burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Halštatská doba

Halštatská doba (lingvisticky nevhodne: doba halštatská) je názov starej železnej doby (najmä) v širokej strednej Európe. Na Slovensku trvala od 850/800/750/700 pred Kr. do 450/400 pred Kr.
Pomenovaná je podľa halštatskej kultúry, ktorá ovplyvnila vtedy aj okolité kultúry, ale pojem halštatská doba je širší ako pojem halštatská kultúra, pretože zahŕňa aj iné kultúry.
Slovensko.
Doba sa začala početnými konfliktmi, zvýšeným pohybom obyvateľstva a poklesom počtu obyvateľov. Výsledkom bol vznik novej spoločnosti.Na Slovensku v halštatskej dobe existovali tieto kultúry:
V tomto období sa vytvorila náčelnícka a bojovnícka vrstva (dôkaz: kniežacie hroby s hodnotnými predmetmi). Útoky kočovníkov z čiernomorských stepí podnietili využívanie koňa na jazdu, ovplyvnili celkový vývoj na Balkáne a v Karpatskej kotline.
Kamenná doba

Kamenná doba (lingvisticky nevhodne: doba kamenná) je najstaršie a najdlhšie obdobie praveku aj celých dejín ľudstva. Trvalo od cca 2,6 [príp. 3,3] miliónov rokov do cca 3000/2000/1500 [príp. v užšom zmysle 5500/4500] pred Kr. Je nazvané podľa hlavnej suroviny používanej na výrobu pracovných nástrojov – kameňa. 
Dejiny skúmania.
Kamennú dobu vyčlenil dánsky múzejník Christian Jürgensen Thomsen na základe toho, že podľa zachovaných archeologických nálezov v tomto období človek používal kameň ako hlavnú surovinu na výrobu pracovných nástrojov a iných predmetov.
Datovanie začiatku a konca.
Presný začiatok kamennej doby nie je istý, pretože nie je istý presný moment, kedy človek ("Homo") alebo australopitek ("Australopithecus") začal cieľavedome zhotovovať pracovné nástroje na zabezpečenie vlastných potrieb. Podľa najstarších dochovaných nálezov sa kladie približne do 2,6 miliónov rokov pred súčasnosťou (BP) (podľa jedného novšieho nálezu je možný sporný začiatok už 3,3 miliónov rokov BP). V minulosti sa namiesto uvedených 2,6 miliónov rokov nesprávne uvádzal dátum 2,8 alebo 3 milióny rokov BP. 
Kamenná doba predchádza bronzovej dobe resp. podľa niektorých delení medenej dobe. Ak sa za koniec kamennej doby pokladá začiatok bronzovej doby, kamenná doba sa končí okolo roku 2000 pred Kr. alebo okolo 3000 pred Kr.. Ak sa za koniec kamennej doby pokladá začiatok medenej doby, kamenná doba sa končí o niekoľko storočí skôr, približne okolo 5500 pred Kr. na Strednom východe a 4500 pred Kr. v strednej Európe
Periodizácia.
Kamenná doba:
Charakteristika.
Človek kamennej doby na výrobu predmetov aj na rozloženie ohňa používal predovšetkým tvrdý štiepny kameň označovaný ako pazúrik, ktorý je druhom silicitu. Okrem toho sa používal aj kvarcit, obsidián či rádiolarit a v neolite predovšetkým bázické premenené horniny (amfibolit, serpentinit, zelené bridlice). Okrem kameňa využíval drevo, kosť, parožie, mamutie kly a v eneolite aj prvé človekom spracované kovy, predovšetkým meď.
Laténska doba

Laténska doba (lingvisticky nevhodne: doba laténska) je názov mladej železnej doby v oblastiach Európy, kde sa ako hlavná kultúra vyskytovala laténska kultúra.
Slovensko.
Na Slovensku je to prvá fáza protohistorického obdobia. Kultúry vyskytujúce sa na Slovensku v tomto období boli:
Osová doba

Osová doba (iné názvy: etický zlom, axiálna doba; z nem. "Achsenzeit" - „osová doba“) je pojem, ktorý používal Karl Jaspers pre obrat v dejinách ľudstva, ktorý sa odohral približne v období medzi rokmi 800 pred Kr. a 300 pred Kr. (alebo užšie vymedzené: 600 pred Kr.–500 pred Kr.) a pri ktorom vo všetkých kultúrach Eurázie (Čína, India, Irán, Judea, Grécko) nastúpilo nové myslenie a kritická reflexia; vystupujú náboženskí reformátori alebo mysliteľské či etické osobnosti, ktoré prinášajú zlom v doterajšom duchovnom vývine:
Vo všetkých vyššie uvedenych krajinách bol v čase etického zlomu čulý náboženský život a rozvinutý panteón. Ľudia uctievali mnoho bohov a snažili sa ich primäť intenzívnym kultom k tomu, aby im dávali hojnosť všetkého potrebného k životu, čiže jedlo a úrodu, úspech a šťastie, a vôbec životnú silu, ktorá by ich bola schopná chrániť pred hladom, biedou, chorobami a smrťou, jednoducho pred všetkým, čo dajako ohrozuje život.
Vo všetkých spomenutých krajinách dochádza k hlbokej kríze a s ňou k biede, hlasu a rozháraným pomerom. Ľudia tak na mnohých miestach začali poznávať, že starí bohovia nefungujú; aspoň nie tak, ako by sa od nich čakalo.
V mnohých starých kultúrnych okruhoch sa objavujú príznaky metafyzického skepticizmu a mravného relativizmu, ktorý asi najlepšie poznáme v podobe gréckych sofistov. Kult, postupne stále dôslednejšie magizovaný (pozri napr. staroindickú obeť koňa a vôbec zásady epochy brahmanizmu), nedokáže ovplyvniť bohov tak, aby boli človeku po vôli požadovaným spôsobom.
Ako vonkajšia príčina etického zlomu sa tak ukazuje tlak spoločenskej situácie a neúspechy v dovtedajšom spôsobe náboženského zvládavania ľudskej biedy pomocou magicky koncipovaného kultu. Vzniká vnútorná prázdnota, ktorá volá po novej odpovedi na novo doliahajúcu otázku ľudskej existencie. A tu prichádzajú myslitelia, ktorí chcú premeniť človeka a jeho vzťach k súcnu alebo k bohu, a nie v prvom rade ovplyvniť bohov.
Všetkým novým systémom je vlastná výzva k mravnému postoju, k tomu, aby človek pracoval predovšetkým sám na sebe a nečakal, že mu šťastie podľa jeho predstáv a požiadaviek dodajú podplatení bohovia alebo kozmický zákon, podmanený magickým ritom.
Rímska doba

Rímska doba (linvgisticky nevhodne: doba rímska) je časový úsek prvých štyroch storočí po Kr. v krajinách strednej a severnej Európy, ktoré neboli priamo súčasťou Rímskej ríše. Niekedy sa používa termín doba rímskeho cisárstva, a to aj pre oblasti, ktoré Rimania prechodne vojensky obsadili (napr. Slovensko).
Po rímskej dobe nasleduje doba sťahovania národov.
Slovensko.
Periodizácia na Slovensku:
Na Slovensku v rímskej dobe sídlili (nie vždy počas celého obdobia):
V tomto období vzniklo aj Vanniovo kráľovstvo.
Súčasné dejiny

Súčasné dejiny alebo súčasná doba je voľné označenie pre poslednú, stále sa posúvajúcu, časť najnovších dejín (udáva sa od roku 1918, 1945 a podobne), prípadne synonymum pre moderné dejiny (u nás spravidla od roku 1848).
Železná doba

Železná doba (lingvisticky nevhodne doba železná) je obdobie dejín ľudstva, ktoré nasledovalo po konci bronzovej doby. Tento termín zaviedol dánsky múzejník Christian Jürgensen Thomsen na základe toho, že podľa zachovaných archeologických nálezov v tomto období človek všeobecne používal železo vo výrobe pracovných nástrojov a zbraní.
Aj keď je definícia železnej doby splnená aj pre Blízky východ a niektoré iné oblasti Zeme, pojem sa ako označenie epochy spravidla používa len pre Európu, pretože napríklad v Egypte či Mezopotámii už v tomto období bolo historické obdobie (písomne doložené štáty, dynastie a podobne) a delenie dejín týchto oblastí sa teda opiera o iné charakteristiky.
Časové zaradenie.
Železná doba nenastúpila všade rovnako – na Prednom východe sa železo začalo používať už v polovici 3. tisícročia a širšie uplatnenie našlo v druhej polovici 2. tisícročia (od 1600 pred Kr., ešte viac od 1200 pred Kr.). Tradične za začiatok železnej doby na Blízkom východe považujeme rok 1200 pred Kr. Železo bolo rozšírené v Mezopotámii, u Chetitov aj v Egypte. Chetiti technológiu výroby železa starostlivo strážili, po páde ich ríše (okolo 1200 pred Kr.) sa technológia rozšírila aj do Európy. Napríklad v Grécku sa železná doba začína okolo 1100 pred Kr. Do Ruska železo priniesli Skýti, ktorí ho asi prevzali od balkánskych Trákov. V Indii sa železo objavuje okolo 1100 až 1000 pred Kr. Na Slovensku sa železo rozšírilo v 9-/8. storočí, v západostrednej Európe v 7./6. storočí, v severnej v 6. storočí.
Železná doba sa skončila v Európe s nastúpom helenizmu (Grécko), začlenením do alebo pod vplyv Rímskej ríše (južná a stredná Európa) alebo až včasným stredovekom (severná Európa).
Periodizácia v Európe.
Železná doba sa delí na starú a mladú.
Kým v niektorých krajinách strednej a západnej Európy (vrátane Slovenska) je vo zvyku považovať starú železnú dobu za totožnú s halštatskou dobou, vo viacerých krajinách najmä západostrednej Európy sa začiatok halštatskej doby (do roku 700 pred Kr.) zaraďuje ešte do bronzovej doby.
Mladá je v celej Európe obsadenej Keltmi zhodná s laténskou dobou, v ostatných častiach Európy sa nazýva predrímska železná doba.
Periodizácia na Slovensku.
Železná doba:
Halštatskou dobou sa na Slovensku a okolí končí pravek v pravom slova zmysle (=prehistória) a laténskou dobou začína protohistorické obdobie (=raná dejinná doba; 450/400 pred Kr.- 833 po Kr.).
Slovensko.
"Pozri halštatská doba na Slovensku a laténska doba na Slovensku."
Mladá železná doba

Mladá železná doba (Iné názvy: mladšia železná doba, lingvisticky nesprávne mladá doba železná, mladšia doba železná) je:
Stará železná doba

Stará železná doba (Iné názvy: staršia železná doba, lingvisticky nesprávne stará doba železná, staršia doba železná) je:
Dobro

Dobro je z filozofického hľadiska to, čo teší a uspokojuje, čo zodpovedá túžbam a čo ich napĺňa, čo je dokonané a teda dokonalé (v tomto zmysle tiež riadne, žiadúce, determinované);
všetko, čo prispieva k blahu; základná morálna hodnota; protiklad zla; to, čo sa pokladá za mravné a hodné nasledovania; to, čo sa považuje za zodpovedajúce
mravnému ideálu.
Filozofické názory.
Akvinský, T..
Pre Tomáša Akvinského je dobro to, čo treba konať.
Anzenbacher, A..
Arno Anzenbacher popisuje dobro ako apriórny objekt praktického rozumu.
Aristoteles.
Aristoteles hovorí, že dobro je agathon – to, čo je primerané veci, čo je prirodzené, čo završuje a zdokonaľuje vec. Dobro je skutočnosť; v tom, čo je v počiatkoch, čo je prvé, niet zla.
etika (teistickonáboženská).
Teistickonáboženská etika tvrdí, že dobro je vyjadrenie božej vôle alebo rozumu.
Hartmann, N..
Nicolai Hartmann: Dobro je základná mravná hodnota, ktorá môže nadobúdať rôzne formy podľa toho, ako sa definuje jej vzťah k ostatným základným mravným hodnotám; za také hodnoty pokladá vznešenosť, plnosť a čistotu. Vznešené interpretuje dobro veľkodušne a veľkoryso ako to, čo je vysoké a ideálne. Plnosť zasa interpretuje dobro v zmysle čo možno najrozmanitejšej a všestrannej účasti na hodnote. Čistote ide o to, aby sa prosto a presne zamerala na dobro ako jediné, čo treba. Z týchto rôznych interpretácií dobra vyplývajú rôzne typy étosu a morálky.
islam.
Pre islam dobro spočíva v zachovaní Božieho zákona.
judaizmus.
Aj pre judaizmus dobro spočíva v zachovaní Božieho zákona.
Kant, I..
Immanuel Kant hovorí, že dobro je to, čo je v súlade s príkazmi mravného zákona, ktorý je v každej rozumnej bytosti a ktorý nezávisí od podmienok ľudského života (kategorický imperatív).
Lao-c’.
Lao-c’ napísal:
Nietzsche, F..
Podľa Friedricha Nietzscheho je dobro všetko, čo utvrdzuje vedomie moci, želanie moci a samu moc človeka.
Plotinos.
Plotinos povedal: Dobro je Boh.
Rúfus, M..
Milan Rúfus tvrdí, že za dobro sa musí bojovať, zatiaľ čo zlo sa deje samospádom.
synkriticizmus.
Pre synkriticizmus je dobro to, čo uspokojuje naše potreby a nikomu (ani nám ani druhým) neškodí. Dobré je všetko, čo uspokojuje naše potreby a neškodí (najmä druhým). Na strane dobra je menej automatizmu než na strane zla.
Dobro je trvanie v neškodných spôsoboch bytia alebo otváranie neškodných spôsoboch bytia. Príkladmi trvania neškodným spôsobom je: 
Wolff, Ch..
Christian Wolff označuje dobro ako to, čo zdokonaľuje náš stav; najvyššie dobro je nerušený pokrok k dokonalosti.
Spoločné dobro

Spoločné dobro je to (hmotné i duchovné), čo je žiadúce pre nejaké spoločenstvo.
Nikolaj Alexandrovič Dobroľubov

Nikolaj Alexandrovič Dobroľubov (;* 5. február 1836, Nižný Novgorod – † 29. november 1861, Petrohrad) bol ruský literárny kritik a publicista. 
Filozoficky zaujímal pozíciu antropologizmu stavajúceho na princípe jednoty prírody a človeka. Za najdôležitejšie kritérium historického pokroku považoval uspokojovanie potrieb a záujmov národov a rozvoj ich tvorivosti.
Josef Dobrovský

Josef Dobrovský (* 17. august 1753, Balážske Ďarmoty, Maďarsko – † 6. január 1829, Brno, Česko) bol český filológ, historik, zakladateľ slavistiky, jedna z vedúcich osobností českého národného obrodenia a predstaviteľ osvietenstva.
Dobytok

Dobytok je súhrnné označenie veľkých hospodárskych zvierat, najmä tura domáceho, ošípanej, koní, oviec a kôz.
V užšom ponímaní označuje hovädzí dobytok.
Docent

Docent (z , teda z particípia od "docere"„učiť, vyučovať“; skratka doc.) je vedecko-pedagogická alebo umelecko-pedagogická hodnosť vysokoškolského pedagóga a zároveň označenie nositeľa takejto hodnosti. Hodnosť (alebo činnosť) docenta sa označuje tiež ako docentúra. Na Slovensku je podmienkou jej získania úspešné absolvovanie habilitačného pokračovania v príslušnom odbore, t. j. habilitácia. Titul docenta priznáva rektor.
V Česko-Slovensku až do vyhlásenia zákona č. 58/1950 Zb. zo dňa 18. mája 1950 o vysokých školách 3. júna 1950 platilo rozlišovanie medzi vedecko-pedagogickými hodnosťami súkromný docent (staršie privátny docent) a honorovaný docent, zdedené z rakúsko-uhorskej zákonnej úpravy. Súkromný docent bol vysokoškolský pedagóg, ktorý habilitáciou získal od profesorského zboru príslušnej fakulty právo verejne prednášať na vysokej škole ("venia docenti") v odbore, pre ktorý bol habilitovaný, ale s vysokou školou nemal zamestnanecký pomer (tzn. bol externým prednášajúcim). Za svoju prácu na škole mu neprislúchal riadny plat, no dostával kolegiálne taxy od svojich poslucháčov. Hodnosť honorovaného docenta udeľoval profesorský zbor danej fakulty bez habilitácie. Bol zamestnancom fakulty a spravidla viedol špecifické prednášky a praktické cvičenia, ktoré nezabezpečovali profesori fakulty. Zákonom č. 58/1950 Zb. boli obe hodnosti zlúčené a docentúru udeľoval minister školstva.
Národný dôchodok

Národný dôchodok (ako výraz bez prívlastku) môže byť:
Docta ignorantia

Docta ignorantia (lat., doslova: "učená nevedomosť") je filozofický termín, ktorým sa v scholastike (resp. už od sv. Augustína) označuje poznanie (hlavne poznanie Boha), ktoré sa vzdáva nároku na časť rozumového poznania.
Podľa Mikuláša Kuzánskeho nie je možné preniknúť k Božej podstate v jej nekonečnosti skrze hromadenie racionálneho poznania.
Dodávateľ

Dodávateľ je fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá má odberateľovi dodať, alebo mu dodáva za odplatu v dohodnutom čase alebo lehotách, určitý výrobok alebo službu.
Dodona

Dodona bola prastará Diova veštiareň v strednom Épeire na úpätí pohoria Tomaro
(dnešného pohoria Olytsikas).
Katolícka dogmatika

Katolícka dogmatika je systematické rozvinutie a podloženie kresťanskej viery v katolicizme.
Právna dogmatika

Právna dogmatika je právny odbor. Ide o poznávanie len platného (pozitívneho) práva podľa hľadiska de lege lata. Obmedzuje predmet svojho poznania na právo ako normatívny systém.
Ako cieľ si kladie poznanie obsahu práva. Jednou z metód právnej dogmatiky je analýza právnych textov (exegeze).
Dogmatizmus

Dogmatizmus (z gr. "δόγμα" "(dógma)" – názor, učenie, uznesenie) je spôsob myslenia, pri ktorom sa narába nemennými pojmami, formulami a poučkami bez toho, aby sa prihliadalo na nové skúsenosti, na nové podmienky
miesta a času.
Prívrženci antického skepticizmu pokladali za dogmatizmus každé pozitívne učenie o svete: napr. stoicizmus, epikureizmus, peripatetizmus. Dogmatizmus, na rozdiel od kriticizmu, predpokladá platnosť nášho poznania bez preverenia.
Dogmatizmus v katolíckej cirkvi.
V súčasnej podobe cirkevnej terminológie, ktorá je používaná približne od 19. storočia, označuje dogma výrok, o ktorom cirkev svojím riadnym magistériom alebo pápežskou či koncilnou definíciou prehlásila, že je zjavený Bohom tak, že jeho popieranie je heréziou (definované 1. vatikánskym koncilom, 3. zasadanie, dogmatická konštitúcia "Dei Filius", 24. apríl 1870, DS 3011).
Dohoda

Dohoda môže byť:
Dohoda (prvá svetová vojna)

Dohoda (zastarano Antanta z ) bol vojensko-politický blok, systém spojeneckých zmlúv uzavretých proti Trojspolku. Pôvodne sa volala aj Trojdohoda (Rusko, Francúzsko, Spojené kráľovstvo), neskôr počas prvej svetovej vojny aj Štvordohoda alebo Veľká päťka.
Základom boli zmluvy: 
Počas prvej svetovej vojny sa Dohoda rozrástla na koalíciu 11 štátov (pribudlo Srbsko, Belgicko,
Taliansko, USA, Rumunsko, Grécko, Japonsko, Čína).
Dojem

Dojem je výsledok vnímania, pozorovania, hodnotiaceho uvažovania, rozmýšľania, zdania.
Ide o celkový viac-menej neurčitý pocitový obraz skutočnosti utvorený na základe skúsenosti a vnímania určitých predmetov alebo javov. Prvý dojem vzniká pri prvom stretnutí situáciou, javom, človekom, často ale obsahuje nesprávne postrehy a vytvára predsudky. Je akoby zložený z viacerých čiastkových skúseností, napr. oči pozorovaného nám pripomínajú otca, jeho čelo zas nášho učiteľa, hlas konkrétneho herca a pod. Chyby prvého dojmu spočívajú v tendencii zjednodušovať (haló efekt), prisudzovať vlastné chyby posudzovanej osobe a spriemerňovať pozorovaného.
Dôkaz

Dôkaz môže byť:
Dôkaz existencie Boha

Dôkaz existencie Boha je pokus o dôkaz tvrdenia, že existuje Boh, a to pomocou filozofických pojmov bez odvolávania sa na zjavenie alebo tradíciu. 
V dejinách teologického myslenia je vedľa ontologického dôkazu Božej existencie (tzv. dôkaz a priori) Anselma z Canterbury najznámejších tzv. „päť ciest dokazovania“ Tomáša Akvinského. V neskorších dobách sa postupne objavili ďalšie dôkazy aposteriórneho (skúsenostného) charakteru. Nie sú to však argumenty slúžiace na presviedčanie neveriacich, skôr ide o náčrt možnosti intelektuálnej reflexie vlastnej viery.
Ontologický dôkaz existencie Boha.
Vypracoval ho sv. Augustín, ktorý tvrdil, že u všetkých ľudí jestvuje pojem Boha ako dokonalej bytosti, pričom tento pojem by nemohol vzniknúť, keby nejestvovala dokonalá bytosť aj v skutočnosti. Teda Boh jestvuje. V stredoveku obhajoval tento dôkaz Anselm z Canterbury.
Filozofi k tomuto dôkazu pristupujú rôzne: jedni sa k nemu stavajú pozitivne (napr. Bonaventura alebo Leibniz), iní ho z najrôznejších dôvodov kritizujú, napr. Anselmov súčasník Gaunilo, ale neskôr aj Tomáš Akvinský najmä Immanuel Kant. Kritika je v podstate založená na tom, že z pojmu nemožno odvodzovať reálnu existenciu.
Kozmologický dôkaz existencie Boha.
Podľa tohto dôkazu Boh jestvuje ako prvá príčina všetkých vecí a javov. Tento dôkaz sa zakladá na predpoklade, že svet je konečný v čase a že jestvuje jeho nehmotná príčina. Kozmologický dôkaz existencie Boha podáva Platón, Aristoteles, Leibniz, Wolff a ďalší.
Teleologický dôkaz existencie Boha.
Podľa tohto dôkazu je v prírode všetko usporiadané tak účelne, že to možno vysvetliť jedine ak pripustíme existenciu nadprirodzenej rozumnej bytosti, ktorá usporadúva všetky javy.
Nepriamy dôkaz (logika)

Nepriamy dôkaz je v logike dôkaz pomocou schémy usudzovania modus tollens, teda dôkaz podľa vzorca: ak platí "z A vyplýva B" a súčasne vieme, že platí opak B, tak platí opak A. Príklad: Ak platí "ak mám peniaze, tak si kúpim auto" a auto si nekúpim, tak nemám peniaze.
Inými slovami je to konečná postupnosť správnych krokov, z ktorých každý vyplýva z predchádzajúcich, pričom prvým krokom je negácia záveru tvrdenia a výsledkom posledného kroku je negácia predpokladu alebo iného platného tvrdenia. 
Špecifická forma nepriameho dôkazu, spravidla považovaná za zvláštnu formu dôkazu, je dôkaz sporom. 
Čiže na to, aby sme dokázali, že platí formula_1, stačí dokázať, že platí formula_2.
Priamy dôkaz

Priamy dôkaz je konečná postupnosť správnych krokov, z ktorých každý vyplýva z prechádzajúcich, pričom prvý krok dôkazu je overenie platnosti predpokladu a výsledkom posledného kroku je záver dokazovaného tvrdenia. V matematike sa používa pri dokazovaní teorém v tvare implikácie formula_1Priamy dôkaz spočíva v nájdení série výrokov formula_2tak aby platiloformula_3
Inými slovami: ak platí A ≥ B, tak platí B
Dôkaz (logika)

Dôkaz je postupnosť viet, z ktorých každá je buď vetou nevyžadujúcou dôkaz (axióma
alebo predpoklad), alebo predtým dokázanou vetou, alebo vetou vyplývajúcou
(odvodenou) z predchádzajúcich viet (teorémou). Teorémou je aj posledná
(dokazovaná) veta, tzv. téza dôkazu. Dôkaz je zisťovanie, či na základe už
prijatých formúl možno prijať aj formulu novú.
Dôkaz je logická operácia je predvedenie, preukázanie správnosti, pravdivosti (alebo pravdepodobnosti) súdu, (výroku, vety) prostredníctvom úsudkov, v ktorých dokazovaný súd vystúpi ako dôsledok už dokázaných súdov.
Bludný kruh

Bludný kruh alebo uzavretý kruh alebo lat. circulus vitiosus môže byť:
Dokazovanie (logika)

Dokazovanie je
Doklad

Doklad alebo dokument môže byť:
Doklad je aj špecificky citát ako potvrdenie výskytu (slova a podobne).
Účtovný doklad

Účtovný doklad je písomnosť z formálnej aj obsahovej stránky upravená predpísaným spôsobom, ktorá dokladá a overuje hospodárske operácie alebo účtovné operácie podľa nej zaúčtované. 
Ako jeden zo základných prvkov metódy účtovníctva má dvojakú funkciu:
Každý účtovný doklad musí byť overiteľný aj po určitej, normou predpísanej dobe.
Dokonalosť

Dokonalosť alebo perfekcia (, ) je stav dosiahnutia úplnosti, dokonanie; dokonalosť preto zahrnuje zavŕšenosť. Ide o (pôvodne) filozofický termín pochádzajúci ešte z ranej gréckej filozofie, ktorý sa uplatnil aj v iných oblastiach ľudského poznania vyčlenených z filozofie (napr. v matematike).
Dokonalosť tkvie v zbavení sa akejkoľvek chyby alebo nedostatku, obsahuje všetko to, čo patrí k podstate (esencii) nejakej veci, čo leží v idei nejakej veci, čo sa požaduje touto ideou, čo zodpovedá nejakému ideálu, čo má byť. Pojem dokonalosti závisí od toho, aké významové útvary, najmä kategórie, intervenujú v úvahách o nej. Napríklad v okruhu filozofických učení vznikajúcich na teisticky presiaknutej pôde sa za absolútnu alebo totálnu dokonalosť považuje boh.
Dokonalosť je povaha toho, čo je dokonalé, t. j. čo je úplne dokončené a už nie je schopné nijakého vývoja. Dokonalosť osebe alebo plnosť bytia po všetkých stránkach pripisuje klasická metafyzika Bohu, absolútnej bytosti.
Procesia robenia dokonalým alebo dosahovania dokonalosti sa nazýva zdokonaľovanie.
Dokonalosť podľa Biblie a kresťanstva.
Podľa Biblie a z nej vychádzajúcej kresťanskej náuky je dokonalosťou slobodný Boží prísľub a dar Božej milosti. Nedá sa odvodiť z prirodzených imanentných síl, čiže od nejakej entelechie. Boh môže náhle zmeniť chod vecí, zabudnúť na to, tu a tam dovŕšiť, dokonať.
Nakoľko Biblia predkladá tzv. zjavené pravdy, prirodzená teológia sa pokúša odvodiť poznanie Boha vrátane Božej dokonalosti prostredníctvom rozumového ľudského aparátu. Napr. súčasťou dôkazov existencie Boha (Augustín, Tomáš Akvinský a ď.) je tvrdenie o dokonalosti ako nutnej vlastnosti Boha.
Dokonalosť podľa jednotlivých filozofov.
Vasilij Zeňkovskij.
Podľa filozofa Vasilija Vasilieviča Zeňkovského je dokonalosťou nechýbanie ničoho podľa spôsobu povahy. Vecné alebo virtuálne časti, z ktorých sa skladá dokonalá vec, nazýva čiastočnými dokonalosťami a tvar (forma), ktorý povstáva z týchto častí, nazýva celkovou dokonalosťou.
Podľa Zeňkovského existuje dokonalosť bytostná alebo prvá, ktorá vlastne napĺňa bytnosť veci (napr. rozumná duša v človeku), ďalej dokonalosť cieľa, ktorá plynie zo sledovania cieľa a naplnenia prirodzenej náklonnosti a napokon dokonalosť akcidentálna, ktorá plynie s akcidentov pridaných k bytnosti a zdokonaľuje činnosť smerujúcu k cieľu.
Walter Brugger.
Podľa nemeckého filozofa Waltera Bruggera je dokonalosť uskutočnená dvoma spôsobmi: buď je tu úplne už od začiatku, alebo zreje postupne. Od začiatku a bezo zmeny je podľa neho dokonalý iba Boh..
Doktor

Doktor môže byť:
Doktor vied

Doktor vied (skratka DrSc.; skratka v Česku od roku 2003 "DSc."; ) je vedecká hodnosť udeľovaná od roku 1953 na základe verejnej obhajoby doktorskej dizertačnej práce pred komisiou pre obhajoby doktorských dizertácií. 
Pôvodne spolu s titulom kandidát vied (CSc.) tvoril DrSc. dvojicu vedeckých hodností, pričom doktor vied predstavoval vyšší titul. Titul kandidát vied (CSc.) bol však v roku 1996 zrušený. DrSc. je na Slovensku chápaný ako „veľký doktorát“, ktorý je udeľovaný na základe významných vedeckých výsledkov, prekračujúcich úroveň vedeckého titulu CSc. alebo neskôr PhD. Tento titul by mal charakterizovať vyhranenú vedeckú osobnosť a na území Česka a Slovenska by mal najlepšie charakterizovať špičkových vedcov a vedeckovýskumných pracovníkov. V podobnom chápaní je ekvivalentný v minulosti zaužívanej hodnosti D.Sc. používanej v krajinách Britského spoločenstva národov.
V Česku boli 1. júla 1998 zrušené obe vedecké hodnosti, avšak na prelome rokov 2002/2003 bol „Doktor vied“ znova definovaný, ale so skratkou DSc.
Na Slovensku je od roku 2011 za udeľovanie hodnosti DrSc. zodpovedná Slovenská komisia pre vedecké hodnosti (SKVH), ktorá ju udeľuje na základe komplexného pohľadu na uchádzača zohľadňujúceho vedecké výstupy, ich kvalitu a význam, či stanoviska medzinárodne rešpektovanej osobnosti zo zahraničia.
Doktorand

Doktorand (lat. "doctorandus"), staršie i doktorant, je uchádzač o udelenie doktorského titulu PhD. pripravujúci sa na vykonanie skúšok a obhajobu dizertačnej práce.
Štúdium.
Aby bol uchádzač prijatý na doktorandské štúdium, musí mať ukončené vysokoškolské vzdelanie druhého stupňa (napríklad magister alebo inžinier) v danom alebo príbuznom odbore. Toto je lokálne špecifikum, ktoré platí napríklad v Česku a na Slovensku; na univerzitách poskytujúcich PhD. tituly v anglosaských krajinách sa táto podmienka neuplatňuje. K prijatiu na väčšinu doktorandských programov postačuje bakalársky titul z daného odboru a v mnohých prípadoch sa magisterský titul udeľuje ako súčasť PhD. programu) a musí úspešne absolvovať prijímacie konanie (väčšinou uskutočňované ústne s prijímacou komisiou).
Dĺžka doktorandského štúdia trvá v internej forme maximálne štyri roky. V externej forme maximálne päť rokov na vykonanie skúšok a šesť rokov (od prijatia) na obhajobu dizertačnej práce.
Interný doktorand, najmä ak je jeho školiace pracovisko univerzita, sa spravidla podieľa na pedagogickom procese vedením cvičení, prípadne môže zastupovať na prednáškach. Na niektorých univerzitách a v niektorých odboroch toto neplatí a doktorandi vyučovať nemusia, ale môžu, ak majú záujem. Ďalej je povinný vykazovať publikačnú činnosť uverejňovaním článkov vo vedeckých časopisoch a vystupovať na konferenciách a seminároch.
Počas štúdia musí doktorand absolvovať aj povinné štátne skúšky z (minimálne) 1 povinného predmetu a 2 voliteľných predmetov, ktoré prehlbujú a rozširujú vedomosti získané počas inžinierského alebo magisterského štúdia, a to spravidla do 18 mesiacov v internej forme a do troch rokov v externej forme. Do 18 mesiacov (od prijatia) musí interný doktorand odovzdať a obhájiť minimálne jednu tretinu svojej dizertačnej práce (tzv. minimová práca). Po dosiahnutí titulu PhD. môže absolvent pokračovať v takzvanom post doktorandskom štúdiu (post doc).
Doktorandské štúdium na Slovensku.
Doktorandské štúdium na Slovensku môžu poskytovať iba univerzity. Doktorandské štúdium (ISCED 6) absolvovalo 0,3 % obyvateľstva. O doktorandské štúdium nie je z viacerých príčin medzi slovenskými študentmi výrazný záujem.
Doktorandi majú nárok na doktorandské štipendium.
Doktrína

Doktrína ( z lat. doctrina = náuka &lt; docere = učiť)) je:
Archívny dokument

Archívny dokument je textový, obrazový, zvukový a iný záznam na akomkoľvek nosnom médiu pochádzajúci z činnosti štátnych orgánov, obcí a i. právnických a fyzických osôb, ktorý je pre svoju jedinečnú a trvalú informačnú hodnotu predmetom verejného záujmu.
Preberaním, ochraňovaním a sprístupňovaním archívnych dokumentov sa zaoberá archív.
Externé odkazy.
je písomný, obrazový, zvukový a iný záznam, pochádzajúci z činnosti štátnych orgánov a organizácií, obcí a iných právnických osôb, ako aj z činnosti fyzických osôb, ktorý pre svoj historický, politický, hospodársky alebo kultúrny význam má trvalú dokumentárnu hodnotu pre poznanie dejín Slovenska a Slovákov. Archívnym dokumentom je aj filmový alebo zvukový záznam, ktorý vznikol do roku 1950. Archívnym dokumentom nie je knižničný dokument a zbierkový predmet.
Hypertextový dokument

Hypertextový dokument (hyperdokument) je forma prezentácie informácie, kde text, zobrazenie, zvuky a akcie sú pomocou hypertextovych väzieb prepojené do jedného celku, nesekvenčnej siete asociácií, ktorá umožňuje používateľovi listovať súvzťažnými oblasťami bez ohľadu na daný poriadok tém. Príkladom hypertextového dokumentu je práve čítaný dokument, ktorého prehľad podáva http://sk.wikipedia.org/, kapitoly venované odkazom atď.
Spoje v hypertextovom dokumente môže zavádzať a meniť tak jeho autor, ako aj používateľ.
Dokumentácia

Dokumentácia môže byť:
Dokumentaristika

Dokumentaristika môže byť
Jean-Michel Basquiat

Jean-Michel Basquiat (* 22. december 1960, New York, USA – † 12. august 1988, New York) bol americký maliar.
Narodil sa v Brooklyne ako syn prisťahovalcov z Haiti a Portorika. Začínal ako grafista a štýl grafity preniesol aj do svojich obrazov, v ktorých kombinoval štetcovú maľbu a sprej. Často aplikoval nápisy a naivné obrázky v detskom štýle.
Zásluhou Andyho Warhola sa stal najznámejším afroamerickým maliarom.
Nahá singularita

Vo všeobecnej teórii relativity predstavuje nahá singularita gravitačnú singularitu bez horizontu udalostí. Singularity vo vnútri čiernych dier sú vždy obklopené oblasťou, ktorá nedovoľuje svetlu uniknúť, a preto nemôžu byť priamo pozorované. Naproti tomu, nahá singularita je bod v priestore, v ktorom je hustota nekonečná, a ktorý je pozorovateľný zvonku. 
Teoretická existencia nahých singularít je dôležitá, pretože by znamenala, že by bolo možné pozorovať zrútenie sa objektu do nekonečnej hustoty. 
Počítačové simulácie zrútenia sa disku prachu naznačili, že takéto objekty existovať môžu, čím by princíp kozmickej cenzúry (ktorý tvrdí, že singularity sú vždy skryté) neplatil. Ohľadom tohto problému prehral Stephen Hawking svoju stávku.
Bram Stoker

Abraham „Bram“ Stoker (* 8. november 1847, Dublin – † 20. apríl 1912, Londýn) bol írsky spisovateľ, jeden z popredných predstaviteľov hororovej literatúry. Jeho najznámejším dielom je román "Dracula".
Životopis.
Bram Stoker sa narodil v dublinskom Clontarfe ako tretí zo siedmich detí Charlotty a Abrahama Stokerovcov. Takmer do jeho ôsmich rokov ho neidentifikovaná choroba držala na posteli a bránila mu nielen chodiť, ale aj dlhšie stáť. Údajne mu matka v tejto dobe rozprávala ľudové príbehy a keltské mýty. Táto choroba a bezmocnosť boli traumatizujúcou skúsenosťou poznateľnou v jeho dielach – napríklad ako dlhotrvajúci spánok a vzkriesenie z mŕtvych v Draculovi. Lekári nepovažovali za zázrak len jeho chorobu, ale tiež jeho uzdravenie. Po ňom začal žiť normálnym životom a dokonca sa stal atlétom a futbalovou hviezdou na miestnej Dublinskej univerzite, kde študoval históriu, literatúru a fyziku na "Trinity College". Bol prezidentom tunajšej filozofickej spoločnosti a audítorom spoločnosti historickej.
Napriek tomu sa už od mladosti chcel stať spisovateľom, nakoniec nastúpil na úradnícke miesto na Dublinskom hrade. Táto kariéra ho však nijako neuspokojovala, a tak začal pracovať aj ako novinár a divadelný kritik. Jeho záujem o divadlo viedol k dlhoročnému priateľstvu s hercom Henrym Irvingom. V tomto čase napísal aj svoje prvé dielo: "Duties of Clerks of Petty Sessions in Ireland: Collected Works of Bram Stoker" vydané však až v roku 1879. Publikoval svoje prvé poviedky "The Crystal Cup" (1872), "The Chain of Destiny" (1875) a "The Spectre of Doom (1880)".
Stoker sa roku 1878 oženil s Florence Balcombeovou, vtedajšou priateľkou Oscara Wilda. Verí sa, že práve pre tento sobáš Wilde opustil Írsko. Bram so svojou ženou sa potom presťahovali do Londýna, kde v roku 1878 odporučil Henry Irving Bramovi prácu hereckého manažéra v "London's Lyceum Theatre". Tam zostal 27 rokov. Rok po presťahovaní sa Stokerovcom narodil syn Noel. Vďaka svojmu priateľstvu s Irvingom sa Stoker dostal do londýnskej vyššej spoločnosti, kde sa stretol s maliarom Jamesom McNeilom Whistlerom a s Arthurom Conanom Doylom.
Roku 1882 vydal Stoker svoju prvú knihu "Under the Sunset" a román "The Snake's Pass" v roku 1890. Zároveň sa začal pripravovať na svoj ďalší román, ktorým bol Dracula vydaný roku 1897. Po Irvingovej smrti roku 1905 pokračoval Stoker v písaní a okrem iného vydal "The Jewel of Seven Stars" (1903), "Personal Reminiscences of Henry Irving" (1906), a "The Lair of the White Worm" (1911). Stoker zomrel v roku 1912.
Pľúca

Pľúca (lat. j. č. "pulmo", mn. č. "pulmones") sú orgán patriaci do dýchacej sústavy. Slúžia na výmenu kyslíka zo vzduchu a oxidu uhličitého z krvi počas dýchania a na tvorbu krvných doštičiek.
Ľudské pľúca.
Ľudské pľúca sú rozdelené na ľavú a pravú časť. Ľavá časť sa skladá z dvoch a pravá z troch pľúcnych lalokov. Pľúca dospelého človeka sa skladajú z približne 300 miliónov alveol, ktoré spolu zaberajú plochu okolo 140 m².
Objem ľudských pľúc je priemerne 46 litrov. Je to ovplyvnené viacerými faktormi, ako napríklad telesná konštrukcia (vyšší ľudia majú obyčajne väčšie pľúca), telesná kondícia (športovci majú väčšie pľúca), alebo pohlavie (ženské pľúca sú o 2025 % menšie než mužské).
Pľúca cicavcov.
Pľúca cicavcov majú špongiovitú štruktúru. Pri dýchaní je do nich podtlakom nasávaný vzduch. Tento podtlak je vytváraný zväčšovaním objemu hrudníka, čo zabezpečujú medzirebrové svaly a bránica. Vzduch je do pľúc nasávaný cez hrtan, priedušnicu, priedušky a priedušničky až do alveol, ktoré sú obklopené kapilárami. Na tomto mieste sa difúziou do krvi dostáva kyslík a odvádza sa z nej oxid uhličitý.
Umiestnenie.
Pľúca sú umiestnené v hrudníku a sú chránené hrudným košom. Na povrchu pľúc sa nachádza tenká priľnavá blana, nazývaná popľúcnica (, alebo "pleura visceralis"). Na vnútornej strane hrudného koša sa nachádza podobná blana, ktorej hovoríme pohrudnica (). Medzi týmito blanami sa nachádza malé množstvo mazľavej tekutiny - pleurálnej tekutiny, ktorá zabezpečuje ich hladké vzájomné kĺzanie a jednoduché oddelenie. Ľavá strana pľúc je menšia ako pravá, čím vzniká priestor pre srdce.
Dýchacia sústava

Dýchacia sústava umožňuje živým organizmom pre život nevyhnutnú výmenu plynov. Živočíchy pomocou dýchacej sústavy získavajú kyslík a zbavujú sa oxidu uhličitého. Väčšina druhov rastlín naopak spracúva pri procese fotosyntézy oxid uhličitý a produkuje kyslík.
Dýchacia sústava u ľudí a zvierat.
U ľudí a ostatných cicavcov sú hlavnou časťou dýchacej sústavy pľúca. Dýchacia sústava je zodpovedná za prívod vzduchu do a von z pľúc počas dýchania, teda za výmenu plynov.
Zloženie a funkcia.
Dýchaciu sústavu ľudí a zvierat môžeme rozdeliť na dve funkčne odlišné časti. Prvá, prívodná časť má za úlohu ohrev, zvlhčovanie a prečisťovanie vzduchu vstupujúceho do pľúc. Druhá, dýchacia časť, má za úlohu výmenu kyslíka a oxidu uhličitého medzi krvou a vzduchom. K ďalším dôležitým funkciám patrí udržiavanie rovnováhy vnútorného prostredia (pH), a vydávanie zvukov (u človeka tvorba slov).
Hrtan

Hrtan alebo larynx (gen. laryngu, nom. pl. laryngy) () je rúrkovitý, približne 5 –  dlhý, orgán tvorený radom chrupiek.
Topografia.
Hrtan je umiestnený v krku cicavcov. V smere od pľúc je hrtan spojený s priedušnicou. Z druhej strany je spojený s hltanom. V prednej časti hrtana sa nachádza štítna chrupka (), ľudovo nazývaná aj ohryzok. Nad hrtanom sa nachádza kosť jazylka (), ktorá hýbe hrtanom, napríklad počas prehĺtania.
Chrupky hrtana.
Hrtan tvorí niekoľko chrupiek. Najväčšie sú príklopková chrupka ("cartilago epiglottis"), štítna chrupka ("cartilago thyroidea"), párové hlasivkové chrupky ("cartilagines arytenoideae") a prstencová chrupka ("cartilago cricoidea"). Tieto chrupky sú vzájomne pospájané väzivom a kĺbmi. V hrtane sa nachádzajú aj drobné chrupky: "cartilago cornicuata" (naväzuje na hrot hlasivkovej chrupky), "cartilago cuneiformis" (nad predchádzajúcou chrupkou), "cartilago triticea "(vo väze "ligametum thyrohyoideum laterale").
Príklopková chrupka má tvar lyžice a podmieňuje hrtanovú príklopku, čiže vstup do laryngu. Na príklopkovej chrupke popisujeme:
Štítna chrupka je pod chrupkou príklopkovou a je to najväčšia chrupka hrtana. Popisujeme na nej: 
Na hlasivkových chrupkách sú zrejmé tieto útvary:
Najnižšie uložená je prstencová chrupka. Na nej popisujeme:
Kĺby a syndesmózy hrtana.
Na hrtane nájdeme tieto kĺby:
Chrupky hrtana sú spojené aj pomocou väziva, čiže syndesmózami. Syndesmózy na hrtane sú:
Svaly hrtana.
Predná skupina
Laterálna skupina
Zadná skupina
Stavba steny hrtana.
Stena hrtana sa skladá zo sliznice, podslizničného väziva, svaloviny a chrupiek a väzivovej adventície v tomto poradí smerom od lumen hrtana von.
Funkcia.
Primárnou funkciou hrtana je chrániť pľúca pred poškodením a umožniť prístup vzduchu do a von z pľúc. Hrtan pri prehĺtaní zatvára prístup do pľúc, čím ich chráni pred poškodením, ktoré by mohlo nastať vdýchnutím potravy alebo nečistôt.
Ďalšou funkciou hrtana je tvorba zvuku (hlasu). Hlas vzniká prechodom vzduchu cez hlasivky umiestnené v hrtane. Vzniknutý zvuk je potom u ľudí pomocou zubov, jazyka a pier upravený na reč.
Doktor všeobecného lekárstva

Doktor všeobecného lekárstva (19901996 „doktor všeobecnej medicíny“, 1996(?)2004 a pred 1990 „doktor medicíny“; skratka MUDr.; ) je akademický titul absolventov humánneho lekárstva.
Na Slovensku je to vysokoškolský akademický titul písaný pred menom, udeľovaný absolventom lekárskej fakulty po skončení štátnych skúšok. Udeľuje sa všeobecným lekárom (donedávna aj zubným lekárom, ale tí teraz dostávajú titul doktor zubnej medicíny - skratka MDDr.).
V anglosaských krajinách lekári dostávajú titul M. D. (; ) alebo D. M. (). Píše sa za menom.
Vlad III.

Vlad III. alebo Vlad III. Ţepeş (* 8. november 1431, Sighişoara, Rumunsko – † 1476, Bukurešť, Rumunsko), známy aj ako Drăculea či Ţepeş (Cepeš), bol knieža Valašského kniežatstva v rokoch 1448, 1456 – 1462 a 1476. Turci ho nazývali aj Kaziglu Bey (po slovensky: "Princ Narážač").
Život.
Narodil sa v Sighişoare v Sedmohradsku v rodine kniežaťa Vlada II. Ako 12 ročný spoločne s mladším bratom odišiel do Osmanskej ríše, kde bol štyri roky vazalom osmanského pašu. Po tom ako sa dozvedel, že bojari zabili jeho otca Vlada II. a staršieho brata Mirceu II. ho Turci oslobodili a vymenovali na trón Valašského kniežatstva, ktorý však musel neskôr pod tlakom Jána Huňadyho opustiť. Po úteku do moldavského kniežatstva, kde sa zdržal štyri roky, a po smrti tunajšieho kniežaťa Romana II., spoločne s Štefanom III. odišiel do Uhorska a štyri roky prežil v Sedmohradsku pri hraniciach s Valašským kniežatstvom. V roku 1456 sa s pomocou uhorských a valašských bojarov dostal na trón Valašského kniežatstva. Začiatkom jeho vlády sa v zajatí nachádzalo takmer 500 tisíc ľudí a počas svojej šesťročnej vlády (1456 – 1462) bez ohľadu na svoje chúťky zlikvidoval vyše 100 tisíc ľudí.
Viedol boje za centralizovanú moc s bojarmi, a kvôli zabezpečeniu proti prípadnému nájazdu nepriateľa ozbrojil slobodných roľníkov a mešťanov. Od roku 1461 odmietol platiť daň tureckému sultánovi Mehmedovi II. Pre zradu bojarov bol nútený odísť do Uhorska, kde ho obvinili zo spolupráce s Osmanskou ríšou. V roku 1476 ho zabili bojari.
Prezývky.
Čert.
Vlad Ţepeş bol druhým synom kniežaťa Vlada II. zvaného tiež Dracul (po slovensky Drak), ktorý získal tento prídomok na základe svojej príslušnosti k rytierskemu Dračiemu rádu (po latinsky Societas Draconistrarum). Keďže vo vtedajšej rumunčine neexistovalo slovo pre draka (dnes je to "dragon"), táto prezývka bola odvodená od názvu tohto rytierskeho rádu a začali ho volať "Vlad Dracul". Aj keď v latinčine "draco" znamená "drak", v rumunčine slovo "drac" znamená "čert". Ďalej, pridaním člena určitého, vznikne slovo "Dracul". Vlad III. zdedil po otcovi aj jeho prezývku.
Turci nazývali obyvateľov tejto oblasti "draguli" a ich panovníka začali nazývať "Dragulea". Prezývka "Draculea" a potom "Dracula" sa teda vyvinula s najväčšou pravdepodobnosťou stretnutím slov "Dragulea" a "Dracul". Túto prezývku údajne používal potom aj sám Vlad Ţepeş, ako dodatok k svojmu menu, najmä pre jeho nepriateľov. Stala sa totiž synonymom čerta, diabla, zla a krutosti v tej najextrémnejšej forme.
Narážač.
Prezývku Ţepeş – Narážač dostal Vlad III. podľa jeho údajne obľúbenej metódy mučenia a popravovania – napichovania obetí na kôl, ktorú si údajne osvojil počas jeho väznenia u Turkov. Mnohé zo správ o jeho krutosti sa dnes považujú skôr za legendy, ktoré sa šírili ohováračskými letákmi v Nemecku a Rusku po jeho smrti, vďaka vynálezu tlačiarenského lisu.
Jeden z nich zobrazuje Vlada III., ako večeria pri prestretom stole na vŕšku, na ktorom je celý les kolov s narazenými mŕtvymi Turkami.
Stal sa inšpiráciou pre írskeho spisovateľa Brama Stokera k napísaniu slávneho románu Dracula.
Lineárne písmo B

Lineárne písmo B alebo krétske lineárne písmo B alebo krétsko-mykénske lineárne písmo B bolo písmo, ktoré sa používalo na zápis mykénskeho jazyka, ranej formy gréčtiny.
Používali ho mykénski Achájci, usadení na pevninskom Grécku i na minojskej Kréte, ktorú ovládli po roku 1450 pred Kr. Lineárne písmo B sa používalo takmer výhradne na hospodárske záznamy, evidenciu úrody, surovín, zbraní alebo ľudí, ktorí pracovali na poliach a v dielňach.
Doposiaľ sa našlo takmer 6000 tabuliek s lineárnym písmom B na týchto lokalitách: Knóssos (asi 4360 tabuliek), Pylos (1087 tabuliek), Téby (viac ako 300 tabuliek), Mykény (73 tabuliek), Tiryns (27 tabuliek), Chania (4 tabuľky) a na iných miestach asi 170 tabuliek.
Lineárne písmo B je slabičné písmo (sylabické) a obsahuje aj logografické symboly. Má asi 200 grafém predstavujúcich fonetické slabičné znaky a sémantické logogramy (ideogramy), ktoré označujú napr. konkrétne predmety (meč, trojnožka, bojový voz). Vyskytuje sa na tabuľkách zo 14. a 13. storočia pred Kr. a vyvinulo sa z príbuzného lineárneho písma A používaného na zápis minojského jazyka. 
Rozlúštil ho Michael Ventris spolu s Johnom Chadwickom v rokoch 1951–1953. Významným odborníkom a znalcom lineárneho písma B (ale aj lineárneho písma A a gréckych dialektov vôbec) je český bádateľ prof. PhDr. Antonín Bartoněk, DrSc., ktorý pôsobí na Filozofickej fakulte Masarykovej univerzity v Brne.
Technológia

Technológia (z lat. technologia &lt; z gr. τεχνολογια [technología]= náuka o zručnostiach &lt; τεχνη "umenie/zručnosť/remeslo" + λογος "slovo, náuka" + prípona ια) znamená:
Keďže sa v angličtine slovo technology používa aj pre techniku, v poslednej dobe sa často možno stretnúť s takýmto použitím aj v iných jazykoch - napríklad „najnovšia počítačová technológia“ je spravidla (len) najnovšia počítačová technika.
Definície.
Technológia je chápaná ako ľudská činnosť. Technológia je staršia ako veda a inžinierstvo, pretože predstavuje ľudské znalosti pri riešení „skutočných“ bežných problémov pri vytváraní štandardizovaného vzhľadu a vlastností nástrojov, strojov, prístrojov, materiálov a procesov. Takáto štandardizácia dizajnu je základná vlastnosť technológií.
Technológia je náuka o výrobe materiálov a výrobkov z daných surovín, pričom nemusí nevyhnutne používať vedecké objavy a inžinierske konštrukcie.
Technológia sa zaoberá opisom techník poľnohospodárskej, priemyselnej a remeselnej výroby rôznych druhov tovaru, predmetov a látok človeku potrebných, ale aj opisom získavania a spracovania surovín používaných na výrobu.
Technológia môže byť intuitívne chápaná ako čisto empiricky podložená ľudská činnosť, ktorej postupmi a prostriedkami (technikami) vznikajú predmety pre rôzne ľudské potreby.
Technológiu je možné chápať aj ako súbor všetkých technických vied.
Špeciálna technológia.
Špeciálna technológia sa zaoberá zakonitosťami, princípmi, predpismi a metódami technologického procesu v rámci istého priemyselného odvetvia. K jej úlohám patrí vedecký náčrt technologického procesu na výrobu určitého výrobku, pričom sa potrebné
výrobné prostriedky a pracovné sily určia podľa špecifickosti výrobku, množstva výroby, kvality iných faktorov a po predchádzajúcom technologickom porovnaní rozličných variantov v priestore a čase, ich štruktúry a zmien. Plánovanie, príprava, riadenie, vyskúšanie, uskutočnenie, vyhodnotenie a optimalizácia technologického procesu na výrobu určitého výrobku ma za cieľ usporiadať tento proces efektívne podľa požiadaviek.
Anna Záborská

MUDr. Anna Záborská (* 7. jún 1948, Zürich, Švajčiarsko) je slovenská lekárka, konzervatívna politička, súčasná poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky a bývalá poslankyňa Európskeho parlamentu.
Politička.
Kresťanskodemokratické hnutie.
Členka Kresťanskodemokratického hnutia od jeho založenia v roku 1990.
Kresťanská únia.
Vo februári 2019 po odchode z KDH, založila spolu s Branislavom Škripekom novú konzervatívnu politickú stranu Kresťanská únia, ktorej sa stala predsedníčkou.
Národná rada Slovenskej republiky.
Vo volebnom období 19982002 ako poslankyňa NR SR za KDH. Funkcie:
Vo volebnom období 20022006 znova poslankyňa NR SR za KDH. Funkcie:
20. júla 2004 jej mandát zanikol z dôvodu vykonávania funkcie nezlučiteľnej s funkciou poslankyne NR SR; stala sa poslankyňou Európskeho parlamentu.
Vo volebnom období 20202023 ako poslankyňa NR SR za OBYČAJNÍ ĽUDIA a nezávislé osobnosti (OĽANO), NOVA, Kresťanská únia (KÚ), ZMENA ZDOLA. Funkcie:
Europoslankyňa.
V prvých voľbách do Európskeho parlamentu na Slovensku 13. júna 2004 bola zvolená na kandidátke KDH za poslankyňu EP. Pôsobila v skupine Európskej ľudovej strany (Kresťanských demokratov) a Európskych demokratov. Funkcie:
Annu Záborskú na post predsedníčky Výboru pre práva žien a rodovú rovnosť v EP navrhla Európska ľudová strana. Jej voľbu skomplikoval postoj poslancov Strany európskych socialistov v EP, ktorí jej nomináciu odmietli na základe negatívneho postoja Anny Záborskej k interrupciám a jej údajných negatívnych vyjadrení týkajúcich sa homosexuálov. Nakoniec sa socialistickí členovia výboru zdržali hlasovania a zvyšok poslancov za predsedníčku Annu Záborskú zvolil. V marci 2005 Anna Záborská potvrdila, že zažalovala francúzske denníky Libération a Humanité za ohováranie, v súvislosti s jej údajnými vyjadreniami, že homosexuálov treba liečiť na psychiatrii.
V druhých voľbách do Európskeho parlamentu na Slovensku 6. júna 2009 bola opätovne zvolená na kandidátke KDH za poslankyňu EP. Pôsobila v skupine Európskej ľudovej strany (Kresťanských demokratov)
V tretích voľbách do Európskeho parlamentu na Slovensku 24. mája 2014 bola po tretíkrát zvolená na kandidátke KDH za poslankyňu EP. Pôsobila v skupine Európskej ľudovej strany (Kresťanských demokratov).
Osobný život.
Je dcérou niekdajšieho významného politika KDH Antona Neuwirtha. V 1947 Neuwirth vstúpil do manželstva s Evou Adamkovou, po čom získal štipendium ako vedecký spolupracovník prof. P. Karrera v Zürichu, kde absolvoval aj ďalšie dva semestre chémie. Komunistický prevrat v Československu v roku 1948 znamenal pre Neuwirtha povinnosť vrátiť sa do vlasti, Záborská sa však narodila ešte v Zürichu. Jej manželom je architekt Vladimír Záborský (syn akademického maliara Ladislava Záborského). S manželom má 2 dcéry.
Kritika.
Získala anti-cenu Homofób roka 2019. Anketu organizoval Inštitút ľudských práv spolu s Dúhovým Slovenskom. V ôsmom ročníku hlasovalo vyše 69-tisíc ľudí.
Richard Henry Tawney

Richard Henry Tawney (* 30. november 1880, Kalkata, India – † 16. január 1962, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol anglický spisovateľ, ekonóm, historik, sociálny kritik a univerzitný profesor, vedúci zástanca kresťanského socializmu.
Kariéra.
Vzdelanie získal na "Rugby School" a "Balliol College" v Oxforde, kde študoval modernú históriu.
V roku 1905 sa stal členom výkonného výboru "Workers' Educational Association" (WEA, po slovensky Asociácia vzdelávania robotníkov). V 20. rokoch 20. storočia bol riaditeľom WEA a v tejto organizácii zostal až do roku 1947. Pred začiatkom prvej svetovej vojny prednášal na univerzite v Glasgow a v roku 1917 začal prednášať na prestížnej "London School of Economics" (Londýnskej ekonomickej škole), kde zotrval až do konca svojej kariéry. V roku 1931 získal titul profesora ekonomickej histórie.
Dvakrát neúspešne kandidoval do Dolnej komory britského parlamentu za Labour Party.
László Miklós

Dr. h. c. Prof. RNDr. László Miklós, DrSc. (* 24. január 1949, Tornaľa) je slovenský politik. Počas dvoch vlád Mikuláša Dzurindu bol minister životného prostredia od roku 1998 do 2006.
Život.
László Miklós je ženatý a má dve dcéry.