burgasdotpro/wikipedia huggingface dataset:
Afrikánčina

Afrikánčina je západogermánsky jazyk, ktorým hovoria Búri a ďalšie obyvateľstvo (indonézski a malajzijskí prisťahovalci) v Južnej Afrike a okolitých krajinách.
Ako základ slúžila reč holandských kolonizátorov zo 17. storočia, niektoré názvy zvierat a geografické pojmy pochádzajú z domorodých afrických jazykov. Čiastočne na jej vývoj vplývala angličtina. Až do konca 19. storočia bola považovaná len za dialekt holandčiny.
Dolná nemčina

Dolná nemčina () je skupina severných dialektov nemčiny, ktorá nebola zasiahnutá druhým posúvaním hlások. Na severe hraničí s dánčinou a frízštinou, na západe s holandčinou. Južná hranica, takzvaná "Benrátska línia" ju delí od hornonemeckého priestoru.
Frízština

Frízština je západogermánsky jazyk, ktorým sa hovorí v severnej časti Holandska a v severnom Nemecku (Šlezvicko-Holštajnsko). Je materinským jazykom pre približne 700 000 ľudí. Lingvisticky sa nachádza niekde medzi holandčinou a angličtinou.
Jidiš

Jidiš (ייִדיש) je západogermánsky židovský jazyk, ktorým hovorí okolo štyroch miliónov Židov po celom svete. Sám názov "jidiš" znamená "židovský" (po nemecky "jüdisch") a je skratkou z pôvodného „jidiš dajč“ (ייִדיש־דײַטש), teda „židovská nemčina“. Hovorená forma je aj dnes nemčine blízka, jidiš však obsahuje mnoho výpožičiek z hebrejčiny a jazykov mnoho národov, v ktorých susedstve Židia žili. 
Jidiš sa zapisuje hebrejskou abecedou. Je tak jediným germánskym jazykom, ktorý nepoužíva latinku. Rozvíjal sa od raného stredoveku. Asi 7080 % slovnej zásoby pochádza z nemčiny, výrazy súvisiace s židovskou kultúrnou tradíciou sú obvykle hebrejského alebo aramejského pôvodu. Nemčina a jidiš si však nie sú všeobecne vzájomne zrozumiteľné, to platí obzvlášť o nemecky hovoriacich.
História.
Jazyk jidiš vznikal v strednej Európe medzi 9. a 12. storočím ako zmes stredonemeckých nárečí. Prvé glosy v jidiš sa začali objavovať v hebrejských rukopisoch v 12. storočí. Prvé dielo vytlačené kompletne v jidiš vyšlo v roku 1534. Po vyhánaní Židov z nemeckých krajín a kniežactiev v 14. až 16. storočí sa ťažisko používania jidiš kompletne presunulo do východnej Európy a jazyk začal byť ovplyvňovaný i slovanskými jazykmi, najmä poľštinou a ukrajinčinou. Rozmach zažil od 60. rokov 19. storočia, kedy v ňom začali tvoriť zakladatelia „spisovného jidiš“ – spisovatelia Mendele Mojcher Sforim, Šolem Alejchem a Jicchok Lejb Perec. Z neskoršej doby aj známy nositeľ Nobelovej ceny Isaac Bashevis Singer.
Rozšírenie.
Vzhľadom na roztrúsenie Židov po svete je aj u jidiš ťažké menovať konkrétne územia, na ktorom sa tento jazyk najviac používa. V Izraeli používajú jidiš hlavne ortodoxní židia, ktorí považujú hebrejčinu za posvätný jazyk, nevhodný k používaniu v bežnom živote. Rozsiahle komunity hovoriace jidiš vo východnej Európe boli zlikvidované počas holokaustu. Z tých, čo zostali na území bývalého Sovietskeho zväzu, mnohí emigrovali v 90. rokoch 20. storočia do Izraela. Dnes často ako prvý jazyk používajú ruštinu. V USA žije najväčšia komunita v New Yorku.
Jozef Moravčík (politik)

Doc. JUDr. Jozef Moravčík, CSc. (* 19. marec 1945, Očová) je slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg a bývalý politik. Bol primátor Bratislavy, od 16. marca 1994 do 13. decembra 1994 bol predseda vlády Slovenskej republiky. Predtým pôsobil ako slovenský a česko-slovenský minister zahraničných vecí. Patrí medzi spoluautorov Ústavy Slovenskej republiky.
Životopis.
Narodil sa v obci Očová v okrese Zvolen. V rokoch 1964 a 1965 študoval právo na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Potom od roku 1965 na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, ktorú úspešne ukončil v roku 1969. Po ukončení štúdia začal pracovať ako asistent na Vysokej škole ekonomickej v Bratislave. Krátko pracoval aj v bratislavskej spoločnosti Chemapol. V roku 1972 sa vrátil na Právnickú fakultu Univerzity Komenského, kde začal pôsobiť ako odborný asistent. Na tejto pozícii zotrval do roku 1985, kedy habilitoval na docenta v odbore hospodárske právo. V tomto roku sa zároveň stal vedúcim Katedry hospodárskeho práva a úsekových ekonomík Právnickej fakulty Univerzity Komenského, kde zotrval do roku 1990. V roku 1990 bol zvolený za dekana Právnickej fakulty Univerzity Komenského, ktorým zostal do roku 1991.
V polovici roka 1992 sa stal súčasťou skupiny odborníkov, ktorí pripravili Ústavu Slovenskej republiky.
Luxemburčina

Luxemburčina ("Lëtzebuergesch") je západogermánsky jazyk, ktorým sa hovorí v Luxembursku a priľahlých oblastiach Belgicka. Je príbuzná niektorým stredonemeckým dialektom. Luxemburčina sa píše latinkou.
Rozšírenie.
Luxemburčina je od roku 1984 tretím úradným jazykom Luxemburska. Pre väčšinu obyvateľov je materinským jazykom, po francúzsky a po nemecky sa učia v škole a 99% ovláda aspoň jeden z týchto jazykov; väčšina vzdelaných mladých ľudí zvláda takisto angličtinu. Od 2. polovice 20. storočia je snaha presadzovať luxemburčinu namiesto nemčiny. Väčšina úradných textov je ale po francúzsky, prípadne nemecky. Francúzština zostáva hlavným úradným jazykom, je to takisto vysokoškolský jazyk a jazyk pre komunikáciu s cudzincami na pracovisku. Nemčina je menej oficiálna, používa sa v škole pre technické pojmy.
Luxemburčina sa použiva v Belgicku okolo mesta Arlon v regióne nazývanom "Arelerland".
História.
Luxemburčina sa vyvinula zo stredofranských (moselských) nárečí. So spisovnou nemčinou je vzájomne zrozumiteľná len čiastočne, líši sa od nej skoro tak ako holandčina. Je najmladším spisovným germánskym jazykom, gramatika vyšla až roku 1955. Roku 1984 bola uzákonená ako tretí úradný jazyk Luxemburska, popri francúzštine a nemčine.
Gramatika.
Tak ako iné germánske jazyky, má členy. Pády sa používajú len obmedzene, ale existuje napríklad genitív. Luxemburčina má pomerne pevný slovosled (dodržiava poradie "SVO" – podmet, sloveso, predmet), sloveso patrí na druhú pozíciu vo vete.
Všeobecná deklarácia ľudských práv

Všeobecná deklarácia ľudských práv je deklarácia prijatá Valným zhromaždením Organizácie Spojených národov (A/RES/217, 10. december 1948), ktorá vymenúva a opisuje základné ľudské práva. Autorom návrhu je John Peters Humphrey z Kanady, s výpomocou Eleanor Rooseveltovej z USA, René Cassina z Francúzska, Zhang Pengchuna z Číny a ďalších. Deklarácia vymenúva základné ľudské práva, akými sú rovnosť ľudí, náboženská sloboda, odmena za vykonanú prácu, právo na odpočinok, právo na bezplatné základné vzdelanie. Potvrdzuje nezrušiteľnosť a nescudziteľnosť práv všetkých členov ľudskej spoločnosti. Sú v nej zahrnuté všetky tri generácie ľudských a občianskych práv.
Všeobecná deklarácia ľudských práv nie je záväzným dokumentom, slúži len ako vzor pre vytvorenie právnych noriem na ochranu ľudských práv.
História.
Všeobecná deklarácia ľudských práv je prvým medzinárodným dokumentom, ktorý chráni ľudské práva. Tvorba deklarácie trvala približne dva roky, pričom oficiálne schválená bola Valným zhromaždením OSN dňa 10. decembra 1948 v Paríži. Jej vznik a konečná podoba boli nepochybne ovplyvnené udalosťami druhej svetovej vojny a obrovským rozsahom nacistických zločinov. Ďalším dôvodom, pre ktorý sa Všeobecná deklarácia ľudských práv stala pre OSN prioritou, bol fakt, že Charta Organizácie Spojených národov, ustanovená v roku 1945, sa iba všeobecne dotýkala témy ľudských práv. Preto sa začali práce na deklarácii, ktorá mala odvtedy strážiť slobodu a česť občanov sveta. Vypracovanie konceptu mal na starosti Kanaďan John Peters Humphrey, pričom veľkú úlohu pri propagácii dokumentu zohrala Eleanor Rooseveltová. V Spojených štátoch bola Deklarácia prijatá jednohlasne. Ďalším krokom bolo oslovenie ostatných členských štátov OSN.
Deklarácia bola prijatá v Paríži dňa 10. decembra 1948, kedy 48 štátov hlasovalo za prijatie dokumentu, zatiaľ čo osem štátov sa hlasovania zdržalo, medzi nimi aj Česko-Slovensko. Najväčším nedostatkom deklarácie bolo to, že bola ustanovená ako rezolúcia, nemala teda právnu povahu. Čo sa týka záväznosti, resp. pôsobnosti, deklarácia má v súčasnosti charakter zvykového práva a nie je záväzným medzinárodným právom, hoci v roku 1966 boli na základe tohto dokumentu prijaté viaceré medzinárodné dokumenty a v nasledujúcich rokoch k nim pribudli ďalšie.
Všeobecná deklarácia ľudských práv obsahuje 30 článkov, ktoré sa týkajú rovnoprávnosti všetkých ľudí, ich nároku na život, slobodu a osobnú bezpečnosť, ich práva na vlastníctvo majetku, na vlastné názory a vyznanie, ako aj práva slobodne sa zúčastňovať na kultúrnom živote spoločnosti. Význam deklarácie spočíva predovšetkým v tom, že je prvým uceleným vyjadrením požiadavky medzinárodnej komunity na vytvorenie zoznamu základných ľudských práv a slobôd, ktoré by boli priznané všetkým ľuďom na celom svete. V preambule sa štáty hlásia k univerzálnemu uznaniu a hlavne dodržiavaniu vymenovaných práv a slobôd.
Externé odkazy.
Slovenský preklad deklarácie
Slovanské jazyky

Slovanské jazyky sú skupina príbuzných jazykov, ktorými hovoria Slovania, obývajúci najmä východnú, juhovýchodnú a strednú Európu. Sú jednou z vetiev indoeurópskej jazykovej rodiny. Slovanské jazyky sa vyvinuli z praslovančiny.
Praslovančina sa však nezachovala v písomnej forme, preto sa pri jej rekonštrukcii používa historicko-porovnávacia metóda na základe porovnávania javov v jednotlivých slovanských jazykoch s prihliadnutím na stav v indoeurópskych jazykoch.
Rozpad praslovanskej jazykovej jednoty.
Rozpad praslovanskej jazykovej jednoty prebiehal v období od 2. polovice 1. tisíročia n. l. Za dôležitý medzník tohto vývoja sa považuje zánik zatvorených slabík. Podľa toho sa delí praslovanské obdobie na:
1. doba do zániku zatvorených slabík
V tomto období sa praslovančina vyvíjala ako relatívne jednotný jazykový útvar.
2. doba po vzniku otvorených slabík
Takto sa vytvárala najstaršia nárečová diferenciácia praslovančiny. Neskôr sa rozdelila do:
Delenie slovanských jazykov.
Odborníci delia slovanské jazyky na tri hlavné skupiny:
Zodpovedá to ich jazykovej charakteristike a geografickému rozšíreniu. 
Južnoslovanské jazyky.
Južné slovanské jazyky sa vyznačujú týmito javmi:
Západoslovanské jazyky.
Západné slovanské jazyky sa vyznačujú týmito spoločnými javmi:
Indoeurópske jazyky

Indoeurópske jazyky (zastarano "indogermánske jazyky") tvoria najrozšírenejšiu jazykovú rodinu na svete, ako materinskou rečou hovoria niektorým z nich asi 2,5 miliardy ľudí. Vyvíjali sa spoločne v rozsiahlych oblastiach Eurázie z predpokladaného indoeurópskeho prajazyka. Za ťažisko a oblasť vzniku prajazyka sa považujú stepi v dnešnom juhozápadnom Rusku a Ukrajine. Výskum indoeurópskych jazykov sa uskutočňuje v rámci indoeuropeistiky.
O vzniku indoeurópskych jazykov pozri indoeurópsky prajazyk.
Delenie.
Indoeurópske jazyky sa delia na nasledujúce skupiny:
Ďalej sem veľmi pravdepodobne patria mnohé iné historické jazyky (tzv. reliktné jazyky), najmä:
Germánske jazyky

Germánske jazyky sú jednou z vetiev indoeurópskych jazykov. Od ostatných vetiev sa odlišujú zmenami v rámci procesu prvého posúvania hlások. Hovorí nimi viac ako 450 miliónov ľudí a sú aj zemepisne jednou z najrozšírenejších jazykových rodín. 
Dejiny.
Najstarším súvislým germánskym textom a zároveň jediným dokladom východogermánskeho jazyka sú fragmenty vizigótského prekladu Biblie, vytvorené biskupom Wulfilom v 4. storočí po Kr.
Západogermánske jazyky

Západogermánske jazyky alebo juhogermánske jazyky sú najväčšia podskupina germánskych jazykov. Z dnešných jazykov medzi západogermánske jazyky patrí najmä angličtina, nemčina a holandčina.
Delenie.
západogermánske jazyky:
Andrej Egyed

Andrej Egyed (* 3. november 1941, Sobrance – † 18. marec 2005, Bratislava) bol generálnym riaditeľom Železníc Slovenskej republiky.
Životopis.
Po rozdelení Československej federatívnej republiky vykonával funkciu riaditeľa železníc do 7. apríla 1993. Neskôr pôsobil ako zástupca železníc vo Varšave či vo Viedni. Generálnym riaditeľom Železníc Slovenskej republiky sa stal v roku 1998. Od januára 2002 pôsobil ako generálny riaditeľ Železničnej spoločnosti, a.s. 
Od roku 2003 bol na dôchodku.
Zomrel 18. marca 2005 v Železničnej nemocnici s poliklinikou v Bratislave.
Julius Caesar

Julius Caesar môže byť:
Kašubčina

Kašubčina (kašubsky "kaszëbsczi jãzëk") je jazyk patriaci do skupiny západoslovanských jazykov. 
Dnes sa spravidla považuje za samostatný jazyk, niektorí autori (najmä poľskí jazykovedci) ho považujú za nárečie poľštiny (používané na západ od Gdanska), iní autori za nárečie pomorančiny, ďalší zase zdôrazňujú, že spočiatku to bolo nárečie pomorančiny, ale dnes už je to skôr nárečie poľštiny. Niektorí autori pod kašubčinu zaraďovali aj severnú slovinčinu a prípadne aj iné nárečia Pomoranska (napr. F. Lorentz).
Kašubčinou hovoria Kašubovia, sami seba považujúci za samostatný národ.
Kašubčinou dnes hovorí asi 200 000 - 500 000 osôb v Poľsku a 10 000 - 20 000 osôb v emigrácii (najmä v Kanade). 
12. decembra 2009 ratifikovalo Poľsko Európsku chartu jazykov, ktorou sa zaviazalo chrániť kašubčinu ako minoritný jazyk.
Dejiny.
Slovania prišli do tejto oblasti v 6. storočí.
Už v roku 1402 sa objavili kašubské glosy v "Dutkach ziemskych". Najstaršou tlačenou kašubskou knihou sú "Duchovné piesne Martina Luthera" ("Duchowne piesnie D. Marcina Luthera y ynszich naboznich męzow") z roku 1586. V roku 1643 vyšiel kašubský preklad "Malého Katechizmu" vydaný Michalom Mostnikom ("Mały Catechism D. Marciná Lutherá").
Za zakladateľa kašubskej literatúry sa považuje lekár Florian Ceynowa (1817-1881). Ten sa snažil vyvrátiť predstavu, že Kašubovia sú len Poliaci žijúci (vtedy) na nemeckom území. Okrem iného spísal Prvú kašubskú gramatiku (1879) a vydával i kašubský časopis. Významným básnikom tej doby je Jarosz Derdowski, autor eposu "O pánovi Čorlinskom (Ò panu Czorlińsczim co do Pucka po sece jachoł)" z roku 1880.
Po druhej svetovej vojne došlo k presťahovaniu Kašubov, preto sa rozlišuje historický a súčasný jazykový areál kašubčiny.
V druhej polovici 20. storočia, najmä k jeho koncu, začali vychádzať gramatiky, slovníky kašubčiny a kašubské učebnice. Koncom 20. storočia povolilo Poľsko v obmedzenej miere vzdelávanie (aj maturitu) v kašubčine.
Na jar 2004 bola založená kašubská Wikipédia.
Abeceda.
aA ąĄ ãÃ bB cC dD eE éÉ ëË fF gG hH iI jJ kK lL łŁ 
mM nN ńŃ oO òÒ óÓ ôÔ pP rR sS tT uU ùÙ wW yY zZ żŻ
Polabčina

Polabčina je jazyk Polabských Slovanov v Nemecku. Zrejme sa podobala viac poľštine a kašubčine ako ďalšiemu vymierajúcemu slovanskému jazyku na nemeckom území, lužickej srbčine. Spolu s ňou však niekedy býva označovaná ako "vendčina"; Slovanom žijúcím na nemeckom území sa najmä v starších prameňoch často hovorí "Vendovia".
O podobe jazyka používaného v ranom stredoveku na rozsiahlom území v dolnom povodí Labe sa môžeme iba dohadovať zo zachovaných miestnych názvov. Len jedno nárečie, používané kmeňom Drevanov v okolí dolnosaského Lüneburgu, sa udržalo až do 18. storočia a vznikli v ňom krátke texty, ktoré sa nám dochovali. Ani tie nemajú jednotný pravopis. Polabčina totiž vymizla skôr, ako sa stačila ustanoviť ako spisovný jazyk.
Ruština

Ruština (staršie: veľkoruština; po rusky: русский язык, )
je východoslovanský jazyk a zároveň najpoužívanejší slovanský jazyk. Je úradným jazykom v Rusku, Bielorusku, Kazachstane a Kirgizsku. Je jedným zo šiestich úradných jazykov OSN, jedným z dvoch úradných jazykov Medzinárodnej vesmírnej stanice. Po angličtine je druhým najpoužívanejším jazykom na internete. Je hlavným úradným jazykom SNŠ. 
Výrazné stopy zanechal v ruskom jazyku cirkevnoslovanský jazyk, ktorý bol v Rusku pôvodným spisovným jazykom, a ktorého funkcie postupne preberala vznikajúca spisovná ruština.
Novodobý spisovný ruský jazyk sa utváral od 18. storočia.
Zhruba do polovice 20. stor. pojem ruština (reps. ruský jazyk) často zahŕňal okrem toho, čo sa dnes označuje ako ruština (veľkoruština) aj to, čo sa dnes označuje ako ukrajinčina, rusínčina, bieloruština.
Výslovnosť.
Má tzv. plnohlasie (волос "volos" – „vlas“), "č", "ž" za "tj", "dj" (свеча "sveča" – „svieca“), "’a", "u" za staré nosovky (пять "pjať", рука "ruka" – „päť“, „ruka“), "o", "e" za jery v silných pozíciách (день "deň", сон "son" – „deň“, „sen“), má rozvinutú párovú mäkkosť spoluhlások a redukciu neprízvučných samohlások.
Prízvuk je voľný a pohyblivý.
V minulom čase nepoužíva pomocné sloveso (я брал "ja bral"), v prítomnom čase nepoužíva sponu (брат дома "brat doma").
Abeceda.
Ruština sa zapisuje pomocou cyriliky. Súčasná ruská abeceda obsahuje 33 znakov. V tabuľke sú uvedené veľké písmená a ich výslovnosť v medzinárodnej fonetickej abecede (IPA):
Chorvátčina

Chorvátčina je slovanský jazyk, ktorý sa predovšetkým používa v Chorvátsku, Bosne a Hercegovine, v srbskej provincii Vojvodina a v ostatných susedných krajinách.
Nárečia.
Hlavné chorvátske nárečia sa tradične delia do troch skupín podľa týchto znakov:
Štokavské nárečie.
Štokavské nárečie je dominantné v Chorvátsku, Bosne a Hercegovine a Srbsku.
Kajkavské nárečie.
Kajkavské nárečie je rozšírené v severnom Chorvátsku. Slovu „čo“ zodpovedá „kaj“. Je charakteristické veľkou podobnosťou so západnými nárečiami slovinčiny, avšak nemá dvojné číslo. Zvuku „jať“ zodpovedá „e“. 
Čakavské nárečie.
Čakavské nárečie je rozšírené v západnom Chorvátsku, hlavne na Istrii, Kvarnere a Dalmácii. Slovu „čo“ zodpovedá „ča“. Toto nárečie obsahuje početné výpožičky z taliančiny. Rovnako ako v prípade štokavského nárečia, na základe hlásky jať sa rozlišuje ikavský, ekavský a jekavský variant. Nevšedným rysom čakavského dialektu je jeho archaický prízvuk – spomedzi všetkých slovanských jazykov sa voľný, pohyblivý a melodický prízvuk v čakavskej chorvátčine najviac približuje prízvuku praslovančiny. 
Napríklad:
Abecedy a výslovnosť.
Chorvátčina sa zapisuje latinkou. Zápis v abecede je fonetický. Je založená na práci Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisaňa Ljudevita Gaja v roku 1830.
Dynamit

Dynamit je výbušná zmes vynájdená Alfredom Nobelom v roku 1867. Pôvodné zloženie dynamitu pozostávalo zo 75 % nitroglycerínu, 24,5 % žíhaného diatomitu (infuzóriovej hlinky) a 0,5 % sódy. Namiesto žíhaného diatomitu sa v dnešnej dobe používajú zmesi liadku amónneho a drevnej múčky. Vyrábajú sa však aj dynamity s iným zložením.
Tento vynález Alfred Nobel vysvetľoval a zároveň ospravedlňoval ako prostriedok, ktorý ľudstvu poskytne spoľahlivú a bezpečnú banskú trhavinu, ktorá nahrádza nebezpečný nitroglycerín a nevypočítateľnú strelnú bavlnu - nitrocelulózu, prípadne málo účinný čierny pušný prach. Traskavá ortuť a rozbušky ňou plnené sa však okamžite stali zbrojárskym tovarom a boli montované do granátov, mín, torpéd a ďalších smrtiacich zbraní a projektilov.
21. október

gladi
Severogermánske jazyky

Severogermánske jazyky (iné názvy: severné germánske jazyky, škandinávske jazyky, nordické jazyky, severské jazyky) sú skupina germánskych jazykov. Z dnešných veľkých jazykov sem patrí islandčina, faerčina, nórčina, švédčina, gotlandčina a dánčina.
Severogermánske jazyky v širšom zmysle a severozápadogermánske jazyky.
Pojem severogermánske jazyky (severné germánske jazyky) v širšom, staršom zmysle (nie však ostatné vyššie uvedené synonymá) občas zahŕňa aj východogermánske jazyky (v užšom, čiže dnes bežnom zmysle). Iné názvy takýchto severogermánskych jazykov v širšom zmysle sú gótsko-severské jazyky (=gótsko-nordické jazyky) a v minulosti východogermánske jazyky v širšom zmysle. 
Dnes naopak väčšinou považujeme severogermánske jazyky v užšom zmysle za príbuzné nie s východogermánskymi jazykmi v užšom zmysle, ale so západogermánskymi jazykmi. Spoločné zoskupenie severogermánskych jazykov v užšom zmysle a západogermánskych jazykov sa označuje ako severozápadogermánske jazyky.
Delenie.
severogermánske jazyky :
Poznámky:
Dolnolužická srbčina

Dolnolužická srbčina alebo dolná lužická srbčina je z obidvoch vymierajúcich lužických jazykov horšie zachovaná, pokiaľ ide o znalosti medzi dvojjazyčným obyvateľstvom a pokiaľ ide o kultúrne zázemie. Oblasť jej rozšírenia, Dolná Lužica, leží severne od českých hraníc s Nemeckom.
História a rozšírenie.
Prvá kniha vznikla v roku 1574, k národnému obrodeniu v Dolnej Lužici došlo až koncom 19. storočia. Dnes ide o chránený menšinový jazyk, vznikajú materské škôlky, kde sa ho deti učia, keďže im ho vlastní rodičia nedokázali podať (projekt WITAJ).
Za centrum dolnolužickej kultúry sa považuje mesto Chotebuz (Chóśebuz, Cottbus).
Malá komunita lužických emigrantov si tiež zachováva svoj jazyk v Texase v Lee County. Je pod vplyvom okolitej nemčiny a angličtiny.
Charakteristika.
Od hornolužičtiny sa odlišuje okrem iného aj zachovávaním G a zmenou R na Š po hláskách P, T, K ("tráva" = "tšawa"), ďalej zmenou Č na C ("čas" = "cas").
Zvláštnosťou je duál, ktorý bol aj v slovenčine a iných slovanských jazykoch do 14. stor., ale z nej vymizol (okrem zvyškov ako očú, dvoma).
Ďalšie zvláštne tvary sú pri slovesách: aorist a imperfektum.
Slovná zásoba je nemčinou ovplyvnená ešte viac ako hornolužická srbčina.
Abeceda a výslovnosť.
Dolnolužická abeceda sa líši od hornolužickej a je nasledovná:
Hornolužická srbčina

Hornolužická srbčina alebo horná lužická srbčina je z oboch lužických jazykov viac rozšírená medzi obyvateľstvom, a má lepšie kultúrne zázemie. Oblasť Hornej Lužice priamo susedí so severnou českou hranicou.
História a rozšírenie.
Prvá kniha vznikla v roku 1597, v 19. storočí mali národné obrodenie. Dnes ide o chránený menšinový jazyk, vznikajú materské škôlky, kde sa ho deti učia, keďže im ho vlastní rodičia nedokázali podať (projekt WITAJ).
Za centrum lužickej kultúry sa považuje mesto Budyšín (Budyšin, Bautzen) neďaleko Drážďan. V meste a okolí sa nachádzajú dvojjazyčné nápisy.
Malá komunita lužických emigrantov si tiež uchováva svoj jazyk v Texase v Lee County. Je pod vplyvom okolitej nemčiny i angličtiny.
Charakteristika.
Praslovanské G sa zmenilo na H rovnako ako v češtine. Slabikotvorné R a L chýba, pred počiatočné O sa predsúva W ("wón", "wokno").
Zvláštnosťou je dvojné číslo, ktoré bolo aj do 14. storočia v slovenčine a v iných slovanských jazykoch, ale z nich vymizol (okrem zvyškov ako očú, dvoma).
Ďalšie zvláštne tvary sú pri slovesách: aorist a imperfektum.
Slovná zásoba obsahuje mnoho slov z nemčiny a češtiny (Lužica kedysi patrila do Českého kráľovstva).
Abeceda a výslovnosť.
Hornolužická abeceda sa líši od dolnolužickej a je nasledovná:
Lužické jazyky

Lužické jazyky alebo lužickosrbské jazyky sú malá podskupina západnej vetvy slovanskej jazykovej skupiny, ktorou sa hovorí vo východnom Nemecku, v spolkových krajinách Sasko a Brandenbursko. Patrí sem hornolužická srbčina a dolnolužická srbčina.
Sú tiež známe pod názvom "vendčina", ktorý však tiež niekedy označuje jazyk polabských Slovanov, polabčinu. V štandarde ISO 639-2 zdieľajú jediný trojpísmenový kód wen, ide však o dva spisovné jazyky, založené na dvoch rôznych nárečiach, hoci vzájomne zrozumiteľných. Rozdiel medzi dolnou lužickou srbčinou a hornou lužickou srbčinou je však väčší ako medzi slovenčinou a češtinou.
Veľmi často sa v odbornej literatúre táto podskupina považuje za jeden jazyk (lužickosrbský jazyk) a horná a dolná lužická srbčina potom za jeho dve spisovné podoby (jazyky).
Ahmose I.

Ahmose I. (známy aj ako "Amasis I" alebo "Amosis I."; trónne meno: "Nebpehtejre") bol faraón v starovekom Egypte a zakladateľ 18. dynastie a prvý vládca Novej ríše. Vládol približne v roku 1550 pred Kr.–1525 pred Kr.
Život.
Patrí medzi najvýznamnejších panovníkov starovekého Egypta. Zaslúžil sa o historické ukončenie nadvlády ázijských Hyksósov. Jeho brat bol Kamose a otec Sekenenre, ktorí vládli vo Wesete nad Horným Egyptom. Podľa Egyptských pamätihodností vládol 25 rokov, posledný datovaný dokument je z 22. roka vlády. Víťazstvo nad Hyksósmi stálo veľa krvi a času. Títo dobyvatelia sa cítili v Egypte ako doma. Je možné, že ich králi (po egyptsky hekau chasut) ovládli len Dolný Egypt, kde si vybudovali opevnené mesto Hutwarete (v neskoršom Džanete) a Horný Egypt nikdy nedobyli. Prvý, o ktorom vieme, že sa im postavil na odpor bol kráľ Sekenenre, no padol v boji. Po ňom znovu povstal jeho syn a nástupca Kamose, Apopi II., ale mesto ubránil. Úspechy Kamoseho umožnili potom Ahmosemu I., aby boj víťazne dokončil. 
Ahmose I. bol vynikajúci vojvodca a organizátor. V stupajach svojho predchodcu sa vypravil na sever, s vojskom a loďstvom sa dostal pred Hutwartet a mocným úderom ho dobyl. Zvyšky jeho vojsk vyhnal za východné hranice Egypta a prenasledoval ich hlboko do Ázie, kde postupne zničil všetky ich oporné body. Zlikvidoval vyše dvestoročnú anarchiu a nastolil v krajine vládu podľa domácich tradícií. Dal vyčistiť zavlažovacie kanály, postaviť zničené mestá a obnoviť chrámy zrúcané Hyksósmi (medzi nimi aj prastarý chrám v Mennofere čiže Memfise). Pochovať sa dal na starom pohrebisku Wasetských kráľov pri dnešnej Dra Abú ´n-Nage. Nechal si tam postaviť pyramídu. Malou pyramídou si dal ozdobiť svoj symbolický hrob v Abdžu (Abyde). Jeho hrobku síce vykradli už v staroveku, ale múmiu sa už predtým podarilo „kňazským kráľom“ z 21. dynastie zachrániť. 
Potomkovia.
Ahmose I. sa oženil s Ahmose-Nefertari, svojou sestrou a mali niekoľko detí vrátane: 
Jeho syn, Amenhotep I, bol jeho následník.
Archeológia.
Roku 1881 jeho múmiu našli archeológovia, ktorí išli po stopách arabských vykrádačov hrobov. Objavili ju spolu s múmiami ďalších kráľov Novej ríše v tajnom úkryte pri Dér el-Bahrí. Dnes je aj s drahocennou pozlátenou truhlou v Egyptskom múzeu v Káhire.
18. dynastia Egypta

18. dynastiu (približne 1550 – 1292 pred Kr.) založil Ahmose I., brat faraóna Kamose, posledného vládcu 17. dynastie. Ahmose dokončil vojenské výpravy proti nenávideným hyksóskym vládcom. Touto dynastiou sa skončilo Druhé prechodné obdobie a začala sa Nová ríša Egypta.
K najúspešnejším momentom tejto dynastie patria: 
Kráľovná Hatšepsovet, ktorá fakticky vládla počas maloletosti svojho syna, ale neskôr bola považovaná za uzurpátorku; 
Prvé formálne vzťahy s inými krajinami počas vlády Amenhotepa III., o ktorých bola zmienka v listoch z náleziska el-Amarna; 
Prvý náznak monoteizmu počas vlády Achnatona, ktorého viera pobúrila mnohých, a ktorý bol neskoršie potrestaný formou damnatio memoriae (v zmysle "vymazaním zo spomienok"). Aj keď mnohí považujú monoteizmus Achnatona za najdôležitejšiu vec z tohto obdobia, známe je skôr ako obdobie, keď Židia slúžili v Egypte ako otroci. Vedci sa domnievajú, že Achnaton svojim monoteizmom zapríčinil antipatiu, ktorá viedla ku koncu dynastie. Jeho posledné roky boli skutočne nabité na udalosti: neidentifikovaná vdova po kráľovi "Nibhurujiras" (po Achnatonovi alebo po Tutanchamónovi) napísala Šuppiluliumašovi I., kráľovi Chetitov, a požiadala ho, aby poslal jedného zo svojich synov, aby sa s ňou oženil a stal sa vládcom Egypta. Šuppiluliumaš poslal vyslanca, aby preskúmal situáciu a ten potvrdil to, čo bolo písané v liste; chetitský princ však na ceste zomrel, a tak poslední dvaja členovia tejto dynastie vzišli z kráľovského dvora.
Po tejto dynastii nastúpil roku 1292 pred Kr. na trón Ramesse I. a s ním začala 19. dynastia.
Charta Spojených národov

Charta OSN je základný dokument Organizácie Spojených národov. Bola podpísaná v americkom meste San Francisco 26. júna 1945. Do platnosti vstúpila 24. októbra 1945 po tom, ako ju ratifikovala Čínska republika, Francúzsko, Sovietsky zväz, USA, Spojené kráľovstvo a väčšina ďalších zakladateľských krajín.
Preambula.
Úvodný text preambuly Charty OSN v slovenskom preklade:
"My, ľud Spojených národov, odhodlaný"
"a pre tento cieľ"
"rozhodli sme sa zjednotiť svoje úsilie, aby sme dosiahli tieto ciele."
Preto sa naše vlády prostredníctvom svojich zástupcov, ktorí sa zhromaždili v meste San Franciscu a predložili svoje plné moci v dobrej a náležitej forme, dohodli na tejto Charte Spojených národov a zriaďujú týmto medzinárodnú organizáciu nazvanú Organizácia Spojených národov.
Obsah dokumentu.
"Prvá kapitola" definuje ciele OSN, "druhá kapitola" sa venuje podmienkam členstva v tejto organizácii.
Amenhotep I.

Amenhotep I. Džeserkare alebo Amenofis I. bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol to druhý vládca Novej ríše. Vládol v rozmedzí približne 1525 pred Kr.1504 pred Kr.
Život.
Amenhotep I. bol tretí syn Ahmosa a Nefertari. Jeho dvaja starší bratia zomreli mladí a tak mu nič nestálo v ceste na trón. Ako panovník zaniká trochu v tieni svojho veľkého predchodcu Ahmoseho I., ktorý oslobodil Egypt spod vyše storočnej nadvlády ázijských Hyksósov a obnovil jeho nezávislosť. V Egypte upevnil predovšetkým jednotu krajiny dovŕšením politicko-administratívnych reforiem Ahmoseho I., zabezpečil rozvoj poľnohospodárstva a obnovu zavlažovacích zariadení, podporoval výrobu a spracovanie kovov, hlavne nedávno objaveného bronzu. Osobitne sa staral o výstavbu miest a dedín zničených Hyksósmi. Dal sa pochovať pri dnešnej Dra Abú´n-Nage. Okrem toho si dal vytesať hrobku v Údolí kráľov, ale ostala nedokončená. Ako vieme robotníci v dedine Dér el-Medíne ho uctievali ako ochranného boha Údolia kráľov. Rovnakú božskú poctu preukazovali aj jeho matke Nefertari. Amenhotep I. mal jedného syna, Amunemhat, so svojou kráľovnou Ahhotep II., ktorý ako dvojročný zomrel. Nenechal potomkov a tak sa jeho nástupcom stal jeho vojenský veliteľ Thutmose I.
Stavby.
O stavbách Amenhotepa I. vieme hlavne z písomných pamiatok. V Amonovom chráme vo Wasete (dnešný Karnak), ktorý dal zväčšiť a vyzdobiť, sa z nich podarilo identifikovať zvyšky malého chrámu z alabastru; roku 1947 ho francúzsky architekt H. Chévrier zrekonštruoval. Pri ôsmom pylóne sa zachovala jeho kolosálna socha, ktorá pochádzala až z neskorších čias. 
Archeológia.
Jeho pôvodná hrobka pri Dra Abú´n-Nage je odpradávna vyplienená. Napriek tomu sa zachovala jeho múmia i s pozlátenou drevenou rakvou. Pred lupičmi ju zachránili „kňažskí králi“ z 21. dynastie, ktorí ju dali preniesť aj s múmiami iných kráľov do tajného úkrytu pri Dér el-Bahrí. Tam ju potom objavili novovekí lupiči, ktorým prišiel na stopu riaditeľ Egyptského múzea Francúz Gaston Maspero a uložil ju do múzea v Káhire. Táto múmia bola posypaná kvetmi a našla sa tam aj jedna včela, ktorá bola taktiež mumifikovaná. Zo sochárskych vyobrazení Amenhotepa I. je azda najlepšia jeho neveľká trónna socha v Egyptskom múzeu v Turíne.
Zoznam vládcov starovekého Egypta

Toto je zoznam staroegyptských vládcov, ktorý zahŕňa domácich kráľov, spravidla faraónov, a cudzích panovníkov, ktorí v určitom historickom období ovládali celý štát alebo určitú jeho časť. Rímski a byzantskí panovníci nie sú jeho súčasťou. Zoznam nie je uzatvorený. Problematika tvarov mien je tiež vecou vývoja ako aj miestnej konvencie, v tomto zozname sú mená v podobe, ako ich pozná domáca česko-slovenská egyptologická škola.
V prvom stĺpci (R) sa nachádza schematické radenie panovníkov do príslušných období. Pri časti mien sa v tomto stĺpci nachádza symbol ■, ktorý značí, že poznáme aspoň približné relatívne chronologické zaradenie panovníka (obyčajne z určitého dobového kráľovského zoznamu). Bez tohoto znaku je panovník nezaradený, jeho miesto v dynastickej postupnosti je veľmi neisté alebo úplne neznáme a vieme o jeho časovom umiestnení len to, že patrí do príslušného obdobia. V druhom stĺpci (zaužívané meno) sa nachádza dnešný konvenčný tvar mena panovníka, ktorý nemusí úplne korešpondovať so súčasnou transkripciou staroegyptčiny. V zátvorke je alternatívny, menej častý tvar. V treťom stĺpci (#) je príslušná dynastia (obdobie), a ak je známe aj fixné miesto panovníka v dynastickej postupnosti s poradovým číslom (príklady: „09/10“ – 9. alebo 10. dynastia; „18:05“ – 18. dynastia, 5. panovník; „2po“ – Druhé prechodné obdobie). V ďalšom stĺpci (datovanie) je len informatívne uvedené približné obdobie panovania, v tomto prípade podľa Jürgena von Beckerath. Všetky roky sú z letopočtu pred Kristom, od roku 664 pred Kr. je datovanie na rok presné. Ostatné tri stĺpce uvádzajú prvé tri mená z tutulatúry panovníka (trónne meno (), vlastné meno () a Horovo meno).
Poznámky:
Historické obdobia.
Dejiny sú tradične členené podľa klasického delenia, ktoré vychádza z Manetónovych tridsiatich staroegyptských dynastií; datovanie je podľa práce Jürgena von Beckerath. Schematické farby období sú volené podľa konvencie Wikipédie:
Thutmose I.

Thutmose I. (trónne meno: "Aacheperkare") bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol to tretí vládca Novej ríše. Vládol v rozmedzí približne 1504 pred Kr.-1492 pred Kr.
Život.
Po svojom predchodcovi Amenhotepovi I. zdedil skonsolidovanú ríšu, ktorá sa už spamätala z vyše storočnej okupácie ázijskými Hyksósmi a z oslobodzovacích bojov za predchádzajúcich kráľov Ahmoseho I. a Kamoseho. Pevné zázemie umožnilo, aby obnovil tradíciu dobyvateľských vojen, ktoré viedli takmer všetci egyptskí králi, keď mali na to prostriedky. Najprv „rozšíril hranice“ na juh a dostal sa až k tretiemu nílskemu kataraktu, kde dal postaviť pevnosť. Potom sa vypravil na východ proti „ázijským psom“ a po dobytí rozsiahlych oblastí Palestíny a Fenície prekročil Eufrat. Ďalej prenikol so svojimi vojskami ďalej než hociktorý egyptský kráľ pred ním a získal obrovskú korisť; doviedol do Egypta desaťtisíce zajatcov, ktorých zotročil. Dobyté územia si však pevne nepodriadil a posádky, čo tam zanechal, museli stále potláčať vzbury podmanených kmeňov. Sídlil v hlavnom meste Wasete/Wésete (Tébach).
Thutmose I bol prvý egyptský kráľ, ktorý sa nechal pochovať na pohrebisku v Údolí kráľov. Na večný odpočinok si vybral jeden z najzapadnutejších kútov pod juhovýchodným svahom a zariadil, aby miesto jeho hrobky bolo čo najlepšie zamaskované.
Stavby.
Hlavné mesto Wéset veľkoryso okrášlil najmä chrámovými stavbami, čo dnes dosvedčujú ich pozostatky. Patrí medzi ne predovšetkým dnešný pylón Amónovho chrámu, ktorého priečelie meria 80 metrov, a o niečo menší pylón; ďalej dva mohutné ohradné múry okolo chrámového areálu, dva kolosálne stĺpy a jeden z dvoch tamojších obeliskov. Spomedzi iných stavieb Thutmoseho I. bol najvýznamnejší chrám boha Sutecha pri dnešnej dedine Ballase na juh od Dendery; dnes sú však z neho len beztvárne zrúcaniny. Thutmose I. založil pohrebisko v Údolí kráľov v Západnom Wesete.
Archeológia.
Hrobka Thutmosa I. je pomerne jednoduchá. Okrem vstupnej chodby a predsiene má iba oválnu hrobovú komoru, v ktorej dnes stojí sarkofág z červeného pieskovca. Presakujúca voda jej polychrómované reliéfy takmer zničila. Vstup do nej je už dávno nebezpečný a už dávnejšie zakázaný. Koncom minulého storočia je objavil Američan Th. M. Davis. Múmiu v nej nenašiel, lebo králi 21. dynastie ju dali odniesť do tajného úkrytu v Dér el-Dahrí. To ju malo zachrániť pred lupičmi. Najznámejšia a najlepšia socha je jeho socha v životnej veľkosti. Objavená bola v Karnaku. Dnes sa nachádza v Egyptskom múzeu v Turíne.
Svätopluk (prvé meno)

Svätopluk je v súčasnosti nie veľmi rozšírené mužské krstné meno. Je to slovanské meno s pôvodným významom „veľký medzi bojovníkmi, silný v boji, majúci mnoho plukov“. 
Po slovensky znie Svätopluk, po česky Svatopluk, po rusky Sviatopolk, po poľsky Świętopełk. Dostalo sa aj do Nemecka (Východofranskej ríše) v podobe Zwentibold (a pod.) a napr. do Švédska v podobe Svantepolk (skrátene Svante).
Stručné dejiny času

Stručné dejiny času () je populárno-vedecká kniha, ktorú napísal profesor Stephen Hawking. Prvýkrát bola vydaná v roku 1988 (na Slovensku v roku 1991) a veľmi rýchlo sa stala bestsellerom. Do roku 2002 sa predalo 9 miliónov jej kópií.
V knihe sa autor pokúša laickému čitateľovi vysvetliť široký rozsah tém v kozmológii, vrátane teórie Veľkého tresku, čiernych dier, svetelných kužeľov a teórie superstrún. Jeho hlavným cieľom je podať prehľad predmetu, avšak, čo je pre populárnu vedeckú knihu netradičné, snaží sa tiež vysvetliť časť komplexnej matematiky.
Autor poznamenáva, že ho editor varoval, že po každej rovnici v knihe by v čítaní pokračovala iba polovica čitateľov, a preto obsahuje len jednoduchú rovnicu: E=mc².
Teória veľkého zjednotenia

Teória veľkého zjednotenia, veľká teória zjednotenia alebo veľká zjednotená teória (, skr. GUT) alebo tiež elektrosilná interakcia je zjednotením silnej interakcie a elektroslabej interakcie (ktorá je zjednotením slabej interakcie a elektromagnetickej interakcie).
K takémuto zjednoteniu dochádza pri extrémne vysokých energiách, o ktorých sa predpokladá, že existovali 10-43 až 10-36 sekúnd po Veľkom tresku.
K teórii prispeli Howard Georgi a Sheldon Glashow v roku 1974, neskôr Abdus Salam, Jogesh Pati a Steven Weinberg v roku 1979. Zatiaľ neexistujú presvedčujúce dôkazy, ktoré by teóriu potvrdzovali.
Thutmose II.

Thutmose II. (trónne meno: "Acheperenre") bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol to štvrtý vládca Novej ríše. Vládol v rozmedzí približne 1492 pred Kr.-1479 pred Kr.
Život.
Thutmose II. bol synom Thutmoseho I. a jeho vedľajšej manželky Mutnofret. Pretože nebol úplne z kráľovskej vetvy, oženil sa so svojou polosestrou Hatšepsovet, ktorá pochádzala priamo z kráľovskej vetvy. V porovnaní so svojím otcom Thutmosom I. a synom Thutmosom III. bol nepochybne menej slávnym panovníkom. Svoju relatívnu slabosť vynahrádzal Thutmose II. ukrutnosťou, ktorá prevyšovala bežnú a dosť vysokú normu staroegyptských panovníkov; navyše sa verejne vystatoval. Zanechal nápis na skale, podľa ktorého dal pozabíjať v Núbii všetkých mužov s výnimkou malého syna vzbúreného vládcu, a toho ušetril len preto, aby ho mohol zabiť sám. Nezanechal legitímneho mužského potomka (s kráľovnou Hatšepsovet mal iba dve dcéry, Nefrure a Meritre), ktorý by nastúpil na trón, a tak dal na trón nastúpila jeho manželka Hatšepsovet, musela si však pribrať za spoluvládcu jeho syna od vedľajšej manželky, neskoršieho kráľa Thutmoseho III. Z vyobrazení je najznámejšia kolosálna socha, ktorá sa zachovala pred ôsmym pylónom Amónovho chrámu v Karnaku. 
Stavby.
V hlavnom meste Wésete (Tébach) dal Thutmose II. postaviť niekoľko chrámových stavieb, ale ich dokončenia sa väčšinou nedožil. Dodnes z nich stojí pomerne zachovaný ôsmy pylón Amónovho chrámu v Karnaku, dokončený jeho nástupkyňou Hatšepsovet. Ináč sú známe len jeho prístavby v zádušnom chráme v Medínet Habu. Z jeho stavieb mimo hlavného mesta sa zachovali pozostatky Horovho chrámu pri Wádí Halfe v Núbii, ktorý dala dokončiť taktiež Hatšepsovet.
Archeológia.
Jeho hrobku v Údolí kráľov sa nepodarilo bezpečne identifikovať; považuje sa za ňu hrobka č. 42, neďaleko hrobky jeho syna Thutmoseho III. Našla sa však jeho múmia a to v tej istej hromadnej hrobke ako aj Thutmoseho I. a III. Dnes je aj s rakvou v Egyptskom múzeu v Káhire.
Kiahne

Kiahne alebo pravé kiahne alebo variola (, , ) sú vysoko nákazlivá smrteľná choroba, ktorá je spôsobovaná vírusmi.
Ide o infekčné vírusové ochorenie s inkubačnou dobou 8 až 12 dní, prenášané kvapôčkovou infekciou, šatstvom, výlučkami alebo vyrážkou chorého. Ochorenie bolo vďaka vakcinačnému programu WHO eradikované (zneškodnené) v roku 1979. Pri ťažkých klasických formách ochorenia bola smrtnosť často až 25 %. Kiahne sú charakteristické typickým chorobným priebehom s typickými zmenami na koži.
Vírusy pravých kiahní boli v minulosti používané ako biologická zbraň, napríklad Američania predávali Indiánom prikrývky nimi infikované.
Prejavy choroby.
Medzi symptómy ochorenia patria:
Delenie kiahní.
Rozlišujú sa tri formy ochorenia:
Kiahne treba odlišovať od dobre liečiteľného vírusového ochorenia ovčie kiahne čiže varicela (po lat. "varicella", po angl. "chickenpox").
Detský fond OSN

Detský fond OSN alebo Detský fond Spojených národov (skratka UNICEF; angl. "United Nations International Children´s Emergency Fund") je fond/organizácia vytvorený Organizáciou Spojených národov 11. decembra 1946 zameraný na pomoc deťom. V roku 1965 získal UNICEF Nobelovu cenu.
Do roku 1953 sa volal "United Nations International Children's Emergency Fund", odtiaľ skratka UNICEF, ktorá sa používa dodnes napriek zmene názvu.
Dejiny.
UNICEF vznikol v roku 1946 mandátom OSN, aby pomohol deťom po Druhej svetovej vojne. Keď sa Európa dostala z hrôz druhej svetovej vojny, v roku 1953, dal generálny tajomník OSN UNICEFU dlhodobý mandát na získavanie finančných prostriedkov z rozvinutých krajín na pomáhanie deťom v rozvojových krajinách.
20. novembra 1959 prijalo Valné zhromaždenie OSN Deklaráciu práv dieťaťa (Declaration of the Rights of the Child), ktorá začína vetami:
„"ľudstvo je povinné poskytnúť dieťaťu to najlepšie, čo mu môže poskytnúť… Všetky deti bez akejkoľvek výnimky majú nárok na tieto práva bez rozdielu alebo diskriminácie“"
Od vzniku agentúry UNICEF stálo na jej čele šesť osobností:
Činnosť a priority.
V spolupráci s vládami, mimovládnymi organizáciami a ostatnými agentúrami OSN ochraňuje UNICEF práva detí, poskytuje im služby a zabezpečuje potrebné dodávky jedla, liekov, oblečenia...
UNICEF ďalej publikuje údaje o stave detí a spracováva (najmä prostredníctvom svojho výskumného centra Innocenti Centre vo Florencii) podklady pre rozhodnutia vlád jednotlivých krajín...
Sídlo.
Centrála UNICEF sídli v New Yorku a pracuje prostredníctvom siedmich regionálnych a 126 územných kancelárií v 158 krajinách a oblastiach sveta. V 36 rozvinutých krajinách, medzi ktoré patrí aj Slovensko, pôsobia národné výbory. Ich úlohou je najmä sústreďovanie fondov a popularizácia práv detí.
Vedenie.
Je riadený 36-člennou Výkonnou radou (Executive Board – EB). Rada rozhoduje konsenzom. Zasadá každoročne v apríli v New Yorku, kde je i sídlo UNICEF. Prácu rady koordinuje ďalších 5 ľudí (celkove tvorí vedenie UNICEFU 41 ľudí) prezident a štyria viceprezidenti (ktorí reprezentujú 5 regiónov sveta). Výkonná rada pozostáva z predstaviteľov nominovaných jednotlivými vládami členských krajín OSN, prípadne z členských krajín špecializovaných agentúr OSN alebo IAEA (Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu, International Atomic Energy Agency). Volení sú ECOSOC-om na 3-ročné volebné obdobie takto:
Na prvom stretnutí sú zvolení viceprezidenti a prezident na jednoročné obdobie, vždy od 1. januára do 31. decembra.
Financovanie.
UNICEF financuje svoju činnosť výhradne z dobrovoľných príspevkov jednotlivcov, spoločností, vlád, z príspevkov nevládnych organizácií a ďalších nezávislých subjektov, a tiež z predaja darčekového tovaru a pohľadníc. Ako jediná z agentúr OSN – nie je financovaný z jej zdrojov.
Staroslovenčina

Stará slovenčina alebo zriedkavo staroslovenčina je (rôznymi autormi rôzne časovo ohraničená) prvá fáza vývoja slovenčiny, pozri stará slovenčina (slovenčina) a dejiny slovenčiny
Staroslovenčina alebo stará slovenčina je staroslovienčina.
Staroslovenčina je jazyk používaný ako úradný na Slovensku za bachovho absolutizmu: pozri staroslovenčina (19. storočie)
Generálny tajomník Organizácie Spojených národov

Generálny tajomník Organizácie Spojených národov stojí na čele Organizácie Spojených národov. Menuje ho valné zhromaždenie na základe odporúčania bezpečnostnej rady na päťročné funkčné obdobie. Charta ho splnomocňuje upozorňovať bezpečnostnú radu na každú záležitosť, ktorá podľa jeho názoru ohrozuje medzinárodný mier a bezpečnosť. Okrem toho vykonáva všetky ostatné úlohy, ktoré mu zverí valné zhromaždenie, bezpečnostná rada, hospodárska a sociálna rada a poručenská rada.
Kofi Annan

Kofi Atta Annan (* 8. apríl 1938, Kumasi, Spojené kráľovstvo (dnes Ghana) – † 18. august 2018, Bern, Švajčiarsko) bol ghanský diplomat a politik, bývalý generálny tajomník OSN.
Na funkciu generálneho tajomníka ho navrhla Bezpečná rada OSN 13. decembra 1996, o štyri dni neskôr ho Valné zhromaždenie OSN na funkciu potvrdilo. Jeho prvé funkčné obdobie sa začalo 1. januára 1997. Druhé funkčné obdobie sa začalo 1. januára 2002.
Roku 1999 mu Univerzita Komenského v Bratislave udelila titul „Doctor honoris causa“ 
V roku 2001 dostala OSN a Annan Nobelovu cenu za mier za „prácu za lepšie organizovaný a mierovejší svet“. Roku 2003 Sacharovovu cenu za slobodné myslenie.
V rokoch 2004/05 ho kritizovali za nedostatočný dozor a pomalú reakciu na rozsiahly korupčný škandál v OSN počas jej programu „Ropa za potraviny“, ktorý sa začal za jeho predchodcu Butrusa Butrusa-Ghálího.
Organizácia Spojených národov pre vzdelávanie, vedu a kultúru

organizácia Spojených národov pre vzdelávanie, vedu a kultúru alebo Organizácia OSN pre vzdelávanie, vedu a kultúru (, skratka UNESCO) je medzinárodná organizácia systému OSN, ktorá má mandát na rozvoj vzdelávacieho, vedeckého a kultúrneho potenciálu svetového spoločenstva.
Stála pri zrode "Európskeho strediska pre jadrový výskum" alebo "Medzinárodného strediska pre štúdium konzervácie a reštaurovania pamiatok". Pomohla pri vzniku medzivládnych programov v oblasti hydrológie oceánografie, geológie a životného prostredia. Pod patronátom UNESCO vznikol rad medzinárodných dohovorov vzťahujúcich sa na autorské práva, ochranu pamiatok a iné.
Vzhľadom na nesúhlas s vtedajšími cieľmi, administratívou a neefektívnou prácou vystúpili v roku 1984 z UNESCO USA. V roku 1985 ich nasledovalo Spojené kráľovstvo a v roku 1986 Singapur. Postup týchto krajín mal vážne následky na finančnú situáciu tejto svetovej organizácie. Spojené kráľovstvo obnovilo členstvo v UNESCO v roku 1997 a USA v roku 2003. 
Slovensko získalo členstvo v UNESCO 9. februára 1993 (Česko-Slovensko bolo zakladajúcim členom UNESCO).
21-členný Výbor svetového dedičstva, volený členskými štátmi na Generálnom zhromaždení, schválil a zapísal do Zoznamu svetového dedičstva doteraz niekoľko lokalít zo Slovenska:
a) z kultúrneho dedičstva:
b) z prírodného dedičstva:
Amenhotep II.

Amenhotep II. alebo Amenofis II. (trónne meno: "Aacheprure") bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol v poradí siedmym faraónom tejto dynastie. Vládol v rozmedzí približne 1428 pred Kr.1397 pred Kr. Prvých 2 a pol roka vládol spolu so svojím otcom.
Život.
Keďže zdedil trón po Thutmosem III., najväčšom dobyvateľovi v dejinách Egypta, ušiel sa mu od historikov len malý prídel slávy. Do Ázie podnikol dve trestné výpravy, aby potlačil tamojšie povstania. Podarilo sa mu to s úspechom, ktorý opakoval aj v južných a západných oblastiach. Voči porazeným sa správal neobyčajne kruto. Na nápisoch uvádza, že vzbúrených náčelníkov vlastnoručne zabil a ich telá priviezol do hlavného mesta, kde ich potom zavesil dole hlavou na hradby. Zvyčajná prax egyptských kráľov, ktorí sa na nápisoch vystatujú, že osobne zabíjali premohnutých vládcov, že dávali odsekávať ruky zajatcom a podobne, a že počet zabitých nepriateľov zisťovali podľa odrezaných údov, čo aj dokladali ilustráciami na stenách chrámov. Podľa toho vedeli koľko zajatcov zabil. Vládol 23 rokov a trónnym menom sa volal Aacheprure. Pochovať sa dal v Údolí kráľov, pod západným svahom, a to v hlbokej skalnej hrobke, ktorá prevyšuje hrobku jeho veľkého predchodcu Thutmoseho III. Má desať miestností, vstupnú chodbu s tromi schodiskami a pred hrobovou komorou priestrannú pilierovú predsieň. Sarkofág tam stojí dodnes na pôvodnom mieste. Je z červeného pieskovca a krášlia ho zlaté a modré vyobrazenia ochranných bohov a nápisy. Sú tam vynikajúce reliéfy z knihy o tom, čo je na druhom svete.
Stavby.
Taktiež rád staval a veľa úsilia venoval zväčšeniu tamojšieho chrámu boha Amóna. Pripisuje sa mu najmä rozsiahla stavba medzi Svätým jazerom a južným ohradným múrom, z ktorej sa zachovali len základy. Dodnes stoja pomerne kompaktné pozostatky jeho neveľkého chrámu na západnom brehu Nílu pri Šéch Abd el-Kurne neďaleko slávneho zádušného chrámu Ramesseho II. Z nápisov vieme, že dal vyzdobiť Hatšepsovetin chrám v Dér el-Bahrí a postaviť chrám pri Talmise za Asuánom. Pri siedmom pylóne Amónovho chrámu v Karnaku stojí dodnes jeho kolosálna socha. A najznámejšie je pestrofarebné súsošie, ktoré zobrazuje ako dieťa živiace sa mliekom „božskej kravy“. Najlepšia jeho socha ho zobrazuje ako kľačí na kolenách. Táto socha sa nachádza v Egyptskom múzeu v Turíne.
Archeológia.
Hrobku objavil V. Loret, pričom sa stretol s ojedinelým šťastím: našiel v nej trinásť kráľovských múmií v pôvodných rakvách, medzi nimi i múmiu Amenhotepa II. s kytičkou mimóz na prsiach. Všetky tieto múmie i s rakvami a zvyškami hrobovej výbavy Amenhotepa II. sú dnes v Egyptskom múzeu v Káhire.