burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Lily Rabe

Lily Rabe (* 29. jún 1982, New York, New York, USA) je americká herečka, známa z televízneho seriálu "American Horror Story" (2011 - 2021). 
Detstvo a mladosť.
Rabová sa narodila New Yorku, ako dcéra dramatika a scenáristu Davida Rabea a herečky Jill Clayburgh. Má mladšieho brata Michaela, ktorý je herec a dramatika a staršieho nevlastného brata z otcovej strany, Jasona, ktorý je hudobník. Jej otec je rímsky katolík, jej starý otec z matkinej strany bol Žid a jej stará mama z matkinej strany bola protestantka. Rabová vyrastala v Bedforde v New Yorku, ale keď bola v siedmej triede, presťahovala sa s rodičmi, do Lakeville, v štáte Connecticut.
Desať rokov, študovala tanec. Neskôr, sa venovala štúdiu herectva na Northwestern University, ktorú ukončila v roku 2004.
Kariéra.
V roku 2001 Rabová debutovala vo filme, po boku svojej matky Jill Clayburgh vo filme "Nikdy viac". Spoločne so svojou matkou, účinkovala aj v divadle. V roku 2003 hrala jednu z vedľajších úloch, vo filme "Úsmev Mony Lisy". 
V roku 2005 debutovala na Broadwayi v divadelnej inscenácii, "Oceľové magnólie", pričom bola za svoj herecký výkon, nominovaná na divadelné ocenenie, Drama Desk Award. V auguste 2007 si zahrala v divadelnom režijnom debute Kathleen Turner, "Zločiny srdca". V roku 2010 debutovala v Shakespearovskej hre, Kupec benátsky. Za svoj herecký výkon, získala nomináciu, na Tony Awards.
V auguste 2011 získala Rabová svoju prvú pravidelnú rolu v televíznom seriáli "American Horror Story". V druhej sérii, získala viac priestoru ako v prvej sérii, vďaka čomu, získala aj nomináciu na televízne ocenenie Critics' Choice za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe vo filme/minisérii. Objavila sa aj v ďalších štyroch pokračovaniach, čo z nej robí jednu z troch hercov (Sarah Paulson, Evan Peters) ktorí sa objavili v prvých šiestich sezónach televízneho seriálu. K televíznemu seriálu, sa potom pripojila až v roku 2019 sa v deviatom pokračovaní. 
Po boku Jerry O’Connella účinkovala v divadelnom predstavení "Seminar". V septembri 2013 bola obsadená ako v posledných dvoch filmoch "The Hunger Games", ale kvôli konfliktom s plánovaním natáčania, ju musela nahradiť Gwendoline Christie. V roku 2020 hrala v televíznom seriály "The Undoing" po boku hercov ako Nicole Kidman, Hugh Grant, Donald Sutherland a Édgar Ramírez. O rok neskôr, sa pripojila k desiatej sérii, televízneho seriálu "American Horror Story", kde hrala jednu z hlavných postáv. 
Súkromný život.
Od roku 2013, je jej partnerom herec Hamish Linklater, s ktorým má tri deti.
Ladislav Volko

PhDr. Ladislav Volko PhD. (* 16. október 1944, Kežmarok) je slovenský sociológ, publicista, diplomat, vysokoškolský pedagóg, novinár, básnik.
Životopis.
Sociológiu študoval na Univerzite Komenského, doštudoval ju na Jagelonskej univerzite v Krakove. V roku 1975 začal pôsobiť v Slovenskom filmovom ústave, kde pracoval 15 rokov. „V SFÚ patril k formujúcim členom odboru výskumu a metodiky práce s filmom, podieľal sa na projekte Malá filmová akadémia mládeže a neskôr na vzniku Kina M.“ V rokoch 1990 až 1992 bol šéfredaktorom časopisu "Film a divadlo" a neskôr učil na VŠMU a na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. V rokoch 2000 až 2004 bol veľvyslanec Slovenska v Indii. Bol guvernérom pre Slovenskú republiku: Asia Europe Foundation v Singapure v rokoch 20032007, taktiež vedúci Katedry právnych a humanitných vied Fakulty masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave, zakladateľ a prezident India klubu (od roku 1983), bývalý prezident Slovenského centra PEN (20122015). Je tiež členom rôznych organizácií ako Slovenský syndikát novinárov, Klub filmových novinárov, Slovenský filmový zväz . Okrem toho je korešpondentom, spolupracovníkom a členom redakčných rád rôznych publikácií a organizácií. Napísal tiež množstvo štúdií a článkov z oblasti literatúry, sociológie kultúry, filmu a médií. Píše poéziu v slovenčine a poľštine.
Oral history.
Ladislav Volko sa zúčastnil školského projektu Oral history Katedry filmových štúdií (vtedy Katedry audiovizuálnych štúdií) Filmovej a televíznej fakulty Vysokej školy múzickych umení (v školskom roku 2017/2018). Rozhovor viedla Eva Petrželová pod vedením, v súčasnosti vedúcej Katedry filmových štúdií, Zuzany Mojžišovej a pedagógov Evy Filovej a Jozefa Hardoša.
Dlhá (vrch v Čergove)

Dlhá () je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Ruská Voľa nad Popradom, približne východne od Starej Ľubovne. 
Poloha.
Nachádza sa v severnej časti pohoria. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Ruská Voľa nad Popradom. Najbližšími sídlami sú severne situované Obručné a severozápadne ležiaca Ruská Voľa nad Popradom, západne sa nachádza Čirč, juhozápadne Šarišské Jastrabie a severovýchodne obec Lenartov.
Opis.
Dlhá leží v severnej časti hlavného hrebeňa, ktorý vedie od Malého Minčola () k obci Obručné, kde nadväzuje na hrebeň Ľubovnianskej vrchoviny. Západne sa nachádza Kurčínska () a Orlovská Magura () a Ostrá hôrka (), južne Lazovský vrch (), Minčol () a Murianik (), východne Krivá () a Jaseňov () a severne Kamenný hrb (), Ostrý vrch () a Foderiková (). Hrebeňom vedie európske rozvodie Visly a Dunaja, preto voda zo západných svahov odteká Chotárnym a Páleným potokom do rieky Poprad a z východných Podrožným potokom do Tople. Na vrchol nevedie značený turistický chodník, hrebeňovka ho traverzuje východným úbočím. 
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Ľubovniansku vrchovinu, Busov, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Pieniny a prihraničné vrchy južného Poľska.
Kamenný potok (prítok Jelšového potoka)

Kamenný potok je potok v Banskobystrickom kraji, v regióne Poiplie. Nachádza sa v geomorfologickom celku Juhoslovenská kotlina a ústi do Jelšového potoka. Má dĺžku a je tokom IV. rádu. 
Prameň.
Pramení v poľnohospodárskom extraviláne v severovýchodnej časti obce Muľa, južne od samoty "Prieloh", v juhovýchodnom úbočí vrchu "Prieložský vrch" s v okrese Veľký Krtíš. 
Opis toku.
Od prameňa tečie juhovýchodojužným až južným smerom poľnohospodárskym extravilánom obce Muľa, pravým brehom obmýva les aj pasienok "Prieloh", tečie cez samotu "Prieložská dolina", preteká cez pasienok aj pole "Mačudov kút", tečie cez samotu "Viničky", pravým brehom obmýva pole "Drahy", tečie cez lúku "Veľké Dlhé", v podteká cestu z Dolnej Strehovej do Trenča a do Veľkej nad Ipľom a v neďaleko štátnej slovensko-maďarskej hranice na okraji trvalého trávneho porastu "Rárošské lúky" ústi do Jelšového potoka ako jeho pravostranný prítok. Jelšový potok po krátkom cca 70 m úseku ústi do Ipľa
Preteká v okrese Veľký Krtíš v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Juhoslovenská kotlina a v jeho podcelku Ipeľská kotlina. Nemá prítoky.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1991. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien 2023

Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien 2023 boli 25. majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien, ktoré organizuje Medzinárodná hokejová federácia. Turnaj Top divízie sa hral od 5. do 16. apríla 2023 v kanadskom meste Brampton. Titul majsteriek sveta z roku 2022 obhajovali hokejistky Kanady, avšak vo finále prehrali s .
Základné skupiny.
"Všetky časy sú miestne (UTC-04:00)."
Play-off.
Pre semifinále budú tímy znovanasadené podľa umiestnenia v základných skupinách.
Nižšie divízie.
I. A divízia.
Turnaj I. A divízie MS 2023 sa hral v Šen-čene v Číne od 20. do 26. augusta 2023.
I. B divízia.
Turnaj I. B divízie MS 2023 sa hral v Suwone v Kórejskej republike od 17. do 23. apríla 2023.
II. A divízia.
Turnaj II. A divízie MS 2023 sa hral v Mexiku, hlavnom meste Mexika, od 2. do 7. apríla 2023. KĽDR sa odhlásila z turnaja.
II. B divízia.
Turnaj II. B divízie MS 2023 sa hral v Kapskom Meste v Južnej Afrike od 20. do 26. februára 2023. Turecko sa odhlásilo z turnaja pre zemetrasenie v Turecku a Sýrii 2023.
III. A divízia.
Turnaj III. A divízie MS 2023 sa hral v Brašove v Rumunsku od 3. do 9. apríla 2023.
III. B divízia.
Turnaj III. B divízie MS 2023 sa hral v Tnuvote v Izraeli od 26. do 31. marca 2023.
Premier League 2021/2022

Premier League 2021/2022 bola 30. sezóna Premier League, najvyššej anglickej futbalovej súťaže od jej zavedenia v roku 1992.
Víťazom sa stal Manchester City. Zostúpili Burnley, Watford a Norwich City.
Premier League 2022/2023

Premier League 2022/2023 bola 31. sezóna Premier League, najvyššej anglickej futbalovej súťaže od jej zavedenia v roku 1992. Obhajcom titulu bol Manchester City, ktorý vyhral súťaž v posledných dvoch sezónach 2020/2021 a 2021/2022. Nováčikmi súťaže boli Fulham, Bournemouth a Nottingham Forest. Sezóna začala 5. augusta 2022 a skončila 28. mája 2023.
Manchester City získal 9. titul v klubovej histórii. Do Ligy majstrov UEFA 2023/2024 sa spolu s ním kvalifikovali aj Arsenal, Manchester United a Newcastle United. Do Európskej ligy UEFA 2023/2024 sa kvalifikovali Liverpool a Brighton &amp; Hove Albion. Do 4. predkola Európskej konferenčnej ligy UEFA 2023/2024 zamierila Aston Villa zo 7. miesta tabuľky. Do 2. ligy zostúpili Leicester City, Leeds United a Southampton.
Novinky v sezóne.
Od sezóny 2022/2023 môžu kluby namiesto troch hráčov striedať až piatich.
Tabuľka.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
Sedlo pod Vysokým vrchom

Sedlo pod Vysokým vrchom alebo aj Repy () je horské sedlo v pohorí Čierna hora. Leží nad obcou Košická Belá, približne severozápadne od Košíc. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pokryvy, v hrebeni medzi vrchom Pokryvy () a Vysoký vrch (). Severné svahy klesajú do údolia Veľký Ružínok, ktorým vodu do Hornádu odvádza potok Ružínok, južné svahy sú pramennou oblasťou Bieleho potoka, ktorý vodu z tejto časti odvádza do Črmeľa. Na východnú časť zasahuje prírodná rezervácia Vysoký vrch.
Sedlo leží v Košickom kraji, na hranici okresov Košice I a Košice-okolie a stretávajú sa tu katastrálne územia mesta Košice a obcí Veľká Lodina a Sokoľ. V sedle a okolí sa nachádza súvislý lesný porast a križujú sa tu turistické chodníky. V sedle stojí prístrešok a kríž.
Tangram

Tangram (čínsky: 七巧板; doslova „sedem doštičiek zručnosti“) je rozkladací hlavolam pozostávajúci zo siedmich plochých mnohouholníkov, nazývaných "tany", ktoré sa skladajú do rozmanitých tvarov. Cieľom je zopakovať obrazec (daný len náčrtom), ktorý sa zvyčajne nachádza v knihe skladačiek, pomocou všetkých siedmich dielikov bez prekrývania. Tany sa môžu použiť na vytvorenie originálnych minimalistických vzorov, ktoré sa hodnotia buď na základe ich estetických predností, alebo sú základom pre výzvu ostatným, aby zopakovali ich obrys.
Predpokladá sa, že tangram bol vynájdený v Číne niekedy koncom 18. storočia (prvá doložená zmienka) a krátko na to ho obchodné lode preniesli do Ameriky a Európy, kde sa stal na istý čas veľmi populárnym a potom opäť počas prvej svetovej vojny. Je to jeden z najrozšírenejších skladacích hlavolamov na svete a používa sa na rôzne účely vrátane zábavy, umenia a vzdelávania.
Kuélap

Kuélap alebo Cuélap je opevnená osada nachádzajúca sa v horách neďaleko miest María a Tingo v južnej časti regiónu Amazonas v Peru. Postavila ju kultúra Chachapoyas v 6. storočí n. l. na hrebeni s výhľadom na údolie Utcubamba. Nachádza sa v nadmorskej výške približne 3000 m.n.m. 
Architektúra.
Kuélap je dnes už opustené opevnené sídlisko s rozlohou asi 6 hektárov, ktoré má od severu na juh 584 m a v najširšom mieste 110 m. Múry sú vysoké 10 až 20 m, murivo je z jemne opracovaných vápencových kvádrov (niektoré kvádre môžu vážiť až 3 tony).
Mesto má tri vstupy: dva na východe, druhý na západe. Hlavný vchod má lichobežníkový tvar a mohol mať valenú klenbu. Ten sa zužuje, až umožňuje prechod iba jednej osobe.
Všetky z 550 stavieb na nálezisku okrem piatich sú kruhové; týchto päť je štvorbokých. Zo stavieb zostali len základy alebo múry, niektoré z nich sú vysoké až 2 metre a hrubé pol metra. Niektoré múry majú vlysy kosoštvorcového a kľukatého tvaru, ktoré sú chránené pred dažďom rímsami.
Päť a pol metra vysoká stavba, dnes známa ako "El Tintero" (španielsky "kalamár") alebo "Templo Mayor" ("hlavný chrám"), na juhozápade osady má tvar obráteného kužeľa. Našli sa tu obradné archeologické pozostatky a predpokladá sa, že stavba mohla slúžiť ako slnečné observatórium.
Na severozápade sa nachádza sektor známy ako "Pueblo Alto" (španielsky "vysoké mesto"), do ktorého sa vchádza dvoma úzkymi vchodmi cez múr vysoký 11,5 m. Na sever od Pueblo Alto sa do výšky 7 m týči vežovitá stavba s názvom "Torreón" ("veľká veža"); mohla slúžiť na obranné účely, keďže sa v nej našli kamenné zbrane.
Na mnohých kameňoch v Kuélape sú reliéfne antropomorfné, zoomorfné a geometrické vzory.
Nachádzajú sa tu aj kamenné vodné kanály, o ktorých sa predpokladá, že zásobovali osadu vodou z prameňa na vrchole hory. 
História.
Raná história.
Ľudské osídlenie lokality sa začína v 5. storočí n. l., ale väčšina stavieb bola postavená medzi rokmi 900 a 1100 n. l. Mesto mohlo mať približne 3000 obyvateľov, ale v roku 1570 bolo opustené v dôsledku španielskeho dobývania. Následne mesto chátralo a bolo pokryté porastom stromov.
Moderná história.
Kuélap náhodne znovuobjavil v roku 1843 Juan Crisóstomo Nieto, sudca z mesta Chachapoyas, následne v roku 1870 Antonio Raimondi vykonal prieskum lokality.
V roku 1881 lokalitu navštívil bádateľ Charles Wiener. V roku 1939 skúmal lokalitu francúzsky generál Louis Langlois a napísal podrobný opis hlavných budov. Kuélap skúmali aj archeológovia Ernst Middendorf (1887); Adolf Bandelier (1940); manželia Henry a Paule Reichlenovci (1948); a Arturo Ruíz (1972).
Od 80. rokov 20. storočia pokračovalo vo vykopávkach a výskumoch v Kuélape mnoho peruánskych a zahraničných archeológov.
Spálený vrch (vrch v pohorí Čierna hora)

Spálený vrch () je vrch v pohorí Čierna hora, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Košická Belá, približne severozápadne od Košíc. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pokryvy. Leží v Košickom kraji, v okrese Košice-okolie a v katastrálnom území obce Malá Lodina. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Veľká Lodina, severne leží Malá Lodina, západne Veľký Folkmar, južne Košická Belá a východne Kysak.
Opis.
Spálený vrch leží v krátkej rázsoche hrebeňa, ktorý vedie z vrchu Sivec () nad údolím Hornádu, juhovýchodným smerom na Vysoký vrch (). Severne sa nachádza Suchý vrch () a Bokšov (), východne Holica (), Prielohy () a Vysoký vrch (), južne Pokryvy () a Skalka () a západne Suchý vrch (), Folkmarská skala () a Sivec (). Masív je súčasťou povodia rieky Hornád, kde vodu z východných svahov odvádza potok Ružínok, západné a severné odvodňuje jeho prítok Malý Ružínok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník a veľká časť masívu patrí do národnej prírodnej rezervácie Vozárska.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Branisko, Bachureň, Čergov, Slanské vrchy, Volovské vrchy a Vysoké Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedie značený chodník, no modrá značka vedie traverzom od západu, cez sever až po juhovýchod. Na blízke rázcestie Gaľová vedie prístup:
Guadalperalský dolmen

Guadalperalský dolmen, dolmen z Guadalperalu, známy aj ako poklad z Guadalperalu a "španielsky Stonehenge", je megalitická pamiatka z obdobia 2000 až 3000 rokov pred n. l. v Peraleda de la Mata, mestečku v regióne Campo Arañuelo vo východnej časti Extremadury v Španielsku. Pamiatka sa nachádza v nádrži Valdecañas na rieke Tagus a je viditeľná len vtedy, keď to umožňuje nízka hladina vody. 
Popis a história.
Dolmen pozostáva zo 150 žulových kameňov, tzv. ortostatov, umiestnených vo vertikálnom usporiadaní a vytvárajúcich vajcovitú komoru s priemerom 5 metrov. Pred nimi sa nachádza prístupová chodba dlhá približne 21 metrov a široká 1,4 metra. Na konci chodby, pri vstupe do komory, sa nachádza asi dva metre vysoký menhir s reliéfom, ktorá by mohla predstavovať hada a niekoľko pohárov. Môže ísť o vyobrazenie rieky. Tieto postavy mohli slúžiť ako ochrana miesta. Komora pozostáva zo 140 kameňov a bola pokrytá násypom zeminy a štrku. Obklopuje ju ďalší kruhový prstenec, ktorý obsahoval horný násyp.
Pamiatka bola objavená v roku 1926 počas výskumnej a vykopávkovej akcie, ktorú viedol nemecký archeológ Hugo Obermaier v rokoch 1925 až 1927. Mohol to byť slnečný chrám a tiež sa používal ako pohrebná lokalita. Nájdené rímske pozostatky - minca, keramické fragmenty a mlecí kameň - naznačujú, že v tom čase bol bezpečne uchránený pred vyrabovaním. Na neďalekej skládke sa našlo jedenásť sekier, keramika, kremenné nože a medený punc. Našlo sa aj sídlisko datované do obdobia výstavby, v ktorom pravdepodobne sídlili stavitelia. Obermaier objavil domy, škvrny od dreveného uhlia a popola, keramiku, mlyny a kamene na brúsenie sekier.
V roku 1963 zaplavila pamiatku výstavba vodnej nádrže Valdecañas, a tak je viditeľná len pri nízkej hladine vody. Sucho v poslednom desaťročí odkrylo pamiatku v niekoľkých letných mesiacoch.
Zaplavenie spôsobilo nenapraviteľné škody na pamiatke eróziou kameňov a ich rytín. Tím Huga Obermaiera vyhotovil reprodukcie rytín, ktoré v roku 1960 publikovali nemeckí archeológovia Georg a Vera Leisnerovci. Združenie "Raices de Peraleda" žiada o jeho obnovu vzhľadom na zistené poškodenie.
Stavba bola prvýkrát po 50 rokoch úplne videná v júli 2019, keď satelitná fotografia NASA počas sucha odhalila jej 150 kameňov.
Jozef Pozdech

Jozef Pozdech (* 23. február 1811, Hrnčiarovce nad Parnou – † 22. júl 1878, Budapešť) bol slovenský podnikateľ, zvonolejár, vynálezca.
Životopis.
Narodil sa do roľníckej rodiny. Prv navštevoval latinskú školu v Trnave, ktorú musel pre nedostatok peňazí opustiť. V rodných Hrnčiarovciach sa vyučil za kováča.
V roku 1830 sa stal tovarišom a vandroval do Modry, Rábu či Pákozdu. V roku 1831 mu zomrela matka, sestra a dvaja bratia počas epidémie cholery a bol nútený vrátiť sa domov. Tu sa oženil a v roku 1832 si otvoril kováčsku dielňu. V roku 1834 vyrobil úplne nový kováčsky mech, ktorým vzbudil pozornosť ostatných kováčov. V roku 1846 boli už jeho mechy vyhľadávané v širokom okolí a rozhodol sa vystaviť ich v Pešti.
Aj tu žal úspech a rozhodol sa zriadiť si v Pešti stálu dielňu so skladom. V tomto období polovicu mesiaca pracoval v Hrnčiarovciach a druhú polovicu pracoval a predával svoj tovar v Pešti. V roku 1847 získal prvé ocenenie za svoje výrobky – čestný diplom Uhorského priemyselného spolku. Za podporu Slovenského povstania v roku 1848 strávil šestnásť mesiacov v bratislavskom väzení.
Roku 1857 zhotovil prístroj na pretáčanie vína, za ktorý dostal vyznamenanie na peštianskej priemyselnej výstave. O tri roky neskôr získal patent na oválne kováčske mechy a poľnú kuchyňu. Najväčším Pozdechovým úspechom bol vynález železnej zvonovej stolice s novým spôsobom zavesenia zvonov. Na výrobu a montáž novej závesnej stolice dostal výlučné 15-ročné privilégium. Pozdechovu zvonovú stolicu si objednávali mestá ako Viedeň (odlial i dva zvony do Dómu svätého Štefana), Banská Bystrica, Košice, Debrecín, a aj menšie mestá a obce na Slovensku.
Vynález vzbudil veľkú pozornosť na Svetovej výstave v roku 1867 v Paríži, kde získal zlatý kríž. Pozdecha si všimol aj francúzsky cisár Napoleon III., ktorý ho pozval do Francúzska. Pozdechove stolice a zvony sa tak dostali do zahraničia, okrem Francúzska aj do Spojených štátov amerických a Nemecka. Úspechy slávil ďalej. Na Svetovej výstave v Londýne boli Pozdechove výrobky ocenené diplomom, na Ruskej polytechnickej výstave v Moskve (1872) bronzovou medailou, na Svetovej výstave vo Viedni (1873) medailou I. triedy, na výstave v Kečkeméte (1874) zlatou medailou. Dvakrát bol vyznamenaný Radom Františka Jozefa, a v roku 1873 záslužným krížom s korunou.
Po vypuknutí hospodárskej krízy v roku 1873 sa Pozdech stiahol z verejného života. Zomrel po ťažkej chorobe 22. júla 1878 v Budapešti.
Národná činnosť.
Jozef Pozdech patril k horlivým bojovníkom za práva slovenského národa a bol aj zakladajúcim členom Matice slovenskej.
V roku 1868 začal spolu s Jánom Thurym vydávať v Pešti "Slovenské noviny". Bol účastníkom či podporovateľom viacerých slovenských spolkov v hlavnom meste Uhorska. Založil a predsedal Slovenskému národno-demokratickému spolku, bol prvým predsedom Speváckeho slovenského spolku. Jedna z jeho dcér sa vydala za podnikateľa, politika a novinára Jána Nepomuka Bobuľu – vydavateľa "Slovenských novín" v Pešti a jedného z predstaviteľov tzv. Novej školy slovenskej. Okrem iného bol i členom deputácie k vtedajšiemu ministrovi školstva Józsefovi Eötvösovi o problematike slovenských škôl.
Sucho v Európe (1540)

Sucho v Európe v roku 1540 bolo klimatickou udalosťou v Európe. Suchá a horúčavy v tomto roku nasledovali po sérii extrémne suchých rokov počas predošlej dekády. Paradoxne, toto sucho nastalo počas malej ľadovej doby.
Christian Pfister z Univerzity v Berne uvádza, že sucho v roku 1540 v severnom Taliansku spôsobilo sled až 200 dní bez zrážok. Kroniky hovoria, že v decembri bolo ako v júli. Štúdium dendrologických dát ukázalo, že v niektorých regiónoch zrážky klesli na 20% a rieky ako Rýn, Labe či Seinu mohli ľudia prebrodiť po svojich. V Temži bolo tak málo vody, že do nej začala pritekať morská voda a tá obrátila tok rieky. Ustupujúce vody odhalili stratené poklady predchádzajúcich generácií. Kronikári žasli, keď na brehu zmenšujúceho sa Bodamského jazera narazila žena menom Anna Schmidová na 900 strieborných mincí z čias cisára Augusta.
Takéto podmienky priali vinárom. Víno z roku 1540 malo výbornú sladkú chuť a sa stalo vyhľadávaným. Produkcia bežných potravín však stagnovala, polia boli od horúčav popukané a pokles hladín riek znamenal, že vodné mlyny nemalo čo poháňať.
Obyvateľstvo dotknutých území bolo postihnuté aj chorobami, nastala epidémia úplavice. Infekčným chodobám podľa odhadov podľahlo pol milióna ľudí (Fredrik Charpentier Ljungqvist, Univerzita v Štokholme). 
Ďalším problémom boli požiare. V mestách sa strach rozvinul do takej miery, že cudzinci boli často podozrievaní z podpaľačstva či dokonca čarodejníctva. Martin Luther bral toto sucho ako "znamenie konca čias".
Európske sucho v roku 1540 však nezanechalo dlhodobé následky. Poľnohospodárstvo postihnutej časti Európy sa v nasledujúcich rokoch zotavilo.
Vojna whisky

Vojna whisky alebo vojna o whisky
(angl. "Whisky War", dánsky "også kaldt whiskykrige" alebo aj "den dansk-canadiske grænsekonflikt") bola pseudokonfrontáciou a hraničným sporom medzi Dánskom a Kanadou o ostrov Hans v Kennedyho kanáli pri severozápadnom pobreží Grónska. V rokoch 1978 až 2022 bol ostrov Hans bodom sporu medzi oboma krajinami.
Kanadské noviny "The Globe and Mail" 10. júna 2022 informovali, že kanadská a dánska vláda sa dohodli na hranici vedúcej cez ostrov, ktorá ho rozdelí medzi kanadské územie Nunavut a dánske autonómne územie Grónsko. Stalo sa tak v čase, keď v roku 2022 prebiehala ruská invázia na Ukrajinu. Ukončenie územného sporu malo predstavovať signál pre ostatné krajiny (najmä Rusko), že spory sa dajú riešiť mierovou cestou. 
Pozadie konfliktu.
Ostrov Hans sa nachádza uprostred Kennedyho kanála medzi Grónskom a ostrovom Ellesmere (Kanada). Teoretická línia v strede prielivu prechádza ostrovom. Kanada a Dánsko sa v roku 1973, keď bola podpísaná zmluva o hraniciach, nedokázali dohodnúť na ostrove Hans, čím vznikla medzera v popise jeho hraníc.
Priebeh.
V roku 1984 kanadskí vojaci na ostrove vyvesili kanadskú vlajku a nechali tam fľašu kanadskej whisky. V tom istom roku prišiel na ostrov samotný dánsky minister pre záležitosti Grónska s dánskou vlajkou, fľašou "Schnappsu" a listom, v ktorom stálo: "Vitajte na dánskom ostrove" ("Velkommen til den danske ø"). Obe krajiny sa potom striedali vo vyvesovaní svojich vlajok na ostrove a vo výmene alkoholických nápojov. Vlajky boli zložené správne a s úctou. Na "propagáciu svojich nárokov" boli použité aj reklamy Google. Napriek vážnosti sa celá konfrontácia niesla v priateľskom duchu.
Obe krajiny sa v roku 2005 dohodli na procese riešenia tohto problému, ktorý bol nakoniec vyriešený v roku 2022.
Tento menší hraničný spor medzi oboma národmi sa často považuje za humorný. Napriek vážnej oficiálnej povahe veci bol spôsob, akým sa konflikt vyriešil, odľahčený, o čom svedčí aj dĺžka trvania urovnania sporu. Oba národy majú priateľské vzťahy a sú aj zakladajúcimi členmi NATO. Prakticky nedošlo k žiadnej významnej zmene okrem celkovej rozlohy oboch krajín. 
Zaujímavosťou je, že rezolúcia mala aj vedľajší účinok - Kanada a Dánsko získali vzájomnú pozemnú hranicu.
Live and Dangerous

Live and Dangerous je koncertný dvojalbum írskej rockovej skupiny Thin Lizzy, ktorý vyšiel v júni 1978. Bol nahraný v Londýne v roku 1976 a vo Philadelphii a Toronte v roku 1977, s ďalšou produkciou v Paríži. Išlo tiež o posledný album obsahujúci gitaristu Briana Robertsona, ktorý kapelu opustil krátko po jeho vydaní.
Skupina sa rozhodla vydať živý album po tom, čo ich producent Tony Visconti nemal dostatok času na prácu na kompletnom štúdiu. Vypočuli si rôzne archívne nahrávky zo skorších turné a zostavili album z tých najlepších verzií. Začiatkom roka 1978 boli v Paríži vytvorené rôzne štúdiové playbacky pre koncertné nahrávky v Paríži; presne to, aká veľká časť albumu je nadabovaná, je od jeho vydania spornou témou. Album sa umiestnil na 2. mieste v UK Album Charts a nakoniec sa v Spojenom kráľovstve z neho predalo viac ako pol milióna kópií. Naďalej získava ohlas u kritikov a objavil sa v niekoľkých zoznamoch najlepších koncertných albumov všetkých čias.
Zoznam skladieb.
Remastrovaná edícia.
Remastrovaná a rozšírená verzia "Live And Dangerous" vyšla v roku 2011. Okrem celého albumu, ktorý remastrovali Andy Pearce a Matt Wortham, obsahoval dve ďalšie skladby, ktoré neboli použité, a DVD so zábermi z Rainbow Theatre. Poznámky pre obal napísal Malcolm Dome a zahŕňali diskusiu o tom, koľko presne z albumu bolo naživo a čo bolo nadabované.
DVD
Diaľnica A7 (Bulharsko)

Diaľnica Ruse – Veliko Tărnovo alebo Diaľnica A7 () je plánovaná diaľnica na severe stredného Bulharska. Po dokončení prepojí mesto Veliko Tărnovo s hraničným priechodom Ruse. Nová tepna preberie tranzit a trasovanie európskej cesty Е80 v smere na rumunskú Bukurešť. Jej dĺžka bude 133 km. 
Priebeh.
Diaľnica bude začínať pri meste Veliko Tărnovo, odkiaľ povedie severným smerom v blízkosti cesty I/5. Bude križovať diaľnicu A2 a postupne zmení smer na severovýchod, kde pri meste Ruse na hranici skončí.
Taos

Osada Taos, Taos Pueblo (alebo španielsky "Pueblo de Taos") je starobylá osada - pueblo patriace indiánskemu kmeňu Taos, ktorý hovorí po taosky (Tiwa). Leží asi 1,6 km severne od moderného mesta Taos v Novom Mexiku, USA. Pueblo sa považuje za jednu z najstarších nepretržite obývaných komunít v Spojených štátoch. V roku 1992 bolo zaradené na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Taos Pueblo je členom ôsmich severných osád. Domorodci takmer nikdy nehovoria o svojich náboženských zvykoch s cudzincami, a keďže ich jazyk nebol nikdy zapísaný, veľká časť kultúry zostáva zvyšku sveta neznáma. K pueblu patrí kmeňové územie s rozlohou 38 000 ha, na ktorom žije približne 4 500 ľudí.
Osada.
Najvýraznejším architektonickým prvkom mesta Taos Pueblo je viacposchodový obytný komplex z červenohnedých tehál postavený na oboch stranách rieky Rio Pueblo. Na webovej stránke Puebla sa uvádza, že bol postavený pravdepodobne medzi rokmi 1000 a 1450.
Pueblo bolo 9. októbra 1960 vyhlásené za národnú historickú pamiatku USA. V roku 1992 bolo zaradené na zoznam kultúrneho dedičstva UNESCO. Od roku 2010 žije v historickom pueble približne 150 ľudí. 
Taos vykazuje mnoho podobností s miestami osídlenia predkov Pueblov, ktoré sa zachovali na neďalekých miestach, ako sú Chaco Canyon a Mesa Verde. Napriek tomu je jeho architektúra pre tento región jedinečná a nie je odvodená od mezoamerických vzorov. Objekt zahŕňa opevnenú dedinu s dvoma viacpodlažnými stavbami z nepálených tehál, sedem kív (podzemných obradných komôr), ruiny predchádzajúceho puebla, štyri strediská, trať pre tradičné pešie preteky, ruiny prvého kostola postaveného v roku 1600 a súčasný katolícky kostol San Geronimo. Pueblo sa nachádza v pohorí Taos (pohorie Sangre de Cristo v Skalnatých vrchoch). V týchto horách sa nachádza oblasť divočiny Taos Pueblo Blue Lake s rozlohou 19 425 ha, ktorá je zdrojom s rozhodujúcim významom pre živú kultúru a udržateľnosť poľnohospodárstva Puebla.
Kamenný potok (prítok Drahožice)

Kamenný potok je potok v Trenčianskom kraji, v regióne Horná Nitra. Nachádza sa v geomorfologickom celku Tribeč a ústi do vodného toku Drahožica. Má dĺžku a je tokom V. rádu. 
Prameň.
Pramení v v lesnom extraviláne v južnej časti územia obce Veľké Uherce, na východnom svahu vrchu Hrubý vrch () v okrese Partizánske. 
Opis toku.
Od prameňa tečie severozápadným smerom cez lesný extravilán obce Veľké Uherce, pravým brehom obmýva les "Klokočov", pravým brehom obmýva juhozápadné úbočie vrchu "Dobrotín" s , ľavým brehom obmýva les s rovnakým názvom ako vodný tok "Kamenný potok", v priberá bezmenný ľavostranný prítok pritekajúci z lesa "Kamenný potok", pravým brehom obmýva les "Vojtechov", v pravom uhle mení smer na juhozápad a v ústi do Drahožice v povodí Nitry na území obce Veľké Uherce ako jej pravostranný prítok.
Preteká v okrese Partizánske v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Tribeč a v jeho podcelku Rázdiel. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu.
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena "kameň" po rozšírení o adjektívnu príponu "-ný" s významom "niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz" a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom "menší prirodzený vodný tok" bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena "Kamenný potok" s významom "potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením" ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1991. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum "Kamenný potok" nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom "Kamenný potok" (január 2023).
Referencie.
Erna Masarovičová

Erna Masarovičová (* 12. február 1926, Betliar – ✝ 25. jún 2008, Bratislava) bola slovenská akademická sochárka.
Životopis.
12. február 1926 – autorka sa narodila v Betliari. V rokoch 1943 – 1944 študovala na Vysokej škole umeleckého priemyslu v Budapešti (odbor textil). V období 1946 – 1951 študovala na Vyššej umelecko-priemyselnej škole v Bratislave u profesorov R. Hornáka a Th. Lugsa (odbor keramika). V rokoch 1951 – 1956 študovala na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave u profesorov R. Pribiša a F. Štefunka na oddelení monumentálneho sochárstva. 1956 – 1958 čestné roky na VŠVU. Od roku 1958 bola činná ako samostatná výtvarníčka žijúca v Bratislave. 25. jún 2008 – Erna Masarovičová zomrela v Bratislave.
Štvorstopová páska

Štvorstopová páska môže byť:
Stereo-Pak

Muntz Stereo-Pak, bežne známa ako 4-stopová alebo štvorstopová kazeta (), je kazetová technológia záznamu zvuku na magnetickú pásku.
Stereo-Pak kazeta bola inšpirovaná 3-stopovým páskovým kazetovým systémom Fidelipac, ktorý vynašiel George Eash v roku 1954 a ktorý používali rozhlasoví vysielatelia pre reklamy a znelky od roku 1959. Stereo-Pak bol adaptovaný zo základného dizajnu kazety Fidelipac od Earla „Madmana“ Muntza z roku 1962 s Muntzom v spolupráci s Eashom, ako spôsob prehrávania vopred nahraných pások v autách. 
Páska je usporiadaná v nekonečnej slučke, ktorá prechádza centrálnym nábojom a prechádza hlavou pásky, zvyčajne pod tlakovou podložkou, aby sa zabezpečil správny kontakt s páskou. Páska sa ťahá ťahom a navíjaniu pomáha lubrikant, zvyčajne grafit.
História.
Nekonečná pásková kazeta bola navrhnutá v roku 1952 Bernardom Cousinom z Toleda. 
Podnikateľ Earl „Madman“ Muntz z Los Angeles v Kalifornii videl v týchto vysielacích vozíkoch potenciál pre automobilový hudobno-páskový systém a v roku 1962 predstavil svoj „Stereo-Pak 4-Track Stereo Tape Cartridge System“ a vopred nahraté pásky, pôvodne v Kalifornii a na Floride. Licencoval albumy populárnej hudby od veľkých nahrávacích spoločností a duplikoval ich na tieto 4-stopové kazety alebo kazety, ako boli prvýkrát inzerované. Predtým bola hudba v aute obmedzená väčšinou na rádiá. Gramofónové platne z dôvodu ich spôsobu prevádzky a veľkosti neboli praktické na použitie v automobiloch, hoci sa niekoľko spoločností pokúšalo uviesť na trh prehrávač automobilových platní vrátane Highway Hi-Fi a Auto-Com flexidisc.
Katarína Habovštiaková

Doc., PhDr. Katarína Habovštiaková, CSc., rod. Kucháriková (* 18. máj 1929, Jasovský Podzámok – † 16. október 2016, Bratislava) bola slovenská jazykovedkyňa, slovakistka, slavistka, etnografka, spisovateľka, publicistka a zberateľka ľudovej slovesnosti. Jej manžel bol Anton Habovštiak.
Životopis.
V rokoch 19391947 absolvovala gymnázium v Bratislave, v rokoch 19471952 štúdium slovanskej filológie a fonetiky na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave (dnes Univerzita Komenského) a v roku 1948 slavistiku na Belehradskej univerzite.
V rokoch 1951 až 1953 pracovala ako redaktorka v Slovenskom pedagogickom nakladateľstve, v rokoch 19531974 bola pracovníčkou Jazykovedného ústavu Ľ. Štúra SAV. V rokoch 19741991 pôsobila ako vysokoškolská pedagogička, prednášala dejiny slovenského jazyka, dialektológiu a slavistiku na Katedre slovenského jazyka a literatúry Pedagogickej fakulty v Nitre. Od roku 1991 žila na dôchodku v Bratislave. Venovala sa výskumu dejín slovenského jazyka, lexikológii a otázkam jazykovej kultúry.
Sivec (vrch)

Sivec () je vrch v pohorí Čierna hora, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad údolím Hornádu, nad osadou Ružín (Malá Lodina), približne severozápadne od Košíc. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pokryvy. Leží v Košickom kraji, v okrese Košice-okolie a v katastrálnom území obce Malá Lodina. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Veľká a Malá Lodina, západne leží Veľký Folkmar a južne Košická Belá.
Opis.
Sivec leží nad hrádzou vodnej nádrže Ružín, na konci hrebeňa, ktorý vedie severozápadne od Vysokého vrchu () cez Pokryvy (). Severne sa nachádza Kozinec (), Suchý vrch () a Somár (), východne Bokšov (), Holica (), Prielohy () a Spálený vrch (), južne Pokryvy (), Vysoký vrch (), Skalka () a Suchý vrch () a západne Folkmarská skala (), Bradlo () a Bujanov (). Masív patrí do povodia rieky Hornád, kde vodu z východných svahov odvádza Malý Ružínok, zo zvyšku masívu odteká len kratšími potokmi. Na vrchol vedie značený turistický chodník a masív patrí do rovnomennej národnej prírodnej rezervácie.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, no vďaka skalnatým častiam umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Branisko, Bachureň, Čergov, Slanské vrchy, Volovské vrchy a Vysoké Tatry.
Bundáš

Bundáš môže byť:
Ménodóros (syn Fainandra)

Ménodóros () bol grécky sochár v 1. stor. pred Kr.
Sochár Ménodóros, syn Fainandra z Mallosu, tvoril na ostrove Délos. Z jeho sochárskej tvorby sa nezachovalo nič, ale našli sa štyri jeho menom signované mramorové podstavce zo sôch. Prvý podstavec (s dobre čitateľným nápisom), z modrastého mramoru (105 x 42 x 31 cm), bol základňou sochy bohyne "Pistis" (bohyne dobrej viery a dôvery), venovanej "kompetaliastai" (tento výraz sa inde nenachádza, zdá sa, že tu ide zrejme o „prepustených otrokov, ktorí to organizovali alebo to oslávili“ ) všetkým bohom, keď bol Médeios, syn Média z Pirea, "epimelétés" (po grécky „ten, kto sa stará“, t. j. dozorca) na ostrove (v roku 97/96 pred Kr.).
Druhý bol podľa nápisu základňou sochy boha Apolóna, zasvätenej kňazom Athénogenom, synom Tisarcha, v roku 100/99 pred Kr., keď Diokles z atického dému "Melitté" slúžil ako "kleidouchos" („držiteľ chrámového kľúča“ ) a jeho otec Sarapión ako epimelétés na ostrove Délos.
Na ďalšom podstavci je uvedené, že zhotovená socha bola venovaná ako votívny dar bohom Serapidovi, ... (text je na tomto mieste nečitateľný) a Hermanubidovi, ktorý prináša víťazstvo, od Rimana Sporia Stertinia, syna Sporia, ako prejav vďaky, počas pôsobenia kňaza Drakóna, kaneforom (kanéforos, grécky „nosič koša“, bol významný úrad, ktorý zastávali niektoré dievčatá z prominentných rodín po dosiahnutí puberty ) bola Kosmas, dcéra Drakóna, z dému Flyeis, zakorosom (zakoros pôsobil ako strážca chrámu a pravdepodobne sa staral aj o každodenné obete ) bol Isidoros.
Nápis (datovaný do roku 101/100 pred Kr.) na poslednom podstavci uvádza, že Ménodórove sochárske dielo venovali ako votívny dar rímski občania Decimus a Sextus božstvám Serapidovi, Iside, Anubidovi a Harpokratovi, a to v roku keď bol kňazom Athénades z dému Kydathénaion (talianska archeologička M. Guarducci datuje pôsobenie tohto kňaza do roku 92/91 pred Kr.).
Jarabina (rod)

Rod jarabina ("Sorbus s.s.") bol v minulosti súčasťou širšieho polymorfného rodu jarabina. Na základe molekulárnych štúdií a nových fylogenetických poznatkov tvorí jarabina samostatný rod s vyše 100 druhmi. Tento rod, spolu s ostatnými vyčlenenými rodmi brekyňa, mukyňa, mišpuľka, oskoruša a ďalšie sú súčasťou tribusu "Maleae", ktorý je je taxonomicky radený do čeľade ružovité ("Rosaceae"). Pôvodným areálom rozšírenia tohto rodu sú mierne oblasti severnej pologule.
Opis.
Rod jarabina zastupuje kry alebo stromy s opadavými listami. Listy sú nepárno perovito zložené, pílkovité alebo dvojito pílkovité. Súkvetie najčastejšie tvorí bohatá vrcholíková metlina, s tromi hlavnými konárikmi vyrastajúcim vždy z pazuchy veľkých listových listeňov. Kvety sú pravidelné, obojpohlavné a obaly päťpočetné. Kalich je na báze zrastený s lupienkami, kališné zuby sú trojuholníkovité, tupo končisté, na vonkajšej strane husto plstnaté. Korunných lupienkov je päť, sú okrúhlasté alebo obrátene vajcovité a biele, žltkasté, purpurovočervené alebo tmavoružové. Tyčiniek je zvyčajne 20, nitky sú nerovnako dlhé a peľnice žlté alebo tmavočervené. Piestikov býva 2 až 5 a v každom sú dve vajíčka, najčastejšie sa z nich vyvíja len jedno. Semenník je polospodný, dvojpuzdrový až päťpuzdrový. Plodom je guľovitá malvica, najčastejšie červená, pomarančová, žltá alebo biela, s priemerom do 15 mm.
Rozšírenie.
Rod jarabina je rozšírený v miernych oblastiach severnej pologule s najväčšou diverzitou v horách juhozápadnej Číny (viac ako 60 druhov), priľahlých oblastiach Mjanmarska a východných Himalájach.
Zoznam druhov.
Na základe molekulárnych štúdií a fylogenetických poznatkov zastupujú rod jarabina tieto druhy a hybridy:
Jarabina prostredná

Jarabina prostredná(iné názvy: mukyňa prostredná, staršie jarabina mukyňa prostredná; lat. "Scandosorbus intermedia", "Borkhausenia intermedia", "Sorbus intermedia") je druh z rodu "Scandosorbus", resp. u niektorých autorov druh z rodu jarabina ("Scorbus") v širšom zmysle.
Je to opadavý, stredne vysoký strom, ktorý pochádza z južnej Škandinávie a Pobaltia. 
Zaradenie v systéme.
Tento druh je jedným z dvoch z dvoch zástupcov rodu "Scandosorbus" (="Borkhausenia"); alternatívne (najmä staršie) sa zaraďuje ako druh z rodu jarabina ("Scorbus") v širšom zmysle. Rod "Scandosorbus" resp. "Sorbus" je súčasťou tribusu "Maleae", ktorý patrí do čeľade ružovité ("Rosaceae").
Opis.
Jarabina prostredná je opadavý strom vysoký 8 až 15 m, s kompaktnou guľovitou korunou a s čiernosivou kôrou. Elipsovité listy sú striedavé, pri báze laločnaté, pri vrchole len hrubo zúbkaté. Čepeľ je jeden a pol až dvakrát dlhšia ako širšia, so siedmymi až deviatimi pármi žíl. Lícna strana je lesklo tmavozelená, rub je žltosivo plstnatý. Kvety s ružovými peľnicami tvoria vrcholové chocholíkovité metliny. Plody sú vajcovité žltohnedé až pomarančové malvice, dlhé 10 až 15 mm a široké 8 až 10 mm.
Etymológia slova Scandosorbus.
Rodové meno "Scandosorbus" je vytvorené spojením dvoch slov - "Scandinavia" a "Sorbus" (čo naznačuje skupinu "Sorbus" - jarabina), ktorej prirodzené rozšírenie je sústredené hlavne v (južnej) Škandinávii. Je ženského gramatického rodu.
Rozšírenie.
Jarabina prostredná sa prirodzene vyskytuje v severnej Európe v Dánsku, Fínsku, Nemecku, Nórsku, Švédsku a baltických štátoch. Naturalizovala sa aj v Belgicku, Česku, Francúzsku, Írsku, Holandsku, Rusku (oblasť Kaliningrad), Slovensku a v Spojenom kráľovstve. Zavlečená bola aj do Severnej Ameriky, kde sa vyskytuje v Britskej Kolumbii, Massachusetts, Ontário a Washington. 
Ekológia.
Jarabina prostredná obsadzuje svetlé listnaté lesy a kroviny na vlhkých pôdach. Kvitne v máji a júni a klíčivé semená vznikajú dokonca aj bez opelenia.
Význam a využitie.
Jarabina prostredná je vhodný nevysoký strom pre stromoradia a aleje. Je málo citlivá na znečistenie ovzdušia, preto sa vysádzala aj ako ochranná drevina. Pre svoj zaujímavý vzhľad po celý rok, sa pestuje ako okrasná drevina v parkoch a ojedinele splanieva.
Bokšov (vrch v pohorí Čierna hora)

Bokšov alebo Bokšovská skala () je vrch v pohorí Čierna hora, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad údolím Hornádu, nad obcou Veľká Lodina, približne severozápadne od Košíc. 
Poloha.
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pokryvy. Leží v Košickom kraji, v okrese Košice-okolie a zasahuje na katastrálne územie obce Malá a Veľká Lodina. Najbližšími sídlami sú na východnom úpätí situovaná Veľká Lodina a severne ležiaca Malá Lodina, juhozápadne sa nachádza Košická Belá.
Opis.
Bokšov leží nad údolím Hornádu, nad hrádzou vodnej nádrže Malá Lodina, na konci hrebeňa, ktorý vedie severným smerom od Vysokého vrchu () cez Prielohy (). Severne sa nachádza vrch Somár (), východne Tlstá (), Humenec () a Jánošíkova bašta (), južne Prielohy (), Vysoký vrch (), Holica (), Pokryvy () a Spálený vrch () a západne Sivec (), Bujanov (), Kozinec () a Suchý vrch (). Masív je súčasťou povodia rieky Hornád, kde vodu zo západných svahov odvádza potok Ružínok, zo zvyšku masívu voda odteká krátkymi potokmi. Na vrchol nevedie značený turistický chodník a celá východná časť patrí do rovnomennej národnej prírodnej rezervácie.
Výhľady.
Vrchol pokrýva súvislý, miestami však riedky lesný porast, ktorý vďaka skalám umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je tak možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Branisko, Bachureň, Čergov, Slanské vrchy, Volovské vrchy a Vysoké Tatry.
Prístup.
Na vrchol nevedú značené turistické trasy, preto prístup je možný len lesnými chodníkmi z okolia. Západným úpätím vedie modro značený chodník z lokality Ružín, zastávka do údolia Malý Ružínok a rázc. Gaľová.
Janet McTeerová

Janet McTeerová OBE (* 5. august, 1961, Newcastle upon Tyne, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je anglická divadelná, filmová a televízna herečka. Bola dva krát nominovaná na prestížne herecké ocenenie Academy Awards, v roku 2000 pre najlepšiu herečku vo filme "Tumbleweeds" a v roku 2012 pre najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe, vo filme "Albert Nobbs".
Detstvo a mladosť.
McTeerová sa narodila vo Newcastle upon Tyne, v Anglicku, a svoje detstvo prežila v Yorku. Lokálne vystupovala s Rowntree Players v Joseph Rowntree Theatre, potom študovala na Kráľovskej akadémii dramatických umení a po ukončení štúdia, začala úspešnú divadelnú kariéru v Royal Exchange Theatre.
Kariéra.
McTeerova sa herectvu aktívne venuje od roku 1984. V roku 1988 hrala v tragikomédii "Hawks", ktorý získal pozitívne recenzie. Po boku Juliette Binoche a Ralpha Fiennesa, sa objavila vo filmovej adaptácii, natočenej podľa knižnej predlohy, "Búrlivé výšiny" a v roku 1995 vo filme "Carrington".
V roku 1996 McTeerová získala uznanie divadelných kritikov – a ocenenia Laurence Olivier Theatre Award aj Critics' Circle Theatre Award – za jej herecký výkon v divadelnej inscenácii Henrika Ibsena "Domček pre bábiky". O rok neskôr, sa produkcia presunula na Broadway a McTeerová získala ocenenia Tony Award, Theatre World Award a Drama Desk. 
V roku 1999 hrala hlavnú úlohu vo filme "Tumbleweeds". Jej herecký výkon, bol pozitívne ocenení filmovými kritikmi a McTeerová získala aj svoju prvú nomináciu na Academy Awards, tiež aj nominácie na viaceré iné filmové ocenenia, z ktorých obdržala napríklad Zlatý glóbus či Satellite Award. O rok neskôr, hrala vo filme "Čakanie na smrť" s Billym Crudupom a Jennifer Connelly a vo filme "Kráľ žije" s Jennifer Jason Leigh. V roku 2009 získala druhý krát, divadelné ocenenie Drama Desk, za jej herecký výkon, v divadelnej inscenácii "Mary Stuart". 
V roku 2011 si McTeerová zahrala po boku Glenn Close, vo filme "Albert Nobbs". Jej filmová rola, predstavovala Huberta Pagea, muža. Za svoj herecký výkon, získala uznanie filmových kritikov a množstvo nominácií na filmové ocenenia, vrátane nominácie na Academy Awards, pre najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe. 
V roku 2014 účinkovala v krátkom televíznom seriály, "Ctihodná žena", po boku Maggie Gyllenhaal. V roku 2018 sa pripojila k natáčaniu televízneho seriálu "Ozark". V roku 2022 hrala po boku Ralpha Fiennesa, vo filme "Menu". 
Súkromný život.
McTeerová je od roku 2010 vydatá za básnika a módneho poradcu Josepha Colemana. Manželstvo je bezdetné a spolu žijú v štáte Maine. V roku 2008, bola McTeerová vyznamenaná za dôstojníka Rádu Britského impéria (OBE).
Asahi Electronics

Asahi Electronics Co., Ltd. () je japonská spoločnosť z odvetvia služieb, ktoré poskytujú funkčné inžinierstvo, založená v novembri 1977. Patrí pod skupinu Asahi Kohsan Group so sídlom v tokijskej štvrti Šindžuku, ktorá vznikla v roku 1948.
V 70. a 80. rokoch vyrábali radio-magnetofónové prehrávače značiek Fair Mate (založená v roku 1972 a vyrábaná v továrniach v Singapure a Thajsku) a Transylvania. V ČSSR sa prehrávače dali zakúpiť len v Tuzexe.
Továreň na montáž elektronických dosiek pre VTR vo Fukušime zažívala najväčší boom v roku 1984, keď sa v Los Angeles konali XXIII. letné olympijské hry.
Bohunka Koklesová

Doc. Mgr. Bohunka Koklesová, PhD. (rod. Bačová; * 26. marec 1972, Žiar nad Hronom) je slovenská historička umenia, kurátorka a vysokoškolská pedagogička, od roku 2019 rektorka Vysokej školy výtvarných umení v Bratislave.
Životopis.
Je dcerou akademického maliara Bohumila Baču.
V roku 1995 vyštudovala vedu o výtvarnom umení na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Titul PhD. získala v roku 2010 na Katedre teórie a dejín umenia Vysokej školy výtvarných umení. V roku 2017 sa stala docentkou. V súčasnosti pôsobí ako pedagogička a historička umenia, posledné tri funkčné obdobia bola prorektorkou VŠVU a v roku 2019 ju vymenovala prezidentka Zuzana Čaputová za rektorku VŠVU v Bratislave. Špecializuje sa na teóriu fotografie a vzťah medzi umením a politikou.
V roku 2010 publikovala knihu "V tieni Tretej ríše" s podtitulom "Oficiálne fotografie slovenského štátu", ktorá bola výsledkom jej niekoľkoročného výskumu tohto obdobia. Následne v roku 2018 publikovala knihu "Súmrak doby", mapujúcu obdobie rokov 19451956. V roku 2016 spolupracovala s kurátorkami Slovenskej národnej galérie, Katarínou Bajcurovou a Petrou Hanákovou, na výstave "Sen x skutočnosť/Umenie a propaganda 19391945", ktorá sa stala najviac navštevovanou výstavou roka a bola ocenená cenou Nadácie Tatra banky.
Odvolacie voľby

Odvolacie voľby alebo odvolacie referendum je procedúra, skrz ktorú môžu v daných jurisdikciách voliči odvolať voleného úradníka z funkcie priamym hlasovaním pred skončením funkčného obdobia tohoto úradníka. Odvolacie voľby sú zahájené, keď dostatok voličov podpíše petíciu. Tento nástroj má históriu siahajúcu až do starovekej aténskej demokracie a existuje aj v vtedajších ústavách, často na nižších než celoštátnych úrovniach.
Medzi príklady občianskych zriadení s právom odvolacích volieb je Bavorsko v Nemecku, šesť kantónov Švajčiarska alebo rôzné štáty Spojených štátov.