burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Ketóza (metabolizmus)

Ketóza v biológii označuje stav organizmu charakterizovaný zvýšenými hladinami ketolátok v krvi. Dôvodom vzniku stavu je proces ketogenézy. Ketolátky sa tvoria v pečeni pri poklese zásoby glykogénu prostredníctvom procesu štiepenia vlastných tukových tkanív (inak nazývaný aj ketogenéza), ktoré telo dokáže využívať ako záložný zdroj energie. Ketolátky navyše dokážu aj plnohodnotne nahradiť sacharidy v pozícii primárneho zdroja energie človeka. Ketolátky acetacetát a β-hydroxybutyrát sú organizmom využívané ako zdroj energie.
Telo počas ketózy začne namiesto sacharidov využívať tukové zásoby ako hlavný zdroj energie. Rovnako sa obmedzí príjem tukov a sacharidov, zatiaľ čo telo dostáva potrebné množstvá proteínov.
Ketóza je počas bielkovinovej diéty sprevádzaná aj ďalšími pozitívnymi vplyvmi v oblasti fyzického zdravia, medzi ktoré patrí napríklad zvýšenie tzv. „dobrého“ cholesterolu, teda HDL, v krvi, čo prospieva prevencii kardiovaskulárnych chorôb. Klesá produkcia inzulínu, hormónu, ktorý štiepi cukry a spôsobuje chuť na sladkú potravu, a teda ketóza je nápomocná aj pri liečbe či prevencii cukrovky.
Mercedes McCambridgeová

Carlotta Mercedes Agnes McCambridge (* 16. marec 1916, Joliet, Illinois, USA† 2. marec 2004, La Jolla, Kalifornia, USA) bola americká herečka. Je držiteľkou ceny Academy Awards za jej rolu vo filme "All the King's Men" z roku 1949.
Detstvo a mladosť.
Narodila sa v meste Joliet, v štáte Illinois v roku 1916. Vyrastala na rodinnej farme v Blackstone v štáte Illinois, až dokým nezačala navštevovať katolícku vysokú školu v Chicagu.
Študovala anglický jazyk a divadlo na Mundelein College v Chicagu. V roku 1936 pracovala v NBC Radio Network v Chicagu a následne s ním podpísala zmluvu na päť rokov.
Kariéra.
Filmová kariéra McCambridgeovej sa rozbehla keď bola obsadená ako Sadie Burke vo filme "All King's Men" z roku 1949. Získala za svoju rolu cenu Academy Awards za najlepšiu herečku.
V roku 1954 spolupracovala s Joan Crawford a Sterlingom Haydenom v nekonvenčnej dráme "Johnny Guitar". Film sa v súčasnosti považuje za kultovú klasiku. Počas natáčania, sa medzi McCambridgeovou a Crawfordovou vytvorila veľká nevraživosť.
V roku 1956 hrala po boku Elizabeth Taylor a Jamesa Deana vo filme "Gigant". Za svoju úlohu bola druhýkrát nominovaná na Academy Awards. V roku 1959 sa McCambridgeová objavil po boku Katharine Hepburn, Montgomery Clifta a Elizabeth Taylor vo filmovej adaptácii filmu "Suddenly, Last Summer".
V roku 1973 vo filme "The Exorcist" prepožičala svoj hlas démonovi Pazuzu, ktorým je posadnutá mladá dievčina Regan (Linda Blair). Režisér William Friedkin navrhol, aby bola počas dabovania uviazaná na stoličke aby to vyzeralo, že démon bojuje proti vymýtaniu. Friedkin tvrdil, že spočiatku McCambridgeová nechcela aby bola spájaná s filmom, pretože sa obávala, že by to mohlo ovplyvniť výkon Lindy Blair, ktorá hrala Regan. Neskôr sa však sťažovala, že nebola pozvaná na premiéru filmu. Jej spor s Friedkinom sa skončil keď jej pripísali prácu na filme.
Súkromný život.
McCambridge si vzala svojho prvého manžela, Williama Fifielda v roku 1939, keď mala 23 rokov. Mali spolu syna Johna Lawrence Fifielda, narodeného v decembri 1941. Pár sa rozviedol v roku 1946 po siedmich rokoch manželstva.
V roku 1950, keď mala 34 rokov, sa McCambridgeová vydala za kanadského herca Fletchera Markla. Jej syn John neskôr prevzal meno Markle. McCambridgeová a Markle sa rozviedli v roku 1962, po dvanástich rokoch manželstva.
McCambridgeová zomrela sama, dňa 2. marca 2004 v La Jolla, v San Diegu v Kalifornii, prirodzenou smrťou. Má dve hviezdy na Hollywoodskom chodníku slávy, jedna je za jej filmové zásluhy a druhá pre televízne zásluhy.
Berzeviciovci

Berzeviciovci (maď. "Berzevicy" alebo "Berzeviczy család," v slovenskej podobe Brezovickí) boli významným uhorským šľachtickým rodom na Spiši a Šariši. Svoj pôvod odvodzovali od z tirolského grófskeho rodu. Pôvod rodu siaha hlboko do 13. storočia a je odvodený od Rüdigera zvaného aj Rutkerus Berzevici z Veľkej Lomnice, medzi ktorého široko rozvetveným potomstvom možno nájsť šľachticov z Torysy, Kamenice a napokon aj z Brezovice Prídomok Berzevici dostali latinizovaním názvu obce Brezovica pri Sabinove, ale používali aj predikát z Veľkej Lomnice, kde dodnes stojí ich rodový kaštieľ.
Dejiny rodu.
Prvým členom rodiny Berzeviczy, ktorý sa usadil na Slovensku, bol Rüdiger Berzevici z Tirolska, ktorý slúžil uhorskému kráľovi Ondrejovi II. a jeho manželka bola dvornou dámou kráľovej manželky Gertrúdy Meranskej. Rüdiger Berzevici dostal za svoje zásluhy pozemky v okolí obce Kamenica na Šariši a v okolí obce Huncovce a Veľkej Lomnice pod Vysokými Tatrami.  Potvrdzuje to donácia kráľa Ondreja II. z roku 1209. Spolu s jeho synmi Hermanom a Rikolfom pôsobili pri správe spišského kráľovského kominátu, najmä pri osídľovaní Zamaguria. Herman a Riklof dostali majetky na severnom Spiši (od Kežmarku až po Dunajec a Bielu Vodu). Rod si udržiaval dobré vzťahy na kráľovskom dvore. Za služby a podporu rod dostaval rozsiahle majetky na Spiši a Šariši. Počas vlády Anjouovcov v Uhorsku získali kaštieľ v Strážkach. Magister Kokoš za spolu účasť na zavraždení Fridricha z Hrhova aby za trest a súčasne i vykúpenie tohto ťažkého zločinu mal založiť šesť kláštorov. Podarilo sa mu ich založiť však iba tri: prvý na Skale útočiska nad Letanovcami (Kláštorisko), druhý v Hamborku na Koscilku (teraz Brezovička) a tretí v údolí svätého Antona v blízkosti obce Lechnica (Červený kláštor).
V 14. storočí sa rod Berzevici rozdelil na spišskú a šarišskú vetvu. Jej príslušníci boli významnými vojakmi, ekonómami, profesormi a politikmi. V rokoch 1559 a 1560 dostal rod vynovený erb. Nový erb obsahoval kráľovskú korunu na spodku zeleného trojvršia siahajúceho doprava v modrom poli, na ktorom sa koza svojimi prednými končatinami dotýka útesu. Erb občas obklopuje drak, keďže Peter Berzevici bol rytierom Dračieho rádu. Berzeviciovci boli už v tom čase prevažne katolíci, hoci ešte v polovici 17. storočia vystupovali prevažne ako evanjelici. Jeden z potomkov vrchného kapitána Horného Uhorska, Gregor František Berzevici získal titul baróna v roku 1755 pre seba a svoju rodinu, ale táto vetva v roku 1834 vymrela.
Známi príslušníci rodu.
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Štatutárne mesto (Česko)

Štatutárne mesto (čes. "statutární město") alebo historicky aj mesto s vlastným štatútom (čes. "město s vlastním statutem") je typ mesta v Česku, ktorý existoval v rokoch 1850-1948 a potom od roku 1990 dodnes. Spočiatku to bol koncept prebraný z rakúskeho práva (pozri mesto s vlastným štatútom (Rakúsko)), od roku 1990 sú štatutárne mestá chápané ako mestá, ktoré majú vlastný štatút a môžu sa deliť na menšie samosprávne jednotky
V rokoch 1850 až 1948 územie štatutárnych miest tvorilo automaticky samostatný politický okres. 
Dnes je predstaveným štatutárneho mesta v Česku primátor (v Česku tento termín označuje iba predstavených štatutárnych miest, zatiaľčo predstavení ostatných miest a obcí sa označujú ako "starostovia"). Mestský úrad štatutárneho mesta nesie v Česku označenie magistrát.
Mesto s vlastným štatútom (Rakúsko)

Mesto s vlastným štatútom (-termín z rak. ústavy a rak. odbornej literatúry; nem. "Stadt mit eigenem Statut") alebo štatutárne mesto (-termín z rak. odbornej literatúry; nem. "Statutarstadt") je v Rakúsku od roku 1850 označenie miest, ktoré majú vlastný štatút. Takéto mestá majú v Rakúsku z právneho hľadiska popri postavení obce zároveň aj postavenie okresu (v Rakúsku nazývaného "politický okres"). Do roku 1918 mestá s vlastným štatútom existovali v celej Rakúskej (resp. Rakúsko-uhorskej) monarchii okrem jej uhorskej časti, t.j. existovali nielen na území dnešného Rakúska, ale aj v Čechách, na Morave, v Kransku, v Gorici, v Haliči a v Bukovine.Nielen v dnešnom Rakúsku, ale aj v Česku pretrvali (v pozmenenej forme) až dodnes – pozri štatutárne mesto (Česko).
V Rakúsku v súčasnosti existuje celkovo 15 štatutárnych miest, legislatívne ukotvených formou zákona príslušnej krajinskej vlády. Na ich čele stojí starosta.
Perica Bencúrová

Perica Bencúrová, za slobodna Didolićová (* 6. marec 1880, Selca, Chorvátsko† 7. augusta 1971, Trnava) bola manželka lekára a spisovateľa Martina Kukučína.
Zo života.
Rodičmi Perice boli Vicko Didolić (nar. 1831), verejný činiteľ v 19. storočí a Kata Didolić, za slobodna Definis (nar. 1835).
Perica mala jedného staršieho brata.
Zomrela 7. augusta 1971 a je pochovaná na Národnom cintoríne v Martine.
Perica sa za spisovateľa Martina Kukučína (vlastným menom Matej Bencúr) vydala 23. októbra 1904 v meste Selca, na ostrove Brač v Chorvátsku.
Starobylá patricijská rodina Didolićovcov s bohatými politickými, kultúrnymi a obchodnými kontaktmi v Dalmácii vlastnila na ostrove Brač pôdu, vyrábala a obchodovala s olejom a vínom, prevádzkovala obchody v Záhrebe, Ľvove a v Prahe. Rodina podporovala zjednotenie Dalmácie s Chorvátskom a Slavónskom, či zavedenie chorvátskeho jazyka do verejnej správy a súdnictva. Dom Didolićovcov v období chorvátskeho národného obrodenia bol centrom kultúrneho a politického života.
V roku 1907 spolu s manželom Perica odišla do južnej Ameriky. Po ročnom pobyte v Santiagu de Chile sa usadili v Punta Arenas medzi chorvátskymi vysťahovalcami. Priatelia ich presvedčili, aby si kúpili farmu. Vykorenenie z rodného domu, kraja a k tomu niekoľkonásobný neúspech kvôli farme naštartovali u Perice ťažkú depresiu. V roku 1922 sa rozhodli pre návrat do Európy.
Keď 8. novembra 1925 odišli znova do južnej Ameriky usporiadať svoje osobné i majetkové záležitosti, pri tejto ceste u Perice prepukla choroba naplno.
Po návrate do Chorvátska Martin Kukučín musel Pericu hospitalizovať na jar 1926 v ústave choromyseľných, v kúpeľnom mestečku Lipik. U Perice sa obdobia jasnej mysle striedali s hlbokými depresiami. Perici sa zdravotný stav zlepšil ešte počas Kukučínovho života.
Po Kukučínovej smrti Perica odišla z Chorvátska a najskôr žila u brata v Prahe, neskôr u svojej netere v Trnave. Avšak väčšinu svojho života prežila Perica v psychiatrických liečebniach, tzv. blázincoch, kde ju umiestnili jej príbuzní. Zväz slovenských spisovateľov upozornil okresnú prokuratúru v Trnave, že sa vdova Bencúrová nachádza neoprávnene v týchto zariadeniach, pretože nie je duševne chorá. Na sklonku Pericinho života sa okresné orgány v Trnave postarali o nápravu. Štát jej pridelil dvojizbový byt, kde dožila pod lekárskou starostlivosťou a s kvalifikovanou opatrovateľkou Margitou Mačekovou, ktorá si Pericu pamätala takto: „Pani Bencúrová totiž posledné roky trávila len na posteli. Bola to inteligentná, sčítaná žena. Hovorila po španielsky, taliansky, francúzsky, nemecky a, samozrejme, po chorvátsky a slovensky. Žila však už len minulosťou, spomienkami na rodný ostrov Brač a milovaného manžela.“
Medaila Alvara Alta

Medaila Alvara Alta () je ocenenie, ktoré udeľuje Fínske múzeum architektúry ("Suomen arkkitehtuurimuseo") a SAFA za významné príspevky v oblasti architektúry. Medaila bola prvýkrát udelená v roku 1967.
Knickebein

Knickebein bol rádionavigačný systém vyrobený firmou Telefunken, používaný letectvom Tretej ríše počas druhej svetovej vojny na podporu nočného bombardovania Spojeného kráľovstva. Využíval rádiové lúče typu Lorenz, podobne ako sytém X-Gerät. V porovnaní s ním bol jednoduchší a menej presný, ale do lietadiel nebolo potrebné montovať dodatočné rádioprijímače, pretože pracoval na rovnakých frekvenciách ako prístroje pre systém Lorenz. V RAF bol systém označený kódom "Headache".
Princíp činnosti.
Systém Knickebein tvorili dva rádiové lúče typu Lorenz. Frekvencie vysielania boli 30, 30,5 a 33,3 MHz. Jeden lúč bol navádzací, smeroval od vysielača na cieľ náletu. Druhý lúč ho križoval v bode pre vypustenie bômb. Lietadlo malo pred cieľom letieť v osi smerového lúča a po zachytení signálu druhého lúča vypustiť bomby. Do konca roku 1939 mala Luftwaffe k dispozícii tri vysielače systému Knickebein: v Kleve, Stollbergu a Lörachu. Anténny systém mal výšku 30,5 m a šírku 96 m. Zariadenie bolo uložené na železničnom podvozku s možnosťou pohybu po kruhovej koľajovej dráhe pre presné nasmerovanie podľa aktuálnej potreby. Po obsadení Francúzska boli postavené ešte koncom leta 1940 dva ďalšie vysielače v Breny a Beaumont-Hague.
Protiopatrenia.
Proti systému Knicebein boli v Spojenom kráľovstve použité najskôr improvizované systémy rušenia a neskôr bol vyvinutý špeciálny rušiaci systém Aspirin. Do prevádzky bol uvedený v septembri 1940, počas kampane bombardovania Londýna. Rušenie nebolo veľmi účinné, ale na posádky malo aj psychologický efekt. Vedeli, že obrancovia systém poznajú a teda poznajú aj polohu lúčov a cieľ daného náletu. Nad cieľom a na príletovej trase mohli pripraviť intenzívnejšiu obranu.
Grand prix catholique de littérature

Grand prix catholique de littérature (doslova "Veľká katolícka literárna cena") je francúzska literárna cena, ktorú udeľuje Asociácia frankofónnych katolíckych spisovateľov. Bola založená v roku 1886 ako Prix du Renouveau français.
Pădurea Neagră

Pădurea Neagră (, alebo Čierna Hora) je dedina, miestna časť mesta Aleșd v Bihárskej župe v Rumunsku. Nachádza sa asi 20 km od mesta Aleșd na toku riečky Bistra, ktorá sa vlieva do rieky Barcău. V dedine sa nachádza stará skláreň a je významným sídlom rumunských Slovákov.
Slovenská komunita.
Slováci prichádzajú do Bystrej v roku 1848, najmä z Novej Huty vnútornou kolonizáciou, ale aj z Gemera a Novohradu, hlavne za prácou v miestnej sklárni. Začiatkom minulého storočia bolo v dedine okolo 300 Slovákov, v súčasnosti sa veľká časť slovenského obyvateľstva asimilovala a k slovenskej národnosti sa hlási len 50-100 obyvateľov.
Carel Struycken

Carel Struycken (* 30. júl 1948, Haag, Holandsko) je holandský divadelný, filmový a televízny herec a fotograf. Účinkoval ako komorník Lurch v komédiách Barryho Sonnenfelda "Rodina Addamsovcov" (1991) a "Rodina Addamsovcov 2" (1993).
Životopis.
Narodil sa v Haagu, ale keď mal štyri roky, jeho rodina sa presťahovala do Curaçao v Karibiku. Vo veku 15 rokov zakomponoval niekoľko melódií pre waltz. Vo veku 16 rokov sa vrátil do Holandska a študoval na filmovej škole v Amsterdame. Potom rok pokračoval v štúdiu na americkom filmovom inštitúte v Los Angeles.
Známym sa stal po účinkovaní vo filmoch ako "" (1985) v úlohe kráľa Teraka, "Witches of Eastwick" v úlohe Fidela a "Rodina Addamsovcov" (1991) a "Rodina Addamsovcov 2" (1993) v úlohe komorníka Lurcha.
Je ženatý, má dve deti a žije v Los Angeles. Je vegetariánom a trpí akromegáliou, ochorením spôsobeným nadmernou sekréciou rastového hormónu. Struycken sa vyznačuje nezvyčajnou výškou, herec meria 213 cm.
Ja, zloduch (séria)

Ja zloduch (angl. Despicable Me) je filmová séria z produkcie Illumination Entertainment. 
Hlavná postava filmovej série "Ja, zloduch" je Gru, zlodej a podvodník. Jeho pomocníci sú malé žlté stvorenia, teda Mimoni a vedec Doktor Nefario, ktorí mu pomáhajú v jeho darebáctvach. Gru si adoptuje tri malé dievčatkáMargo, Edith a Agnes, ktoré chcel zozačiatku využiť na darebácke účely, no napokon si ich obľúbi. Nepotrvá dlho a Gru si nájde manželku Lucy, ktorá je taktiež darebáčka.
Doba ľadová (film)

Doba ľadová je počítačovo animovaný celovečerný film, ktorý vytvorili Blue Sky Studios a vydala spoločnosť 20th Century Fox v roku 2002. Réžiu mal Carlos Saldanha a Chris Wedge, scenár napísal Michael J. Wilson. Jeho pokračovanie sa volá Doba ľadová 2.
Doba ľadová 2

Doba ľadová 2 je animovaný film štúdia Blue Sky Studios z roku 2006.
Doba ľadová 3

Doba ľadová 3 je animovaný film štúdia Blue Sky Studios z roku 2009.
NÁRODNÁ KOALÍCIA / NEZÁVISLÍ KANDIDÁTI

NÁRODNÁ KOALÍCIA / NEZÁVISLÍ KANDIDÁTI (skr. NK/NEKA; staršie názvy: Strana demokratického Slovenska, NÁRODNÁ KOALÍCIA) je slovenská krajne pravicová politická strana, založená v roku 2014 bývalým politikom hnutia ĽS-HZDS, Sergejom Kozlíkom. Strana sa v roku 2015 profilovala zameraním v troch pilieroch – národnom, kresťanskom a sociálnom. Od roku 2024 je predsedom strany Rudolf Huliak.
Dejiny.
Pred parlamentnými voľbami v roku 2020 NÁRODNÁ KOALÍCIA vstúpila do volebnej de facto päťkoalície so stranou ĽSNS, avšak nezískala žiaden mandát v Národnej rade SR.
Volebné obdobie 20162020.
Prezidentské voľby a Voľby do Európskeho parlamentu v roku 2019
V prezidentských voľbách v roku 2019 strana vyjadrila podporu Štefanovi Harabinovi. V následných voľbách do Európskeho parlamentu v máji 2019 za NÁRODNÚ KOALÍCIU kandidoval synovec Štefana Harabina Slavomír Harabin. Strana získala len 0,72 % hlasov a nezískala žiaden mandát.
V novembri 2019 sa NÁRODNÁ KOALÍCIA stala jednou z malých slovenských politických strán, ktoré podpísali memorandum o spolupráci "pronárodných a kresťanských síl" do nadchádzajúcich parlamentných volieb v roku 2020 so stranou ĽSNS. De iure koalícia nevznikla, Kotlebovci iba uvoľnili ostatným stranám istý počet miest na svojej kandidátnej listine. NK získala na kandidátke 10 miest, najvyššie umiestnenou bola predsedníčka Slavěna Vorobelová na 16. mieste. ĽSNS získalo 17 poslaneckých postov, ale vďaka vyššiemu počtu krúžkov sa pred Vorobelovú dostali traja ďalší kandidáti a z celkového 19. miesta zostala pred bránami parlamentu po vzdaní sa mandátu Danice Mikovčákovej ako prvá náhradníčka. Strana nakoniec z kandidátnej listiny odstúpila.
Volebné obdobie 20232027.
Vo voľbách do NRSR v roku 2023 politici NK/NEKA kandidovali na kandidátke SNS. Z 10 poslancov zvolených za SNS sú z tejto stany traja: Rudolf Huliak (58 875 prednostných hlasov), Ivan Ševčík (25 639) a Pavel Ľupták (13 046).
Bratislavská organizácia cestovného ruchu

Bratislava Tourist Board (skrátene BTB) alebo aj Bratislavská organizácia cestovného ruchu je oblastná organizácia cestovného ruchu, ktorej cieľom je vybudovať z Bratislavy významnú a medzinárodne renomovanú destináciu cestovného ruchu. 
Organizácia vznikla 20. decembra 2011.
Členstvo.
Jej hlavným a zakladajúcim členom je Hl. mesto SR Bratislava a v 4 komorách rozdelené hotely, reštaurácie, cestovné kancelárie, dopravné spoločnosti, kultúrne a športové atrakcie a neziskové organizácie. 
Činnosti organizácie.
Hlavné činnosti organizácie sú:
Orgány organizácie.
Orgány organizácie sú definované v stanovách.
Valné zhromaždenie.
Valné zhromaždenie tvoria všetci členovia organizácie. Valné zhromaždenie zvoláva predstavenstvo najmenej dvakrát do roka.
Predstavenstvo.
Predstavenstvo je riadiaci orgán organizácie, ktorý zabezpečuje jej činnosť. Predstavenstvo má 8 členov, pričom 4 členovia sú zástupcami mesta Bratislava.
Členmi predstavenstva sú:
Dozorná rada.
Dozorná rada je kontrolný orgán organizácie. Dozorná rada má 4 členov, pričom 2 členovia sú zástupcami mesta Bratislava.
Členmi dozornej rady sú:
Výkonný riaditeľ.
Výkonný riaditeľ je oprávnený konať v mene organizácie, sám je zamestnancom organizácie a nadriadeným všetkým zamestnancom organizácie. Výkonného riaditeľa volí valné zhromaždenie na štvorročné obdobie.
Výkonným riaditeľom je Ing. Mgr. Tomáš Koniar, PhD.
Atmosférický parný stroj

Atmosférický parný stroj Newcomenovho typu pracoval na základe kondenzácie vodnej pary. Keď horúca para z kotla vytlačila piest nahor, uzavrel sa ventil pri kotle a pod piest sa vstrekla studená voda, ktorá spôsobila rýchlu kondenzáciu a tým aj podtlak. Tak bol piest atmosférickým tlakom opäť stlačený dole a vykonal prácu kývavým pohybom hore a dole. Preto sa výborne hodil na pohon piestového čerpadla, pripojeného jednoduchým tiahlom. Ak sa čerpadlá pripojili na obe ramená vrchného vahadla, vznikol dvojčinný stroj, ktorý dodával takmer stály prúd vody. Pracovný výkon Newcomenovho stroja závisel na atmosférickom tlaku.
HLAS – sociálna demokracia

HLAS – sociálna demokracia je sociálno-demokratická politická strana na Slovensku. Na ministerstve vnútra SR oznámila zber podpisov pre založenie strany 29. júna 2020 a zaregistrovaná bola 11. septembra 2020. Členmi prípravného výboru strany boli poslanci Národnej rady SR Peter Pellegrini, Matúš Šutaj Eštok a Peter Kmec. Po sérií stretnutí s občanmi s cieľom získať podpisy na založenie strany s názvom Pelletón, strana oznámila, že v regiónoch vyzbierala 94 414 podpisov, čo výrazne prekračuje klauzulu 15 000 podpisov. Predsedom strany sa po jej vzniku stal bývalý premiér a poslanec parlamentu Peter Pellegrini. Stranu založil so skupinou poslancov NR SR po odchode zo strany a poslaneckého klubu SMER – sociálna demokracia.
História.
Zastúpenie strany v NR SR vo volebnom období 2020-2023.
Vo volebnom období 2020 - 2023 sa k strane v parlamente hlásilo 11 poslancov. Všetci sú bývalí členovia strany SMER-SD, ktorí boli na kandidátnej listine tejto strany zvolení za poslancov NR SR vo voľbách do Národnej rady SR v roku 2020.
Voľby do NR SR v roku 2023.
HLAS bol dlhodobo v prieskumoch favorizovaný ako víťaz volieb. Začiatkom roku 2023 v prieskumoch bežne dosahoval podporu okolo 20%. Postupne však strana v prieskumoch klesala, a čoskoro spadla na druhé miesto, keďže na prvé miesto sa vyšvihla strana SMER - SD. Keďže sa strane veľmi nedarilo v kampani čoskoro sa zastabilizovala na treťom mieste za SMERom a PS. Strana HLAS - SD vo volebnej kampani stavila najmä na tému zdražovania potravín a energií. Hlavné predvolebné motto strany bolo: "Len silný štát, pomôže ľuďom." Pred parlamentnými voľbami strana vylúčila akúkoľvek povolebnú spoluprácu so stranami: OĽANO, ĽSNS a Republika. V parlamentných voľbách strana dosiahla výsledok 14,70% a skončila na 3. mieste. Toto číslo bolo výrazne vyššie ako predikovali posledné prieskumy. Po voľbách však nastala situácia, že bez HLASu sa nedala zložiť žiadna vláda. HLAS - SD tak mal po voľbách na výber medzi štvorkoalíciou so stranami: PS, KDH a SaS alebo trojkoalíciou so SMERom a SNS. Nakoniec strana vstúpila do trojkoakície a v novej vláde obsadila 7 ministerstiev. Predseda strany Peter Pellegrini bol následne zvolený za predsedu Národnej rady SR.
Selma Abrahamssonová

Selma Abrahamssonová (neprechýlene: Selma Sofia Abrahamsson; * 12. júl 1872, Kaarlela, Fínsko† 15. december 1911, Korpilahti) bola fínsko-švédska autorka. Publikovala svoje diela pod pseudonymom "Flavia".
Pracovala ako učiteľka v základnej škole v Nedervetile a Kaarlele. Publikovala básne, prózy, hry a články pre rôzne časopisy. Bola tiež lídrom v miestnej divízii Švédskej ľudovej strany.
Trenčianska dvanástka

Trenčianska dvanástka je slovenská dychová hudba.
História.
Začiatky dychovej hudby Trenčianska dvanástka sa datujú od roku 1910, kedy bola založená v Trenčianskych Stankovciach prvá dychová hudba. Kapela v roku 1964 bola nazvaná: "Stankovská dvanástka" a následne sa prepracovala medzi popredné dychové kapely na Slovensku. Od roku 1979 sa kapela presťahovala do Trenčína, zriaďovateľom bol Závodný Klub ROH, Odevné závody Trenčín a premenovala sa na Trenčianska dvanástka, dlhé roky ju viedol pán Ivan Dobiáš. Počas svojho pôsobenia nahrala mnoho rozhlasových a televíznych zábavných programov. Taktiež nahrala 11. titulov zvukových nosičov MC, LP, CD v rôznych hudobných vydavateľstvách: OPUS Bratislava-ČSSR, Slovenský rozhlas Bratislava, A.L.I. RECORDS Bratislava, APLAUS Křenovice. Kapela precestovala takmer celú Európu, v bývalom Sovietskom Zväze bola 2x. V roku 1990 absolvovala turné za morom v Spojených štátoch Amerických. Dychová hudba Trenčianska dvanástka má bohatý repertoár slovenských, českých a moravských autorov. Kapela v súčasnosti pôsobí v Kultúrnom dome v Trenčianskej Turnej. V kapele sa za tie roky vystriedalo mnoho výborných muzikantov, ktorí zabávali svojich poslucháčov po celom Slovensku, v zahraničí na rôznych kultúrnych a spoločenských podujatiach.
Gabe Newell

Gabe Logan Newell (* 3. november 1962, Colorado, USA), bežne známy pod prezývkou Gaben, je americký počítačový programátor a podnikateľ, ktorý je najznámejší ako spoluzakladateľ vývojárov videohier a digitálnej distribučnej spoločnosti Valve.
Narodil sa v štáte Colorado, na začiatku 80. rokov navštevoval Harvardovu univerzitu, ale vypadol a pracoval pre spoločnosť Microsoft, ako producent pre niektoré zo skorých operačných systémov Windows.
Počas pôsobenia v spoločnosti v polovici 90. rokov sa Newell a jeho spolupracovník Mike Harrington presvedčili, že videohry sú budúcnosťou zábavy. Newell a Harrington, ktorých zaujali vyhliadky na vlastné štúdio vývoja hier, opustili spoločnosť Microsoft v roku 1996 a založili spoločnosť Valve, kde Newell zostáva prezidentom.
Parížska zmluva (1900)

Parížska zmluva z roku 1900 bola podpísaná medzi Španielskym kráľovstvom a Treťou francúzskou republikou 27. júna 1900.
Obsah zmluvy.
Vtedajšie Španielsko a Francúzsko mali nezhody ohľadom dvoch afrických území - Río Muni (dnes časť Rovníkovej Guiney) a Río de Oro (dnes teritórium v Západnej Sahare, alebo Maroka).
Na základe zmluvy z územia Río Muni () ostalo Španielsku len . Zmluva Francúzom povolila, aby sa tohto územia zmocnili.
Aula Jozefa Matúša

Aula Jozefa Matúša (iné názvy: Aula UCM, Aula Univerzity sv. Cyrila a Metoda) je aula Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave, ktorá je v prevádzke od februára 2016. Nachádza sa na Bučianskej ulici číslo 4/A spolu s Fakultou sociálnych vied a je pomenovaná na počesť bývalého rektora univerzity Ing. Jozefa Matúša, CSc.
Výstavba budovy bola realizovaná z prostriedkov štrukturálnych fondov Európskej únie. Výška nenávratného finančného príspevku dosiahla 2,55 milióna eur.
Katedra masmediálnej komunikácie Fakulty masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave

Katedra masmediálnej komunikácie Fakulty masmediálnej komunikácie univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave (skr. KOMU) je jednou zo siedmich a spolu s katedrou marketingovej komunikácie jednou z nosných katedier fakulty. Zastrešuje ťažiskové teoretické a praktické predmety študijného programu masmediálna komunikácia v bakalárskom, magisterskom aj doktorandskom stupni štúdia. 
Jednotlivé predmety sa venujú histórii a teórií médií, žurnalistike a jej rôznym formám, masovej a mediálnej kultúre a filozofii médií v interdisciplinárnej perspektíve.
Vedúcim katedry je doc. PhDr. Ján Višňovský, PhD., mim. prof.. Na katedre v roku 2020 pôsobili prof. PhDr. Miloš Mistrík, DrSc. a prof. PhDr. Slavomír Gálik, PhD.
Úrad verejného zdravotníctva Slovenskej republiky

Úrad verejného zdravotníctva Slovenskej republiky (skratka ÚVZ SR) je rozpočtová organizácia štátu s pôsobnosťou pre územie Slovenska, zapojená finančnými vzťahmi na rozpočet Ministerstva zdravotníctva SR. Na čele ÚVZ SR stojí hlavný hygienik Slovenskej republiky, menovaný na návrh ministra zdravotníctva SR.
Úrad verejného zdravotníctva Slovenskej republiky je spolu s regionálnymi úradmi verejného zdravotníctva na Slovensku zodpovedný výkon štátnej správy v oblasti verejného zdravotníctva, vrátane radiačnej ochrany. Spolu s Úradom jadrového dozoru SR a Národným inšpektorátom práce SR ÚVZ SR zodpovedá za jadrovú bezpečnosť na území Slovenska.
Súčasným hlavným hygienikom SR je od 15. februára 2024 Tatiana Červeňová, ktorá vo funkcii nahradila Jána Mikasa.
Hadım Süleyman Paša

Hadım Süleyman Paša (osm. tur. خادم سلیمان پاشا, mod. tur. "Hadım Süleyman Paşa"; * cca. 1467 – † september 1547, Malkara, Osmanská ríša) bol osmanský štátnik a vojenský veliteľ. V rokoch 15251535 a 15371538 pôsobil ako miestokráľ Osmanského Egypta a v rokoch 1541 až 1544 bol veľkovezírom Osmanskej ríše. Bol maďarským eunuchom, jeho epiteton "hadım" mal v turečtine význam „eunuch“.
Osmanský sultán Süleyman I. nariadil Süleymanovi Pašovi ako egyptskému guvernérovi, aby v roku 1538 v Indii uskutočnil námornú výpravu v Indickom oceáne, kde v roku 1538 viedol dobytie Adenu a obliehanie Diu (v Portugalskej Indii).
Lütfi Paša

Lütfi Paša (osm. tur. لطفى پاشا, "Luṭfī Paşa", mod. tur. "Lütfi Paşa," úplnejšie "Damat Çelebi Lütfi Paşa"; cca. 1488 – † 27. marec 1564, Didymoteicho, Osmanská ríša) bol osmanský štátnik, generál, a veľkovezír Osmanskej ríše pod vládou Süleymana I. v rokoch 1539 až 1541.
Život.
Lütfi bol Albánec z Vlory. V útlom veku sa dostal do paláca sultána Bayezida, kde dostal dôkladnú výchovu o islamských vedách.
Jeho prvé vymenovanie do služby mimo paláca bolo guvernér Kastamonu a následne sa stal guvernérom Karamanu. Lütfi Paša zanechal veľa informácii o svojom živote vo svojej knihe "Asafname". Avšak nezapísal žiadne detaily a dáta o etape života, kedy ešte neslúžil v paláci. Zúčastnil sa obliehania Viedne (1529). Vo svojich knihách sa zamýšľal na tím, či sultáni, ktorí neboli čistými Arabmi, by mali niesť titul kalifov.
V rokoch 15341535 sa stal tretím veľkovezírom za vlády Süleymana I. V tejto dobe už o ňom bolo známe, že slúžil vo vojnách Selima I. vo východnej Anatólii proti Safíjovcom a potom proti Mamlukom v Sýrii a Egypte. So Süleymanom bojoval v bitke pri Belehrade v roku 1521 a pri Rodose v roku 1522.
V roku 1539, po smrti Ayas Mehmeda Pašu, sa stal veľkovezírom Osmanskej ríše (po troch rokoch od smrti Ibrahima Pašu). V roku 1541 zmlátil svoju ženu (sultánovu sestru Şah-Huban Sultán) po jej sťažnosti na jeho príliš kruté tresty pre prostitútky. Sultánka sa s ním potom so súhlasom brata rozviedla, sultán ho zosadil z pozície a ako nového veľkovezíra menoval Hadıma Süleymana Pašu.
Diela.
Napísal dvadsaťjeden diel hlavne o náboženských témach; 13 z nich napísal arabsky a 8 turecky. Dve z jeho diel, prvý s názvom "Asafname", boli o rôznych pohľadoch na štátnikov a dielo "Tevâriḫ-i al-i 'Osman" popisovalo osmanskú históriu vrátane jeho vlastných skúseností za vlády sultánov Bayezida II., Selima I. a Süleymana I.
V populárnej kultúre.
V televíznom seriáli "Sultán" stvárnil Lütfi Pašu turecký herec Mehmet Özgür.
Jozef Matúš

Doc. Ing. Jozef Matúš, CSc. (* 2. marec 1940, Trnava – † 29. november 2017, Trnava) bol slovenský vysokoškolský pedagóg, dekan Fakulty masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v rokoch 2004 až 2010 a od roku 2017 rektor Univerzity sv. Cyrila a Metoda.
Životopis.
Vysokoškolské vzdelanie ukončil na Ekonomickej univerzite v Bratislave a habilitoval v roku 2007 na Materiálovotechnologická fakulta Slovenskej technickej univerzity v Trnave.
Na Univerzite sv. Cyrila a Metoda v Trnave pôsobil od jej vzniku v roku 1997 najskôr ako externý, od roku 2000 ako interný pedagóg. Na Fakulte masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda bol vedúcim katedry marketingovej komunikácie, prodekanom pre výchovno-vzdelávaciu činnosť a od roku 2004 dekanom až do zvolenia za rektora univerzity. Na univerzite pôsobil aj ako školiteľ, riešiteľ vedecko-výskumných úloh, bol autorom mnohých štúdií a odborných článkov o marketingovej komunikácii.
Zomrel 29. novembra 2017 v podvečerných hodinách.
Ballagás

Ballagás je slovo maďarského pôvodu, ktoré by sa mohlo preložiť ako "odchod", respektíve "odchod zo školy". Presnejšie pomenovanie by však bolo "rozlúčka so školou".
Ballagás je slávnostné ukončenie školského roka, počas ktorého sa deviataci na základných školách, repsektíve maturanti na stredných školách rozlúčia so svojou školou a symbolicky aj so svojím doterajším životom.
Tento zvyk sa dodržiava najmä v Maďarsku, avšak táto slávnosť sa usporadúva aj na niektorých školách s vyučovacím jazykom maďarským mimo územia Maďarska.
Priebeh ballagásu.
V deň ballagásu žiaci pochodujú v celom areáli školy, čím sa symbolicky rozlúčia so svojím doterajším životom. Na ramene majú malú tašku, do ktorej im mladší žiaci pribalia pagáč, soľ, vodu, zoznam mien spolužiakov a triedneho učiteľa, nejaké drobné, poprípade aj fotku školy. Rodičia, deti a učitelia dávajú najstarším žiakom kvetiny, alebo iné darčeky. Počas slávnosti sa spieva hymna študentov - Gaudeamus igitur a hymna štátu. Riaditeľ školy sa vo svojom koncoročnom príhovore tiež rozlúči s maturantmi, či deviatakmi a popraje im v živote veľa šťastia. Po slávnosti sa môže usporiadať banket, v akej podobe ho poznáme na Slovensku, alebo sa "rozlúčka so školou" oslávi v kruhu rodiny.
Dejiny.
Po prvýkrát sa ballagás usporiadal okolo roku 1870 vo vtedajšom Uhorsku. Žiaci popri pochodovaní v škole spievali pesničku "Ballag már a vén diák" (). Táto slávnosť sa čoskoro rozšírila po celom Uhorsku. Po rozpade Rakúsko-Uhorska si túto tradíciu vo veľkom udržalo len Maďarsko. Od roku 1920 sa pri pochodovaní spievala pesnička "Elmegyek, elmegyek..." ().
Slovensko a ballagás.
Na Slovensku tento zvyk dodržiavajú napríklad "Základná škola a gymnázium s vyučovacím jazykom maďarským na Dunajskej ulici v Bratislave", alebo "Základná škola s materskou školou s vyučovacím jazykom maďarským na Vetvárskej ulici" v Bratislave. Na slovenských školách sa ballagás neusporadúva, nahradzuje ho skôr banket.
Sigrid Adamsová-Klingbergová

Sigrid Adamsová-Klingbergová (; * 22. apríl 1876, Karlstad, Švédsko† 2. december 1956) bola švédska spisovateľka a prekladateľka. Bola dcérou filozofa Gustafa Klingberga. a manželkou advokáta Leonarda Harryho Adamsa.
Kevin Farrell

Kevin Farrell môže byť:
Synagóga v Liptovskom Mikuláši

Synagóga v Liptovskom Mikuláši je klasicistická budova neologickej synagógy z polovice 19. storočia nachádzajúca sa na ulici Hollého 14 v historickom centre mesta Liptovský Mikuláš v tradičnom regióne Liptov v Žilinskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Neologická synagóga v Liptovskom Mikuláši je budova synagógy postavená v klasicistickom slohu v rokoch 1842 - 1846. Budova je obdĺžnikového pôdorysu o rozmeroch 39 x 22 metrov. V roku 1846 bola synagóga aj otvorená.
Budova je postavaná s rovným trámovým stropom a mala pôvodne strohý interiér. V dnešnej podobe je budova z roku 1906, kedy na nej prebehla rekonštrukcia. V priebehu tejto rekonštrukcie sa nabudove objavili niektoré secesné prvky. Výzdoba interiéru je secesná a vznikla pri tejto rekonštrukcii. 
Synagóga bola trikrát poškodená požiarmi a to v rokoch 1878, 1883 a 1904.
Je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bola budova synagógy zapísaná 23. marca 1963. V roku 1991 bola budova synagógy sprístupnená. Budovu spravuje Múzeum Janka Kráľa a v budove sa nachádza výstava venovaná dejinám židovskej komunity v Liptovskom Mikuláši.
ŠANCA

ŠANCA je slovenská mimoparlamentná pravicová liberálna pro-európska politická strana. Bola založená 25. marca 2015. Od roku 2023 je predsedom strany prešovský primátor František Oľha. 
História.
Vznik a vedenie.
Strana vznikla v marci 2015 z odídencov zo strany SDKÚ-DS. Prvou predsedníčkou strany sa na sneme 20. júna 2015 stala Eva Babitzová. Podpredsedami sa stali Jaroslava Lukačovičová, Viliam Novotný, Szilárd Both a Stanislav Horník. 
Volebné obdobie 20162020.
Voľby do Národnej rady SR v roku 2016.
ŠANCA v roku 2016 kandidovala do Národnej rady. Strana sa do parlamentu nedostala, keďže za ňu hlasovalo len 0,25 % zúčastnených voličov (6 522 hlasov).
Po kongrese strany, ktorý sa uskutočnil 25. júna 2016 v Hriňovej, sa stal novým predsedom strany Viliam Novotný. Za podpredsedov boli opätovne potvrdení Lukačovičová a Both.
Voľby do Európskeho parlamentu v roku 2019.
Strana v roku 2019 do eurovolieb nekandidovala, avšak podporovala popritom koalíciu PS-SPOLU, ktorá sa v týchto voľbách stala najúspešnejšou. 
Šanca pred voľbami do NR SR 2020.
Strana v novembri 2019, ohlásila pred parlamentnými voľbami spoluprácu so stranou MOST – HÍD, formou umiestnenia kandidátov ŠANCE na kandidátke MOST-HÍD. Obe strany spájala ich zahranično-politická orientácia, program v oblasti zdravotníctva alebo snaha o pomoc regiónom, rovnako odstránenie slovensko-maďarského napätia.
Volebné obdobie 20202024.
MOST-HÍD s kandidátmi strany ŠANCA získal v parlamentných voľbách vo februári 2020 len 2,05% hlasov a do NR SR sa nedostal.
Po páde vlády.
Po páde vlády v decembri sa Šanca začala zapájať do iniciatívy pravicových strán spájať sa aby v nadchádzajúcich predčasných voľbách neprepadli hlasy. Po niekoľkotýždňových rokovaniach sa strana dohodla s premiérom Hegerom, stranou Spolu a ostatnými malými stranami a zlúčili sa do nového politického subjektu Demokrati. Na prvej tlačovej konferencii tejto strany vystúpil aj predseda Šance a prešovský primátor František Oľha.
Ďula

Ďula (, alebo skrátene "Gyula", ("Julivci"), ) je dedina na Ukrajine, v Zakarpatskej oblasti, vo Vynohradivskom rajóne, na území bývalej Podkarpatskej Rusi.
Pôvod názvu.
Podľa historikov bol názov dediny odvodený z maďarského osobného mena "Gyula" (čítaj: Ďula), ktoré bolo do ruštiny preložené ako Július. Na základe tohto zváženia bola obec v roku 1946 premenovaná na "Юливц"и (čítaj: Julivci). 
Po maďarsky sa Ďula nazýva "Szőlősgyula". Predpona "Szőlős" znamená v preklade "hrozno", ktorá súvisí s pestovaním hrozna a produkciou vína v Ďule od roku 1907.
Geografia.
Ďula leží vo Vihorlatsko-gutinskej oblasti Vnútorných Východných Karpát, konkrétne podcelku Munții Oaș.
Nachádza sa 20 km od Vynohradivu, vzdušnou čiarou asi 10 km.
Dejiny.
Obyvatelia obce sa považujú za potomkov Pečenehov, ktorí na území Zakarpatskej oblasti žili v 9. storočí. 
Prvá písomná zmienka o Ďule pochádza z roku 1396, keď bola súčasťou Uhorska. Obec sa už vtedy volala "Gyula", avšak podľa historikov sa o nej už skôr hovorilo ako o mieste s názvom "Giula". 
Dedinu v roku 1867 postihla epidémia kiahní, kvôli ktorej umrelo mnoho detí. 
Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa stala Ďula súčasťou Česko-Slovenska. Počas druhej svetovej vojny sa na základe prvej viedenskej arbitráže stala Ďula súčasťou Maďarského kráľovstva. Po vojne patrila obec pod zriadenie Sovietskeho zväzu. V roku 1946 bola "Ďula" premenovaná na "Julivci". Po rozpade ZSSR sa napokon v roku 1991 stala súčasťou Ukrajiny, popričom ju Ukrajinci opäť pomenovali "Ďula". 
Obyvateľstvo.
Počet obyvateľov.
V roku 1989 obývalo Ďulu 1360 obyvateľov (666 mužov a 694 žien).
Podľa sčítania ľudu z roku 2001 mala obec 1 421 obyvateľov. 
Náboženstvo.
Podľa "KMKSZ" žijú v dedine s výnimkou 10 gréckokatolíckych rodín prevažne protestanti.
Prvý stoličný dom

Prvý stoličný dom, známy aj ako Illešházyovská kúria, Illesházyovský dom, Seligovský dom, stoličný dom, alebo starý župný dom je renesančná budova z 15. storočia nachádzajúca sa na námestí Osloboditeľov 31 v historickom centre mesta Liptovský Mikuláš v tradičnom regióne Liptov v Žilinskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky. Budova je sídlom Múzea Janka Kráľa Liptovský Mikuláš.
Dejiny a charakteristika.
Budova patrí k najvýraznejším stavbám na námestí Osloboditeľov v Liptovskom Mikuláši. Leží v západnej časti námestia. Budova bola postavená v renesančnom slohu v priebehu 15. storočia ako meštiansky dom. Dnešný, prevažne barokový vzhľad získala pri neskoršej rekonštrukcii po roku 1712, kedy bol dom odkúpený Liptovskou stolicou za účelom stoličných a súdnych zasadnutí a tomuto účelu slúžila budova až do roku 1793. V roku 1955 sa budova stala sídlom Múzea Janka Kráľa.
Stavba je dvojposchodová obdĺžnikového pôdorysu. Je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bola budova zapísaná 23. marca 1963.
Groš (dedina)

Groš (alebo Grošanské, ) je dedina, miestna časť obce Aușeu v Bihárskej župe v Rumunsku. Je významným sídlom rumunských Slovákov.
Slovenská komunita.
Slováci prichádzajú do Grošu od roku 1960 po súčasnosť, najmä vnútornou kolonizáciou, ako dôsledok nedostatku pracovných miest v horských oblastiach Biharskej a Salašskej župy. V roku 2002 v dedine žilo 33 Slovákov.
Luncșoara

Luncșoara () je dedina, miestna časť obce Aușeu v Bihárskej župe v Rumunsku. Je sídlom rumunských Slovákov.
Slovenská komunita.
Slováci prichádzajú do Lunkšory od roku 1960 po súčasnosť, najmä vnútornou kolonizáciou, ako dôsledok nedostatku pracovných miest v horských oblastiach Biharskej a Salašskej župy. V roku 2002 žilo v Lunkšore 74 Slovákov.
Šarany

Šarany () sú dedina, súčasť obce Borod v Bihárskej župe v Rumunsku. Je to typická kopaničiarska obec a významné sídlo rumunských Slovákov.
Slovenská komunita.
Slováci prichádzajú do Šarian od roku 1871 vnútornou kolonizáciou hlavne z Gemelčičky, pričom Šarany boli do 30-tych rokov minulého storočia jednou z najväčších slovenských dedín v Rumunsku - mali až 1 800 obyvateľov, pričom aktuálne (2011) majú 628 obyvateľov, z toho bolo v roku 2002 – 468 Slovákov. V dedine sa nachádza základná osemročná škola a materská škola s vyučovacím jazykom slovenským.Taktiež sa v Šaranoch nachádza slovenská katolícka farnosť.
Župný dom (Liptovský Mikuláš)

Župný dom je baroková budova bývalého sídla župy postavaná ku koncu 18. storočia v barokovom slohu nachádzajúca sa na námestí Osloboditeľov 1 v historickom centre mesta Liptovský Mikuláš v tradičnom regióne Liptov v Žilinskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika.
Výstavba budovy sa začala v roku 1778 ale dokončená bola až v roku 1793. Výstavba prebiehala pod vedením banskobystrického staviteľa Petra Grossmanna. Budova bola poničená požiarmi v rokoch 1878 a 1883 a následne musela byť rekonštruovaná. Začiatkom 20. storočia v roku 1907 bola budova navýšená v rámci rekonštrukcie pod vedením kráľovského architekta Ing. Imricha Légmána o jedno poschodie a od tej doby si budova zachovala svoj vzhľad až do dnešných dní. Pri prestavbách budova získala čiastočne klasicistický charaketer.
Budova je trojposchodová, obdĺžnikového pôdorysu, tvorená štyrmi krídlami s uzavretým vnútorným nádvorím. Na vstupnom priečelí sa nachádza reliéf erbu Liptovskej stolice. Je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny.
Na zoznam kultúrnych pamiatok bola budova zapísaná 23. marca 1963.
V minulosti bola budova sídlom župnej správy Liptovskej stolice, stoličného súdu aj väzenia. V období po druhej svetovej vojne bola budova sídlom okresného národného výboru a časť budovy bola využitá pre expozíciu Múzea slovenského krasu. V súčasnosti je sídlom Okresného úradu. Priestranstvo pred budovou bolo v minulosti a je až do dnešných dní využíváné pre spoločenské podujatia.
Zoznam sultánov Osmanskej ríše

Sultáni Osmanskej ríše (tur. "Osmanlı padişahları"), ktorí boli všetci členmi osmanskej dynastie, vládli transkontinentálnej ríši od jej založenia v roku 1299 až po jej zánik v roku 1922. Na jej vrchole, vládla Osmanská ríša územiu od Maďarska na severe po Jemen na juh, a od Alžírska na západe po Irak na východe. Sídlom ríše bol od roku 1280 najprv Söğüt, neskôr Bursa od roku 1323 alebo 1324, Edirne od roku 1363 po jej dobytí Muradom I., a potom Konštantínopol (dnes Istanbul) od roku 1453 po jeho dobytí Mehmedom II.
Prvé roky Osmanskej ríše boli predmetom rôznych rozprávaní kvôli ťažkostiam s rozlišovaním skutočnosti od legendy. Ríša vznikla na konci trinásteho storočia a jej prvým vládcom (a menovníkom ríše) bol Osman I. Podľa neskoršieho, často nespoľahlivého osmanského tradovania, bol Osman potomkom kmeňa Kayı z Oghuzských Turkov. Rovnomerná osmanská dynastia, ktorú založil, vydržala šesť storočí za vlády 36 sultánov. Osmanská ríša zanikla v dôsledku porážky ústredných veľmocí, s ktorými sa spojila počas prvej svetovej vojny. Rozdelenie ríše víťaznými spojencami a následná turecká vojna za nezávislosť viedli v roku 1922 k zrušeniu sultanátu a v roku 1922 k zrodu modernej tureckej republiky.
Štátna organizácia Osmanskej ríše.
Osmanská ríša bola počas väčšiny svojej existencie absolutistickou monarchiou. V druhej polovici 15. storočia sultán sedel na vrchole hierarchického systému a pôsobil v politických, vojenských, súdnych, sociálnych a náboženských kapacitách pod rôznymi názvami. Teoreticky bol zodpovedal iba za Boha a za Božský zákon (islamský شریعت "şeriat", v arabčine známy ako شريعة šaría), ktorého bol hlavným vykonávateľom. Jeho nebeský mandát sa prejavil v islamských tituloch, ako napríklad „tieň Boha na Zemi“ (ظل الله في العالم ẓ"ıll Allāh fī'l-ʿalem") a „kalif tváre zeme“ (خلیفه روی زمین "Ḫalife-i rū). -yi zemīn"). Všetky úrady boli plnené jeho autoritou a každý zákon bol vydaný vo forme dekrétu zvaného "firman" (فرمان). Bol najvyšším vojenským veliteľom a mal oficiálny titul vo všetkých krajinách. Osman (zomrel 1323/4), syn Ertuğrula, bol prvým vládcom osmanského štátu, ktorý za jeho vlády vytvoril malé kniežatstvo (bejlik) v regióne Bitýnia na hranici Byzantskej ríše.
Po dobytí Konštantínopolu v roku 1453 Mehmedom II. sa osmanskí sultáni začali považovať za nástupcov Rímskej ríše a rímskych cisárov a za kalifov islamu. Osmanskí panovníci, ktorí práve nastúpili na trón, získali Osmanov meč, čo bol dôležitý obrad, ktorý slúžil ako ekvivalent korunovácie európskych panovníkov. Sultán, ktorý nebol opásaný týmto mečom, nemohol zaradiť svoje deti do radu dedenia.
Teoreticky a v zásade boli sultánove právomoci v praxi obmedzené. Politické rozhodnutia museli brať do úvahy názory a postoje dôležitých členov dynastie, byrokratických a vojenských zariadení, ako aj náboženských vodcov. Začiatkom posledných desaťročí šestnásteho storočia sa úloha osmanských sultánov vo vláde ríše začala znižovať v období známom ako Transformácia Osmanskej ríše.
Konštitucionalizmus vznikol za vlády Abdülhamida II., ktorý sa tak stal posledným absolútnym vládcom ríše a jeho neochotným prvým ústavným panovníkom.
Enfermeras

Enfermeras je kolumbijská telenovela produkovaná a vysielaná stanicou RCN Televisión v roku 2019.
Louise Adelswärdová

Anna Louise Dorotée Adelswärdová (* 22. november 1878, Linköping, Švédsko† 2. apríl 1964, Åtvids) bola švédska spisovateľka a šľachtičná.
Bola dcérou maršala Ludviga Douglasa a manželkou politika Theodora Adelswärda.
Národný park Dunaj-Dráva

Národný park Dunaj-Dráva (Duna–Dráva Nemzeti Park) je jedným z národných parkov v Maďarsku. Bol vytvorený v roku 1996. Pôvodne bol plánovaný ako spoločný s bývalou Juhosláviou už v roku 1990. Pre zmeny, ktoré v tých rokoch nastali, sa to už nedalo uskutočniť. 
Národný park sa rozprestiera vo viacerých župách - v Baranskej, Tolnianskej, Šomodskej a Báčsko-malokumánskej župe. Takmer celé územie parku sa nachádza v pôvodnom záplavovom území riek Dunaj a Dráva.
Oblasť národného parku pri rieke Dunaj začína od ústia kanála Sió na severe a tiahne sa na juh až k štátnej hranici. V tejto oblasti rieka Dunaj mení sklon, rýchlosť toku je pomalšia. Mení sa charakter toku a začínajú sa vytvárať mohutné meandre. Protipovodňové hrádze sú tak ďaleko od seba, že tu vzniklo jedno z najväčších súvislých záplavových území v Európe - Gemenc, lokalita zaradená medzi Ramsarské mokrade. Ľudia v tejto oblasti zaujímavým spôsobom využívali až do konca 18. storočia povodňové vody Dunaja. Pomocou stupňov odvádzali vodu do veľkej vzdialenosti od toku a napĺňali tak rôzne depresie vhodné na chov rýb vodou, zavlažovali pasienky, kosné lúky i sady. Úlohou národného parku je chrániť zbytky tohto unikátneho a rozsiahleho prírodného aluviálneho systému. 
Oblasť národného parku pri rieke Dráva začína pri obci Őrtilos, je daná nielen samotnou riekou ale aj štátnou hranicou, pretože Dráva a hranica sa často prekrývajú ale aj prekrižujú. Táto rýchla alpská rieka tu stráca sklon a rýchlosť a tým začína usadzovať transportovaný materiál. Dráva je v úseku národného parku typická vytváraním nových ostrovov, ich opätovnou deštrukciou a presúvaním na nové miesto. Preto sú tu typické pionierske rastlinné spoločenstvá. V tejto oblasti žije 4500 živočíšnych druhov. O čistote vody svedčí aj zrejme najväčšia životoschopná populácia potočníka druhu "Platyphylax frauenfeldi" na svete. Žijú to chránené druhy rýb maďarska ako hlavátka podunajská, kolok veľký, lipeň tymiánový a jeseter hladký.
Parížska zmluva (1323)

Parížska zmluva z roku 1323 bola podpísaná 6. marca 1323.
Zmluva bola dohodou medzi Francúzom Ľudovítom I. z Flámska a Holanďanom Viliamom III. Oranžským.
Ľudovít I. sa vzdal nárokov na Zéland (provincia v Holandsku), zatiaľčo sa Viliam III. vzdal nárokov na Flámsko.
Kláštorská roklina

Kláštorská roklina je jedna zo sprístupnených tiesňav nachádzajúcich sa na území Slovenského raja v tradičnom regióne Spiš v Košickom kraji na Slovensku.
Charakteristika.
Roklina je pomerne krátka a jej dĺžka je len približne 1,5 kilometra. Na tejto dĺžke dosahuje prevýšenie 224 metrov. Najnižšie položený bod tiesňavy pri jej ústí do Prielomu Hornádu sa nachádza v nadmorskej výške a najvyššie položený bod sa nachádza na Kláštorisku v nadmorskej výške 
Tiesňava je napriek svojej krátkej dĺžke veľmi členitá a bohatá na vodopády. Nachádza sa ich tu hneď niekoľko (radené podľa poradia od spodnej časti rokliny v Prielome Hornádu smerom hore):
Turistika.
Tiesňavou prechádza turistická značená trasa 5765 (Kláštorská roklina, ústie – Kláštorisko, chata), ktorá sa dá prejsť za zhruba 1,5 hodiny. Cesta roklinou je pomerne exponovaná a je zaistená rebríkmi, lávkami a stupačkami.
Chránené územie.
Celý areál tiesňavy sa nachádza v hraniciach Národného parku Slovenský raj v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji.
Externé odkazy.
Kláštorská roklina – informácie, trasy, fotogaléria