Amienský mier

Amienský mier je názvom obdobia mieru, ktoré sa začalo podpísaním Amienskej zmluvy 25. marca 1802 medzi Spojeným kráľovstvom na jednej a Francúzskom, Španielskom a Holandskou republikou na druhej strane.
Mier trval trinásť mesiacov a skončil sa 18. mája 1803. Bol jediným obdobím všestranného mieru v Európe počas francúzskych koaličných vojen, t. j. od vypuknutia bojov medzi Francúzskom a Svätou ríšou rímskou na jar 1792 až do prvej abdikácie Napoleona I. v roku 1814. 
Toto obdobie oddeľuje vojny Francúzskej revolúcie (17921802) a Napoleonské vojny (18031815).
Historický kontext.
Po Bonapartových víťazstvách pri Marengu, Moreauových pri Hohenlindene a Brunových a Muratových v Taliansku (Pádska nížina a Toskánsko) Rakúšania vystúpili z druhej koalície a 9. februára 1801 podpísali s Francúzskom Lunévillskú zmluvu. Neapol následne podpísal mierovú zmluvu vo Florencii a Rusko na čele s Pavlom I. sa dištancovalo, až kým jeho nástupca Alexander I. neuzavrel 10. októbra 1801 s Bonapartom tajnú mierovú dohodu.
V Spojenom kráľovstve bol 13. marca 1801 zvrhnutý premiér William Pitt mladší. Briti boli na ostrovoch izolovaní a uvažovali o mieri. Napoleon čakal na výsledky egyptskej výpravy, ktorá sa po zavraždení Klébera ocitla v slepej uličke. Armáda, ktorú prevzal Menou, nebola schopná odolať anglo-osmanskej protiofenzíve.
Rokovania sa začali v Londýne pod vedením Louisa-Guillauma Otta na francúzskej strane a predbežná dohoda bola podpísaná 1. októbra 1801 ("podľa francúzskeho revolučného kalendára 9 vendémiaire roku X"). Rokovanie v Amiens sa začalo 5. decembra. Zišli sa na ňom Francúzska republika, Španielske kráľovstvo a Batavská republika (bývalá Republika siedmich spojených provincií) na jednej a Spojené kráľovstvo na druhej strane. Francúzsko zastupoval, podobne ako v Lunéville, Jozef I. Bonaparte, Španielsko José Nicolás de Azara a Batavskú republiku Rutger Jan Schimmelpenninck, zatiaľ čo Spojené kráľovstvo zastupoval Charles Cornwallis, ktorý zastupoval aj Osmanskú ríšu.
Zmluva bola uzavretá 25. marca 1802 ("podľa francúzskeho revolučného kalendára 4. germinal roku X") a podpísaná 27. marca na radnici v Amiens.
Podmienky.
Zmluva stanovila vrátenie území zabraných počas vojny (Martinik, Tobago a Svätá Lucia) s výnimkou ostrova Trinidad a Cejlónu, ktoré boli ponechané Britom.
V Afrike bola Kapská kolónia vrátená Holandsku. V Južnej Amerike boli stanovené hranice medzi Guyanou a Brazíliou, bola uznaná Republika siedmich ostrovov (Iónske ostrovy), zatiaľ čo v Severnej Amerike boli vymedzené práva na rybolov na Newfoundlande a na Saint Pierre a Miquelon. Ďalej, boli kompenzované práva rodu Nassau v Holandsku a štatút Malty a Rádu johanitov zabezpečil ich nezávislosť od Spojeného kráľovstva a Francúzska.
Francúzsko muselo opustiť Neapol a Rím. Spojené Kráľovstvo muselo opustiť mesto Portoferraio.
Následky.
Na ostrovoch vrátených Francúzsku, kde sa zrušenie otroctva z februára 1794 nikdy neuplatnilo (najmä na Martiniku), zákon z 20. mája 1802 potvrdzuje nielen obchod s otrokmi, ale aj otroctvo.
Zákon prijatý niekoľko týždňov po zmluve z Amiensu z "30. floréalu roku X" (20. mája 1802) de facto obnovil otroctvo, ale nie právne, na rozdiel od dekrétu z "27. messidora roku X" (16. júla 1802).
Prvý konzul pred komorami a senátom vyhlásil: "Na Saint-Domingue a Guadeloupe už nie sú žiadni otroci, všetko je slobodné a všetko zostane slobodné." Vo svojich tajných inštrukciách však naznačil, že otroctvo bude musieť byť obnovené. Na Martiniku sa zachovalo otroctvo, ale z právneho hľadiska tento text neobnovuje otroctvo vo Francúzskej Guyane, Guadeloupe a Saint-Domingue.
Len čo sa začali rokovania so Spojeným kráľovstvom, Bonaparte poveril svojho švagra Leclerca, vedením expedície na Saint-Domingue a obnovením francúzskeho poriadku a autority na ostrove. Výprava utrpela porážku od miestnych obyvateľov, ktorí boli od roku 1793 oslobodení z otroctva. Výrazne im pomohlo podnebie ostrova, pričom si neváhali podpáliť hlavné mesto Saint-Domingue, Port-au-Prince. 
Briti prijali návrat Francúzska do kolónií s nevôľou. Britskí korzári napádali francúzske lode a ohrozovali zásobovanie. Na Guadeloupe sa francúzskej vojenskej expedícii podarilo obnoviť otroctvo za cenu konfliktu, ktorý stál život 10 % obyvateľstva.
Keďže Bonaparte považoval obranu Francúzskej Ameriky za príliš náročnú vzhľadom na jej odľahlú polohu a britskú námornú prevahu, v roku 1803 predal obrovské územie Louisiany Spojeným štátom (len tri roky po tom, čo bola vrátená od Španielov)
Anglicko odmietlo vrátiť Maltu. Francúzsko nedodržalo všetky ustanovenia zmlúv: francúzske vojská stále okupovali Holandsko, ktorého oslobodenie sa plánovalo od roku 1801, Rím aj Neapol, ktoré mali byť oslobodené po uzavretí Amienského mieru. 
Bonapartove správanie ani zďaleka nestabilizovalo situáciu. Pokračoval v anektovaní (Piemont) a intervenciách v nemeckých kniežatstvách. Britské ultimátum o evakuácii Holandska zostalo bez odpovede.
Mier bol porušený, keď sa k moci vrátil William Pitt mladší, usporiadal tretiu proti-napoleonovskú koalíciu a vyhlásil vojnu Francúzsku. 
Armáda francúzskych emigrantov opäť ohrozovala Francúzsko a okrem sprisahania Georgesa Cadoudala sa proti Bonapartovi objavovali intrigy zamerané na obnovenie Ľudovíta XVIII..