Akira Jošino

Akira Jošino (; * 30. január 1948, Suita, Japonsko) je japonský chemik a profesor. 
Vytvoril prvé bezpečné produkovateľné lítiovo-iónové akumulátory, ktoré sa aktuálne používajú v mobilných telefónoch a laptopoch. 
V roku 2019 získal Nobelovu cenu za chémiu spolu s M. Stanleym Whittinghamom a Johnom B. Goodenoughom za vývoj lítiovo-iónových batérií.
Životopis.
Narodil sa v meste Suita v prefektúre Osaka Maturoval na "Kitano High School" v rodnej Osake v roku 1966, v roku 1970 získal titul B.S. a v roku 1972 titul M.S., oba z petrochémie na Kjótskej univerzite, a potom získal doktorát z inžinierstva na Osackej univerzite v roku 2005.
Na vysokej škole navštevoval prednášk&amp; Keniči Fukuia, ktorý sa neskôr stal prvým ázijským laureátom Nobelovej ceny za chémiu.
Kariéra.
Celú svoju neakademickú kariéru pôsobil v Asahi Kasei Corporation., kde začal pracovať hneď po získaní magisterského titulu v roku 1972. V roku 1982 začal pracovať v Kawasaki Laboratory a bol povýšený na manažéra vývoja produktov pre iónové akumulátory v roku 1992. V roku 1994 sa stal manažérom technického vývoja pre manufaktúru A&amp;T Battery Corp., spoločnej spoločnosti firiem Asahi Kasei a Toshiba. V roku 2005 sa v Asahi Kasei stal hlavným vedúcim vlastného laboratória. Od roku 2017 je profesorom na Meijo University.
Výskum.
V 80. rokoch 20. storočia začal skúmať dobíjateľné batérie (akumulátory) s použitím polyacetylénu. Polyacetylén je polymér, ktorý vedie elektrický prúd, čo zistil Hideki Širakawa, ktorý za tento objav získal v roku 2000 Nobelovu cenu za chémiu.
V roku 1983 vytvoril prototyp akumulátoru s použitím oxidu lítnokobaltitého (LiCoO2), ktorý v roku 1979 objavili Godshall a kolektív na Stanford University a John B. Goodenough a Koiči Mizušima na University of Oxford ako katódy a polyacetylénu ako anódy. Tento prototyp, v ktorom materiál anódy neobsahuje žiadne lítium a ióny lítia sa presúvajú z katódy vyrobenej z LiCoO2 na anódu počas nabíjania, bol priamym prekurzorom moderných lítiovo-iónových akumulátorov.
Polyacetylén mal veľmi nízku hustotu, čo znamenalo, že vysoká kapacita vyžadovala veľký objem akumulátora, a takisto mal problém s nestabilitou, takže ho Jočino nahradil za uhlíkový materiál na výboru anódy a v roku 1985 vyrobil prvý prototyp lítiovo-iónových akumulátorov a získal na ne patent. To bol zrod Li-ion akumulátorov, ktoré sa dnes používajú.
Táto konfigurácia akumulátorov bola v roku 1991 komercializovaná firmou Sony a v roku 1992 firmou A&amp;T Battery. Jošino popísal problémy a históriu procesu tohto vynálezu v kapitole knihy v roku 2014.
Jošino zistil, že uhlíkový materiál s konkrétnou kryštálovou štruktúrou bol vhodný ako materiál na výrobu anódy a tento materiál sa používal v prvej generácií komerčne predávaných Li-ion akumulátoroch. Jošino vyvinul zberač prúdu z hliníkovej fólie, ktorý tvoril pasivačnú vrstvu, aby bolo možné použiť vysoké napätie za nízku cenu, a vyvinul funkčnú membránu separátora.
Štruktúra Li-ion článkov, zavinutá do špirály, bola vyvinutá, aby Jošino vytvoril veľký povrch elektródy a umožnil prechod veľkého prúdu napriek nízkej vodivosti organického elektrolytu.
V roku 1986 zadal Jošino výrobcovi, aby vytvoril prvú sadu prototypov Li-ion akumulátorov. Na základe skúšok bezpečnosti týchto prototypov potom ministerstvo dopravy USA vydalo správu v ktorej bolo uvedené, že tieto akumulátory boli odlišné od kovových lítiových akumulátorov.