Nábožensko-dejinná škola

Nábožensko-dejinná škola () je názov skupiny nemeckých protestantských teológov, ktorí sa prevažne v 80. a 90. rokoch 19. storočia habilitovali (vo väčšine prípadov) na univerzite v Göttingene.
Charakteristika.
Hlavnými predstaviteľmi tohto teologického smeru boli: Bernhard Duhm (18471928), Albert Eichhorn (18561926), Hermann Gunkel (18621932), Johannes Weiß (18631914), Wilhelm Bousset (18651920), Alfred Rahlfs (18651935), Ernst Troeltsch (18651923), William Wrede (18591906), Heinrich Hackmann (18641935), Rudolf Otto (18691937), Hugo Gressmann (18771927) a Wilhelm Heitmüller (18691926). V širšom zmysle k tejto škole patrili aj: Carl Mirbt (18601929), Carl Clemen (18651940), Heinrich Weinel (18741936) a v istom období tiež švajčiarsky teológ Paul Wernle (18721939).Zlomovým momentom vývoja Nábožensko-dejinnej školy bol vedomý odklon od exegetickej metódy Albrechta Ritschla, ktorá, pri všetkej svojej "historickosti" a "kritickosti", v konečnom dôsledku vždy rešpektovala dogmatické mantinely. Pre predstaviteľov Nábožensko-dejinnej školy boli však, práve naopak, rozhodujúcim kritériom jedine exaktné filologické a historické fakty. Hlásali radikálny "historizmus", nevyhnutnú potrebu nepredpojato vnímať filozofický, sociálny a kultúrny "kontext" všetkých biblických a ranokresťanských textov. Výsledkom uplatnenia takéhoto prístupu boli mnohé nové poznatky o židovských, babylonských, perzských a helenistických vplyvoch, ktoré poznačili vznikajúce kresťanstvo. K ďalším dôsledkom takto vedeného teologického výskumu patrilo nepochybne intenzívnejšie štúdium nekresťanských náboženstiev.
Úsilie Nábožensko-dejinnej školy nakoniec síce nevyústilo do komparatívnej religionistiky, no prispelo k objasneniu vplyvov, ktoré formovali rané kresťanstvo.
Význam Nábožensko-dejinnej školy presiahol oblasť vnútrocirkevných teologických diskusií. Kľúčový význam mala snaha jej predstaviteľov sprístupniť výsledky svojej práce čo najširšej verejnosti. Boli totiž presvedčení, že ich popularizácia prispeje k pozdvihnutiu náboženského povedomia spoločnosti. Usporadúvali preto rôzne verejné prednášky a publikovali populárno-náučné teologické diela. Ich knižné edície, ako napr. "Religionsgeschichtliche Volksbücher" [Nábožensko-dejinné knihy pre ľud], "Lebensfragen" [Životné otázky], "Forschungen zur Religion und Literatur des Alten und Neuen Testaments" [Štúdie k náboženstvu a literatúre Starého a Nového zákona], "Göttinger Bibelwerk" [Göttingenské biblické dielo], či lexikón "Die Religion in Geschichte und Gegenwart" [Náboženstvo v dejinách a súčasnosti] zaznamenali na prelome 19. a 20. storočia veľký úspech.
Pod vplyvom udalostí Prvej svetovej vojny sa však protestantská teológia odvrátila od radikálneho historizmu. Nábožensko-dejinná škola postupne zanikla. Dodnes sa však v „teologickom slovníku“ zachovali niektoré ňou zadefinované a etablované pojmy, ako napr. „dejiny tradície“ ("Traditionsgeschichte"), „dejiny foriem“ ("Formgeschichte"), „miesto v živote“ ("Sitz im Leben"), „neskoré židovstvo“ ("Spätjudentum") či „helenistická komunita“ ("Hellenistische Gemeinde").
Hoci je postoj súčasnej nemeckej „postdialektickej“ teológie k teologickému historizmu skôr zdržanlivý, naďalej platí, že Nábožensko-dejinnú školu nemožno považovať za zanedbateľnú epizódu vývoja teologickej vedy.