burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Konvergenčné kritériá

Konvergenčné kritériá alebo hovorovo maastrichtské (konvergenčné) kritériá sú podmienky, ktoré musí členský štát EÚ splniť, aby mohol vstúpiť do eurozóny a prijať menu euro.
Konkrétne kritériá:
Zatiaľ poslednou krajinou, ktorá tieto kritériá splnila, je Chorvátsko, ktoré prešlo na euro v roku 2023. V súčasnosti ich z krajín, ktoré euro nezaviedli, spĺňa iba Dánsko.
Emil Abderhalden

Prof. Emil Abderhalden (* 9. marec 1877, Oberuzwil – † 5. august 1950, Zürich) bol švajčiarsky biochemik a fyziológ.
Životopis.
Narodil sa v dedine Oberuzwil, v kantóne Sankt Gallen vo Švajčiarsku. Od roku 1895 študoval medicínu na Univerzite v Bazileji, kde v roku 1902 získal doktorát. Potom študoval v laboratóriách Emila Fishera a pracoval na Berlínskej univerzite. V roku 1911 odišiel na Univerzitu v Halle, kde učil fyziológiu na lekárskej škole.
Počas prvej svetovej vojny sa usadil v detskej nemocnici kde organizoval transport zle živených detí do Švajčiarska. Následne sa vrátil k svojmu výskumu a začal študovať metabolizmus a chémiu potravín.
Po druhej svetovej vojne sa vrátil do Švajčiarska na Zürišskú univerzitu.
Abderhalden zomrel v Zürichu vo veku 73 rokov. Je pochovaný na cintoríne Fluntern.
Význam.
Emil Abderhalden je zakladateľom modernej trofológie (náuky o výžive). Zaoberal sa metabolizmom, bielkovinami, vitamínmi a hormónmi. Objavil prvý laboratórny tehotenský test, tzv. Aberhaldenovu reakciu, test na dôkaz prítomnosti cystínu v moči, objasnil príčinu Abderhalden-Kaufmann-Lignacovho syndrómu, autozomálne recesívne dedičnej choroby obličiek.
Bol profesor na univerzitách v Berlíne, Halle a Zürichu, prezident Nemeckej akadémie vied. Založil niekoľko odborných časopisov a bojoval proti alkoholizmu.
Richard Abegg

Richard Wilhelm Heinrich Abegg (* 9. január 1869, Gdansk – † 3. apríl 1910, Tessin) bol nemecký fyzikálny chemik a priekopník vo valenčnej teórii.
Abegg sa v roku 1897 stal profesorom chémie na Univerzite v Breslau a o dva roky neskôr riaditeľom chémie na Technickej akadémii v Breslau. Zo svojich štúdií vyvodil najstabilnejšiu elektrónovú konfiguráciu prvkov zvanú oktetové pravidlo. Aby bol atóm najstabilnejší, musí mať 8 elektrónov vo valenčnej vrstve, čo je konfigurácia, ktorú majú vzácne plyny.
Kostol Kráľovnej rodiny

Kostol Kráľovnej rodiny je rímskokatolícky kostol v mestskej časti Bratislava – Nové mesto, postavený v rokoch 19971999 na Teplickej ulici č. 2. Posviacka kostola bola 25. septembra 1999, kostol posvätil posvätil Mons. Ján Sokol.
Stavba z hľadiska urbanistického je ojedinelou cirkevnou stavbou na území mesta Bratislavy, bola ocenená v súťaží časopisu ARCH v súťaži „Stavba roka 2000“ ako najlepšie architektonické dielo na území Česka a Slovenska. Autorom interiérnych monumentálnych nástenných figurálnych fresiek zobrazujúcich patrícinium "Kráľovnej rodiny" a ustanovenia oltárnej sviatosti "Posledná večera" namaľovaných technikou secco, je Dr. Peter Čambál st., ktorý realizoval aj ikonografický program v slovenskej národnej kaplnke Sedembolestnej Panny Márie v dolnej bazilike Sanktuária Božieho Milosrdenstva v Krakove–Lagiewnikoch. Fresky v Kostole Kráľovnej rodiny boli namaľované v roku 2005. 
V júli roku 2022 sa tieto fresky zatreli z dôvodu obnovy interiéru kostola. Steny svetlíkov zostanú biele, ako boli pôvodne pri konsekrácii kostola. Uvažuje sa nad iným zobrazením patrocínia kostola. Nový koncept interiéru kostola bol pripravený za spolupráce architektov manželov Jána a Romany Kukuľových a výtvarníčky Doroty Sadovskej, schválený architektom kostola Ľubomírom Závodným. Bol verejne prezentovaný dňa 11.12.2022. Návrh je jednoduchý, účelný a usporiadaný. Je dostupný na webovej stránke Farnosti Bratislava - Kráľovnej rodiny. 
Farnosť Kráľovnej Rodiny je aktívna v rámci synodálneho procesu. V súčasnosti (rok 2023, 2024) prebieha cyklus otvorených stretnutí a návštev, ktoré majú byť voľným pokračovaním synody a príspevkom k rozvoju dialógu medzi Cirkvou a svetom umenia ("Patrí súčasné umenie do liturgického priestoru?"). 
V decembri 2023 bol Kostol Kráľovnej rodiny vybraný do reprezentatívnej výstavy "Česká a slovenská architektúra", uskutočnenej na Bratislavskom hrade.
Arthur Aikin

Arthur Aikin (* 19. máj 1773, Warrington, Spojené kráľovstvo – † 15. apríl 1854, Londýn) bol anglický chemik, geológ a vedecký spisovateľ.
Bol synom Dr. Johna Aikina. Študoval chémiu pod Josephom Priestleyom, získal pri ňom porozumenie pre praktickú aplikáciu vedy. Od 1803 do roku 1808 bol redaktorom "Annual Review".
V roku 1807 bol jedným zo zakladateľov Geological Society of London (Geologickej spoločnosti v Londýne) a medzi rokmi 1812 a 1817 bol jej čestný tajomník. Prispieval článkami o wrekinských a shrophireských uhľových revírov.
Neskôr sa stal tajomníkom Royal Society of Arts (Kráľovskej spoločnosti umenia) a v roku 1841 aj Chemickej spoločnosti. Bol veľavážený ako muž s názorom a s hlbokými vedomosťami. Zomrel v Londýne.
Kostol svätej Margity (Lamač)

Kostol svätej Margity je rímskokatolícky farský kostol v bratislavskej mestskej časti Lamač. 16. decembra 1996 bol kostol rozhodnutím Ministerstva kultúry Slovenskej republiky zapísaný do ústredného zoznamu pamiatkového fondu.
História.
Bol postavený v rokoch 1947 až 1951 na mieste staršieho kostola zo 16. storočia, ktorý veľkosťou už nevyhovoval potrebám farnosti. Autorom architektonického návrhu bol významný slovenský architekt Milan Michal Harminc. Architektonicky je podobný ďalším kostolom z povojnového obdobia, napr. v obciach Terchová alebo Novoť na Orave. Na priečelí je mozaikový obraz sv. Margity Uhorskej od akademického maliara Ernesta Zmetáka.
V areáli kostola sa nachádza národná kultúrna pamiatka Pomník padlým v 1. a 2. svetovej vojne od Alojza Rigeleho.
Johan August Arfwedson

Johan August Arfwedson (* 12. január 1792, Skagersholm, Švédsko – † 28. október 1841, Hedensö) bol švédsky chemik, ktorý v roku 1817 objavil lítium.
Arfwedson sa narodil v bohatej rodine, bol synom Jacoba Arfwedsona, ktorý vlastnil veľkoobchod a továreň. Študoval na Uppsala universitet v roku 1803. Dokončil štúdium práva v roku 1809 a mineralógie v roku 1812. V neskorších rokoch sa dostal na neplatenú pozíciu v Royal Board of Mines, kde v roku 1814 sa prepracoval až na pozíciu notára (tiež neplatenú).
V Štokholme Arfwedson spoznal chemika Jönsa Jakoba Berzeliusa, pričom získal prístup do jeho súkromného laboratória, kde uskutočnil svoj objav lítia počas analýzy minerálu palalitu. Od 1818 až do 1819 cestoval po Európe. Po návrate domov si vybudoval vlastné laboratórium.
V roku 1821 sa stal členom Kráľovskej švédskej akadémie vied.
Arfredson strávil väčšinu svojho života znásobovaním a zveľaďovaním svojho majetku.
Vzácny minerál arfvedsonit dostal pomenovanie po ňom.
Salatín

Salatín môže byť:
IC 10

IC 10 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Kasiopeja patriaca do Miestnej skupiny galaxií. Bola objavená Lewisom Swiftom v roku 1889.
IC 1613

IC 1613 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Veľryba.
NGC 147

NGC 147 je galaxia v súhvezdí Kasiopeja, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. septembra 1829.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,4.
I Zwicky 18

I Zwicky 18 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Veľká medvedica vzdialená 45 miliónov ly.
Zoznam chemikov

Toto je abecedný zoznam slávnych chemikov:
Jevgenij Bagrationovič Vachtangov

Jevgenij Bagrationovič Vachtangov (; * 13. február 1883, Vladikavkaz, Rusko – † 29. máj 1922, Moskva, Rusko) bol ruský divadelný režisér, žiak Konstantina Stanislavského a mentor herca Michaila Čechova.
Život a dielo.
Narodil sa vo Vladikavkaze v roku 1883. Neskôr odišiel do Moskvy študovať prírodné vedy a právo. Pod vplyvom zážitkov z predstavení Moskovského umeleckého akademického divadla sa začal zaujímať o divadelné umenie. Začal hrávať a režírovať v ochotníckych súboroch a pre prácu v divadle sa natoľko nadchol, že v roku 1909 vstúpil do hereckej školy. Po dvoch rokoch usilovného štúdia pod vedením Kačalova sa Vachtangov stal členom hereckého súboru Moskovského umeleckého akademického divadla. 
Najprv pôsobil iba ako herec a asistent, neskôr sa začal čoraz viac zaujímať o prácu režiséra. Jeho prvým významným pokusom bola inscenácia hry "Modrý vták" belgického dramatika Maeterlincka, ktorú Vachtangov vytvoril v roku 1911 v Paríži. Ďalej pracoval ako režisér v Prvom štúdiu MChATu, kde sa sústreďovali novátorské experimenty s javiskovými formami. Neskôr, v roku 1917, založil Tretie štúdio (dnešné Vachtangovovo divadlo).
Ako režisér spolupracoval aj s židovsko-izraelským divadlom Habima (hebrej. scéna), ktoré bolo založené v roku 1918 v Moskve. Tu mala premiéru Vachtangovova inscenácia "Dibbuk". Až do svojej smrti režíroval, organizoval a vyučoval vo všetkých štyroch štúdiách MChATu.
Inscenoval hry nemeckého básnika Hauptmana, škandinávskych dramatikov Ibsena a Strindberga, Belgičana Maeterlincka a z ruských klasikov Čechova. Jeho poslednou a najznámejšou inscenáciou je rozprávková hra Carla Gozziho "Princezná Turandot", ktorá sa dočkala 1500 repríz.
"Fantastický realizmus".
"Fantastický realizmus" je názov umeleckého smeru, ktorý Vachtangov vytvoril použitím Stanislavského metódy psychologického realizmu. Rozvinul ju a pridal k nej ďalšie prvky, napr. improvizáciu v štýle talianskej commedie dell'Arte, akrobatické prvky čínskeho divadla. Podnety preberal aj z rozprávok, z romantického divadla, z operety, športu, baletu a využíval i modernú hudbu.
Podobne ako Mejerchoľd a Tairov sa snažil zviditeľniť divadlo a preto zdôrazňoval jeho hravosť. Herci mali na javisku hrať, nechcel aby sa stotožňovali s postavami. Snažil sa však o pravdivé vyjadrenie zážitku a citu.
Armáles

Armáles (z , niekedy tiež "", z , neskôr tiež "erb") je donačná listina, ktorou sa udeľuje alebo polepšuje erb. Obsahuje slovný popis erbu (blazón) niekedy aj s farebným vyobrazením.
V Európe sa rozšírili od začiatku 14. storočia. Na dnešnom území Slovenska vydal prvý armáles Karol Róbert z Anjou v roku 1326 pre Mikuláša Herczega ako fyzickú osobu. Najstarší armáles pre právnickú osobu bol vydaný mestu Košice v roku 1369, a to nielen v uhorskom, ale v celoeurópskom meradle.
Z právneho hľadiska existovali tri druhy armálesov
Armálesy sa zapisovali do registrov, buď len v textovej podobe, alebo aj s miniatúrnym vyobrazením erbu. V Uhorsku sa registre zachovali len od roku 1527, najstaršie miniatúry len od roku 1736. Súpis armálesov, respektíve erbov (blazónov a ich vyobrazení) sa nazýva armoriál.
Vachtangovovo divadlo

Vachtangovovo divadlo (ofic.: Štátne akademické divadlo Jevgenija Vachtangova, rus.: "Государственный академический театр имен Евг. Вахтангоа") je ruské divadlo sídliace v Moskve. Bolo založené v roku 1917 ruským režisérom Jevgenijom Vachtangovom ako jedno zo štúdií Moskovského akademického umeleckého divadla. Do Vachtangovovej smrti nieslo názov Tretie štúdio, po jeho smrti bolo pomenované podľa svojho zakladateľa. 
Najznámejšou a najobľúbenejšou inscenáciou divadla bola Vachtangovova insenácia hry talianskeho dramatika Carla Goziho "Princezná Turandot". Divadlo ju malo na repertoári niekoľko desaťročí, a odohralo sa celkovo 1500 repríz.
Heraldika

Heraldika (lat. "heraldus" - herold) je veda, ktorá skúma erby, ich vývoj, používanie a umenie ich vyhotovovať, ako aj právo používať ich.
Za zakladateľa heraldiky, ako pomocnej historickej vedy sa považuje teológ a genealóg Philipp Jacob Spener.
Čierna Voda (okres Galanta)

Obec Čierna Voda (historicky , , ) je obec na Slovensku v okrese Galanta.
Polohopis.
Obec leží na okraji Žitného ostrova na Slovensku v okrese Galanta. Pre obec je charakteristická rieka Čierna Voda, ktorá preteká popri obci a vytvára peknú prírodnú atmosféru. Rozloha verejnej zelene je približne 2 ha a z toho parky 1 ha.
Dejiny.
Obec je doložená v Zoborskej listine roku 1113 ako Nek. Ďalšia písomná zmienka pochádzajúca z roku 1165 spomína obec v podobe Nech, Niech, Neku. V chotári obce bola kedysi osada Peteháza, v listine doložená roku 1323. Čierna Voda začiatkom 14. storočia patrila k panstvu Matúša Čáka, neskôr bola poddanskou dedinou šintavského panstva a po roku 1817 do Čeklínskeho panstva. V prvej polovici 19. storočia tu bol rozsiahly chov oviec. Obyvatelia sa zaoberali zväčša poľnohospodárstvom a rozvozom soli zo soľného skladu v Trsticiach. Najstaršia pečať obce s kruhopisom PAGUS NEIK 1688 sa vyskytuje na písomnostiach obce z 18. a 19. storočia. Symboly umiestnené v pečatnom obraze poukazujú na geografickú polohu obce, ktorá sa nachádzala na území medzi dvoma riekami Dudváhom a Malým Dunajom. Pečatný obraz zároveň poukazuje aj na spôsob živobytia obyvateľov, ktorým pravdepodobne bolo prievozníctvo, ale tradíciu tu malo aj chytanie rakov.
Čierna Voda prešla cez posledné desaťročia mnohými zmenami. Bola tu postavená budova materskej školy, vybudovaný obecný vodovod a plynovod, rekonštruovaný kultúrny dom a kostol.
Čierna Voda (Chorvátsky Grob)

Čierna Voda je miestnou časťou obce Chorvátsky Grob v okrese Senec.
V súčasnosti zažíva prudký rozvoj. Prebieha tu výstavba rodinných domov vo viacerých lokalitách. Obec je typickým príkladom satelitného mestečka v okolí mesta Bratislava. Skladá sa približne zo 75 ulíc. 
Mnohí obyvatelia tu nemajú trvalý pobyt, aj keď v nej reálne bývajú. Odhaduje sa, že tu v skutočnosti žije 5 000 až 8 000 obyvateľov.
Demograficky v miestnej časti prevažujú mladé rodiny s malými deťmi. Nachádzajú sa tu viaceré materské školy, základná škola, obchodné centrum a kostol.
V blízkosti sa nachádza národná prírodná rezervácia Šúr. Popri miestnej časti vedie cyklistická trasa Jurava.
Cementácia (oceľ)

Cementácia alebo cementovanie je nauhličenie tenkého povrchu ocele a následné zakalenie tohto povrchu plus popúšťanie. 
Vytvára sa tým oceľ s tuhým (a mäkkým) jadrom a s tvrdým a oteruvzdorným povrchom. Dosahuje sa to obohatením povrchu materiálu uhlíkom difúziou (vo veľkých množstvách najčastejšie v atmosfére, v malom v žeravej uhlíkatej zmesi). To sa potom zakalí (ale len do istej hĺbky) a niekedy popustí, aby sa znížili vnútorné pnutia. Difúzna hĺbka je medzi 0,1 až 2,5 mm.
Pre cementáciu sa vyrábajú optimalizované ocele, ktoré sa volajú cementačné. Tam býva povrch nauhličený.
Vsevolod Emilievič Mejerchoľd

Vsevolod Emilievič Mejerchoľd (, ; * 28. január 1874, Penza, Rusko – † ? 2. február 1940, Moskva, Rusko) bol jedným z najvýznamnejších ruských a sovietskych divadelníkov. Je považovaný za zakladateľa socialistického divadla, všestranného umelca a režiséra, ktorého význam ďaleko prekročil hranice Sovietskeho zväzu.
Život.
Narodil sa v ruskej Penze v roku 1874 ako Karl Kasimir Theodor Meyerhold. Najprv sa vydal do Moskvy, kde študoval právo, ale po roku ho škola omrzela a prešiel na moskovskú divadelnú školu, ktorú viedol Vladimír Ivanovič Nemirovič-Dančenko. Po jej absolvovaní pôsobil štyri roky ako herec v Moskovskom umeleckom akademickom divadle a potom v roku 1905 založil vlastný súbor, tzv. Prvé štúdio.
Kvôli nezhodám so Stanislavským opustil Moskvu a odišiel do Petrohradu a Tbilisi. Režíroval činoherné a operné predstavenia, písal vedecké práce a vydával časopis o divadle. Práve na doskách petrohradského divadla začal rozvíjať svoj avantgardný štýl réžie. 
Po revolúcii v roku 1917 sa zapojil do politického života, stal sa členom komunistickej strany a dokonca zastával funkciu politického komisára v Červenej armáde. V Moskve viedol divadelné oddelenie Ľudového komisariátu osvety. V roku 1920 založil vlastné divadelné štúdio pod názvom Prvé divadlo Ruskej federácie, od roku 1923 nieslo divadlo meno svojho zakladateľa, avšak v roku 1938 bol Mejerchoľd v rámci stalinských čistiek zatknutý a divadlo zrušené. 1. februára 1940 bol odsúdený na trest smrti zastrelením. Presný dátum jeho smrti nie je známy, niektoré zdroje však uvádzajú ako dátum jeho smrti 2. február. V roku 1955 bol posmrtne rehabilitovaný.
Ján Čapek zo Sán

Ján Čapek zo Sán (okolo 1390, Sány† asi 1452, Hukvaldy) bol český husitský poľný hajtman a hlavný hajtman sirotkov v rokoch 1431 – 1434.
Charakteristika osobnosti.
Ján Čapek zo Sán bol považovaný za veľmi schopného poľného hajtmana a jedného z nepopierateľných vodcov husitských radikálov. Jeho schopnosti však boli trochu znehodnotené jeho osobnými vlastnosťami, z ktorých asi najvýraznejšie boli popudlivosť, panovačnosť, neuváženosť a prehnané sebavedomie.
Vojnové výpravy.
V roku 1427 vytiahol v čele veľkého zoskupenia sirotských vojsk do Sliezska, bol však porazený a musel sa vrátiť.
V roku 1431 vytiahol v čele sirotkov a spoločne s táboritmi na Slovensko. Výprava ale nebola úspešná podľa očakávania a pretiahla sa. Zatiaľ čo táboriti odtiahli domov, sirotkovia pokračovali v ťažení južným Slovenskom. Podarilo sa im získať veľa koristi, ale pri návrate bola ich kolóna zaskočená v pochodovom tvare uhorskou jazdou a Ján Čapek zo Sán utrpel zdrvujúcu porážku. Stratil všetku korisť, vozy aj pechotu, zachránila sa iba jazda.
V roku 1433 viedol v spojení s Poliakmi úspešnú výpravu proti Rádu nemeckých rytierov, s ktorou dorazil až k Baltu. Poľský kráľ mu daroval za jeho pomoc ťavu, ktorú si Ján Čapek zo Sán priviedol na obliehanie katolíckej Plzne. Plzenskí obrancovia mu však vzápätí nato vykonali veľmi potupný žartík, keď sa pri nečakanom výpade zvieraťa zmocnili a odviedli si ho do mesta. Túto epizódu dodnes pripomína vyobrazenie ťavy na plzeňskom mestskom znaku.
V roku 1434 viedol v bitke pri Lipanoch jazdu spojených síl radikálnych husitov proti koalícií umiernených husitov a katolíkov. V tejto bitke utrpeli radikáli zdrvujúcu porážku, zachránila sa iba jazda. (Niektorí historici vyčítajú Jánovi Čapkovi zo Sán, že svojím predčasným útekom zradil svojich bratov a zavinil ich porážku, ale aj z toho mála, čo vieme o priebehu bitky pri Lipanoch, sa zdá byť zrejmé, že bitka už bola stratená a zotrvanie jazdy na bojisku by viedlo iba k jej zničeniu).
Po porážke pri Lipanoch a rozpustení sirotských poľných vojsk opustil Ján Čapek zo Sán územie Čiech a vstúpil do služieb poľského kráľa. Posledné záznamy o ňom pochádzajú z roku 1445.
Diviš Bořek z Miletínka

Diviš Bořek z Miletínka (* cca 1360 - 1370 Lázně Bělohrad,† 8. január 1438) bol český husitský poľný hajtman činný najmä vo východných a stredných Čechách. Pôvodne radikál a blízky spolubojovník Žižku, potom prešiel na umiernenú stranu a stal sa odporcom radikálov (Žižku aj jeho nástupcov).
V roku 1421 po dobytí blízkeho kláštora v Opatoviciach nad Labem prestaval menší hrad na Kunětickom vŕšku, ktorý bol pomenovaný Kunětická hora.
V júni a júli roku 1423 viedol spolu s Bedřichom zo Strážnice prvý väčší útok na Moravu, kde spoločne porazili vojská olomouckého biskupa Jána XII. Železného a kniežaťa opavského Přemka a získali značnú korisť. Jeho úspech však netrval dlho, pretože krátko po návrate do Čiech ho v bitke pri Strážnici neďaleko Hradca Králové porazil Jan Žižka vo vôbec prvom stretnutí medzi dvomi husitskými vojskami.
Roku 1427 ako hajtman husitského Kolína podporoval umiernených kališníkov a hostil ich delegáciu, ktorá sa dohodla na nečakanom prepadnutí a dobytí Prahy. Plán však bol prezradený, útočiaci oddiel zmasakrovaný a v septembri 1427 pritiahol ku Kolínu Prokop Holý a mesto obľahol. Diviš Bořek z Miletínka bránil mesto tri mesiace, než ho vzbury mestskej chudoby sympatizujúcej s radikálmi donútili uzavrieť prímerie a vydať mesto výmenou za svoj voľný odchod.
V nasledujúcich rokoch sa stával vedúcou postavou umiernenej strany, čo ho nakoniec privedlo na čelo spojených vojsk umiernených katolíkov a kališníkov, s ktorými 30. mája 1434 v bitke pri Lipanoch rozdrvil spojené sily Sirotkov a Táboritov.
Jeho účasť v husitských vojnách mu priniesla obrovský majetok, stal sa najbohatším šľachticom východných Čiech. Po jeho smrti roku 1437 však bolo jeho dedičstvo rozdelené medzi jeho synov a postupne sa rozpadlo.
Pavol Mutafov

PhDr. Pavol Mutafov (* 29. október 1954, Košice) je poslancom zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja od roku 2001 a bol starostom mestskej časti Košice Západ od roku 1994 do roku 2010.
Pavol Mutafov je ženatý a má dve deti.
Rádiológia

Rádiológia, predtým nazývaná rádiodiagnostika, je medicínsky odbor, ktorý využíva určité spektrum ionizačného žiarenia (röntgenové žiarenie) a ďalšie fyzikálne javy (najmä ultrazvuk a magnetickú rezonanciu) na diagnostiku chorôb. 
História.
Za otca rádiológie sa považuje Wilhelm Conrad Röntgen, nemecký fyzik, pôsobiaci na univerzite vo Würzburgu, kde 8. novembra 1895 vytvoril a zaznamenal elektromagnetické vlnenie, ktoré je dnes známe ako „lúče X“ alebo röntgenové žiarenie. V roku 1901 za svoj objav obdržal Nobelovu cenu za fyziku; jeho objav sa veľmi rýchlo dočkal praktického uplatnenia - avšak nebola to fyzika, ale medicína, ktorá z neho mala najviac ťažiť.
Vo veľmi krátkom čase po Röntgenovom objave vznikajú prvé rádiodiagnostické prístroje, ktoré sa rýchlo technicky zdokonaľujú. Objavuje sa obrovské množstvo lekárskych článkov a kníh, pojednávajúcich o nových možnostiach diagnostiky ochorení s pomocou rtg žiarenia, nové kontrastné látky, nové technické vylepšenia. Prvý rtg prístroj na území bývalého Česko-Slovenska bol zakúpený z verejnej zbierky pre Chirurgickú kliniku Lekárskej fakulty v Prahe.
Rozvoj moderných zobrazovacích metód umožnil pokroky vo všetkých odboroch medicíny, najmä chirurgických. Bez možnosti rýchleho a presného určenia chorobného stavu a podrobného zobrazenia anatomických štruktúr si dnes nemožno predstaviť traumatológiu, cievnu chirurgiu, transplanačné a neurochirurgické zákroky a mnoho ďalších. Sledovanie rozsahu zhubného ochorenia a jeho reakcie na liečbu je dnes neoddeliteľnou súčasťou úspešnej onkologickej diagnostiky a liečby.
Pokrok v odbore však so sebou prináša i určité negatívne stránky. Čoraz viac lekárov sa spolieha na zobrazovacie vyšetrovacie metódy a zanedbáva základný kameň diagnostiky akejkoľvek choroby - podrobnú anamnézu a fyzikálne vyšetrenie. Neadekvátne použitie zobrazovacích metód so sebou navyše prináša zvýšené náklady na zdravotnú starostlivosť a zvýšenú radiačnú záťaž obyvateľstva.
Rozdelenie.
Rádiológia ako odbor sa delí na viacero viac či menej samostatných oblastí. Tieto nie sú presne definované a vzájomne sa často do značnej miery prekrývajú:
A. Podľa prístrojovej techniky a fyzikálnej podstaty zobrazovacých metodík:
B. Podľa veku pacientov:
C. Podľa zobrazoveného orgánu alebo orgánového systému:
D. Podľa jednotlivých skupín ochorení:
E. Podľa prístupu k pacientovi:
Pavilón šeliem

Pavilón šeliem (angl. "Pavilon Predators") je slovenský film.
Tragická konfrontácia dvoch ľudí s rozličnými životnými názormi - tvrdého a surového ošetrovateľa šeliem v ZOO a jeho pomocníka, zásadného odporcu bezprávia.
Kúpeľňový hráč

Kúpeľňový hráč (angl. "Musician in the Bath") je slovenský film natočený podľa poviedky Viliama F. Šikulu z knihy "Chrúst". 
Komédia o mladom dedinskom chlapcovi, nadanom hudobníkovi, na prahu dospelosti.
Emma Watsonová

Emma Charlotte Duerre Watsonová (; * 15. apríl 1990, Paríž, Francúzsko) je britská herečka a aktivistka, známa predovšetkým úlohou Hermiony vo filmovej sérii Harry Potter.
Životopis.
Emma Watson sa narodila Jacqueline a Chrisovi v Paríži. Po rozvode rodičov sa spolu s matkou a bratom presťahovali do Oxfordshire v Anglicku. V škole prejavovala záujem o herectvo, keď si zahrala v niekoľkých školských divadelných predstaveniach napríklad „Arthur: The Young Years“, „Happy Prince“ a „Alica v ríši divov“. Ako 7-ročná sa umiestnila na 1. mieste v školskej súťaži v recitácii. Strednú školu ukončila s prospechom "A" a pokračovala v štúdiu na univerzite.
Jej rodičia sú rozvedení a pracujú ako právni zástupcovia. Má o tri roky mladšieho brata Alexa (* 1993). Okrem Alexa má aj troch nevlastných súrodencovbrata Tobyho (4 roky) a sestry dvojičky Ninu a Lucy (4 roky).
Konkurzu na Hermionu vo filme Harry Potter sa zúčastnila na podnet triedneho učiteľa. Na konkurze sa zúčastnila, ale ako hovorílen tak zo srandy. Konkurz vyhrala a dnes už má za sebou osem filmov Harryho Pottera.
Popri premierovaní HP hrala v roku 2011 vo filme Môj týždeň s Marylin s Eddie Redmaynom a iné menšie roly v menej známych filmoch pred 2010. 
V roku 2012 si zahrala vo filme Charlieho malé tajomstvá (Perks of being a walflower) jednu z hlavných postáv Sam. Rok na to hrala vo filme americkej režisérky Sofie Coppoly vo filme The Bling Ring s Taissou Farmigou (tiež hlavnú rolu Nicki). O tomto filme sa vyjadrila, že svoju postavu videla ako úplný opak seba samej a že to bolo viac o práci so Sofiou ako o hraní tej postavy. Dokonca sa kvôli tomu filmu musela naučiť tanci pri tyči. Toho istého roku vyšla komédia This is the End s Sethom Roganom, kde herci hrali sami seba. V roku 2014 hrala vo filme Noe s Russelom Croweom, Jennifer Conelly a Anthony Hopkinsom, v roku 2015 vo Filme Regression od režiséra Alejandro Amenabar s Ethanom Hawkom a v roku 2016 vo filme Colonia s Danielom Brühlom o oblasti v Chile, kde velil bývalý nacista Paul Schäfer. V marci roku 2017 vyjde dlho očakávaný film Kráska a zviera, kde Emma stvárni Bellu a mesiac na to film The Circle s Tomom Hanksom podľa rovnomennej knihu od Davea Eggersa.
Emma sa rozhodovala medzi štúdiom na niektorej britskej univerzite, ale zvažovala aj štúdium v Amerike na niektorej univerzite z Ivy League Colleges. Chcela by hrať vo filmoch aj počas štúdia podľa vzoru Jodie Foster, ktorá zvládla herectvo aj štúdium naraz. Emma v jednom z interview vyhlásila, že už teraz má dosť peňazí, aby nemusela nikdy v živote nič robiť, ale to nie je cesta, po ktorej by chcela ísť. Štúdium na univerzite ju motivuje a verí, že z nej urobí ešte lepšiu herečku. Nakoniec si vybrala Brownovu univezitu, na ktorej promovala v roku 2014 z anglickej literatúry. 
Vo voľnom čase hráva športy; hlavne stolný tenis a tenis. Má rada čas strávený s priateľmi, nakupovanie a kino. Jej obľúbené filmy sú: Vykúpenie z väznice Shawshank, Gladiátor, Statočné srdce, Pýcha a predsudok, Pomáda, Shrek, a Dannyho jedenástka; obľúbení herci: Julia Robertsová, Brad Pitt a Renée Zellwegerová.
Wetzlar

Wetzlar je mesto v Hesensku v Nemecku na vlyve rieky Dill do rieky Lahn. Má 53 000 obyvateľov. 
Mesto bolo založené v roku 897 a je v ňom katedrála z 13. storočia. Nachádza sa v blízkosti diaľnice A 45.
Politika.
Wetzlarský mestský ustanovujúci zbor je najväčším komunálnym parlamentom Nemecka. Posledné komunálne voľby pre nastávajúcu päťročnú legislatívnu periódu, ktoré sa konali 26. marca 2006 skončili s nasledovným výsledkom:
František Olejník

Doc. RNDr. František Olejník, PhD. (* 4. september 1949, Spišské Vlachy) bol dekanom Leteckej fakulty Technickej univerzity v Košiciach a poslancom zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja.
Komunálna politika.
František Olejník bol vo voľbách v roku 2005 zvolený za koalíciu SMER, HZD za poslanca krajského zastupiteľstva v okrese Košice I.
Valašské právo

Valašské právo je súhrn právnych noriem a zvyklostí, ktorými sa pôvodne - najneskôr od vrcholného stredoveku - riadilo rumunské obyvateľstvo (teda Valasi v užšom, pôvodnom význame), neskôr - do 18./19. storočia - takmer všetko to obyvateľstvo strednej Európy a Balkánu (teda najmä Valasi v širšom, prenesenom zmysle), ktorého spôsob života a ekonomika bol založený na transhumancii (pastierstve nekočovného obyvateľstva so striedaním pastvín medzi vrchmi v lete a nížinami v zime). 
Valašské právo na Slovensku.
Valašské právo je súhrn právnych noriem a zvyklostí valašského obyvateľstva na Slovensku v 14. storočí až 17. storočí, často potvrdené panovníkom (najznámejšie privilégium pre oravských a liptovských Valachov z roku 1474 vydané Matejom I. Korvínom). Podľa neho boli Valasi na určitý čas (6 - 20 rokov) oslobodení od všetkých poddanských povinností, neskôr od platenia cirkevného desiatku a roboty, za čo museli strážiť cesty, hranice a vykonávať vojenskú službu. 
Od 2. polovice 16. storočia utužovaním nevoľníctva ich práva postupne zanikali a rovnako koncom 16. a začiatkom 17. storočia ustávalo aj usídľovanie riadiace sa valašským právom.
Stretávame sa s ním najmä u Rumunov (Valašsko, Moldavsko, Sedmohradsko, Podkarpatská Rus, Poľsko, Slovensko), macedónskych Arumunov, Rusínov (Podkarpatská Rus, Poľsko, Slovensko), Poliakov, Slovákov, Moravanov (Moravské Valašsko), Srbov a Chorvátov.
Jakub Arbes

Jakub Arbes (* 12. jún 1840, Praha, Česko – † 8. apríl 1914, Praha) bol český spisovateľ a novinár. Sympatizoval s Májovcami, ale nepatril k nim, pretože tvoril za iných okolností než oni.
Pochádzal zo Smíchova, kde vyštudoval reálku, potom študoval techniku. 
V rokoch 1868 – 1873 bol zodpovedný redaktor "Národních listů" a ako redaktor v nich pôsobil do roku 1877. Za svoje články bol odsúdený na 15 mesiacov, ktoré strávil vo väzení v Českej Lípe (1873 – 1874). 
V rokoch 1876 – 1879 bol dramaturgom "Prozatímního divadla" a v rokoch 1880 – 1881 vydával satirický časopis "Šotek" spolu s M. Alešom. 
Bol aj redaktorom časopisu "Hlas" a "Politik".
Počas svojej literárnej činnosti si vytvoril veľmi oddaný vzťah k Nerudovi, ktorého považoval za svoj vzor a tiež veľmi obdivoval Máchu.
Dielo.
Volil námety zo súčasného pražského života. Ako človek bol svojrázny a podľa toho vyzerajú aj niektoré jeho témy.
Zaviedol nový spôsob literárnej tvorby – romaneto, teda obsiahlejšiu poviedku s dobrodružným, napínavým dejom, v ktorej sú dramatické zápletky s prekvapivým zakončením. Pripomína romantizmus.
Námetom sú neobvyklé javy, tajomnosť, ktorá má nakoniec reálne vysvetlenie. Vychádza z rozporu medzi dokázanými vecami a vecami medzi nebom a zemou. Hlavnými postavami sú vedci, alebo študenti.
Publicistika.
Svoje poviedky uverejňoval v mnohých časopisoch ("Lumír", "Světozor", "Květy"...)
Zachovalo sa veľké množstvo novinových článkov, ktoré sa týkali predovšetkým významných svetových osobností v literatúre. Zaoberal sa okrem iného K. H. Máchom a K. Sabinom.
Anna Fedorová

Mgr. Anna Fedorová (* 19. október 1947, Spišská Nová Ves)v je slovenská komunálna politička a pedagogička.
Bola primátorkou mesta Spišská Nová Ves v rokoch 20022006, poslankyňou zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja a predsedníčkou OKC KDH v Spišskej Novej Vsi.
Ako členka Kresťanskodemokratického hnutia bola zvolená za koalíciu KDH, OKS vo voľbách v roku 2005 za poslankyňu Košického samosprávneho kraja v okrese Spišská Nová Ves.
Ján Králik

Doc. Ing. Ján Králik, CSc. (30. máj 1949, Ružomberok) bol primátorom Banskej Bystrice od roku 1998 do roku 2006.
Predvolebná kampaň za mestské peniaze.
Ján Králik vzbudil tesne pred voľbami do krajských zastupiteľstiev v roku 2005 rozruch tým, že rozoslal niekoľko desiatok listov z mestského úradu v Banskej Bystrici s výzvou na svoju podporu vo voľbách. Od tohto kroku sa dištancovala aj jeho materská strana SMER a krajská predsedníčka strany Jana Lašáková vyhlásila, že sa bude uvažovať o vylúčení Králika zo strany. Bližšie informácie - wikicitáty.
Súkromný život.
Ján Králik je ženatý a má tri deti.
Tri gaštanové kone

Tri gaštanové kone je novela spisovateľky Margity Figuli. Patrí do literárneho útvaru lyrizovaná próza (próza naturizmu). Dej knihy je autentický - poukazuje na život vo vtedajšej dobe, na zvyky, tradície a životný štýl, avšak s prvkami rozprávky (dobro víťazí nad zlom, zázračné uzdravenie Magdalény).
Autorka zväčša používa rozprávací slohový postup, 1. osoba sg. (ja rozprávanie), ale i opisný a úvahový slohový postup. Dielo patrí k literárnemu druhu epika, zaraďuje sa medzi ľúbostnú alebo lyrizovanú prózu.
Vo svojom rozprávaní vyslovila autorka myšlienku, že násiliu možno vzdorovať dobrotou srdca. Na príbehu lásky dvoch mužov k jednej žene vytvorila jednu z najkrajších ľúbostných noviel v slovenskej literatúre.
Margita Figuli

Margita Figuli, po sobáši Margita Šustrová, pseudonymy "Morena", "Oľga Morena" (* 2. október 1909, Vyšný Kubín – † 27. marec 1995, Bratislava) bola slovenská spisovateľka, prekladateľka a autorka literatúry pre deti a mládež.
Životopis.
Narodila sa v roľníckej rodine. Gymnaziálne štúdiá začala v Dolnom Kubíne, no maturovala na Obchodnej akadémii v Banskej Bystrici (1924 – 1928). Chcela pokračovať v štúdiu, no jej pokus o štúdium maliarstva v Prahe jej nevyšiel. Pracovala ako anglická korešpondentka v Tatra banke v Bratislave. Popri zamestnaní študovala na konzervatóriu hru na klavíri. Roku 1941 ju prepustili z Tatra banky za odvážnu protivojnovú novelu Olovený vták. Preto počas vojnových rokov 1941 až 1945 žila vo Vyšnom Kubíne u Emílie Meškovej. Odvtedy sa venovala len literárnej činnosti.
Tvorba.
Margita Figuli je výraznou predstaviteľkou slovenského naturizmu v novelistickej a románovej tvorbe. Publikovať začala už v roku 1930 v časopise Slovenská nedeľa či v kalendároch Tatra banky, neskôr tiež v časopisoch Elán, Slovenské pohľady, Živena a iné. V jej raných prácach dominujú témy z prostredia sociálnej, zemepisnej či spoločenskej periférie, neskôr tiež láska, sociálny súcit a súčasné spoločenské problémy. V tematickej rovine využívala legendické, mýtické a rozprávkové prvky. Okrem vlastnej tvorby sporadicky prekladala z češtiny (Karel Čapek, Karel Jaromír Erben a i.).
Heartagram

Heartagram je symbol, legálne ho používa fínska skupina HIM. Predstavuje kombináciu pentagramu a srdca. Názov vznikol zložením slov heart (srdce) a pentagram. Symbolizuje spojenie dobra a zla, lásky a nenávisti.
Ferenc Martos

Ferenc Martos (* 10. január 1875, Arad, Rumunsko – † 24. november 1938, Budapešť, Maďarsko) bol maďarský spisovateľ.
Vyštudoval právo, a v roku 1896 začal pracovať na ministerstve školstva. Popri tom bol aj spolupracovníkom denníkov "Napló" a "Magyar Hírlap" neskôr aj redaktorom v Fovarosi Lapok. Taktiež začal písať novely, básne, a aj divadelné hry. Postupne sa v spolupráci s priateľom, skladateľom Huszkom, dopracoval k písaniu operetných libriet. Keďže v tom bol veľmi úspešný a jeho práce boli kvalitné, od roku 1904 písal výhradne len libretá pre viacerých slávnych operetných skladateľov, akými boli Viktor Jacobi, Emmerich Kálmán, Franz Lehár a iní.
Jeho manželkou bola Deutsch Gizella, s ktorou sa zosobášil v Budapešti 8. júla 1908. Ich dcéra bola Veronika Martos.
Bitka pri Lechu

Bitka pri rieke Lech bolo ozbrojené stretnutie medzi vojskom Nemeckého kráľovstva a vojskom Starých Maďarov, ktorá sa uskutočnila 10. augusta 955 neďaleko mesta Augsburg v Nemecku.
Nemecký kráľ Otto I. za podpory viacerých európskych vladárov tu zastavil postup staromaďarských kmeňov do západnej Európy. Bola to definitívna porážka starých Maďarov. Podľa ústnej tradície sa z bitky pri Lechu vrátilo len sedem maďarských bojovníkov. Ich výpravy po tejto bitke nepokračovali. Prešli z kočovného spôsobu života na usadlý a usadili sa približne v dnešnom Maďarsku a okolitých krajinách, kde prebrali spôsob života od poľnohospodársky vyspelejších miestnych Slovanov.
Čagoské ostrovy

Čagoské ostrovy () sú skupina šiestich atolov s viac než 600 tropickými ostrovmi. Leží asi južne od Maldív v Indickom oceáne a juhozápadne od Indie, v polovici cesty, medzi Afrikou a Indonéziou. Je súčasťou Britského indickooceánskeho územia, ktoré je Zámorským územím Spojeného kráľovstva.
Drotár (rozlišovacia stránka)

Drotár môže byť:
Lampáš malého plavčíka

Lampáš malého plavčíka (angl. "The Lantern of the Little Boatsman") je slovenský film natočený podľa rovnomenného románu Jána Navrátila.
Dobrodružný príbeh malého lodníka počas druhej svetovej vojny.
Guľôčky

Guľôčky () je slovenský filmový muzikál o čarovnej guľôčke, ktorá dokáže svojmu majiteľovi splniť všetky želania.
Štylistická figúra

Štylistická figúra alebo básnická figúra (v básnictve) alebo rečnícka figúra (v rétorike) alebo figúra je štylistický prostriedok (slovo alebo slovné spojenie) používajúci odchýlky od noriem bežného oznamovacieho jazyka na estetické prehĺbenie vlastností reči.
Figúra môže byť zvuková, syntaktická, výpustková, slovosledná alebo paradoxná.
Rečnícka figúra vyjadruje postoj hovoriaceho k adresátovi. Má vyvolať napätie, záujem (napr. rečnícka otázka, oslovenie, zvolanie).
Historizmus (jazykoveda)

Historizmus je slovo alebo význam slova, ktorý sa v súčasnom danom jazyku už nepoužíva, lebo zanikol so zmenami spoločnosti, alebo zanikli reálie (predmet či jav), ktoré pomenúval. Napríklad "grifeľ" – nástroj na písanie. V literárnych dielach sa historizmy používajú na charakterizáciu postáv, doby alebo prostredia. 
Oproti tomu archaizmus pomenúva vec alebo jav, ktorý už má svoj nový, súčasný názov (napr. "almara" – skriňa).
Ivan Štrpka

Ivan Štrpka (* 30. jún 1944, Hlohovec) je slovenský básnik, prozaik a textár, člen básnickej skupiny Osamelí bežci.
Životopis.
Narodil sa v učiteľsko-úradníckej rodine, časť detstva strávil v obci Pata a vzdelanie získaval vo Veľkom Záluží, v Seredi a po krátkej pauze pokračoval v štúdiu v rokoch 1963 – 1969, kedy študoval odbor slovenčina – španielčina na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Po maturite pracoval v geologickom prieskume, počas štúdia na vysokej škole pôsobil zároveň aj ako redaktor v literárnych časopisoch (Mladá tvorba, Kultúrny život). Od roku 1970 bol redaktorom vydavateľstva Slovenský spisovateľ, v rokoch 1971 – 1973 bol redaktorom vydavateľstva Tatran. Od roku 1973 pôsobil ako dramaturg pre deti a mládež v Slovenskej televízii v Bratislave. V druhej polovici 80. rokov sa stal najprv šéfredaktorom časopisu Mladé rozlety, potom zástupcom šéfredaktora novovzniknutého periodika Literárny týždenník a v rokoch 1990 – 1993 bol šéfredaktorom časopisu Kultúrny život. V období rokov 1999 – 2010 bol šéfredaktorom časopisu Romboid.
Tvorba.
Prvé básne začal uverejňovať v roku 1961 v časopise Mladá tvorba, no knižného debutu sa dočkal až v roku 1969, kedy mu vyšla zbierka básní "Krátke detstvo kopijníkov". Vo svojich dielach sa snaží vyjadriť zážitkový a fantazijno-rozprávkový svet svojho detstva, ktorý mu splýva s bájnym dávnovekom ľudstva. Charakteristickou črtou pre jeho básne je odhodlanie k často riskantnému činu, preverovanie mravnej, ale aj fyzickej spôsobilosti postáv, prechádzanie od reality do fantazijna, prelínanie dvoch svetov, ale taktiež časté používanie zátvoriek, ktoré napomáhajú oddeľovať tieto svety a uvedomovať si ich rozdielnosť. Svojou tvorbou prostredníctvom spochybňovania nemennosti významových, ideológiou utvrdzovaných, dominánt univerza prispieva k odhaľovaniu emočnej individuality človeka, revoltuje proti dobovému kolektivizmu, ktorý sa snažil z človeka spraviť mašinu. S osobným nasadením Repkovej poézie sa spája polysémantickosť. V 70. rokoch bola autorovi aj pre jeho politické názory dočasne pozastavená publikačná činnosť.
Okrem vlastnej tvorby sa venoval i písaniu textov piesní, ktoré boli určené výlučne pre Deža Ursinyho a sú neobyčajným zjavom v slovenskej populárnej hudbe. Taktiež sa venuje prekladom z portugalčiny, španielčiny, taliančiny, maďarčiny a arabčiny. Jeho diela boli preložené do viacerých cudzích jazykov. Vzácne používa pseudonym František Osoba.
Knižná bibliografia.
Poézia.
Pôvodné zbierky:
Súborné zbierky:
Preložené zbierky:
Hudba.
Ivan Štrpka je autorom prevažnej časti slovenských textov pre art rockového hudobníka Deža Ursinyho, s ktorým v rokoch 1978 – 1994 spolupracoval na 11 štúdiových albumoch a iných projektoch. Úryvky z niekoľkých Štrpkových publikovaných básní sú zhudobnené aj na elektronicko-industriálnom albume "Krv čiernobielych fotografií" (2015), spoločnom diele interpretov Imiafan a Martin Burlas.
Ján Stacho

Ján Stacho (* 1. január 1936, Trnava – † 15. júl 1995, Bratislava) bol slovenský básnik a prekladateľ, člen tzv. "Trnavskej skupiny" (konkretisti). 
Životopis.
Pochádzal z robotníckej rodiny, stredoškolské vzdelanie získal v Trnave. V roku 1954, po absolutóriu gymnázia, pokračoval štúdiom na lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, ktoré ukončil v roku 1960. Pracoval ako lekár v Rožňavskom Bystrom a Šenkviciach. V rokoch 1964 –1969 pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, krátko pôsobil ako československý kultúrny atašé v Indii, v rokoch 1970 –1973 bol šéfredaktorom Revue svetovej literatúry. Po autonehode v roku 1973 bol doživotne pripútaný na lôžko a v invalidnom dôchodku.
Tvorba.
Je neopakovateľným, osobitým básnikom-konkrétistom tzv. Trnavskej skupiny. D"o poézie vniesol nové, senzibilné videnie sveta i jeho faktov a predkladá ho cynizmom a drsnosťou. Jeho poetika je založená najmä na preexponovanej zmyslovosti, zmyslovom vnímaní a výraznej erotickej rovine vnímania. Z uvedeného rámca sa vymyká posledná zbierka ("napísaná po autonehode a následnom, takmer totálnom ochrnutí") Z prežitého dňa". Prostredníctvom jazyka a motívov žena - muž, láska - bolesť, samota - viera, krutosť - čistota, detstvo - domov, choroby - hrôzy, smrť - život sa usiluje vyťažiť nové vnímanie, pocity a videnie. Skepsa, smútok, zúfalstvo, ale aj viera v život s neustálou inováciou a metamorfózami - ktoré v sebe nesú humanistické posolstvo - oslobodzujú básnika od rutinérstva a sebauspokojovania. Jeho poézia je nielen výrazom protirečení sveta v 60. rokoch dvadsiateho storočia, ale aj subjektívnych konfliktov vychádzajúcich z rozporov skutočnosti a osobných problémov, ktoré mu priniesol život. Spôsob, ako ich autor neopakovateľne zobrazil v poézii, zaradil sa k popredným osobnostiam slovenskej literatúry. Objavil nové dimenzie ľudského sveta, vytrháva čitateľa zo všednej skutočnosti, ponúka dovtedy neobjavené obzory, obohacuje jeho vnímavosť i videnie. Okrem vlastnej tvorby prekladal i poéziu z francúzštiny (Jean-Nicholas Arthur Rimbaud), španielčiny, poľštiny, prekladal aj juhoslovanskú poéziu.
Ladislav Klíma

Ladislav Klíma (* 22. august 1878, Domažlice – † 19. apríl 1928 Praha) bol český prozaik, dramatik a básnik, ale predovšetkým filozof, ktorý je dokonca označovaný za najoriginálnejšieho českého mysliteľa.
Narodil sa v Domažliciach v rodine vyučeného mlynára, ktorý sa však týmto povolaním neživil, ale pracoval ako úradník v advokátskej kancelárii. Klíma, od mladosti zaujatý filozofiou, chodil až do roku 1895 na miestne gymnázium, ale v januári toho roku bol vylúčený za hanlivý výrok o habsburskej monarchii (vyhlásil ju za „prasačiu dynastiu“). Prestúpil teda na gymnázium do chorvátskeho Záhrebu, ale ani tam štúdium nedokončil a v roku 1904 odišiel do Prahy, kde sa usadil, viedol samotársky život a začal prispievať do časopisov, napríklad v rokoch 1919–21 do "Tribuny" a v roku 1925 do "Práva lidu". Pretože nemal občianske povolanie, žil z dedičstva po príbuzných a z drobných príspevkov od priateľov, medzi ktorých patril aj básnik Otokar Březina.
Jeho filozofia sa zakladala na solipsizme (existujem len ja a moje zážitky) a voluntarizme (základom bytia je vôľa). Zo svetových filozofov bol ovplyvnený najmä Georgom Berkeleym (subjektívny idealizmus), Arthurom Schopenhauerom (pesimizmus) a Friedrichom Nietzschem (učenie o nadčloveku).
Klíma písal filozofické state aj krásnu literatúru, podstatná časť jeho diela zostala však až do jeho smrti vo forme rukopisov a až potom bola postupne vydávaná. Podľa vlastných slov tiež sám Klíma zničil asi 90 % svojich textov kvôli prílišnej obscénnosti. Jeho zobrané spisy boli vydané až v 90. rokoch v nakladateľstve Torst, počnúc vydaním trojdielneho diela "Velký román" v roku 1996.
Klíma bol na české pomery nekonvenčnou postavou, a to nielen svojimi názormi, ale aj spôsobom života. Pod vplyvom svojej filozofie odmietal ako zbytočné civilizačné návyky a svoje telo mučil alkoholom, fajčením a aj tým, že mu bolo jedno, čo jedol (podľa vlastných slov zjedol aj zadrhnutú myš). Práve alkoholizmus a experimentovanie s vlastným telom spôsobili jeho predčasnú smrť na tuberkulózu. Zomrel v Prahe, je pochovaný na Malvazinkách.
Umelá balada

Umelá balada je literárne dielo, ktoré tematicky, námetovo a motivicky vychádza z ľudovej balady, ale je autorsky spracované, typické najmä v romantizme ( napr. Ján Botto: "Žltá ľalia"). Je to teda druh balady, pri ktorej je autor známy. 
Umelé balady začali vznikať koncom 18. stor. a v 19. stor. Zdrojom boli ľudové balady, povesti, báje.
Richard Anschütz

Carl Johann Philipp Noé Richard Anschütz (* 10. marec 1852, Darmstadt, Nemecko – † 8. január 1937, Darmstadt) bol nemecký organický chemik. 
Zaoberal sa výskumom zlúčenín štvormocného uhlíka.
Raymond Emery

Ray Emery (* 28. september 1982, Hamilton, Ontário, Kanada† 15. júl 2018, tamže) bol kanadský hokejový brankár.
Klubový hokej.
Ray Emery bol draftovaný v úvodnom drafte NHL v roku 2001 klubom Ottawa Senators v štvrtom kole ako 99. v poradí. Prvýkrát sa dostal na ľad NHL v sezóne 2002/03, odchytal však iba 3 zápasy, rovnako ako v nasledujúcej sezóne. V sezóne 2005/06, po odchode brankárov Patricka Lalima a Martina Pruseka sa stal brankárskou dvojkou tímu za Dominikom Hašekom a začal dostávať oveľa viac príležitostí. Po Hašekovom odchode po sezóne 2005-06 okamžite zastúpil jeho miesto skúsený švajčiarsky gólman Martin Gerber z Caroliny Hurricanes. V priebehu sezóny 2006-07 sa ale vďaka nepresvedčivým výkonom Gerbera dostal Emery až na post brankárskej jednotky klubu. No v sezóne 2007/2008 to akoby ani nebol on a prišiel o post jednotky v tíme. Na konci sezóny 2007/2008 bol vyplatený zo zmluvy a podpísal zmluvu s tímom novovytvorenej KHL Atlant Mytišči. Od roku 2016 chytal v nemeckom klube Adler Mannheim v Mannheime.
Úmrtie.
Ray Emery sa vydal začiatkom júla 2018 na dovolenku do Hamiltonu, kde hral v exhibičnom zápase. V nedeľu 15. júna ráno, po noci bez spánku, si išiel zaplávať s partičkou priateľov v jednom z prístavov. Ako výzvu chcel preplávať cez 30 metrov pod vodou medzi loďami a mólom, následne sa už ale neobjavil. Ľudia ho našli v 18:00 utopeného, pomoc miestnych lékárov bola zbytočná. Bolo mu 35 let. O jeho smrti informoval ako prvý miestny denník The Hamilton Spectator, že sa jednalo o Raya Emeryho nasledne potvrdil fotograf Andrew Collins.
Štatistiky.
Základná časť a Play-off.
Štatistiky podľa Eliteprospects
Vzducholoď R 34

Britská vzducholoď R 34 bola prvým lietadlom, ktoré prekonalo nonstop letom Atlantik v smere východ-západ v roku 1919.
Vzducholoď bola vyrobená firmou "Beardmore Inchinnan Airship factory". Stavba začala v roku 1917 ešte počas 1. svetovej vojny. Prvý skúšobný let, ktorý sprevádzali mnohé problémy, absolvovala 14. marca 1919. 
Bola to vystužená vzducholoď s dĺžkou 196 m, objemom 55 230 m³ a priemerom telesa 24 m. Podobne ako jej sesterská loď R 33 bola kópiou nemeckého bombardovacieho zeppelínu L 33. Bola vybavená piatimi motormi Sunbeam-Maori po 200 kW. Nosnosť vzducholode bola celkom 59 ton, z toho prázdna váha 26 ton.
Na svoj transatlantický let vyštartovala vzducholoď R 34 skoro ráno 2. júla 1919 zo škótskeho East Fortune (len dva týždne predtým sa podarilo prekonať Atlantický oceán opačným smerom pilotovi J. Alcockovi a A. Brownovi na lietadle Vickers Vimy). Veliteľom bol major Herbert Scott, a na palube bol aj cmdr. Edward Maitland, vedúci odboru vzducholodí britského ministerstva letectva. Prvý problém sa objavil hneď po štarte, kedy pri prelete nad škótskou vysočinou musela vzducholoď vypustiť časť vodíka, ktorý sa rozpínal vplyvom väčšej letovej výšky. To bolo potrebné kompenzovať aerodynamickým vztlakom, kým sa nespálilo dostatočné množstvo benzínu, aby sa strata nosnosti vyrovnala. Vzducholoď musela túto časť letu letieť s provou zdvihnutou vysoko hore, čo znižovalo rýchlosť a zvyšovalo spotrebu paliva.
Po dvoch dňoch doletela vzducholoď k pobrežiu Newfoundlandu, ale narazila na silný protivietor. Bojovala s ním ešte ďalší deň, až potom sa vietor otočil a vzducholoď doplávala nad Roosvelt Field na Long Islande. Let trvat 108 hodín 12 minút. Pri pristatí jej zostávalo palivo už len na niekoľko hodín letu. Spiatočnú cestu vďaka priaznivému vetru zvládla za 75 hodín 3 minúty.
Úspešný let tejto vzducholode inšpiroval americkú vládu k objednávke vzducholode R 38.
Kutnohorský dekrét

Kutnohorský dekrét je listina obmedzujúca vplyv cudzincov na pražskej univerzite (český „národ“ dostal 3 hlasy, cudzinci 1), bol vydaný 18. januára 1409 za vlády Václava IV., na vzniku sa podieľal majster Ján Hus.