burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Iván Zamorano

Iván Luis Zamorano Zamora (* 18. január 1967, Santiago, Čile) je bývalý čilský futbalový útočník, jeden z najvýznamnejších reprezentantov Čile. Hrával za viaceré kluby, z najznámejších to boli Sevilla FC a Real Madrid v Španielsku a Internazionale v Taliansku. Vyhral španielsku ligu a bol najlepším strelcom súťaže v čase keď hrával za Real Madrid a vyhral Pohár UEFA za Internazionale. Bol súčasťou Čilskej reprezentácie a zúčastnil sa Majstrovstvách sveta v roku 1998.
Klubová kariéra.
Zamorano začínal s futbalom v klube Cobre Andino v meste Los Andes. V roku 1985 prestúpil do tímu Club Deportes Cobresal. Za Cobresal odohral dve sezóny, strelil 35 gólov v 29 zápasoch. V roku 1988 zmenil svoje pôsobisko, z rodného Čile prestúpil do švajčiarskeho klubu FC St. Gallen. Tu počas troch sezón strelil 34 gólov v 56 zápasoch. 
V španielskej La Lige debutoval za klub FC Sevilla. Za neho odohral 59 zápasov, v ktorých strelil 21 gólov. 
V roku 1992 ho angažoval Real Madrid za 5 miliónov libier. Počas pôsobenia v tomto klube dosiahol Zamorano viaceré úspechy; vyhral ligu, pohár aj španielsky superpohár. V roku 1995 pod trénerom Jorge Valdanom vyhral Real titul a Zamorano strelil 27 gólov, vrátane hetriku proti FC Barcelona a získal trofej Pichichi ako najlepší strelec ligy. V ten rok nastupoval vedľa tvorcu hry, dánskeho útočníka Michaela Laudrupa. V sezónach 1992-93 a 1994-95 vyhral trofej "EFE" pre najlepšieho latinsko-amerického hráča v La Lige. Spolu za Real odohral 137 zápasov, v ktorých strelil 76 gólov.
Po piatich rokoch pôsobenia v Španielsku prestúpil Zamorano do klubu talianskej Serie A FC Internazionale Milano. Tu odohral ďalšie štyri sezóny, v rokoch 1996 až 2000. Bol spoluhráčom takých hráčov, akými boli Youri Djorkaeff, Diego Simeone, Javier Zanetti, Ronaldo a iný. V máji 1998 vyhral Inter Pohár UEFA po tom, čo vo finále zdolal S.S. Lazio 3-0, pričom Zamorano strelil otvárací gól zápasu.
V roku 2000 prestúpil do Mexika, kde hrával dva roky za klub Club America. Počas svojej prvej sezóny vyhral "Torneo de Verano". Svoju kariéru ukončil za čilský klub Colo-Colo v roku 2003.
Reprezentačná kariéra.
Za Čilské národné futbalové mužstvo odohral Zamorano 69 zápasov, v ktorých strelil 34 gólov. Debutoval 19. júna 1987 vo veku 20 rokov v priateľskom zápase proti Peru, ktorý skončil výhrou 3-1. 
29. apríla 1997 strelil v kvalifikácii na Majstrovstvá sveta proti Venezuele päť gólov, pričom zápas skončil 6-0. Odohral všetky štyri stretnutia za Čile na Majstrovstvách sveta v roku 1998 vo Francúzsku. Strelecky sa nepresadil, no prihrával na gól Marcela Salasa v zápase proti Rakúsku.
Reprezentoval Čile na Letných olympijských hrách 2000. So šiestimi gólmi sa stal najlepším strelcom turnaja. S Čile vyhral bronzovú medailu. Jeho posledný reprezentačný zápas odohral 1. septembra 2001 proti Francúzsku vo veku 34 rokov.
Radek Dosoudil

Radek Dosoudil (* 20. jún 1983, Mladá Boleslav) je český futbalový obranca, momentálne pôsobiaci v klube ŠK Slovan Bratislava.
Je odchovancom mladoboleslavského futbalu, od roku 1998 patril Sparte. Tu pôsobil v B tíme a bol na hosťovaní v domácej Mladej Boleslavi, od júla 2004 bol na hosťovaní v Jablonci. Všimol si ho turecký Denizlispor, ale po výmene celého vedenia a trénera s ním prestali počítať a v januári 2006 sa vrátil do Jablonca, s ktorým absolvoval zimnú prípravu. Na konci januára prestúpil do Slavie. V sezóne 2006/07 bol preradený do B-tímu a po skončení ročníka prestúpil do Artmedie Petržalka.
George Weah

George Manneh Oppong Ousman Weah (* 1. október 1966, Monrovia) je bývalý libérijský futbalový útočník, politik a od 22. januára 2018 prezident Libérie. 
14 rokov svojej profesionálnej kariéry odohral pre kluby vo Francúzsku, Taliansku a v Anglicku, pričom v dvoch z nich získal titul. V roku 1995 získal ocenenia Hráč roka, Futbalista Európy roka a "Africký futbalista roka". Je považovaný za jedného z najlepších afrických futbalistov všetkých čias.
Augustine Azuka Okocha

Augustine Azuka Okocha prezývaný aj Jay-Jay (* 14. august 1973, Enugu) je bývalý nigérijský futbalový reprezentant. Hrával na pozícií stredopoliara (tvorca hry). Reprezentoval Nigériu na Majstrovstvách sveta v rokoch 1994, 1998 a 2002. V rokoch 1998 a 2003 bol druhým v ankete "Africký futbalista roku".
Nicolas Anelka

Nicolas Anelka (* 14. marec 1979, Versailles, Francúzsko) je bývalý francúzsky futbalista, ktorý hral na pozícií útočníka a ofenzívneho záložníka. 
Po získaní ocenenia "Mladý hráč roku 1998-99" a impozantnom štarte kariéry za FC Arsenal, viackrát zmenil klub. V januári 2012 sa stal hráčom čínskeho klubu Shanghai Shenshua kam prestúpil z Chelsea FC. Prestup mu zaručil ročný príjem 10,6 milióna eur a patril tak k najlepšie plateným futbalistom planéty. 
V septembri 2014 prestúpil do indickej ligy "Indian Super League" do klubu Mumbai City FC. Pri jeho debute 28. októbra 2014 proti Chennaiyin FC tím prehral 1:5.
V minulosti hral aj vo francúzskom národnom družstve, no po katastrofálnom výsledku na MS 2010 ukončil reprezentačnú kariéru.
Henrik Larsson

Henrik Edward Larsson MBE (* 20. september 1971, Helsingborg) je bývalý švédsky futbalista a futbalový tréner. Larsson získal štyri tituly za sedem rokov, počas ktorých hrával za škótsky klub Celtic. Neskôr odohral 2 roky za Barcelonu , kde vyhral 2 tituly a Ligu majstrov. V lete 2006 ohlásil koniec reprezentačnej kariéry a vrátil sa do jeho domáceho klubu Helsingborgs IF. Medzi januárom a marcom 2007 hosťoval v Manchesteri United.
V roku 2008 hral florbal za klub, v ktorom v mladosti hrával - Helsingborg.
Ľudovít Jendreják

Prof. Ing. arch. Ľudovít Jendreják (* 28. máj 1929† 1. november 2017) bol slovenský architekt a zaslúžilý umelec.
Život.
Narodil sa 28. mája 1929 vo Veľkej pri Poprade. Študoval na Fakulte architektúry Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave (19501955) (Ing. arch., prof.)
Absolvoval študijné pobyty v USA, Kanade, Japonsku, Taliansku, Nemecku, ZSSR, Francúzsku, Fínsku. V rokoch 19551968 bol projektantom, neskôr vedúcim ateliéru Stavoprojektu. Od roku 1961 do roku 1974 pôsobil ako externý pedagóg na SVŠT. V rokoch 19681990 bol pracovníkom Združených ateliérov a Štátneho projektovo-technického ústavu. Od roku 1990 pôsobil v Bratislave ako samostatný architekt. Zomrel 1. novembra 2017 vo veku 88 rokov. Posledná rozlúčka sa konala 3. novembra v bratislavskom krematóriu.
Tvorba.
Ľudovít Jendreják pracoval vo viacerých projektových ústavoch, najdlhšie v bratislavskom ŠPTÚ, kde v kolektíve realizoval viacero významných stavieb. Tiež sa zúčastnil viacerých domácich a medzinárodných súťaží.
Na Slovensku.
Je autorom a spoluautorom množstva realizácií najmä občianskej výstavby v Bratislave
V zahraničí.
Je autorom
Ľudovít Jendreják sa úspešne podieľal i na pamätníkovej tvorbe. Je autorom Pamätníka M. R. Štefánika a obetiam I. a II. svetovej vojny, ktorý bol odhalený 26. jún 1999 v areáli Obecného úradu Priepasné.
Ocenenia.
Ľudovít Jendreják bol trikrát vyznamenaný Cenou Dušana Jurkoviča.
Avion (obytný a obchodný blok)

Avion je obytný a obchodný blok v Bratislave, ktorý v rokoch 1930–31 vystavali na území pôvodnej obce Blumentál. Dnes ho obklopujú ulice Americké námestie, Floriánske námestie a Májkova ulica.
História.
Pôvodne družstevný blok, v ktorom sa spája kompaktná zástavba s riadkovou zástavbou, vznikol na základe užšej súťaže. Súťaž sa konala v roku 1929. Zúčastnili sa jej Klement Šilinger a Josef Marek, ktorého nakoniec poverili vypracovaním výsledného projektu. Starú zástavbu námestia odstránili v 20. rokoch 20. storočia a za jedenásť mesiacov postavili v rokoch 1930-31 družstevný obytný a obchodný dom s názvom "Avion".
Architektonický výraz.
Blok je v spodných podlažiach kompaktný, kým vyššie poschodia tvoria tri oddelené krídla. Krajné majú šesť poschodí, stredné sedem. Architektúra hmoty má jednoduchý funkcionalistický ráz. Skladá sa z pravouhlých hranolových foriem, členených výraznými hrebeňovo vyrezanými lodžiami. Architekt skombinoval ucelený mestský parter s funkcionalistickým riadkovým usporiadaním hmôt vyšších podlaží.
Dispozičné riešenie.
Avion predstavuje pokrok vo svojom štandarde funkčnej náplne jednotlivých priestorov a miestností. Na prízemí je 25 predajní a šesť vchodov do bytovej časti. V Avione sa nachádza spolu 118 jednoizbových až štvorizbových bytov. Byty sú prístupné zo schodišťa, každý má vlastnú predsieň, kuchyňu, komoru, kúpeľňu, oddelené WC a pivnicu. Byty v bočných krídlach sú priečne vetrateľné, v strednom krídle orientované na jednu fasádu.
Konštrukčné riešenie.
Pri realizácii bola použitá technológia liateho betónu, konštrukcia je tvorená železobetónovým rámovým skeletom.
Avion

Avion (z fr. "avion" – "lietadlo") môže byť:
Patent

Patent môže byť:
Richard Francis Gordon

Richard Francis Gordon, Jr. (* 5. október 1929, Seattle – † 6. november 2017, San Marcos) bol americký astronaut. Ako pilot veliteľského modulu sa zúčastnil misie Apollo 12, druhej misie, ktorá pristála na Mesiaci.
Životopis.
Mladosť a výcvik.
V roku 1951 ukončil štúdiá na Washingtonskej štátnej univerzite a s diplomom inžiniera chémie vzápätí nastúpil do armády. Stal sa námorným pilotom na základni v Jacksonville na Floride u prepadových stíhačov. Po čase odišiel do školy testovacích námorných pilotov v Patuxent River v Marylande. Lietal na nových typoch reaktívnych lietadiel. Po troch rokoch nastúpil ako inštruktor stíhačky F4H na kalifornskej základni v Miramare a získal celý rad národných leteckých rekordov. V máji 1961 vyhral transkontinentálne preteky Los Angeles – New York. V čase, keď bol prijatý do tretej skupiny amerických kozmonautov (18. októbra 1963), mal nalietaných 4682 hodín. Po nevyhnutnom výcviku bol zaradený do záložnej posádky Gemini 8.
Lety do vesmíru.
Po prvýkrát letel na palube Gemini 11 v septembri 1966. Veliteľom lode bol Charles Conrad. Štartovali z kozmodrómu na myse Canaveral, dostali sa na obežnú dráhu Zeme, štyrikrát sa spojili s raketou Agena a po troch dňoch letu pristáli na hladine Atlantického oceánu.
O tri roky po svojom prvom lete bol menovaný najprv za veliteľa záložnej posádky pre Apollo 9, a hneď na to letel po druhýkrát, tentokrát na palube Apolla 12. Ciel misie bolo pristátie na povrchu Mesiaca. Zatiaľ čo jeho kolegovia na lodi, kozmonauti Charles Conrad a Alan Bean na Mesiaci pristáli, Richard Gordon zostal 31 hodín na obežnej dráhe Mesiaca, ktorý 45 krát obletel. Keď sa Conrad s Beanom vrátili na loď, odštartovali na Zem a po desiatich dňoch vo vesmíre pristáli na hladine Tichého oceánu. 
Po lete.
Po lete s Apollom 12 bol ešte kapitán Gordon menovaný do záložnej posádky Apolla 15. Dňa 1. januára 1972 z NASA aj z armády odišiel a stal sa viceprezidentom spoločnosti The New Orleans Saints of the National Footbal League. Od 1. apríla 1977 bol hlavným manažérom energetického oddelenia firmy John Mecom Company, v roku 1993 prezidentom Space Age America Inc. Bol ženatý a mal osem detí, z toho dve nevlastné.
Richard Gordon

Richard Gordon môže byť:
Giacomo Barozzi da Vignola

Giacomo Barozzi da Vignola alebo Jacopo Barozzi da Vignola alebo len Vignola (* 1. október 1507, Vignola, Taliansko – † 7. júl 1573, Rím) bol taliansky architekt, teoretik a pisateľ traktátov.
Medzi jeho najvýznamnejšie diela patria Villa Farnese v Caprarole a jezuitský kostol Najsvätejšieho mena Ježiš v Ríme.
Pchjongčchang

Pchjongčchang (kórejsky 평창) je juhokórejské mesto a tretí najväčší okres v štáte. Nachádza sa v severovýchodnej časti územia, v provincii Kangwon-do (강원도), približne 180 kilometrov od hlavného mesta Soul (서울). Rozprestiera sa v horách Tchäbäk-san (태백산), v nadmorskej výške až do 700 metrov nad morom.
Okres má ideálne podmienky pre zimné športy. Nachádza sa tu zimné stredisko Jongpchjong (영평) s vrcholom vo výške 1 438 metrov nad morom. Pjongčang bol kandidátom o usporiadanie Zimných olympijských hier v roku 2010, 2014 a 2018. V prvých dvoch prípadoch prehral hlasovanie až v poslednom kole s Vancouverom, resp. Soči, v treťom hlasovaní vyhral a usporiada tak zimné olympijské a paralympijské hry 2018.
Administratívne rozdelenie.
Okres Pchjongčchang je rozdelený na 1 mesto nazývané "up" (읍) a 7 obcí "mjon" (면).
Moskovské veľkokniežatstvo

Moskovské veľkokniežatstvo (po rusky: "Великое московское княжество") bolo kniežatstvo v časti územia dnešného Ruska od polovice 14. storočia do roku 1478. Na jeho čele stálo veľkoknieža. Do polovice 14. storočia mu predchádzalo Moskovské kniežatstvo (v užšom zmysle) a od roku 1547 (prípadne už od konca 15. storočia) hovoríme o Moskovskej Rusi, Moskovskom štáte, Cárskom Rusku či Rusku.
Vznik.
Už v polovici 11. storočia sa na území Staroruského štátu badali príznaky drobenia štátu na samostatné kniežatstvá a územia – stále sa objavovali nové a nové územné celky. Veľkými feudálnymi štátmi boli v tomto období Rostovsko-suzdaľské, Haličsko-volynské, Turovskoo-pinské a Novgorodská a Pskovská zem.
Rozvoj Rostovsko-suzdaľského kniežatstva podnietil príchod obyvateľstva do tohto kniežatstva. Miestne kniežatá sa snažili získať si trón a stať sa tak jeho veľkokniežaťom. Pričinením kniežaťa Juraja Dlhorukého vznikali v tejto oblasti nové mestá – Moskva, Dimitrov, Kostroma a iné.
Za vlády Andreja I. Bogoľubského a Vsevoloda III. vzniklo v 13. storočí mnoho feudálnych centier (kniežatstiev) aj vo Vladimírsko-suzdaľskom kniežatstve – Preslavské, Rostovské, Suzdaľské, Jaroslavské, Tverské, Moskovské kniežatstvo a iné.
Prvým moskovským kniežaťom bol Michal II. (1246 – 1248) a Daniel Alexandrovič (1263 – 1303). Od roku 1330 moskovské kniežatá používali titul "knieža moskovské a celej Rusi".
Územie.
Moskovské kniežatstvo sa začína osamostatňovať od Vladimírsko-suzdaľského kniežatstva v 13. storočí. Moskva, okolo ktorej sa toto kniežatstvo formovalo, v tom čase ešte mala taký veľký význam v živote ruského obyvateľstva. Zakladateľom paláca moskovských kniežat bol syn Alexandra Nevského – Daniel Alexandrovič. Mal na starosti rozširovanie územia Moskovského veľkokniežatstva. Po porážke riazanského kniežaťa Konštantína Romanova (1301), obsadil mesto Kolomna.
Výmeny na tróne a územný rozmach Moskovského veľkokniežatstva.
V roku 1303 Daniel Alexandrovič zahynul. Na tróne ho vystriedal Juraj Daniilovič (1303 – 1325) – jeho najstarší syn, – ktorý spolu so svojimi bratmi obsadili okolie mesta Smolensk a mesto Možajsk.
Neskôr sa jeden z nich – Ivan Kalita – stal panovníkom Preslavského kniežatstva. Alexander a Boris z Moskvy odišli do Tverského kniežatstva. S Ivanom Kalitom ostal iba Afanasij.
Ivan I. Kalita.
Po smrti Juraja Daniiloviča sa moskovským kniežaťom stal Ivan Kalita (1325 – 1340). Podľa väčšiny ruských historikov (Karamzin, Soloviev, Ilovajský) pozerajú na talentovaného štátnika Ivana Kalitu ako na prvého "„zjednotiteľa Ruska“". 
Územie Veľkého moskovského kniežatstva za vlády Ivana Kalitu siahalo pravdepodobne od celého toku od rieky Moskvy (Možajsk, Zvenigorod, Moskva a Kolomna) na juh po rieku Oka (Serpuchov), na severozápad po Povolžie (Uglič, Belozersk a Kostroma). Severnú hranicu Veľkého moskovského kniežatstva tvorila rieka Volga.
Zoznam telenoviel

Toto je zoznam telenoviel podľa krajiny pôvodu.
Udržateľnosť (architektúra)

Udržatelnosť je vlastnosť výstavby budov spočívajúca v tom, že spĺňa požiadavky udržateľného rozvoja Zeme. Základom širokého uplatnenia princípov trvalo udržateľnej výstavby sú tepelnoizolačné a akumulačné vlastnosti budovy.
Ku koncu deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia sa z terminológie udržateľného rozvoja spoločnosti začínajú odvodzovať požiadavky na výstavbu a objavujú sa dosiaľ neznáme pojmy udržateľnej výstavby (sustainable construction).
Hodnotenie udržateľnosti stavby.
Termín udržateľnosť (sustainability) je odvodený od požiadaviek zaistenia udržateľného rozvoja Zeme. Hodnotenie udržateľnosti budovy spočíva v hodnotení nárokov budovy na jej výrobu, prevádzku a aj jej zbúranie a likvidáciu vzniknutého odpadu. Existuje veľa pokusov, ako z tohto hľadiska hodnotiť a vyjadriť objektívne kvalitu budov. Poznáme príklady z Európy, USA a Kanady. Cesty znižovania environmentálneho zaťaženia v súvislosti s budovami sú veľmi rôznorodé. Spoločným znakom by mal byť súlad so všeobecne formulovanými požiadavkami udržateľnosti, kde je možné okrem kvalitného životného prostredia a nízkej produkcie škodlivín zaradiť aj sociálne a ekonomické otázky. Predpokladom zabezpečenia funkčnej, stavebno-fyzickej a kultúrnej udržateľnosti diel modernej architektúry je vytvorenie flexibilnej stratégie, ktorá by sa mohla uplatňovať vo vzťahu k ochrane a obnove diel. Východiskom pre takúto stratégiu bude identifikácia koncepcií časovosti a funkčnosti v modernej architektúre a kategorizácia technických a materiálových riešení využívaných v dielach modernej architektúry z hľadiska pôsobenia času, obnoviteľnosti a nahraditeľnosti.
Janet Jackson (album)

Janet Jackson je debutový album americkej R&amp;B a popovej speváčky Janet Jackson. Album vyšiel v roku 1982.
Dream Street (album)

Dream Street je druhý (málo známy) štúdiový album - vydaný ako limitovaná edícia v roku 1984 - americkej R&amp;B a popovej speváčky Janet Jacksonovej.
Vydané single.
Control (album)

Control je tretí štúdiový album by americkej R&amp;B a popovej speváčky Janet Jacksonovej vydaný v roku 1986.
Janet Jackson’s Rhythm Nation 1814

Janet Jackson's Rhythm Nation 1814 (zjednodušene nazývaný aj Rhythm Nation 1814 alebo len Rhythm Nation) je štvrtý štúdiový album (celkovo piaty) americkej R&amp;B a popovej speváčky Janet Jacksonovej. Vydaný bol 18. septembra 1989 a stal sa najlepšie predávaným albumom roku [1990] v USA.
Zoznam skladieb.
Vinylový album.
B-strany.
Šťúr obrovský

Šťúr obrovský alebo škorpión obrovský (lat. "Pandinus imperator"; niekedy do slovenčiny prekladané ako "šťúr kráľovský") je druh z čeľade "Scorpionidae". 
Opis a spôsob života.
Je to pravdepodobne najväčší druh škorpióna. Žije v Západnej Afrike. Samec dorastá až do 18 cm. Škorpión je prispôsobený na život vo veľmi vysokých teplotách, najlepšie zo všetkých živočíchov. Aj v najväčšom suchu stráca vďaka pevnému povrchu tela iba jednu desaťtisícinu zo svojich telesných tekutín. Medzi živočíchmi je to absolútny rekord. Bruško škorpióna sa skladá z prednej širšej časti a z užšieho pohyblivého chvosta, na konci ktorého má tŕň s dvoma jedovými žľazami. Chvost je jeho útočnou aj obrannou zbraňou. Živí sa hmyzom a pavúkmi, z ktorých vyciciava telové šťavy. Korisť chytá svojimi klepietkami a potom ohne zadoček hore nad chrbát a omráči ju bodnutím.
Jeho bodnutie nie je bolestivejšie ako bodnutie včely. Jeho jed je takisto porovnateľný s jedom včely. Iba výnimočne môžu nastať u človeka smrteľné alergické reakcie.
Chov.
Na chov tohto druhu škorpióna je vhodné terárium už od rozmerov 30 x 30 x 30 cm. Pri chove viacerých jedincov je nutné samozrejme rozmery upraviť. Ako substrát do terária sa používa buď lignocel (kokosová drť), prípadne rašelina. V skutočnosti sa často tieto dva substráty zmiešavajú, pretože rašelina dobre drží vlhkosť (ktorá by mala byť pre tento druh okolo 70 – 85 %), ale zasa je náchylná na plesne. Určite by mala byť výbavou terária miska s vodou a nízky úkryt – najlepšie nejaký kus kôry.
Tento druh sa dá chovať (dokonca sa to odporúča) aj v chovných skupinách 3 – 10 kusov.
Zaujímavosti.
Exoskelet tohto druhu po ožiarení ultrafialovým svetlom veľmi pekne dozelena svetielkuje.
Hendrik Petrus Berlage

 
Hendrik Petrus Berlage (* 21. február 1856 – † 12. august 1934) bol vplyvný holandský architekt a predstaviteľ individualistickej moderny. 
Život.
Hendrik Petrus Berlage sa narodil v Amsterdame. Po strednej škole študoval architektúru na Zürišskom inštitúte technológií, kde sa dostal do kontaktu s myšlienkami architektov Gottfrieda Sempera a Eugèna Viollet-le-Duca. Semperov vplyv sa odzrkadlil hlavne v Berlageho tradičnom konštrukčnom štýle. V roku 1880 založil v Holandsku firmu s Theodorom Sandersom, s ktorým pracoval na reálnych aj utopických návrhoch v neorenesančnom štýle.
Berlage ako nezávislý architekt.
Od roku 1889 Berlage začína pracovať samostatne. Najprv navrhuje prevažne v tradičnom neoštýle (Kalverstraat, Amsterdam), ale čoskoro začína experimentovať s myšlienkami racionalizmu a jugendstilu. Špeciálne sa to prejavilo v návrhoch pre poistnú spoločnosť Nederlanden z roku 1845, pre ktorú pracoval ako hlavný architekt. Takto sa dostal k návrhu Amsterdamskej burzy. Politicky sa hlásil k sociálno-demokratickým myšlienkam. Jeho poslednou stavbou, ktorú sám označil ako najlepšiu, je Mestské múzeum v Haagu. 
Racionalizmus.
Od konca 19.teho storočia hral racionalizmus dôležitú úlohu pri navrhovaní v architektúre. V Berlageho pôdorysoch sa to odzrkadlilo navrhovaním nezdobených stien a používaním hladkého kameňa v akcentujúcich bodoch. Berlageho burza v Amsterdame je najdôležitejšou prácou svojho obdobia pretože znamenala začiatok modernej architektúry v Holandsku. Štýl stavby ovplyvnil architektov ako Tjeerd Cuipers a A. J. Kropholler. Berlageho teórie inšpirovali väčšinu holandských modernistov vrátane skupiny De Stijl, Amsterdamskej školy a Nových objektivistov.
Americké vplyvy.
Počas návštevy v Spojených štátoch v roku 1911 sa Berlage zoznámil s tvorbou Franka Lloyda Wrighta. Po tejto navšteve sa až dokonca kariéry objavuje v Berlageho tvorbe americký vplyv.
Syntéza umení.
Najcharekterisickejšou črtou Berlageho diela je ža návrhy sú postavené na základe idey syntézy umení, harmónie medzi hudbou, poéziou, drámou a maľbou. Typickým príkladom je práve Berlageho burza v Amsterdame.
Diela.
Veľa Berlageho diel sa nachádza v Amsterdame. Zaujímavými projektami, okrem burzy, sú rozvojový plán pre južnú časť Amsterdamu (Plan zuid), Berlageho most a námestie Mercatorplein. Taktiež pracoval v Haagu. Tu postavil stavbu Nederlanden z roku 1845 a zónu Laakkwartier. Kostol katolíckej vedy v Haagu je jediným kostolom, ktorý navrhol. V roku 1914 Berlage navrhol lovecký zámoček Saint Hubertus pre manželov Kröller-Müllerových v oblasti národného parku De Hoge Veluwe. Berlageho poslednou prácou je mestské múzeum v Haagu. Ďalšou zaujímavou prácou je mestský dvojdom v Usquerte v provincii Groningen prirovnávaný k centrálnej stanici. Takmer všade Berlage navrhoval taktiež nábytok, v duchu syntézy umení.
Cárske Rusko

Cárske Rusko je v historiografii, neoficiálny názov ruskej ríše počas vlády cára, čiže v období rokov 15471917.
Dobový bežný názov štátu v ruštine bol po celý čas existencie cárskeho Ruska Rusko („Rossija“; do konca 17. storočia častejšie v tvare Rus - „Rus“) alebo Ruská krajina/Ruská zem („Rossijskaja zemľa“; do 17. storočia v tvare „Russkaja zemľa“). Úradný názov štátu bol: v rokoch 15471721 Ruské cárstvo („Rossijskoje carstvo“), v rokoch 17211906 Všeruská ríša („Vserossijskaja imperija“) alebo Ruská ríša („Rossijskaja imperija“) a v rokoch 19061917 Ruská ríša alebo Ruský štát („Rossijskoje gosudarstvo“).
Opakom či pokračovaním pojmu cárske Rusko je pojem sovietske Rusko.
Vodojem Trnava

Vodojem v Trnave je významné architektonické dielo v Trnave. Autorom projektu (1941) je prof. Ing. arch. Emil Belluš (1899 – 1979). Statiku riešil prof. Karel Havelka. "Vodojem" bol vybudovaný v rokoch 1942 – 1946. Do prevádzky bol odovzdaný v roku 1954.
Situovanie.
Vodárenská veža s "vodojemom", s čerpacou stanicou, bazénom a areálom sa nachádza vo východnej časti mesta Trnava, je zasadená do umelo koncipovanej oázy a je dobrým prejavom autorovej vynaliezavosti. Svojou výškou 50 metrov tvorí jednu z dominánt mesta Trnava. Vstup do areálu je z Bučianskej cesty. Areál je po celom obvode oplotený a má tvar trojuholníka s rozmermi ,  a . Táto oplotená plocha predstavuje spolu a je zároveň ochranným pásmom vodného zdroja.
Konštrukčné riešenie.
Šesť železobetónových nosných stĺpov zviazaných skružami nesie plný valec vodnej nádrže. Valec uprostred stĺpov ukrýva technické schodisko a vodovodné potrubia. V plášti valca sú menšie obdĺžnikové okná. Podobný motív sa opakuje aj v hornej časti nádrže, kde okná osvetľujú okružnú chodbu. Vežička na vrchole – laterna slúži na vetranie a osvetlenie. Hornú časť "vodojemu" sprístupňujú technické rebríky. Objem "vodojemu" je a výška hladiny vody je .
Architektonický výraz.
Jednoosová vertikálna kompozícia je nápadito vymodelovaná, založená na optickom dynamizujúcom efekte a gradovanom kontraste plných a perforovaných hmôt a plôch. Plasticitu podčiarkujú typické bellušovské rímsy.
Filozofia.
Skulpturálna impozantnosť tohto technického diela spočíva najmä v kontraste plnej hmoty nádrže a odľahčenej zostavy nosnej časti. Emil Belluš dokázal sebaisto formovať aj tie časti konštrukcie, ktorým sa zvykne pripisovať výlučne konštrukčná funkcia. Toto dielo vo svojej kategórii je príkladom brilantnej architektúry.
Piestový čap

Piestový čap spája piest s ojnicou. Prenáša sily vyvolané tlakom pracovnej náplne nad piestom a zotrvačné sily vyvolané nerovnomerným pohybom hmoty piesta na ojnicu. Je počas činnosti motora namáhaný striedavo strihom. Je zaťažovaný vysokými tlakmi, ale najmä pravidelnou zmenou zmyslu tlaku a ťahu. Kurióznym je, že za studena sa otáča v oku ojnice a keď sa motor zohreje, tak sa otáča v pieste pričom je pevne zovretý okom ojnice . Je to oceľová kalená rúrka. Na povrchu je cementovaná. Piestový čap je v pieste proti axiálnemu vysunutiu zaistený segerovymi poistkami.
Berlageho burza v Amsterdame

Berlageho burza v Amsterdame je architektonická pamiatka, nachádzajúca sa medzi ulicami Damrak a Beursplein, Oude Brugsteeg a Beursstraat v centre Amsterdamu, od architekta Hendrika Petrusa Berlageho. Budova slúži ako centrum výstav, kongresov a iných stretnutí. Väčšia (severná) časť slúži na recepcie a pre kancelárie Holandského filharmonického orchestra. Berlageho burza patrí medzi prvých 100 holandských Unesco pamiatok. 
Dejiny, začiatky modernej architektúry.
V roku 1884 sa mestská samospráva Amsterdamu rozhodla postaviť novú burzu v časti Damrak. Dôvodom bol ekonomický rast a fakt že dovtedy existujúca burza od Jana Davida Zochera z roku 1848 bola v takmer v ruinách. Berlage sa spolu s Th. Sandersom zúčastnil prípravy projektu ako jeden z piatich vyzvaných ateliérov. 
V roku 1984 samospráva mesta vybrala architekta A.W.Weissmana aby naprojektoval prestavbu burzy od Zochera. Tento návrh bol neskôr základ pre návrh Berlageho. 
Berlage mal silnú podporu zo samosprávy a tak bolo možné burzu postaviť v období rokov 1898 – 1903. 
Nie je celkom jasné, v ktorom štýle je burza postavená, a tak sa tu dajú odsledovať vplyvy neoštýlu (neorenesancie) a Jugendstilu (vplyv Gottfrieda Sempera). Budova je však najviac spájaná so začiatkom modernej architektúry, keď bola príkladom pre Nieuwe Bouwen a pre Amsterdamskú školu (čiastočne negatívne). A netreba zabudnúť, že na tejto budove sa racionalizmus používaný Cuypersom (obaja Cuypers aj Berlage boli silne inšpirovaný prácami Viollet-le-Duca) definitívne otočil k moderne. 
Burza od Berlageho bola v roku 1999, Medzinárodnou úniou architektov (UIA), zaradená na list 1000 najdôležitejších budov dvadsiateho storočia. 
Návrh.
V návrhu burzy Berlage použil princíp keď forma a ornament úzko komunikujú s rozmanitosťou konštrukcie. 
V skelete budovy použil Berlage dekoratívne prvky, ktoré mali Amsterdam, ako významné trhové mesto a centrum spoločnosti, vystihnúť ako mesto, kde peniaze už nehrajú dôležitú rolu. V exteriéri a interiéry umiestnil básne od Alberta Verweya. Ostatní umelci sa týmito básňami inšpirovali a ich obrazy sú taktiež typologicky umiestnené v budove burzy. Berlage sám navrhol niektoré svietidlá, nábytok a zábradlia. 
Funkcie budovy.
V Berlageho ideovom návrhu sa v budove mali preplietať funkcie umenia, kultúry, ekonómie a spoločnosti. 
Napriek tomu v burze prevládal trh, boli tu miestnosti pre samosprávu, kaviareň, pošta a policajná stanica. 
Trhovisko sa však čoskoro presunulo v roku 1912 do novej budovy, kvôli novému spôsobu predaja a tiež preto, že sa obchodníci v tejto modernej Berlageho stavbe necítili dobre. Po roku 1985 sa do najväčšej severnej časti nasťahoval Holandský filharmonický orchester. Najskôr tu aj koncertovali, ale od roku 2002 tu už len organizujú stretnutia a konferencie. V južnej časti (kaviareň, Berlageho izba) sa organizujú rôzne stretnutia a kongresy. Nachádza sa tu aj sobášna sieň.
Elektrický vodič

Elektrický vodič z hľadiska fyziky je materiál (látka), ktorá vedie elektrický prúd, tzn. prúd elektrónov alebo iónov, ktoré so sebou nesú energiu v podobe elektrického náboja (jedna z ich vlastností). Schopnosť vodiča viesť elektrický prúd sa nazýva elektrická vodivosť.
Vodiče rozdeľujeme podľa spôsobu vedenia elektrického prúdu na vodiče prvej triedy (kovy a nekovy), vodiče druhej triedy (roztoky a taveniny) a vodiče tretej triedy (plazma).
Pri elektrónovej vodivosti prúd prenášajú voľné elektróny. Vodiče sa vedením prúdu chemicky nemenia. V elektrolytoch prúd prenášajú elektricky nabité častice – ióny. Pohybom častíc dochádza aj k pohybu hmoty a k následným chemickým zmenám. Rýchlosť pohybu iónov v elektrolyte je menšia ako rýchlosť elektrónov, preto majú elektrolyty nižšiu vodivosť.
Vodivosť.
Schopnosť vodiča viesť elektrický prúd vyjadruje veličina elektrická vodivosť, čo je prevrátená hodnota elektrického odporu. Jednotková vodivosť vodiča alebo tiež merná vodivosť (vodivosť vodiča s priemerom ) nazývame konduktivita vodiča, jeho prevrátená hodnota je potom jednotkový odpor vodiča (merný odpor) – rezistivita vodiča.
Vodivosť "G", resp. odpor "R" vodiča vypočítame formula_1, resp. formula_2, kde "σ" je konduktivita vodiča, "ρ" je rezistivita vodiča, "S" je obsah prierez vodiča, "l" je dĺžka vodiča.
Teplotné závislosti.
Vodivosť (a tým odpor) vodiča, je závislý od jeho teploty. So stúpajúcou teplotou klesá vodivosť a rastie odpor. Fyzikálne tento jav vysvetľujeme tepelným pohybom tých častíc vo vodiči, ktoré sa nezúčastňujú vedenia elektrického prúdu, ale bránia voľným nabitým časticiam v ich pohybe.
Zmenu odporu "ΔR" na teplote popisuje vzťah formula_3, kde "R0" je počiatočný odpor vodiča, "α" je teplotný súčiniteľ odporu, "Δt" je rozdiel teplôt.
Extrémne – pri ochladení vodiča na teplotu blízku absolútnej nule dochádza k javu supravodivosti – vodič nekladie elektrickému prúdu žiaden odpor – vzniká supravodič.
Keďže každý vodič (okrem supravodičov) kladie elektrickému prúdu odpor, spotrebováva elektrickú energiu. Takto spotrebovaná elektrická energia sa mení na teplo, ktoré nazývame Joulovo teplo. Množstvo tepla "Q" sa vypočíta vzťahom formula_4, kde "R" je odpor vodiča, "t" je čas, počas ktorého preteká elektrický prúd "I" vodičom.
Dobré a zlé vodiče.
Na výrobu vodičov sa používajú kovy ktoré sú „dobrými vodičmi“ čiže kladú prechádzajúcemu elektrickému prúdu nízky odpor. Najčastejšie používanými kovmi na výrobu elektrických vodičov sú meď, hliník, striebro, zlato, platina. Kovy sa obvykle používajú v zliatinách, ktoré vylepšujú ich mechanické vlastnosti.
"Zliatiny používané v elektrotechnike:"
"Nepravé zliatiny" (zhotovujú sa práškovou metalurgiou) používajú sa hlavne pre vysokonapäťové kontakty.
"Zlé vodiče" vodiče s malou vodivosťou, resp. veľkým odporom sa prechodom elektrického prúdu zahrievajú silne – vo vodiči vzniká veľké množstvo tepla. Táto vlastnosť sa využíva v tepelných elektrických spotrebičoch (žehlička, ohrievač, elektrická rúra…). Medzi zlé vodiče patria nikelín, konštantán, chrómnikel, grafit…
Russell Louis Schweickart

Russell Louis „Rusty“ Schweickart (* 25. október 1935, Neptune) je bývalý astronaut NASA, ktorý sa v roku 1969 zúčastnil na misii Apollo 9, prvej pilotovanej misie lunárneho modulu v programe Apollo.
Životopis.
Škola a výcvik.
Základné odborné vzdelanie získal na Massachusetts Institute of Technology. Potom nasledoval ročný výcvik u amerického vojenského letectva a ďalšie štyri roky bol pilotom. Po čase sa vrátil k štúdiu na rovnakej škole, zakončil ho dizertačnou prácou o žiarení stratosféry. Potom zostal pracovať v inštitúte v Massachusetts v laboratóriu experimentálnej astronómie. A znovu sa vrátil k vojenskému letectvu, aby sa 8. októbra 1963 stal členom tretej skupiny amerických kozmonautov. V tom čase mal nalietaných 1 700 hodín. Po trojročnom intenzívnom výcviku bol 21. marca 1966 menovaný do záložnej posádky prvého Apolla. Potom znovu do Apolla 503, aj tento program bol zrušený. Dočkal sa vo svojich 34 rokoch.
Lety do vesmíru.
Odštartoval v lodi Apollo 9 z kozmodrómu na myse Canaveral na jar r. 1969 spoločne s kozmonautami McDivittom a Scottom. Cieľom letu bolo preveriť manévrovacie schopnosti mesačného modulu počas letu okolo Zeme, čo sa podarilo. Po 241 hodinách a 151 obletoch Zeme úspešne pristáli. Cesta na Mesiac bola pripravená.
Po lete.
Niekoľko ďalších rokov zostal vo výcviku, bol menovaný za člena záložnej posádky pre orbitálne laboratórium Skylab 2. Po ukončení programu Skylab zostal v NASA, venoval sa tu problematike využitia kozmických letov pre Zem. V roku 1977 bol odtiaľ uvoľnený, aby vykonával funkciu vedeckého poradcu guvernéra štátu Kalifornia. 
Je ženatý a má päť detí. Používal prezývku Rusty. V septembri 2007 sa v škótskom Edinburghu zúčastnil stretnutia (XX. svetový kongres Association of Space Explorers), kde bolo 70 kozmonautov sveta. Stále je verejne činný.
Buzen (provincia)

Provincia Buzen () bola stará japonská provincia na severe ostrova Kjúšú, na území ktorej sa dnes nachádza východná časť prefektúry Fukuoka, včítane niekoľkých severných okresov prefektúry Óita. Provincia Buzen susedila s provinciami Bungo a Čikuzen.
Ruiny starobylého hlavného mesta provincie boli objavené neďaleko Tojocu. Hradné mesto Kokura bolo sídlom mnohých feudálnych vládcov. 
Po zrušení systému klanov v roku 1871 sa stala provincia Buzen na štyri roky prefektúrou Kokura a potom bola v roku 1876 absorbovaná prefektúrou Fukuoka.
Cementovanie

Cementovanie môže byť:
Dejiny vegetariánstva

Tento článok je o histórii vegetariánstva: 
Historicky bolo vegetariánstvo často založené na filozofických názoroch. Stúpenci určitých hinduistických a budhistických spoločenstiev mali starodávne tradície odmietania konzumácie mäsa. Vyplývali z viery, že všetok život je posvätný a duša sa reinkarnuje do ostatných živých bytostí.
Najstaršie záznamy o vegetariánstve ako o spôsobe a zvyku medzi veľkým počtom ľudí sa týkali starovekej Indie a starovekého Grécka . V oboch prípadoch bolo vegetariástvo úzko späté s nenásilnym konaním proti zvieratám (v Indii sa nazýva "ahinsa"). Počas rímskej ríše a neskorej Antiky sa vegetariánstvo prakticky vytratilo z Európy . V stredoveku niektorí mnísi nekonzumovali mäso z asketických dôvodov, väčšinou boli pescetariáni. Počas renesancie sa objavilo v Európe avšak do popredia sa dostalo až v 19. a 20. storočí.
Moderné vegetariánstvo sa dostalo do povedomia spoločnosti počas 19. storočia. V roku 1847 Vegetariánska spoločnosť, britská nenáboženská spoločnosť, spopularizovala pojem vegetarián. Propagácia vegetariánstva získala celosvetovú podporu po vzniku Medzinárodnej vegetariánskej únie ("International Vegetarian Union") v roku 1908. 
V druhej polovici 20. storočia, povzniesol asustrálsky filozof Peter Singer otázku vegetariánstva a práv zvierat. Na konci 20. storočia sa v západných krajinách stali vegetriánske reštaurácie bežným javom. Potravinársky priemysel sa prispôsobuje a na trhu sa objavujú špeciálne vegetariánske potraviny. 
Externé odkazy.
&lt;br&gt;
Cementácia

Cementácia môže byť:
Sojuz 5

Sojuz 5 () bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz 5 vyštartoval 15. januára 1969 a na obežnej dráhe sa úspešne spojil s loďou Sojuz 4.
Priebeh letu.
Sojuz 5 s trojicou kozmonautov vyštartoval dňa 15. januára 1969 z kozmodrómu Bajkonur, jeden deň po štarte Sojuzu 4.
Loď Sojuz 5 bola pilotovaná veliteľom Borisom Volynovom a spolu s ním boli na palube tiež leteckí technici Alexej Jelisejev a Jevgenij Chrunov ako posádka, ktorá sa na obežnej dráhe presunula na Sojuz 4, aby sa vrátila naspäť na Zem. Počas letu sa prevádzali vedecké, technické a medicínsko-biologické výskumy, kontrolovali a testovali sa palubné systémy a konštrukčné prvky modulu. Potom nasledovalo spojenie so Sojuzom 4 vo výške 208 – 251 km nad Zemou a presun dvoch kozmonautov medzi Sojuzom 5 a Sojuzom 4 na obežnej dráhe. Sojuz 5 bol v tomto spojovacom manévri pasívnou loďou. Volacím znakom tejto lode bol „Bajkal“. V čase spojenia oboch lodí bol vytvorený komplex prvej experimentálnej vesmírnej stanice na svete s hmotnosťou 12 924 kg. Po odchode oboch kolegov zostal na palube Sojuzu 5 Volynov sám a ráno 18. januára pristál na padáku v kabíne lode, 200 km juhozápadne od mesta Kustanaj v Kazašskej SSR. Sojuz 5 obletel Zem celkovo 49-krát.
Bungo (provincia)

Provincia Bungo () bola stará japonská provincia na východe ostrova Kjúšú, na území ktorej sa dnes nachádza prefektúra Óita. Provincia Bungo susedila s provinciami Buzen, Hjúga, Higo, Čikugo a Čikuzen.
Dejiny.
Na konci 7. storočia bola provincia Tojo rozdelená na "Buzen" (doslovne, "predná strana "Tojo"") a "Bungo" ("zadná strana "Tojo""). Až do obdobia Heian, sa Bungo čítalo ako "Tojokuni no Miči no Širi". 
Verí sa, že hlavné mesto Bungo sa nachádzalo v "Kokokufu" (古国府), doslovne "staré hlavné mesto," časti mesta Óita, ale dodnes neboli nájdené žiadne jeho pozostatky. 
Česť byť najsvätejšou šintoistickou svätyňou provincie Bungo (豊前一宮, "Buzen ičinomija") dostala svätyňa Usa, známa ako Usa hačimangu alebo Usa džingu v okrese Usa (v súčasnosti Usa, Óita). Svätyňa Usa nemala len náboženskú moc, ale aj politický vplyv na miestnu vládu, no jej vplyv bol do obdobie Sengoku zredukovaný.
V období Sengoku, v polovici 16. storočia, bola provincia Bungo pevnosťou klanu Ótomo. Klan Óuči, ktorý sídlil v západnej časti regiónu Čúgoku ovplyvňoval politiku v Buzen. V polovici obdobia, boli oba klany napadnuté. Po prevzatí moci nad Kjúšú Hidejošim Tojotomim, dostal od roku 1587 provinciu Buzen s jej výnosom 120 tisíc koku Jošitaka Kuroda, ktorý vytvoril z Kokura (v súčasnosti časť Kitakjušu) miesto, kde postavil svoj hrad. Ostatné časti provincie boli rozdelené na kúsky a pridelené iným daimjóm.
Architektonický článok

Architektonický článok (alebo prvok, element) je ozdobný a funkčný detail stavby, až do manierizmu väčšinou kamenného prevedenia. 
Delenie na architektonické tvary a články je iba približné; termíny sa často zamieňajú. Aj keď sa architektonické články uplatňujú v každej článkovanej architektúre (napríklad v gotike, ale i v modernej architektúre), zvýraznili sa práve v gréckej a rímskej architektúre, ďalej boli prepracované v renesančnej architektúra.
Článkovanie.
Článkovanie je optické rozkladanie architektonického objektu na detaily. Zdobením konštrukčných prvkov vznikli ozdobné architektonické články. Vzniklo v antike.
Súčasnosť.
Novým prístupom v architektonickej tvorbe sa zmenil aj prístup k článkovaniu a jeho používaniu v architektúre. Zamieňa sa bývalé dekoratívne článkovanie plnším a sústredenejším vyjadrovaním trojrozmerne rastúcej hmoty.
Balli Marzecová

Balli Marzecová () je kazašská novinárka žijúca v Poľsku. 
Základné informácie.
Vyštudovala Polytechnickú univerzitu v Moskve. Od roku 1997 žije v Poľsku, kde získala aj občianstvo. Vedie neziskové združenie "Wspólnota Kazachska". Zúčastnila sa televíznej show "Europa da się lubić", v ktorej vystupujú známi cudzinci žijúci v Poľsku. V roku 2015 ohlásila kandidatúru na prezidenta Poľska, nezískala však potrebných 100 000 podpisov. Je aktívnou kritičkou prezidenta Kazachstanu Nursultana Nazarbajeva. Poukazuje na porušovanie demokracie v Kazachstane a uvádza, že napriek bohatým zásobám ropy v krajine zomierajú ľudia od hladu.
Zadržanie v Bratislave.
21. novembra 2007 protestovala počas štátnej návštevy Nazarbajeva pred Prezidentským palácom na Hodžovom námestí v Bratislave. Polícia ju (napriek povoleniu jej protestu zo strany úradov) zadržala, pričom Marzecová kládla aktívny odpor. Podľa polície vykopla dvere služobného vozidla a napadla člena hliadky a z tohto dôvodu boli použité donucovacie prostriedky. Marzecová tvrdí, že v aute dostala úder do brucha, polícia priznáva len úder do tváre. Po tom, ako začala na policajnej stanici krvácať (oblasť ženských orgánov), bola prevezená do Ružinovskej nemocnice, kde absolvovala vyšetrenie. Marta Šimečková, ktorá ju sprevádzala, tvrdí, že o výsledkoch bola informovaná len polícia, čo hovorkyňa nemocnice poprela. Podľa Šimečkovej chceli byť policajti prítomní aj pri vyšetrení, Marzecová si ale napokon presadila, aby tam neboli. Po návrate do Poľska bola 23. novembra operovaná vo varšavskej nemocnici.
Minister vnútra Robert Kaliňák uznal, že išlo o nedorozumenie, zastavil Marzecovej trestné stíhanie, avšak zastal sa policajtov, ktorí podľa neho nevedeli o tom, že mala na protestnú demonštráciu povolenie. Neskôr jej ponúkol pobyt v Tatrách, ktorý odmietla. 26. novembra usporiadala OKS pred Prezidentským palácom protestný míting proti zásahu, zúčastnilo sa ho len približne 20 ľudí.
Waterloo (Belgicko)

Waterloo je valónska obec v Belgickej provincii Valónsky Brabant, má 29 315 obyvateľov a rozlohu . 
Dejiny.
Pri meste sa 18. júna 1815 odohrala bitka pri Waterloo, v ktorej francúzske vojská Napoleona Bonaparteho utrpeli definitívnu porážku, od spojených pruských, anglických, holandských, nassauských a brunswických vojsk. Bitka znamenala koniec Napoleonovho stodňového cisárstva.
Jadro vodiča

Jadro vodiča je v elektrotechnike živá (aktívna) časť vodiča. Je to časť vodiča, ktorá je schopná viesť elektrický prúd. Nevodivú časť vodiča nazývame izolácia. Jadro môže byť tvorené ľubovoľným vodivým materiálom. Najčastejšie sa používa kovový drôt, alebo lanko. Pre zvláštne aplikácie sa používa vodivé jadro na báze grafitu.
Jadro kábla

Jadro kábla je:
Manderla

Manderla môže byť:
Pri Mýte

Pri Mýte je polyfunkčný komplex, ktorý sa nachádza v mestskej časti Nové Mesto v okrese Bratislava III pri Račianskej ulici.
Pôvodne mal názov "Slovany" a podľa developera tohto projektu komplex mal byť tvorený dvojicou 41 poschodových vežiakov, ktoré sa mali týčiť do 130-metrovej výšky. Vo výške 112 metrov obe veže malo spojiť 45 metrov dlhé premostenie. 
Projekt sa kvôli globálnej kríze nezačal stavať ani v roku 2012, neskôr bol prepracovaný a bol zmenený názov. Namiesto vežiakov sa realizovalo niekoľko bytoviek s 6-8 nadzemnými podlažiami v dvoch fázach, druhá fáza obsahuje aj 11-podlažnú budovu. Plánuje sa tretia fáza, ktorá dotvorí uličnú čiaru Račianskej ulice.
Keplerova rovnica

Keplerova rovnica popisuje pohyb po eliptickej trajektórii v gravitačnom poli.
Majme súradnicový systém s počiatkom v Slnku a osou x mieriacou k perihéliu. Potom možno túto trajektóriu parametrizovať
Kde formula_3 je hlavná polos elipsy, formula_4 vedľajšia polos elipsy, formula_5 vzdialenosť ohniska od stredu elipsy a uhol formula_6 excentrická anomália.
Keplerova rovnica má potom tvar:
Kde formula_8 je numerická excentricita, formula_9 perióda obehu a formula_10 čas priechodu perihéliom. Konečne formula_11 je čas, v ktorom sa zaujímame o polohu planéty.
Rudolf Manderla

Rudolf Manderla (* 10. júl 1884, Blumentál, Bratislava – † 1968, Viedeň) bol bratislavský nemecký mäsiarsky podnikateľ. V rokoch 1933 – 1935 dal postaviť prvú výškovú budovu v Bratislave - Obchodný a obytný dom Manderla.
Rudolf Manderla bol vnuk brata zakladateľa rodinnej mäsiarskej firmy, Andreasa Manderlu, ktorý založil firmu v roku 1866. Rodinu spolu s ostatným nemeckým obyvateľstvom po druhej svetovej vojne deportovali z Česko-Slovenska a majetok bol znárodnený. Usadili sa v Rakúsku. Rodinný podnik, "Rudolf Manderla, úč. sp. veľkomäsiarstvo a veľkoúdenárstvo, továreň na konzervy" bol ako konfiškát včlenený do národného podniku "Západoslovenský mäsový priemysel Bratislava".
Zoznam významných Karpatských Nemcov

Toto je zoznam významných Karpatských Nemcov.
Black Books

Black Books je britský sitcom, ktorý bol vysielaný na anglickom kanáli Channel 4. Hlavné postavy v ňom hrali Dylan Moran, Bill Bailey a Tamsin Greig, scenár napísali Dylan Moran, Graham Linehan, Arthur Mathews, Kevin Cecil a Andy Riley a producentom bola Nira Park. Seriál vyhral dvakrát cenu Britskej filmovej a televíznej akadémie (BAFTA), v rokoch 2001 a 2005 a tiež získal cenu Zlatá ruža (Rose d’Or) v roku 2001. Celkovo boli natočené tri série každa po šesť dielov. Žiadne ďalšie série sa natáčať nebudú.
Ukazuje príbeh majiteľa knihkupectva Bernarda Blacka, ktorý nemá rád ľudí, k ničomu nemá úctu a každý večer pije víno. Spolu s ním tu vystupujú ďalšie postavy, Manny Bianco, ktorého Bernard na začiatku seriálu zamestnal ako pomocníka a Fran Katzenjammer, Bernardova kamarátka.
Seriál zatiaľ nebol vysielaný na slovenských televíznych staniciach.
Zoznam anime spoločností

Toto je zoznam anime spoločností v Japonsku v abecednom poradí. Patria sem anime štúdiá, v ktorých sa vytvára anime. Ďalej sú sem zaradené spoločnosti, ktoré sa tiež zaoberajú produkciou hier v štýle anime. Niekedy je anime vytvorené na základe úspechu počítačovej hry. Väčšinou ide o hry pre dospelých. Sú tu tiež televízne spoločnosti sústreďujúce sa na anime produkciu a iné spoločnosti podieľajúce sa na priemysle animácií (cosplay, hračky a pod).
Duša (rozlišovacia stránka)

Duša môže byť:
Štefan Ladislav Endlicher

Štefan Ladislav Endlicher alebo Stephan Ladislaus Endlicher (* 24. jún 1804, Bratislava – † 28. marec 1849, Viedeň, Rakúsko) bol nemecký a rakúsky botanik, riaditeľ botanickej záhrady vo Viedni.
Zaoberal sa aj medicínou, históriou, a orientalistikou a filológiou (sinológ, japanológ). Ako prvý popísal stromy rodu Sequioa a dal im pravdepodobne meno podla Čerokézkeho indiána a vynálezcu písma tohoto kmeňa, Sequoyah. V roku 1847 presadil s Jozefom von Hammer-Purgstall založenie cisárskej Akadémie vied (neskôr Österreichische Akademie der Wissenschaften, ÖAW).
Janet.

janet. je piaty štúdiový album (celkovo šiesty) americkej R&amp;B/popovej speváčky Janet Jackson, ktorý bol zároveň ako prvý vydaný v roku 1993 u hudobného vydavateľstva Virgin Records. 
Zoznam skladieb limitovaného vydania.
Disk 1.
Štandardné US-vydanie
Design of a Decade 1986/1996

Design of a Decade 1986/1996 je prvý Greatest Hits album (celkovo ôsmy) americkej R&amp;B/popovej speváčky Janet Jackson.
Tepelné relé

Tepelné relé je pomalobežná prúdovo závislá ochrana elektrických zariadení.
Tepelné relé je tvorené bimetalickým článkom, ktorý je vyhrievaný priamo prechádzajúcim prúdom, alebo nepriamo odporovým článkom. Pri dlhšie trvajúcej záťaži sa bimetal nahreje, prehne sa a tým rozpojí kontakt spínacej cievky stykača. Čas preťaženia, ktorý je nutný na vypnutie stykača je v malom rozsahu regulovateľný a závislý od veľkosti prechádzajúceho prúdu. Tepelné relé teda predstavuje prúdovo závislú ochranu. Po vychladnutí je možno stykač znova zapnúť pomocou tlačidla.
Takéto relé sa dodávajú v stanovených menovitých prúdoch. Výhodou oproti ističu je, že relé znesie krátkodobé špičky (krátko trvajúce preťaźenie). Relé by sa malo zapájať spolu s ističom, ktorý je nastavený na vyššie prúdové zaťaženie ako tepelné relé.
Gustav Stresemann

Gustav Stresemann (* 10. máj 1878, Berlín, Pruské kráľovstvo – † 3. október 1929, Berlín, Weimarská republika) bol nemecký liberálny politik a štátnik, bol kancelárom a ministrom zahraničia Nemecka v období Weimarskej republiky. V roku 1926 mu bola udelená Nobelova cena za mier.