burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
František Malenínský

Generálporučík Ing. František Malenínský (* 22. júl 1959, České Budějovice) je český generál, súčasný vojenský predstaviteľ Česka pri NATO.
Vzdelanie.
V rokoch 1974 až 1978 študoval na Vojenskom gymnáziu v Moravskej Třebovej. Po ňom nastúpil na Vysokú vojenskú technickú školu Martine a Vysokú vojenskú školu pozemního vojska vo Vyškove. V roku 1989 ukončil postgraduálne štúdium na Vojenskej akadémii v Brne. V rokoch 1999 až 2000 študoval tiež na Royal College of Defence Studies v Londýne a v roku 2002 na NATO Defense College v Ríme.
Vojenské pôsobenie.
Svoje vojenské pôsobenie začal ako veliteľ čaty v roku 1982. Do roku 1989 bol veliteľ batérie, náčelník štábu oddielu a pluku. V roku 1989 sa stal veliteľom delostreleckého oddielu, o rok neskôr pluku a v roku 1991 opäť oddielu. V rokoch 1993 až 1994 bol náčelníkom štábu delostreleckej brigády, v rokoch 1994 až 1997 jej velil.
V rokoch 1997 až 1999 velil delostreleckej výcvikovej a mobilizačnej základni. V rokoch 2000 až 2002 bol zástupcom veliteľa mechanizovanej brigády. K 8. máju 2002 bol povýšený do hodnosti brigádny generál. V rokoch 2002 až 2005 bol náčelníkom štábu EUR RC North v holandskom Brunssume. Následne bol v rokoch 2005 až 2007 riaditeľom Ředitelství výcviku a doktrín. V rokoch 2007 až 2008 velil Silám podpory a výcviku. V tom čase ho k 8. máju 2008 do hodnosti generálmajor povýšil prezident Václav Klaus. V roku 2008 sa stal riaditeľom PCC Národného zastúpenia Česka pri NATO v Monse. V období 2010 až 2011 bol náčelníkom štábu SHAPE. V rokoch 2011 až 2014 bol zástupcom náčelníka Generálneho štábu Armády ČR – Inšpektor AČR. Následne bol od 7. apríla 2014 do 31. júla 2017 zástupcom náčelníka Generálneho štábu AČR – náčelníkom štábu.
Do hodnosti generálporučík bol povýšený prezidentom Milošom Zemanom k 8. máju 2015.
Od 1. augusta 2017 je vojenským zástupcom Česka pri NATO.
Letecká základňa Humajmím

Letecká základňa Humajmím sa nachádza v Sýrii v blízkosti mesta Lázikíja. Je to jediná ruská základňa mimo územia bývalého Sovietskeho zväzu. Rusko ju má prenajatú od sýrskej vlády až do roku 2066.
Ruská federácia uviedla túto základňu do prevádzky v septembri 2015, keď vrcholila občianska vojna v Sýrii. Kvôli podpore režimu Baššára Asada tam boli zmodernizované hangáre a dve pristávacie dráhy. Následne tam bola vytvorená bojová jednotka ruského letectva, ktorá spočiatku zahŕňala 49 lietadiel a vrtuľníkov. Do decembra 2015 sa počet ruských vojenských lietadiel v Sýrii zvýšil asi na 70 strojov. Išlo predovšetkým o útočné lietadlá Su-25SM, Su-24M2, stíhacie bombardéry Su-34 a viacúčelové stíhacie lietadlá Su-30SM. Boli tu však dislokované aj úžitkové vrtuľníky Mi-8AMTŠ, viacúčelové bojové vrtuľníky Mi-24P, ako aj moderné útočné vrtuľníky Mi-28N "Nočný lovec" a Ka-52 "Aligator". Okrem nich sa tam nachádzali i bezposádkové lietadlá a dopravné lietadlá Il-76MD, An-124-100, Tu-154B-2 alebo Tu-154M.
Humajmím sa od septembra 2015 stala východiskovým miestom ruskej leteckej kampane v Sýrii. Tá mala za cieľ pomôcť sýrskym pozemným jednotkám v boji proti militantnej opozícii Bašára Asada vrátane rôznych teroristických skupín ako napríklad Islamský štát.
Letecká základňa je plne materiálovo a technicky zásobovaná z Ruska. Ruská armáda v krátkom čase postavila na tomto mieste niekoľko desiatok poľných zariadení vrátane čerpacích staníc a skladov zásob.
Humajmím je často terčom útokov malých dronov, ktorými sa sýrski militanti snažia narušiť chod základne a poškodiť leteckú techniku. Na ochranu základne pred týmito hrozbami slúžia hlavne protilietadlové systémy krátkeho dosahu Pancir-S1 a Tor-M2.
Okrem týchto dvoch sú na Humajmím rozmiestnené aj raketové systémy stredného a veľkého dosahu S-400 Triumf a S-300V4. Pre prípad pozemného útoku je základňa chránená tankami T-90A a T-72B3.. Na základni by malo byť tiež minimálne šesť ťažných húfnic Msta-B kalibru , ktoré zabezpečujú obranu základne v spolupráci s radarovým systémom Zoopark-1M.
Na základni by mali byť trvale dislokované desiatky ruských útočných lietadiel a helikoptér, ktoré budú poskytovať leteckú ochranu ruským bojovým plavidlám v Stredomorí.
Amebóza

Amebóza je infekčné ochorenie spôsobené prvokmi z rodu "Entamoeba", hlavne "Entamoeba histolytica".
Ide o jedného z najrozšírenejších ľudských parazitov. Vyskytuje sa po celom svete, najviac v rozvojových krajinách, kde je rozšírená vďaka zlej hygiene a vlhkému podnebiu. Pôvodne sa predpokladalo, že Entamoeba histolytica je infikovaných asi 10 % celosvetovej populácie, ale 90 % z toho tvorí "Entamoeba dispar". 
Krajiny s vysokým výskytom infekcie sú napríklad Mexiko, Vietnam, India či Egypt.
Nákaza.
Zdrojom nákazy je chorý človek alebo bezpríznakový nosič. Choroba sa prenáša zažívacím traktom, najčastejšie požitím kontaminovanej vody alebo potravín, ale aj kontaktom s chorým človekom. Inkubačná doba je 2 – 4 týždňov. 
Priebeh ochorenia.
Amebóza sa prejavuje ťažkými hnačkami, kŕčovitými bolesťami brucha a výrazným nutkaním na stolicu. Stolica môže obsahovať krv a hlien. Horúčka sa vyskytuje asi u tretiny chorých. Medzi komplikácie patrí predovšetkým krvácanie do zažívacieho traktu, rektálny prolaps a zápal slepého čreva. Neliečené ochorenie môže prejsť do chronickej fázy. Tá je charakterizovaná opakujúcimi sa bolesťami brucha, plynatosťou a úbytkom telesnej váhy. Okrem postihnutia čreva môže dôjsť k infekcii ďalších orgánov. Najčastejšie je vznik pečeňového abscesu. Sprevádza ho horúčka s triaškou, bolesť brucha a zväčšenie pečene.
Liečba.
Základom liečby sú metronidazol, všetky prípady ochorenia sa liečia na infekčnom oddelení. Pečeňové absces sa tiež lieči antibiotikami, v prípade neúspechu je nutný chirurgický zákrok. Prevenciou je dodržiavanie základných hygienických pravidiel. Osoby, ktoré žili dlhú dobu v rizikových oblastiach, by mali byť po návrate vyšetrené a prípadne liečené.
Ialysos

Ialysos môže byť:
Ialysos (dcéra Danaa)

Ialysos () je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa.
Podľa jednej verzie sa Danaos so svojimi dcérami na úteku z Líbye zastavil na ostrove Rodos, kde splodil tri dcéry, Ialysos, Kamiros a Lindos, ktoré sa uctievali v mestách po nich pomenovaných. Starogrécky historik Diodóros Sicílsky uvádza, že Danaus zakotvil pri meste Lindos, kde následne založil chrám zasvätený bohyni Aténe (chrám Atény Lindskej). Podľa Herodota tento chrám dali postaviť jeho dcéry.
Gápeľ (mechanizmus)

Gápeľ (zastarano: "žentúr") je prevodové zariadenie na pohon pracovných strojov pomocou svalovej energie zvierat. Poháňali ho ťažné zvieratá. Slúžil na pohon strojov ako napr. mláťačka, sečkovica alebo čerpadlo.
ESC Clermont Business School

ESC Clermont Business School je európska biznis škola nachádzajúca sa v Clermont-Ferrande vo Francúzsku. Bola založená v roku 1919.
Charakteristika.
ESC Clermont je trojnásobne akreditovaná medzinárodnými AMBA, EPAS a AACSB. Škola má cca 13 000 absolventov. Významnými absolventmi sú Jean-Pierre Caillard (CEO Groupe Centre-France La Montagne) a Claude Wolff (starosta Chamalières).
Študijné programy.
ESC Clermont má svoj Master in Management program, niekoľko Masters programov v rôznych oblastiach ako napríklad marketing, financie, médiá, ľudské zdroje.
Umiestnenia v rebríčkoch.
V roku 2019 sa program Master in Management umiestnil na 99. mieste v globálnom rebríčku Financial Times.
Cher Ami

Cher Ami (po francúzsky „"drahý priateľ"“) bol poštový holub (samička), ktorý bol britskými chovateľmi holubov darovaný Armáde USA. Cher Ami bol vycvičený na odovzdávanie vojnových správ. Slúžil v prvej svetovej vojne. Najviac sa preslávil, keď vo Francúzsku zachránil niekoľko amerických vojakov pri ofenzíve Meuse-Argonne odovzdaním správy napriek tomu, že ho Nemci raz postrelili.
Služba v prvej svetovej vojne.
V prvej svetovej vojne v United States Army slúžilo približne 600 poštových holubov, no najvýznamnejší z nich sa stal Cher Ami.
Môže za to najmä jeho služba, keď zachránil životy vojakom slúžiacim vo Whittlesleyho Stratenom batalióne.
Charles Whittlesley slúžil v 77. divízii. Viedol skupinu vojakov s názvom Metropolitáni, ktorá mala 555 členov (vrátane Whittlesleyho). Údajne sa tak nazývali kvôli etnickej rozmanitosti, totižto vojaci sa medzi sebou dorozumievali v 42 rôznych jazykoch. Vojaci v tejto skupine neboli dobre vyučení, niektorí nevedeli, ako sa používajú zbrane, či granáty.
Whittlesley so svojou skupinou prenikol do argonnského lesa, neskôr do argonnských roklín, kde sa so svojimi vojakmi stratil. Čoskoro na nich začali strieľať ich nepriatelia, nemecké vojská.
Whittlesley vedel, že má nejakú šancu na prežitie, totižto mal pri sebe troch poštových holubov. Keď zistil, že 300 jeho mužov padlo v boji, na malý kúsok papiera napísal: "„Veľa ranených. Únik nemožný.“" Správu priviazal holubovi o nohu a vyslal prvého holuba, no toho okamžite zostrelili Nemci. Vyslal aj druhého holuba, ktorý niesol so sebou odkaz: "„Muži trpia. Môžete poslať posily?“" Na Whittlesleyho nešťastie, zostrelili aj druhého. Už mal len jedného poštového holuba, Chera Amiho. Na lístok napísal: "„Sme na ceste súbežnej s 276, 4. Bombarduje nás naše vlastné delostrelectvo. Preboha živého, prestaňte s tým!“" Nemci zostrelili aj Cher Amiho, no tento poštový holub vstal a letel ďalej na divízne veliteľstvo. O štyri hodiny neskôr boli pozostalí vojaci z Whittlesleyho Strateného bataliónu zachránení a to všetko vďaka poštovému holubovi Cher Amimu.
Smrť Cher Amiho.
Zomrel 13. júna 1919 ako jednoročný poštový holub. Američania nechali Cher Amiho vypchať a vystavili ho v múzeu Smithonisan, tak ako aj Seržanta Stubbyho.
Vyznamenania a pocty.
Cher Ami sa stal doživotným členom Siene slávy poštových holubov.
Dancing Pallbearers

Dancing Pallbearers (slov. "Tancujúci nosiči rakiev"; známi aj ako Dancing Coffin) je ghanská skupina nosičov rakiev z oblasti Ashanti v Ghane.
Pôvod.
Dancing Pallbearers, vedení Benjaminom Aidooom, začali svoju skupinu ako službu nosičov rakiev. Neskôr dostal nápad pridať choreografiu k ich nosičskej práci. Extra poplatky sa účtujú za tancovanie s truhlou počas pohrebu. Dancing Pallbearers sa prvýkrát dostali na vrchol v roku 2017, keď boli uvedení v novinovom príbehu BBC. 
V populárnej kultúre.
V apríli 2020 sa skupina stala internetovým mémom čierneho humoru, kedy videá ľudí, ktorí utrpeli rôzne nehody, nasledovali klipy tancujúcich nosičov rakiev s truhlami (implicitne obeťami predchádzajúcich klipov), boli široko nahrané na YouTube, Reddit a TikTok. Klipy sú zvyčajne spárované so skladbou „Astronomia“ od ruského hudobníka Tonyho Igyho. Mnohé použitia tohto mému sa bežne spájajú s pandémiou ochorenia COVID-19, ktorá prebiehala, keď sa mém stal populárnym.
Laudato si’

Laudato si' je druhá encyklika pápeža Františka. Pápež v ňom kritizuje konzumerizmus a nezodpovedný rozvoj, lamentuje zhoršovanie životného prostredia a globálne otepľovanie a vyzýva všetkých ľudí na svete, aby podnikli „rýchle a jednotné globálne kroky“.
Encyklika z 24. mája 2015 bola oficiálne uverejnená 18. júna 2015 na poludnie spolu s tlačovou konferenciou. Vatikán zverejnil dokument v talianskom, nemeckom, anglickom, španielskom, francúzskom, poľskom, portugalskom a arabskom jazyku spolu s pôvodnou latinčinou.
Encyklika je druhou encyklikou Františka po "Lumen fidei" (Svetlo viery), ktoré vyšlo v roku 2013. Pretože "Lumen fidei" bolo z väčšej časti dielom Františkovho predchodcu Benedikta XVI., "Laudato si" sa všeobecne považuje za prvú encykliku, ktorá je výlučne dielom Františka.
Fabio Baggio

Fabio Baggio (* 1965, Bassano del Grappa, Taliansko) je taliansky kňaz, scalabrínsky misionár, spolupracovník pápeža Františka a jeden z vatikánskych predstaviteľov zodpovedných za migráciu. Obhajuje otvorenie zákonných dverí pre migrantov a utečencov.
Má titul z teológie a histórie a doktorát z Cirkevných dejín na Pápežskej Gregoriánskej univerzite. Vyučoval na niekoľkých univerzitách. Bol konzultantom v oblasti migrácie biskupskej konferencie v Čile a riaditeľom pre migráciu arcidiecézy v Buenos Aires. Od roku 2002 do roku 2010 bol riaditeľom Migračného centra Scalabrini na Filipínach a Medzinárodného migračného inštitútu Scalabrini na Pápežskej univerzite Urbaniane od roku 2010. Od januára 2017 je spolu s Michaelom Czernym tajomníkom sekcie pre migrantov a utečencov dikastéria na podporu integrovaného ľudského rozvoja.
Konstantin Vasilievič Ivanov

Konstantin Ivanov (, čuvaš. Пăртта Кĕçтентинĕ; * 27. máj 1890, Slakbaš, Baškirsko†26. marec 1915, tamže) bol čuvašský učiteľ, grafik, básnik a prekladateľ. Napísal viacero prekladov a vlastných diel, z nich väčšina pochádza z rokov 19071909. Svojimi dielami výrazne obohatil čuvašský spisovný jazyk. Ivanovova podobizeň sa nachádzala na sovietskej jednorubľovej minci vydanej pri stom výročí jeho narodenia. V Rusku sa nachádza viacero pamätníkov venovaných jeho pamiatke a v jeho rodnej obci sa dnes nachádza pamätné múzeum.
Životopis.
Konstantin Vasilievič Ivanov sa narodil do bohatej sedliackej rodiny žijúcej v Slakbaši, v ruskej provincii Ufa. Vďaka zmýšľaniu Konstantinovho otca sa všetkým jeho ôsmim deťom dostalo dostalo vzdelanie. V roku 1902 Konstantin dokončil školu v Slabaši a odišiel študovať do Belebeju a odtiaľ za učiteľa do Simbirsku (dnes Ulianovsk). Potom, čo sa zúčastnil na protestoch proti cárskemu režimu bol v roku 1907 zo štúdii vylúčený a na čas sa vrátil do rodnej dediny. Jeho bývalý učiteľ, čuvašský osvietenec Ivan Jakovlevič Jakovlev ho však krátko na to povolal späť do Simsibirsku, kde sa pod jeho vplyvom stal prekladateľom ruskej poézie do čuvaštiny a začal tvoriť aj vlastné diela. Vytvoril mimo iné preklady Michaila Jurieviča Lermontova, Nikolaja Platonoviča Ogariova, Alexeja Vasilieviča Koľcova a Nikolaja Aleksejeviča Nekrasova. Ako prvý zaviedol sylabotonický verš do čuvaštiny a vytvoril čuvašský šlabikár, či učebnice literatúry. V roku 1909 zložil učiteľské skúšky, a stal sa učiteľom kreslenia a kaligrafie na ženskom učilišti vytvorenom pri učiteľskom ústave v Simbirsku. Okrem maliarstva ho zaujala aj fotografia. V roku 1914 Konstantin dostal tuberkulózu a o rok neskôr chorobe podľahol.
Vlastné diela.
I napriek pomerne krátkemu životu Ivanov vytvoril veľké množstvo vlastných diel a prekladov. Vo svojich dielach Ivanov vystupoval proti národnostnému a sociálnemu útlaku, vzdelanostnej zaostalosti a porušovaniu práv jednotlivcov v Ruskej ríši. Medzi jeho významné diela patria: balady "Železná valcha" (Timěr tylǎ) a "Vdova" (Tǎlǎch arǎm), veršovaná rozprávka "Dve dcéry" (Ikě chěr), či tragédia "Diablov otrok" (Šujttan čuri). Ivanovovým najvýznamnejším dielom je lyrickoepická poéma "Narspi" z roku 1908 pojednávajúca o tragickom osude utláčanej Čuvašky. Dielo bolo preložené do viacerých svetových jazykov a dočkalo sa aj operného spracovania na doskách Čuvašského štátneho divadla opery a baletu.
Johann Crüger

Johann Crüger (luž. "Jan Krygaŕ", ; * 9. apríl 1598, Groß Breesen pri Gubene† 23. február 1662, Berlín) bol nemecký luteránsky hudobný skladateľ a učiteľ lužickosrbského pôvodu, autor duchovných skladieb, jeden z najvýznamnejších hudobníkov svojej doby. Vytvoril veľké množstvo hudobných diel a vydal známy protestantský kancionál "Praxis pietatis melica". Z jeho hymnických melódií sa niekoľko používa dodnes, jeho najznámejšou skladbou je pravdepodobne "Nun danket alle Gott".
Životopis.
Johann Crüger sa narodil ako syn krčmára v dolnolužickom meste Groß Breesen, vtedy patriacom Brandenbursku. Študoval na viacerých školách, najprv na latinskej škole v Gubene, neskôr ako putujúci študent v Sorau a vo Vroclave, ako aj na katolíckej Jezuitskej koľaji v Olomouci. Na umeleckej škole "Poetenschule" v Rezne ho vyučoval známy kantor Paulus Homberger. Z Rezna sa na istý čas vydal do rakúskych krajín a istý čas pobudol aj v Prešporku. Neskôr študoval teológiu na Wittenberskej univerzite. V roku 1615 sa presťahoval do Berlína, kde začal tvoriť hudbu.
V roku 1622 sa stal kantorom v luteránskom Kostole svätého Mikuláša a začal aj vyučovať na gymnáziu a propagovať zborový spev. Písal aj manuály pre hudobné nástroje, asi najznámejší je "Synopsis musica" z roku 1630. Počas tridsaťročnej vojny prišiel pre mor o manželku a päť detí. Z druhého manželstva sa mu narodilo 14 detí, ale mnohé zomreli už v detstve. V roku 1640 vyšla jeho zbierka hymnov "Neues vollkomliches Gesangbuch", zahŕňala 18 melódií. V roku 1643 nadviazal spoluprácu so známym skladateľom luteránskych piesní Paulom Gerhardtom. Za jednu z najdôležitejších zbierok nemeckých hymien v 17. storočí je považovaná Crügerova druhá zbierka, kancionál "Praxis Pietatis Melica" z roku 1644, ktorý sa v nasledujúcich storočiach dočkal vyše 50 dotlačí. Tretia zbierka "Geistliche Kirch­en­mel­o­di­en" z roku 1649 bola zostavená pre štyri hlasy a sprievod klavíra a basy. V roku 1657 publikoval Crüger kompletný žaltár "Psalmodia Sac­ra", ktorý zahŕňal aj Lobwasserove preklady v ženevskom zoskupení. V roku 1660 vyšiel jeho hudobný manuál "Musicae Prac­ti­cae Prae­cep­ta". Johann Crüger zomrel v Berlíne v roku 1662.
Åsne Seierstadová

Åsne Seierstadová (; * 10. február 1970, Oslo, Nórsko) je nórska žurnalistka a spisovateľka, známa vďaka reportážam z každodenného života vo vojnových zónach - predovšetkým z oblastí Kábul po roku 2001, Bagdad v roku 2002 a Groznyj v roku 2006, ktoré vytvorila ako novinárka na voľnej nohe a získala za ne množstvo novinárskych ocenení.
Osobný a profesionálny život.
Åsne Seierstadová sa narodila v hlavnom meste Oslo, ale vyrástla v meste Lillehammer, v Nórsku. Študovala ruskú a španielsku filológiu a dejiny filozofie na Univerzite v Oslo. Od roku 1993 do roku 1996 pracovala pre časopis "Arbeiderbladet" ako korešpondentka z Ruska a v roku 1997 dopisovala o udalostiach z Číny. Od roku 1998 do 2000 pracovala pre národného vysielateľa NRK, pričom informovala z odtrhnutej srbskej provincie Kosovo, výsledkom čoho bola jej prvá kniha: "Med ryggen mot verden: Portretter fra Serbia" (Chrbtom k svetu: Portréty Srbska), ktorá vyšla v roku 2000. Táto reportážna kniha bola obsahovo doplnená a znovu vydaná v roku 2004, kedy Åsne Seierstad opätovne navštívila Srbsko.
Ako reportérka Åsne Seierstadová obzvlášť dôsledne mapuje témy z vojnových zón: Afganistan, Irak a Čečensko. Známe sú tiež jej reportážne spracované útoky 11. septembra 2001 v Spojených štátoch. Druhá Seierstadovej reportážna kniha, bestseller "Bokhandleren i Kabul" (Kníhkupec z Kábulu) zaznamenáva obdobie po páde Talibanu, kedy strávila v roku 2001 obdobie s afganskou rodinou v Kábule. Reportáž "Kníhkupec z Kábulu" bola preložená do viac než štyridsiatich jazykov a v Nórsku sa stala najpredávanejšou knihou všetkých čias, s viac ako dvoma miliónmi predaných exemplárov. Ďalšia kniha "Honderd-en-een dag in Bagdad" (Sto a jeden deň v Bagdade) popisuje tri mesiace, strávené v Iraku v čase invázie pod vedením USA roku 2003. Kniha "De krenkede: Historier fra Tsjetsjenia" (Napadnutí: Príbehy z Čečenska) je reportážou z povojnového Čečenska. Reportáž "En av oss: En fortelling om Norge" (Jeden z nás: príbeh o Nórsku) vyšla v roku 2015 a stala sa základným námetom k filmovej dráme s názvom "22 July", z portfólia Netflix. V roku 2016 Åsne Seierstadová vydala ďalšiu reportážnu knihu "To søstre" (Dve sestry), v ktorej mapuje motiváciu mladých ľudí, potomkov prisťahovalcov, ktorí sa pridávajú na stranu tých najradikálnejších teroristických organizácií.
Seierstad hovorí plynule piatimi jazykmi a rozumie ďalšie štyri cudzie reči. V súčasnosti žije v Oslo.
Októbrový diplom

Októbrový diplom (iné označenia: Cisársky diplom o úprave vnútorných štátoprávnych vzťahoch v monarchii, 20. október 1860, práv. označenie Cisársky diplom 226/1860 r. z., ) bol dokument, cisársky diplom vydaný rakúskym cisárom Františkom Jozefom I. dňa 20. októbra 1860. Diplom ukončil obdobie neoabsolutizmu v krajine a znamenal návrat k štátoprávnemu usporiadaniu spred revolúcie 1848/1849.
Historický kontext.
Po porážke revolučných síl v Rakúskom cisárstve v roku 1849 bol v krajine zavedený prísne absolutistický režim známy ako neoabsolutizmus, alebo Bachov absolutizmus. Habsburské dedičné krajiny a Uhorsko prišli o relatívnu autonómiu, ktorú dovtedy mali, a obzvlášť závažne bola zasiahnutá historická kontinuita Uhorska, ktorému bola zrušená štátnosť (na základe tzv. Verwirkungstheorie), a v krajine boli zavádzané rakúske právne normy a mimoriadna správa.
Porážka Rakúskeho cisárstva vo vojne so Sardínsko-piemondským kráľovstvom v roku 1859 však ukázala slabosť krajiny a jej absolutistického modelu, čo ihneď využili nespokojné kruhy v Uhorsku. Následkom marcových nepokojov v Budapešti bol prepustený symbol neoabsolutizmu Alexander Bach a cisár zvolal Rozšírenú ríšsku radu. V októbri následne vydal Októbrový diplom. Jedným z hlavných tvorcov diplomu bol Agenor Romuald Gołuchowski.
Vnútroštátne zmeny.
V diplome cisár prisľúbil obnovu reprezentatívnych zastupiteľských zákonodarných orgánov (parlamentarizmus) a obnovu ústavnosti, ako i „"obnovenie historických práv Uhorska"", t.j. uhorskú štátnosť. Právne sa tak stav mal vrátiť do obdobia spred revolučných rokov 1848/1849 a dokument zároveň naznačil nové smerovanie výstavby štátu smerom ku konštitucionalizmu a federalizmu pri zachovaní nedeliteľnosti ríše. Odhliadnuc od postavenia národných snemov sa mala na zákonodarný orgán premeniť dovtedy poradná Rozšírená ríšska rada, ktorej právomoci boli taxatívne vymedzené. Dokument bol síce pomerne vágnym dokumentom, ktorý mal byť neskôr vykonaný inými predpismi, bol však významným medzníkom v smere uvoľňovania pomerov v Rakúskom cisárstve a predchádzal oktrojovanej Februárovej ústave (aj Schmerlingová ústava) a rakúsko-uhorskému vyrovnaniu v roku 1867. Právnym základom a rámcom diplomu bola Pragmatická sankcia z roku 1713, ktorú priamo spomína.
Odozva.
Cisárovu víziu nového usporiadania v českých krajinách podporila konzervatívna česká šľachta. Naopak liberálna časť rakúskych a českých Nemcov zložená prevažne zo štátnych úradníkov a síliacej vrstvy meštianstva sa k modelu federalizácie postavila skôr negatívne. Hlavným predstaviteľom a hovorcom tohoto smeru bol Anton von Schmerling, ktorý sa ako nový ministerský predseda následne zasadil o to, že bol v novej Februárovej ústave posilnený centralistický model na úkor federalizmu. Uhorské mocenské kruhy reprezentované uhorským snemom Októbrový diplom (a neskôr aj Schmerlingovu ústavu) odmietli a zotrvávali pri stanovisku, že platná je len Bratislavská marcová ústava (v maďarských prameňoch aj aprílová ústava), s ktorou však diplom nepočítal.
Cyril A. Hromník

Ph.Dr. Cyril Andrew Hromník (* 19. február 1942, Hrabušice) je slovenský historik a lingvista žijúci v Kapskom Meste v Južnej Afrike.
Životopis.
Po maturite išiel študovať na Karlovu univerzitu v Prahe históriu východnej Afriky a portugalčinu. V roku 1968 pracoval v portugalskom vysielaní Rádia Praha pre Brazíliu a vo swahilskom jazyku pre východnú Afriku. V tom istom roku odišiel do USA. Študoval na Syracuse University dejiny Afriky, Portugalska, Latinskej Ameriky a Indie. Na univerzite aj prednášal a v roku 1977 obhájil aj dizertačnú prácu. V Etiópii a ďalších afrických, ázijských a európskych krajinách pracoval na rôznych dokumentačných a výskumných projektoch. Študoval viacero jazykov: portugalčinu, španielčinu, ruštinu, angličtinu, francúzštinu, latinčinu, swahilčinu, hindčinu a tamilčinu. Študijné pobyty absolvoval vo viacerých krajinách: v Indii, Mozambiku, Keni, Angole, Portugalsku, Palestíne a Južnej Afrike – University of Cape Town, tieto pobyty mu pomohli nájsť cestu na skúmanie prehistorickej minulosti Afriky a Indie a medzikontinentálnej kultúrnej výmeny. Vedomosti a poznatky ktoré takto získal uplatňuje aj pri štúdiu dávnej minulosti Slovanov v stredoeurópskom priestore. Má úplne iný pohľad na slovenskú minulosť a ten sa úplne odlišuje od oficiálnej slovenskej alebo stredoeurópskej historiografie.
Dielo.
Cyril Hromník vydal väčšinu svojich publikácii v angličtine.
Škoricové dievča

Škoricové dievča () je devätnásta novela, zo série detektívnych príbehov o Travisovi McGeem, z pera amerického spisovateľa Johna Danna MacDonalda.
Dej.
Dej novely sa odohráva na Floride a sčasti v mexickej džungli. Neznámi páchatelia vyhodia do vzduchu jachtu profesora Meyera. Zahynú na nej traja ľudia, medzi nimi aj profesorova neter. Profesor bol dlhoročným priateľom s Travisom McGeem, ktorý sa snaží vypátrať vinníkov, postupne fakty do seba zapadajú a vytvárajú obraz rafinovaného viacnásobného vra­ha. Je to však skutočne chladnokrvný zabijak, alebo chorý človek-psychopat, ktorý sa nevie vzoprieť dedičstvu temnej minulosti a iba takto prežíva katarziu?
Pong

Pong je jedna z najstarších videohier. Je to tenisová počítačová hra s jednoduchou 2D grafikou pre dvoch hráčov. Hra originálne vyšla pod firmou Atari v roku 1972. Pong vytvoril Allan Alcorn ako cvičenie; zadal mu ho zakladateľ firmy Atari Nolan Bushnell.
Na vytvorenie prototypu Alcorn použil čiernobiely televízor značky Hitachi, vložil ho do drevenej skrinky a potrebné obvody pripevnil k doskám. Použitím "sync generátora" vytváral rôzne tóny pre herné zvukové efekty. V septembri 1972 Bushnell a Alcorn inštalovali prototyp Pongu v miestnom bare Andy Capp's Tavern v Kalifornii, kam už skôr Atari dodávala pinballové automaty. Hra bola dobre prijatá a jej popularita naďalej rástla. Spoločnosť oznámila uvedenie Pongu 29. novembra 1972. Prvé hry vo väčšej, žltej skrini sa zostavovali veľmi pomaly, v počte asi desiatich za deň, ale po zjednodušení procesu sa ich podarilo produkovať vo väčšom množstve. Od roku 1973 sa Pong dodával aj do zahraničia, vrátane Európy.
V roku 1975 bola predstavená domáca verzia hracej konzoly "Home Pong", ktorá sa dala doma pripojiť k TV. Bushnell viedol Atari k produkcii rôznych variácií Pongu ("Pong Doubles", "Super Pong", "Quadrapong", "Doctor Pong" a "Pin Pong"), ktoré mali rovnakú grafiku, ale obsahovali rôzne nové herné prvky.
Cobie Smuldersová

Cobie Smuldersová (; * 3. apríl 1982, Vancouver, Britská Kolumbia, Kanada) je kanadská herečka známa vďaka postave Robin Sherbatsky z televízneho seriálu "Ako som spoznal vašu mamu".
Detstvo a mladosť.
Jej otec je holandského pôvodu a matka anglického. Je z ôsmich detí a pomenovaná bola po svojej pratete z Holandska. O herectvo prejavila záujem počas štúdia na strednej škole, kde vystupovala v niekoľkých školských inscenáciách. Venovala sa tiež modelingu.
Kariéra.
Jej prvou veľkou úlohou bola postava Robin Sherbatsky v seriáli "Ako som spoznal vašu mamu" z roku 2005. Svoju postavu hrala počas celých 9 sérií a objavila sa tak vo všetkých 208 epizódach. Seriál skončil v roku 2014.
V roku 2012 hrala agentku Mariu Hill z komiksovej série Avengers. Vďaka tejto roli získala špeciálne školenie od trénera tímu SWAT v Los Angeles.
Príležitostne hráva tiež v divadlách. Istý čas účinkovala aj na Broadwayi. Venuje sa tiež dabingu.
Súkromný život.
Od roku 2012 je manželkou herca Tarana Killama s ktorým má dcéru Shaelyn (* 2009) a Janitu (* 2015). Od svadby používa jeho priezvisko Killam.
Alfa Arae

Alfa Arae (iné názvy: α Ara, α Arae, Alfa Ara) je hviezda v súhvezdí Oltár. Je to horúca hviezda hlavnej postupnosti spektrálneho typu B s povrchovou teplotou 22 000 K. Zdroje udávajú ohľadom jej jasnosti extrémne rozporuplné údaje. Je 2 000-krát až 2 900-krát žiarivejšia a 7 – 8-krát hmotnejšia než Slnko, čo však nesedí dobre s inými parametrami. Od beta Arae je slabšia len o 0,1 (v starších zdrojoch o 0,2) magnitúdy a v ich jasnosti voľným okom nevidieť rozdiel. 
Je to spektroskopická a súčasne aj vizuálna dvojhviezda. Jej pozorovateľný sprievodca, hviezda typu K s jasnosťou 12,5 magnitúd, leží od hlavnej zložky 54″ ďaleko, čo v skutočnosti predstavuje vzdialenosť najmenej 4 100 au.
Taktika (šport)

Taktika športových hier poukazuje na možnosti riešenia určitých čiastkových situácií v rámci stratégie. Je to systém konania hráčov a alternatív ich rozhodovania, ktorý umožnuje v časovo ohraničenej predstave cieľa realizovať krátkodobý vzťah ich činnosti, členov určitého kolektívu a celého družstva. Na realizáciu taktickej prípravy sú potrebné špeciálne prostriedky - u hráčov to sú herné zručnosti teda technika.
Majstrovstvá Strednej Ameriky v pozemnom hokeji

Majstrovstvá Strednej Ameriky v pozemnom hokeji je vrcholné stredoamerické podujatie v pozemého hokeja, ktoré riadi Panamerická federácia pozemného hokeja (PAHF). Jeho dejiny siahajú do roku 2017, kedy sa v Nikarague konal prvý turnaj majstrovstiev, v kategórii "hockey5s", spoločne v mužskej aj v ženskej kategórii. Majstrovstvá prebiehajú každoročne. Najviac víťazstiev získali družstvá Guatemaly a Kostariky. Prvé subkontinentáne majstrovská v klasickom (11-kovom) pozemnom hokeji sa organizovali prvýkrát až v roku 2022.
Creative Industry Košice

Creative Industry Košice (CIKE) je nezisková organizácia v Košiciach, ktorá pomáha zlepšovať podmienky v kultúrnom a kreatívnom priemysle na Slovensku.
História.
Misia organizácie je zakorenená v jej pôvode, a to v organizácii Košice - Európske hlavné mesto kultúry 2013. Mesto Košice získalo tento prestížny titul po schválení projektu "Interface 2013" v septembri 2008 v Bratislave. Dopad tohto projektu bol veľmi pozitívny na imidž, návštevnosť a atraktivitu Košíc. Vízia Creative Industry Košice je teda posunúť Košice na úroveň vyspelých európskych miest prostredníctvom vzdelávania kreatívcov, sprofesionalizovania kultúrnych inštitúcii a poskytovaním mobilít.
Medzinárodná spolupráca.
V roku 2017 sa CIKE úspešne uchádzalo o členstvo Košíc v "Sieti kreatívnych miest" UNESCO (Creative Cities Network) v oblasti mediálneho umenia – žánru, v ktorom sa prirodzene spája umenie s digitálnymi technológiami. Profilovým projektom v rámci tohto prestížneho titulu je 6-dňový medzinárodný festival "Art &amp; Tech Days", ktorý prepája umenie, technológie a digitálnu kultúru. Každý ročník pozostáva z rozmanitých umeleckých podujatí vrátane výstav, koncertov, audiovizuálnych vystúpení, tanečných predstavení, zaujímavých workshopov a konferencie "Art &amp; Tech Conference".
Podpora kultúry.
Jednou z hlavných aktivít Creative Industry Košice sú vzdelávacie a mentorské programy. Patrí sem aj "Escalator", ktorý je zameraný na budovanie kultúrnej a kreatívnej infraštruktúry podporou a rozvojom kultúrnych profesionálov a organizácií. Zastrešujú ho skúsení medzinárodní lektori Sandy Fitzgerald, Paul Bogen a Birgitta Person. Od roku 2013 ho úspešne absolvovalo viac ako 50 významných kultúrnych hráčov.
Učená spoločnosť Slovenska

Učená spoločnosť Slovenska (skr. UčSS, 20032018 Učená spoločnosť SAV, ) je čestný orgán SAV, ktorý reprezentuje vedeckú komunitu Slovenska.
Učená spoločnosť Slovenska vznikla v roku 2003 pôvodne ako Učená spoločnosť SAV a jej členmi boli vedci, ktorých činnosť súvisela so SAV. V roku 2018 bol názov zmenený na súčasný a členstvo v UčSS už nie je viazané na činnosť v SAV.
Členmi UčSS sú špičkoví vedci, ktorí dosiahli mimoriadne vedecké výsledky s významným medzinárodným ohlasom. Základnou podmienkou členstva je výrazné prekročenie kritérií na získanie najvyššej vedeckej hodnosti DrSc.
Učená spoločnosť Slovenska podporuje rozvoj vedy a rozširovanie vedeckých poznatkov, zúčastňuje sa na reprezentácii slovenskej vedy doma a v zahraničí, vyjadruje sa k etickým otázkam výskumu, sleduje aplikácie výsledkov výskumu v praxi, spolupracuje s učenými spoločnosťami doma a v zahraničí, vyjadruje sa k základným problémom a právnym normám výskumu, vývoja, inovácií a vzdelávania a iniciatívne sa vyjadruje k smerovaniu výskumu na Slovensku.
Prvým predsedom (20032005) bol prof. MUDr. Branislav Lichardus, DrSc. Ďalší predsedovia: virológ prof. MUDr. Fedor Čiampor, DrSc. (20052009), fyzik prof. RNDr. Vladimír Bužek, DrSc. (20092013), chemik prof. RNDr. Jozef Noga, DrSc. (20132017), fyzik prof. RNDr. Peter Moczo, DrSc. (2017).
Malá panda

Malý panda môže byť:
Jack a fazuľa

Jack a fazuľa () je štvrtý príbeh zo série s advokátom Matthewom Hopeom, amerického spisovateľa Eda McBaina.
Dej.
Advokát Metthew Hope, pozoruje ako detektív Morris Bloom vyšetruje prípad, ktorý sa odohráva v jeho bezprostrednej blízkosti a vraha napokon odhalí on sám.
V príbehu Jack a fazuľa, nechýba typický humor Eda McBaina, ktorý hraničí s trpkou sebairóniou a sarkazmom a tentoraz aj výrazná erotika, ktorej sa spisovateľ vie zmocniť s neuveriteľným šarmom a nepudérnou otvorenosťou.
Elektrizačná sústava

Elektrizačná sústava je časť energetickej sústavy a tvorí ju vzájomne prepojený súbor zariadení na získavanie, prenos, transformáciu a distribúciu elektrickej energie až po jednotlivé spotrebiče, vrátane elektrických prípojok a priamych vedení, systémov meracej, ochrannej, riadiacej, zabezpečovacej, informačnej a telekomunikačnej techniky.
Elektrizačná sústava sa delí na prenosovú a distribučnú sústavu.
Elektrizačná sústava sa skladá zo základných prvkov:
Svätý František (seriál, 2003)

Svätý František (orig. "Saint Francis of Assisi, Brother Fire") je taliansky animovaný seriál z roku 2003 o svätom Františkovi z Assisi. Seriál je určený pre všetkých divákov, ale so zvláštnym zameraním na deti a mládež. Animovaný seriál predstavuje život svätého Františka, ale zobrazuje aj život jeho mníchov a iných svätcov (ako sv. Klára alebo sv. Anton Paduánský). Je to kresťanský seriál, ktorý poukazuje na ľudské hodnoty a život s Bohom riadení Bibliou. Seriál obsahuje 26 epizód. Seriál vytvorila a produkuje talianska spoločnosť Mondo TV S.p.A. Seriál bol na Slovensku vysielaný na televízií LUX, kde ho stále reprizujú. Dabing vyrobilo Studio Spirit a TV LUX v roku 2008.
Medvedík panda

Medvedík panda môže byť iný názov pre:
Eurovrahovia

Eurovrahovia () je román anglického spisovateľa Juliana Rathboneho, z roku 1979.
Román po prvý krát vyšiel v slovenčine roku 1987. Vydalo ho vydavateľstvo Smena, v edícii Labyrint.
Dej.
Román sa odohráva vo fiktívnej provincii Brabt, niekde pri pobreží Severného mora. Veľká chemická spoločnosť pripravuje veľkolepý projekt rozšírenia výroby, ktorý robí starosti ochrancom prírody a pre ktorý sa spoločnosť stáva terčom vyhrážok extrémistickej organizácie, až napokon dôjde k únosu čelného predstaviteľa spoločnosti...
Kapan

Kapan (iné názvy: do roku 1990 Kafan, Ghapan, ) je mesto na juhovýchode Arménska. Mesto je významné centrum banského a hutníckeho priemyslu, spracúva sa v ňom meď a farebné kovy. Nachádza sa tu i nábytkársky, textilný a potravinársky priemysel. Názov mesta pochádza z arménskeho slova "kapel" (zamknúť) a odkazuje na okolité pohoria, ktoré sa zbiehajú k mestu. Významné je pohorie Chustup. Mestom preteká rieka Vochči a jej prítok Vačagan. Mesto sa nachádza neďaleko hraníc s Azerbajdžanom. V roku 2020 bolo mesto hlavným mestom mládeže Arménska. V meste sídli futbalový klub Gandzasar Kapan FC.
História.
Pôvodné mesto Kapan sa nachádzalo asi 15 kilometrov severne od súčasného sídla. V ranom období arménskych dejín sa na území rozprestieralo Veľké Arménsko, neskôr kontrolu nad územím prevzala Perzská ríša. Prvé písomné zmienky o meste pochádzajú z 5. storočia. V 7. storočí sa do oblasti dostali moslimskí Arabi. V roku 970 sa po tom, čo do mesta presídlil kráľ Smbat I. Kapan stal hlavným mestom bagratovských sjunikských a bachkských kráľov. V roku 1003 mesto dobyli Seldžuci a mesto začalo upadať, až sa z neho stala obyčajná obec. Po páde seldžuckej moci nad územím mesta dočasne vládli Mongoli a turkickí Kara Kojunlu a Ak Kojunlu. V 16. storočí v Perzii povstala nová dynastia Safíjovcov, ktorá po bojoch s Osmanmi získala aj Kapan. V 18. storočí sa Kapan stal strediskom arménskych národnooslobodzovacích bojov proti Perzii a tureckým dobyvateľom, významnou osobnosťou bol Davith-Bek. Mesto v nasledujúcom období spadalo pod Karabašský chanát, ktorý podliehal Perzii. Po uzavretí Golestánskej mierovej zmluvy v roku 1813 sa mesto stalo súčasťou Ruskej ríše a do oblasti sa presťahovalo viacero arménskych rodín z iránskych území. Súčasné mesto vzniklo v 19. storočí zlúčením niekoľkých obcí. Po prvej svetovej vojne a rozpade Ruskej ríše si územie nárokovali Prvá arménska republika i Azerbajdžanská demokratická republika, po príchode Sovietov sa stalo súčasťou Arménskej sovietskej republiky (a dočasne Zakaukazskej socialistickej federatívnej sovietskej republiky). V sovietskej ére mesto zažilo značný rozmach spôsobený s príchodom baníctva a hutníckeho priemyslu. V roku 1938 bolo sídlo povýšené na mesto. Od roku 1991 je súčasťou Arménska.
Pamiatky.
V blízkosti mesta sa nachádza Kláštor Vahanavank s Chrámom svätého Gregora Lusavoriča. Založený bol začiatkom 10. storočia, neskôr v 12.13 storočí bol prebudovaný a v 20. storočí prešiel čiastočnou rekonštrukciou. O čosi ďalej sa nachádza aj Kláštor Tatev. V blízkosti mesta sa nachádzajú aj ruiny pevnosti Bagaberd zo 4. storočia. Zničená bola v roku 1170, no ešte v 18. storočí sídlila ako sídlo Davith-Beka. V areáli mesta sa nachádza Šikahoghská rezervácia, kde žije veľké množstvo vzácnych druhov. V rezervácii sa nachádza aj zachovaný stredoveký kamenný most. V samotnom meste sa nachádza viacero pamätníkov, medzi nimi pamätník arménskej genocídy, pamätník druhej svetovej vojny, či cintorín vojny o Náhorný Karabach.
Araks

Araks (iné názvy: Aras, , , , ) je ázijská horská rieka v Zakaukazsku, najväčší pravostranný prítok rieky Kury. Meria 1072 km, rozloha jej povodia je 102 tisíc km².
Rieka tvorí hranicu medzi Arménskom a Azerbajdžanom s Iránom a Tureckom, kedysi tvorila hranicu ZSSR. Pramení v Turecku v Arménskej vysočine. Po prechode tiesňavami ústi do Araratskej roviny (v blízkosti rieky sa nachádza aj vrch Ararat), na dolnom toku prechádza Muganskou a Miľskou stepou. Jej najvýznamnejšími prítokmi sú vodné toky Arpa, Razdan, Vozopan, Achurjan, Kotur a Karasu. Rieka je nesplavná, v niektorých oblastiach (prevažne v Azerbajdžane) sa využíva na závlahy. Najviac vody má počas záplav v marci až júni, keď sa v horách topí sneh, a v novembri, či decembri z výdatných dažďov. V Kuro-arakskej nížine sa vlieva do rieky Kury, pričom poskytuje väčšinu usadenín tvoriacich deltu rieky Kury.
Araks a kultúra.
Podľa jednej z hypotéz má byť povodie Arasu mýtickým Edenom. Ako niekdajšia hranica medzi Ruskou ríšou a Perziou po Golestánskej mierovej dohode býva Arak niekedy vnímaný ako jeden zo symbolov rozdelenia azerbajdžanského národa a ním obývaného územia na dve časti (severný ruskýdnes nezávislý Azerbajdžan a južný perzskýdnes súčasť Iránu. V azerbajdžanskej literatúre a umení je preto rieka často vnímaná ako symbol túžby a straty. Významný kultúrny vplyv má meno rieky (Aras), ktoré sa používa aj ako mužské menonapríklad azerbajdžanský poet Məmməd Araz, či arménsky futbalista Aras Özbiliz. Z hľadiska arménskych dejín je rieka významná preto, že na jednom z jej ostrovov ležalo hlavné mesto Veľkého Arménska Artaxata.
Haitská revolúcia

 Haitská revolúcia bolo úspešným povstaním otrokov proti francúzskej koloniálnej nadvláde na Saint-Domingue, teraz zvrchovanom štáte Haiti. Povstanie sa začalo 22. augusta 1791 a skončilo v roku 1804 nezávislosťou bývalej kolónie. Do povstania sa zapojili černosi, mulati ako aj Francúzi, Španieli a Briti - zatiaľ čo sa bývalý otrok Toussaint Louverture stal najprominentnejším vodcom revolúcie a hrdinom Haiti. Revolúcia bola jediným povstaním otrokov, ktoré viedlo k založeniu štátu, kde bolo zrušené otroctvo, a v ktorom nevládli bieli osadníci ale bývalí otroci. V súčasnosti sa všeobecne považuje za určujúci moment v histórii atlantického sveta.
Vplyv revolúcie na inštitúciu otroctva sa prejavil na celom americkom kontinente. Po ukončení francúzskej nadvlády a zrušení otroctva v bývalej kolónii nasledovala úspešná obrana slobôd, ktoré získali, a za spolupráce so slobodnými farebnými osobami, ich nezávislosť od bielych Európanov. Revolúcia predstavovala najväčšie otrokárske povstanie od Spartakovho neúspešného povstania proti Rímskej republike takmer pred 1900 rokmi a podkopala dlhodobé presvedčenie Európanov o údajnej podradenosti černochov a o schopnosti zotročených osôb dosiahnuť a udržať si svoju slobodu. Organizačné schopnosti a húževnatosť povstalcov pod obrovským tlakom inšpirovala príbehy, ktoré šokovali a vystrašili majiteľov otrokov na celej západnej pologuli.
Tri krát tri je deväť

Tri krát tri je deväť je rozprávková rozhlasová hra a televízna komédia s pesničkami.
Rozhlasová hra.
Tri krát tri je deväť (štylizované aj ako 3x3=9) je rozprávková rozhlasová hra Františka Obžeru, ktorá vyšla ako LP v roku 1984 cez vydavateľstvo Opus 9118 1514.
TV film.
Tri krát tri je deväť je rozprávková televízna komédia s pesničkami z roku 1985. Bola režírovaná Ivanom Krajíčkom.
Dej.
Príbeh je o rozprávkárovi (Michal Dočolomanský) a jeho synovi druhákovi Tomášovi, ktorého najväčším problémom bolo naučiť sa násobilku. A tak ho raz otec na návrh jeho spolužiačky Hanky poslal do rozprávky, do Násobilkového kráľovstva. Lenže aj Hanka mala problém - s delením, a tak ju rozprávkár poslal pre zmenu do Deleného kráľovstva. Obaja sú vyhostení kráľovskými otcami z kráľovstiev. Hanka a Tomáš sa stretnú, spoločne sa snažia nájsť niečo pod zub, ale nepomôžu si, pretože nevedia násobiť ani deliť. Nakoniec sa zázrakom naučia počítať, rozprávkár sa napíše za nimi, ale pokazí sa mu písací stroj. Nakoniec si vymyslia električku a dostanú preč z rozprávky.
Svitok

Svitok môže byť:
Birma

Birma môže byť:
Kolë Idromeno

Kolë Idromeno (* 15. august 1860, Skadar† 12. december 1939, tamže) bol albánsky všestranný umelec. Venoval sa maliarstvu, sochárstvu, architektúre, fotografovaniu a filmu. Hrával aj na trombón a zaujímal sa aj o drámu. Bol vedúcou kultúrnou a umeleckou osobnosťou albánskej renesancie v 19. storočí a 20. storočí a býva považovaný za iniciátora realizmu v Albánsku. Jeho žiakmi boli viacerí albánski umelci.
Životopis.
Kolë Idromeno sa narodil v Skadare, ktorý v tom období patril Osmanskej ríši. Už v mladom veku, ako násťročný začal kresliť a pracovať s vodovými farbami. S pomocou talianskeho emigranta, umelca Pjetëra Marubiho sa priučil fotografovaniu a v roku 1875 odišiel do Benátok, kde sa začal vzdelávať na Akadémii výtvarných umení (Accademia di Belle Arti di Venezia). Po šiestich mesiacoch školu nechal pre prísne formálne školenia. V Benátkach zotrval následne do roku 1878 a pracoval ako pomocník u miestneho maliara. Po návrate do Albánska si v roku 1883 otvoril fotografické štúdio a nadviazal kontakty s francúzskymi odborníkmi. V tomto období vznikla Prizrenská liga bojujúca o národnostné práva Albáncov a Idromeno sa zapojil do protitureckých kruhov, za čo bol v roku 1897 deportovaný do Ulcinju, kde strávil nasledujúci rok. V roku 1912 ako prvý v Albánsku začal dovážať vybavenie na premietanie filmov a v auguste toho istého roku podpísal kontrakt s rakúskou spoločnosťou Josepha Staubera a založil prvé verejné kino v Albánsku. Počas života veľa maľoval a jeho diela boli vystavované na mnohých medzinárodných výstavách - Budapešť (1898), Rím (1925 a 1936), Bari (1931), New York (1939). Zomrel v roku 1939 vo svojom rodnom meste.
Dielo.
Ako maliar preferoval mestské témy ako napr. Skadarská svadba ("Dasma shkodrane") z roku 1924, no vytvoril aj viacero malieb albánskych intelektuálov a národovcov, ale aj rodinných blízkych a priateľov. Maľoval taktiež krajinky, historické a náboženské témy. Všeobecne známa je jeho maľba Naša sestra ("Motra Tone") z roku 1883. Prezývaná je aj albánska Mona Lisa. Vo svojich umeleckých dielach aplikoval jednotný štetec bez použitia výrazných kontrastov, realizmus jeho diel je takmer fotografický.
Ako architekt navrchol Idromeno okolo 50 stavieb, medzi nimi verejné budovy, ale aj súkromné rezidencie. Známe sú najmä kino Rozafat, budova Albánskej štátnej banky, či skadarská kaviareň Kafja e Madhe. Navrhol tiež strop Katedrály svätého Štefana v Skadare.
Srbijavoz

Srbijavoz () je štátom vlastnená akciová spoločnosť v Srbsku, prevádzkovateľ osobnej železničnej dopravy.
Dejiny.
Spoločnosť vznikla ako akciová spoločnosť v roku 2015 rozdelením pôvodnej Železnice Srbije na štyri nezávislé spoločnosti. Rozdelenie prebehlo na základe vyhlásenia vlády č. 023-7361/2015 k 2. júlu 2015. Do obchodného registra bola zapísaná 10. augusta 2015.
Srbijavoz si po rozdelní ŽS plánovala nechať len 30% zdedených lokomotív (25 kusov) a vagónov (do 100 kusov). V októbri 2019 Európska banka pre obnovu a rozvoj spoločnosti požičala sto miliónov eur na nákup 18 nových vlakových súprav. Premávať by mali na elektrifikovaných častiach siete.
Srbijavoz je členom združenia CER.
Doprava.
Od polovice 90. rokov bola srbská železničná doprava v podinvestovanom stave. Z toho dôvodu len 5% cestujúich využíva železničnú dopravu.
Elektrická stanica

Elektrická stanica (skratka ESt) je súhrn stavieb a zariadení na rozvod, transformáciu, prípadne zmenu frekvencie elektrického prúdu. Tvorí uzlový bod elektrizačnej sústavy.
Podľa funkcie sa elektrické stanice delia na: 
Podľa spôsobu ovládania sa elektrické stanice delia na:
Johann Ernst Glück

Johann Ernst Glück (, ; * 1651 /1652/18. máj 1654, Wettin† 5. máj 1705, Moskva) bol nemecký luteránsky kňaz a teológ, prekladateľ Biblie do lotyštiny.
Životopis.
Glück sa narodil do rodiny luteránskeho pastora v Saskom Wettine. Po štúdiu na latinskej škole v Altenburgu študoval viaceré predmety na Wittenberskej a Lipskej univerzite. Tu sa dostal aj do kontaktu s duchovným smerom pietizmu. Veľký vplyv naňho malo aj didaktické učenie Jána Amosa Komenského. Po štúdiách odišiel v roku 1673 do Livónska, kde pod patronátom Švédov začal vzdelávať lotyšských a estónskych roľníkov, popri čom vystriedal viacero úradov. Lotyšsky sa naučil zrejme za pomoci prekladateľa Jānisa Reitersa, neskôr sa naučil aj estónčinu a ruštinu. Tri roky slúžil ako pastor v pevnosti Daugavgrīva blízko Rigy, v rokoch 16831702 pôsobil ako pastor v meste Alūksne a ako dekan Kokneského dištriktu. V roku 1683 sa podieľal na založení prvej lotyšskej školy pre roľníkov a začal sa venovať prekladaniu z nemčiny do lotyštiny. Ako prvé preložil spevníky a katechizmus, nasledovali preklady Starého a Nového zákona, ktoré publikoval v roku 1689. Šlo o prvý celkový preklad Biblie do lotyštiny, dovtedy boli preložené len niektoré pasáže. Glückova Biblia mala veľký vplyv na vývoj lotyšského literárneho jazyka. Počas Severnej vojny medzi Švédskom a Ruskom boli Glück a jeho rodina ruskou armádou presídlení do Moskvy. V Rusku sa podieľal na westernizácii ruského vzdelávacieho systému a bolo mu zverené vedenie školy gymnaziálneho typu. Venoval sa tiež prekladu náboženskej literatúry do ruštiny. Z cirkevnej slovančiny do ruštiny mal tiež preložiť Bibliu, rukopis sa však nedochoval. Mal tiež vytvoriť jednu z najranejších gramatík ruštiny.
 Spolu s Glückom do Ruska šla aj jeho nevlastná pestúnska dcéra Marta Skavronská, ktorá sa stala milenkou a druhou manželkou cára Petra Veľkého. Po Petrovej smrti sa neskôr dokonca stala ruskou cárovnou Katarínou I. Glück v Moskve v roku 1705 zomrel a bol tam aj pochovaný na nemeckom cintoríne. Glückova postava sa neskôr vyskytla vo viacerých lotyšských literárnych dielach.
Linas Linkevičius

Linas Linkevičius (* 6. január 1961, Vilnius, Litva)
je litovský diplomat a politik. Od decembra 2012 je ministrom zahraničných vecí Litvy.
Životopis.
Linas Linkevičius v rokoch 1978 až 1983 študoval na Fakulte automatizácie Polytechnického inštitútu Kaunas. V rokoch 1983 až 1989 pracoval v komunistických mládežníckych organizáciách. V rokoch 1990 až 1992 bol zodpovedným pracovníkom Ústredného výboru Nezávislej litovskej komunistickej strany a starším konzultantom parlamentného klubu Demokratickej labour strany Litvy.
Politické pôsobenie.
V rokoch 1992 až 1996 bol členom Seimasu, litovského parlamentu, kde bol v rokoch 1992 až 1993 podpredsedom komisie pre zahraničné vzťahy a vedúcim delegácie Seimasu v Severoatlantickom zhromaždení.
V rokoch 1993 až 1996 bol prvý krát ministrom obrany Litvy. V rokoch 1997 až 2000 bol veľvyslancom a vedúcim misie Litvy pri NATO a Západoeurópskej únii Následne bol v rokoch 2000 až 2004 znovu ministrom obrany Litvy. 
V rokoch 2005 až 2011 bol stálym predstaviteľom Litvy v Severoatlantickej rade. V rokoch 2011 až 2012 bol veľvyslancom pre transatlantickú spoluprácu a bezpečnostnú politiku. V roku 2012 bol vymenovaný za veľvyslanca Litvy v Bielorusku. Od decembra 2012 je ministrom zahraničných vecí Litvy. Do úradu bol znovu vymenovaný 13. decembra 2018.