Ján Kasián

Svätý Ján Kasián (iné mená pozri nižšie; * okolo 360, Dobrudža† medzi 430/432435, Marseille) bol kresťanský mních - askéta, duchovný, teológ a spisovateľ. Výrazne ovplyvnil podobu západného mníšstva. Založil kláštor v dnešnom Marseille, kde sa stal opátom. Svoje skúsenosti s askézou popísal v spisoch "De institutis coenobiorum", "Collationes patrum". Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý. Katolíckou cirkvou oficiálne kanonizovaný nebol, no jeho kult sa slávi v okolí Marseille. Na Východe je jeho sviatok slávený 29. februára (resp. 28. februára), na Západe je slávený 23. júla.
Životopis.
Kasián sa narodil na území Dobrudže (vtedajšej rímskej provincie Scythia minor), do bohatej kresťanskej rodiny zrejme rímskeho pôvodu. Získal dôkladné klasické latinské vzdelanie, no prvky v jeho dielach a jeho cesty na Východe naznačujú aj vynikajúce znalosti gréčtiny.
Mladosť prežil z veľkej časti v monastieri neďaleko Betlehema. Následne spolu so svojím priateľom Germanom odišiel do Egypta. Pôvodne mu bolo dovolené Egypt iba navštíviť, neskôr získal povolenie predstavených zostať v ňom natrvalo. V Egypte celkovo strávil desať rokov medzi mníchmi vo viacerých komunitách pri Níle. Najdlhšie sa zdržal v Skete, v južnej časti nitrijskej púšte. Zrejme putoval a istý čas strávil až v Tebaide.
Datácia udalostí jeho života je ťažká. Jedinou informáciou, ktorú poskytuje a ktorá umožňuje presné datovanie (399), je zmienka o encyklike alexandrijského patriarchu Theofila proti antropomorfitom, ktorých obviňoval z órigenizmu. Násilné náboženské konflikty, ktoré nasledovali po Theofilovom liste mohli Kasiána prinútiť Egypt opustiť. Asi niekedy v rokoch 399/400 tak odišiel do Konštantínopola, kde z rúk patriarchu Jána Zlatoústeho prijal diakonské svätenie. 
Po tom, čo bol Ján Zlatoústy zosadený, odišiel do Ríma v jeho veci poprosiť o pomoc pápeža Inocenta I. V tomto období sa spoznal a zrejme aj spriatelil s neskorším pápežom Levom I. Následne žil na Západe, kde prijal aj kňazské svätenie (možno v Ríme). Zmienky o ňom na nasledujúcich desať rokov miznú.
V roku 415 založil mužský i ženský kláštor v Massilii. Mužský bol zasvätený svätým Petrovi a Viktorovi, ženský svätému Spasiteľovi. O organizácii kláštora sa nič nevie, typ asketického života v nich však možno dedukovať z Kasiánovho životného štýlu. Nasledujúce roky sa venoval spisovaniu svojich textov. Po jeho smrti sa v okolí Marseille rýchlo rozvinul jeho kult. Na Západe jeho kult mimo Marseille nie je veľký, pretože jeho meno bolo uvedené v zozname neschválených kníh nesprávne pripisovanom pápežovi Gelázovi. Výrazne však ovplyvnil západné mníšstvo. Na kresťanskom pravoslávnom Východe je všeobecne uctievaný. 
Dielo.
Kasiánovo najvýznamnejšie dielo je "De institutis coenobiorum", resp. celým názvom "De institutis coenobiorum et de octo principalium vitiorum remediis" ["libri XII"]t.j. O kláštoroch a liekoch proti ôsmim hlavným nerestiam alebo Zvyky cenobitov a lieky na osem hlavných nerestí. Pochádza z rokov 420429. Kasián v ňom spojil obdiv k egyptským modelom, etický nadhľad, diskrétnosť a adaptabilitu na galské skúsenosti. Ide v podstate o dve spojené diela. Prvé štyri knihy podávajú informácie o zvyklostiach a učení egyptských mnichov. T.j. o ich odeve mnícha, modlitbách a organizácii ich spoločného života. V piatej až dvanástej knihe sa zaoberá ôsmimi neresťami/hriechmi, ako aj prostriedkami, ktorými sa proti nim bojuje - t.j. ako zachovať čistotu srdca ("puritas cordis").
Ďalšou Kasiánovou prácou bolo dielo "Collationes patrum (Collationes XXIV)". Ide o prednášky, ktoré autor spísal formou dialógov so známymi mníšskymi otcami v štýle apofthegmata tón hagión paterón. Dopĺňajú úvahy jeho prvého diela, venuje sa v nich psychologickým a teologickým témam. Prvá časť (po 10 knihu) pojednáva o dokonalosti a cieli mnícha - Božom kráľovstve. Niektoré jeho myšlienky o vzťahu milosti a slobodnej vôle boli veľmi blízke heretickej náuke pelagianizmu a prispeli k zakotveniu juhogalského semipelagianizmu. Ide o ucelené pojednanie v 24 knihách, ktoré obsahuje všeobecnú predstavu o probléme duchovného života.
Obe mali významný vplyv na rozvoj mníšstva na Západe. Z doktrinálneho hľadiska tvoria prvú summu duchovnej teológie na Západe. Jeho teologická dizertácia "De Incarnatione Domini contra Nestorium, libri VII" (slov. O vtelení Pána proti Nestoriovi), napísaná proti heretikovi Nestoriovi na žiadosť pápeža Leva I. je podradným dielom. Napísaná bola zrejme pôvodne v gréčtine. Stotožňuje v diele nestorianizmus a pelagiánstvo, čím sa snaží zakryť svoje vlastné názory blízke semipelagianizmu.
Učenie.
V teologickej rovine sa jeho meno spája s doktrínou semipelagianizmu. Náuku výslovne obhajoval a vysvetľoval v niektorých častiach jeho spisov. Semipelagianizmus učí, že prvotný hriech je u potomkov skôr trestom ako skutočným hriechom. Človek s ním má stále schopnosť dosiahnuť svoje vlastné ospravedlnenie a môže si ho želať tak, ako si chorý človek môže želať vlastné zdravie. Božia milosť je nevyhnutná pre spásu, je ale dosiahnuteľná súčinnosťou s ľudskou vôľou. Milosť je tak v určitom zmysle odmenou za použitie vlastnej vôle, ktorá si spásu zaslúži. Neexistuje podľa nej predurčenie k spáse ("ante praevisa merita"). Táto doktrinálna predstava bola odsúdená na druhom oranžskom koncile (529), hoci Kasiánovo meno nebolo spomenuté. Proti pelagianizmu v tom období vystupoval veľký učenec Západu Augustín z Hippa. Jeho termín "gratia victrix" (milosť vo víťazstve) bol však Kasiánom považovaný za nebezpečný pre asketickú prax spojenú so slobodou vôle.
Základný kameň štruktúry duchovného života odhaľuje Kasián vo svojom "Collationes patrum". Konečný cieľ mníšskeho života spočíva v získaní Božieho kráľovstva prostredníctvom duchovného boja, ktorý vedie k čistote srdca. 
Nie je pri tom potrebné čakať na koniec pozemského života. Istým spôsobom je dosiahnutie Božieho kráľovstva možné aj počas pozemského života, a to ak mních riadi svoj život takým spôsobom, aby smeroval čo najviac k jednote s Bohom. Toto spojenie je možné uskutočniť kontempláciou a uvažovaním o samotnom Bohu. Pozornosť zameraná na Boha postupne obnovuje Boží obraz v ľudskom duchu. Získanie Božieho kráľovstva sa tak dosahuje meditáciou a podľa Kasiána sa v živote pustovníka dokonale realizuje.
Pre kontempláciu (=najvyššie dobro a videnie Boha) je podľa Kasiána potrebné mať pozitívny prístup k životu ("vita actualis"), ktorý spočíva v zmene chovania a dosiahnutí dokonalého života. Kontemplácia sa deje pod božským vplyvom Ducha Svätého. Dokonalý život sa podľa neho nedá realizovať bez boja proti nerestiam, hriechu a démonom. Duchovný boj vnáša do duše cnosti potrebné pre dokonalý cenobitský život. V prípade voľby medzi cenobizmom a pustovníctvom volí pustovnícky život. Pred týmto spôsobom života však má mních žiť najprv v spoločenstve. Jeho kontemplácia sa ale neobmedzuje len na spoznávanie seba samého a premáhanie slabosti. Jeho prístup je skôr mystický než asketický, a teda skôr pozitívny než negatívny. Dôležitú úlohu zohráva modlitba, ktorá je formou lásky a posledným cieľom asketického odriekania. Mních má usilovať, aby dospel do stavu modlitby, nejde však o ustavičnú modlitbu, pretože potrebná je aj práca. Modlitbu stavia na Biblii, a to najmä žaltári. Úpenlivé čítanie vytvára dialóg a intenzívne spoločenstvo s Bohom. Intenzívne zanietenie počas modlitby je prejavom lásky k Bohu, jej vrcholným prejavom sú slzy, ktoré sú znamením neopísateľnej duchovnej radosti.
Medzi explicitné zdroje, ktoré Kasián uvádzal patrili okrem Svätého písma, ktoré cituje najmenej 1 800-krát aj diela svätých: Bazila Veľkého, Hieronyma, Jána Zlatoústeho, Atanáza, Palladia, Rufina a Evagria Pontica a ďalších. Jeho myslenie naopak ovplyvnilo svätých Benedikta z Nursie, Izidor zo Sevilly a Fructuosa z Bragy. Táto skutočnosť naznačuje rozsiahle rozšírenie jeho spisov v 5. a 6. storočí. O jeho veľkom vplyve v stredoveku svedčia tiež učenci ako Alkuin, Rabanus Maurus, Peter Damiani a svätý Tomáš Akvinský. Autori ako Ignác z Loyoly, Lorenzo Scupoli a Bernardino Rossignoli zase zabezpečili prežitie jeho myšlienok aj v neskoršej dobe. Jeho dielo bolo preložené aj do gréčtiny a bolo objavené vo Fótiovom diele Myriobiblon a Filokalii Nikodéma Hagioritu a Makaria z Korintu.