burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Holičná

Holičná je vodný tok v Nízkych Tatrách na území okresu Brezno a Poprad. Je to ľavostranný prítok Čierneho Váhu s dĺžkou približne 6,8 km a je tokom IV. rádu. Preteká územím Národného parku Nízke Tatry.
Priebeh toku.
Potok pramení vo východnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a ich časti Kráľova hoľa, v kotlinke medzi Orlovou () a Strednou hoľou (), v nadmorskej výške približne 
Od prameňa na hôľnatom svahu pod hlavným hrebeňom tečie severným smerom, krátko oblasťou kosodreviny, následne už zalesneným územím. Preteká rovnomenným údolím, zovretým od západu masívom Holice () a od východu výbežkom Strednej hole, V lokalite Fendekovo priberá v nadmorskej výške cca významný pravostranný prítok Dzurová a údolím, zovretým vrchmi Kolibisko () a Opálené (), pokračuje na sever. Pod horárňou Zatračané vytvára kopírujúc blízky masív mohutný oblúk na severovýchod až východ a pri horárni Rovienky sa v nadmorskej výške cca vlieva ľavostranne do Čierneho Váhu.
Potok pramení na území obce Šumiac v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji, no onedlho prechádza na územie obce Liptovská Teplička v okrese Poprad v Prešovskom kraji, kde napokon aj ústí.
Dzurová

Dzurová môže byť:
Žipovský potok

Žipovský potok je krátky vodný tok v Zemplíne, v západnej časti okresu Trebišov. Je to pravostranný prítok Chlmca, má dĺžku 3,3 km a je tokom VII. rádu.
Pramení vo Východoslovenskej pahorkatine, v podcelku Podslanská pahorkatina, v lokalite Štít v nadmorskej výške približne Od prameňa tečie východným smerom, priberá krátky ľavostranný prítok a mení smer toku na juhovýchod. Následne meni smer na juh a preteká poľnohospodársky využívanou krajinou, opäť mení smer na juhovýchod, napája vodnú nádrž Nižný Žipov a preteká intravilánom obce Nižný Žipov. Za obcou mení smer na severovýchod, oddeľuje sa z neho vedľajšie rameno ústiace do Čížskeho potoka a napokon sa v nadmorskej výške asi vlieva do Chlmca.
Africký pohár národov 2025

Africký pohár národov 2025 označovaný aj ako AFCON 2025 bude 35. ročníkom Afrického pohára národov, pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu. Turnaj bude hostiť Maroko. Hrať sa bude od 21. decembra 2025 do 18. januára 2026. Obhajcom titulu bude . 
Vzhľadom na to, že FIFA rozšírila Majstrovstvá sveta klubov FIFA na 32 tímov a prvý ročník sa odohrá v júni a v júli toho roku, tento ročník Afrického poháru národov sa uskutoční od 21. decembra 2025 do 18. januára 2026. Situáciu ešte viac skomplikovalo pridanie dvoch extra zápasových dní naplánovaných na posledné dva januárové týždne v rozšírenej Lige majstrov. To znamená, že tradičný termín AFCONu od polovice januára do polovice februára pravdepodobne spôsobí ešte väčšie narušenie ako zvyčajne.
Výber hostiteľa.
Maroko malo AFCON hostiť už v roku 2015 ale odstúpilo z kandidatúry kvôli obavám vyplývajúcim z epidémie vírusu Ebola v západnej Afrike. CAF odobral Kamerunu hostiť AFCON v roku 2019 z dôvodu nedostatočnému pokroku v prípravách ale akceptoval požiadavku bývalého prezidenta CAF usporiadať ďalší ročník v roku 2021. V dôsledku toho sa Pobrežie Slonoviny, ktorí boli pôvodní hostitelia Afrického poháru národov 2021, stalo hostiteľom AFCONu v roku 2023 a Guinea, ktorá mala hostiť šampionát v roku 2023, bola posunutá na rok 2025. Dňa 30. septembra 2022 súčasný prezident CAF oznámil, že Guinea bola zbavená hostiteľskej funkcii pre šampionát v roku 2025 z dôvodu nedostatočnosti a rýchlosti pokroku v prípravách hosťovania. V dôsledku toho bol znovu otvorený proces pre novú kandidatúru na šampionát v roku 2025. Dňa 27. septembra 2023 bolo vydanie na rok 2025 udelené Maroku a vydanie na rok 2027 bolo udelené Keni, Ugande a Tanzánii.
Kvalifikované tímy.
Na turnaj sa kvalifikuje 24 tímov.
Africký pohár národov 2027

Africký pohár národov 2027 označovaný aj ako AFCON 2027 bude 36. ročníkom Afrického pohára národov, pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu. Turnaj budú hostiť Keňa, Tanzánia a Uganda. Termín konania je od júna do júla 2027. Prvýkrát sa šampionát uskutoční v troch krajinách.
Výber hostiteľa.
Dňa 7. apríla 2023 sa CAF rozhodol vybrať hostiteľské krajiny pre ročníky 2025 a 2027. Dňa 27. septembra toho istého roku CAF oznámil, že ročník 2027 bude hostiť Keňa, Tanzánia a Uganda.
Kvalifikované tímy.
Na turnaji sa zúčastní 24 tímov.
Schistosomiáza

Schistosomiáza, v minulosti nazývaná Bilharzia podľa nemeckého objaviteľa lekára Theodora Bilharza, je akútne a chronické parazitárne ochorenie. Schistosomiáza je jednou z najrozšírenejších zanedbávaných tropických a subtropických chorôb. Postihuje viac ako 200 miliónov ľudí na celom svete. Približne 90 % ľudí trpiacich touto chorobou žije v Afrike. Pôvodca tohto ochorenia sa zaraďuje do rodu "Schistosoma" z triedy motolíc (trematódové červy). Sú to najmä druhy Schistosoma mansoni, S. Haematobium, S. Japonicum. Títo paraziti žijú v sladkovodných slimákoch.
Výskyt.
Črevná schistosomiáza.
Postihujú črevá a pečeň. Spôsobujú bolesti brucha a hnačku. V chronických prípadoch dochádza k poškodeniu pečene v dôsledku usadenia vajíčok v krvných cievach pečene, kde spôsobia zápal a fibrózu a to vedie k hypertenzii a zväčšeniu pečene a sleziny.
Urogenitálna schistosomiáza.
Postihuje močový systém. Spôsobuje bolesti pri močení a krv v moči. Hrozí tu riziko rakoviny močového mechúra.
Prenos.
K prenosu dochádza pri kontakte so zamorenou vodou. Larvy parazita sa uvoľnia zo sladkovodných slimákov do vody a následne preniknú cez kožu. V tele sa vyliahnu dospelé červy. Samice uvoľňujú vajíčka, z ktorých sa niektoré vylučujú z tela kvôli životnému cyklu. Zvyšné vajíčka sa usadia v tkanivách a spôsobujú imunitné reakcie a poškodzujú orgány. Ľudia trpiaci schistosomiázou môžu kontaminovať vodu výkalmi alebo močom, obsahujúce vajíčka, ktoré sa vyliahnu vo vode.
Symptómy.
Prvotný príznak je svrbivá vyrážka na mieste kde larva prenikla do pokožky. Akútne príznaky ako horúčka, zimnica a bolesti svalov sa objavia o niekoľko týždňov neskôr. Pri chronickej forme závisí od druhu pôvodcu a orgánu ktorý napáda.
Les Films Ariane

Les Films Ariane bola francúzska filmová produkčná spoločnosť, ktorú založili Alexandre Mnouchkine, Georges Danciger a Francis Cosne v roku 1945. Spoločnosť bola pomenovaná po Mnouchkinovej dcére Ariane.
História.
Spoločnosť riešila celý výrobný proces filmu od jeho scenára až po jeho propagáciu. Zo stovky filmov vyrobených spoločnosťou od roku 1946 (filmom "Tant que je vivrai") do roku 2000 (filmom "Najlepšia ženská nádej"), často vo francúzsko-talianskej koprodukcii, sa Les Films Ariane zameriavala na režisérov ako Jean Cocteau, Julien Duvivier, Philippe de Broca, Claude Lelouch, Claude Miller, Alain Resnais, Éric Rohmer či Édouard Molinaro. Od roku 1948 ich spojenie s Cocteauom produkovalo "L'Aigle à deux têtes" a "Les Parents terribles". Počas 50. rokov 20. storočia podnik spolupracoval s Gillesom Grangierom ("L'Homme de joie" a "L'Amant de paille"), Julienom Duvivierom ("Le Retour de don Camillo"), Gérardom Philipom ("Les Aventures de Till l'Espiègle") ako aj Christian-Jaque ("Lucrèce Borgia", "Madame du Barry", "Si tous les gars du monde", "La Loi, c'est la loi", "Babette s'en va-t-en guerre"). Počas Novej vlny pokračovali v produkcii úspešných populárnych filmov. V roku 1964 United Artists podpísali distribučnú zmluvu so spoločnosťou Les Films Ariane, ktorá produkovala najmä "Vlak" Johna Frankenheimera, niekoľko filmov od de Brocu ("Muž z Ria", "Muž z Hongkongu", "Le Roi de cœur"), Louisa Malle ("Viva Maria!") či Claude Leloucha ("Un homme et une femme", "Vivre pour vivre", "La Vie, l'amour, la mort", "Un homme qui me plaît", "Le Voyou", "L'aventure c'est l'aventure", "Un autre homme, une autre chance"). V roku 2000 bola spoločnosť zrušená a majetok prevzala spoločnosť TF1 Studio.
Deväťsil

 
Deväťsil () je rod rastlín zastupujúci trváce byliny z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Taxonomicky je tento rod radený do tribusu "Senecioneae" a podčeľade astrovaté ("Asteroideae"). Prirodzený areál jeho rozšírenia zahŕňa severnú pologuľu a severozápadnú Afriku.
Opis.
Rod deväťsil zahŕňa veľké, trváce, dvojdomé rastliny s hrubým, plazivým, niekedy v uzloch hľuzovito zhrubnutým podzemkom. Byle sú priame, často duté, šupinaté, vyvíjajúce sa až po odkvitnutí.
Prízemné listy sú v ružici, stopkaté, čepeľ je spravidla veľká, s nápadnou žilnatinou. Byľové listy sú početné, šupinovité, čepeľ je značne redukovaná, podlhovastá až kopijovitá.
Zložené súkvetia pozostávajú z úborov usporiadaných v strapcoch alebo metlinách. Súkvetia pri samčích rastlinách krátko po odkvitnutí vädnú, pri samičích rastlinách v čase zrelosti plodov sa predlžujú. Konáre súkvetia vyrastajú v pazuchách kopijovitých až čiarkovitých listeňov. Samčie úbory sú s mnohými rúrkovými kvetmi a s 1 až 10 jalovými jazykovými alebo úzko rúrkovitými samičími kvetmi. Samičie úbory sú s početnými rúrkovitými alebo jazykovitými kvetmi, z ktorých až 8 v strede úboru sú jalové. Lôžka úborov sú ploché a bez plievok. Zákrov je dvoj alebo trojradový, vonkajšie zákrovné listene sú kratšie ako vnútorné.
Plodmi sú holé valcovité nažky s jednoradovým chocholcom s jednoduchými štetinkami. Vyvíjajú sa len na samičích rastlinách.
Rozšírenie.
Prirodzený areál rozšírenia deväťsilov zahŕňa Euráziu, Severnú Ameriku a severozápadnú Afriku. Introdukovaný je v Austrálii, Portugalsku, na Madeire, Azorských a Baleárskych ostrovoch.
Druhy.
V rámci rodu eviduje databáza semenných rastlín POWO tieto súčasné druhy a krížence:
Druhy a poddruhy vyskytujúce sa na Slovensku.
Z rodu deväťsil u nás v prirodzenom prostredí rastú alebo sa pestujú tieto druhy, poddruhy prípadne krížence:
Dzurová (potok)

Dzurová je vodný tok v Nízkych Tatrách na území okresu Brezno a Poprad. Je to pravostranný prítok Holičnej s dĺžkou približne 3,3 km a je tokom V. rádu. Preteká územím Národného parku Nízke Tatry.
Priebeh toku.
Potok pramení vo východnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a ich časti Kráľova hoľa, na severnom úbočí Strednej hole (), v nadmorskej výške približne 
Od prameňa v hôľnatej kotlinke na svahu pod hlavným hrebeňom tečie severným smerom, preteká oblasťou kosodreviny a následne už zalesneným územím. Vedie údolím Široká, ktoré od západu tvorí výbežok Strednej hole a od východu masív Dzurovej (), pokračujúci na Kolibisko (). Na strednom toku sa esovito stáča a v lokalite Fendekovo na západnom úpätí Kolibiska sa v nadmorskej výške cca vlieva pravostranne do Holičnej, prítoku Čierneho Váhu.
Potok pramení na území obce Šumiac v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji, no zakrátko prechádza na územie obce Liptovská Teplička v okrese Poprad v Prešovskom kraji, kde napokon aj ústí.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 2027

Majstrovstvá Ázie vo futbale 2027 bude 18. ročník Majstrovstiev Ázie vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou Ázijskej futbalovej konfederácie (AFC). Turnaj sa bude hrať od 15. januára do 8. februára 2027 a turnaj bude hostiť Saudská Arábia. bude obhajovať titul.
Kvalifikované tímy.
Na turnaji sa predstaví 24 tímov. Prvé dva kola kvalifikácie boli súčasťou kvalifikácie na Majstrovstvá sveta 2026.
Copa América 2028

Copa América 2028 bude 49. ročníkom Copa América, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou CONMEBOL. Turnaj sa bude konať od júna do júla 2028. Obhajcom titulu bude .
Hostiteľská krajina.
Hostiteľ Copa América 2028 ešte nie je známy. Medzi potenciálnych kandidátov patria:
Kvalifikované tímy.
Na turnaji sa predstavia všetky krajiny Južnej Ameriky pod hlavičkou CONMEBOL.
Majstrovstvá sveta vo futbale 2034

Majstrovstvá sveta vo futbale 2034 budú 25. ročníkom Majstrovstiev sveta vo futbale. Ide o medzinárodnú futbalovú súťaž pod hlavičkou FIFA. Šampionát bude hostiť Saudská Arábia.
Budú do tretie Majstrovstvá sveta v Ázii po MS 2002 v Južnej Kórey a Japonsku a MS 2022 v Katare.
Výber hostiteľa.
Ponukový proces na majstrovstvá sveta v roku 2034 sa začal 4. októbra 2023 a spočiatku využíval rovnaké požiadavky ako na majstrovstvá sveta v roku 2030 . FIFA neskôr znížila požiadavku na počet existujúcich štadiónov s minimálnou kapacitou 40 000 zo siedmich na štyri. Vzhľadom na politiku rotácie konfederácií FIFA mohli požiadať o kandidatúru iba členské krajiny z Ázijskej futbalovej konfederácie a z Futbalovej konfederácie Oceánia. V roku 2030 sa totiž Majstrovstvá sveta budú konať na troch kontinentoch (Európa, Južná Amerika, Afrika) a v roku 2026 sa šampionát koná v Severnej Amerike.
Dňa 31. októbra 2023 prezident FIFA Gianni Infantino neoficiálne oznámil, že Saudská Arábia bude hostiť Majstrovstvá sveta v roku 2034, keďže boli jediným kandidátom. 
Podľa investigatívnej správy "The New York Times" zohral Infantino kľúčovú úlohu pri výbere Saudskej Arábie ako hostiteľa. Zaoberal sa súkromnou diplomaciou v mene Saudskej Arábie, keď skúmal, či by Grécko bolo ochotné spolupracovať so Saudskou Arábiou na usporiadaní majstrovstiev sveta v roku 2030. Keď Španielsko , Portugalsko a Maroko oznámili, že sa budú spoločne uchádzať o majstrovstvá sveta v roku 2030, Saudi považovali za nepravdepodobné, že by ponuka mohla byť prekonaná. Saudi teda odstúpili od uchádzania sa o rok 2030. FIFA následne urobila dva kroky, ktoré "The New York Times" označili za „kuriózne“, keďže FIFA oznámila, že prvé tri zápasy majstrovstiev sveta 2030 sa budú hrať v Uruguaji , Argentíne a Paraguaji . zvyšok by sa hral v Španielsku, Maroku a Portugalsku. Toto rozhodnutie vylúčilo Európu, Afriku a Južnú Ameriku ako potenciálnych uchádzačov o majstrovstvá sveta v roku 2034 a znamenalo, že jediní potenciálni uchádzači mohli byť z Ázie alebo Oceánie. FIFA tiež nečakane zrýchlila ponukový proces na majstrovstvá sveta 2034 a poskytla len 25 dní zainteresovaným krajinám, aby vyjadrili svoj zámer usporiadať ich. Saudská Arábia v priebehu niekoľkých minút oznámila svoj zámer hostiť.
FIFA dňa 11. decembra 2024 potvrdila, že Majstrovstvá sveta v roku 2034 bude hostiť Saudská Arábia. Rozhodnutie bolo oznámené počas mimoriadneho zasadnutia Kongresu FIFA, kde sa po hlasovaní finalizovali hostitelia turnajov v rokoch 2030 a 2034. 
Kvalifikované tímy.
Usporiadateľ:
Európa:
Severná a Stredná Amerika a Karibik:
Oceánia:
Južná Amerika:
Afrika:
Ázia:
Medzikonfederáčné play-off:
Slnečnicové hnutie

Slnečnicové hnutie (iné názvy: Slnečnicová revolúcia, Hnutie 318; , ) bolo protestné hnutie na Tchaj-wane organizované prevažne študentmi proti vtedy vládnucemu Kuomintangu, vrcholiace v období medzi 18. marcom a 10. aprílom 2014.
Príčiny a udalosti.
Hlavným dôvodom demonštrácií bola obchodná dohoda ("The Cross Strait Service Trade Agreement", ) uľahčujúca prílev investícií (v sektore služieb) medzi Tchaj-wanom pod vedením prezidenta Ma Jing-ťioua a Čínou (ČĽR). Demonštranti sa obávali, že sa Tchaj-wan prostredníctvom týchto dohôd stane ekonomicky a politicky príliš závislým na ČĽR a postupne tým stratí zvrchovanosť. Netransparentné a urýchlené kroky vlády k presadeniu dohody boli kritizované a protestujúci študenti následne na 24 dní obsadili budovu parlamentu (Legislatívny Jüan) s cieľom zabrániť ratifikácii dohody. Okupáciu sprevádzali demonštrácie v uliciach Tchaj-peja, ktorých sa zúčastnilo až 500 tisíc protestujúcich.
6. apríla oznámil predseda parlamentu Wang Jin-pyng odloženie ratifikácie zmluvy a súhlas so zavedením monitorujúcich mechanizmov a čítaní preverujúcich každú zmluvu medzi Tchaj-wanom a Čínou, ktoré študenti tiež požadovali. Deň nato demonštranti oznámili, že budovu parlamentu 10. apríla po vyčistení vypratajú. V dôsledku udalostí hnutia k ratifikácii zmluvy nikdy nedošlo.
Dôsledky.
Udalosti mali významný vplyv na taiwanskú politiku. Vládnuci Kuomintang utrpel porážku tak v komunálnych voľbách toho istého roku, ako aj v prezidentských a parlamentných v roku 2016. Z hnutia neskôr vzišli občianske iniciatívy a nové politické strany ako New Power Party či Sociálnodemokratická strana, ktoré sú súčasťou politického javu známeho ako „tretia sila“ (第三勢力), v ktorom sa nové politické strany snažia ponúknuť alternatívu k tradičnému usporiadaniu taiwanskej politiky ovládané zeleným táborom na čele s DPP a modrým táborom vedenom Kuomintangom.
Názov.
Názov hnutia vzišiel z momentu, keď sympatizujúci kvetinár okupantom parlamentu daroval 1000 slnečníc, ktoré boli prijaté ako symbol „východu slnka“ v temných časoch. Názov je tiež inšpirovaný "Hnutím Wild Lily" (Hnutie divokej ľalie, ), významnou udalosťou v dejinách demokratizácie Tchaj-wanu v roku 1990, pri ktorej demonštranti okrem iného požadovali priame voľby prezidenta a ktorá tiež niesla názov kvetu, v tomto prípade taiwanskej ľalie ako symbol statočnosti.
Vodná elektráreň Mikšová

Vodná elektráreň Mikšová je súčasť vážskej kaskády a nachádza sa na rieke Váh. Je súčasťou vodného diela, vybudovaného pri Mikšovej, neďaleko mesta Bytča. Elektráreň bola uvedená do prevádzky v roku 1963 a stala sa dôležitým článkom v energetickej infraštruktúre Slovenska.
Historický kontext.
Elektráreň bola postavená počas rozsiahlej modernizácie vážskej kaskády, ktorá má za úlohu regulovať prietoky rieky Váh, predchádzať povodniam a zlepšiť výrobu elektrickej energie. Pred vybudovaním Liptovskej Mary bola najväčšou vodnou elektrárňou na Slovensku. Elektráreň je vo vlastníctve spoločnosti Slovenské elektrárne, ktorá spravuje aj ďalšie významné energetické zariadenia v krajine
Význam.
Vodná elektráreň Mikšová je dôležitým prvkom nielen v energetickej sieti, ale aj v rámci protipovodňovej ochrany a regulácie vodných tokov. Elektráreň prispieva k ekologickej výrobe energie a minimalizuje závislosť na fosílnych palivách.
Lucijný stolček

Lucijný stolček môže byť:
Société nouvelle de cinématographie

Société nouvelle de cinématographie (SNC) je francúzska filmová produkčná a distribučná spoločnosť, ktorú v roku 1934 založili René Pignères a Léon Beytout.
História.
SNC produkovalo a distribuovalo množstvo filmov s Louisom de Funèsom, vrátane šiestich filmov série Žandárov. Podnik vyprodukoval vyše sto filmov v priebehu celej histórie. Spoločnosť a jej okolie teraz patria do skupiny M6. V roku 2010 M6 Video znovu vydalo filmy z výberu SNC v dvoch kolekciách: "Les Classiques français" a "Les Classiques Italians".
Most čínsko-kórejského priateľstva

Most čínsko-kórejského priateľstva, alebo Most priateľstva medzi Čínou a Severnou Kóreou je most cez rieku Ja-lu, na hranici medzi Čínou a Severnou Kóreou. Most pre cestnú aj železničnú dopravu spája mestá Tan-tung v Číne a Sinuidžu v Severnej Kórei. Chodci naň nemajú povolený prístup ani z jednej strany. Most slúži ako jedna z mála ciest na vstup a výstup zo Severnej Kórey.
V roku 1990 bol z názvu Most rieky Ja-lu (Amrok) premenovaný na jeho súčasné meno. Postavila ho Japonská cisárska armáda v období medzi aprílom 1937 a májom 1943 počas okupácie jej bábkového štátu Mandžukuo (dnes severovýchodná Čína) a Kórea. Ďalej po prúde začala v októbri 2010 výstavba nového mostu rieky Ja-lu.
Pozadie a história.
Približne dolu prúdom od tohto mosta sa nachádzajú pozostatky starého mosta, dnes známeho ako Zničený most rieky Ja-lu, ktorý bol otvorený pre premávku medzi Čínou a Kóreou v októbri 1911. Toto spojenie bolo neskôr doplnené modernejším mostom, otvoreným v roku 1943. Oba mosty boli bombardované americkými vojnovými lietadlami počas Kórejskej vojny. Od novembra 1950 do februára 1951 letectvo Spojených štátov amerických používalo ťažké bombardéry B-29 a stíhacie bombardéry F-80, aby prerušili zásobovanie severokórejskej armády Čínou. Aj napriek vážnym ťažkostiam boli mosty opakovane opravované (hlavne Čínou), hoci starší most z roku 1911 zostal po ukončení bojov v troskách. Opravený bol tak iba nový most z roku 1943.
Turizmus.
Most čínsko-kórejského priateľstva a zničený starší most sú obklopené na čínskej strane parkmi a promenádami, ktoré tvoria malebnú oblasť rieky Ja-lu. Lokalita je tak významnou turistickou atrakciou a na čínskom národnom turistickom rebríčku je hodnotená kategóriou AAAA. Turistické lode plávajú po rieke poblíž severokórejského brehu a umožňujú návštevníkom vidieť oba mosty a breh rieky v Tan-tungu.
Lašihajské mokrade

Mokrade La-š'-chaj sú systémom sladkovodných jazier a mokradí v provincii Jün-nan na juhu Číny. Nachádzajú sa v pohorí Cheng-tuan vo výške 2 440 až 3 100 metrov. Zahŕňajú jazero La-š'-chaj a jeho okolitú mokraď, ako aj jazero Wen-chaj na severe a vodnú nádrž Ťi-c’ na juhu. Mokrade odtekajú do rieky Ťin-ša, ktorá je prítokom horného povodia rieky Jang-c’-ťiang.
Táto oblasť poskytuje pitnú vodu pre mesto Li-ťiang a slúži na kontrolu povodní, skladovanie vody a vyrovnávanie vodných zdrojov pre stredné a dolné povodie Jang-c’-ťiang, ktoré je domovom pre stovky miliónov ľudí.
Mokrade sú dôležitým biotopom pre miestne aj migrujúce vodné vtáky. Každoročne ich navštívi viac ako 100 000. Jazero slúži ako migračná zastávka, hniezdiacia oblasť a zimovisko. Bolo tu pozorovaných až 76 druhov husí a kačíc a je to biotop pre kriticky ohrozený ibis obojkový ("Pseudibis davisoni") a chochlačka gaštanová ("Aythya baeri").
Jazero bolo v roku 2004 vyhlásené za Ramsarskú oblasť (mokraď medzinárodného významu) a je tiež vyhlásené za provinčnú prírodnú rezerváciu. Chránená oblasť pokrýva 35,6 km². Rybolov, pytliactvo a lov podlieha zákazu z dôvodu ochrany fauny jazera. Denne priláka 5 000 návštevníkov, najmä pre pozorovanie vtákov.
Staníkov potok

Staníkov potok je vodný tok v Nízkych Tatrách na území okresu Brezno a Poprad. Je to pravostranný prítok Ždiarskeho potoka s dĺžkou približne 3,5 km a je tokom V. rádu. Preteká územím Národného parku Nízke Tatry.
Priebeh toku.
Potok pramení vo východnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a ich časti Kráľova hoľa, na severozápadnom úbočí Orlovej (), v nadmorskej výške približne 
Pramení v pásme kosodreviny, pod hlavným nízkotatranskom hrebeňom. Na hornom toku tečie severným smerom, údolím, ktoré je vetvou mohutnejšej Ždiarskej doliny. Kopíruje západné úpätie hrebeňa vybiehajúceho z Orlovej a pod Holicou () sa stáča na severozápad. Bez významnejších prítokov pokračuje do lokality Staníkovo, kde pri miestnej horárni sa v nadmorskej výške cca vlieva pravostranne do Ždiarskeho potoka, prítoku Čierneho Váhu.
Potok pramení na území obce Pohorelá v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji, no zakrátko prechádza na územie obce Liptovská Teplička v okrese Poprad v Prešovskom kraji, kde napokon aj ústí.
Salvatore De Giorgi

Mons. Salvatore De Giorgi (* 6. september 1930, Vernole, Taliansko) je taliansky rímskokatolícky duchovný kňaz, biskup, kardinál ktorý bol arcibiskupom Palerma od roku 1996 až do svojho dôchodku v roku 2006. Za kardinála bol menovaný v roku 1998. Biskupom sa stal v roku 1973, ktorý viedol ďalšie diecézy v rodnej Apúlii v rokoch 1978 až 1990.
Život.
Narodil sa 6. septembra 1930 vo Vernole v Apúlii (Južné Taliansko). Za kňaza bol vysvätený v roku 1953 a v rokoch 1953 až 1958 bol sekretárom biskupa Francesca Minervu z Lecce. Pôsobil aj ako diecézny kaplán pre Učiteľské hnutie Katolíckej akcie. V roku 1958 sa stal farárom Panny Márie Milosti v Santa Rosa.
Biskup.
21. novembra 1973 bol vymenovaný za titulárneho biskupa z Tulany a za pomocného biskupa z Orie. Biskupskú vysviacku prijal 27. decembra 1973. Pápež Ján Pavol II. ho vymenoval za diecézneho biskupa tohto stolca 17. marca 1978. Jeho pastoračná služba sa vyznačovala na zdôraznenie duchovna, angažovanosťou vo formácii kléru a podporou laikov. Pozorný k ekumenickému a medzináboženskému dialógu, bol mimoriadne citlivý aj na sociálne problémy, najmä tie, ktoré sa týkajú rodiny, mládeže a ochrany života, a osobitnú pozornosť upriamil na situáciu marginalizovaných.
4. apríla 1981 bol vymenovaný za arcibiskupa arcidiecézy Foggia. V rokoch 1987 až 1990 pôsobil ako arcibiskup Taranta. V roku 1990 bol vymenovaný za generálneho kaplána Talianskej katolíckej akcie, túto funkciu zastával dovtedy, kým ho 4. apríla 1996 pápež Ján Pavol II. nevymenoval za arcibiskupa Palerma. Často otvorene odsudzoval organizovaný zločin a mafiu. Navštívil emigrantov z Palerma v talianskych komunitách v Melbourne, Austrálii, Chicagu a Milwaukee v Spojených štátoch amerických, v Toronte, Kanade a Londýne v Anglicku.
Kardinál.
Dňa 21. februára 1998 bol vymenovaný za kardinála-kňaza Santa Maria in Aracoeli. Dňa 25. februára sa stal členom Pápežskej rady pre laikov a Pápežskej rady pre rodinu. 18. februára 1999 bol vymenovaný za člena Kongregácie pre klérus. Bol jedným z kardinálov, ktorí sa zúčastnili na pápežskom konkláve v roku 2005, ktoré zvolilo pápeža Benedikta XVI. Ako arcibiskup Palerma odišiel 19. decembra 2006 do dôchodku a jeho nástupcom sa stal arcibiskup Paolo Romeo, ktorý bol apoštolským nunciom v Taliansku a San Maríne.
Je spisovateľ a novinár, autorom niekoľkých náboženských publikácií vrátane "Un servizio di amore per una Chiesa di frontiera" (2015).
Pápež Benedikt XVI. ho vymenoval do komisie na vyšetrenie úniku dôverných dokumentov. Prvýkrát sa stretli 24. apríla 2012. V máji 2013 pápež František ho vymenoval za svojho zástupcu, aby celebroval blahorečenie pátra Pina Puglisiho, zabitého mafiou v roku 1993. Keďže si pápež vo všeobecnosti vyberá buď prefekta Kongregácie pre kauzy svätých alebo kardinála ktorý je štátnym sekretárom, považovalo sa to za bezprecedentné.
Ján Polčin

Ing. Ján Polčin, CSc. (* 24. november 1926, Rybany – † 23. december 1982, Bratislava) bol slovenský chemik.
Životopis.
Do ľudovej školy chodil v rodných Rybanoch a Nových Zámkoch. V rokoch 19371945 absolvoval gymnázium v Nitre. Po maturite Ján Polčin v roku 1945 nastúpil na štúdium chémie na vtedajšej Chemickej fakulte SVŠT, v súčasnosti Fakulte chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity v Bratislave, kde v roku 1950 promoval na inžiniera chémie (Ing.).
Po absolvovaní vysokoškolského štúdia sa na krátko zamestnal v Štátnom drevárskom výskumnom ústave v Bratislave. V rokoch 19521954 bol vedeckým ašpirantom na Chemickej fakulte SVŠT, kde v roku 1954 ako prvý Slovák obhájil kandidátsku dizertačnú prácu a získal vedecko-pedagogický titul CSc., v súčasnosti PhD. Od roku 1954 až do svojej predčasnej smrti v roku 1982 pôsobil na Výskumnom ústave papiera a celulózy (VÚPC) v Bratislave, najprv ako vedecký pracovník a od roku 1972 vedúci vedecký pracovník. Dlhoročný vedúci odboru chémie a fyziky vláknin na VÚPC. Externe pôsobil ako pedagóg na Katedre chemickej technológie dreva celulózy a papiera Fakulty chemickej a potravinárskej technológie SVŠT a na Vysokej škole chemicko-technoloogickej v Pardubiciach. V rokoch 19671970 bol na dlhodobom študijnom pobyte na univerzite v Toronte v Kanade. Tu spolupracoval s profesorom W. H. Rapsonom, svetovým odborníkom v oblasti chemického spracovania drevnej hmoty a priekopníkom vývoja nových technológií v oblasti zlepšovania znečistenia vôd celulózkami. Začiatkom 70. rokov 20. storočia Ján Polčin neprešiel previerkami a politickými čistkami organizovanými komunistickou stranou a bol odsunutý do úzadia.
Dielo.
Svojim rozsiahlym dielom v oblasti chemického spracovania dreva, lignínu a celulózy patrí Ján Polčin medzi najvýznamnejších slovenských chemikov dvadsiateho storočia. Svoju vedeckú prácu zameral na nasledovné oblasti celulózo-papierenského výskumu.
Jeho výskum bol ocenený členstvom (fellow) v prestížnej "The International Academy of Wood Science", stal sa členom "Canadian Pulp and Paper Association" a americkej "TAPPI". Medzinárodná vedecká komunita si vedeckú erudíciu Jána Polčina uctila členstvom v edičných radách viacerých vedeckých časopisov (The Journal of Cellulose and Technology, Cellulose Chemistry and Technology). Bol dlhoročným predsedom odbornej skupiny chémie dreva, papiera a celulózy pri Slovenskej chemickej spoločnosti a nositeľom Hanušovej medaile. So svojimi spolupracovníkmi uverejnil viac ako 200 vedeckých a odborných štúdií.
Ján Polčin bol svojim naturelom skromný človek, ale veľký odborník, humanista a vedec. Vynikal nesmiernou tvorivosťou a širokým záberom nielen vo vlastnom odbore, ale aj v širšom kontexte modernej chémie.
Peter Visolajský

MUDr. Peter Visolajský (* 11. marec 1981, Nitra) je slovenský lekár pediater, odborový funkcionár a publicista, ktorý od roku 2012 pôsobí ako predseda Lekárskeho odborového združenia (LOZ).
Lekárska kariéra.
Visolajský absolvoval štúdium na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 19992005. Po ukončení štúdia pracoval na Chirurgickom oddelení Fakultnej nemocnice s poliklinikou Nové Zámky (20052006) a na Chirurgickej klinike Fakultnej nemocnice (FN) Nitra (2006), pričom od roku 2006 pôsobí na Pediatrickej klinike FN Nitra. V roku 2011 získal atestáciu z pediatrie na Slovenskej zdravotníckej univerzite v Bratislave. Špecializuje sa na pediatrickú gastroenterológiu, hepatológiu a výživu.
Odborárska kariéra.
Od roku 2012 pôsobí ako predseda LOZ, kde bol opätovne potvrdený vo funkcii v roku 2016. Ako predseda LOZ sa aktívne angažuje v otázkach zlepšovania pracovných podmienok zdravotníckych pracovníkov na Slovensku, ochrany ich hospodárskych a sociálnych práv a presadzovania mzdových a profesijných potrieb členov združenia. Zároveň v médiách zverejňuje zdravotnícko-popularizačné články a komentáre k aktuálnym otázkam slovenského zdravotníctva.
Kazašské národné hokejové mužstvo hráčov do 20 rokov

Kazašské národné hokejové mužstvo hráčov do 20 rokov je národné hokejové mužstvo, ktoré reprezentuje Kazachstan na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov.
Účasti na Majstrovstvách sveta.
Oficiálne turnaje
Thomas Puskailer

Thomas Puskailer (* 2. marec 1981, Lichtenvoorde, Holandsko) je slovenský moderátor, spevák, skladateľ a herec holandského pôvodu. Vyrastal v Holandsku a účinkoval v Európskych a zahraničných muzikáloch, koncertoch, televíznych reláciách a seriáloch.
Životopis.
Thomas Puskailer sa narodil v Lichtenvoorde 2. marca 1981 zubárke Gabriele Katarine Puskailer a fotografovi Bohumilovi Jánovi Puskailerovi. V roku 1968 jeho rodičia emigrovali zo Slovenska do Kanady a neskôr v roku 1975 sa presťahovali do Holandska. Od detstva sa naučil niekoľko jazykov vrátane holandčiny, nemčiny, angličtiny a slovenčiny. Thomas je najmladší z piatich súrodencov. Počas dospievania začal spievať v cirkevných zboroch a navštevoval hodiny klavíra, bicí, gitary, saxofónu, tanca a spevu. Puskailer navštevoval školu v Nemecku a aktívne sa angažoval v amatérskych hudobných a divadelných produkciách. Tri roky navštevoval Lucia Marthas Dance Academy v Amsterdame. Počas štúdia pôsobil ako sprievodný tanečník a spevák pre mnohé popové skupiny a účinkoval aj v telenovele "Onderweg Naar Morgen" (1994). V 90. rokoch ho objavili aj rôzne modelingové agentúry kde pózoval ako model. Začiatkom 20. storočia sa objavoval v "Teleráne" pre TV Maríza. Počas prvého ročníku bol v roku 2009 finalistom speváckej súťaže "Česko Slovenská Superstar". V roku 2011 a 2012 vydal Puskailer svoje albumy „Thomas Puskailer Maxi Single“ a „Make Believe“. Objavil sa aj vo viacerých slovenských seriáloch a šou ako "Panelák", "Bez servítky", "Adela show" či "Milujem Slovensko". V súčasnosti úzko spolupracuje s TV JOJ, kde vystupuje ako moderátor Ranných novín.
Charbin Z-19

Charbin Z-19 je prieskumný a bojový vrtuľník vyvinutý na základe viacúčelového vrtuľníka Z-9. Vyrába ho čínska Skupina leteckého priemyslu Charbin. Je určený najmä na ničenie tankov, ale aj iných pozemných cieľov.
Z-19 uskutočnil svoj prvý let v máji 2010 a verejnosti bol prvýkrát predstavený počas leteckej šou v Ču chaj v roku 2012. Z-19 prevádzkuje čínska armáda, ale je určený aj na export.
Konštrukcia.
Z-19 alebo WZ-19 má štíhly predný trup a tandemové usporiadanie kokpitu, podobne ako je to u vrtuľníku Z-10. Kabína posádky je chránená pancierovými plátmi a sedadlá sú odolné proti nárazu.
Vrtuľník Z-19 je poháňaný dvoma motormi WZ8A, z ktorých každý má výkon 632 kW. Štvorlistový hlavný rotor má priemer . Výfukový systém potláča infračervené žiarenie na ochranu pred raketami s infračerveným navádzaním. 
Z-19 dosahuje cestovnú rýchlosť /h a jeho dolet je . Má maximálnu stúpavosť 9 m/s a dostup . Hmotnosť prázdneho Z-19 je a jeho maximálna vzletová hmotnosť dosahuje .
Vrtuľník je vybavený gyroskopicky stabilizovanou senzorovou vežou upevnenou pod nosom. Táto veža obsahuje pokročilé infračervené kamerové systémy (FLIR), laserový zameriavač/označovač a TV kameru. Vrtuľník je tiež vybavený najnovším radarom s aktívnymi milimetrovými vlnami (MMW), namontovaným na krídlovom pylóne, ktorý súži na vyhľadávanie a zameranie cieľov na veľké vzdialenosti. Je dodávaný s pokročilou prilbou vybavenou zameriavacím systémom (HMS).
Z-19 má pod krídlami štyri závesné body, na ktorých môže niesť rakety vzduch-vzduch krátkeho dosahu TY-90, 23 mm automatický kanón, ako aj protitankové riadené strely HJ-8. Raketa vzduch-vzduch TY-90 meria na dĺžku a v priemere. Celková hmotnosť strely je , vrátane bojovej časti. Môže dosiahnuť maximálnu rýchlosť 2 Mach a zasiahnuť ciele na vzdialenosť až . Protitanková riadená strela HJ-8 je navádzaná po drôte. Má celkovú dĺžku a priemer . Raketa s hmotnosťou môže dosiahnuť rýchlosť až /s. Maximálny operačný dosah rakety je .
Orešník

Orešník môže byť:
Fakultná nemocnica s poliklinikou Nové Zámky

Fakultná nemocnica s poliklinikou Nové Zámky (skrátene FNsP Nové Zámky) je nemocnica a príspevková organizácia v pôsobnosti Ministerstva zdravotníctva SR, financovaná zo zdrojov zdravotných poisťovní.
Historicky nadväzuje na nemocnicu postavenú v rokoch 1894 – 1896, no súčasné nemocničné zariadenie na Slovenskej ulici 5587/11 s kapacitou 795 lôžok bolo slávnostne otvorené 29. apríla 1982. Právnická osoba (organizácia), ktorá nemocnicu prevádzkuje vznikla 1. januára 1992.
Gianfranco Ravasi

Mons. Gianfranco kardinál Ravasi (* 18. október 1942, Merate, Taliansko) je taliansky rímskokatolícky kňaz, biskup a biblista. Od roku 2010 kardinál ktorý v rokoch 2007 až 2022 bol predsedom Pápežskej rady pre kultúru. V rokoch 1989 až 2007 viedol milánsku Ambroziánsku knižnicu.
Život.
Narodil sa 18. augusta 1942 v Merate v Talianskom kráľovstve a je najstarším z troch detí. Jeho otec bol antifašistický pokladník, ktorý slúžil na Sicílii počas 2. svetovej vojny, ale neskôr dezertoval z armády; trvalo mu 18 mesiacov, kým sa vrátil k rodine. Sám neskôr povedal: „Moje hľadanie bolo vždy niečo trvalé, to, čo je za prechodným, kontingentom. Bojujem so stratou a smrťou, čo pravdepodobne súvisí s neprítomnosťou môjho otca v prvých rokoch.“ Jeho matka bola učiteľkou.
Plánoval kariéru učiteľa gréckych a latinských klasikov predtým, ako sa rozhodol vstúpiť ku kňazstvu. Navštevoval seminár v Miláne a 28. júna 1966 bol vysvätený kardinálom Giovannim Colombom za kňaza. Študoval v Ríme na Pápežskej Gregorovej univerzite a Pápežskom biblickom inštitúte. Strávil leto v Sýrii, Jordánsku, Iraku a Turecku, kde pracoval ako archeológ s osobnosťami ako Kathleen Kenyon a Roland de Vaux.
Neskôr pôsobil ako profesor exegézy Starého zákona na Teologickej fakulte Severného Talianska v Miláne. V rokoch 1989 až 2007 bol prefektom Ambroziánskej knižnice, kde sa stal známou osobnosťou v literárnych a akademických kruhoch a zároveň viedol populárne prednášky o náboženských témach.
Biskup.
3. septembra 2007 bol vymenovaný za predsedu Pápežskej rady pre kultúru a menovaný za arcibiskupa titulárnej stolice Villamagna v Proconsulari. Bol tiež vymenovaný za predsedu Pápežskej komisie pre kultúrne dedičstvo Cirkvi ​​a Pápežskej komisie pre posvätnú archeológiu. Pápež Benedikt XVI. ho vysvätil za biskupa 29. septembra 2007 s kardinálmi Tarcisiom Bertone a Mariánom Jaworským ako spolusvätiteľmi.
Kardinál.
20. novembra 2010 bol menovaný za kardinála-diakona s titulom San Giorgio in Velabro. Dňa 11. decembra 2010 bol vymenovaný za člena Kongregácie pre katolícku výchovu na päťročné obnoviteľné obdobie. Dňa 29. decembra 2010 bol vymenovaný za člena novej Pápežskej rady na podporu novej evanjelizácie a zároveň za člena Pápežskej rady pre medzináboženský dialóg.
Vo februári 2013, počas posledných dní pontifikátu Benedikta XVI., kázal pápežskej domácnosti a Rímskej kúrii pôstne duchovné cvičenia.
Bol jedným z kardinálov, ktorí sa zúčastnili na pápežskom konkláve v roku 2013, ktoré zvolilo pápeža Františka.
Za člena Kongregácie pre Boží kult a disciplínu sviatostí bol vymenovaný v októbri 2016.
Po desiatich rokoch v hodnosti kardinála diakona využil svoju opciu prijať hodnosť kardinála kňaza, čo pápež František potvrdil 3. mája 2021.
Kolesársky potok (prítok Čierneho Váhu)

Kolesársky potok je vodný tok v Nízkych Tatrách na území okresu Poprad. Je to ľavostranný prítok Čierneho Váhu s dĺžkou približne 3,5 km a je tokom IV. rádu. Preteká územím ochranného pásma Národného parku Nízke Tatry.
Priebeh toku.
Potok pramení vo východnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a ich časti Priehyba, na severnom úbočí Doštianky (), v nadmorskej výške približne 
Pramení v pásme nesúvislého lesa, pod hrebeňom, vedúcom z Doštianky na Závrch (). Na hornom toku tečie severovýchodným smerom údolím Škoruchovo, na konci ktorého priberá dvojicu významných prítokov; prvý, ľavostranný z lokality Salašky, druhý, pravostranný z východného úbočia Doštianky (). Odtiaľto sa už údolie nazýva Kolesárky a ním, až po ústie, už tečie Kolesársky potok bez významnejších prítokov na severovýchod. V blízkosti chaty sa v lokalite Kolesárky v nadmorskej výške cca vlieva ľavostranne do Čierneho Váhu.
Potok pramení a preteká iba územím obce Liptovská Teplička v okrese Poprad v Prešovskom kraji.
Giuseppe Versaldi

Mons. Giuseppe kardinál Versaldi (* 30. júl 1943, Villarboit, Taliansko) je taliansky rímskokatolícky kňaz, biskup ktorý bol prefektom Kongregácie pre katolícku výchovu od roku 2015 až do zlúčenia tohto orgánu do nového Dikastéria pre kultúru a vzdelávanie v roku 2022. Pôsobil ako prezident Kongregácie pre katolícku výchovu, v prefektúre pre hospodárske záležitosti Svätej stolice v rokoch 2011 až 2015. Predtým bol biskupom v Alessandrii. Pápež Benedikt XVI. ho 18. februára 2012 povýšil do hodnosti kardinála.
Život.
Narodil sa 30. júla 1943 vo Villarboite v provincii Vercelli, región Piemont, a za kňaza bol vysvätený 29. júna 1967. V roku 1972 bol poslaný do Ríma študovať psychológiu a potom kánonické právo na Pápežskej Gregorovej univerzite, kde získal titul zo psychológie a doktorát z kánonického práva. Vrátil sa do Vercelli v roku 1976, kde dostal za úlohu založiť diecéznu rodinnú poradňu. Zároveň navštevoval kurzy v Rímskej rote. Právnický titul získal v roku 1980.
V roku 1977 sa stal pastorom farnosti Larizza. Od roku 1980 vyučoval kánonické právo a psychológiu na Pápežskej Gregorovej univerzite. V roku 1985 bol Svätou stolicou vymenovaný za súdneho úradníka Najvyššieho tribunálu Apoštolskej signatúry, za člena s hlasovacím právom v roku 1990 a za člena Najvyššej rady Apoštolskej signatúry v roku 2007. Dňa 25. marca 1994 ho arcibiskup Tarcisio Bertone vymenoval za generálneho vikára vo Vercelli.
Biskup.
Pápež Benedikt XVI. ho 4. apríla 2007 vymenoval za biskupa Alessandrie. 26. mája 2007 ho vysvätili Enrico Masseroni, arcibiskup z Vercelli, a biskupi Fernando Charrier a Natalino Pescarolo ako spolusvätitelia. Bol inštalovaný 10. júna 2007.
Po štyroch rokoch vo funkcii biskupa Alessandrie ho 21. septembra 2011 pápež Benedikt XVI. menoval za prezidenta prefektúry pre hospodárske záležitosti Svätej stolice a udelil mu hodnosť arcibiskupa.
Kardinál.
18. februára 2012 ho Benedikt XVI. vymenoval za kardinála-diakona Sacro Cuore di Gesù a Castro Pretorio. Dňa 21. apríla 2012 bol vymenovaný za člena Apoštolskej signatúry, Kongregácie pre biskupov a Kongregácie pre inštitúty zasväteného života a spoločnosti apoštolského života.
Bol jedným zo 117 kardinálov, ktorí sa zúčastnili na konkláve v roku 2013. Dňa 31. marca 2015 ho pápež František vymenoval za prefekta Kongregácie pre katolícku výchovu a nahradil tak kardinála Zenona Grocholewského.
Dňa 4. októbra 2017 bol vymenovaný za člena Kongregácie pre evanjelizáciu národov. Dňa 14. apríla 2018 bol vymenovaný za člena Kongregácie pre kauzy svätých.
Dňa 13. februára 2019 podpísal dohodu s ministerstvom školstva, univerzity a výskumu Marcom Bussettim o uplatňovaní Lisabonského dohovoru o vzájomnom uznávaní akademických kvalifikácií vydaných talianskymi verejnými univerzitami a pápežskými inštitútmi Svätej stolice. Dohoda rozšírila škálu akademických titulov uznávaných pre vyučovanie rímskokatolíckeho náboženstva na talianskych verejných základných a stredných školách.
4. marca 2022 bol povýšený do hodnosti kardinála kňaza.
Deväťsil biely

Deväťsil biely () je druh trvácej byliny rodu deväťsil, z čeľade astrovité ("Asteraceae"). Prirodzene je rozšírený od Európy po Kaukaz. 
Opis.
Deväťsil biely je trváca mohutná bylina so silným ružovkastým podzemkom, vytvárajúca súvislé zárasty. Byľ je
priama, dutá, zelená, výrazne rebrovitá, v hornej časti bielo plstnatá, vysoká 10 až 40 cm, v čase zrelosti plodov vysoká až 80 cm.
Prízemné listy sú stopkaté, stopka je spravidla plná, valcovitá, dlho odstávajúco chlpatá. Čepeľ je jemná, rýchlo vädnúca, takmer okrúhla, s priemerom do 50 cm. Na rube je plstnatá, na líci takmer lysá, matne tmavozelená, pravidelne laločnatá a na okraji hrubo zubatá. Byľové listy sú početné, šupinovité, sediace, čepeľ je vajcovitá, zelená, pavučinato chlpatá, dlhá do 3 cm.
Súkvetia zložené z úborov tvoria kužeľovité až valcovité strapce. Samčie súkvetia pozostávajú so 4 až 5 obrátene kužeľovitých úborov, s priemerom do 15 mm, samičie tvoria súkvetia až so 45 úbormi, s priemerom do 6 mm. Všetky kvety sú žltobiele, rúrkovité, korunné cípy sú dlhé 2 až 4 mm, blizny obojpohlavných kvetov sú až po bázu rozdelené. Zákrov je dvoj až trojradový, zákrovné listene sú čiarkovité, na vrchole končisté.
Plodmi sú žltohnedé hranolovité nažky, dlhé 3 až 4 mm, na vrchole s chocholcom.
Rozšírenie.
Deväťsil biely sa prirodzene vyskytuje od Európy po Kaukaz. Zavlečený je vo Veľkej Británii, Írsku, Pobaltských štátoch a Indii. Za vyhynutý je považovaný v Alžírsku.
Na Slovensku je hojný v Slovenskom krase, Strážovských vrchoch, Kremnických vrchoch a Štiavnických vrchoch, v pohorí Vtáčnik, na Poľane, Slovenskom rudohorí, na Muránskej planine, v Slovenskom raji, vo Veľkej Fatre, Chočských vrchoch, Nízkych Tatrách a Vysokých Tatrách, Pieninách, Bielych Karpatoch, Západných Beskydách a Nízkych Beskydách, v Bukovských vrchoch a na Vihorlate. Vzácne bol výskyt dokumentovaný na Devínskej Kobyle a Východoslovenskej nížine.
Najnižšie zaznamenaný výskyt pochádza z Pozdišoviec (135 m n. m.), najvyšší z Vysokých Tatier, v oblasti Sliezskeho domu, vo výške 1 630 m n. m.
Ekológia.
Deväťsil biely lemuje brehy potokov v bukových a jedľovo-smrekových lesoch podhorských a horských polôh. Obľubuje vlhké až mokré, výživné, humózne, kamenité i hlinité pôdy. Kvitne od marca do mája. Považuje sa za medonosnú rastlinu.
Citrónovník čínsky

Citrónovník čínsky alebo citrónovník pomarančový (iné názvy pozri nižšie; ) je druh z rodu citrónovník ("Citrus"). Jeho plod sa nazýva pomaranč alebo sladký pomaranč, obyčajne je oranžový.
Citrónovník čínsky je prirodzený hybrid citrónovníka obrovského (iný názov: pomelo; lat. "Citrus maxima") a citrónovníka mandarínkového (iný názov: mandarínka; lat. "Citrus reticulata"). 
Niekedy, najmä staršie, sa citrónovník čínsky zaraďuje ako poddruh druhu citrónovník horký ("Citrus aurantium"); tento poddruh má latinské meno "Citrus aurantium" subsp. "sinensis".
Názvy.
Slovenské názvy tohto druhu sú: citrónovník čínsky, citrónovník pomarančový, pomaranč, pomarančovník, pomarančovník čínsky, pomaranč sladký, sladký pomaranč, pomarančovník sladký, zriedkavo: pomarančovník pravý, zriedkavo: citrus pomarančový, staršie: citrus čínsky
O rôznych významoch názvov pomarančovník a citrónovník pomarančový pozri články pomarančovník, citrónovník (rod) a komentár v článku citrónovník horký.
Pôvod.
Pôvodom je z severovýchodnej Indie, Juhovýchodnej Ázie a južnej časti Číny. Je to vždyzelený strom rastúci do . Do Stredomoria ho obchodníci priniesli pravdepodobne v 15. storočí a v renesančných záhradách sa pestoval v populárnych oranžériách.
Opis.
Je to vždyzelený, do 10 m vysoký strom. Má podlhovasté až vajcovité pílkovité alebo celistvookrajové aromatické listy s úzkokrídlatými stopkami. Kvety sú biele, usporiadané v 1- až 6-kvetých pazušných zväzočkoch. Jeden strom citrónovníka čínskeho poskytne niekoľko tisíc plodov za rok. O plode pozri v článku pomaranč.
Milly Alcocková

Milly Alcocková (* 11. apríl 2000, Sydney, Austrália) je austrálska herečka známa z televízneho seriálu "Rod draka" (2022–2024).
Detstvo.
Alcocková sa narodila a vyrastala v Sydney v Novom Južnom Walese. Má dvoch mladších bratov. S herectvom sa stretla už v detstve, keď stvárnila postavu Červenej čiapočky vo verzii rozprávky na Taverners Hill Infants School. Navštevovala Stanmore Public School a neskôr Newtown High School of Performing Arts, ktorú však opustila v roku 2018 po tom, čo získala úlohu v seriáli "Upright".
Kariéra.
Debutovala v televízii ako tínedžerka v roku 2014 v epizóde romantickej komédie "Wonderland". Účinkovala v reklamách pre značky ako NBN, Cadbury, KFC a Woolworths a v rokoch 2015 až 2017 moderovala na Disney Channel v Austrálii programy B.F. Chefs a Hanging With. Prvé výraznejšie role získala v roku 2017 v minisérii "High Life" a dráme "Janet King".
Od roku 2019 začala hrať v televíznom seriáli "Upright", postavu Meg, za čo získala cenu Rising Star od Casting Guild of Australia a nomináciu na AACTA Awards. 
V roku 2022 bola obsadená ako mladá princezná Rhaenyra Targaryen v seriáli "Rod draka", kde získala uznanie kritikov a nomináciu na Critics' Choice Television Award. 
V roku 2024 bola obsadená do úlohy Supergirl vo filme "Supergirl: Woman of Tomorrow", pričom o premiére sa uvažuje v roku 2026. V rovnakom roku sa pripojila k hereckému obsadeniu ako Julianne Moore, Kevin Bacon, Meghann Fahy a Glenn Howerton v limitovanom seriáli Netflixu "Sirens", ktorý má mať premiéru v roku 2025. 
Súkromný život.
Pred obsadením do seriálu "Rok draka", žila Alcocková so svojou rodinou v Sydney a pracovala na rôznych brigádach. Po získaní tejto role sa presťahovala do Londýna, najprv bývala v oblasti Primrose Hill a neskôr sa presunula do bytu vo východnom Londýne.
Bernard Arnault

Bernard Arnault (* 5. marec 1949, Roubaix) je francúzsky podnikateľ a miliardár. Jeho majetok bol v roku 2024 odhadovaný na 233 miliárd dolárov. Arnault riadi impérium LVMH, zahŕňajúce vyše sedemdesiat módnych a kozmetických značiek vrátane Louis Vuitton a Sephora. Je rytierom Rádu čestnej légie.
Životopis.
Arnault vyštudoval École Polytechnique v Paríži s titulom inžiniera. V roku 1971 prevzal kontrolu nad stavebnou firmou svojho otca Ferret-Savinel. O osem rokov neskôr zmenil názov spoločnosti na Férinel Inc. a presunul jej zameranie na nehnuteľnosti. S 15 miliónmi dolárov z vlastných peňazí Arnault spolu s bankárom Antoine Bernheimom získali 80 miliónov dolárov potrebných na kúpu Boussac Saint-Frères, skrachovanej textilnej spoločnosti, ktorá vlastnila módny dom Christian Dior. V roku 1987, bol Arnault pozvaný predsedom spoločnosti Henri Racamierom, aby investoval do LVMH. Arnault investovaním prostredníctvom spoločného podniku v roku 1990 začal privádzať množstvo módnych spoločností do skupiny LVMH ako Christian Lacroix, Givenchy, Kenzo, Loewe, Céline či Berluti. Arnault pokračoval v získavaní luxusných značiek vrátane talianskej spoločnosti Fendi (2003), ikonického francúzskeho obchodného domu La Samaritaine (2010), talianskej značky šperkov Bulgari (2011) a klasického amerického klenotníka Tiffany &amp; Co. (2021). Postavil tiež Fondation Louis Vuitton (2014), múzeum súčasného umenia v Bois de Boulogne v Paríži, ktoré navrhol architekt Frank Gehry. V roku 2007 bol Arnault vymenovaný za veliteľa Čestnej légie, čím získal jedno z najvyšších francúzskych vyznamenaní.
Kobylka sedmohradská

Kobylka sedmohradská ("Pholidoptera transsylvanica") je stredne veľká kobylka. Má tmavohnedú farbu a dĺžku tela 2 až 3 cm.
Je rozšírený v juhovýchodnej Európe, hlavne v Karpatoch. Na území Slovenska ide o jeho východnú časť (Poloniny, Vihorlatské vrchy, Slánske vrchy). Viaže sa na lesné prostredie, hlavne presvetlené a podmáčané lokality v nadmorskej výške od 700 do