia založeného na relatívnom význame jednotlivých základných komponentov pre rôzne študované oblasti. Chémia tanínov vychádza z významu kyseliny trieslovej pre kožiarsky priemysel. Ligniny sú späté s chémiou pôdy a rastlinných štruktúr. Flavonoidy sa zaoberá chémia sekundárnych rastlinných metabolitov pre obranu rastlín a chémia farieb kvetov (napr. antokyanínov).
Najviac a najlepšie študovanými polyfenolmi sú flavonoidy, medzi ktoré patria tisíce zlúčenín, okrem iného flavonoly, flavóny, katechíny, flavanóny, antokyanidíny a izoflavonoidy .
Najhojnejšie sa vyskytujúcimi polyfenolmi sú kondenzované taníny, obsiahnuté prakticky vo všetkých skupinách rastlín a tvoriace až 50 % suchej hmotnosti listov. Po celom svete prebehla na nutrične chudobných kyslých pôdach konvergenčná evolúcia rastlinných komunít bohatých na taníny. Taníny boli považované za súčasť obrany rastlín proti bylinožravcom, avšak čoraz viac ekológov teraz poznáva ich význam pre riadenie procesov rozkladu a dusíkového obehu. S rastúcimi obavami z globálneho otepľovania je veľký záujem lepšie pochopiť úlohu polyfenolov ako regulátorov obehu uhlíka, najmä v severných boreálnych lesoch.
Polyfenol sa klasifikuje aj podľa typu a počtu prítomných fenolických subkomponentov. V danom polyfenole môže byť obsiahnutá viac ako jedna subkomponenta.
Fenolické jednotky môžu byť často esterifikované alebo metylované. Možno ich nájsť v dimerizovanom alebo polymerizovanom stave, kedy vzniká nová trieda polyfenolov. Napríklad kyselina ellagová je dimér kyseliny gallovej a tvorí triedu ellagotanínov. Podobne sa katechín a gallokatechín môžu kombinovať a tvoriť červenú zlúčeninu teaflavín, týmto procesom vzniká aj rozsiahla trieda tearubigínov v čaji.
Výskyt v potravinách.
Medzi významné zdroje polyfenolov patria bobuľoviny, čaj, pivo, hrozno (tiež víno ako nápoj), olivový olej, kakao/čokoláda, káva, vlašské orechy, arašidy, borojo, granátové jablko, cezmína paraguajská a ďalšie ovocie a zelenina.
Externý odkaz.
Wine polyphenols vary with age and variety
Newcastle (Nový Južný Wales)

Newcastle je mesto v štáte Nový Južný Wales v Austrálii. Nachádza sa 116 km severne od Sydney. V roku 2021 mala metropolitná oblasť Greater Newcastle 682 465 obyvateľov a samotné mesto malo 453 515 obyvateľov. To z neho robí druhé najľudnatejšie mesto v Novom Južnom Walese a šieste alebo siedme najľudnatejšie mesto Austrálie.
Červená skala (vrch v Branisku)

Červená skala () je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Lačnovom, približne juhozápadne od Lipian. 
Poloha.
Nachádza sa na severovýchodnom okraji Braniska, v geomorfologickom podcelku Smrekovica. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a na katastrálnom území obce Lipovce. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Lačnov, východným smerom ležiace Lipovce, juhovýchodným Šindliar a západným obec Vyšný Slavkov.
Opis.
Červená skala leží v rázsoche, ktorá vybieha južným smerom z vrchu Magura (), patriaceho však už do pohoria Bachureň. Hrebeň s masívom od zvyšku Braniska oddeľuje Kopytovská dolina. Východným smerom leží vrch Bučie (), Mindžová () a Petrušova hora (), južným Príkry hrb (), Suchý vrch () a Homôľka (), západným Kravcová (), Boldigaň () a Veľká skala () a severným Bučina (), Magura () a Bachureň (). Západnú časť hrebeňa odvodňuje Kopytovský potok, východnú jeho prítok Kamenný potok, smerujúce do riečky Svinka v povodí Hornádu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Východné svahy patria do NPR Kamenná Baba. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež susednú Bachureň, Slanské vrchy, Čiernu horu a Volovské vrchy.
Prístup.
Na vrchol nevedie značená trasa, no južným úbočím vedie žlto značený chodník z Kopytovskej doliny do Lačnovského kaňonu a východným úpätím červeno značený chodník z Lipoviec cez Lačnov do Lačnovského sedla.
Vozovňa Krasňany

Vozovňa Krasňany je vozovňa v Bratislave, v mestskej časti Rača, v lokalite Krasňany, ktorú prevádzkuje DPB. Vozovňa je 1. prevádzky - divízie Elektrobusy (1DPA; všetky autobusy (okrem elektrobusov) boli premiestnené do vozovne Vozovne Trnávka) a 2. prevádzky - divízie Električky (2DPE). Z Vozovne nie sú momentálne vypravované žiadne linky. 
Vypravované linky (12.2023):
Vozidlový park.
Vo vozidlovom parku Vozovne Krasňany sa momentálne nenachádzajú žiadne vozidlá.
Rekonštrukcia.
Od 6. novembra 2024 začal DPB s rekonštrukciou a následnou modernizáciou tejto vozovne, ktorá by mala trvať jeden rok. Počas nej bude vozovňa úplne mimo prevádzky a všetky vozidlá budú deponované vo Vozovni Jurajov dvor.
Their Satanic Majesties Request

Their Satanic Majesties Request je šiesty britský a ôsmy americký štúdiový album britskej rockovej skupiny the Rolling Stones vydaný 8. decembra 1967.
Album znamenal úplné odbočenie od klasického blues rockového štýlu, ktorým bola kapela dovtedy známa. Žánrovo spadá pod psychedelickú hudbu a popri nahrávaní skupina experimentovala s rôznymi vtedy nezvyčajnými hudobnými nástrojmi ako mellotron alebo theremin. Použité boli tiež rôzne ázijské a africké nástroje. 
Od kritikov dostal "Their Satanic Majesties Request" zmiešané hodnotenia. Mnoho z nich ho pokladalo iba za horšiu kópiu albumu "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" od kapely Beatles, ktorý bol vydaný v júni rovnakého roku, no s postupom času naň začali byť kritici menej prísni. Spevák kapely Mick Jagger a gitarista Keith Richards sa o albume zvyknú vyjadrovať negatívne a pokladajú ho za jeden zo svojich slabších momentov.
Zoznam skladieb.
Autormi všetkých skladieb sú Mick Jagger a Keith Richards okrem "In Another Land", ktorej autorom je Bill Wyman.
43. samostatná delostrelecká brigáda

43. samostatná delostrelecká brigáda hajtmana Tarasa Triasyla (ukrajinsky: 43-тя окрема артилерійська бригада гетьмана Тараса Трясила) je delostrelecká brigáda Ukrajinských ozbrojených síl so základňou v malej ukrajinskej obci Divyčky v Kyjevskej oblasti. Nesie meno po hajtmanovi Tarasovi Triasylovi. Brigáda bola sformovaná na počiatku kofliktu na východe Ukrajiny na jeseň 2014 roku.
História.
V októbri 2017 bol za veliteľa 43. brigády vymenovaný plukovník Oleh Dorochov, ktorý do vtedy pôsobil ako zástupca veliteľa v 44. samostatnej delostreleckej brigáde.
14. októbra 2020 prezident Ukrajiny Volodymyr Zelenskyj udelil 43. samostatnej delostreleckej brigáde čestný názov po hajtmanovi Tarasovi Triasylovi.
Od roku 2020 je veliteľom brigády Oleh Ševčuk, ktorý bol prezidentom Ukrajiny vyznamenaný Radom Bohdana Chmelnického III. stupňa v apríli 2022.
Vybavenie.
Vybavenie 43. brigády sa odlišuje od iných brigád svojou špecializáciou na ťažkú techniku. Vybavenie brigády z veľkej časti tvoria 203 mm samohybné húfnice 2S7 Pion, ktorými disponujú všetky 4 divizióny/prápory tejto brigády.
Vyhliadková veža na Devínskej Kobyle

Vyhliadková veža na Devínskej Kobyle je vyhliadková veža, ktorá sa nachádza na rovnomennom vrchu v mestskej časti Devínska Nová Ves v Bratislave.
Parametre veže.
Vežu tvorí 21,26 metrov vysoká priestorová oceľová konštrukcia, ktorá má konzolové vyloženia troch vyhliadkových terás vo výške , a . Hmotnosť konštrukcie je a počet schodov 112. Projekt z dielne spoločnosti Architekti Šebo Lichý realizoval Ingsteel a investorom bola mestská časť Devínska Nová Ves.
Pri vhodných podmienkach je z veže možné vidieť napríklad vrch Záruby, Zobor, Pálavské vrchy aj Schneeberg, mesto Stupava, Senec, Hainburg, Marchegg, Wolfsthal no aj Viedeň, Trojmedzie (SK, AT, HU), Neziderské jazero, Letisko M. R. Štefánika aj Schwechat, Slavín, Bratislavský hrad, hrad Devín, Pajštún, Schloss Hof, Carnuntum a iné.
Dopravné spojenie.
Z Devínskej Novej Vsi:
Z Devína:
Z Dúbravky:
Čierna ovca, biela vrana

Čierna ovca, biela vrana je štúdiový album slovenského speváka Pavla Hammela a skupiny Prúdy. Tento album vydalo v roku 1985 hudobné vydavateľstvo Opus. Autorom textov všetkých piesní na albume je Boris Filan, autormi hudby sú: Pavol Hammel, Ján Lauko a Martin Karvaš. V tejto novej verzii skupiny Prúdy ako gitarista s kapelou spolupracoval Andrej Šeban a na klávesové nástroje okrem Jána Lauka hral aj Martin Karvaš. Medzi známejšie nahrávky patria: „Dievčenské denníky“, „Papierové lásky“, či pocta režisérovi Jánovi Roháčovi s názvom „Správny chlap“.
Peter Martinček

Peter Martinček môže byť:
Styppax

Styppax () bol grécky sochár v 5. stor. pred Kr.
Styppax bol sochár (bronziar) z ostrova Cyprus, ktorý emigroval do Atén pravdepodobne po vojne Aténčanov s Peržanmi na Cypre v rokoch 450/49 pred Kr. Podľa Plínia bol autorom bronzovej votívnej sochy mladého muža zv. "Splanchnoptés", zobrazeného ako opeká „vnútornosti“ ("σπλάγχνα – splanchna, doslova vnútornosti") obetného zvieraťa, postavenej pri svätyni Minervy (Atény) na aténskej Akropole. Plínius zaznamenal, že túto sochu venoval aténsky politik Perikles ako votívny dar bohyni Aténe, za to, že mu vo sne poradila, ako uzdraviť jeho obľúbeného otroka, ktorý sa počas výstavby chrámu (zrejme Parthenónu) na akropole, po páde z výšky vážne zranil.
Plutarchos o tom uvádza: „"Jeden z jeho umelcov, najaktívnejší a najhorlivejší zo všetkých, stratil pôdu pod nohami a spadol z veľkej výšky a ležal v žalostnej situácii, z ktorej lekári zúfali. Perikles bol z toho veľmi sklamaný, ale bohyňa (Aténa) sa mu zjavila vo sne a predpísala mu liečebný postup, ako muža rýchlo a ľahko vyliečiť. Na pamiatku toho dal postaviť bronzovú sochu pre Aténu Hygieiu na akropole pri jej oltári, ktorá tam, ako sa hovorí, stála predtým."“ 
Vlysy a štíty Parthenónu boli dokončené okolo roku 438 pred Kr.. Táto socha bola preto zhotovená pravdepodobne po tomto roku. Námet sochy mladého muža, ktorý prichádza na obetu a rozdúchava oheň, sa zdá byť blízky výtvorom Lykia, syna sochára Myróna. Styppax bol teda pravdepodobne sochár blízky prostrediu Myróna (je možné, že sa učil v jeho dielni).
Otto Hirschfeld

Otto Hirschfeld
András Kappanyos

András Kappanyos (* 10. október 1962, Budapešť, Maďarsko) je maďarský literárny vedec, umelecký prekladateľ, univerzitný profesor. Vo svojej kultúrno-vedeckej práci sa zameriava na modernu, na jazykové poznatky klasickej avantgardy, ako aj na životné diela Lajosa Kassáka, Jamesa Joyca a T.S. Eliota. Jazykové tradície moderny analyzuje prostredníctvom vývoja básnických žánrov od Drydena po súčasnú popovú poéziu. Je priekopníkom prekladovej vedy v Maďarsku v oblasti kultúry, zároveň je vzdelaným výskumníkom a citlivým umeleckým prekladateľom literárnych textov.
Je vedecký radca Inštitútu literárnej vedy výskumnej siete Loránda Eötvösa (v minulosti Ústav literárnej vedy Maďarskej akadémie vied), zástupca riaditeľa, vedúci oddelenia Modernej maďarskej literatúry, šéfredaktor "Literatury", profesor Inštitútu maďarského jazyka a literárnej vedy na Univerzite v Miškolci, vedúci Kultúrnej prekladovej vedy na Doktorandskej škole literárnych vied, v rokoch 20152016 bol profesorom Ranki Chair na Indiana University Bloomington.
Kariéra.
Jeho prax v umeleckom preklade sa stretla s veľkou podporou a priateľským prostredím na legendárnych seminároch Lászlóa Latora na Univerzite Loránda Eötvösa (ELTE). Svoju kariéru pedagóga dejín literatúry začal na Univerzite v Pécsi v roku 1990 na katedre, ktorú viedol Ernő Kulcsár Szabó. Vďaka štipendiu od Georga Sorosa strávil jeden rok ako postgraduálny hosťujúci poslucháč na Oxford University, v roku 1996 získal titul PhD. v programe English Literature na univerzite ELTE, habilitoval, je tiež akademický doktor, dizertáciu o translatológii obhájil v roku 2015.