burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Plymouth (Massachusetts)

Plymouth je mesto, jedno z dvoch okresných sídiel okresu Plymouth v štáte Massachusetts v USA.
Mesto leží asi 64 km južne od Bostonu v regióne South Shore pri zálive Cape Cod v Atlantickom oceáne. V roku 2010 tu žilo 58 271 obyvateľov.
Pred príchodom osadníkov z Anglicka sa tu nachádzala dedina obývaná už vyhynutou skupinou Indiánov Patuxet, ktorí boli podskupinou kmeňa Wampanoag. Cez 90% kmeňa vyhynulo kvôli dvom epidémiám privlečených pravdepodobne britskými a francúzskymi rybármi, ktoré vypukli v rokoch 1614 a 1617. Samotné mesto založili Otcovia pútnici v roku 1620, čím vytvorili prvé trvalé európske osídlenie dodnes vyhľadávané turistami. 
Pamiatku zakladateľov pripomína "National Monument to the Forefathers" (predtým nazývaný "Pilgrim Monument"), postavený v rokoch 1907 - 1910, tretí najväčší v USA.
Plymouth (kolónia)

Plymouthská kolónia bola anglická kolónia v Severnej Amerike, ktorá existovala medzi rokmi 1620 a 1691. Prvé mesto kolónie bol New Plymouth, ktorý sa nachádzal v mieste skôr pomenovanom a preskúmaný kapitánom Johnom Smithom. Toto mesto sa dnes nazýva Plymouth (bez New). Plymouthská kolónia v čase svojho najväčšieho rozmachu zaberala územie zodpovedajúce juhovýchodnej časti dnešného štátu Massachusetts.
Kolóniu založili anglickí puritáni (Otcovia pútnici), ktorí sem priplávali na lodi Mayflower. Plymouthská kolónia má osobitné miesto v amerických dejinách. Na rozdiel od Jamestownskej kolónie väčšinu pôvodných osadníkov tvorili ľudia utekajúci pred náboženským prenasledovaním, ktorí hľadali miesto, kde by mohli slobodne vyznávať svoju vieru. To je dodnes jeden zo základných princípov na ktorých sú postavené dnešné USA. V Plymouthskej kolónii tiež vznikli niektoré tradície, ktoré ovplyvnili americkú kultúru, ako je sviatok Deň vďakyvzdania.&lt;ref name="Weinstein60/61"&gt;Allen Weinstein, David Rubel: "The Story of America: Freedom and Crisis from Settlement to Superpower." DK Publishing Inc., New York, N.Y. 2002, ISBN 0-7894-8903-1, S. 60–61.&lt;/ref&gt;
Strabax

Strabax ("Strabax") môže byť:
Strabax môže byť aj:
Anadoluhisarı

Anadoluhisarı (v preklade Anatólsky zámok), historicky známy ako Güzelce Hisar (prekrásny zámok) je stredoveká pevnosť v Istanbule v Turecku na ázijskej strane Bosporu. Komplex je najstaršou dochovanou tureckou architektonickou štruktúrou postavenou v Istanbule a podľa nej je pomenované celé jej susedstvo v mestskej časti Beykoz.
História.
Anadoluhisarı bol vybudovaný v rokoch 1393-94 na príkaz osmanského sultána Bayezida I. a stavba bola súčasťou príprav na obliehanie vtedy ešte byzantského mesta Konštantinopolu (dnešný Istanbul). Tvrdza bola v roku 1395 využitá ako námorná blokáda Bayezidových bojovníkov.
Tvrdza Anadoluhisarı je 7 tisíc metrov štvorcových veľká a je situovaná k najužšiemu miestu Bosporu, kde je úžina široká iba 660 metrov. Na juhu je lokalita spojená potokom Goksu (starogrécky: Aretòs) a skôr sa tu nahádzali ruiny rímskeho chrámu venované Uránovi. Tvrdza, ktorá bola prvotne postavená kvôli pozorovaniu, bola 25 metrov vysoká a mala hranatú vežu s múrmi postavenými do nepravidelného pentagónu. Na jej rohoch bolo päť rozhľadní.
Po skončení Bayezidovej výpravy bola tvrdza prekážkou v bitke pri Nikopole a neskôr v bitke pri Ankare. Tvrdza hrala tiež úlohu počas jedenásťročného osmanského interregna, ktoré sa skončilo nastúpením sultána Mehmeda I. na trón. Jeho vnuk, sultán Mehmed II., posilnil tvrdzu dvoma meter širokými múrmi a tromi ďalšími rozhľadňami. Tvrdzu tiež rozšíril o sklad a obytné miestnosti. Kvôli plánom na dobytie Konštantínopolu, nechal Mehmed II. vystavať jej „sestru“ na druhej strane Bosporu, ktorá sa nazýva Rumelihisarı, a ďalšie dve tvrdze, ktoré v roku 1453 zastavili všetku námornú dopravu. To výrazne napomohlo dobytiu Konštantínopolu, ktorý bol neskôr premenovaný na Istanbul a stal sa hlavným mestom Osmanskej ríše.
Po dobytí mesta Osmany, slúžila tvrdza Anadoluhisarı ako colnica a vojnové väzenie. Po niekoľkých storočiach sa dostala do havarijného stavu.
Po páde osmanskej vlády v roku 1923 a po vzniku Tureckej republiky, nechal novozvolený minister kultúry tvrdzu kompletne opraviť. Vďaka tomu dnes Anadoluhisarı dopĺňa vzhľad tejto časti mesta pri Bospore a stala sa typickým znakom jej susedstva. Tvrdza funguje ako historická pamiatka, avšak nie je otvorená pre verejnosť.
Osemvalcový radový motor

Osemvalcový radový motor alebo radový osemvalec alebo R8 je typ spaľovacieho motora s ôsmymi valcami usporiadanými pozdĺž kľukového hriadeľa v rade.
Tieto motory sa používali na pohon lietadiel a pretekárskych automobilov v časoch, keď ešte nebolo technický rozvinuté prepĺňanie motorov a potrebný výkon sa dosahoval zväčšovaním zdvihového objemu motora zvyšovaním počtu valcov.
Šesťvalcový motor

Šesťvalcový motor alebo ľudovo šesťvalec je piestový spaľovací motor so šiestimi valcami.
Z konštrukčného hľadiska môže byť:
Podľa použitého paliva môže byť:
The Atlas Underground

The Atlas Underground je štvrtý štúdiový album, ktorý amerického rockového hudobníka Toma Morella. Je to jeho prvý projekt, ktorý vydal výlučne pod vlastným menom. Oficiálne album vyšiel cez hudobné vydavateľstvo Mom + Pop Music dňa 12. októbra 2018. V jednotlivých nahrávkach skladieb od rôznych autorov spolu s Morellom na albume účinkuje viacero hostí. Medzi nimi sú: Knife Party, Bassnectar, Big Boi, Killer Mike, Portugal. The Man, Whethan, Vic Mensa, Marcus Mumford, Steve Aoki, Tim McIlrath, K.Flay, Pretty Lights, Carl Restivo, Gary Clark Jr., Nico Stadi, Leikeli47, GZA, RZA a Herobust.
Trolejbusová doprava v Dębici

V poľskom meste Dębica bola na prelome 80. a 90. rokov 20. storočia prevádzkovaná trolejbusová sieť.
Trolejbusy v Dębici začali jazdiť z iniciatívy miestneho poľnohospodársko-priemyselného podniku "IGLOOPOL".
História.
I. etapa predpokladala výstavbu trate okolo areálu IGLOOPOLu a mala spájať železničnú stanicu s priemyselnými budovami v Dębici aj v susednej obci Straszęcin. V nasledujúcej II. etape mali byť vybudované trate v centre mesta a do obcí Zawada a Latoszyn. Mestská rada sa ale nezhodla na stavbe trati cez stred mesta, takže trať vybudovaná v I. etape neprežila krach IGLOOPOLu v roku 1990.
Doprava bola zahájená 12. novembra 1988 na trati postavenej v I. etape. Obratisko bolo umiestnené blízko kostola vo Straszęcine, trať viedla cez obec do Dębice. Tu bola trasa nasledujúca: "Jana Pawła II – Piłsudskiego – Szkolna – Słoneczna – Fabryczna – 1 Maja". Po ulici "1 Maja" viedla trasa na križovatku s ulicou "Jana Pawła II", čím vzniklo v Dębici veľké blokové obratisko. Prevádzka na tejto jedinej trati bola zastavená v októbri 1990.
Vozový park.
Vozový park tvorilo po celú dobu 10 trolejbusov Jelcz PR110E, ktoré boli po zrušení prevádzky odovzdané do iných poľských miest s trolejbusovú dopravou.
Donatella Versace

Donatella Versace (* 2. máj 1955, Reggio di Calabria, Taliansko) je talianska módna návrhárka, súčasná viceprezidentka skupiny "Versace" a hlavná návrhárka firmy. Vlastní 20 % celkového majetku kapitálového trhu Versace. Jej prvým manželom bol americký model Paul Beck.
Životopis.
Narodila sa ako najmladšie zo štyroch detí. Jej otec bol obchodník a matka bola krajčírka. Jej starším bratom bol Gianni Versace. Vyštudovala literatúru na univerzite vo Florencii.
V polovici roku 1970 nasledovala svojho staršieho brata s cieľom pokračovať v úpletovom designe vo Florencii. V týchto rokoch chcela pôvodne ako mladá ambiciózna žena pracovať pre svojho brata Gianniho na oddelení pre styk s verejnosťou, ale skôr sa pre neho stala akousi múzou, inšpiratívne éterickou bytosťou a zároveň bystrým poradcom aj kritikom v jeho práci.
Postupne s tým, ako profesionálne rástla po Giovanniho boku, stala sa v módnom priemysle značne preslávenou. V osemdesiatych rokoch pre ňu Gianni dokonca vytvoril parfum s názvom Blonde a zároveň ju nechal pracovať na jej vlastnej módnej kampani s názvom "Versus".
Kariéra.
Je známa tým, že pre prezentáciu svojich modelov rada využíva známe tváre svetových celebrít miesto neznámych modeliek. Vďaka svojim schopnostiam dokázala značku Versace bezkonkurenčne presadiť po celej Európe a USA.
Jej popularita vzrástla, keď navrhla slávne Versace zelené šaty, známe tiež ako "Jungle-Dress", ktoré si obliekla Jennifer Lopez na Grammy v roku 2000.
Úspechy.
Už rok po smrti Gianniho uviedla svoju prvú couture kolekciu v hoteli Ritz v Paríži a na Giovanniho počesť dodržala všetky jeho obvyklé show-prvky, ako je sklenené mólo nad vodnou hladinou hotelového bazénu. Rada poriada trblietavé večierky a jej obľúbenými hosťami sú Lady Gaga, Elton John, Liz Hurley, Kate Moss a dokonca sa na jednom z večierkou objavil aj princ Charles.
Spoločnosť Versace vytvorila veľké, luxusné Palazzo Versace stredisko na Gold Coast v Austrálii. Svetovo najvyššia budova Burdž Chalífa, v Dubaji, sa môže pochváliť širokou kolekciou nábytku a posteľnej bielizne Versace.
V októbri roku 2002 boli Gianni a Donatella ocenení za mimoriadny svetový módny úspech vďaka expozícii s oblečením značky Versace v historickom Victoria and Albert Museum v Londýne.
V roku 2008 bola čestným predsedom na Fashion Fringe v Londýne, kde mohla súdiť nastávajúce návrhárske talenty. V roku 2009 Donatellu požiadal Christopher Kane, aby oživila kampaň Versus, ktorú odštartoval jej brat Gianni. Tento pár úspešne značku oživil a značka sa stala významným hráčom na programe Fashion Weeks.
God Made Me Funky

God Made Me Funky (GMMF) je kanadská funková hudobná skupina, založená v roku 1996 v Toronte. Skupina začalalo ako "„experiment inštrumentálneho funk fusion""", a získala fanúšikov na torontskej hudobnej scéne.
Prvý album kapely, rovnako nazvaný "God Made Me Funky", bol vydaný v roku 2005, bol podporený koncertným turné naprieč Kanadou ako aj hraním v éteri rádia CBC Radio 3.
Druhý album kapely, "We Can All Be Free", bol vydaný v roku 2007, a získal nomináciu na cenu Juno Award za R&amp;B/Soul nahrávku roku 2009. Na albume hosťovali viacerí umelci: Maestro, Michie Mee a Thrust. Singel "Won More Time" sa umiestnil v prvej desiatke kanadských rebríčkov moderného roku a študentského rádia a v prvej stovke rebríčku súčasných hitov. Singel "Luv T'Day" bol súčasťou soundtracku filmovej komédie "".
Tretí album, "Enter the Beat", bol vydaný v roku 2008. Kapela spolupracovala s viacerými speváčkami, ako v štúdiu tak i na turné, medzi inými: Breanne Arigo, Leah Daniels, bývalá víťazka "Canadian Idol" Melissa O'Neil a Dana Jean Phoenix.
Ich zatiaľ posledný album, "Funky, Fly, N' Free", bol vydaný v roku 2015.
Štyri rohy

Štáty Štyroch rohov ( "Four Corners States") je označenie pre štyri navzájom susediace štáty USA: Colorado, Nové Mexiko, Arizonu a Utah.
Meno vzniklo tak, že hranice týchto zhruba štvorcových štátov, ktoré dohromady vytvárajú taktiež zhruba štvorec, sa stretávajú v jedinom bode, nazývanom "Four Corners" („Štyri rohy“). Oblasť okolo tohto bodu, zahŕňajúca juhozápadný cíp Colorada, severozápadný cíp Nového Mexika, severovýchodný cíp Arizony a juhovýchodný cíp Utahu je označovaná ako región Štyroch rohov ("Four Corners Region").
Na mieste kde sa štyri rohy stýkajú, stojí pamätník zvaný "Four Corners Monument". Na zemi je vyznačená poloha každého zo štyroch štátov a keď človek zvolí vhodnú pozíciu, môže sa nachádzať vo všetkých štyroch štátoch zároveň. História monumentu sa datuje do roku 1912, ale hraničný kameň na mieste bol turistickou atrakciou už dlhú dobu predtým. Pamätník prevádzkuje Navažská rezervácia, na ktorej území sa sčasti nachádza, a za vstup je vyberaný poplatok.
V októbri 2014 detegovala NASA zo svojich satelitných dát v tejto oblasti metánový mrak o veľkosti 2 500 štvorcových míľ (približne ako štát Delaware).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2019

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2019 boli 43. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Konali sa od 26. decembra 2018 do 5. januára 2019 v kanadských mestách Vancouver a Victoria. O víťazstvo bojovalo 10 tímov, prvenstvo obhajovali domáci hokejisti, šampiónmi sa stali hokejisti Fínska.
Rozhodcovia.
IIHF nominovala 12 hlavných a 10 čiarových rozhodcov:
Legenda.
Termín zápasov je uvádzaný v miestnom čase, t. j. UTC-8 a zápasy sa tak hrajú o 9 hodín neskôr v porovnaní so SEČ, používaným na Slovensku.
Konečné poradie.
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2019 sa hral v Tychách v Poľsku od 8. do 14. decembra 2018.
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2019 sa hral v Tallinne v Estónsku od 13. do 19. januára 2019.
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2019 sa hral v Záhrebe v Chorvátsku od 14. do 21. januára 2019.
III. divízia.
Turnaj III. divízie MS 2019 sa hral v Reykjavíku na Islande od 14. do 20. januára 2019.
Claude Gensacová

Claude Gensacová (* 1. marec 1927, Acy-en-Multien, Francúzsko† 27. december 2016,Paríž bola francúzska herečka.
Medzi rokmi 1952 a 2003 hrala vo viac ako 40 filmoch. Známa je predovšetkým vďaka tým v ktorých účinkovala s Louisom de Funésom, často ako jeho manželka či sekretárka. Svoju urastenou postavou, zdržanlivosťou a zmyslom pre jemnú hereckú komiku vhodne dopĺňala malého a cholerického Funèsa.
Jej prvým manželom bol herec Pierre Mondy.
Charles Durning

Charles Durning (* 28. február 1923, Highland Falls, New York, USA† 24. december 2012, Manhattan, New York) bol americký herec. 
Objavil sa vo viac ako 200 filmoch, televíznych predstaveniach a hrách. Vystupoval v nezabudnuteľných rolách policajných dôstojníkov v oscarovom filme "Podraz" (1973) a kriminálnej dráme "Dog Day Afternoon" (1975), spoločne s komédiami "Tootsie", "To Be or Not to Be" a "The Best Little Whorehouse in Texas". Posledné dva filmy mu získali nomináciu na v Oscara v kategórii za najlepší herecký výkon vo vedľajšej úlohe. Vyhral cenu Tony Award za stvárnenie Big Daddyho v "Cat on a Hot Tin Roof" v roku 1990.
Počas 2. svetovej vojny prežil Malmédsky masaker.
Je pochovaný na Arlingtonskom národnom cintoríne.
Oľga Albiniová

Oľga Albiniová (* 14. júl 1891, Jasenová – † 25. február 1980, Šaľa) bola slovenská učiteľka a publicistka.
Životopis.
Po skončení ľudovej a meštianskej školy v Liptovskom Mikuláši pokračovala v štúdiu na vyššej dievčenskej škole v Levoči, Českom Tešíne a Prahe. Pôsobila ako učiteľka na meštianskej škole. Počas prvej svetovej vojny ošetrovateľka v poľnej nemocnici v Liptovskom Mikuláši.
Spoluzakladateľka Spolku slovenskej evanjelickej diakonie. Bola tajomníčkou a dušou spolku. Pripravovala na vydanie vlastný časopis spolku "Služba lásky" v ktorom sa podávali správy o pôsobení diakonie. Publicisticky činná v Cirkevných listoch, Národných novinách a Živene. V Živene uverejňovala kratšie prózy s výchovným zameraním.
Ctiboh Zoch

Ctiboh Zoch (* 17. marec 1815, Veličná – † 15. december 1865, Jasenová) bol slovenský evanjelický kňaz, básnik, filozof a historik, prekladateľ z latinčiny a poľštiny, novinár a kultúrny pracovník.
Pseudonymy: Ctiboh Cochius, Timotheus Cochius, Ctiboh Czochius, Ctiboh Slovakovský.
Životopis.
Základné vzdelanie získal vo svojom rodisku. V rokoch 18261829 študoval na evanjelickom lýceu v Kežmarku, 18291831 navštevoval gymnázium v Šajovskom Gemeri, 18311833 evanjelické lýceum v Banskej Štiavnici, 18331835 evanjelické lýceum v Bratislave. V roku 1837 je v Bratislave vysvätený za kňaza. Od roku 1837 farár v Jasenovej.
Ctiboh Zoch bol príslušník a čelný predstaviteľ slovenskej generácie prelomových rokov v kultúrnom i politickom živote slovenského národa v 19. storočí. Okrem svojej rozsiahlej kultúrnej a literárnej činnosti sa významne zaslúžil o pozdvihnutie duchovnej, sociálnej aj kultúrnej úrovne pospolitého ľudu. Roku 1845 bol spoluzakladateľom Spolku miernosti v Jasenovej.
Člen Spoločnosti česko-slovanskej v Bratislave (18331836), člen tajného spolku Vzájemnosť (18371839), Oravské učiteľské bratstvo (spoluzakladateľ 1837). Účastník a spoluorganizátor revolučných udalostí 18481849, 1848 Gäceľské žiadosti, člen výboru Matice slovenskej. Venoval sa dejinám Oravy a Slovenska.
Academia Europaea

Academia Europaea je vedecká spoločnosť založená v septembri 1988 v Cambridge. Cieľom spoločnosti je, okrem iného, podpora vedy a jej prezentácia širokej verejnosti.
Prvým prezidentom bol britský lekár a farmakológ Arnold Burgen a prvé zhromaždenie sa uskutočnilo v júni 1989 v Londýne. Vtedy mala akadémia 627 členov. Členstvo sa získava pozvaním a schválením radou akadémie. V súčasnosti má akadémia okolo 2 000 členov, z toho vyše 40 nositeľov Nobelovej ceny. Členovia sa každoročne stretávajú na tematicky zameranej konferencii.
Od roku 1993 akadémia vydáva časopis "European Review".
Vladimír Michajlovič Bechterev

Vladimír Michajlovič Bechterev (* 1. február 1857, Saral, Rusko† 24. december 1927, Moskva) bol ruský lekár-neurofyziológ a psychiater, ktorý si všimol vplyv hipokampu na pamäť človeka. Svojimi objavmi prispel k diagnostike nervových chorôb. Venoval sa tiež štúdiu príčin chorôb pohybového aparátu. V roku 1892 opísal ankylozujúcu spondylitídu (kostnatenie chrbtice) a táto choroba dostala po ňom názov Bechterevova choroba.
V roku 1907 založil psychoneurologický inštitút, neskôr premenovaný na Sankt-Peterburskú lekársku akadémiu. Zomrel v roku 1927 po rozhovore so Stalinom, ktorému určil jeho chorobu ako paranoju (táto diagnóza v tej dobe označovala pacienta, ktorý sa cíti byť jedinečnou, vysoko dôležitou osobou). Stalin s takou diagnózou nesúhlasil, a keďže smrť tohto význačného psychiatra nebola nikdy objasnená, špekuluje sa o tom, že ho dal Stalin zabiť.
Jeho syn Peter, inžinier a vynálezca, bol zavraždený počas Stalinových čistiek, dcéra Natália, neurologička, založila "Inštitút ľudského mozgu" v Leningrade.
Vedecká činnosť.
Bechterev opísal a pokúsil sa navrhnúť metódy liečenia postencefalitického syndrómu, niektorých druhov fóbie, epilepsie atď.
Medicínsky rozlíšil a ako samostatnú diagnózu zaradil stuhnutie chrbtice, syfilistickú sklerózu.
Zaslúžil sa aj o vytvorenie niekoľkých lekárskych preparátov, ktoré sa používali napríklad na upokojenie pacientov (Bechterevova zmes).
Bol tiež známy pre svoj kritický postoj k Freudovi, keď nesúhlasil s jeho metódou psychoanalýzy.
Ako jeden z prvých sa dlhodobo venoval serióznemu výskumu hypnózy a sugescie.
Strabax (sochár, 4. stor. pred Kr.)

Strabax ("Strabax") bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr. 
Strabax, grécky sochár z Atén, bol činný v prvej polovici 4. storočia pred Kr. Od starovekých autorov nemáme o ňom žiadne správy. Svedectvom niekdajšej tvorby tohto umelca je ale jeho signatúra na podstavci zo sochy, objavená v roku 1843 na aténskej Akropole (na západnej strane Parthenónu):
Tento podstavec bol vyrobený z hymettického mramoru (ťažil sa juhovýchodne od Atén v pohorí Hyméttos). Na jeho hornej časti sa zachovali stopy nôh zrejme bronzovej sochy istého Samippa, Molossovho syna z Élidy. Nápis sa podľa typu písma datuje do 1. polovice 4. stor. pred Kr. Na aténskej Akropole sa našiel i druhý podstavec zo sochy (datovaný do 1. stor. pred Kr.) podpísaný rovnomenným umelcom. Keďže je toto meno v antickom Grécku veľmi neobvyklé, zrejme tu ide o jeho potomka.
Trolejbusová doprava v Gorzowe Wielkopolskim

Za druhej svetovej vojny bola v vtedajšom nemeckom meste Landsberg an der Warthe, dnešnom poľskom meste Gorzów Wielkopolski krátky čas v prevádzke trolejbusová doprava. 
História.
Vo februári 1941 schválila mestská správa likvidáciu miestnych električiek a ich náhradu trolejbusmi. Práce mali prebehnúť počas roka 1941, však problémy s dodávkami materiálu toto znemožnili. Stavba trolejbusových tratí teda prebiehala veľmi pomaly a dokončenie bolo presunuté až do roku 1943. 
Zahájenie prevádzky trolejbusov sa konalo 23. júna 1943. Sieť, ktorá spájala všetky dôležité časti mesta, tvorila vlastne kríž: z námestia sa trate rozbiehali na sever do obratiska na dnešnej ulici Kazimíra Veľkého, na východ a severovýchod do podniku IG Farben (teraz Stilon), na juh do štvrte Zamoście a na západ do Frydrychowa.
Trolejbusy v Gorzowe jazdili len do 31. januára 1945, kedy sa rozhoreli boje o mesto. Zničená trolejbusová infraštruktúra už nebola po vojne obnovená a vozy, ktoré bitku prežili, boli odovzdané do Poznane.
Vozový park.
V roku 1943 boli zakúpené štyri trolejbusy MAN-SSW typu MPE 4500 s prívesmi. Tieto vozidlá stačili obsluhovať iba linku Frydrychowo - Rynek - IG Farben, na zvyšných tratí jazdili električky. Dodávka siedmich trolejbusov Fiat 6567/511 z Talianska v roku 1944 dovolila otvoriť už postavené trate do Zamoście a tiež linky od stanice do dnešného námestia Kazimíra Veľkého. Vzhľadom k nedostatočnému počtu vozov na linke do Zamoście museli často vypomáhať električky s kyvadlovú prevádzkou.
Sanácia (Poľsko)

Sanácia (uzdravenie) je neoficiálny názov režimu, ktorý vznikol po tzv. májovom prevrate v Poľsku v roku 1926 a vládol až do roku 1939. Jeho hlavným predstaviteľom bol až do svojej smrti v roku 1935 Józef Piłsudski. Samotný názov je odvodený z latinského slova sanatio, čiže uzdravenie. Prvýkrát ho použil publicista a ideológ sanačného režimu Adam Skwarczyński.
Poľská diktatúra v rokoch 1926 – 1939 sa líšila od ostatných diktatúr v medzivojnovej Európe tým, že nezakázala činnosť ostatných politických strán, prebiehali čiastočne slobodné voľby a opozičné strany mali svoje zastúpenie v zákonodarnom zbore. Zároveň bol však pestovaný kult osobnosti Józefa Piłsudského, vojenský charakter moci a nebezpeční politickí a spoločenskí oponenti režimu boli zastrašovaní, napádaní a niekedy aj väznení (napr. spisovateľ Tadeusz Dołęga-Mostowicz či významní medzivojnoví politici Wincenty Witos alebo Wojciech Korfanty).
Po smrti Piłsudského sa do čela režimu dostal generál Edward Rydz-Śmigły. Začiatok druhej svetovej vojny a útok na Poľsko znamenal koniec sanačného režimu. Jeho čelní predstavitelia boli neskôr opozičnými silami, ktoré sa dostali k moci tak v exilovej vláde, ako aj v neskoršej Poľskej ľudovej republike, marginalizovaní.
Strabax (sochár, 1. stor. pred Kr.)

Strabax ("Strabax") bol grécky sochár v 1. storočí pred Kr. 
Strabax, grécky sochár z Atén, tvoril v 1. storočí pred Kr. Od starovekých autorov sa o ňom nezachovali správy. Na južnej strane aténskej Akropole sa však našiel nápis na mramorovom podstavci zo sochy, ktorý hlása, že bol autorom sochy Oiniada z atického dému "Erchia":
Na hornej časti podstavca, vyrobeného z hymettického mramoru (ťažil sa juhovýchodne od Atén v pohorí Hyméttos), sa z tejto sochy (zrejme bronzovej) zachovali stopy nôh. Epigrafická analýza textu na podstavci dokazuje, že pochádzala z počiatku rímskej nadvlády v Grécku, možno z prvého storočia pred Kr. Na aténskej Akropole sa našiel i druhý podstavec zo sochy podpísaný rovnomenným umelcom. Nápis na tomto podstavci ale znalci datujú do 4. stor. pred Kr., čo vylučuje, že tu ide o toho istého sochára. Keďže je toto meno v antickom Grécku veľmi neobvyklé, je možné, že bol jeho predkom.
Resco

Resco je slovenská softvérová firma, ktorá sa špecializuje na vývoj mobilných aplikácií CRM. V roku 1999 ju v Bratislave založil Radomír Vozár, Eduard Kirchner a Marcel Saffa. V roku 2014 používalo produkty firmy Resco viac ako milión používateľov a 4000 korporácií. Názov "RESCO" je odvodený z anglického REmote Solutions COmpany (spoločnosť pre diaľkové riešenia).
História a vývoj.
Na začiatku sa vývojári Resca sústredili na platformy ako PalmOS, Pocket PC (Standard) a Pocket PC (Professional), dnes známy ako Windows Mobile.
Vytvorili aplikácie Resco Explorer, Resco Photo Viewer, Resco Radio a Resco Audio Recorder, ktoré získali ocenenia časopisov zameraných na PDA ako Pocket PC Magazine. V roku 2004 firma publikovala Resco Photo Viewer pre operačný systém Symbian v telefónoch Nokia.
V roku 2009 bola uvedená prvá verzia produktu "Resco Mobile CRM", klienta pre Microsoft Dynamics CRM. Resco Mobile CRM bol postupne vylepšovaný a pribudol nástroj Woodford, ktorý umožnil použitie riešenia pre väčší počet užívateľov. 
Koncom roku 2010 firma uviedla prvú aplikáciu pre OS Android a Windows Phone - Resco Radio.
V roku 2013 vznikla americká pobočka Resco.net, Inc. so sídlom v meste Danvers, štát Massachusetts. Súčasne bol uvedený nový produkt Resco Advantage, neskôr premenovaný na "Resco CRM", ktorý predstavoval nové samostatné mobilné riešenie CRM.
Produkty.
Resco Explorer pracoval ako vyhľadávač súborov, manažér úloh, sieťový prehliadač, manažér FTP, archivátor ZIP a prehliadač s limitovanou podporou pre sociálne siete. Prvá verzia vyšla v roku 2001.
Photo Manager bola druhá aplikácia uvedená v roku 2003.
Resco Radio bola aplikácia publikovaná v roku 2006.
Aplikácia Resco Keyboard Pro bola pre firmy, ktorých zamestnanci používali na prácu zariadenia Windows Mobile.
Spolupráca s Microsoftom.
Globálny kontrakt Microsoftu s firmou Resco umožňuje divízii Microsoft Dynamics zameranej na firmy ponúkať technológie Resca v rámci svojho portfólia. Tým sú produkty Resco dostupné všade, kde pôsobí firma Microsoft.
Ocenenie firmou Gartner.
V roku 2018 americká analytická firma Gartner zaradila Resco do reportu Magic Quadrant pre Platformy na vývoj mobilných aplikácií (MADP). Report ocenil širokú klientskú základňu Resca, ktorá zahrňuje temer všetky priemyselné odvetvia.
Jana Štěpánková

Jana Štěpánková (* 6. september 1934, Žilina – † 18. december 2018, Praha) bola česká herečka, dcéra herca Zdeňka Štěpánka a herečky Eleny Hálkovej.
Životopis.
Začínala ako epizódna ochotníčka po boku svojho slávneho otca. Po štúdiu na DAMU odštartovala jej profesionálna herecká dráha v pardubickom Východočeskom divadle, kde pôsobila celkom šesť rokov. V roku 1959 sa stalo jej domovským divadlom pražské libenské Divadlo S. K. Neumanna, kde pôsobila až do roku 1972. Od roku 1972 až do roku 2000 bola členkou súboru Divadla na Vinohradoch. V roku 2000 hosťovala v Mestskom divadle v Mladej Boleslavi.
Už na začiatku svojej hereckej kariéry sa zoznámila so svojím budúcim manželom, režisérom Jaroslavom Dudkom. Po jeho smrti dňa 31. augusta 2000 jej už nebola predĺžená zmluva s Divadlom na Vinohradoch a pôsobila hlavne v televízii a filme. Od roku 2008 niekoľko rokov hosťovala v Divadle Na Jezerce v hre "Pani plukovníková". Hrala aj v divadle Ungelt v hrách "Na úteku" (2009 - 2018) a "Pardál" (2017 - 2018). Okrem vyššie spomenutej tvorby pôsobila mnoho rokov v rozhlase a dabingu, za čo bola ocenená Cenou Františka Filipovského (2000, 2011). Je autorkou kuchárky o cuketách "Tak tu sú tie sľúbené recepty na cukety, pani Ehmová".
Po ťažkom zápale pľúc zomrela 18. decembra 2018 vo veku 84 rokov, rodinná rozlúčka prebehla 21. decembra.
Divadelné role (výber).
Divadlo S. K. Neumanna.
Terajšie Divadlo pod Palmovkou
Etterna

Etterna je 5-členná slovenská melodic metalová formácia z Prešova založená v roku 2016 bývalými členmi kapiel Khadaver, SunRain a Five Rock Souls.
História.
V máji sa po rozpade kapely Khadaver stretávajú v skúšobni Tomáš Višňovský a Feral Inferis s myšlienkou vytvoriť niečo nové. Na post sólového gitaristu verbujú Štefana Korčáka, ktorý so sebou prináša speváka Adyho Hnata. Na začiatku si Etterna nevie zohnať basgitaristu, no v skúšobni zatiaľ vznikajú prvé skladby „Demon“ a „Secreto en Fragopolis“, ku ktorej neskôr vydávajú aj videoklip.
V marci 2017 zahrajú prvý koncert na krste druhého albumu kapely "Gloom". Koncom tohto roka ich opúšťa gitarista Štefan Korčák, ktorého nahradí Adam Maňko.
Medzitým kapela stihne vydať ďalšie 4 videoklipy k pesničkám „The Independent Dreamland“, „My Guidance Home“, „Before our Lives“ a „Desert Ruins“, v ktorom si zahral hlavnú postavu superstarista Robo Mikla.
30. októbra 2018 Etterna vydáva svoj debutový album "Chaotic" pod hlavičkou vydavateľstva Sliptrick Records, a zároveň na post basgitaristu prijíma Martina Fidesa.
Pol roka po vydaní albumu je kapela prizvaná odohrať 2 koncerty v Rusku (Petrohrad, Moskva) ako špeciálny hosť po boku fínskej kapely Battle Beast.
Joko Widodo

Joko Widodo, skrátene Jokowi (* 21. jún 1961, Surakarta) je indonézsky politik, od roku 2014 prezident krajiny. Je členom Demokratickej strany Indonézia - boj ("partaje Demokrasi Indonesia Perjuangan, PDI-P").
Život.
Pochádza z chudobnej rodiny, vyštudoval lesníctvo na Univerzite Gadjah Mada a stal sa majiteľom úspešnej firmy na výrobu nábytku. V roku 2005 bol zvolený za starostu Surakarty, podarilo sa mu výrazne znížiť kriminalitu a vďaka investíciám do infraštruktúry a rozšírenia zelených plôch urobil mesto príťažlivejším pre turistov. V roku 2012 ho nadácia City Majors Foundation vyhlásila tretím najlepším starostom sveta.
V roku 2012 vyhral voľby na post guvernéra indonézskeho hlavného mesta Jakarty. Profiloval sa energickým bojom proti korupcii a nepotizmu, začal zverejňovať rozpočet svojho úradu. Jeho popularity využila strana PDI-P, ktorá ho nominovala ako svojho kandidáta v prezidentských voľbách v júli 2014. Podľa indonézskej ústavy smú do jednokolových volieb postaviť svojho zástupcu iba strany, ktoré disponujú aspoň pätinou kresiel v parlamente. Widodovým jediným protikandidátom tak bol generál Prabowo Subianto (Hnutie za veľkú Indonéziu, skrátene "Gerindra"), ktorého porazil ziskom 53,15 % hlasov.
Svojimi priaznivcami je Widodo vnímaný ako muž, ktorý sa vypracoval vlastnou usilovnosťou a umom a ako predstaviteľ nastupujúcej generácie, vymedzujúci sa voči tradičným elitám. Bol často porovnávaný s Barackom Obamom, s ktorým ho spája nielen rok narodenia a fyzický vzhľad, ale tiež to, že pochádza z neprivilegovaných vrstiev. Známou sa stala jeho prax zvaná "blusukan", kedy bez prípravy chodí medzi prostými občanmi a diskutuje s nimi o ich problémoch. Veľkú pozornosť vzbudil, keď na promócie svojho syna do Singapuru letel bežnou linkou s vysvetlením, že na súkromné cesty prezidentský špeciál nepotrebuje.
V zahraničnej politike je stúpencom nezávislosti Palestíny, vyzval k jednotnému postupu moslimského sveta proti Izraelu.
Kritici Widoda obviňujú z populizmu, jeho politika nulovej tolerancie voči zločinu vedie k početným prípadom porušovania ľudských práv - príkladom môžu byť prehmaty sprevádzajúce jeho kampaň proti verejnému predaju alkoholu, ktorý prezident označuje za porušovania zásad islamu.
Je fanúšikom rockovej hudby, jeho obľúbenou skupinou sú Napalm Death. V roku 2015 ho členovia tejto skupiny požiadali, aby udelil milosť dvojici austrálskych pašerákov drog odsúdených k smrti. K poprave však nakoniec došlo, aj napriek tomu, že Austrália na protest odvolala z Jakarty svojho veľvyslanca.
Ján Čaplovič (národný pracovník)

Ján Čaplovič z Jasenovej (* 5. október 1876, Jasenová – † 5. marec 1925, Kovačica) bol slovenský evanjelický kňaz a národný pracovník.
Rodina.
Pochádzal zo starého šľachtického rodu Čaplovič z Jasenovej (Csaplovics de Jeszenova) a jeho čaplíkovskej vetvy tohto zemianskeho rodu.
Životopis.
Ľudovú školu navštevoval v Jasenovej a v Dolnom Kubíne. V rokoch 18901894 študoval na evanjelickom lýceu v Kežmarku, za účasť v slovenskom študentskom spolku "Kytka" musel odísť z Kežmarku a pokračoval v štúdiu v Rimavskej Sobote. Teológiu študoval v rokoch 18971901 v Šoprone a Rostocku. Po krátkom pôsobení na Slovensku bol od roku 1904 až do svojej smrti evanjelickým farárom v Kovačici. Na svojich pôsobiskách vyvíjal rozsiahlu národnobuditeľskú a ľudovýchovnú činnosť. Po príchode do Kovačice v nemilosti pomaďarčenej cirkevnej vrchnosti. V rokoch 19071910 suspendovaný pre odpor proti zavedeniu maďarských bohoslužieb (Kovačický súdny proces proti 97 evanjelickým cirkevníkom). Počas celého života na svojich pôsobiskách vyvíjal rozsiahlu národnobuditeľskú a ľudovovýchovnú činnosť. Zaslúžil sa o rozvoj života slovenských evanjelikov na Dolnej zemi.
Hermippos (syn Dioména)

Hermippos ("Hermippos") bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr.
Sochár Hermippos, syn Dioména z atického dému "Sounion", tvoril v 2. storočí pred Kr. Od starovekých autorov nemáme o ňom správy. Jeho menom sú ale signované dva mramorové podstavce zo sôch objavené v Aténach. Nápis na podstavci z "hymettického" mramoru, nájdený v lokalite aténskej Agory, uvádza aj meno jeho otca:
Ten druhý nápis (mierne poškodený), vytesaný do podstavca z pentelského mramoru, sa našiel v blízkosti "Asklépieionu". 
Znalci oba nápisy podľa typu písma datujú do 2. stor. pred Kr.
João Goulart

João Belchior Marques Goulart (* 1. marec 1918 - † 6. december 1976) zvaný "Jango" bol brazílsky prezident v rokoch 1961 až 1964.
Mladosť.
Pochádzal zo zámožnej statkárskej rodiny zo štátu Rio Grande do Sul. Bol nádejný futbalista, hrával za Sport Club Internacional, kým pohlavná choroba neobmedzila pohyblivosť jeho pravej nohy. Vyštudoval právo, ale dal prednosť práci na rodinnej farme.
Politická kariéra.
Priateľom Goulartova otca bol Getúlio Vargas, ktorý nadaného mladíka uviedol do politiky. João Goulart vstúpil do Vargasovej Brazílskej strany pracujúcich, v roku 1950 bol zvolený za poslanca a v rokoch 19531954 pôsobil ako minister práce. Usiloval sa o zavedenie minimálnej mzdy a sociálneho poistenia. V roku 1956, keď bol prezidentom zvolený Juscelino Kubitschek de Oliveira, stal sa Goulart viceprezidentom. Túto funkciu zastával aj potom, čo sa Kubitschekovým nástupcom stal Jânio Quadros. V auguste 1961, keď Quadros po konflikte s parlamentnou opozíciou abdikoval, stal sa Goulart hlavou štátu. Aby upokojil situáciu, pristúpil na výrazné obmedzenie svojich právomocí. V roku 1963 však vypísal referendum, ktoré znovu zaviedlo prezidentský systém.
Goulartova politika sa usilovala o vymanenie Brazílie z politickej a ekonomickej závislosti na USA. Snažil sa zaviesť progresívne dane, zahájil nákladnú kampaň na potieranie Negramotnosťi, pripravoval pozemkovú reformu, ktorá by časť veľkostatkov odovzdala bezzemkom. Brazílska pravice kritizovala Goulartovu ústretovosť ku komunistom a obávala sa, aby sa krajina nevydala cestou Kuby. Kríza vyvrcholila v noci z 31. marca na 1. apríla, keď prevzala moc armáda. Goulart s rodinou emigroval do Uruguaja, kde založil malé hospodárstvo. V roku 1973 ho Juan Domingo Perón pozval do Argentíny a márne mu ponúkal miesto svojho poradcu. V roku 1976 João Goulart zomrel na svojom statku neďaleko mesta Mercedes: oficiálne na infarkt myokardu, existujú však dohady, že ho zavraždila brazílska tajná polícia.
Osobný život.
Jeho manželkou bola o 21 rokov mladšia Maria Teresa Fontela Goulartová, ktorá bola pre svoju krásu porovnávaná s Jackie Kennedyovou.
Odkaz.
Brazílsky filmár Silvio Tendler o ňom v roku 1984 nakrútil životopisný dokument "Jango", ocenený na festivale v Havane.
Ľubomír Rehák

Mgr. Ľubomír Rehák, PhD. (* 24. február 1970, Topoľčany) je dlhoročný slovenský diplomat. Od roku 2020 je mimoriadnym a splnomocneným veľvyslancom Slovenskej republiky v Ruskej federácii.
Biografia.
Ľubomír Rehák sa narodil 24. februára 1970 v Topoľčanoch. V roku 1992 absolvoval Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov, na ktorom v roku 1997 obhájil aj dizertačnú prácu a získal akademický titul "Philosophiae doctor". Svoju diplomatickú profesionálnu dráhu začal na Ministerstve zahraničných vecí Slovenskej republiky v Bratislave. Ľubomír Rehák je ženatý a má dve deti. Hovorí po anglicky, rusky a portugalsky, dohovorí sa tiež po francúzsky, španielsky, bielorusky a poľsky. Ľubomír Rehák prijal v roku 2019 erb, ktorý je zapísaný v Heraldickom registri Slovenskej republiky pod signatúrou QR-1041/2019. Je taktiež čestným lektorom Londýnskej vysokej školy súčasného umenia (angl. "London College of Contemporary Arts"). Ľubomír Rehák je autorom idey Medaily za zásluhy o slovenskú diplomaciu a zároveň spoluautorom dizajnu vyznamenania.
Vizuálny efekt

Vizuálne efekty (skratka VFX) sú tvorivé procesy, pomocou ktorých sa vo vizuálnych médiách postprodukčne v počítačoch vytvárajú a upravujú 2D alebo 3D obrazy (zábery) mimo živého nakrúcania kamerou.
Vizuálne efekty pri filmovej tvorbe zahŕňajú integráciu reálne vytvorených záberov, vrátane špeciálnych efektov a generovaných obrazov (digitálnych efektov), na vytvorenie realisticky pôsobiacich prostredí, ktoré by boli nebezpečné, drahé, nepraktické, časovo náročné alebo nemožné zachytiť tradičným filmovým nakrúcaním. Vizuálne efekty využívajúce počítačom generované snímky (CGI) sa nedávno stali prístupnými väčšine tvorcom zavedením cenovo dostupných a ľahko použiteľných animačných a kompozitingových softvérov.
Vizuálne efekty sú často neoddeliteľnou súčasťou rozprávania príbehu. Hoci sa väčšina vizuálnych efektov dokončuje počas postprodukcie, zvyčajne sa musí starostlivo plánovať a pripravovať v preprodukcii a produkcii. Vizuálne efekty sú primárne vykonávané v postprodukcii s použitím viacerých nástrojov a technológií, ako je grafický dizajn, modelovanie, animácia a podobný softvér, zatiaľ čo špeciálne efekty, ako sú výbuchy a autokolízie, sa robia na mieste nakrúcania. Supervízor vizuálnych efektov (vedúci VFX) sa zvyčajne zaoberá tvorbou VFX už od počiatočnej fázy tvorby príbehu, úzko spolupracuje s produkciou a filmovým dizajn-supervízorom, spolupodieľa sa na dosiahnutí vytýčeného cieľa..
Rozdiel medzi špeciálnymi a vizuálnymi efektmi.
Špeciálne efekty (SFX) aj Vizuálne efekty (VFX) sú ilúzie využívané vo filme, televízii, divadle alebo v zábavnom priemysle napodobňujúce vzťah prírodných javov k človeku. S vývojom digitálnych film tvoriacich prostriedkov s rozvojom výpočtovej sily počítačov nastalo väčšie rozlíšenie medzi špeciálnymi efektmi a vizuálnymi efektmi. Začalo sa rozlišovať medzi „špeciálnymi efektmi“ vznikajúcimi počas nakrúcania audiovizuálneho diela (mechanické efekty a v kamere vznikajúce optické efekty) a „digitálnymi efektmi“ vzťahujúcimi sa na vizuálnu digitálno-počítačovú postprodukciu.
Špeciálne efekty sú podmnožinou vizuálnych efektov.
Vizuálne efekty sú často včlenené do filmových príbehov. Hoci väčšina vizuálnych efektov je vytvorená počas postprodukcie, zvyčajne musí byť veľmi starostlivo naplánované už v prípravnej prípadne realizačnej fáze vzniku filmu. Vznikajú prostredníctvom dizajnových, animačných, kompozitingových programov, kým špeciálne efekty vznikajú na mieste nakrúcania (výbuchy, auto nehody atd.). Supervizor vizuálnych efektov je pravidelne kontaktovaný už v rannom štádiu vzniku efektov a pracuje veľmi prepojene na prácu produkcie a režiséra.
Kategórie.
Vizuálne efekty sa rozdeľujú na tieto dve hlavné kategórie:
Vzdelávanie v oblasti vizuálnych efektov.
Prostredie tvorby vizuálnych efektov v mediách je mladé, preto aj história stredoškolského a vysokoškolského vzdelávania VFX na Slovensku má len vznikajúcu tradíciu.
Stredné školy s výučbou VFX:
Vysoké školy s výučbou VFX:
Podenky

Podenky "(Ephemeroptera)" sú rad hmyzu. Do tohto radu patria podenky dlhé len 3 mm, ale aj podenky s dĺžkou až 35 mm. Prapredkovia podeniek lietali už od konca prvohôr (karbón) a z tejto doby je zachovaná aj fosílna larva. S postupujúcim vývojom u nich dochádzalo k redukcií 2. páru krídel a k redukcii žilnatiny na krídlach. Celosvetovo je známych asi 1800 druhov, v Strednej Európe je to asi necelá stovka.
Opis.
Na malej hlave je zakrpatené ústne ústrojenstvo, krátke tykadlá a veľké zložené oči. Ich končatiny sú tenké, predné končatiny sú obvykle najdlhšie. Krídla sú obvykle bezfarebné, len niekedy sú zafarbené (napr. podenka dvojkrídla "(Cloeon dipterum)"). Zadný pár je menší a pri niektorých druhoch chýba. Na konci ich tela sú dva štety. Premena podeniek je nedokonalá. Nymfy žijú vo vode a dýchajú žiabrami. Ich potravou sú rôzne vodné rastliny alebo povlaky na kmeňoch, niektoré požierajú drobné živočíchy. Vo vode žijú 1 alebo 2 roky, zriedkakedy 3. Niektoré majú dve generácie ročne. Na subimágo (predposledná fáza dospievania u hmyzu - polodospelý jedinec) sa premení len na krátku dobu (minúty). Potom sa zvlečie zo svojej starej kože. Dospelé jedince potravu neprjímajú a žijú iba dni alebo hodiny.
Rozšírenie.
Podenky sú rozšírené po celom svete v čistých sladkovodných stanovištiach okrem Antarktídy. Nevyskytujú sa hlavne na oceánskych ostrovoch alebo sa tam vyskytuje iba veľmi obmedzený počet druhov, ktoré sem prileteli z blízkej pevniny. Malá váha umožňuje podenkám alebo ich vajíčkam transport vetrom. Jednotlivé čeľade alebo podčeľade uprednostňujú rôzne biotopy: "Baetidae" - larvy uprednostňujú teplú vodu; "Heptageniidae" - žijú pod kameňmi a dávajú prednosť rýchlo tečúcej vode; "Ephemeridae" - vyhľadávajú piesčité jazerá alebo vodné stanoviská s piesčitou pôdou.
Ekológia.
Podenky sú veľmi dôležitou súčasťou potravinového reťazca. Vo vode sa ich larvami živí rôzny dravý hmyz alebo ryby a obojživelníky; na suchu sú to hlavne vtáky. Môžu slúžiť ako bioindikátor čistých vôd.
Systematika.
Čeľade a druhy podeniek na Slovensku:
Vážka obyčajná

Vážka obyčajná "(Sympetrum vulgatum)" je vážka patriaca do čeľade vážkovité "(Libelullidae)".
Opis.
Ich telo je dlhé 37 – 40 mm a rozpätie ich krídel je 37 – 40 mm. Samička má žltohnedé, samček ho má červené. Hruď je štvorcovo hranatá a oči sú hnedé. Avšak čerstvo vyliahnuté imága sú si veľmi podobné. Až po asi dvoch týždňoch sa začína sfarbenie ich tela meniť.
Životný cyklus.
Nymfy sa liahnu skoro na jar. Žijú na dne plytkých vodných nádrží, kde v sedimente lovia drobné vodné živočíchy. Dospelé vážky sa živia lietajúcim hmyzom. Lietajú od nížin až do hôr okolo rôznych typov stojatých vôd, niekedy aj pri pomaly tečúcich tokoch alebo zaletia až k záhradným nádržiam. Niekedy sa vzďaľujú od vody a zaletia až k poliam alebo záhradám. Lietajú od júla až do novembra. Po párení samička nakladie vajíčka do vody alebo na breh, kde ich na jar spláchne roztápajúci sa sneh. Samce preferujú miesta ako sú: vysoké stonky, drôty a vyčnievajúce konáre krov.
Výskyt.
Obýva severnú Afriku, celú Európu. Obľubuje vodné nádrže s miernym alebo žiadnym tokom, môžeme ju ale niekedy zazrieť ďalej od vodného prostredia. Je jednou z našich najrozšírenejších a najhojnejších vážok.
Trolejbusová doprava v Legnici

V Legnici, meste na juhozápade Poľska, bola dvakrát v prevádzke malá sieť trolejbusovej dopravy.
História.
Prvá prevádzka.
Prvá krát sa trolejbusy v Legnici objavili 10. októbra 1943. Vtedy bola sprevádzkovaná prvá (a tiež jediná) linka na trase železničná stanica – mestský park (späť cez Staré Mesto) – "Złotoryjska" – "Lasek Złotoryjski" o dĺžke 4 km. Na tejto trati jazdili štyri trolejbusy MAN. Neskôr bolo zakúpených ešte niekoľko ojazdených vozov Henschel.
Druhá prevádzka.
Druhá trolejbusová prevádzka v Legnici bola zahájená 22. júla 1949. Vtedy bola otvorená jednosmerná trať s dĺžkou 3 km od stanice na juhovýchod k vojenskému letisku. Spočiatku jazdil na tejto linke trolejbus Henschel, jediný, ktorý prežil vojnové udalosti. V roku 1951 boli zakúpené dva ojazdené trolejbusy JaTB-2 z Varšavy, jeden z nich ale bol čoskoro vyradený.
Trolejbusová trakcia s jedinou linkou a dvoma vozmi neprežila rok 1956, kedy bolo rozhodnuté o jej zrušení. Naposledy vyšli trolejbusy do legnických ulíc 31. decembra toho roku.
Exékestos

Exékestos ("Exékestos") môže byť:
Antikvariát

Antikvariát je špecializované kníhkupectvo, ktoré sa zaoberá kúpou a predajom starých a použitých kníh, notového materiálu, časopisov, albumov, rytín či rukopisov.
Pôvodný význam slova označoval obchod so starými rukopismi a tlačami, ktoré neboli bežne dostupné na trhu. Antikvariát predlžuje obeh starých kníh, uspokojuje potreby bibliofilov, knižníc a iných záujemcov.
Dejiny.
Vznik antikvariátu siaha do 14. storočia, keď sa predajom starých rukopisov zaoberali profesionálni pisári. Počnúc 16. storočím bola činnosť antikvarátov spojená s vývojom súkromných zbierok starožitností. Napr. pre cisára Rudolfa II. pracoval ako antikvár Ottavio Strada (starší). Takéto materiály tvorili v tomto čase dôležitú súčasť ponuky kníhkupcov.
Medzi zakladateľov moderne poňatého antikvariátu patria James Lackington, Henry George Bohn (obaja Angličania) a Antoine-Augustin Renouard (Francúz), ktorého fima zameraná na toto odvetvie vznikla v roku 1792. Významným antikvárom bol parížsky bibliofil a kníhkupec Jacques-Charles Brunet.
V bývalom Česko-Slovensku bol prvý antikvariát novodobého typu v Prahe od 80. rokov 18. storočia, majiteľ bol Wolfgang Kristán Gerle. Neskôr (90. roky 18. storočia) obchod s antikvárnymi knihami vzrástol po rušení kláštorných knižníc.
Na Slovensku bolo v roku 1980 7 antikvariátov.
Exékestos (sochár)

Exékestos ("Exékestos") bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr.
Exékestos, grécky sochár neznámeho pôvodu (zrejme z Atén), tvoril v 2. polovici 4. storočia pred Kr. Jeho menom sú signované dva mramorové podstavce zo sôch objavené na aténskej Akropole. Nápis na jednom z nich je len fragmentárny (prvé 4 začiatočné písmená z jeho mena), druhý bol podľa nápisu základňou sochy venovanej bohyni Aténe "Polias":
Oba nápisy sú podľa typu písma datované do 4. stor. pred Kr.
František Karol Habsburský

František Karol Jozef Habsbursko-Lotrinský (17. december 1802, Viedeň, Habsburská monarchia – 8. marec 1878, Viedeň) bol rakúsky arcivojvoda a otec rakúskeho cisára Františka Jozefa I.
Život a mladosť.
František Karol sa narodil vo Viedni, ako tretí syn Františka II. (I.) a jeho druhej manželky princeznej Marie Terézie z rodu Bourbonovcov, dcéry Ferdinanda I. kráľa oboch Sicílií a Márie Karolíny Habsbursko-lotrinskej. 4. novembra 1824 sa František Karol vo Viedni oženil s bavorskou princeznou Žofiou (1805–1872), dcérou bavorského kráľa Maxmiliána Jozefa I. a jeho druhej ženy, princeznej Karolíny Frederiky Bádenskej (Žofiina nevlastná sestra, Karolína Augusta Bavorská bola toho času Františkovou nevlastnou matkou, tým že si zobrala jeho tri krát ovdoveného otca v roku 1816.) Wittelsbachovci prehliadli odpudivé maniere Žofiinho manžela vzhľadom na neschopnosť jeho staršieho brata Ferdinanda mať deti a Žofiine šance stať sa rakúskou cisárovnou.
Bol nesmelý a všeobecne neúspešný muž, hoci, spolu so svojim strýkom Ľudovítom boli členmi Tajnej štátnej rady ("Geheime Staatskonferenz)" , ktorá po smrti cisára Františka II. vládla Rakúskemu cisárstvu miesto jeho mentálne chorého brata Ferdinanda v rokoch od 1835 do 1848. Rozhodovanie ale pripadlo na ministra zahraničia princa Klemensa Wenzela von Metternich a jeho rivala grófa Františka Antona von Kolovrat-Libštejnskému. Žofia dosiahla svoje ambície keď tlačila na Františka Karla, aby sa zriekol svojho nároku na trón v čase bratovej abdikácie 2. decembera 1848, čím umožnila ich najstaršiemu synovi Františkovi Jozefovi I. prevziať trón.
Sobáš so Žofiou Bavorskou.
V záujme zachovania vládnucej dynastie v priamej línií, kedže starší brat Františka Karola nemohol mať žiadnych potomkov, bolo nutné, aby sa pre neho našla vhodná nevesta. Bavorský kráľ Maximilián Jozef I. mal hneď niekoľko krásnych dcér, jedna z nich bola rakúskou cisárovnou (Karolína Augusta ako štvrtá manželka Františka I.). Voľba padla na jeho druhú najmladšiu žijúcu dcéru, Žofiu. Františka Karola nepredchádzala povesť krásavca a jeho budúcu manželku viac lákala vyhliadka stať sa cisárovnou, než jeho manželkou.
Smrť.
Arcivojvoda František Karol zomrel vo Viedni roku 1878, šesť rokov po smrti svojej manželky. Je pochovaný v Kapucínskej krypte. František Karol bol posledný z Habsburgovcov, koho orgány boli pochované vo Vojvodskej hrobke Dómu svätého Štefana a koho srdce bolo uložené v Hrobke sŕdc Augustinianského kostola podľa stáročia trvajúceho rodinného rituálu.
Alexej Čaplovič

Alexej Čaplovič z Jasenovej (* 16. január 1810, Jasenová – † 11. jún 1872, Tvrdošín) bol slovenský národnokultúrny pracovník a publicista. Pochádzal zo starého šľachtického rodu Čaplovič z Jasenovej (Csaplovics de Jeszenova).
Životopis.
Študoval na gymnáziách vPrešove, Levoči a v Kežmarku. Horár Oravského panstva, neskôr štátny úradník na viacerých miestach. V rodnom kraji zakladal spolky miernosti, zaslúžil sa o hospodársky rozvoj Oravy, ovocinárstva a včelárstva. Založil štepársky spolok. Spoluzakladateľ Matice slovenskej a gymnázií v Martine a Revúcej. Na Orave zakladal spolky miernosti.
Dielo.
Predplatiteľ a propagátor slovenských kníh. Prispieval článkami a listami z Oravy do Slovenských novín a Obzoru.