Dub červený

Dub červený (lat. "Quercus rubra") je statný, opadavý strom, vysoký 25 m (výnimočne až 50 m) z rodu dub ("Quercus") z čeľade bukovité ("Fagaceae"). Jeho pôvodný areál je vo východnej časti Severnej Ameriky a v Kanade.
Do Európy bol introdukovaný už začiatkom osemnásteho storočia a po začiatočnom pestovaní v botanických záhradách a vo veľkých súkromných parkoch sa dostal aj do európskych lesov.
Opis.
Dub červený je statný strom s hrubým kmeňom, s priemerom 50 až 100 cm; koruna stromu je vajcovitá, na vrchole zaokrúhlená, s konármi široko odstávajúcimi, niekedy je koruna široká, košatá, s konármi rovnobežne odstávajúcimi (kolmo na kmeň).
Borka je hrubá, tmavohnedá s červenkastým odtieňom, pri mladých jedincoch je hladká, sivozelená, neskoršie plytko rozpukaná. Jednoročné konáriky sú husto chlpaté.
Púčiky sú podlhovasto kužeľovité, končisté, 5 až 8 mm dlhé, gaštanovohnedé, s tmavším okrajom.
Listy duba sú dlhostopkaté; stopka listu 3 až 5 cm dlhá; čepeľ listu tenká, slabo kožovitá, v obryse obrátene vajcovitá alebo elipsovitá, na báze zaokrúhlená alebo šikmo klinovitá, perovito laločnatá s 2 až 3 pármi lalokov, 12 až 22 cm dlhá a 8 až 15 cm široká, v mladosti plstnatá, na líci tmavozelená, na rube bledšia, žltozelená, na žilách a pazuchách žilnatina chlpatá, na jeseň jasnočervená; laloky listov postupne od bázy sa zužujúce, zúbkaté, vrcholový lalok dlhší, plytko zúbkatý.
Od podobných dubov s podobnou stavbou listov dub močiarny ("Quercus palustris"), dub šarlátový ("Quercus coccinea") a dub farbiarsky ("Quercus velutina") sa líši predovšetkým ich nápadne matným povrchom; ostatné duby tejto skupiny majú lesklé listy.
Kvety duba červeného sú jednopohlavné, samčie tvoria previsnuté jahňady, samičie sú jednotlivé, sediace alebo krátko stopkaté.
Tyčinkové kvety sú v 10 až 15 cm dlhých jahňadách; okvetie 4 až 5 laločnaté, tyčiniek 4 až 5, vyvíjajú sa pazuchách listov z predchádzajúceho roka a vychádzajú pred alebo súčasne s aktuálnymi listami v apríli alebo máji.
Piestikové kvety sú jednotlivé alebo vo dvojiciach, krátko stopkaté, stopky 6 až 8 mm dlhé, vyvíjajú sa v pazuchách listov bežného roku.
Plodmi sú žalude po 1 až 2 na krátkych stopkách, guľovité, na vrchole so zvyškom blizny; čiaška plytko miskovitá, hrubostenná; šupiny čiašky elipsovité, kožovité, lesklé, červenohnedé, chlpaté; žaluď je na báze plochý, 18 až 30 mm dlhý, lesklý, hnedý, jemne chlpatý. Dozrievajú od konca augusta do konca októbra v závislosti od geografickej polohy.
V lesných porastoch dub červený začína rodiť približne vo veku 25 rokov, ale zvyčajne produkuje veľa semien až okolo 50. roku života. Dobré až vynikajúce úrody sú v nepravidelných intervaloch, zvyčajne každých 2 až 5 rokov.
Rozšírenie.
Dub červený má svoj pôvodný areál rozšírenia vo východných oblastiach Spojených štátov amerických, od Nového Škótska po Floridu a od Minnesoty po Texas.
Na Slovensku sa prirodzene vyskytuje v panónskej oblasti, najhojnejšie na Záhorskej nížine a v Ipeľsko-rimavskej brázde. V karpatskej oblasti je hojný.
Ekológia.
Dub červený je svetlomilná rastlina, ale menej náročná na svetlo a vlhkosť ako ostatné druhy našich dubov. Relatívne dobre znáša vysýchanie pôd a teplotné rozdiely prostredia, neznáša však zaplavovanie. Stupeň aklimatizácie v Európe je taký vysoký, že aj v umelo založených porastoch nastáva samoobnova.
Vo svojej domovine rastie v listnatých aj zmiešaných lesoch mierneho pásma. Najlepšie sa mu darí na nižších a stredných svahoch so severným alebo východným smerom, v zátokách a hlbokých roklinách a na dobre odvodnených údoliach. Rastie v nadmorských výškach do 1070 m v Západnej Virgínii a až do 1680 m v Apalačských vrchoch.
V oblastiach, kde sa dub červený vyskytuje prirodzene, sa priemerné ročné zrážky pohybujú od 760 mm do 2 030 mm. Priemerná ročná teplota, v závislosti od geografického rozšírenia, sa pohybuje od 4°C do 16°C.
Dub sa dobre rozmnožuje aj vegetatívne pretože ľahko vytvára výhonky. Viac ako 95 percent jedincov v nových produkčných porastoch vzišlo z výhonkov. Nové výhonky rastú rýchlo a sú zvyčajne rovné a dobre tvarované.
Druh sa môže krížiť aj s dubom marylandským ("Quercus marylandica") a dubom "Quercus ellipsoidalis".
Intenzita svetla na stanovišti je pre druh najkritickejší faktor ovplyvňujúci nielen prežitie prvého roku, ale aj prežitie a rast v nasledujúcich rokoch.
Na regenerácii duba červeného sa aj v dobrých plodných rokoch podieľa len asi 1 percento žaluďov. Na produkciu jednej jednoročnej sadenice býva potrebných až 500 žaluďov. Vzhľadom na veľkosť a hmotnosť žaluďov je ich rozptýlenie veľmi obmedzené. Na ich šírení na väčšie vzdialenosti sa podieľajú hlavne veveričky a myší.
Význam a využitie.
Dub červený si pre svoje výrazné jesenné jasnočervené zafarbenie listov našiel široké uplatnenie najmä v parkových a mestských výsadbách a pre dobrú odolnosť voči znečisteniu ovzdušia exhalátmi.
Keďže rastie aj na chudobných a degradovaných pôdach, zavádza sa ako pôdoochranná a melioračná drevina. Drevo má menej kvalitné a je pórovitejšie.
Žalude sú dôležitou potravou pre veveričky, jelene, myši, hraboše a iné cicavce a vtáky.
Hrozby a choroby.
V porovnaní s našimi domácimi druhmi, dub červený menej trpí chorobami, ktoré spôsobuje drobnomúčka dubová.
Z hubových patogénov je závažným škodcom "Bretziella fagacearum" (= "Ceratocystis fagacearum"), ktorý dokáže zabiť hostiteľa v tom istom roku, v ktorom ho infikoval.
Z motýľov je pre dub červený najnebezpečnejším defoliátorom mníška veľkohlavá ("Lymantria dispar"). Húsenice tohto škodcu sa živia listami hostiteľa.