burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Bejzbal

Bejzbal () je tímový šport, populárny najmä v Amerike a východnej Ázii. V Japonsku, Portoriku, Dominikánskej republike, Kube, Paname, Kórejskej republike a Taiwane je to najpopulárnejší šport.
Družstvo tvorí 9 hráčov. Každý z nich má určenú pozíciu na ihrisku.
Zápas hrajú proti sebe dve družstvá. Má dve časti: obrana () a útok (). Družstvá sa počas zápasu v týchto činnostiach striedajú, teda keď jedno družstvo bráni, druhé útočí. Jedna výmena sa volá zmena (), znamená, že obe družstvá boli raz v útoku a raz v obrane. 9 takýchto zmien tvorí zápas - nehrá sa na čas.
Útok.
Útok je časť hry, keď je družstvo na pálke - páli. Pálkar sa snaží odpáliť nadhod čo najďalej, aby mohol obehnúť čo najviac mét. Keď pálkar odpáli loptičku správne, stáva sa z neho bežec. Keď bežec obehne všetky 4 méty, pripíše sa jeho družstvu bod.
Obrana.
Obrana je časť hry, keď je družstvo v poli a chytá odpálené loptičky. Cieľom obrany je vyautovať bežca skôr, ako obehne všetky 4 méty. Po troch autoch sa menia družstvá v obrane a útoku.
Najdôležitejším členom obrany je nadhazovač (angl. pitcher), ktorý nadhadzuje loptičku tak, aby ju protihráč s pálkou nemohol dobre odpáliť, a získať tak jednu alebo viac mét, a tým sa dostať do hry resp. skórovať.
Druhým najdôležitejším členom obrany je chytač (angl. catcher), ktorý príjma od nadhadzovča signály s akým falšom nahadzovač loptičku hodí a ako ju umiestni, a následne ju chytá do lapačky.
Vo vnútornom poli v okolí prvej, druhej a tretej méty chytajú odpálené loptičky traja vnútropoliari (angl. baseman) a jedna spojka (angl. shortstop).
Vo vonkajšom poli chytajú odpálené loptičky traja poliari (angl. outfielder), ktorí pokrývajú ľave, stredné, resp. pravé vonkajšie pole.
Al Gore

Albert Arnold Gore Jr. (* 31. marec 1948, Washington, USA) je americký obchodník, ktorý patril medzi najvýznamnejších politikov Demokratickej strany. V období od roku 1993 do 2001 slúžil ako 45. viceprezident USA. V prezidentských voľbách neúspešne kandidoval ako nasledovník Billa Clintona.
Životopis.
Študoval vo Washingtone, roku 1965 sa zapísal na Harvardovu univerzitu a v roku 1969 štúdium úspešne dokončil (diplomová práca na tému: „Vplyv televízie na výkon prezidentského úradu“).
Po absolvovaní štúdia narukoval do vojny vo Vietname, kde pôsobil do mája 1971 ako vojnový reportér.
Po ukončení vojenskej dráhy pracoval ako novinár pre niekoľko novín, až do roku 1976. V tej dobe sa niekoľkokrát neúspešne pokúšal študovať na Vanderbildovej univerzite. 
V roku 1976 bol zvolený ako demokrat za kongresmana za Tennessee. O desať rokov neskôr (1986) sa stal senátorom. V priebehu svojej politickej kariéry sa angažoval v ekologickej problematike, kde pomohol presadiť niektoré významné zákony, napríklad roku 1980 bol jedným z iniciátorov návrhu zákona, ktorý prikázal asanáciu chemicky zamorenej pôdy a odstránenie skládok. 
V roku 1988 kandidoval na prezidenta, ale nezískal demokratickú nomináciu (Demokratickým kandidátom sa stal Michael Dukakis, prezidentom sa stal republikánsky kandidát G. Bush). Podporil vojnu v Perzskom zálive (podporu získala len u 10 demokratických senátorov).
V ďalších voľbách, v roku 1992, si ho Bill Clinton zvolil ako "running mate" a po víťazstve vo voľbách sa stal 20. januára 1993 viceprezidentom Spojených štátov amerických. V tejto funkcii pracoval aj v druhom Clintonovom funkčnom období (po voľbách roku 1996).
V tejto funkcii patrilo k jeho prioritám zníženie výdavkov federálnej vlády USA, ochrana životného prostredia, podporil vznik NAFTA. Na konci 90. rokov bol významným zástancom Kjótskeho protokolu.
V roku 2007 získal spolu s Medzivládnym panelom pre zmenu klímy (IPCC) Nobelovu cenu za mier za boj proti globálnemu otepľovaniu.
Edward Jenner

Edward Jenner (* 17. máj 1749, Berkeley, Spojené kráľovstvo – † 26. január 1823, tamže) bol anglický dedinský lekár, ktorý sa preslávil zavedením prvej vakcíny proti kiahňam.
Už v roku 1721 zaviedla v Anglicku prvé očkovanie proti kiahňam Lady Mary Wortley Montagu. Použila pritom metódu už skôr používanú v Turecku. Očkovanie spočívalo v zámernom nakazení pacienta sušeným hnisom z pľuzgierov pravých kiahní, v ktorom je pôvodca oslabený. Kiahne sú však veľmi virulentné a tak aj následný ľahší priebeh ochorenia mohol viesť k znetvoreniu alebo dokonca k smrti pacienta, ktorý bol navyše po celú dobu infekčný a mohol šíriť ďalej chorobu. 
Životopis.
Pracoval ako praktický lekár v rodnom Berkeley v grófstve Gloucestershire. Všimol si, že ľudia, ktorí prichádzali často do styku s dobytkom a nakazili sa kravskými kiahňami, takmer nikdy nedostali pravé kiahne. 
14. mája 1796 sa rozhodol uskutočniť pokus a zámerne naočkoval osemročnému Jamesovi Phippsovi hnis z vriedku spôsobeného kravskými kiahňami. Chlapec ochorel na kravské kiahne, ale o šesť týždňov sa uzdravil. Jenner ho potom infikoval vakcinačnou dávkou pravých kiahní. Podľa Jennerovho predpokladu ochorenie neprepuklo. Tento pokus je považovaný za prvú skutočnú vakcináciu. 
Jenner potom použil túto metódu ešte veľakrát a v roku 1798 o svojich výsledkoch publikoval článok, v ktorom nazval svoju metódu vakcinácie (z latinského slova "vacca", slovensky krava) a pre pôvodcu nákazy zaviedol termín vírus.
Často je označovaný za otca imunológie, a jeho práca ako "najviac zachraňujúca životy v dejinách ľudstva". Za jeho čias kiahne zabíjali okolo 10 % populácie a v mestách viac ako 20 %. 
Vo Phippsovom dome je v súčasnosti Jennerove múzeum.
John Kerry

John Forbes Kerry (* 11. december 1943, Aurora, Colorado, USA) je bývalý americký minister zahraničných vecí a senátor za štát Massachusetts. 
V roku 2004 neúspešne kandidoval na úrad prezidenta ako kandidát Demokratickej strany. Porazil ho prezident USA George W. Bush.
Do roku 2013 bol senátor za štát Massachusetts. V roku 2013 ho Barack Obama vybral za ministra zahraničných vecí (Secretary of State). Vo funkcii pôsobil do roku 2017.
Koncom novembra 2020 zvolený prezident Joe Biden oznámil, že Kerry bude v jeho kabinete zastávať špeciálnym vyslancom pre boj proti klimatickej zmene. V apríli 2016 práve Kerry za Spojené štáty podpísal Parížsku dohodu. Špeciálny vyslanec bude po prvý krát členom Rady pre národnú bezpečnosť. Kerry bude podliehať priamo prezidentovi.
Ivankovci

Ivankovci bol šľachtický rod na území dnešného Slovenska, spriaznený s rodom Huntovcov-Poznanovcov. Jeden z Ivankovcov sa stal zakladateľom rodu Forgáčovcov.
Rodová tradícia.
Siedmi potomkovia zakladateľa rodu ivankovského, Ivanku Lysého, sprevádzali Ondreja II. do Svätej Zeme ako križiaci. Keď sa navrátili do Turca, dostali roku 1218 za svoje vojenské zásluhy a preto, že tam zachránili kráľovi život, v Turci, pri dnešných Dražkovciach, čiastku zeme, ktorá sa v listinách menovala raz Erden, raz Jordán, vraj na pamiatku výpravy do Svätej Zeme. I potoky na tomto území nazvali a ešte dnes menujú sa Jordánom a Cedronom. V tie samé časy založili kostol svätej Heleny.
Ďalší potomkovia, Ondrej a Tomáš, roku 1241 zachránili život kráľa Belu IV., keď mu Tomáš po nešťastnej bitke s Tatármi pri rieke Slaná (Šajava) na úteku oddal svojho rýchleho koňa, na ktorom kráľ ušiel. Tomáša dorúbali Tatári, Ondrej sa zachránil, a prichýlil aj unaveného kráľa na svojom hrade znievskom a v odmenu za obetavosť a hrdinstvo oboch bratov dostal znievske panstvo. V súčasnosti historici považujú pobyt a záchranu Bela IV. na hrade Zniev za potvrdený fakt. 
Ďalší potomok Blažej, ktorý sa stal zakladateľom rodu Forgáčovského, zabil 7. februára 1387 uchvatiteľa trónu Karla Durazzo (Karol III. Neapolský, vládol v Uhorsku ako Karol II.), za čo ho kráľovná Mária Uhorská obdarila výsadami a majetkami (hrady Gýmeš a Halič).
Blažej prevzal vyobrazenie Márie do erbu a podľa legendy, prijal meno Forgáč (Forgách). V skutočnosti priezvisko začal používať už Mikuláš Forgách, ktorý žil okolo roku 1333.
Svaz moderní kultury Devětsil

Devětsil bolo zoskupenie českých avantgardných umelcov založené roku 1920 v Prahe. V roku 1923 bolo rozšírené do Brna.
Pôvodný názov U. S. Devětsil alebo Umělecký Svaz Devětsil sa niekoľkokrát zmenil, než sa v roku 1925 ustálil do tvaru Svaz moderní kultury Devětsil.
Po založení sa členovia Devětsilu venovali proletárskemu umeniu a magickému realizmu, od roku 1923 sa angažovali v poetizme.
Táto skupina sa významnou mierou podieľala na organizácii umeleckého života v Česku. Pražská skupina pravidelne vydávala "Revue Devětsilu" (ReD), "Disk". Brnianska skupina vydávala "Pásmo". Okrem toho skupina vydala celý rad príležitostných zbierok a organizovala rôzne výstavy. Nešlo o čisto literárnu skupinu, ale o skupinu, kde boli zastúpení aj ľudia z iných odborov.
V roku 1922 boli vydané dva kľúčové zborníky – "Devětsil" a "Život".
Edinburgh

Edinburgh (/ˈɛdɪnbərə/) je hlavné mesto Škótska. Pre svoj bohatý kultúrny život ho nazývajú aj Atény severu. Sídlia tu mnohé kultúrne a umelecké inštitúcie (Škótska národná galéria, Škótska kráľovská akadémia, Škótske národné múzeum, múzeum moderného umenia…).
Edinburgh je druhé najväčšie škótske mesto po Glasgowe, ktorý je situovaný (45 míľ) západne, a jedno z 32 škótskych radných oblastí.
Lokalizovaný na juhovýchode Škótska, Edinburgh leží na východnom pobreží škótskej centrálnej zóny, pozdĺž ústia rieky Forth, blízko Severného mora. Pre svoje svojrázne usporiadanie a ohromnú kolekciu stredovekej a georgiánskej architektúry, včítane mnohých kamenných činžiakov, často je považované za jedno z najmalebnejších miest v Európe.
Formuje radnú oblasť "City of Edinburgh", ktorá zahŕňa mestský Edinburgh a (30 štvorcových míľ) vidieckej oblasti.
V Edinburghu sa rozpráva najmä anglicky, a samozrejme škótsky.
Vysoké školy.
V Edinburghu sa nachádzajú 3 univerzity: Heriot-Watt University, University of Edinburgh, Edinburgh Napier University.
University of Edinburgh (často zvaná v kontexte univerzít len Edinburgh) bola založená v roku 1583 a patrí k najstarším univerzitám v Škótsku po St Andrews, Glasgow, a Aberdeen. 
Heriot-Watt University sa nachádza v západnom Edinburghu, pôvodne založená v roku 1821 ako prvý inšitút pre mechanikov, dostala štatút univerzity v roku 1996. Je pomenovaná po škótskom vynálezcovi Jamesovi Wattovi a škótskom zlatníkovi Georgovi Heriotovi.
Edinburgh Napier University dostala univerzitný štatút v roku 1992 a bola pomenovaná po Johnovi Napierovi, škótskom vynálezcovi logaritmov. Hlavný campus je Merchiston, ktorý sa nachádza okolo Merchiston Tower, kde žil John Napier. Edinburgh Napier spolu s University of Edinburgh vedú Screen Academy Scotland.
Doprava.
Veľká väčšina pamiatok sa v Edinburghu nachádza blízko seba. Hlavné turistické atrakcie Starého a Nového Mesta ("Old Town" a "New Town") pokojne obídete pešo.
Hromadnú dopravu tvorí prevažne autobusová doprava, najväčšími poskytovateľmi sú spoločnosti Lothian a First. Ide o dve nezávislé spoločnosti a teda pre každú si treba kúpiť cestovný lístok samostatne.
V ponuke je však celodenný lístok, ktorý stojí 4,50 libry (lístok na jednu jazdu vyjde na 1,80 libry) a môžete s ním cestovať akýmkoľvek autobusom v meste. (Neplatí na vyhliadkové jazdy, autobus na letisko a nočné spoje.)
Vyhliadkové autobusy majú rôzne trasy, začínajú a končia však na rovnakom mieste, na Waverley Bridge, ktorá sa nachádza v blízkosti železničnej stanice Waverley na Princes Street.
Čo sa týka taxíkov, najčastejšie ich nájdete pri hypermarketoch, pri železničných staniciach, veľkých námestiach a turistických atrakciách, či pred známymi hotelmi.
Medzinárodné letisko sa nachádza necelých 10 kilometrov západne od mesta.
Ben Nevis

Ben Nevis je najvyšší vrch Škótska a zároveň aj Spojeného kráľovstva. Jeho výška je 1343 metrov nad morom. Na vrchol vedie turistický chodník a cesta hore trvá priemernému turistovi 3 hodiny (uvádzajú sa aj časy 4 hodiny).
Loch Ness

Loch Ness, ľudovo Lochnesské jazero, je druhé najväčšie jazero v Škótsku. Je dlhé 36,2 km a má hĺbku 226 metrov (niektoré zdroje uvádzajú hĺbku až 305 metrov – hĺbku vrátane usadených sedimentov). Podľa legiend sa v ňom nachádza Lochnesská príšera „Nessie“ – obluda, ktorá tu prežila ešte z čias praveku.
Vladislav Vančura

Vladislav Vančura (* 23. jún 1891, Háj ve Slezsku – † 1. jún 1942, Praha) bol český spisovateľ, dramatik, filmový režisér, pôvodným povolaním lekár.
Pracoval ako lekár v Zbraslavi (od roku 1974 časť Prahy).
Bol členom a prvým predsedom Devětsil (1920), prívržencom poetizmu. Od roku 1919 publikoval v mnohých časopisoch – "Červen", "Kmet", "Host", "Panorama". Bol predsedom českej filmovej spoločnosti.
Počas okupácie viedol spisovateľskú sekciu „Výboru inteligence“ – ilegálna odbojová organizácia pri Národnom revolučnom výbore. V máji 1942 bol zatknutý počas heydrichiády a 1. júna popravený v Kobylisách.
Literárne dielo.
Jeho prozaické dielo je ovplyvnené prvou svetovou vojnou, expresionizmom, obsahuje celý rad experimentov – hľadá nové spôsoby umeleckého vyjadrenia. Pre jeho diela je typický špecifický jazyk a sloh, ktorý napodobňuje vetnú stavbu starej češtiny, usiluje sa o zvukomaľbu. Vančurov literárny jazyk je celkovo bohatý.
Vančura napísal ešte niekoľko próz tohoto typu:
Boris Vian

Boris Vian (* 10. marec 1920, Ville-d’Avray, Francúzsko – † 23. jún 1959, Paríž) bol francúzsky spisovateľ, básnik a hudobník píšuci tiež pod pseudonymom "Vernon Sullivan". 
Vzdelával sa na École Centrale Paris. V rokoch 19411946 pracoval ako inžinier v Association Française de Normalisation. Od roku 1952 bol členom College of Pataphysicians. Od roku 1954 pôsobil ako umelecký riaditeľ vydavateľstva Philips Recording Co., po piatich rokoch prešiel do Barclay Recording Co.
Jeho práce boli často veľmi kontroverzné, ale jeho písanie a hranie jazzových piesní mu získali obdiv od mnohých slávnych mien.
Dielo.
posmrtne vydané diela
Billy Graham

William Franklin Graham (* 7. november 1918, Charlotte, Severná Karolína, USA† 21. február 2018, Montreat, Severná Karolína.), všeobecne známy ako "Billy Graham", bol americký kresťanský evanjelikálny pastor, ktorý hlásal posolstvo kresťanstva po celom svete.
Na jeho živých zhromaždeniach v 185 krajinách sa zúčastnilo 210 miliónov ľudí. Viedol státisíce ľudí k osobnému rozhodnutiu “prijať Ježiša Krista do svojich sŕdc”, a toto sa stalo hlavným cieľom jeho služby. Mnoho jeho kázní je založených na téme “ Ježiš Kristus je jediná cesta k spaseniu”. Často radil prezidentom USA a naďalej je jedným z “Desiatich najobdivovanejších mužov sveta” podľa Gallup Polls.
Je pochovaný v Billy Graham Library, kde leží aj jeho manželka.
Tice

Tice sú pozostatok bývalého koryta rieky Tisa pretekajúcej na tomto území pred 20 tisíc rokmi. Sústava rieky Ticce v Medzibodroží tvorí hlavnú súčasť CHKO Latorica, ako aj územia s chránenými spoločenstvami flóry a fauny, predovšetkým vodného vtáctva.
Tetanury

Tetanury (lat. Tetanurae) je podskupina dravých dinosaurov, ktorá sa zjavila koncom triasu alebo začiatkom jury. Zahŕňa vyspelé teropody (Theropoda) vyznačujúce sa maximálne troma prstami predných končatín, jedným odľahčovacím otvorom v lebke navyše a zubami v čeľustiach iba pred úrovňou oka. Zmena upínania stehenného svalu spôsobila, že sa chvost tetanurov počas chôdze nekýval zboku na bok. Tieto teropody okrem toho mávali viac odľahčené lebky a u mnohých foriem sa vyskytovalo operenie.
V niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sú - z čisto praktických dôvodov - z tetanurov vyňaté vtáky (tvoria samostatnú triedu blanovcov). 
Systematika.
Zaradenie v systéme.
Tetanury tvoria spolu s Ceratosauria a Coelophysoidea podrad zväčša dravých dinosaurov Theropoda.
Vnútorná systematika.
Systém tetanurov vyzerá takto (stav okolo roku 2020):
Tetanurae:
Staršie sa medzi bazálne Tetanurae zaraďoval aj rod "Cryolophosaurus".
Megalosauroidea.
Skupina Megalosauroidea (niekedy nazývaná Spinosauroidea) zahŕňa pomerne primitívne tetanury zo strednej jury až spodnej kriedy, ktoré dosahovali nezriedka veľkých rozmerov. Rozoznávame dve čeľade, Megalosauridae a Spinosauridae.
Carnosauria.
Zástupcovia Carnosauria boli stredne veľké až obrovské teropody úspešné počas strednej jury až spodnej kriedy, vybavené veľkými úzkymi lebkami, ktoré boli značne odľahčené otvormi. Na lebkách mávali často výrazné nadočnicové rohy a kostené hrebene, tiahnúce sa od očníc k nozdrám. Tieto útvary zrejme slúžili najmä na predvádzanie sa samcov pred samicami, no zároveň boli aj nebezpečnou zbraňou.
Coelurosauria.
Coelurosauria predstavovali vtákovitých dravých dinosaurov, ktoré už od primitívnych foriem dokázateľne disponovali tzv. protoperím, čo je primitívne perie podobné srsti.
Torvosaurus

Torvosaurus bol obrovský, až okolo 10 až . dlhý mohutný dravý dinosaurus s krátkymi, no pevnými ramenami. Reprezentoval primitívnu skupinu Tetanurae, ktorú nazývame Megalosauridae. Išlo o mimoriadne veľkého dravca patriaceho medzi najväčšie dravé dinosaury, ktorý si možno trúfol aj na veľké dospelé sauropódy. Známy je z nekompletnej kostry, ktorá zahrňovala skutočne hrôzu naháňajúcu lebku, ktorá síce nedisponovala kosteným hrebeňom ako Allosaurus, no aj tak bola vďaka hrozivým zubom viac než impozantná. Rod Edmarka je pravdepodobne synonymum Torvosaura. Žil pred 154 až 149 miliónmi rokov, nájdený v USA a azda aj v Portugalsku. Typový a jediný druh tohto rodu je Torvosaurus tanneri.
Nález.
Prvý jedinec tohto rodu bol objavený už v roku 1972 v sedimentoch súvrstvia Morrison v coloradskom lome Dry Mesa v USA. Opísaný bol v roku 1979 americkými paleontológmi Peter M. Galtonom a Jensenom.
Veľkosť.
Torvosaurus mohol dorastať do dĺžky až a jeho hmotnosť sa pohybovala okolo 3 t, takže patril k najväčším známym teropódom vôbec (hoci bežné veľké exempláre dosahujú dĺžku v rozmedzí 9 až a hmotnosť asi 2 t). Najväčšia lebka prisudzovaná tomuto rodu, z ktorej sa zachovala len časť spodnej čeľuste dlhej , by v kompletnom stave merala asi , čo je dokonca o niekoľko cm viac ako lebka populárnejšieho Tyrannosaura. Torvosaurus teda môže predstavovať vôbec najväčšieho doteraz známeho jurského teropóda. Podľa iných interpretácii však obria lebka patrí nejakému inému, príbuznému rodu teropóda.
V populárnej kultúre.
Torvosaurus sa objavuje v druhej epizóde amerického dokumentu Dinosaur Revolution z roku 2011.
Allosaurus

Allosaurus je rod veľkého dravého dinosaura zo skupiny Carnosauria (konkrétne "Allosauridae"), ktorý bol svojho času, pred 155 až 145 miliónmi rokov, najhojnejší dravec na území Severnej Ameriky. Známy je z desiatok kompletných aj nekompletných kostier a mnohých úlomkov.
Znaky.
Tento v priemere 9 až dlhý dinosaurus disponoval pevnou, no ľahkou stavbou tela. Vo veľkej podlhovastej lebke mal rozľahlé otvory, slúžiace na odľahčenie hlavy. Jeho výška je približne 2,5 až 5 metrov. Ako väčšina iných alosaurov, aj tento rod disponoval nízkym kosteným hrebeňom, ktorý sa mu tiahol od nozdier po očnice, kde prešli v kostené nadočnicové rohy, resp. oblúky. Ako iné karnosaury (Carnosauria), disponoval krátkymi, no silnými prednými končatinami s troma prstami, na ktorých mal veľké, zahnuté pazúry. Zadné končatiny, využívané na pohyb, mal oveľa dlhšie a silnejšie.
Lov.
Hoci boli hlavnou zbraňou rodu Allosaurus čeľuste s 10 aj viac centimetrov dlhými zubmi, dobre mu poslúžili i krátke, no silné predné končatiny vybavené troma prstami s hrozivými pazúrmi. Pri útoku si pomáhal aj zadnými končatinami, pričom menšiu a stredne veľkú korisť zvykol omráčiť silným nárazom rohatej hlavy (jeho lebka bola na to dosť odolná). Vďaka svojej veľkosti, no relatívne malej hmotnosti (2 tony u priemerne veľkých jedincov) dokázal vyvinúť značnú rýchlosť a zotrvať v nej. Medzi jeho korisť patrila široká škála zvierat, od menších ornitopódov (Ornithopoda), s dĺžkou tela okolo dvoch metrov, až po obrovské sauropódy ako Diplodocus alebo Barosaurus. O útoku Allosaura na sauropóda máme dokonca aj doklady vo forme skamenených stôp. Allosaurus bol teda veľmi trúfalý, hoci lovil zvyčajne osamote, podobne ako iné teropódy jeho veľkosti.
Objav.
Fosílie tohto rodu sú známe z USA (štáty Utah, Wyoming, Nové Mexiko a Colorado z vrchnojurských sedimentov morrisonského súvrstvia, ktorého vrstvy sa celkovo nachádzajú na území amerických štátov Wyoming, Colorado, Montana, Severná Dakota, Južná Dakota, Nebraska, Kansas, Oklahoma, Texas, Nové Mexiko, Arizona, Utah a Idaho a kanadských provincií Saskatchewan a Alberta) a nové aj z Portugalska (súvrstvie Lourinha), odkiaľ je známy druh "Allosaurus europaeus".
„Big Al“.
V roku 1991 objavil paleontológ Kirby Siber a jeho tím 95% kompletnú fosíliu Allosaura druhu "A. fragilis", ktorý dostal prezývku Big Al. Neskôr sa im podarilo odhaliť pozostatky druhého Allosaura, pomenovali ho „Big Al Two“.
Druhy.
Allosaurus bol zastúpený troma alebo štyrmi druhmi (A. atrox, A. fragilis, A. maximus, A. „jimmandseni“), pričom prvé dva menované možno predstavujú len rozličné pohlavia jediného druhu. A. „jimmandseni“ ešte nie je oficiálne meno, kým A. maximus je druh niekedy označovaný samostatným rodovým menom Saurophaganax. Druhové meno „maximus“ mu nebolo dané náhodou – bol totiž obrovský, v priemere 14 až . dlhý s váhou takmer 5 ton.
Baryonyx

Baryonyx (v preklade "silný pazúr") bol 10 až 11 m dlhý, štíhly dravý dinosaurus zo skupiny Tetanurae, konkrétne z čeľade Spinosauridae. Žil pred 130 až 125 miliónmi rokov; nájdený bol v Anglicku a v Nigeri. Známa je veľká časť jeho kostry. Jeho jediný druh je Baryonyx walkeri.
Znaky.
Medzi dravými dinosaurami išlo v pripade baryonyxa o nezvyčajnú formu, ktorá sa odlišovala od zástupcov ostatných skupín. Baryonyx sa totiž vyznačoval nápadne nízkou hlavou pripomínajúcou hlavu krokodíla, dlhším krkom, trojprstými prednými končatinami s veľkými zahnutými pazúrmi a dlhým chvostom. Najväčší pazúr mal na palci, ktorý meral za života (aj s vrstvou rohoviny) až 35 cm. Na lebke rodu Baryonyx je zaujímavé umiestnenie nozdier, ktoré boli viac vzadu ako u iných teropódov. V úzkych čeľustiach mával baryonyx až 96 zubov (dvakrát toľko ako tyranosaurus), tvarom podobných zubom krokodíla. Zrejme teda nešlo o predátora poľujúceho na bylinožravé dinosaury, ale skôr o rybožravca, pravekú obdobu dnešného grizlyho.
Potrava.
Teóriu, že nešlo o klasického mäsožravca, ale skôr o rybožravca žijúceho podobným spôsobom života ako medveď grizly, podporuje okrem tvaru zubov aj nález skamenených pozostatkov nestrávenej metrovej ryby na mieste, kde mal baryonyx za života žalúdok. Baryonyx teda obýval plytčiny riek, kde lovil veľké ryby, pričom mu boli veľkou pomocou pazúry predných končatín. Samozrejme, že nepohrdol zdochlinou, hoci skonzumoval len jej hlbšie vrstvy a vnútornosti. Je možné, že v nepriaznivých časoch mu padol vhod aj malý ornitopód.
Sinraptor

Sinraptor (v preklade "čínsky lupič") je vyhynutý rod 7 metrov dlhého dravého dinosaura zo skupiny Carnosauria. Žil v období vrchnej jury (pred približne 160 Ma), nájdený bol v Číne. Pomenovali ho paleontológovia Philip J. Currie a Si-ťin Čao (Xijin Zhao) v roku 1994.
Opis.
Sinraptor disponoval typickou stavbou tela Carnosauria – mal veľkú odľahčenú lebku, krátke, no silné predné končatiny s troma prstami opatrenými pazúrmi, dlhé zadné končatiny a dlhý chvost. Oproti príbuznému rodu Allosaurus bol Sinraptor mohutnejší a pomalší, no vďaka vyššiemu držaniu hlavy a iným prispôsobeniam získal veľkú manévrovaciu schopnosť a dokázal ľahko meniť smer behu. Zaujímavé je, že prakticky nedisponoval kosteným hrebeňom, tak typickým pre jeho príbuzných.
V kultúre.
Sinraptor sa objavuje v tretej epizóde amerického televízneho dokumentu Dinosaur Revolution z roku 2011.
Giganotosaurus

Giganotosaurus bol 12 až 13 metrov dlhý a vyše 8 ton vážiaci mohutný dravý dinosaurus, príbuzný a podobný rodu Allosaurus, hoci veľkosťou a mohutnosťou zodpovedal skôr tyranosaurovi. Giganotosaurus je známy z nekompletnej kostry a lebky, pričom prednedávnom boli nájdené pozostatky „rodinky“ týchto zverov. Žil v období vrchnej kriedy (pred približne 100 až 97 Ma) na území dnešnej Argentíny. Rod zahŕňa jediný druh – Giganotosaurus carolinii.
Znaky.
Giganotosaurus mal mohutný trup, veľkú pretiahnutú lebku s pomerne špicatým rypákom a výrazným kosteným hrebeňom. Ten mohol byť u samcov minimálne počas obdobia párenia pestro sfarbený, aby lákal samice. Podobne ako iné Allosauroidea mal aj Giganotosaurus zadné končatiny oveľa dlhšie a mocnejšie než trojprsté predné, slúžiace vďaka veľkým pazúrom ako dobrá pomôcka pri love.
Porovnanie s tyranosaurom.
Giganotosaurus, hoci býval v priemere väčší, mal oproti mladšiemu rodu Tyrannosaurus menší mozog, slabšiu silu zahryznutia a kratšie zadné končatiny. Sila zahryznutia u neho zodpovedala iným Allosauroidea, ktoré svoju korisť zrejme zraňovali tým, že jej roztrhali slabiny. Giganotosaurus zároveň ani nepotreboval byť veľmi rýchly, pretože lovil zvyčajne ešte pomalšie sauropódy. Je možné, že ak sa pri sledovaní čried sauropódov zhromaždila skupinka Giganotosaurov, trúfli si aj na samotného Argentinosaura.
Paleobiológia.
Paleontológovia Blanco a Mazzetta publikovali v roku 2001 biomechanickú štúdiu, týkajúcu sa lokomócie (pohybových schopností) tohto dinosaura. Podľa ich výsledkov dokázal tento obrí teropód aj pri svojej hmotnosti 5 až 8 ton dosiahnuť aspoň na krátku vzdialenosť rýchlosť až 14 m/s (50,4 km/h). Tým by nepochybne patril k najrýchlejším veľkým teropodóm. Ak by bol tento výpočet pravdivý, potom by tento obrí dravec behal skoro o 6 km/h rýchlejšie, než koľko zvládnu najrýchlejší ľudskí šprintéri, ako je napríklad Usain Bolt.
Klasifikácia.
Giganotosaurus patrí spolu s príbuznými rodmi Tyrannotitan, Mapusaurus a Carcharodontosaurus do čeľade Carcharodontosauridae. Giganotosaurus a Mapusaurus boli navyše zaradení do samostatnej podčeľade Giganotosaurinae paleontológmi Coriom a Curriem v roku 2006, pretože zdieľajú viac vzájomných spoločných znakov ako s ostatnými príslušníkmi čeľade.
Sinosauropteryx

Sinosauropteryx bol 1,4 metra dlhý, primitívny vtákovitý dinosaurus. Výzorom predstavoval typického malého dravého dinosaura - mal nadmerne dlhý chvost a relatívne malú hlavu. Výskyt stôp primitívneho, srsti podobného peria (tzv. „protoperie“) na jeho skameneline svedčí, že nielen vtáky, ale aj primitívne niektoré dinosaury disponovali telom pokrytým perím. Toto perie však neslúžilo na let, na to bolo príliš primitívne, ale pravdepodobne len na udržanie stálej telesnej teploty. V minulosti boli vznesené viaceré námietky, či pozostatky naozaj zachytávajú odtlačky primitívneho peria, žiadne z nich však neboli akceptované. Sinosauropteryx žil pred približne 120 miliónmi rokov, nájdený bol v Číne. Jediný druh je Sinosauropteryx prima.
Mononykus

Mononykus bol 1,5 m. dlhý veľmi vtákovitý dinosaurus, v minulosti považovaný za nelietavého vtáka. Je známy z pomerne dobrých pozostatkov viacerých jedincov. Vyskytoval sa pred 70 miliónmi rokov na území dnešného Mongolska. Jediný druh je Mononykus olecranus.
Opis.
Mononykus predstavoval štíhleho dlhonohého bežca so skráteným chvostom a ešte viac skrátenými prednými končatinami. Tie boli síce extrémne krátke, vybavené jediným prstom, zato však aj značne silné, trochu podobné kopiji. Účel takto tvarovaných predných končatín nie je známy. Ak prihliadneme na jeho úzku podlhovastú hlavu s veľkými očami, no dosť malými zubami, je možné, že mohol žrať termity a prednými končatinami rozmetávať termitiská, čo je momentálne najpopulárnejšia teória. Mononykus však mohol konzumovať popri termitoch aj iný hmyz a malé stavovce. Predné končatiny mohli samce využívať vo vzájomných súbojoch. Ako zbraň na zabíjanie koristi sa nehodili nielen preto, že boli krátke, ale aj preto, že neboli veľmi pohyblivé, schopné v podstate iba pohybov hore a dolu.
Ornitholestes

Ornitholestes bol primitívny vtákovitý dinosaurus. Tento 2 m. dlhý, ľahko stavaný dravec však disponoval aj niektorými znakmi rodu Allosaurus. Podobne ako iné primitívne celurosaury, v pomere k telu mal relatívne malú hlavu, dlhé prsty na predných končatinách, krátke zadné končatiny (takže zrejme nebol dobrým bežcom) a chvost tvoriaci približne polovicu celkovej dĺžky. Ďalej sa pravdepodobne vyznačoval výrazným kosteným rohom nad nozdrami, ktorý však mohol byť i zle interpretovanou zlomenou nosnou kosťou. Žil pred 155 až 150 miliónmi rokov, nájdený bol v USA. Jediným druhom je Ornitholestes hermanii.
Galimímus

Galimímus alebo galimimus (lat. "Gallimimus"; doslova "napodobňovateľ kuraťa") bol v podstate typický dinosaurus z taxónu Ornithomimosauria. Žil pred približne 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Mongolsku. Jediným druhom je Gallimimus bullatus.
Telesné znaky.
Mal malú nízku hlavu uloženú na dlhom ohybnom krku, štíhly trup, dlhé a štíhle, no dosť babravé predné končatiny a oveľa dlhšie zadné končatiny uspôsobené na beh. Celkovo pripomínal veľkú verziu pštrosa s dlhým chvostom (zdá sa, že príslušníci taxónu Ornithomimosauria boli operení, takže ani v tomto veľký rozdiel nebol). V malej bezzubej hlave so silným rohovinovým zobákom mal po stranách veľké oči, takže šikovným otáčaním krku si rýchlo urobil prehľad o celom šírom okolí. So šiestimi až ôsmimi metrami dĺžky ide o zatiaľ najväčšieho istého príslušníka taxónu Ornithomimosauria, pričom oproti svojim americkým príbuzným mal kratšie predné končatiny a silnejšie pazúry.
Potrava.
Je pomerne ťažké určiť, čím sa rod galimímus živil. Zdá sa, že jeho hlavnou potravou boli rastliny, pričom korienky rastlín mohol dobre vyhrabávať počas období sucha. Zároveň však mohol konzumovať aj malé stavovce, čo bolo v danom nehostinnom prostredí na prežitie ideálne. Nové výskumy zistili, že ústna dutina tohto dinosaura bola špecializovaná na filtrovanie podobne ako ústna dutina plameniaka.
V kultúre.
Tento dinosaurus sa objavuje v slávnom filme Stevena Spielberga Jurský park.
Oviraptor

Oviraptor bol približne 2 m dlhý, výrazne vtákovitý dinosaurus; primitívny zástupa čeľade Oviraptoridae. Je známy z dobrých a v podstate kompletných pozostatkov dvoch druhov, pričom poznáme aj skamenené hniezda a embryá. Žil pred 75 až 70 miliónmi rokov na území dnešnej centrálnej Ázie. Tohto dinosaura opísal americký paleontológ Henry Fairfield Osborn v roku 1924.
Znaky.
Oviraptor disponoval krátkou a vysokou hlavou so zvláštne tvarovaným zobákom a veľkými pazúrmi predných končatín. Zobák nebol jedinou zvláštnosťou jeho lebky (ak vynecháme kostený hrebeň), mal totiž aj dva rohovinové výrastky na podnebí, ktorými azda lúskal potravu. Oviraptor je známy z dvoch druhov, ktoré rozlišujeme podľa tvaru kosteného hrebeňa na hlave. Jeden druh oviraptora (O. philoceratops) mal nižší kostený hrebeň. Podobný hrebeň má dnes napríklad veľký nelietavý vták kazuár. Druhý druh, O. mongoliensis, mal na hlave väčší, polkruhovitý hrebeň, dnes je však odborníkmi považovaný za osobitný rod - Rinchenia. 
Väčšina vyobrazení Oviraptora je založená na pozostatkoch rodu Citipati. 
Spôsob života.
Nálezy pozostatkov rodu Oviraptor svedčia, že samice tohto rodu boli dobré matky a chránili svoje hniezda, či už pred mocným rodom Protoceratops, alebo pred piesočnou búrkou, aj za cenu smrti. Pôvodne sa myslelo, že Oviraptor požieral vajcia iných dinosaurov. Dnes sa však zdá, že sa živil mäkkýšmi, najmä vodnými, ktorým dokázal silným zobákom ľahko dolámať schránky. Nie je však vylúčené, že ako príležitostne konzumoval aj vajcia iných dinosaurov.
Therizinosaurus

Therizinosaurus bol vtákovitý dinosaurus, obrovský maniraptor (Maniraptora) zo skupiny "Therizinosauridae", známy z pozostatkov 2,4 m. dlhých predných končatín, na ktorých mal až metrové kosákovité pazúry (tieto boli svojho času považované za rebrá gigantickej korytnačky). Nejde síce o najlepšie známeho terizinosaurida, v rámci svojej skupiny bol však pravdepodobne najväčší. Zástupcovia Therizinosauridae (nepočítajúc primitívne formy ako "Beipiaosaurus" a "Falcarius") sú však ako skupina celkovo pomerne slabo známe, pričom ich celkový výzor bol pôvodne zložený ako skladačka, z pozostatkov viacerých rodov. Therizinosaurus žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Mongolsku.
Znaky.
Ako typický vyspelý terizinosaurid mal Therizinosaurus malú a úzku hlavu s kosteným zobákom, dlhý ohybný krk, masívny trup, mocné trojprsté predné končatiny s obrovskými pazúrmi, krátke a pevné zadné končatiny so štyrmi plne dlhými prstami (štvrtý prst sa po predchádzajúcom zakrpatení druhotne znovu vyvinul) a skrátený chvost. Podľa novších výskumov sa on a jeho príbuzní pohybovali po zadných končatinách s chrbtom viac vo zvislej než horizontálnej polohe. Rovnako aj jeho krk smeroval pomerne kolmo hore. Rovnováhu dokázal udržať nielen vďaka silne vzpriamenej postave, ale aj vďaka panvovým kostiam, ktoré smerovali dozadu, aby tak uvoľnili miesto rozľahlej tráviacej sústave posúvajúcej celkové ťažisko jeho tela. Rozľahlá tráviaca sústava bola potrebná na strávenia rastlinnej potravy, ktorou sa živil. Dlhým krkom sa načahoval do korún stromov, pričom pazúrmi predných končatín si priťahoval vetvy. Spomenuté pazúry sa totiž ako zbraň nehodili, viac slúžili ako výstraha, hoci v krajnej núdzi mohli byť použité aj na ráňanie protivníka.
Microraptor

Microraptor bol na dinosaurie pomery maličký, iba okolo 40 cm. dlhý vtákovitý teropod zo skupiny Maniraptora. Tento dravec nemal na rozdiel od príbuzného rodu Deinonychus taký výrazný pazúr na každej zadnej nohe a väčšinu života strávil v korunách stromov. Telo mal dokázateľne porastené perím, ktoré bolo najdlhšie na ramenách, zadných končatinách a chvoste, pričom vlastne tvorilo štyri krídla, nástroj ideálny pre kĺzavý let. Na kostre mikroraptora badať znaky vtákov, dromeosaurov ("Dromaeosauridae") a aj troodonov ("Troodontidae"). Presná klasifikácia je neistá, odborníci sa len zhodujú, že patrí blízko k pôvodu ako vtáctva, tak dromeosauridov. Zaujímavá je malá veľkosť jeho hlavy v pomere k telu. Podľa nových štúdií je zrejme bližšie príbuzný vtákom než ktorýkoľvek iný dinosaurus, archeopteryxa nevynímajúc. Známy je z kompletných pozostatkov dvoch alebo troch druhov. Žil pred približne 120 miliónmi rokov, nájdený v Číne.
TV Patriot

TV Patriot bola slovenská spravodajská televízia. Vznikla začiatkom roka 2006 premenovaním vtedajšej Žilinskej televízie a v priebehu roka začala vysielať na družici Thor ako prvá slovenská regionálna televízia, šírená cez satelit. V roku 2011 začala vysielať aj na družici Astra a od mája 2012 vysielala výlučne z tejto pozície. Od 1. augusta 2012 oznámila mesačnú „technickú odstávku“ vysielania, 2. augusta spoločnosť Towercom prerušila distribúciu signálu z dôvodu neplnenia zmluvných podmienok. 20. augusta jej prevádzkovateľ oznámil, že vysielanie už nebude obnovené a k 1. septembru televízia ukončila existenciu z dôvodu zlej finančnej situácie.
Externé odkazy.
Domovská stránka
Deinonychus

Deinonychus (v preklade "strašný pazúr") bol 3 až 4 m. dlhý, štíhly vtákovitý dravec, zástupca skupiny Maniraptora (konkrétne Dromaeosauridae). Tento dinosaurus je dobre známy z viacerých pomerne kompletných kostier. Jeho podobnosť s prvotným vtákom rodu Archaeopteryx viedla krátko po jeho objave, začiatkom sedemdesiatych rokov minulého storočia, k znovu oživeniu myšlienky, že vtáky vznikli z dinosaurov, ktorú dnes podporujú všetci významní paleontológovia. Deinonychus žil pred približne 110 miliónmi rokov. Nájdený bol v USA. Jediný druh je Deinonychus antirrhopus.
Znaky.
Deinonychus disponoval pomerne vysokou hlavou a na dinosaura veľkým mozgom. Jeho predné končatiny boli dlhé a vybavené tromi prstami s nebezpečnými pazúrmi. Ešte nebezpečnejšie boli zadné končatiny, na druhom prste každej z nich vybavené veľkým otáčavým zahnutým pazúrom, ktorý dokázal, podľa štruktúry prsta súdiac, vyslovene zaťať do tela svojej koristi. Dlhý chvost bol v podstate meravý a slúžil na udržiavanie rovnováhy počas rýchlej zmeny smeru behu, prípadne keď sa Deinonychus držal na chrbte svojej obete. Hoci prakticky celý chvost bol nehybný, jeho koreň bol ohybnejší, najmä čo sa týka pohybov smerom hore. Keď bol smerom hore najviac ohnutý, s chrbtom zvieral takmer pravý uhol. Zadné končatiny Deinonycha boli síce mocné, schopné rozpárať veľkým dinosaurom bruchá, no boli zároveň dosť krátke, vhodné iba na kratší šprint. Podobne ako iní členovia skupiny Maniraptora (napr. Microraptor), aj Deinonychus bol zrejme operený, pričom najdlhšie perie mal na ramenách a konci chvosta.
Lov.
Mnohé skameneliny svedčia, že obľúbenou potravou tohto pomerne hojného predátora boli jedince skoro dvaapolkrát dlhšieho a tridsaťkrát ťažšieho rodu Tenontosaurus. Jeden nález svedčí dokonca o skupinovom útoku (čo je v podstate logické pri takej veľkej koristi), ktorý sa však neskončil len smrťou Tenontosaura, ale o život prišlo aj pár útočníkov. Deinonychy teda zrejme poľovali na veľkú korisť vo svorkách, kým malé obete zabíjali osamote v rámci svorky.
Dejiny.
Deinonycha pomenoval americký paleontológ John Ostrom v roku 1969.
Troodon

Troodon bol 2 m. dlhý dravý dinosaurus, štíhly vtákovitý teropod zrejme pokrytý vrstvou peria. Žil pred 75 až 65 miliónmi rokov, nájdený bol na západe Severnej Ameriky. Jediný druh je Troodon formosus.
Opis.
Tento vyspelý maniraptor (Maniraptora) reprezentoval v rámci skupiny Deinonychosauria čeľaď úspešných nočných lovcov – Troodontidae. Troodon mal pretiahnutú štíhlu lebku s malými, no nebezpečnými zubami, veľkými dopredu nasmerovanými očami a priestranným mozgom. Ďalej disponoval chytavými prednými končatinami, ktoré spolu s nebezpečným otáčavým pazúrom pomáhali pridržať a rozsekať korisť. Vďaka veľkým očiam videl dobre aj za raňajšieho a večerňajšieho šera, kedy vychádzal na lov malých cicavcov. Podobal sa teda, silou a postavením v prírode, dnešným rysom, prípadne pumám. Napriek slabšiemu otáčavému pazúru a love osamote bol tento tvor nakoniec predsa len príbuzný dromeosauridov viac než príbuzným ornitomímov. Známy je z početných pozostatkov. V minulosti sa preň používalo meno "Stenonychosaurus".
Eoraptor

Eoraptor bol len meter dlhý, veľmi primitívny dravý alebo všežravý dinosaurus. Mal dlhé zadné nohy a kratšie predné nohy, ďalej dlhý chvost. Týmto sa teda podobal ostatným teropodom, hoci do skupiny Theropoda ešte zrejme nepatril. Disponoval dokonca aj dutými kosťami, no stavbou sánky sa od neskorších teropodov výrazne odlišoval. Dalo by sa dokonca povedať, že stavbou lebky a aj výzorom pripomínal primitívne formy dlhokrkých dinosaurov (Sauropodomorpha). Ďalšou zaujímavosťou je fakt, že mal dva typy zubov, pričom ich tvar naznačuje všežravosť, prípadne boli jeho predkovia všežraví. Lovil zrejme malé stavovce. Žil pred 230 až 228 miliónmi rokov, nájdený bol v Argentíne.
Samuel Ivanka

Samuel Ivanka de Draskócz et Jordánfölde (* 22. november 1761, Necpaly – † 1842, pravdepodobne Belá (dnes súčasťou obce Belá-Dulice)) bol necpalský rektor.
Samuel Ivanka bol synom Pavla Ivanku a Zuzany, rod. Tomkovej. Študoval v Kežmarku, kde sa naučil veľmi dobre latinsky a nemecky, maďarsky sa naučil v národnom latinsko-uhorskom inštitúte v Necpaloch (gymnázium, lýceum). V rokoch 1779 až 1785 pôsobil v Ondrášovej na Liptove ako učiteľ a nasledujúce minimálne 3 roky bol domácim učiteľom detí Gašpara Kubínyiho a Zuzany Vatay vo Vlachoch a Východnej. Navštevoval s nimi vychýrenú školu v Kežmarku, kde v tej dobe pôsobil Adam Podkonický. Určitý čas pravdepodobne učil aj v Rožňave, kde sa zoznámil s dcérou rektora rožňavskej školy, Ondreja Farkaša, Zuzanou, s ktorou sa neskôr zosobášil. Od roku 1791 pôsobil v Necpaloch ako rektor. Samuel Ivanka počas svojho života nazhromaždil množstvo rukopisov a listín. Na sklonku svojho života predal časť týchto rukopisov do antikvariátu. Ostatné neskôr od jeho vdovy odkúpil František Kubovič – mošovský kazateľ. Z rukopisov sa 14 objemných zväzkov neskôr objavilo v Sedmohradskom múzeu v Kluži (Rumunsko).
Hodina

Hodina (skratka "h") je časová jednotka rovnajúca sa 60 minútam alebo 3600 sekundám. 
Hodina pozostáva zo 60 minút pravdepodobne vďaka Babylončanom, ktorí používali šestdesiatkovú sústavu počítania.
V sústave SI je hodina vedľajšou jednotkou, vymykajúcou sa desiatkovému systému, ale je povolené používať ju z historických dôvodov.
Artaxerxes II.

Artaxerxes II. (Mnémón) alebo Artaxerxés II. (Mnémón) (* asi 430 pred Kr. – † 359 pred Kr.) bol perzský kráľ z rodu Achajmenovcov panujúci v rokoch 404 pred Kr. – 359 pred Kr. Jeho rodné meno znelo podľa gréckeho spisovateľa Plutarcha Arsikás.
Na trón dosadol Artaxerxés po smrti svojho otca Dareia II. a takmer od začiatku sa musel zaoberať množstvom vnútropolitických problémov. Jeho mladší brat Kýros sa nechcel uspokojiť s hodnosťou satrapy Lýdie, Frýgie a Kapadócie, ktorú mu udelili na príhovor kráľovnej-matky Parysatidy, a s pomocou najatých gréckych vojakov sa pokúšal zmocniť vlády v ríši. Iba šťastná náhoda – Kýrova smrť v bitke pri Kunaxe 3. októbra 401 pred Kr. – zbavila Artaxerxa vážneho ohrozenia. Návrat gréckych žoldnierov do vlasti popísal vo svojom spise Anabasis grécky historik a básnik Xenofón (* asi 430 pred Kr. – † 355 pred Kr.), očitý svedok udalostí.
Za Artaxerxa II. si nezávislosť od ríše opäť vydobyl Egypt, v ktorom nepokoje prebiehali už od konca vlády Dareia II. Vďaka obratnej politike faraónov 28. – 30. dynastie si odbojná provincia udržala svoju suverenitu viac ako šesť desaťročí. Lepších výsledkov dosiahol kráľ vo vzťahu ku Grécku, kde sa mu podarilo sprostredkovať mier medzi jednotlivými mestskými štátmi a nechať si potvrdiť aj územné nároky na Malú Áziu. Podľa Artaxerxa II. sa mier z rokov 387/386 pred Kr. niekedy nazýva „kráľovský“.
Artaxerxova náboženská politika nadväzovala na tradičnú perzskú toleranciu voči cudzím kultom a v tejto oblasti tak k vážnym problémom nedochádzalo. Zdá sa, že kráľ uctieval predovšetkým bohyňu Anáhitu, z ktorej sa vo 4. storočí stalo nadregionálne božstvo. Tiež mitraizmus dosiahol v iránskych krajoch mimoriadnej popularity.
Ku koncu vlády zasiahlo Artaxerxa II. niekoľko rodinných tragédií. Jeho syn Dareios proti nemu zorganizoval sprisahanie, ktoré však rýchlo odhalili, a kráľ musel dať princa popraviť. Mladší syn Óchos potom prikázal zabiť dvoch iných kráľovských princov, Ariaspa a Arsama, ktorí mu prekážali na ceste k moci. Keď otec v krátkom čase zomrel, dosadol Óchos na perzský trón ako Artaxerxes III.
Artaxerxa II. pochovali na novozaloženom pohrebisku v Perzepolise (pri Kúh-i Rahmát). Jeho biografiu napísal Plutarchos.
Agnieszka Hollandová

Agnieszka Hollandová (; * 28. november 1948, Varšava, Poľsko) je poľská filmová režisérka a scenáristka. Vyštudovala na pražskej FAMU (1971). Svoju kariéru začala ako asistentka réžie známych osobností poľskej kinematografie Krzysztofa Zanussiho a Andrzeja Wajdu.
Jej prvý samostatný film bol "Provinční herci" ("Aktorzy prowincjonalni", 1978), kronika zložitých vzťahov v zákulisí divadla v malom mestečku, mnohými chápaná ako metafora vtedajšej politickej situácie v Poľsku. Film získal Medzinárodnú cenu poroty v roku 1980 na filmovom festivale v Cannes.
V Poľsku ešte natočila dva filmy, "Horúčka" (Gorączka, 1980) a "Osamelá žena" (Kobieta samotna, 1981), potom emigrovala do Francúzska, krátko pred vyhlásením výnimočného stavu v jej rodnej krajine.
Hollandová získala nomináciu na Oscara za „Najlepší zahraničný film“ za film z roku 1985 "Bittere Ernte" (Angry Harvest) nemecký film o osudoch židovských žien počas 2. svetovej vojny.
Za jej najlepšie dielo sa považuje film "Európa, Európa" (1991), nakrútený podľa životopisu Solomona Perela, židovského mladíka, ktorý uteká z Nemecka do Poľska po Krištáľovej noci v roku 1938. Po začiatku druhej svetovej vojny a nemeckej invázii do Poľska Perel uteká ďalej na východ, do časti Poľska okupovanej Sovietmi. Ani tam však nenájde pokoj, nemecká armáda útočí v roku 1941 na ZSSR a Solomon je zajatý. Presviedča však nemeckého dôstojníka, že je nemeckou sirotou, Josefom Petersom, a nakoniec končí v elitnej vojenskej akadémii Hitlerjugend (Hitlerova mládež). Film vyhral prestížny Zlatý Glóbus a získal druhú Oscarovú nomináciu pre Hollandovú za najlepší zahraničný film.
Spolu s dcérou Kasia Adamik sa režijne podieľala na filme "Jánošík - Pravdivá história" (2009).
Richard Rohr

Richard Rohr (* 20. marec 1943, Topeka, Kansas, USA) je americký františkánsky kňaz, kazateľ a spisovateľ. Patrí k predstaviteľom duchovnej obnovy v USA. 
Životopis.
K františkánom vstúpil v roku 1961 a v roku 1970 bol vysvätený za kňaza. V tom istom roku získal titul magistra teológie v Daytone. V roku 1971 založil v Cincinnati v štáte Ohio komunitu "Nový Jeruzalem" a neskôr v roku 1986 "Centrum pre akciu a kontempláciu" v Albuquerque v Novom Mexiku, kde v súčasnosti pôsobí ako zakladajúci riaditeľ. Dnes žije ako pustovník na okraji františkánskej komunity v Albuquerque a svoj čas venuje práci v komunite, kázaniu a vyučovaniu na všetkých kontinentoch. V roku 2005 navštívil aj Slovensko.
Práca.
Posolstvo evanjelií a jeho šírenie pokladá za svoje prvoradé poslanie a využíva k tomu mnoho rôznych ciest. V tejto službe sa dotýka takých tém ako sú: Sväté písmo ako oslobodenie, integrácia akcie a kontemplácie, budovanie komunít, otázky mieru a spravodlivosti, mužská spiritualita, eneagram, ekospiritualita. Kvôli knihe o eneagrame a jej myšlienkam býva prirovnávaný k hnutiu New age.
Bibliografia.
Známym sa stal najmä vďaka početným audio a videonahrávkam, a vďaka časopisu "Radical Grace" vydávaného Centrom. Pravidelne spolupracuje ako autor a editor s časopisom "Sojourners". K jeho knihám patria:
K audionahrávkam patrí séria
V slovenčine vyšli nasledovné práce Richarda Rohra:
Shades of Deep Purple

Shades Of Deep Purple je prvý album britskej hardrockovej skupiny Deep Purple. V Spojenom kráľovstve vyšiel v júli 1968.
Charakteristika albumu.
Albumový debut Deep Purple nesie ešte počuteľné stopy 60.rokov. Spev Roda Evansa je oveľa uhladenejší ako neskorší hardrockový expresívny prejav Iana Gillana. Aj zvuk má základy očividne ešte v bigbítovom sounde šiestej dekády. Napriek tomu je však na albume poznať, že Deep Purple vychádzajú z trochu iných koreňov ako v tej dobe kulminujúca beatlesovská generácia. Mimochodom, práve Beatles sú na albume zastúpení aj vydarenou coververziou piesne „Help“. Veľmi výrazná je však predovšetkým iná coververzia - skladba „Hush“, ku ktorej sa budú Deep Purple vracať ešte po veľa rokoch.
Skladby.
"Masters of Rock" edícia.
Posledná skladba sa objavila ešte v tom istom roku na ich nasledujúcom albume "The Book of Taliesyn".
Tvorcovia.
Album bol nahratý v júli 1968 v Pye studios v Londýne pod vedením Barryho Ainswortha.
Sedem hlavných hriechov

Sedem hlavných hriechov (niekedy aj "sedem kardinálnych hriechov" alebo "sedem kapitálnych hriechov") je podľa rímskokatolíckej tradície sedem hriechov, ktoré sú zväčša pôvodom ďalších hriechov. Sú to:
Pojem hlavného hriechu.
Pojmom "hlavný hriech" sa nemyslí hriech, ktorý je pred Bohom najvážnejší, najťažší či „najsmrteľnejší“. Hlavný znamená, že hriech vychádza z hlavy (), preto sa v iných jazykoch nazývajú aj kapitálne hriechy.
Iné pomenovanie je kardinálny hriech, z - pánt (prenesene "okolo ktorého sa všetko otáča"). Ide o stavy mysle, okolo ktorých sa „otáča“ celá hriešnosť človeka. Ide teda o hriechy a ľudské slabosti, z ktorých najčastejšie vychádza ďalšie hriešne konanie.
Hlavnými hriechmi sa nazývajú preto, lebo plodia iné hriechy a iné neresti.
Biblia z hľadiska závažnosti delí hriech na dve kategórie:
1 list Jána 5,16-17:
»Keby niekto videl svojho brata, že hreší hriechom nie na smrť, bude prosiť za neho, a Boh mu dá život, tým, ktorí hrešia nie na smrť. Je hriech na smrť, o tom nehovorím, aby o ten prosil. Každá neprávosť je hriechom, ale je hriech nie na smrť.« (Roháčkov preklad)
»Keď niekto vidí, že sa brat dopúšťa hriechu, ktorý nevedie k smrti, nech prosí, a Boh mu dá život, totiž tým, ktorých hriech nevedie k smrti. Je hriech, ktorý vedie k smrti; o takom nehovorím, aby brat zaň prosil. Každá neprávosť je hriechom, ale je aj hriech, ktorý nevedie k smrti.« (ekumenický preklad)
The Book of Taliesyn

The Book of Taliesyn je druhý album britskej hard rockovej skupiny Deep Purple. V UK vyšiel v júli 1969, v USA dokonca už v decembri 1968.
Charakteristika albumu.
Druhý album Deep Purple pokračuje v ceste začatej jeho predchodcom "Shades of Deep Purple". Stále môžeme ešte hovoriť o platni vychádzajúcej z bigbítu rokov šesťdesiatych. K neskorším hardrockovým expresom sa kapela posunula len o malý krôčik. K výrazným titulom na albume patrí pieseň „Kentucky Woman“, prevzatá z repertoáru Neila Diamonda. Je klasickým prípadom momentálneho vývoja kapely, keď pod klenúcou sa výraznou melódiou sa objavuje už moderne vyrovnaná hardrocková rytmika.
Tvorcovia.
Album bol nahratý od augusta do októbra 1968 v štúdiách De Lane Lea v Londýne pod vedením Barryho Ainswortha.