Poľsko-ruská vojna (1792)

Poľsko-ruská vojna v roku 1792 alebo aj vojna na obranu Ústavy 3. mája bola vojna medzi vojskami Republiky oboch národov ("Rzeczpospolita") a vojskami Ruského impéria, ktoré vojensky zasiahli pod zámienkou podpory Targowickej konfederácie založenej v Petrohrade s cieľom zvrhnúť systém zavedený v Poľskej republike štvorročným snemom Ústavou z 3. mája 1791.
Vojna prebiehala na dvoch frontoch: severnom v Litve a južnom na území dnešnej Ukrajiny. V oboch prípadoch poľské sily ustupovali pred početnou prevahou ruských síl, hoci na juhu kládli podstatne väčší odpor vďaka účinnému vedeniu poľských veliteľov kniežaťa Józefa Poniatowského a Tadeusza Kościuszka. Počas trojmesačných bojov sa odohralo niekoľko bitiek, ale žiadna strana nezaznamenala rozhodujúce víťazstvo. 18. júna sa najväčším úspechom poľských síl stala porážka jednej z ruských formácií v bitke pri Zieleńciach; v dôsledku tejto bitky bolo založené najvyššie poľské vojenské vyznamenanie "Virtuti Militari". Vojna sa skončila, keď sa poľský kráľ Stanislav II rozhodol hľadať diplomatické riešenie, požiadal Rusov o prímerie a pripojil sa k Targovskej konfederácii, ako to požadovalo Ruské impérium.
Príčiny.
Časť šľachty využila zapojenie Ruska do vojny s Tureckom a Švédskom a počas štvorročného snemu prijala sériu reforiem zameraných na nápravu systému republiky. Uzákonilo sa aj vytvorenie 100-tisícovej armády.
V roku 1789 Prusko posilnilo armádu Republiky oboch národov predajom 15 000 pušiek korunnej pechote a bližšie nešpecifikovaného počtu karabín národnej kavalérii, ako aj ďalšej vojenskej výbavy.
Prijatím Ústavy z 3. mája 1791 sa formálne zrušil ruský protektorát a obnovila sa nezávislosť republiky. Magnáti nepriateľsky naladení voči reformám na čele so Stanisławom Szczęsnym Potockým a Ksawery Branickým sa obrátili na Katarínu II. s ponukou zorganizovať konfederáciu proti kráľovi a Ústave z 3. mája.
Dňa 9. januára 1792 Rusko uzavrelo s Tureckom jaseňskú zmluvu, ktorá ukončila vojnu. Predtým, v roku 1790, ukončilo vojnu so Švédskom. Dňa 1. marca 1792 zomrel cisár Leopold II., ktorý sa zdráhal vojensky angažovať Rakúsko proti revolučnému Francúzsku a bol za Ústavu z 3. mája. Dňa 20. apríla 1792 Francúzsko po odmietnutí ultimáta Leopoldovho nástupcu Františka II. vyhlásilo Rakúsku vojnu a zapojilo sily habsburskej monarchie na západe. Rusko teraz mohlo bez obáv zaútočiť na Republiku. Katarína II. potrebovala len zámienku na intervenciu. 27. apríla 1792 bola v Petrohrade na tento účel vytvorená Dohodová konfederácia.
Sily Republiky.
Reorganizácia a rozšírenie armády prebiehali veľmi neochotne. Uspokojila sa s povolaním 100 000 mužov do zbrane, ale armáda pri vypuknutí vojny sotva dosiahla 70 000 neozbrojených regrútov, z ktorých skúsenosť z boja malo len asi 56 000. Pomer pechoty a jazdectva bol 40 000 ku 30 000 a poľské vojská mali 200 diel rôzneho kalibru. Čakali na príchod pruského posilového zboru, ktorý mal podľa podmienok spojeneckej zmluvy podporiť armády Republiky armádou s počtom 18 000. V dôsledku zrady pruského spojenca táto podpora nikdy neprišla. Chýbali skúsení velitelia, hoci do krajiny prišli velitelia ako knieža Józef Poniatowski, Tadeusz Kościuszko, ktorý predtým slúžil v zahraničných armádach, a Jan Henryk Dąbrowski, ktorý prišiel zo služby v saskej kavalérii.
Za veliteľa tejto armády bol vymenovaný kráľovský synovec, mladý knieža Józef Poniatowski, ktorý slúžil v rakúskej cisárskej armáde počas vojny s Tureckom. Pri formovaní armády mu pomáhali generáli:
Najväčšiu hodnotu v poľsko-litovskej armáde predstavovala pechota a delostrelectvo, zatiaľ čo novovytvorená formácia, Národná kavaléria, ako sa malo ukázať počas tejto kampane, ľahko podliehala panike.
Sily Spoločnosti národov boli pridelené na 2 operačné terény:
Sily na ruskej strane.
Katarína II. veľká poslala do boja proti Republike 98-tisícovú armádu ostrieľanú v bojoch proti Turkom. Rusi vytvorili dva intervenčné zbory:
Cieľom týchto dvoch ruských formácií bolo spojiť sa vo Varšave po tom, ako sa rozpadli poľský Korunný zbor a Litovský zbor.
Priebeh konfliktu.
Dňa 27. apríla 1792 sa v Petrohrade vytvorilo sprisahanie, ktoré sa 14. mája stalo známym ako Targovická konfederácia. Dňa 18. mája Katarína II. vydala manifest, v ktorom okrem iného obvinila Republiku z nasledovného:
Nešlo teda o vyhlásenie vojny, ale len o obnovenie poriadku v nepokojnom ruskom protektoráte. Vyhlásením vojny by totiž Rusi museli potvrdiť nezávislosť Republiky oboch národov.
Bezprostredne po tomto vyhlásení ruské vojská zaútočili na Poľsko proti dvom poľským zborom – generála Judyckého pri Minsku a generála Poniatowského pri Braclave (Tuľčyn), s tým, že ruská armáda bola rozdelená do niekoľkých zborov, ktorých úlohou bolo rozdeliť poľskú armádu.
Boje na litovskom fronte.
V Litve po zrade svojho pruského spojenca a spolubojovníka kniežaťa Ludvíka Wirtemberského bola litovská armáda, ktorej odvtedy velil generál Jozef Juditsky, porazená v bitke pri Miri 10. júna 1792. Po výmene neschopného veliteľa 4. júla 1792 utrpela litovská armáda ďalšiu porážku v bitke pri Zelve. Ďalší ústup smerom k Varšave viedol k urputnej obrane Brestu a bojom na obranu priechodov cez rieku Bug pri Granne a Krzemeni.
Boje na ukrajinskom fronte.
Na Ukrajine štyri ruské zbory prekročili v noci z 18. mája na 19. mája 1792 hranice, kde mali zbory Wilhelma Derfeldena a Ivana Dunina neutralizovať Poniatowského armádu a zo severu ju obkľúčiť zborom Andreja Levanidova a z juhu zborom Michaila Kutuzova.
Knieža Poniatowski mal spočiatku asi 17 000 vojakov, z ktorých vyrazil samostatné brigády Tadeusza Kościuszka a Michala Wielhorského. Neskôr sa k nemu pripojil Michał Lubomirski so svojou divíziou s 4 500 vojakmi a generál Józef Zajączek s 5 500 vojakmi. Okrem toho v Kamienci Podolskom zostala nevyužitá posádka 3374 vojakov vrátane dvoch peších plukov.
Poniatowski sa pokúsil postaviť útočníkom, ale kampaň sa rýchlo zmenila na ústup spojený s mnohými bitkami, ktoré zdržiavali ruský postup. Spočiatku sa ustupovalo k Lubaru a Polonne, kde sa plánoval boj na základe nahromadených zásob a opevnení. Na poľskej strane došlo k stratám pri Ostropole a Sieniawke. Pri Lubare Poliaci unikli z obkľúčenia vďaka obratným manévrom Tadeusza Kościuszka a 15. júna došlo k potýčke pri Boruszkowciach, odkiaľ sa presunuli do tábora pri Połonne. Tu sa ukázalo, že zásoby sú nedostatočné a opevnenia zďaleka nie sú dokončené, a preto sa rozhodlo ustúpiť ďalej k Zaslavli. Divízia generála Herkulesa Morkova, podporovaná Orlovovými kozákmi, sa vydala prenasledovať poľské jednotky s úlohou prebiť sa k Horyni. Dňa 18. júna sa odohrala bitka pri Zelenči, prvé víťazstvo nad Rusmi od čias Čudniva v roku 1660 a Polonky, v dôsledku čoho kráľ Stanislav August Poniatowski 22. júna na pamiatku víťazstva založil Rad "Virtuti Militari" – najvyššie poľské vojenské vyznamenanie.
Po bitke pri Zielenci pokračoval ústup poľských síl a pokus o ich pozdržanie zlyhal. Aj ďalší plánovaný bod odporu pri Dubne bol zrušený vzhľadom na malé zásoby. Poniatowski čakal na posily zhromaždené pri Kozieniciach a bolo rozhodnuté brániť sa na línii rieky Bug. Poľský zbor bol rozdelený na tri divízie: Poniatowského divízia sa mala brániť pri Dorohusku, Kościuszkova divízia pri Dubienke a Wielhorského divízia pri Siedliszcze. Dňa 18. júla Kachowského ruská armáda prekročila rieku Bug a nasledovala bitka pri Dubienke.
Koniec vojny.
Dňa 24. júla kráľ uskutočnil vstup do Targovickej konfederácie a predčasne nariadil armáde zložiť zbrane. Na porážku poľsko-litovskej armády mala veľký vplyv zrada jej pruského spojenca, ktorý v rozpore s predchádzajúcimi ubezpečeniami nepodporil poľské operácie. Záverečným akordom vojny bolo víťazstvo zboru kniežaťa Józefa Poniatowského v bitke pri Markuszowe 26. júla.
Porážka v tejto vojne bola priamou príčinou druhého delenia Poľska.